stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ursuliinit

Ursuliinisisarten tunnus.
Ursuliinit eli ursuliinisisaret on pyhän Ursulan mukaan nimetty katolinen sisarkunta. Se on perustettu 1535 Bresciassa. Suomessa toimii niin sanottu harmaiden ursuliinien sisarkunta eli Kuoleman tuskassa olevan Jeesuksen Pyhän Sydämen sisaret. Sen on perustanut puolalainen Urszula Ledochowska. Se on toiminut Suomessa vuodesta 1976.  Ursuliineilla on Jyväskylässä leikkikoulu ja opiskelija-asuntola kun Helsingissä he pitävät Pyhän Marian lastentarhaa. Sisaret osallistuvat myös seurakunnan lapsi- ja nuorisotyöhön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ursuliinit Wikimedia Commonsissa
Uppo-Nalle

Uppo-Nalle
Uppo-Nalle on lastenkirjailija Elina Karjalaisen luoma satuhahmo ja siitä kertova kirjasarja. Ensimmäinen Uppo-Nalle-lastenkirja ilmestyi vuonna 1977 ja sen 21. painos vuonna 2002. Hannu Tainan kuvittamia kirjoja on ilmestynyt 22 ja niiden kunniaksi on vuonna 1997 julkaistu myös postimerkki. Karjalaisen kirjoittama näytelmä tästä sympaattisesta, loruilevasta lelunallesta valmistui 1980 Kuopion kaupunginteatteriin ja nallesta on tehty televisiosarja nimeltään Uppo-Nalle ja joulun odotus. Nallen mukaan nimetty Uppo-Nallen lastenklinikka avasi ovensa 1991 Kuopiossa. Samana vuonna Uppo-Nallesta tehtiin elokuva. Vuonna 2010 Kyösti Haatanen voitti Kuopion IV kansallisen sävellyskilpailun koko perheen oopperallaan Uppo-Nalle löytää ystävän.
Uppo-Nalle-kirjojen hahmoja

Uppo-Nalle, alkuperäiseltä nimeltään Alfonso, on leikkikarhu, jonka ranskalainen pikkupoika on heittänyt laivalta mereen kiukunpuuskassaan. Se ajelehtii kokonaisen vuoden merillä ja toivoo löytävänsä rannan, jossa olisi ystävä odottamassa. Reeta löytää nallen, kun se huuhtoutuu rannalle. Uppo-Nalle kirjoittaa loppusointurunoja, pelkää peipposia ja haaveilee julkaisevansa runokirjan Uponneen kansan lauluja. Sitä ei saa kuivattaa liikaa, koska sen jälkeen se ei olisi enää Uppo-Nalle.
Reeta on aivan tavallinen pieni tyttö, joka ystävystyy Uppo-Nallen kanssa.
Laulava Lintukoira on Reetan perheen koira. Se touhottaa koko ajan ja hoilottaa keksimiään laulunpätkiä, joissa ei välillä ole päätä eikä häntää.
Uppo-Nalle-kirjat

