stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mies vailla ominaisuuksia
Teoksen rakenne

Teos koostuu 180 luvusta, jotka ovat suhteellisen lyhyitä. Ensimmäiset 19 lukua muodostavat teoksen johdanto-osan nimeltä "eräänlainen johdanto". Seuraavat 104 lukua ovat ensimmäinen kirja nimeltä "Aina sama tapahtumain meno" ja loput 38 lukua ovat toinen kirja "Tuhatvuotinen valtakunta (Rikolliset)". Toinen osa kuvaa ensimmäistä maailmansotaa edeltäneen ajan Itävallan banaaleja jokapäiväisiä tapahtumia. "Tuhatvuotinen valtakunta"  kuvaa 1930-luvun laman sävyttämää maailmansotien välistä aikaa.
Luvut on osittain otsikoitu vakiintuneella tavalla, jossa otsikko kuvaa luvun sisältöä, mutta osa otsikoista horjuttaa vakiintuneita käytäntöjä luodakseen tilaa muille asioille. Kirjoittaja näyttää otsikoinnilla pelaavan toisinaan peliä lukijoiden kanssa.
Joskus otsikot ovat lakonisen lyhyitä:
5. Ulrich;
8. Kakania;
14. Nuoruudenystävät;
18. Moosbrugger.
Joskus ne näyttävät melkein arkipuheelta:
7. Heikon tilansa johdosta Ulrich tulee saaneeksi uuden rakastetun;
12. Nainen, jonka rakkauden Ulrich valloitti heidän keskusteltuaan urheilusta ja mystiikasta;
13. Nerokkaan kilpahevosen avulla Ulrich kypsyy tietoiseksi ominaisuuksien puutteestaan.
Sekoituksia asiallisesta ja ironis-satiirisesta otsikoinnista:
22. Paralleeliaktio, vaikutusvaltaisen ja sanomatonta henkistä suloa uhkuvan naisen hahmossa, on valmis nielaisemaan Ulrichin;
26. Sielun ja talouselämän yhdistäminen. Se mies, joka tähän pystyy, haluaa nauttia vanhan itävaltalaisen kulttuurin barokkisesta lumosta. Paralleeliaktiolle syntyy tällöin aate;
28. Luku, jonka voi jättää väliin, jos ei anna erityistä arvoa ajattelemisen harrasteelle.
Joskus kirjoittaja ilmaisee otsikolla epäilyä luvun sisältöä kohtaan:
43. Ulrichin ja suuren miehen ensimmäinen kohtaaminen. Maailmanhistoriassa ei tapahdu mitään järjetöntä, mutta Diotima esittää väitteen, että tosi Itävalta on yhtä kuin koko maailma;
62. Myös itse maa, mutta nimenomaan Ulrich suosii esseismin utopiaa;
99. Koskee puoliviisautta ja sen hedelmällistä toista puoliskoa, kahden aikakauden samankaltaisuutta, Jane-tädin rakastettavaa olemusta ja hullutusta nimeltä uusi aika.
Suomennos

Mies vailla ominaisuuksia. Osa 1.  (Der Mann ohne Eigenschaften, 1930)  Suomentanut Kristiina Kivivuori. Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-31677-6
Mies vailla ominaisuuksia. Osa 2.  (Der Mann ohne Eigenschaften, 1933)  Suomentanut Kristiina Kivivuori. Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-31678-4
Aiheesta muualla

Tontti, Jarkko: Maa vailla ominaisuuksia. Parnasso 4/2017 (www-julkaisu kirjoittajan blogissa).
HMS Silvio

| HMS Silvio |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Barclay Curle and Company, Glasgow
Kölinlasku:  27. marraskuuta 1917
Laskettu vesille:  12. huhtikuuta 1918
Palveluskäyttöön:  25. toukokuuta 1918
Poistui palveluskäytöstä:  myyty Australialle 14. maaliskuuta 1946
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 341 t
Pituus:  81,53 m (kokonaispituus)
Leveys:  11 m
Syväys:  3,20 m
Koneteho:  2 500 ihp
Propulsio:  nelisylinterinen höyrykone 1-akselinen
Nopeus:  17 solmua
Miehistöä:  82
Aseistus
Aseistus:  2 × QF 4" -tykkiä 39   syvyyspommia
HMS Silvio oli Britannian kuninkaallisen laivaston 24-luokan miinanraivaussluuppi ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Glasgowsta Barclay Curle and Companyltä, missä köli laskettiin 27. marraskuuta 1917. Alus laskettiin vesille 12. huhtikuuta 1918 ja otettiin palvelukseen 25. toukokuuta.
Palvelus

