stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjän Maarianhaminan konsulaatti
Konsulaatti mielenilmausten kohteena

Venäjän valtiollinen uutistoimisto Tass julkaisi keskiviikkona 4. toukokuuta 2023 Venäjän ulkoministeriön tiedottajan Marija Zaharovan lausunnon, jonka mukaan joukko ihmisiä oli edellisenä sunnuntaina 1. toukokuuta heittänyt Venäjän Maarianhaminan-konsulaatin alueelle ”räjähtävän äänilaitteen” ja ”eräitä muita esineitä”, mikä oli ”vaarantanut konsulaatin henkilökunnan elämän ja terveyden”. Suomen ulkoministeriön mukaan Venäjän Helsingin-suurlähetystö oli lähettänyt tapauksesta nootin ja vaatinut Suomen viranomaisia ryhtymään asianmukaisiin toimiin. Maarianhaminan poliisimestarin Johan Pawlin mukaan konsulaatin ikkunaan oli heitetty olutpullo ja konsulaatin postilaatikko oli rikottu. Konsulaatissa olivat tällöin olleet paikalla konsuli ja tämän puoliso. Ulkoministeriön Suomen Tietotoimistolle antaman lausunnon mukaan Suomi suhtautui vakavasti kaikkiin ulkomaisiin edustustoihin ja konsulaatteihin kohdistuvaan ilkivaltaan. Poliisi tutki tapausta vahingontekona. Johan Pawlin oman arvion mukaan kyseessä oli päähänpisto. Ålands Radion mukaan poliisi keskeytti tapauksen tutkinnan toistaiseksi syyskuussa 2023, koska epäiltyjä ei ollut pystytty tunnistamaan alueen valvontakameratallenteista.
Johan Pawli kertoi Ålands Radiolle, että konsulaatti oli jo Ukrainan sodan alkamisesta lähtien joutunut miltei päivittäin pienimuotoisten mielenilmausten kohteeksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän Maarianhaminan konsulaatti Wikimedia Commonsissa
Oriveden seurakunta

| Oriveden seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Oriveden kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Tampereen hiippakunta
Rovastikunta:  Kangasalan rovastikunta
Pääkirkko:  Oriveden kirkko
Jäsenmäärä:  7 810 (2022)
– Osuus asukkaista:  72,9 %
Kirkollisvero:  1,75 %
Kirkkoherra:  Mika Tapionlinna
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oriveden seurakunta on seurakunta Pirkanmaalla, Oriveden kaupungissa ja Juupajoen kunnassa. Seurakunta kuuluu Tampereen hiippakunnassa Kangasalan rovastikuntaan. Kirkkoherrana toimii Mika Tapiolinna.. Vuonna 2017 seurakunnassa oli 8 684 jäsentä eli 77,6 % Juupajoen ja Oriveden yhteenlasketusta väkimäärästä..
Oriveden seurakunta perustettiin vuonna 1540. Siitä ovat välillä eronneet Längelmäen, Eräjärven ja Juupajoen seurakunnat, jotka kuitenkin on myöhemmin liitetty takaisin Oriveden seurakuntaan (niistä Längelmäki vain osittain). Juupajoki on nykyisin Oriveden seurakuntaan kuuluva kappeliseurakunta.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Oriveden kirkkoherroina:
| --- | --- |
 1554–1560: kirkkoherra Tuomas  1560–1574: kirkkoherra Jaakko Henrikinpoika Smogrodh  1575–1615: kirkkoherra Lauri Eerikinpoika  1616–1618: kirkkoherra Karl Henrikinpoika Agricola  1618–1643: kirkkoherra Pietari Jaakonpoika Wanaeus  1643–1664: kirkkoherra Jooseppi Pietarinpoika Gummerus  1665–1667: kirkkoherra Jakob Lignipaeus   1669–1678: kirkkoherra Johannes Petri Wanaeus  1678–1682: kirkkoherra Heikki Gummerus  1684–1685: kirkkoherra Daniel Reuter  1687–1694: kirkkoherra Josef Lauraeus  1694–1722: kirkkoherra Johan Utter  1723–1746: kirkkoherra Johan Wanaeus  1748–1771: kirkkoherra Anders Salovius  1773–1808: kirkkoherra Erik Lencqvist :  1811–1814: kirkkoherra Abraham Perander  1817–1824: kirkkoherra Johan Utter  1826–1844: kirkkoherra Johan Henrik Levan  1848–1853: kirkkoherra Anders Gustav Lilius  1856–1862: kirkkoherra Josef Ahonius  1865–1879: kirkkoherra Anders Gustaf Cajanus  1880–1911: kirkkoherra Edvard Fritjof Reinius  1914–1918: kirkkoherra Uno Paunu  1919–1934: kirkkoherra Kaapo Kostia  1935–1955: kirkkoherra Harri Pennanen  1957–1964: kirkkoherra Martti Halmesmaa  1964–1972: kirkkoherra Jalmari Aarnio  1973–1999: kirkkoherra Jaakko Mustonen  1999–2006: kirkkoherra Kari Mattila  2006→ kirkkoherra Mika Tapiolinna
Ilkka (nimi)