Uppo-Nalle, 1977 ISBN 951-0-08244-9.
Uppo-Nallen ohjekirja, 1978 ISBN 951-0-09067-0.
Uppo-Nallen talviturkki, 1978 ISBN 951-0-08883-8.
Uppo-Nalle ja setä Tonton, 1981 ISBN 951-0-10666-6.
Uppo-Nalle ja Nukku-Ukko, 1982 ISBN 951-0-11111-2.
Uppo-Nallen ystäväkirja, 1982 ISBN 951-0-11100-7.
Uppo-Nalle eksyksissä, 1984 ISBN 951-0-11875-3.
Uppo-Nallen värityskirja, 1984 ISBN 951-0-12604-7.
Uppo-Nallen kootut runot, uponneen kansan lauluja, 1985 ISBN 951-0-12838-4.
Uppo-Nalle laulujen laineilla, 1986 ISBN 951-0-13758-8.
Uppo-Nalle ja erakko, 1987 ISBN 951-0-14606-4.
Uppo-Nalle ja kultahippu, 1989 ISBN 951-0-15744-9.
Uppo-Nalle ja merikarhun tytär, 1990 ISBN 951-0-16407-0.
Uppo-Nalle ja pikkuponi, 1992 ISBN 951-0-18076-9.
Uppo-Nalle ja Kumma, 1993 ISBN 951-0-18974-X.
Uppo-Nalle ja sukelluskello, 1994 ISBN 951-0-19491-3.
Uppo-Nalle ja linnan juhlat, 1995 ISBN 951-0-20690-3.
Uppo-Nalle löytää ystävänsä, [kokoelma aiemmin julkaistuja] 1996 ISBN 951-0-21496-5.
Uppo-Nallen iltasatuja, 1997 ISBN 951-0-20646-6.
Uppo-Nalle. Suuri seikkailija, [kokoelma aiemmin julkaistuja] 1999 ISBN 951-0-24105-9.
Uppo-Nallen juhlakirja, 2000 ISBN 951-0-23607-1.
Uppo-Nallen pojat Australiassa, 2001 ISBN 951-0-26270-6.
Uppo-Nallen runoaarre, 2001 ISBN 951-0-26571-3.
Uppo-Nallen kokkikoulu, [ruokaohjeita] 2002 ISBN 951-0-27028-8.
Uppo-Nallen saturetki, 2004 ISBN 951-0-28042-9.
Uppo-Nalle ja uudet ystävät, 2005 ISBN 951-0-30270-8.
Osa kirjoista on julkaistu myös äänikirjoina.
Uppo-Nallet pienemmille lapsille
Uppo-Nalle ja pikkueläimet, 1991 ISBN 951-0-17364-9.
Uppo-Nallen kukkakirja, 1991 ISBN 951-0-17365-7.
Uppo-Nallen lintukirja, 1993 ISBN 951-0-18043-2.
Uppo-Nallen puukirja, 1993 ISBN 951-0-18044-0.
kirjoista uudet laitokset 2004 nimellä Uppo-Nallen ystävät, ISBN 951-0-28921-3 ja ISBN 951-0-28922-1.
Uppo-Nalle-musiikkia

Lyra All Stars: Uppo-Nalle, 2007, Lyra/Neomusic, solisteina Johanna Iivanainen, Susanna Hietala, Erja Lyytinen, Marzi Nyman, ensimmäisen Uppo-Nalle-kirjan runot lauluina
Uppo-Nalle Orkesteri: Valtion miehet, 2000, Megamania/Universal Music, runot Elina Karjalainen Kokoelman Uppo-Nalle-kirjojen runoja sävelsi Maija Kaunismaa Kuvitus Hannu Taina https://www.discogs.com/Uppo-Nalle-Orkesteri-Valtion-Miehet/release/3370674
Elina Karjalainen ja Juhani Karjalainen: Uppo-Nalle, 1979, WSOY.
Loiskis orkesteri 2007, solistina Eija Ahvo.  CD on osa Uppo-Nallen synttärit teatterikonserttia.
Aiheesta muualla

Uppo-Nalle-levyn tekstit (Arkistoitu – Internet Archive)
Usipetit

Germaniassa Rooman valtakunnan aikaan eläneitä heimoja.
Usipetit oli muinaisgermaaninen kansa nykyisen Luoteis-Saksan alueella. Heidän latinankielinen nimensä usipetes oli ilmeisesti kelttiläisperäinen ja merkitsi "hyvät ratsastajat". Usipetit ylittivät yhdessä tenkterien kanssa Reinin vuonna 59 tai 58 eaa. ja joutui taisteluihin Caesarin johtamien roomalaisjoukkojen kanssa. Myöhemmin he asettuivat Lahnin rannoille ja sulautuivat lopulta frankkeihin.
Urho Castrénin hallitus

