stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaakkois-Aasia
Maantieteellinen ja poliittinen jako > Maantieteellinen jako

Kaakkois-Aasia voidaan jakaa maantieteellisesti kahteen osaan: mantereenpuoleiseen Kaakkois-Aasiaan (Indokiina ja Malakan niemimaa) ja Malaijien saaristoon.
Mantereenpuoleiseen Kaakkois-Aasiaan kuuluvat:
Kambodža
Laos
Malesia
Myanmar
Thaimaa
Vietnam
Malaijien saaristoon kuuluvat:
Brunei
Filippiinit
Itä-Timor
Indonesia
Itä-Malesia (Malesian Borneolla sijaitsevat alueet)
Singapore
Intialle kuuluvat Andamaanit ja Nikobaarit luetaan myös maantieteellisesti Kaakkois-Aasiaan. Bangladesh ja Intian seitsemän itäisintä osavaltiota ovat kulttuurillisesti osa Kaakkois-Aasiaa ja joskus niiden lasketaan kuuluvan sekä Etelä-Aasiaan että Kaakkois-Aasiaan. Maantieteellisesti Intian seitsemän itäisintä osavaltiota kuuluvat Kaakkois-Aasiaan. Etelä-Kiinan alueista Hainan, Yunnan, Guizhou ja Guangxi lasketaan usein kuuluvaksi sekä Itä-Aasiaan että Kaakkois-Aasiaan. Papua-Uusi-Guinea on myös usein mukana, kuten myös Palau, Guam ja Pohjois-Mariaanit, jotka kaikki ovat entisiä Espanjan siirtomaita.
Indonesian itäosien ja Itä-Timorin, jotka ovat Wallacen linjan itäpuolella, katsotaan taas maantieteellisesti kuuluvan Oseaniaan.
Historia