Alus palveli ensimmäisessä maailmansodassa saattuetehtävissä, minkä jälkeen se poistettiin palveluksesta. Alus muutettiin 1924-1925 Pembroken telakalla tutkimusalukseksi.
Palvelus > HMAS Moresby

Alus luovutettiin Australialle, joka liitti sen laivastoonsa 20. kesäkuuta 1925 nimellä HMAS Moresby päällikkönään John A. Edgell. Alus lähti 28. kesäkuuta  Britteinsaarilta Gibraltarin, Port Saidin, Adenin, Colombon, Singaporen ja Thursday Islandin kautta Australian Brisbaneen, jonne se saapui 10. syyskuuta. Alus tutki Suurta valliriuttaa, kunnes se poistettiin palveluksesta 21. joulukuuta 1929 Sydneyssä.
Alus palautettiin palvelukseen 27. huhtikuuta 1933 kartoittamaan Pohjois-Australian rannikkovesiä, kunnes se poistettiin palveluksesta 14. joulukuuta 1934 Sydneyssä. Alus palautettiin palvelukseen 11. huhtikuuta 1935 rannikkovesiä Cliffy Islandilta Wilsons Prpmotoryyn. Kesäkuussa alus siirtyi Darwiniin, mistä se siirrettiin 28. lokakuuta Queenslandin pohjoisosiin. Vulcan Islandin ja Matupin tulivuorenpurkaukset toukokuussa 1937 pakottivat evakuoimaan kaupunkien väestön Kokopoon. Moresby, joka oli Carpentarianlahdella, määrättiin Rabauliin avustamaan pelastustöissä. Tehtävästä vapauduttuaan alus jatkoi kartoitustehtävissä toisen maailmansodan alkamiseen syyskuussa 1939.
Sodan alun alus oli sukellusveneidentorjuntahenkilöstön koulutusaluksena Australian itärannikolla, kunnes se tammikuussa 1941 palasi tutkimustehtäviin kartoittamaan Pohjois-Australian ja Uuden-Guinean rannikoita. Japanin liittyessä sotaan joulukuussa 1941 alus siirrettiin saattuetehtäviin Australian itärannikolle. Marraskuussa 1943 alus siirrettiin tutkimustehtäviin ja sodan loppuun mennessä se oli kartoittanut Darwinin ja Bathurst Islandin alueet.
Alus palasi 13. joulukuuta 1945 Sydneyyn, missä se poistettiin palveluksesta 14. maaliskuuta 1946. Alus myytiin 3. helmikuuta 1947 romutettavaksi Broken Hill Pty Co Ltd:lle. Alus romutettiin lopulta Newcastlessa Australiassa.
Ryijy

Suomalainen käsin tehty ryijy vuodelta 1936.
Ryijy on pitkänukkainen villainen peite, jollaisia pidetään nykyisin lähinnä seinällä koristeena.
Ryijyjä voidaan valmistaa kahdella tavalla: kutomalla kangaspuissa tai ompelemalla nukat valmiiseen pohjaan. Ryijy koostuu loimi-, kude- ja nukkalangoista.
Suomen sana ryijy pohjaa varhaisuusruotsin sanaan ryia (nykyruotsissa rya). Se tulee muinaisskandinaavisesta sanasta ry tai ru, joka tarkoittaa takkuista ja karkeaa.lähde?
Ryijyn historia