Urho Castrénin hallitus oli Suomen tasavallan 28. hallitus, jonka muodostivat SDP, Maalaisliitto, Edistyspuolue, Kokoomus ja RKP. Hallitus toimi 21. syyskuuta 1944 – 17. marraskuuta 1944 eli 58 päivää ja oli Suomen toiseksi lyhytikäisin hallitus. Välittömästi hallituksen astuttua toimeensa Suomeen saapui neuvostoliittolaisen kenraalieversti Andrei Ždanovin johtama valvontakomissio seuraamaan Moskovan välirauhansopimuksen ehtojen toimeenpanoa.
Hallituksen vaihdos oli tullut välttämättömäksi edellisen pääministerin Antti Hackzellin saatua liikarasituksen vuoksi halvauskohtauksen ja menetettyä sen vuoksi puhekykynsä kesken Moskovan rauhanneuvottelujen. Eduskunnan elokuussa tasavallan presidentiksi valitsema marsalkka Mannerheim antoi uuden hallituksen muodostamisen Korkeimman hallinto-oikeuden presidentti Urho Castrénin tehtäväksi. Hallituksen kokoonpano säilyi jokseenkin ennallaan. Sosiaaliministeriksi tuli tästä tehtävästä joulukuussa 1943 eronnut SDP:n Karl-August Fagerholm. Hallitus ei antanut varsinaista ohjelmajulistusta.
Moskovan välirauhan toimeenpano

Castrénin hallituksen tärkeimpänä tehtävänä oli juuri voimaan tulleen välirauhansopimuksen ehtojen toimeenpano. Sopimuksen 21. artikla velvoitti Suomen välittömästi lakkauttamaan fasistiset ja ylipäätään kaikki Neuvostoliiton vastaista kiihotusta harjoittaneet järjestöt sekä olemaan vastaisuudessa sallimatta sellaisten olemassaoloa. Tätä tulkittaessa hallitus määräsi jo 23. syyskuuta 1944 lakkautettaviksi noin 400 erilaista yhteisöä. Valtaosa näistä oli Isänmaallisen kansanliikkeen eritasoisia puoluejärjestöjä ja -yhdistyksiä; puolueen seitsemän kansanedustajaa saivat jäädä eduskuntaan luovuttuaan IKL:n nimestä. Lakkautettujen yhteisöjen joukossa oli myös vaikutusvaltainen Akateeminen Karjala-Seura rinnakkais- ja alajärjestöineen sekä muutamia kansallissosialistisia mutta painoarvoltaan vähäisiä järjestöjä. Välirauhansopimuksen 20. artiklan nojalla hallitus antoi 25. syyskuuta asetuksen poliittisista syistä vangittujen henkilöiden vapauttamisesta, joka pantiin samoin välittömästi toimeen. Vapautettujen joukossa olivat muiden muassa jatkosodan aikana vangitut ns. kuutosryhmän kansanedustajat, jotka palasivat eduskuntaan marraskuussa. Tähän liittyi 1930-luvulla annettujen, vaalikelpoisuutta rajoittaneiden määräysten kumoaminen marraskuun alussa.
Vaikeaksi pulmaksi osoittautui suojeluskuntajärjestön kohtalo ja armeijan kotiuttaminen. Valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov kiinnitti heti Suomeen saavuttuaan 10. lokakuuta huomiota armeijan kotiuttamissuunnitelmaan, jonka mukaan pääosa kotiutettavista sotilaista olisi siirretty vahvuudeltaan määrittelemättömän suojeluskuntajärjestön käyttöön. Tämän Ždanov tulkitsi olevan ristiriidassa välirauhansopimuksen 4. artiklan kanssa. Lisäksi hän katsoi hallitukselle toimittamassaan kirjelmässä suojeluskuntien olevan luonteeltaan sopimuksen 21. artiklassa tarkoitettu "hitleriläis-(fascistis-)tyyppinen sotilaallinen ja poliittinen järjestö". Hallitus antoi eduskunnalle 30. lokakuuta lakiesityksen suojeluskuntajärjestön lakkauttamisesta, ja suojeluskunnat lakkautettiin 7. marraskuuta. Presidentti Mannerheim oli toivonut, että suojeluskuntajärjestö olisi saanut itse lopettaa toimintansa. Sen sijaan valvontakomission puheenjohtaja Ždanov oli jo ennen kirjallista lakkautusvaatimusta ilmoittanut suullisesti usealle henkilölle, ettei komissio pitänyt suojeluskuntien toiminnan jatkumista suotavana.
Myöhemmän kehityksen kannalta merkittäväksi episodiksi muodostui valvontakomission pääministeri Castrénille 19. lokakuuta toimittama ns. Lista 1 eli luettelo henkilöistä, joiden komissio katsoi syyllistyneen sotarikoksiin. Epävarmuutta tulevaisuudesta lisäsivät osaltaan sotavankien, heimosoturien, inkeriläisten ja virolaisten siviilien sekä muiden palauttaminen Neuvostoliiton alueelle, jotka aiheuttivat lukuisia inhimillisiä tragedioita.
Kulkulaitosministeri Eero Wuori ja sosiaaliministeri K.-A. Fagerholm pyysivät eroa tehtävistään 7. marraskuuta, minkä jälkeen pääministeri Urho Castrén jätti koko hallituksen eronpyynnön.
Kokoonpano