Kaakkois-Aasian valtiollinen kehitys alkoi ajanlaskun alkuvuosikymmeninä, jolloin koko alueella syntyi hindulais-buddhalaisia kuningaskuntia. Hindulaisuuden ja buddhalaisuuden myötä Kaakkois-Aasia sai vahvoja vaikutteita Intian kulttuurista. Tämä lienee myös vaikuttanut vanhentuneen Taka-Intia-nimityksen syntyyn. Kaakkois-Aasian mantereenpuoleisessa osassa hindulais-buddhalaiset kuningaskunnat jatkoivat kukoistustaan nykyaikaan asti, kun taas Malaijien saaristo ja Malakan niemimaa alkoivat islamilaistua 1200-luvulta alkaen. Islamin leviämisen myötä vanhojen kuningaskuntien tilalle alkoi syntyä islamilaisia sulttaanikuntia. Mantereella Vietnamin kehitys oli poikkeavaa, sillä siihen vaikutti intialaisen kulttuurin lisäksi vahvasti Kiina kulttuuri.
Kaakkois-Aasian siirtomaakauden voidaan katsoa alkavan vuonna 1511, jolloin portugalilaiset ottivat haltuunsa Malakan sulttaanikunnan. Sitä seuranneiden vuosisatojen aikana koko Kaakkois-Aasia – Thaimaata lukuun ottamatta – joutui siirtomaavallan alle. Thaimaa säilyi itsenäisenä, mutta maksoi siitä alueluovutuksilla sekä länsimaalaisille myönnetyillä kauppa- ja tullivapauksilla.
Nationalismi saapui Kaakkois-Aasiaan 1800-luvun lopulla ja jatkoi kukoistustaan 1930-luvulle asti. Nationalismi ei kuitenkaan johtanut valtioiden itsenäistymiseen, paitsi Filippiineillä. Filippiinit julistautui ensimmäisenä Kaakkois-Aasian siirtomaista itsenäiseksi vuonna 1898, mutta ajautui heti sotaan Yhdysvaltojen kanssa ja ensimmäinen itsenäisyysvaihe päättyi jo vuonna 1901.
Nationalismin kehittymisen keskeytti toinen maailmansota, jonka myötä koko Kaakkois-Aasia joutui Japanin vaikutusvallan alle. Japanin hävittyä sodan vuonna 1945 vanhat siirtomaavallat palasivat takaisin Kaakkois-Aasiaan. Entiset siirtomaat eivät tästä erikoisemmin pitäneet, sillä siirtomaiden tähtäimessä oli nyt itsenäisyys. Siirtomaavallat olivat kuitenkin harvoin valmiita luopumaan alueistaan, mikä johti lukuisin yhteenottoihin ja sotiin (muun muassa Indokiinan sota). Monet siirtomaavaltojen luomat valtiolliset kokonaisuudet eivät myöskään vastanneet kansojen asumisaluetta, mikä puolestaan johti monissa valtioissa sisällissotiin.
Kaakkois-Aasian valtiot ovat toisen maailmansodan jälkeen käyneet samankaltaiset kehitysvaiheet. Siirtomaavaltojen paluuta seurasi itsenäistyminen ja valtion nousu. Valtion nousua seurasi jonkinasteinen hajoamisvaihe noin 1960-luvulla. Hajoamisvaiheeseen liittyi tavallisesti rotumellakoita, sotilasvallankaappauksia ja Vietnamissa sota. Hajoamisvaihetta seurasi uuden yhteiskuntajärjestyksen luominen 1970- ja 1980-luvuilla. Uusi yhteiskuntajärjestys vaihteli demokratiasta (esimerkiksi Thaimaa 1973–1976) täydelliseen tyranniaan (Kambodžan punaiset khmerit 1975–1979). Monissa Kaakkois-Aasian maissa yhteiskuntajärjestys alkoikin rapautua 1900-luvun viimeisinä vuosikymmeninä. Alueen valtioiden demokraattinen kehitys on ollut horjuvaa jopa vakaaksi katsotuissa maissa (esimerkiksi Thaimaan mielenosoitukset 2010). Sotilasdiktatuureja eivät ole edes pahimmatkaan luonnonvoimat pystyneet horjuttamaan (esimerkiksi trooppinen sykloni Nargis Myanmarissa 2008).
Väestö

Kaakkois-Aasian pinta-ala on noin 4 000 000 neliökilometriä ja siellä asui vuonna 2013 yli 690 miljoonaa ihmistä. Yli 20 prosenttia heistä asuu Jaavan saarella. Indonesia onkin alueen väestörikkain valtio ja maailman neljänneksi väestörikkain valtio. Kaakkois-Aasiassa asuu myös noin 30 miljoonaa kiinalaista.
Etelänkääpiöliitäjä

| Etelänkääpiöliitäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Ulappalinnut Procellariiformes
Heimo::  Ulappaliitäjät Procellariidae
Suku::  Liitäjät Puffinus
Laji::  assimilis
Kaksiosainen nimi
 Puffinus assimilis  (Gould, 1838) 
Katso myös
   Etelänkääpiöliitäjä Wikispeciesissä   Etelänkääpiöliitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Etelänkääpiöliitäjä (Puffinus assimilis) on pieni ulappalintujen lahkoon kuuluva avomerilintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 25–30 senttimetriä ja siivenkärkien väli 56–63 cm. Se muistuttaa jonkin verran pikkuliitäjää (Puffinus puffinus), mutta on kuin sen pienempi versio: hyvin tumma päältä ja valkea alta. Muita eroja ovat: siivet lyhyemmät, pyöreäkärkisemmät, kuperat ja leveämmät; tumma reunus siiven alapinnalla näyttää kapeammalta; nokka suhteessa hennompi ja pää pyöreämpi, jota usein pitää koholla ja nostelee joskus lennossa; siiven yläpinta kaksivärisempi, kyynärsiipi on epäselvärajaisesti vaaleampi ja usein isoissa peitinhöyhenissä valkeahko juova; ylemmäs ulottuva posken valkea alue ympäröi tumman silmän ja korostaa tummia kaulansivuja.
Koko ja ulkonäkö > Äänet