| Ilkka |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  16. maaliskuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  28. maaliskuuta, 11. toukokuuta, 6. kesäkuuta, 21. lokakuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  mahdollisesti muinaisnimi Ilakka
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ilkka on suomalainen miehen etunimi. Nimi on tunnettu suomalaisen vapauden- ja oikeudentahdon tunnuksena. Tämän maineen nimelle antoi pohjalainen nuijasodan päällikkö Jaakko Ilkka. Nimipäiväluetteloon Ilkka otettiin vuonna 1929. Nimen alkuperää ei tunneta.
Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Ilkka on annettu 17 157 suomalaiselle miehelle ja alle 15 naiselle.
Ilkka on myös suomalainen sukunimi.
Kuvitteellisia Ilkkoja

Ilkka Takkunen, toiseksi nuorin Takkusen veljeksistä elokuvassa Pahat pojat
Ilkka Väänänen, televisiosarjassa Salatut elämät
Taiteilijanimiä

Ilkka Lähde, oik. Juha Vainio (1938–1990), laulaja ja lauluntekijä
Ilkka Remes, oik. Petri Pykälä (s. 1962), jännityskirjailija
Ilkka Rinne, oik. Martti Miettinen (1934–2018), laulaja.
Teologian ylioppilaiden tiedekuntayhdistys

Teologian Ylioppilaiden Tiedekuntayhdistys (TYT) on Helsingin yliopiston teologian opiskelijoiden ainejärjestö. Se perustettiin vuonna 1853 nimellä Jumaluusopillinen ylioppilastiedekunta. Teologian ylioppilaiden tiedekuntayhdistys on Suomen vanhin edelleen toimiva ainejärjestö.
Historia

| Teologian ylioppilaiden tiedekuntayhdistys> Jumaluusopillinen ylioppilastiedekunta |
| --- | --- |