Ryijyjä on tehty jo viikinkien aikana, jolloin niitä käytettiin venepeittoina ja käärinliinoina. Suomessakin niitä käytettiin tyypillisesti peitteinä ja lämmikkeinä, ei niinkään lattialla kuten itämaisia mattoja. 1500-luvun ryijyt olivat pitkänukkaisia ja joko yksivärisiä tai hillitysti kuvioitu villalangan luonnollisilla väreillä. Nukkaa pidettiin alaspäin.
1700-luvulla vuoteissa alettiin käyttää täkkejä, ja ryijyjä käytettiin juhlissa ja koristeina. Ryijyjä alettiin myös koristella ylenpalttisesti. Nukka leikattiin lyhyemmäksi, jotta kuviot erottuivat paremmin. Nukkaa pidettiin päällepäin. Eri alueille kehittyi tyypillisiä malleja, joita tehtiin esimerkiksi kapioiksi tai suvun morsiusryijyiksi. Niinpä vuosiluku, ihmishahmot ja sydänkuviot olivat suosittuja. Toisissa ryijyissä myös nurjalla puolella on nukka, usein nukkarivien välit ovat harvemmat kuin kuviopuolella ja nukkalanka on yksiväristä.
1800-luvulla ryijytuotanto alkoi taantua, kun teollistumisen myötä markkinoille tulivat halvat tehdastuotteet. Vastareaktiona teollistumiselle perustettiin taidemaalari Fanny Churbergin aloitteesta vuonna 1879 Suomen Käsityön Ystävät, jonka tehtäväksi määriteltiin suomalaisen käsityön edistäminen ja jalostaminen isänmaalliseen ja taiteelliseen suuntaan.
1800-luvun lopulla kansallisromantiikka nosti ryijyt uuteen kukoistukseen, ja tunnetut taiteilijat kuten Akseli Gallen-Kallela ja Louis Sparre alkoivat suunnitella taideryijyjä. Gallen-Kallelan Pariisin maailmannäyttelyyn vuonna 1900 suunnittelema jugend-henkinen Liekki-ryijy on ehkä ensimmäinen perinteisistä malleista vapaa taideryijy. Yksi 1900-luvun alun suurhankkeista oli myös arkkitehtikolmikko Gesellius-Lindgren-Saarisen suunnittelema Suur-Merijoen kartano, jonne kudottiin peräti 15 ryijyä. Varsinainen ryijyinnostus Suomessa alkoi 1920-luvulla. Sen käynnistäjänä oli vuonna 1924 ilmestynyt U. T. Sireliuksen tutkimus Suomen ryijyt. Impi Sotavalta ja Toini Nyström laativat sen pohjalta ryijyjen työpiirustusmalliston ja Suomen Käsityön Ystävät alkoi myydä ryijymalleja ja tarvikepaketteja. Malleja julkaistiin värikuvina muun muassa Kotiliesi-lehdessä. Taiteilijat alkoivat samalla suunnitella uusia ryijymalleja aluksi kansanryijyjen tyyliin. 1920- ja 1930-lukujen tunnetuimpia ryijysuunnittelijoita olivat Impi Sotavalta ja Maija Kansanen.
Nykyaikaiset ryijyt

Vasta 1920-luvun lopulla alkoi kansallisromanttisten mallien mukainen tyyli lopullisesti väistyä uusien taidesuuntausten, kubismin ja funktionalismin tieltä. Kansallisromanttisten koristelujen sijaan ryijy jaettiin nyt jyrkästi rajattuihin nelikulmioihin ja värit muuttuivat kirkkaammiksi. 1930-luvun lopulla Impi Sotavalta loi niin sanotun valööriryijyn, jossa oli luovuttu selvistä väripinnoista, ja Eva Brummer niin sanotun reliefiryijyn. Sodan jälkeen 1940- ja 1950-luvuilla Eva Brummer, Kirsti Ilvessalo ja Uhra-Beata Simberg-Ehrström loivat näillä uusilla tekniikoilla maalauksellisia ja värikkäitä ryijyjä. Erityisesti 1960-luvulla värikkäät taideryijyt olivat moderniin kotiin kuuluvia taide-esineitä.
1900-luvun loppuvuosikymmenien tunnetuimpia ryijysuunnittelijoita ovat muun muassa Ritva Puotila, Irma Kukkasjärvi ja Timo Sarpaneva.
Ryijyn hoitaminen