Pimeinä öinä, koloniasta kuuluu kirkkaita, nauravia, rytmisiä sarjoja, ”ka ki-kykykyr-kaa” joissa toinen tavu on voimakkain.
Levinneisyys

Linnulla on hyvin laaja lisääntymisalue, arviolta 50 000–100 000 km². Sen maailman laajuiseksi määräksi on arvioitu yli 900 000 yksilöä.
Sitä tavataan Australiassa, Ranskan Polynesiassa, Ranskan eteläisillä ja antarktisilla alueilla, Uudessa-Seelannissa, Norfolkinsaarilla, Papua-Uusi-Guineassa, Portugalissa, Saint Helenassa ja Espanjassa.
Alalaji P. baroli esiintyy Atlantilla Azoreilla, Madeiralla ja Kanariansaarilla, jossa se pesii keväisin pienehköissä kolonioissa, useimmin maakoloon. Tavataan harvoin pesimäalueiden pohjoispuolella.
Käyttäytyminen

Etelänkääpiöliitäjän lento on epävakaampaa kuin pikkuliitäjän ja myös siivenlyönnit sekä siivenlyöntisarjat pidemmät. Pystyy olemaan paikoillaan tuulessa siivet kohotettuina ja jalat roikkuen jolloin nappaa ruokaa veden pinnalta.
Etelä-Afrikan talous

| Vuosi | Bruttokansantuote (milj>  randia) | Yhdysvaltain dollarin vaihtokurssi |
| --- | --- | --- |
| 1980 | 62 730 | 0,77 randia |
| 1985 | 127 598 | 1,47 randia |
| 1990 | 289 816 | 2,58 randia |
| 1995 | 1 548 100 | 3,62 randia |
| 2000 | 922 148 | 6,93 randia |
| 2005 | 1 523 254 | 6,36 randia |
Etelä-Afrikan talous on koko Afrikan ylivoimaisesti kehittynein ja se on myös erityisesti vuoden 1994 jälkeen kasvanut nopeasti. Maan tärkein teollisuuden ala on kaivosteollisuus ja muita keskeisiä ovat tehdas-, kaasu- ja öljy- ja kemianteollisuus sekä maatalous ja matkailu. Viime vuosina maan tekstiiliteollisuus sekä pankki- ja finanssiala ovat kasvaneet nopeasti. Teollisuus on keskittynyt erityisesti Gautengin alueelle, jossa sijaitsee pääosa maan kaivoksista. Maalla on vahva  finanssi- ja teollinen infrastruktuuri, jolla on merkittävä kasvupotentiaali. Vuoden 1994 jälkeen Etelä-Afrikka on pyrkinyt tekemään itsensä houkuttelevaksi ulkomaisille investoinneille ja se tarjoaa insentiivejä sekä ulko- että kotimaisille investoinneille kaikille teollisuuden aloille.
Etelä-Afrikan talouden tukijalka oli koko 1900-luvun ajan kaivannaisteollisuus. Vuonna 1910 kulta muodosti 80 % maan kokonaisviennistä. 1930-luvun aikana uusia merkittäviä kultaesiintymiä löydettiin Witwatersrandin länsiosista, Vaaljoen alueelta ja Oranjen vapaavaltion provinssista. Kullan ja muiden mineraalien vientitulot ja investoinnit kaivostoimintaan toimivat Etelä-Afrikan taloudellisen kehityksen keskeisimpänä voimavarana. 1970-luvulla Etelä-Afrikan osuus maailman kullantuotannosta oli noin 57 %. Kaivosteollisuuden kasvu myös loi tarpeen laajamittaiselle palkkatyövoiman hyväksikäytölle ja johti maan maatalouden kapitalisoitumiseen.
Maan teollisuustuotanto alkoi kasvaa ensimmäisen maailmansodan aikana, jolloin tuontitavaroiden puute loi tarpeen paikallisen teollisuuden kehittämiseen. 1930-luvulla valtio tuki voimakkaasti teollistumista ja teollisen tuotannon osuus maan bruttokansantuotteesta nousi 1970-luvulle saakka. Etelä-Afrikan teollisuustuotanto suuntautui pääasiassa kotimaiseen tarpeeseen.
Apartheidin aikana maahan syntyi vaikea sosioekonominen epätasa-arvo, joka edelleen ilmenee muun muassa korkeana työttömyytenä, laajana köyhyytenä ja rikollisuutena. Työttömyys on luonut maahan mittavan harmaan talouden, joka on haaste maan taloudelliselle kehitykselle. Vuonna 2005 luottoluokituslaitos Moody's Investors Service nosti maan luokituksen Baa1:ksi viitaten maan valuuttavarannon paranemiseen ja nopeaan talouskasvuun.
Valuutta