Lyhenne:  TYT
Perustettu:  7. helmikuuta 1853
Tyyppi:  Ainejärjestö
Puheenjohtaja:  Sara Rautiainen (2025)
Jäsenlehti:  Kyyhkynen
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Teologian Ylioppilaiden Tiedekuntayhdistys mainitaan ensimmäisen kerran Jumaluusoppineiden ylioppilastiedekuntana keisari Nikolai I:n antamissa yliopistostatuuteissa vuodelta 1852. Vuoden 1852 statuuteissa, osana ylioppilaiden valvonnan kiristämistä, vanhat osakunnat lakkautettiin ja niiden tilalle perustettiin vuoden 1853 alussa tiedekuntakohtaiset yhdistykset. Osakuntien uudelleenperustaminen sallittiin jo 1860-luvulla, ja muiden tiedekuntayhdistysten toiminta hiipui. Teologinen tiedekuntayhdistys sen sijaan jatkoi aktiivista toimintaansa. Tähän vaikutti tuon ajan uskontokriittinen ilmapiiri yliopistomaailmassa, teologien sosiaalinen tausta sekä muusta ylioppilaselämästä erkaneva tapakulttuuri.
TYT valitsi suomen kielen yhdistyksensä pääkieleksi 1853, ensimmäisenä tuolloin ruotsinkielisessä Helsingin yliopistossa. Nouseva säätykierto oli autonomian kautena suhteellisesti tarkastellen voimakkainta teologisessa tiedekunnassa, ja tämän vuoksi TYT:n oppilasaines oli yliopiston alaluokkaisinta. Nouseva säätykierto toi luterilaiseen papistoon jatkuvasti uutta ainesta, koulutielle päässeitä, mutta fyysiseen työntekoon ja kansan tapakulttuuriin kasvaneita poikia, talonpoikien, torppareiden ja työläisten lapsia. Nämä sääty-yhteiskunnan alempien luokkien lapset toivat yliopistoon myös äidinkielensä, minkä seurauksena luterilainen papisto, ensimmäisenä akateemisesti koulutettuna ammattiryhmänä, suomenkielistyi ja fennomanisoitui.
Autonomian jälkikauden TYT:ssä tapahtuivat ne yhteiskunnan modernisaatioita vastustavat kannanmäärittelyt, joita sittemmin pitkän aikaa pidettiin kristityn tunnusmerkkeinä. Tanssi, kortinpeluu, kirkkokonsertit, baletti, realistinen kirjallisuus ja huvielämä naamiaisineen - kaikki nämä tulkittiin kristityille sopimattomiksi. TYT:ssä 1880-luvulla koetun raittiusherätyksen seurauksena papiston aiempi kohtuukäyttöä korostava suhtautuminen alkoholiin muuttui. Oikean kristityn ja oikean uskon tunnusmerkiksi tuli absolutismi.
Suurlakon vaiheilla TYT:ssä tapahtui sukupolvimuutos: fundamentalistis-tyyppinen säilyttäjäsukupolvi vaihtui yhteiskunnallisen avautumisen sukupolveksi, jonka yksi keskeisiä kiinnostuksenkohteita oli työväenkysymys. Tämä vaihe päättyi sisällissotaan, jonka jälkeen mm. tiedekunnan opiskelijamäärä romahti noin puoleen sotaa edeltäneestä tasosta.
Nyky-TYT:n kanssakäyminen teologisen tiedekunnan kanssa on tiivistä. Tiedekuntayhdistys oli alkuvaiheessaan osa teologista tiedekuntaa ja sen jäseniä olivat niin ylioppilaat kuin opettajakuntakin. Yliopiston ja yhdistyksen sääntöjen useamman kerran muuttuessa tätä virallista asemaa yhdistyksellä ei enää ole. Siitä onkin kehittynyt teologian alan ainejärjestö, joka ylioppilaiden etujärjestönä on aktiivisesti myös valvonut jäsenistönsä etuja eri hallintoelimissä, ammattijärjestöissä ja esim. kesäharjoittelun palkkauskysymyksissä.
Toiminta

TYT järjestää toimintaa monialaisesti. Ylioppilastoiminnassa tavallisten erilaisten juhlien lisäksi TYT järjestää muun muassa hengellisiä tapahtumia, koulutustilaisuuksia, vierailuja sekä kulttuuritapahtumia.
TYT julkaisee Kyyhkynen-nimistä lehteä. Kyyhkynen on Suomen vanhin opiskelijalehti, sitä on toimitettu vuodesta 1853. Ensimmäiset sata vuotta lehteä julkaistiin käsin kirjoitettuina kopioina.
Yhdistyksen jäsenistä vaaleilla valittu 20-jäseninen toverineuvosto käyttää ylintä päätösvaltaa. Hallitus käyttää hallinto- ja toimeenpanovaltaa. Hallituksen puheenjohtaja on myös yhdistyksen puheenjohtajana. Yhdistyksellä on vuoden 1852 statuutien perintönä kuraattori, joka valvoo järjestön toimintaa sekä johtaa puhetta toverineuvoston kokouksissa, ja inspehtori, joka ratkoo yhdistyksen riita-asiat sekä johtaa puhetta yleiskokouksessa.
Kirjallisuutta