| Ministeri | Tehtävissä | Puolue |
| --- | --- | --- |
| Pääministeri Urho Castrén |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  Kokoomus |
| Ulkoasiainministeri Carl Enckell |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  amm. |
| Ministeri ulkoasiainministeriössä Armas-Eino Martola |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  amm. |
| Oikeusministeri Ernst von Born |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  RKP |
| Sisäasiainministeri Kaarlo Hillilä |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  Maalaisliitto |
| Ministeri sisäasiainministeriössä Eemil Luukka |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  Maalaisliitto |
| Puolustusministeri Karl Rudolf Walden |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  amm. |
| Valtiovarainministeri Onni Hiltunen |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  SDP |
| Opetusministeri Kalle Kauppi |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  Edistyspuolue |
| Maatalousministeri Viljami Kalliokoski |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  Maalaisliitto |
| Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Väinö Salovaara |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  SDP |
| Ministeri kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriössä Eero Wuori |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  SDP |
| Kauppa- ja teollisuusministeri Uuno Takki |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  SDP |
| Sosiaaliministeri Karl-August Fagerholm |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  SDP |
| Kansanhuoltoministeri Kaarle Ellilä |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  Maalaisliitto |
| Ministeri kansanhuoltoministeriössä Jalo Aura |  21.9.1944 – 17.11.1944 |  SDP |
Ultraäänilaite

Ultraäänilaite on lääketieteellisen kuvantamisen väline, jolla voidaan tutkia erityisesti pehmeitä kudoksia. Ultraäänilaitteen anturi on samanaikaisesti lähetin ja vastaanotin. Anturin lähettämät korkeat ääniaallot eli ultraäänet heijastuvat tutkittavasta kudoksesta takaisin ja palaavista kaiuista muodostetaan kuvaruudulle näkyvä kuva. Ääniaaltojen heijastuminen riippuu kohteen nestepitoisuudesta ja tutkimuksessa nähdään erityisen selvästi nestetäytteisten onteloiden ja kovempien kudosten rajat. Ääni ei heijastu ollenkaan takaisin nesteen sisältä ja sen vuoksi neste näkyykin kuvassa mustana. Sidekudosta sisältävät jänteet, kalvot ja vastaavat tiiviit kohteet näkyvät valkoisina ja muut kudokset nestepitoisuutensa mukaan eri harmaan sävyinä. Luun pinnasta ääniaallot heijastuvat kokonaan takaisin ja luuta tai luun takana olevaa kohdetta ei siksi voida ultraäänilaitteella tutkia. Koska ääniaaltoja lähetetään ja vastaanotetaan koko ajan, kuvaruudulla nähdään reaaliaikainen, liikkuva kuva. Äänen etenemiseksi anturin ja kohteen välille tarvitaan kostea kontakti, joka aikaansaadaan yleensä ultraäänigeelillä. Ultraäänen taajuutta vaihtelemalla voidaan tutkia eri syvyyksillä olevia kohteita. Mitä korkeampi taajuus on, sitä tarkempi kuva saadaan, mutta samalla tunkeutuvuus heikkenee. Yleisesti käytetyllä 5 MHz:n anturilla nähdään 10-15 cm syvyydessä oleva kohde, 10 MHz:n anturilla maksimisyvyys on joitakin senttimetrejä.
Anturit