Etelä-Afrikan rand (ZAR) on viimeisen kymmenen vuoden aikana menettänyt lähes puolet arvostaan suuriin valuuttoihin verrattuna, vaikka rahan arvoa pyrittiin ylläpitämään korkeilla koroilla ja inflaation hidastui tuona aikana. Valuutan arvon heikkenemisen syyksi on epäilty kansainvälisten valuuttakeinottelijoiden toimintaa ja joidenkin markkina-analyytikkojen mukaan valuutta on 15–20 %  aliarvostettu. Alhainen randin arvo on auttanut maan matkailu- ja kaivosteollisuutta. Vuonna 2007 yhdellä eurolla sai 9–10 randia ja Yhdysvaltain dollarilla 6–7.
Maatalous

Kaivosteollisuuden kasvun aiheuttama maatalouden kapitalisoituminen johti itsenäisten mustien maanviljelijöiden katoamiseen, mutta samalla vaikeutti myös buuripienviljelijöiden asemaa. Vuonna 1913 säädetty Maalaki kielsi afrikkalaisia ostamasta tai vuokraamasta maata valkoisilta ja rajoitti afrikkalaisten mahdollisuuden omistaa viljelymaata 8 % maan pinta-alasta (vuonna 1936 alue kasvoi 13 %). Afrikkalaisten hallintaan jääneet elinkelvottomat reservaatit muodostivat halvan työvoiman reservin maan kaivosteollisuudelle.
Maatalouden osuus maan BKT:stä on 4 %. Tärkein maatalouden alue on karjankasvatus ja vain 13 % maan pinta-alasta on viljelykäytössä. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, vehnä, kaura, sokeriruoko ja auringonkukka. Maan hallitus pyrkii kehittämään pienviljelyä luodakseen työpaikkoja. Tärkeimmät maatalouden vientituotteet ovat sitrushedelmät, viini ja kukat. Apartheidin aikana mustien maaomistus oli rajattu vain 13 % maan pinta-alasta. Maassa on aloitettu mittavan maareformin toteuttaminen, koska suurin osa viljelymaasta on edelleen valkoisten omistuksessa. Valkoisten omistamien maatilojen keskikoko on 1 300 hehtaaria, kun mustien maatilojen on vain 5,2. Tähän asti reformia on toteutettu vain halukkaiden myyjien ja ostajien avulla, mutta viranomaiset ovat ilmoittaneet, että myös laajat pakkolunastukset ovat mahdollisia. Maareformin tavoitteena on siirtää 30 % viljelymaasta mustille eteläafrikkalaisille vuoteen 2014 mennessä.
Maatalous > Viininviljely