Luukkanen, Tarja-Liisa: Sääty-ylioppilaasta ensimmäisen polven sivistyneistöön. Jumaluusopin ylioppilaiden sukupolvikehitus ja poliittis-yhteiskunnallinen toiminta 1853-1918.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 9517466226
Luukkanen, Tarja-Liisa: Jumaluusopin ylioppilaiden tieteellinen oppineisuus 1853-1868. Teologinen Aikakauskirja, 2005, s. 422-437.
Luukkanen, Tarja-Liisa: "Teologian ylioppilaiden suhtautuminen työväenkysymykseen". Teoksessa Huhta, Ilkka (toim.): Sisällissota 1918 ja kirkko, s. 43-51.  (Suomen kirkkohistoriallisen seuran toimituksia 212)  Suomen kirkkohistoriallinen seura, 2009.  ISBN 978-952-5031-55-3
Aiheesta muualla

Teologian ylioppilaiden tiedekuntayhdistys (Arkistoitu – Internet Archive)
Kesäyön marssi

| Kesäyön marssi |
| --- | --- |
Tyyppi:  liikuntatapahtuma
Ajankohta:  kesäkuu
Järjestämistiheys:  vuosittain
Tapahtumapaikka:  eri puolella Suomea
Ensimmäisen kerran:  5.–6. kesäkuuta 1998
Järjestäjä:  Maanpuolustuskoulutusyhdistys
Kotisivut
Kesäyön marssi on vuosittain järjestettävä hyvän mielen kävelytapahtuma, johon voivat osallistua kaiken ikäiset. Osallistua voi yksin, kaksin, koko perheen voimin tai kasata vaikka harrasteporukasta tai työkavereista kokonaisen joukkueen. Marssitapahtumaa on järjestetty vuosittain vuodesta 1998 alkaen. Vuodesta 2017 alkaen marsseja on järjestetty vuosittain useammalla paikkakunnalla, jotta entistä useammalla olisi mahdollisuus osallistua matalan kynnyksen liikuntatapahtumaan.
Marssitapahtuman synty

Kesäyön marssin ideoijana ja toimeenpanijana oli Suomen Sotilasurheiluliiton puheenjohtaja eversti Kalervo Sipi tarkoituksenaan edistää varusmiesten, kantahenkilökunnan, reserviläisten ja siviilien kuntoa. Marssitapahtuman esikuvana oli Alankomaissa järjestettävä maailmankuulu vuosittainen siviili- ja sotilasmarssitapahtuma Nijmegenin marssi. Järjestyksessä ensimmäinen Kesäyön marssi järjestettiin Tuusulassa 5.–6. kesäkuuta 1998.
Marssitapahtuma tehtiin kaksipäiväiseksi, ensimmäisen marssipäivän lähtö oli perjantai-iltana ja toisen päivän lähtö lauantai aamupäivällä. Tapahtumassa oli neljä sarjaa: siviilijoukkueet, sotilasjoukkueet, henkilökohtainen sarja ja sauvakävelijöiden sarja. Siviilit saattoivat valita yhden tai kahden päivän kävelysuorituksen. Sotilasjoukkueilla oli vaatimuksena kävellä molempina päivinä 30 kilometriä ja mukana tuli olla 10 kiloa painava kantamus. Marssijoukkueilla oli myös marssilaulukilpailu.
Kesäyön marssiin osallistunut saa itselleen mitalin sekä diplomin. Marssipaikalla/alueella on neste- ja ravintotäydennys. Tarjolla on lisäksi aamu- ja iltapalaa. Marssijoiden huollosta on pidetty huolta järjestämällä peseytymismahdollisuus, ensiapu sekä vakuutus vahingon varalle. Halutessaan on marssialueelle voinut telttamajoittua 2011 vuoteen saakka.
Tapahtuman järjestäjät olivat Puolustusvoimat, Suomen Latu, Suomen Sotilasurheiluliitto ja Reserviläisurheiluliitto ja kumppaneina olivat Vantaan kaupunki sekä Järvenpään kaupunki.
Marssitapahtuma elää