Tavallisessa huoneilmassa ryijy säilyy pitkään puhtaana ja tarvitsee harvoin vesipesua. Sitä voi huoltaa aika ajoin varovasti imurointiverkon läpi imuroimalla. Ryijyä voi tuulettaa varjossa ulkona kuivalla säässä, mutta vasta imuroinnin jälkeen, jotta ilmankosteus ei kiinnitä pölyä entistä tiiviimmin tekstiiliin. Ryijyä ei pidä ravistella. Vanhaa lumipesuohjetta ei pidä enää noudattaa nykylumen likaisuuden vuoksi.
Kirjallisuutta

Sihvo, Pirkko: Rakas ryijy: Suomalaisten ryijyt.  Helsinki:  Museovirasto: Suomen kansallismuseo, 2009.  ISBN 978-951-616-194-8
Leena Svinhufvud: Moderneja ryijyjä, metritavaraa ja käsityötä – Tekstiilitaide ja nykyaikaistuva taideteollisuus Suomessa maailmansotien välisenä aikana (2009)
Leena Svinhufvud: Taideryijyn juuret. Glorian antiikki. Syksy 2002.
Sopanen, Tuomas & Willberg, Leena: Ryijy elää: Suomalaisia ryijyjä 1778–2008.  (Tekstit: Leena Willberg. Ryijyt Tuomas Sopasen kokoelmasta)  Varkaus:  Varkauden taidemuseo, 2008.  ISBN 978-952-9781-06-5
Annikki Toikka-Karvonen: Ryijy. Otava. Helsinki (1971)
Riitta Pylkkänen: Ryijyperinteitä 1500- ja 1600-luvulta (1967)
Sirelius, U. T.: Suomen ryijyt: Tekstiilihistoriallinen tutkimus.  (Näköispainos. Alkuteos julkaistu: Helsinki: Otava, 1924)  Helsinki:  Erika-kirjat, 1988.  ISBN 952-90013-9-8
Aiheesta muualla

Käspaikka – Ryijy (Arkistoitu – Internet Archive).
Terhi Kuusisto: Ryijy on taas muotia. Helsingin Sanomat 21.1.2005.
Maija-Riitta Riuttamäki: Ryijy hiipii takaisin kotiin. Helsingin Sanomat 4.9.2009.
Kansallismuseon kuukauden esine: Ryijy
Moderni ryijy
Hepokullan koulu

| Hepokullan koulu |
| --- | --- |
Sijainti:  Hepokulta, Turku
Koordinaatit:  60.476554°N, 22.249946°E
Tyyppi:  Peruskoulu
Rehtori:  Anu Roos
Luokat:  1–6
Oppilaita:  504 (2023)
Verkkosivut
Hepokullan koulu on turkulainen peruskoulu, joka toimii Hepokullassa osoitteessa Varkkavuorenkatu 42. Koulun rehtorina toimii tällä hetkellä Anu Roos. Vuonna 2023 koulua kävi 504 oppilasta.
Oppilasmäärä vuosittain

Hepokullan koulussa on ollut oppilaita vuodesta 2000 lähtien 249–504.
| Vuosi | Oppilasmäärä |
| --- | --- |
2000: 339
2001: 312
2002: 312
2003: 297
2004: 297
2005: 285
2006: 279
2007: 276
2008: 258
2009: 261
2010: 255
2011: 249
2012: 273
2013: 288
2014: 309
2015: 324
2016: 324
2017: 351
2018: 372
2019: 399
2020: 414
2021: 359
2022: 392
2023: 504
2024:  ?
Sademetsä