Etelä-Afrikan viinitilat tuottavat vuosittain 1,5 miljoonaa tonnia viinirypäleitä viinintuotantoon. Viininviljely maassa alkoi jo 1600-luvulla ranskalaisten hugenottien myötä. Keskeisintä viininviljelyaluetta on Western Capen provinssi, mutta tiloja nöytyy myös Northern Capesta ja Freestatesta. Maassa on 106 000  hehtaaria viinitiloja. Talouspakotteiden päätyttyä eteläafrikkalaisen viinin vienti lähti kasvuun ja vuonna 2000 maasta vietiin jo 139 miljoonaa litraa viiniä. Suosituimmat valkoviinirypäleet ovat chenin blanc, colombard ja chardonnay ja punaviinirypäleet cabernet sauvignon, pinotage ja shiraz. Vaikka punaviinin osuus onkin viime vuosina ollut kasvussa, muodostaa valkoviini edelleen yli 2/3 tuotannosta.
Kaivosteollisuus

Etelä-Afrikka on merkittävä kaivosteollisuuden keskus. Erityisesti maa tunnetaan timanttien ja kullan tuottajana. Witwatersrandin kultakaivokset ovat maailman suurimmat ja samalla myös merkittävä uraanikaivos, sillä alueen malmi sisältä molempia metalleja.
Vuosina 2019 ja 2020 Etelä-Afrikka oli maailman suurin platinan tuottaja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Observatory of Economic Complexity: South Africa (englanniksi)
Maailman kauppajärjestön (WTO:n) jäsenet
Albania
Angola
Antigua ja Barbuda
Arabiemiirikunnat
Armenia
Argentiina
Australia
Bahrain
Bangladesh
Barbados
Belize
Benin
Bolivia
Botswana
Brasilia
Britannia
Brunei
Burkina Faso
Burundi
Chile
Costa Rica
Djibouti
Dominica
Dominikaaninen tasavalta
Ecuador
Egypti
El Salvador
Etelä-Afrikka
Etelä-Korea
Euroopan unioni
Fidži
Filippiinit
Gabon
Gambia
Georgia
Ghana
Grenada
Guatemala
Guinea
Guinea-Bissau
Guyana
Haiti
Honduras
Hongkong
Indonesia
Intia
Islanti
Israel
Jamaika
Japani
Jordania
Kambodža
Kamerun
Kanada
Kenia
Keski-Afrikka
Kiina
Kirgisia
Kolumbia
Kongon demokraattinen tasavalta
Kongon tasavalta
Kuuba
Kuwait
Lesotho
Liechtenstein
Macao
Madagaskar
Makedonian tasavalta
Malawi
Malediivit
Malesia
Mali
Marokko
Mauritania
Mauritius
Meksiko
Moldova
Mongolia
Mosambik
Myanmar
Namibia
Nepal
Nicaragua
Niger
Nigeria
Norja
Norsunluurannikko
Oman
Pakistan
Panama
Papua-Uusi-Guinea
Paraguay
Peru
Qatar
Ruanda
Saint Kitts ja Nevis
Saint Lucia
Saint Vincent ja Grenadiinit
Salomonsaaret
Sambia
Saudi-Arabia
Senegal
Sierra Leone
Singapore
Sri Lanka
Suriname
Swazimaa
Sveitsi
Taiwan
Tansania
Thaimaa
Togo
Tonga
Trinidad ja Tobago
Tšad
Tunisia
Turkki
Uganda
Ukraina
Uruguay
Uusi-Seelanti
Venezuela
Venäjä
Vietnam
Yhdysvallat
Zimbabwe
| --- | --- |
EU:n jäsenmaat:   Alankomaat  Belgia  Bulgaria  Espanja  Irlanti  Italia  Itävalta  Kreikka  Kroatia  Kypros  Latvia  Liettua  Luxemburg  Malta  Puola  Portugali  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  Slovakia  Slovenia  Suomi  Tanska  Tšekki  Unkari  Viro 
Maissin korjuuta.
Eteläafrikkalaista valkoviiniä
Etyyliakrylaatti

| Etyyliakrylaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Etyyliprop-2-enoaatti
CAS-numero:  140-88-5
PubChem CID:  8821
SMILES:  CCOC(=O)C=C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H8O2
Moolimassa:  100,114 g/mol
Sulamispiste:  -71,2 °C
Kiehumispiste:  99,8 °C
Tiheys:  0,9405 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 15 g/l (23 °C)
Etyyliakrylaatti (C5H8O2) on tyydyttymättömiin estereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää polymeerien ja muiden orgaanisten yhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa etyyliakrylaatti on väritöntä ja pistävänhajuista nestettä. Se liukenee hieman veteen ja hyvin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Yhdiste myös muodostaa atseotrooppisia seoksia veden ja useiden orgaanisten liuottimien kanssa. Etyyliakrylaatti on hyvin reaktiivista ja esimerkiksi polymeroituu itsestään, ellei joukkoon lisätä inhibiittoria, kuten p-metoksifenolia. Muita reaktioita ovat muun muassa Michael-additio ja sykloadditiot. Yhdiste ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Etyyliakrylaatti saattaa olla karsinogeenistä.
Valmistus ja käyttö

Etyyliakrylaatin valmistukseen on useita tapoja. Sitä voidaan tuottaa happokatalysoidulla akryylihapon ja etanolin esteröintireaktiolla, nikkelikarbonyylin katalysoimalla eteenin, etanolin ja hiilimonoksidin reaktiolla tai akryylinitriilistä.
Etyyliakrylaattia käytetään erityisesti valmistettaessa muun muassa maaleissa ja pinnoitteissa käytettyjä polyakrylaatteja, joissa se on joko ainoa monomeeri tai komonomeeri muiden akrylaattien kanssa. Yhdisteestä valmistetaan myös lääkkeitä.
Etyylilaktaatti

| Etyylilaktaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Etyyli-2-hydroksipropanoaatti
CAS-numero:  97-64-3
PubChem CID:  7344
SMILES:  CCOC(=O)C(C)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H10O3
Moolimassa:  118,13 g/mol
Sulamispiste:  −26 °C
Kiehumispiste:  154,5 °C
Tiheys:  1,03 g/cm3
Liukoisuus veteen:  100 g/l (20 °C)
Etyylilaktaatti (C5H10O3) on estereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Rakenteeltaan se on etanolin ja maitohapon esteri. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa liuottimena ja kosmeettisissa sovellutuksissa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa etyylilaktaatti on väritöntä nestettä ja sillä on mieto ja miellyttävä haju. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen, mutta hydrolysoituu osittain. Se liukenee myös useisiin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin ja dietyylieetteriin. Etyylilaktaatti on optisesti aktiivinen yhdiste ja sen (R)-enantiomeerin ominaiskiertokyky on −10.
Valmistus ja käyttö

Etyylilaktaattia voidaan valmistaa esteröimällä maitohappoa ja etanolia happaman katalyytin läsnä ollessa. Valmistukseen on kehitetty myös menetelmä ammoniumlaktaatista ja etanolista pervaporaation avulla. Etyylilaktaattia käytetään liuottimena liuotettaessa selluloosajohdannaisia kuten selluloosa-asetaattia ja nitroselluloosaa. Se liuottaa hyvin myös polaarisia hartseja, mutta poolittomien hartsien liukoisuus siihen on vähäisempi. Etyylilaktaatin etuja ovat korkea kiehumispiste, alhainen höyrynpaine, matala pintajännitys ja biohajoavuus. Etyylilaktaatista voidaan valmistaa muita laktaattiestereitä vaihtoesteröinnin avulla. Yhdistettä käytetään myös kosmetiikkavalmisteissa ja aknen hoitoon.
Esterin kirja