Marssitapahtuma toimi perusmuotoisena vuoteen 2007 asti.
Vuonna 2008 marssimatkoja hieman muutettiin ja marssin paikkakunta vaihtui Vantaalle.
Vuonna 2010 uudistettiin marssimatkat kokonaan.
Vuonna 2011 lisättiin 5 kilometriä marssimatkaksi.
Vuonna 2012 Kesäyön marssin järjestelyvastuu siirtyi Maanpuolustuskoulutusyhdistykselle (MPK). Marssin järjestelyapuna ovat MPK:n jäsenjärjestöt ja paikalliset reserviläispiirit. Marssitapahtuma muuttui yksipäiväiseksi ja sotilasjoukkueilta poistettiin pukeutumis- ja kantovaatimukset.  Perhesarja tuli uudeksi kävelysarjaksi. Marssitapahtuman ulkoinen ilme, logo ja nettisivut uudistettiin.
Järjestelytoimikunta päätti,  että marssitapahtuma voidaan pitää muualla Suomessa kuin Vantaalla ja Tuusulassa. Alkuaikoina marssijoista yli puolet olivat sotilasjoukkueita.
Vuosien mittaan tapahtumasta on tullut voimakkaasti siviilipainotteinen kävelytapahtuma. Marsseja on järjestetty Tuusulassa vuosina 1998–2007 ja 2014,  Hakunilassa vuosina 2008–2011, Santahaminassa vuonna 2012, Pirkkalassa vuonna 2013 ja Tuusulassa vuonna 2014. Vuosina 2015 ja 2016 ja 2017 Kesäyön marssi järjestetään Turussa. Vuonna 2017 marssitaan Turun lisäksi Suomen 100 -vuotisjuhlien kunniaksi myös muilla paikkakunnilla Tuusulassa, Rovaniemellä ja Jyväskylässä.
Aiheesta muualla

Kesäyön marssin verkkosivut
Maanpuolustuskoulutusyhdistyken jäsenjärjestöt[vanhentunut linkki]
Käsiohjelma 2014 (Arkistoitu – Internet Archive)
Marssiesite 2009 (Arkistoitu – Internet Archive)
Marssiesite 2008 (Arkistoitu – Internet Archive)
Marssiesite 2007 (Arkistoitu – Internet Archive)
Marssiesite 2006 (Arkistoitu – Internet Archive)
Marssiesite 2005 (Arkistoitu – Internet Archive)
Marssiesite 2004 (Arkistoitu – Internet Archive)
Artikkeli Reserviläinen 4.9.2003 (Arkistoitu – Internet Archive)
Kesäyön marssi Pirkkalassa 2013 Rauhanturvaajaliiton joukkue
Kesäyön marssi Santahaminassa 2012
Kesäyön marssin kunniakirja
Luzoninparatiisipeippo

| Luzoninparatiisipeippo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Loistopeipot Estrildidae
Suku::  Paratiisipeipot Erythrura
Laji::  viridifacies
Kaksiosainen nimi
 Erythrura viridifacies  Hachisuka & Delacour, 1937 
Katso myös
   Luzoninparatiisipeippo Wikispeciesissä   Luzoninparatiisipeippo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Luzoninparatiisipeippo (Erythrura viridifacies) on harvinainen Filippiineillä esiintyvä paratiisipeippoihin kuuluva lintulaji.
Yleistä