Sademetsien levinneisyys maapallolla. Trooppiset sademetsät on merkitty tummanvihreällä ja muut sademetsät vaaleammalla sävyllä.
Sademetsä on kasvillisuustyyppi, jota esiintyy runsassateisilla ja leutotalvisilla seuduilla lauhkealta vyöhykkeeltä tropiikkiin. Sademäärä on yli 1 500 millimetriä vuodessa ja se on jakautunut melko tasaisesti koko vuodelle. Puusto on tiheää ja runsaslajista, ja aluskasvillisuus on siihen verraten niukkaa. Sademetsät jakautuvat useisiin alatyyppeihin. Populaarikulttuurissa sademetsät liitetään vahvasti sanan "viidakko" käyttöön. Laajimmat sademetsät kasvavat vihreänä vyöhykkeenä päiväntasaajan läheisyydessä Etelä-Amerikassa, Afrikassa ja Kaakkois-Aasiassa. Sademetsät kattavat maapallosta vain kaksi prosenttia, mutta silti siellä elää yli 70% maapallon pinnalla elävistä kasvi- ja eläinlajeista
Trooppinen sademetsä

Trooppinen sademetsä sijaitsee päiväntasaajan matalapainevyöhykkeellä kyllin alavilla mailla. Matalapaineet tuottavat usein ukkosluonteisia kuuroittaisia sateita. Trooppisessa sademetsässä on kuumaa ja lämpötilan vuotuiset vaihtelut ovat vähäisiä. Vuorokautisetkin vaihtelut ovat melko pieniä. Kuumuus ja kosteus edistävät soistumista ja puiden kasvua.
Tropiikin sademetsässä jokaisen kuukauden keskilämpötila on yli 19 °C ja kuukausittainen lämpötilanvaihtelu alle 6 °C. Esimerkiksi Brasilian Belemissä ja Manausissa kuukausien keskilämpötila on aina 25–27 °C. Ne ovat maapallon runsain ekosysteemi, ja niissä esiintyy arviolta puolet maapallon kasvi- ja eläinlajeista. Latvusto on monikerroksinen ja hyvin tiheä ulottuen jopa 50 metrin korkeuteen maanpinnasta. Trooppinen sademetsä sijaitsee matalapainevyöhykkeellä ja sen takia siellä sataa runsaasti. Kuiva kausi on alle 2,5 kuukautta.
Trooppisia sademetsiä on Amazonin altaan alueella, Väli-Amerikassa, Kongojoen altaan alueella, Länsi-Afrikan rannikkoseuduilla, Madagaskarin itärannikolla, Intian länsirannikolla, Assamissa, osissa Kaakkois-Aasiaa, Malaijien saaristossa, Melanesiassa sekä Australiassa Queenslandin osavaltion itärannikolla.
Trooppiset sademetsät peittävät maapallosta noin 9 miljoonaa km², joka on noin 32 % maailman metsistä. Tämä vastaa 25 Suomen pinta-alaa. Trooppinen sademetsä tuottaa neljä kertaa enemmän kasvibiomassaa kuin pohjoinen havumetsä, eli 32 tonnia vuodessa.selvennä
Subtrooppinen sademetsä

Subtrooppista sademetsää esiintyy kääntöpiirien tuntumassa, jossa talvet ovat viileämpiä kuin tropiikissa. Sadetta saadaan melko runsaasti ympäri vuoden, joskin epätasaisemmin kuin trooppisissa sademetsissä. Lajisto on suppeampi kuin trooppisessa sademetsässä, metsän latvuskerros matalampi ja ohuempi sekä aluskasvillisuus tiheämpää.
Subtrooppisia sademetsiä on Kaakkois-Kiinassa, Japanin lounaisosissa, Taiwanissa, Australian itärannikolla, Uuden-Seelannin Pohjoissaarella, Kapmaassa Etelä-Afrikassa, Brasilian eteläosissa ja Yhdysvaltain kaakkoisosissa.
Lauhkean vyöhykkeen sademetsä