| Esterin kirja> אסתר.Tanak Ketuvim.Raamattu Vanha testamentti |
| --- | --- |
 Ahasveros ja Haman Esterin pidoissa. Rembrandt, 1660.
Synty
Kirjoittaja (perint.):  tuntematon
Kirjoituspaikka:  Persia
Ajoitus:  n. 464–435 eKr.
Teksti
Genre:  historiakirja
Alkukieli:  heprea
Lyhenne:  Est.
Lukuja:  10
Jakeita:  272
Edeltävä: < Neh.Seuraava: Job >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Esterin kirja (hepr. ‏מגילת אסתר‎, Megilath Ester) on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun 17. ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin kahdeksas kirja.
Esterin kirja eli Megila on juutalaisen purim-juhlan perusta, ja sen koko teksti luetaan ääneen kahdesti juhlan aikana.
Historia

Esterin kirja ajoitetaan yleensä 300- tai 200-luvuille eaa. Juutalaisen perimätiedon mukaan se on Suuren kokouksen (Anshe Knesset HaGedolah) uudelleentoimitus Mordokain alkuperäisestä tekstistä.
Esterin kirjan historiallinen tarkkuus on kyseenalaistettu hyvin laajalti.
Sisältö > Yhteenveto

Kuningatar Vasti uhmaa Ahasverosta (Est. 1)
Esteristä tulee kuningatar (2)
Haman tahtoo tuhota juutalaiset, (3)
Mordokai pyytää apua Esteritä (4)
Ester järjestää pidot kuninkaalle ja Hamanille ja Haman pystyttää hirsipuun Mordokaita varten (5)
Kuningas palkitsee Mordokain (6)
Hamanin tuho (7–8)
Mordokai ja Ester kumoavat Hamanin käskyn (8)
Juutalaiset tuhoavat vihollisensa ja määräys purim-juhlan vietosta (9)
Ahasveroksen ja Mordokain suuruus (10)
Sisältö > Kreikkalainen Esterin kirja

Septuagintassa Esterin kirjasta on laajempi versio, Kreikkalainen Esterin kirja. Siihen kuuluvat lisäykset luetaan deuterokanonisten kirjojen joukkoon. Nykyisissä painoksissa ne sijoitetaan tavallisesti kirjaimilla A–F merkittyinä lukuina kirjan muiden osien väliin. Katolinen kirkko katsoo nekin Raamattuun kuuluviksi, mutta useimmissa protestanttisissa kirkkokunnissa niitä pidetään apokryfisinä.  Lisäykset ovat:
A (kirjan alkuun lisätty johdanto): Mordokain uni ja  Mordokai pelastaa kuninkaan salamurhalta.
B (3. ja 4. luvun välissä): Artakserkseen antama käskykirje, jonka mukaan juutalaiset oli tuhottava.
C (4. luvun jälkeen): Mordokain ja Esterin rukoukset Israelin puolesta.
D (lisäyksen C jälkeen, ennen 5. lukua): Ester astuu kuninkaan eteen.
E (8. luvun 12. ja 13. jakeen välissä): kuninkaan uusi käskykirje, jolla määräys juutalaisten tuhoamisesta peruutettiin.
F (10. luvun 3. ja 4. jakeen välissä): Mordokain unen selitys ja jälkisanat.
Septuagintassa nämä on myös sijoitettu edellä mainittuihin kohtiin, joihin ne kertomuksen juonen kannalta lähinnä kuuluvatkin. Kun kuitenkin jo Hieronymus, joka laati Raamatun latinankielisen käännöksen, Vulgatan, piti niitä myöhemmin tehtyinä lisäyksinä, hän siirsi ne kirjan loppuun ja lisäsi niiden edelle välihuomautuksen. Kun Raamatun teksti myöhemmin jaettiin lukuihin ja jakeisiin, näistä tuli Vulgatassa Esterin kirjan 10. luvun loppuosa sekä 11.–16. luvut.  Toisaalta tästä ratkaisusta seurasi, että kirjan muiden lukujen sekä 10. luvun ensimmäisten jakeiden numerot ovat Vulgatassa samat kuin niissä, etupäässä protestanttisissa kirkoissa käytetyissä Raamatun painoksissa, joissa lisäykset eivät ole mukana.
Kirjallisuutta