Ultraäänilaitteen antureita on periaatteessa kahdenlaisia. Lineaarianturi lähettää tasalevyisen äänikeilan ja muodostuva kuva on suorakaiteen muotoinen. Sektorianturi kääntyilee ja lähettää ja vastaanottaa sektorinmuotoista ääni- ja kaikukuviota. Lineaarianturin keila on leveä jo lähellä anturia ja se soveltuu siksi lähellä olevien kohteiden tutkimiseen. Sektorianturin tutkimusalue on anturin lähellä kapea mutta levenee syvemmälle mentäessä. Sillä voidaan tutkia huonosti ultraääntä läpäisevien kohteiden takana olevia kohteita. Tällaisia rakomaisia esteitä muodostavat mm. suolisto ja kylkiluut. Yleensä suolisto sisältää kaasua, joka estää ääniaallon etenemisen.
Lisätoiminnot

Ultraäänilaitteissa on erilaisia mittaustoimintoja, joilla voidaan mitata kuvauspisteiden etäisyyttä toisistaan ja siten esim. kohteen paksuutta. Voidaan myös mitata ympärysmittoja ja pinta-aloja. Kuvia voidaan tallentaa joko pysäytyskuvina tai videotiedostoina ja löydöksiä voidaan siten verrata aikaisempiin tutkimuksiin.
Ultraäänitutkimuksen vaarat

Ultraäänilaite aiheuttaa teoriassa lämmönnousua kohteessa, mutta koska äänikeila on erittäin ohut, lämmönnousulla ei ole käytännön merkitystä. Lämpö tasaantuu kudoksissa nopeasti ja kohteen ja anturin liikkeet nopeuttavat tätä. Ultraäänitutkimusta pidetään riskittömänä toimenpiteenä ja sitä käytetään yleisesti sikiötutkimuksiin.
Doppler ultraäänilaite

Doppler-ultraäänilaitteella voidaan havaita kohteen osien liikkuminen anturista poispäin tai anturia kohti. Nopeudet voidaan esittää kuvaruudulla eri väreillä. Doppler ultraäänilaitetta käytetään eniten verisuonten ja veren virtauksen tutkimiseen. Yleinen kohde ovat sydämen läpät ja niiden viat. Vuotava läppä aiheuttaa epänormaaleja pyörteitä, jotka näkyvät Doppler-laitteessa sydämen lyöntien tahdissa toistuvina, värillisinä purskahduksina.
Ultraäänilaite eläinlääketieteessä

Eläinlääketieteelliset ultraäänitutkimukset alkoivat tiineystarkastuksina. Varhainen tiineyden toteaminen on rahanarvoista tietoa. Suureläimillä tutkiminen tehdään peräsuolitutkimuksena, pieneläimillä ihon läpi geelin avulla. Pieneläinten tutkiminen muistuttaa ihmisten tutkimista, yleisiä kohteita ovat tiineyden lisäksi sydän, maksa ja virtsatiet.
Kirjallisuutta

Urban & Schwarzenberg: "A Thinker's Guide to Ultrasonic Imaging" ISBN 0-8067-1581-2
Sirkkola / Tauriainen: "Eläinten lääkintä ja hoito" ISBN 978-952-13-3477-1
Aiheesta muualla