Lauhkean vyöhykkeen sademetsät ovat kesävihantia tai havupuuvaltaisia sademetsiä, joissa kesät ovat viileitä ja talvet leutoja. Lämpötila voi laskea talvisin pakkasen puolelle ja maasto voi saada lumipeitteen. Nämä sademetsät sijaitsevat useimmiten rannikkoseuduilla meren ja vuoriston välissä. Kohdatessaan vuoriston mereltä saapuvat pilvet antavat sateensa vuorten metsien puoleisille rinteille.
Lauhkean vyöhykkeen sademetsiä on nykyisin jäljellä ainoastaan pieniä jäänteitä Pohjois-Amerikan, Chilen, Tasmanian, Uuden-Seelannin ja Norjan rannikkoalueilla.
Vuoristosademetsä

Vuoristosademetsiä esiintyy trooppisella ja subtrooppisella vyöhykkeellä vuorten rinteillä, missä lähes pysyvä pilvipeite ulottuu aina kenttäkerrokseen saakka pitäen ilman jatkuvasti hyvin kosteana. Sumupisarat tiivistyvät puiden lehdille, josta ne valuvat suurempina vesipisaroina alas. Puut ovat täällä lyhytkasvuisempia kuin alavammilla seuduilla. Puiden rungot ja maa ovat usein tiheän sammal- ja saniaiskasvuston peitossa. Myös orkideat ovat tavallisia.
Vuoristosademetsiä on muun muassa Andien rinteillä, Keski-Amerikassa, Uudessa-Seelannissa, Kiinassa, Japanissa, Madeiralla, Azoreilla ja Kanariansaarilla.
Kirjallisuutta

Kannisto, Sanna: Käärme Heliconiassa: Valokuvia sademetsistä.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26565-9
Aiheesta muualla

Tietoa sademetsistä WWF:n sivuilla
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta sademetsä Wikimedia Commonsissa
Kasvillisuusvyöhykkeet
aavikko
aro
havumetsä
kylmyysaavikko
lauhkean vyöhykkeen sademetsä
lehtimetsä
monsuunimetsä
nahkealehtinen kasvillisuus
sademetsä
savanni
tundra
vuoristokasvillisuus
Trooppista sademetsää Manauksessa Brasiliassa.
Subtrooppista sademetsää luonnonsuojelualueella Uuden-Seelannin pohjoissaarella.
Valdivian sademetsää eteläisessä Chilessä.
Vuoristosademetsää Kinabaluvuorella Borneossa.
Aino-Inkeri Kumara

Aino-Inkeri Niemistö, kirjailijanimi Aino-Inkeri Kumara (17. huhtikuuta 1921 Laihia – 20. kesäkuuta 2003 Urjala) oli suomalainen kirjailija, pakinoitsija ja televisiokäsikirjoittaja.
Niemistö kävi kuusi luokkaa Vaasan yhteiskoulua ja Kauhajoen kotitalousopiston. Hän opiskeli myös Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa Helsingissä. Hän työskenteli Ilkka-lehdessä ja oli Etelä-Pohjanmaan nuorisoseura -lehden ja Lakeuksien Nuoriso -lehden toimitussihteerinä.
Niemistö toimi vuodesta 1949 maatilan emäntänä ensin Laihialla ja sitten vuodesta 1964 Urjalassa. Urjalassa asuessaan hän osallistui Urjalan kansalaisopiston kirjallisuuspiirin toimintaan ja oli kirjailija Eila Pennasen oppilaana.
Niemistö pakinoi Pellervo-lehdessä vuosina 1954–1999 nimimerkillä ”Miina” ja kirjoitti myös 15 vuoden ajan lehteen kirja-arvosteluja.
Aino-Inkeri Niemistö oli vuonna 1962 yksi Pohjanmaan Kirjailijat ry:n neljästätoista perustajajäsenestä. Niemistö toimi myös Väinö Linna -seuran johtokunnassa.
Niemistön vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Kumara ja Aino (o.s. Jaskari). Puoliso oli Jussi Niemistö vuodesta 1948.
Televisiokäsikirjoituksia

Miniä : tv-sarja. MTV 1973, perustuu romaaniin Vuosikymmen
Rotuvasikka : tv-elokuva. MTV 1975 (nimellä Aino-Inkeri Kumara-Niemistö)
Kiviset aidat : tv-elokuva. MTV 1977
Teoksia