Luzoninparatiisipeippo on 12–13 cm pitkä. Sen höyhenpeite on väriltään pääosin vihreä, mutta pitkä ja suippo pyrstö on punainen, silmät tummanruskeat, jalat vaaleanpunaiset ja nokka musta. Naaraalla on hieman lyhyempi pyrstö kuin koiraalla. Linnun laulua kuullaan harvoin. Sen kutsuääni on korkea ”tsit”.
Luzoninparatiisipeippoa tavataan lähinnä Filippiinien pohjoisosissa. Se elää metsissä, erityisesti bambumetsissä. Ravinnokseen lintu syö erilaisia siemeniä. Luzoninparatiisipeipon lisääntymisaika on maalis-huhtikuussa.
Ekohyvinvointivaltio

Ekohyvinvointivaltio on ekologisesti kestävä ja sosiaalisesti oikeudenmukainen malli hyvinvointivaltiosta. Erona perinteiseen hyvinvointivaltioon on, että ekohyvinvointivaltio kunnioittaa planetaarisia rajoja sosiaalisen ja taloudellisen kestävyyden lisäksi. Yhteiskuntien taloudellinen ja sosiaalinen kestävyys on liimaa, joka pitää valtiot kasassa, mutta ekologinen kestävyys on välttämätöntä yhteiskuntien säilymiseksi.
Ekohyvinvointivaltio ei kyseenalaista hyvinvointivaltion tavoitteita, vaan pyrkii toteuttamaan ne ympäristön kantokyvyn rajoissa. Tällä hetkellä yhtäkään maailman maata ei voi kutsua ekohyvinvointivaltioksi, koska ne eivät ole onnistuneet turvaamaan korkeaa hyvinvointia planetaarisissa rajoissa. Ekohyvinvointivaltio perustuu kestävään hyvinvointiin.
Tausta

Ekohyvinvointivaltion tausta on hyvinvointivaltion historiassa. Se lähtee hyvinvointivaltion vähittäisestä kehittymisestä ympäristökysymysten osalta, ja päätyy nykyhetkeen, jossa rakennetaan uutta tulevaisuuden valtiota. Hyvinvointivaltiot muodostuivat maailmansotien jälkeen takaamaan kaikille kansalaisille kohtuulliset elinolosuhteet. Elintason noususta seurasi negatiivisia ympäristövaikutuksia, joita valtiot pyrkivät ratkaisemaan kehittämällä ympäristösektoria aina 1980-luvulta lähtien. Tämän seurauksena muodostui muun muassa ympäristölainsäädäntöä, -hallintoa ja -verotusta.
Kapea ympäristösektorin kehittäminen on kuitenkin todettu riittämättömäksi, eikä perinteistä hyvinvointivaltiota nähdä kykeneväksi ratkaisemaan yhteiskuntien tuottamia negatiivisia ympäristövaikutuksia. Pelkät irralliset hallinnolliset muutokset eivät ole olleet riittäviä maailmanlaajuisten ympäristöongelmien hillitsemiseksi. Tehokas ympäristöongelmien ratkaiseminen edellyttäisi sitä, että ympäristövaikutukset otetaan huomioon kaikilla yhteiskunnan sektoreilla. Erityisesti hyvinvointivaltion rahoituspohjan kyseenalaistaminen on välttämätöntä, jotta toiminta ei olisi pelkkiä ”pinnallisia rajoituksia”.
Perinteisessä hyvinvointivaltiossa ympäristöä tarkastellaan omana irrallisena osanaan. Tämän ajatuksen muuttaminen on välttämätöntä, jotta hyvinvointivaltio voisi olla myös ekologisesti kestävä. Kun sosiaalisen ja ekologisen kestävyyden politiikkatoimet erotetaan toisistaan, valtiolla ei ole riittävästi mahdollisuuksia kehittää politiikkaa, jolla vastataan esimerkiksi ilmastonmuutoksen ja kestävyysmurroksen sosiaalisiin vaikutuksiin. Tämä luo ristiriitoja valtion sisällä, kun ympäristöä suojeltaessa heikennetään heikoimmassa asemassa olevien hyvinvointia ja päinvastoin.
Mistä ekohyvinvointivaltio koostuu