”Kreikkalainen Esterin kirja”, Vanhan testamentin apokryfikirjat.  (Toimituskunta: Juhani Pihkala ym. 2. korjattu painos (1. painos 2009))  Helsinki:  Kirjapaja, 2010.  ISBN 978-951-607-780-5
Peltola, Olavi: ”Esterin kirja”, Löytöretki Vanhaan testamenttiin.  Kauniainen:  Perussanoma, 1992.  ISBN 951-888-174-X  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Esterin kirja Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teksti

Raamattu . Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Esterin kirja (Arkistoitu – Internet Archive) (1992)
Esterin kirja (Arkistoitu – Internet Archive) (1933)
Esterin kirja. Suomenkieliset käännökset (1992, 1933 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä hepreankielinen alkuteksti (Biblia Hebraica). Uskonkirjat.net.
Kuusi apokryfikirjaa (Arkistoitu – Internet Archive), Suomen evankelis-luterilaisen kirkon asettaman käännöskomitean käännösehdotus kuudelle eri apokryfikirjalle. Sisältää Kreikkalaisen Esterin kirjan.
Aiheesta muualla > Muuta

Hirsch, Emil G. et al.: Esther. Jewish Encyclopedia. 1906. (englanniksi)
McMahon, Arthur: Esther Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Book of Esther
Ketuvim
Psalmien kirja · Sananlaskujen kirja · Jobin kirja · Laulujen laulu · Ruutin kirja · Valitusvirret · Saarnaajan kirja · Esterin kirja · Danielin kirja · Esran kirja/Nehemian kirja · Aikakirjat (Ensimmäinen aikakirja · Toinen aikakirja)
| n k Vanha testamentti |
| --- | --- |
Pentateukki:  Ensimmäinen Mooseksen kirja  Toinen Mooseksen kirja  Kolmas Mooseksen kirja  Neljäs Mooseksen kirja  Viides Mooseksen kirja 
Historialliset kirjat:  Joosuan kirja  Tuomarien kirja  Ruutin kirja  Ensimmäinen Samuelin kirja  Toinen Samuelin kirja  Ensimmäinen kuninkaiden kirja  Toinen kuninkaiden kirja  Ensimmäinen aikakirja  Toinen aikakirja  Esran kirja  Nehemian kirja  Esterin kirja 
Viisauskirjat:  Jobin kirja  Psalmien kirja  Sananlaskujen kirja  Saarnaajan kirja  Laulujen laulu 
Suuret profeetat:  Jesajan kirja  Jeremian kirja  Valitusvirret  Hesekielin kirja  Danielin kirja 
Pienet profeetat:  Hoosean kirja  Joelin kirja  Aamoksen kirja  Obadjan kirja  Joonan kirja  Miikan kirja  Nahumin kirja  Habakukin kirja  Sefanjan kirja  Haggain kirja  Sakarjan kirja  Malakian kirja 
Esterin kirjan kirjakäärö.
Käännös suomeksi
Etyylimaltoli

| Etyylimaltoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-etyyli-3-hydroksipyran-4-oni
CAS-numero:  4940-11-8
PubChem CID:  21059
SMILES:  CCC1=C(C(=O)C=CO1)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H8O3
Moolimassa:  140,134 g/mol
Sulamispiste:  89–93 °C 
Kiehumispiste:  161 °C
Liukoisuus veteen:  9,3454 g/l (24 °C)
Etyylimaltoli (C7H8O3) on pyranoneihin kuuluva heterosyklinen yhdiste. Yhdiste on rakenteeltaan maltolin etyylianalogi ja sitä voidaan käyttää maltolin tavoin arominvahventeena elintarvikkeissa. Toisin kuin maltolia, etyylimaltolia ei tavata luonnossa.