Vedentuoman tytär. Pellervo-Seura, Helsinki 1947
Ulla, peikkotyttö. Otava 1956
Kyrönmaan komea : jatkoromaani, ilmestynyt Kyrönmaa-lehdessä 1959–1960
Vuosikymmen : romaani. Kirjavirta 1965
Pieni karjalainen: tyttöromaani. Otava 1965
Merimökin Hillevi : nuortenromaani. Otava 1978
Ei sellaista tapahdu : vanhaemäntä katoaa marjamatkalla, mutta onko kysymyksessä pelkkä eksyminen? ; jännityskuunnelma. Yleisradio 1988
Laihian noita : näytelmä.
Kirjallisuutta

Rapila, Alpo K.: Aino-Inkeri Niemistö 1921–2003: kulttuuripersoona ja kirjailija Aino-Inkeri Kumara on poissa.  (Kansinimeke: Aino-Inkeri Niemistö, Laihia 1921 – Urjala 2003 : monipuolisen elämäntyön pääpiirteet)  Alpo K. Rapila, 2003.  ISBN 952-91-6513-7
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Sampo

Sampo voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Sampo, Kalevalassa esiintyvä maaginen esine
Etu- ja sukunimenä

Sampo, miehen etunimi
Peter Sampo (s. 1974), suomalainen jalkapalloilija
Lehdet

Sampo, Saarijärvellä ilmestyvä paikallislehti
Sampo, Tampereella vuonna 1888 ilmestynyt sanomalehti
Sampo, 1893–1896 ilmestynyt Edvard Valentin Emeleusin julkaisema Suomen ensimmäinen vakuutusalan lehti
Jäänmurtajat

Jäänmurtaja Sampo (1898), suomalainen jäänmurtaja 1898–1961
Jäänmurtaja Sampo (1961), suomalainen jäänmurtaja, nykyisin nähtävyytenä Ajoksen satamassa Kemissä
Yritykset, organisaatiot ja seurat

Sampo-konserni, henki- ja vahinkovakuutusta harjoittava finanssikonserni
Sampo Pankki, Suomessa toimiva, nykyisin tanskalaisomistuksessa oleva pankki
Eläke-Sampo, Suomessa vuoteen 1998 saakka toiminut eläkevakuutusyhtiö
Sampo-Rosenlew, teollisuusyritys
Saimaan ammattiopisto Sampo, Lappeenrannassa, Imatralla ja Ruokolahdella toimiva ammattioppilaitos
Nukketeatteri Sampo, helsinkiläinen nukketeatteri
Lahden Sampo, lahtelainen urheiluseura
Pielaveden Sampo, on suomalainen lentopallojoukkue
Kino Sampo, elokuvateatteri Riihimäellä
Muikkuravintola Sampo, kuopiolainen muikkuravintola, valittu Suomen Paras muikkuravintola-tittelin saajaksi
Tuotteet

Sampo, vuonna 1904 julkaistu suomalainen lautapeli
Sampo-kirja, Alvar Wilskan vuonna 1946 Wihurin tutkimuslaitoksen toimeksiannosta laatima askartelukirja
Sampo-konekivääri, Aimo Lahden suunnittelema kevyt konekivääri
Sampo Rosenlew, leikkuupuimuri
Sampo, suomalais-neuvostoliittolainen yhteistyöelokuva vuodelta 1959
Sampo-tulitikut
Muut

Sampo, suunnittelualue Tampereella
Sampo, 1980-luvulla ohjelmoinnin opetukseen kehitetty kieli
2091 Sampo, Yrjö Väisälän löytämä asteroidi
sampo, partiossa seikkailijajoukkueen johtaja.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Sampo”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Erymanthoksen metsäkarju