Ekohyvinvointivaltiolle ei ole toistaiseksi olemassa täsmällistä määritelmää, sillä käsite on hyvin uusi ja muokkaantuu uuden tutkimuksen myötä. Ekohyvinvointivaltiolle on kuitenkin mahdollista hahmottaa joitakin keskeisiä piirteitä.
Ekohyvinvointivaltio perustuu ajatukseen hyvinvointivaltiosta, eikä siten kyseenalaista hyvinvointivaltion tavoitteita saavuttaa sosiaalinen ja taloudellinen kestävyys. Niiden rinnalle vain lisätään kolmas ulottuvuus, ympäristö, joka ei ole erillinen sektorinsa, vaan siihen liittyviä kysymyksiä käsitellään yhdessä sosiaalisten ja taloudellisten kysymysten kanssa. Tavoitteena ei siis ole luoda uutta valtiomallia, sillä hyvinvointivaltio on toimiva pohja valtiolle, kunhan se olisi ekologisesti kestävä. Ajatuksena on sisällyttää ympäristökysymykset hyvinvointivaltion jo olemassa oleviin rakenteisiin ja osaksi yhteiskunnan toimintaa. Esimerkkinä tällaisesta on ekososiaalipolitiikka, jonka avulla edistetään kestävää hyvinvointia.
Ekohyvinvointivaltiota kuvaa myös kriittinen suhtautuminen talouskasvuun. Tutkimusten mukaan ei ole olemassa ekologisesti kestävää talouskasvua, joten kestävyyttä painottava ekohyvinvointivaltio ei voi perustua talouden kasvulle. Lisäksi valtion keskeinen rooli on oleellinen osa ekohyvinvointivaltiota. Valtio ymmärretään toimijana, joka kykenee parhaiten loiventamaan kestävyysmurroksesta syntyvää epätasa-arvoa sekä ylläpitämään kansalaisten perusturvaa yhteiskunnissa. Hyvinvointivaltion tapaan ekohyvinvointivaltiossa harjoitetaan merkittävää tulonjakoa epäoikeudenmukaisuuden vähentämiseksi.
Kritiikki

Ekohyvinvointivaltiota kohtaan ei ole juurikaan kritiikkiä johtuen käsitteen nuoresta iästä ja teoreettisuudesta. Tiettävästi ekohyvinvointivaltiota ei ole toistaiseksi missään pyritty toteuttamaan juuri sellaisenaan, vaikka ekologisen, sosiaalisen ja taloudellisen kestävyyden yhdistämisestä puhutaankin paljon julkisuudessa, kuten Sanna Marinin hallituksen hallitusohjelmassa.
Nykyisten valtioiden siirtymä ekohyvinvointivaltioiksi ei ole ongelmaton. Haasteita tuottavat esimerkiksi talouskasvusta irtautumisen vaikutukset valtiontalouteen ja sitä kautta kansalaisten hyvinvointia turvaavien palveluiden ja etuuksien rahoituspohjan radikaali muutos. Jo käynnissä olevan kestävyysmurroksen rahoittaminen ja ympäristökriisien torjuminen ovat valtiolle merkittäviä menoeriä, eivätkä nämä kulut tule vähenemään ympäristökriisien edetessä. Lisäksi länsimaalainen ikääntyvä väestö hankaloittaa muutosta entisestään. Kaikesta tästä huolimatta pitäytyminen nykyisessä talouskasvuun perustuvassa valtiomallissa johtaa ympäristövaikutustensa kautta haastavampiin kysymyksiin kuin mitä siirtymä ekohyvinvointivaltioon nostaa esiin. Talouskasvussa pysyminen tulee lopulta paradoksaalisesti haastamaan talouskasvun mahdollisuudet.
Aiheesta muualla

Furman, Eeva; Häyhä, Tiina; Hirvilammi, Tuuli. 2018. Maapallolle mahtuva tulevaisuus. SYKE Policy Brief. Suomen ympäristökeskus SYKE
Häikiö, L. & ORSI -konsortio (2019). Kohti ekohyvinvointivaltiota: Yhteiskunnallisen vaikuttavuuden orkestrointi (ORSI)
Häikiö, L. (2019) Rohkeasti kohti ekohyvinvointivaltiota
Lapin parhaat urheilijat

