Keskiajan filosofia
Keskiajan filosofian luonne

Ymmärrystä keskiajasta on leimannut renessanssihumanistien näkemys, jonka mukaan keskiaika oli puolibarbaarinen ajanjakso, joka sijoittui Kreikan ja Rooman kulttuurien ”klassisen” ajan ja tuon kulttuurin ”uudelleensyntymän” eli ”renessanssin” väliin. Keskiaika sisältää kuitenkin lähes tuhat vuotta kestäneen ajanjakson, johon sijoittuu paljon erilaisia filosofisia kehityskulkuja, jotka loivat pohjaa uuden ajan ajattelulle. Uudet filosofiset ajatukset kukoistivat erityisesti 1200-luvulla.
Keskiajan filosofiaa luonnehtii erityisesti kolme piirrettä: (1) Rationalismi — logiikan, dialektiikan ja filosofisen analyysin hyödyntäminen totuuden etsimisessä (ratio); (2) antiikin filosofien ja erityisesti Aristoteleen esittämien näkemysten kunnioittaminen ja heidän auktoriteettinsa puolustaminen (auctoritas); ja (3) pyrkimys yhdistää filosofiset ajatukset teologisiin opetuksiin ja pyhiin kirjoituksiin (concordia). Näistä viimeksi mainittu oli kaikkein tärkein — tuskin mikään muu ongelma oli yhtä keskeisellä sijalla keskiajan filosofiassa kuin uskon ja järjen suhde.
Muun muassa Avicenna ja Averroes nojautuivat enemmän järkeen, Augustinus ja Anselm Canterburylainen puolestaan asettivat uskon etusijalle. Augustinuksen vastaus ongelmaan oli se, että ensin tuli uskoa, ja sen jälkeen etsiä ymmärrystä. Anselm ilmaisi tämän sanomalla: ”Ei niin, että pyrkisin ymmärtämään, jotta uskoisin, vaan uskon, jotta ymmärtäisin”. Tuomas Akvinolainen pyrki sovittamaan uskon ja järjen yhteen. Hän uskoi niiden olevan harmoniassa keskenään, koska katsoi kummankin olevan Jumalan luoman. Jos filosofia oli ristiriidassa teologian kanssa, oli tapahtunut virhe, jonka syy tuli selvittää.
Vaikka keskiaikaiseen filosofiaan kuuluukin monenlaisia virtauksia, yhtenä sen määrittävänä tekijänä voidaan pitää skolastisia menetelmiä, joilla kilpailevia tai ristiriitaisia filosofisia näkemyksiä pyrittiin saattamaan yhteen. Varhaiskeskiajan uusplatonilaisista 1100- ja 1200-lukujen peripateetikkoihin ja edelleen 1300- ja 1400-lukujen nominalisteihin ja voluntaristeihin saakka kaikki merkittävät ajattelijat uskoivat, että heidän erilaiset ajatuksensa voidaan yhdistää yhdeksi maailmankuvaksi, kun asioista väitellään tarpeeksi.
Kristillisessä Euroopassa tämä tarkoitti pääasiassa Raamatun ja antiikin filosofian yhdistämispyrkimyksiä. Tällainen lähestymistapa pohjautuu jo hellenistisen ajan juutalaisten oppineiden ajatuksiin. Muun muassa Artapanos, Eupolemos ja Aristobulos katsoivat, että kreikkalainen filosofia olisi tosiasiassa pohjautunut juutalaisuuteen. Filon Aleksandrialainen pyrki yhdistämään juutalaista ajattelua platonismiin ja toisaalta korjaamaan platonismia niiltä osin, missä määrin se oli ristiriidassa juutalaisuuden kanssa.