Herakles ja Erymanthoksen metsäkarju, kuvitusta attikalaisessa mustakuviotekniikalla maalatussa amforassa, n. 550 eaa.
Erymanthoksen metsäkarju muistetaan kreikkalaisesta mytologiasta Herakleen neljäntenä kaikkiaan kahdestatoista urotyöstä. Urotyöt veivät Herakleen kaikkialle hänen leppymättömän vihollisensa Heran hallitsemiin paikkoihin, joissa hänen piti kukistaa kaikki ajateltavissa olevat luonnon hirviöt ja alistaa alkukantainen maailma sen uudelle isännälle, hänen olymposlaiselle isälleen Zeukselle.
Varhaisilla Arkadian ylängöillä, joissa edelleen harjoitettiin vanhoja menoja, oleili pahansisuinen Erymanthoksen metsäkarju Erymanthoksen vuorella, joka oli pyhitetty Artemiille. Yleisesti ottaen karju oli varsin vaarallinen eläin. Meleagroksen tarinassa Artemis, halutessaan kostaa kuninkaan unohduksen uhrata hänelle, lähettää raivoavan metsäkarjun hävittämään peltoja. Toisen puolestaan lähetti Apollon tappamaan nuorta Adonista, Afroditen suosikkia, Apollonin halutessa kostaa Afroditelle tämän sokaistua hänen kuolevaisen poikansa Erymanthoksen, joka oli sattumalta osunut paikalle kesken jumalattaren kylpemisen.
Herakleen neljäs urotyö

Herakleen neljäs urotyö - mutta ainoastaan joidenkin laskujen mukaan, koska urotöistä ei ole olemassa yhtenäistä kerrontaa - oli Erymanthoksen villisian sieppaaminen. Matkalla määränpäähänsä Herakles tapasi vanhan ystävänsä Foloksen, ystävällisen ja vieraanvaraisen kentaurin. Herakles söi luolassa hänen kanssaan - vaikkakin kentaurit nauttivat lihansa raakana - ja pyysi saada viiniä. Foloksella oli ainoastaan ruukullinen viiniä, Dionysoksen lahja kaikille kentaureille Erymanthoksen vuorella. Herakles puhui Foloksen yli avaamaan viinin, ja sen tuoksu houkutteli paikalle myös muita kentaureja, jotka eivät ymmärtäneet, että viini tulee laimentaa vedellä. Niinpä ne tulivat juovuksiin ja hyökkäsivät. Herakles ampui niitä myrkytetyillä nuolillaan, jolloin kentaurit perääntyivät aina Kheironin luolalle asti.
Folos oli utelias tietämään, miten nuolet pystyivät aiheuttamaan niin paljon kuolemaa, ja poimi yhden niistä ylös. Hän kuitenkin onnistui pudottamaan nuolen jalalleen ja siten myrkyttämään itsensä. Harhanuoli osui myös Kheironiin, ja vaikka Kheiron olikin kuolematon, hän tunsi kivun. Kipu yltyi niin kestämättömäksi, että Kheiron luopui vapaaehtoisesti kuolemattomuudestaan Prometheuksen, titaanin, jota pidettiin Tartaroksessa, hyväksi ottaakseen tämän paikan. Tämä tapahtui vasta hesperidien omenan noutamisen yhteydessä sen jälkeen, kun Herakles oli surmannut Prometheusta piinaavan kotkan.
Herakles oli vieraillut Kheironin luona saadakseen neuvoja, kuinka villisian voisi pyydystää. Kheiron oli neuvonut häntä ajamaan karjun syvään lumeen, jonka perusteella tämä urotyö sijoitetaan keskitalveen. Pyydystettyään onnistuneesti villisian, Herakles sitoi sen kiinni ja kantoi sen takaisin Eurystheukselle. Karjun nähdessään tämä tosin kauhistui ja piiloutui jo toistamiseen urotöiden aikana pronssiruukkuun pyytäen Heraklesta hankkiutumaan eläimestä heti eroon, johon Herakles suostuikin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Erymanthoksen metsäkarju Wikimedia Commonsissa
Herakleen urotyöt
Nemean leijona ·  Lernan hydra ·  Keryneian kauris ·  Erymanthoksen metsäkarju ·  Augeiaan tallit ·  Stymfaloksen linnut ·  Kreetan härkä ·  Diomedeen tammat ·  Hippolyteen vyö ·  Geryonin karja ·  Hesperidien omena ·  Kerberos