Lapin parhaan urheilijan palkinnon jakaa Lapin urheilutoimittajakerho äänestyksen perusteella. Äänestäjiä esimerkiksi vuoden 2009 äänestyksessä oli kaikkiaan 39. Palkintona voittajalle on pokaali ja kunniakirja. Palkinto on jaettu vuodesta 1964. Palkintoa ei ole jaettu kuitenkaan kaikkina vuosina. Palkinnottomia vuosia ovat olleet 1967–1969 ja 1971–1977.
Lapin parhaan urheilijan palkinnon saajat

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  1964 Eero Mäntyranta  1965 Aulis Kairento  1966 Eero Mäntyranta  1967–1969 ei valittu  1970 Tauno Käyhkö  1971–1977 ei valittu  1978 Taina Impiö  1979 Seppo Keskinarkaus  1980 Jouko Törmänen  1981 Taisto Halonen  1982–1983 Martti Koskela (keilailu)  1984 Jukka Ylipulli  |  1985 Vesa Kähkölä  1986 Jaarli Pirkkiö  1987 Rovaniemen Palloseura  1988 Tuomo Ylipulli  1989 Esko Parpala  1990–1992 Jari Isometsä  1993–1994 Jari Lipponen  1995 Mika Halvari  1996 Jari Isometsä  1997 Hannu Manninen  1998 Janne Lahtela  1999 Kalle Palander  |  2000 Janne Lahtela  2001 Pirjo Manninen  2002 Janne Lahtela  2003 Kalle Palander  2004 Hannu Manninen  2005–2006 Tanja Poutiainen  2007 Hannu Manninen  2008–2009 Tanja Poutiainen  2010 Hannu Manninen  2011 Olli-Markus Taivainen  2012 Tanja Poutiainen  2013 Rovaniemen Palloseura  |  2014 Sami Jauhojärvi  2015 Rovaniemen Palloseura  2016 Johanna Peiponen  2017 Natalia Kuikka  2018 Rovaniemen Palloseura  2019 Anni Vuohijoki  2020 Mette Baas  2021 Ronny Brännkärr  2022 Ronny Brännkärr  2023 Niko Anttola  2024 Lauri Vuorinen  |
Sukraloosi

| Sukraloosi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (2R,3R,4R,5R,6R)-2-oksi-5-kloori-6-(hydroksimetyyli)oksaani-3,4-dioli
CAS-numero:  56038-13-2
PubChem CID:  71485
SMILES:  C(C1C(C(C(C(O1)OC2(C(C(C(O2)CCl)O)O)CCl)O)O)Cl)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C12H19Cl3O8
Moolimassa:  397,64 g/mol
Sulamispiste:  125–130 °C
Tiheys:  1,69 g/cm3
Liukoisuus veteen:  283 g/l
Tavallisen sokerin, sakkaroosin rakenne
Sukraloosi (E-koodi: E955) on keinotekoinen makeutusaine. Makeudeltaan se on noin 600–650-kertainen sakkaroosiin verrattuna. Sukraloosin käyttökohteita ovat muun muassa ruoat, juomat ja leivonnaiset.
Käyttö

Maultaan sukraloosi muistuttaa paljon sokeria. Sen ADI-arvo on 0–15 mg painokiloa kohti. Toisin kuin aspartaami, se kestää hyvin kuumentamista ja pitkiä säilytysaikoja.
Sukraloosia voivat käyttää myös harvinaista fenyyliketonuriaa sairastavat, joille aspartaami ei sovi, sekä diabeetikot.
Kemiallinen synteesi

Sukraloosia valmistetaan klooraamalla hallitusti sakkaroosia eli tavallista sokeria. Tällöin sakkaroosista korvataan kolme hydroksyyliryhmää klooriatomeilla  (ks. kuva).