Antiikin filosofia omaksuttiin näin keskiajan kristillisen filosofian ja teologian pohjaksi. Antiikin filosofiaa ja loogisia tekniikoita käytettiin avuksi teologisten kysymysten ja uskon opinkohtien selventämisessä. Tämä ei kuitenkaan tapahtunut täysin ilman kritiikkiä – filosofit olivat valmiita soveltamaan sitä sopivilta osiltaan, mutta hylkäämään tarvittaessa. Ristiriitoja kohdatessa skolastista menetelmää käytettiin asioiden saattamiseksi sopusointuun. Antiikin perinteestä myös seitsemän vapaata tiedettä omaksuttiin sellaisenaan koululaitoksen pohjaksi, ensin katedraalikouluissa ja sitten yliopistoissa. Yliopisto-opiskelijoilta vaadittiin laajoja, jopa lähes kymmenen vuotta kestäviä filosofian opintoja, jotka käsittivät enimmäkseen antiikin filosofiaa, ennen etenemistä muihin tiedekuntiin.
Keskiajalla filosofia toimi paljolti teologian aputieteenä — teologia nähtiin ”tieteiden kuningattarena” (regina scientiae) ja filosofia teologian palvelijana (ancilla theologiae). Filosofia keskittyi ensi sijassa Jumalan luonteen tutkimiseen, sillä jos Jumala on olemassa, hän on epäilemättä maailmankaikkeuden merkittävin ominaisuus ja siksi hyvinkin tutkimisen arvoinen. Tässä aristoteelinen logiikka eli syllogistiikka nousi merkittävään rooliin. Filosofit pyrkivät myös todistamaan Jumalan olemassaolon puhtaasti loogisilla argumenteilla, jos sellainen on ylipäänsä mahdollista. Samoin Jumalan tekoja, kuten maailman luomista ja lunastamista, ryhdyttiin tutkimaan loogisilla menetelmillä. Keskeinen kysymys oli, olivatko nämä teot samojen lainalaisuuksien hallitsemia kuin luonnon järjestys muutenkin.
Ensimmäisiä argumentteja Jumalan olemassaolon todistamiseksi oli ontologinen argumentti, jonka kehitti Anselm Canterburylainen. Se määritteli Jumalan täydelliseksi olennoksi. Koska olemassaolo on täydellisempää kuin olemassaolon puute, siksi Jumalan täytyy olla olemassa. Toinen merkittävä keskiaikainen jumalatodistus oli kosmologinen argumentti, jonka kehitti Tuomas Akvinolainen. Sen mukaan kaikella olevalla täytyi olla syy. Näin kaikella aiheutetulla tai luodulla täytyy olla ei-aiheutettu tai ei-luotu ensimmäinen syy, joka on Jumala.
Akvinolainen käytti argumenttiaan myös Jumalan hyvyyden todistamiseen. Kaikessa olevassa on jotain hyvää, ja jokaisen asian syy on parempi kuin seuraus. Siksi ensimmäisen syyn tulee olla paras kaikista asioista. Näin vaiheittain voitiin todistaa Jumalan voima, ainutlaatuisuus ja muut ominaisuudet.
Teologian lisäksi filosofit pyrkivät soveltamaan Aristoteleen logiikkaa, metafysiikkaa ja muuta ajattelua elämän kaikilla muillakin alueilla. Syllogistiikka sovellettiin niin, että oppilaat laitettiin muistamaan suuri määrä syllogismeja ulkoa. Jokaisella syllogismilla oli nimi, esimerkiksi ”Modus Ponens” oli muotoa ”Jos A on totta, B on totta. A on totta, joten B on totta”. Muistamisen avuksi oli kehitetty lauseita, jotka sisälsivät syllogismin kuvauksen, ja lauseen muodostamien sanojen alkukirjaimet muistuttivat oppilaita syllogismin nimestä.
Suurin osa yliopistojen opiskelijoista muistivat ulkoa Aristoteleen yhdeksäntoista syllogismia kahdelle subjektille, mikä mahdollisti sen, että he kykenivät loogisesti kytkemään väitelauseiden subjektit ja objektit toisiinsa. Jotkut kehittelivät myös väitelauseita joissa esiintyi kolme subjektia.