Eläinten ultraäänitutkimus:
Paksuhuulikeltti

| Paksuhuulikeltti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset  Actinopterygii
Lahko::  Kelttikalat Mugiliformes
Heimo::  Keltit Mugilidae
Suku::  Chelon
Laji::  labrosus
Kaksiosainen nimi
 Chelon labrosus  (Risso, 1827) 
Katso myös
   Paksuhuulikeltti Wikispeciesissä   Paksuhuulikeltti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Paksuhuulikeltti (Chelon labrosus) on kelttikaloihin kuuluva kalalaji. Se kasvaa noin 30 cm pitkäksi. Kala on saanut nimensä paksusta, turvonneen näköisestä ylähuulestaan. Paksuhuulikeltin vartalo on pitkulainen, sylinterinmuotoinen, ja sen pää on huomattavan leveä ja litteä. Pyrstö on kaksihaarainen. Kalan väri on selkäpuolelta tummanharmaa, usein vihertävän sävyinen. vatsapuolelta hopeanhohtoinen.
Koiraat kutevat ensimmäisen kerran kaksivuotiaina, naaraat vuotta vanhempina. Pohjoisessa kutukypsyys saavutetaan tätä myöhemmin. Kutuaikaa on helmi-huhtikuu.
Paksuhuulikelttiä tavataan Eurooppaa ympäröivissä merissä. Paksuhuulikeltti on tavattu Suomessa vuonna 1995 Kustavin lähivesillä.
Paksuhuulikelttiä käytetään ruokakalana, sitä urheilukalastetaan ja pidetään joskus yleisöakvaarioissa. Se on Etelä-Euroopassa arvostettu ruokakala.
Aiheesta muualla

Paksuhuulikeltti (Chelon labrosus) Laji.fi
Chelon labrosus ITIS (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1165486  ADW: Chelon_labrosus  BOLD: 86781  CoL: TVBX  EPPO: MUGILA  EUNIS: 10088  Fauna Europaea: 304787  Fauna Europaea (new): 3ecf29ae-68f1-4c6f-ace4-ca75be8f2641  FishBase: 2499  GBIF: 2400863  iNaturalist: 97345  IRMNG: 10890774  ITIS: 170371  IUCN: 135689  NBN: NHMSYS0020752127  NCBI: 48171  Observation.org: 2113  OBIS: 126977  Open Tree of Life: 777079  Plazi: 765D959C-3B40-9FDE-CD75-D0074179D09C  WoRMS: 126977  Laji.fi: MX.53228
Jan Palach

Jan Palach
Kukitettu muistolaatta Jan Palachin aukiolla filosofisen tiedekunnan rakennuksen seinässä.
Rudolfinum, jonka edessä on Jan Palachin aukio.
Jan Palach (11. elokuuta 1948 – 19. tammikuuta 1969) oli tšekkiläinen opiskelija ja toisinajattelija, joka teki Prahassa polttoitsemurhan protestiksi Neuvostoliiton suorittamalle Tšekkoslovakian miehitykselle.
Vuonna 1968 tšekkoslovakialaiset halusivat kehittää sosialismin aatteita inhimillisempään ja demokraattisempaan suuntaan. Tämä niin kutsuttu Prahan kevät tukahdutettiin kuitenkin päättäväisesti. Neuvostoliitto ei katsonut liberaaleja uudistuksia suopeasti, ja 20. elokuuta prahalaiset joutuivat todistamaan Varsovan liiton joukkojen maahantunkeutumista.
Muutamaa kuukautta myöhemmin, 16. tammikuuta 1969, Kaarlen yliopiston historian opiskelija Jan Palach sytytti itsensä tuleen Venceslauksen aukiolla. Palach vietiin sairaalaan, jossa todettiin, että 85 prosenttia hänen ihostaan oli vaikeiden palovammojen peitossa. Hän kuoli vammoihinsa kolme päivää myöhemmin.
Palach halusi teollaan ilmaista vastalauseensa miehitykselle ja koko vallitsevalle poliittiselle tilanteelle. Palachin hautajaisista tuli suuri miehityksen vastainen mielenosoitus. Niihin osallistui yli 10 000 ihmistä. Samettivallankumouksen ja sosialismin sortumisen jälkeen Vàclavin aukiolle asetettiin muistomerkki Palachin kunniaksi. Hänen mukaansa on nimetty muun muassa Prahassa Rudolfinum-rakennuksen edessä oleva Jan Palachin aukio ja asteroidi.
Palachin esimerkki on innoittanut myös muita tšekkinuoria valitsemaan vastaavan kuoleman, vaikka hän jäähyväiskirjeessään nimenomaan kielsi muita noudattamasta esimerkkiä. Hiukan hänen jälkeensä itsensä polttivat myös kaksi muuta opiskelijaa, Jan Zajíc ja Evžen Ploček. Polttoitsemurhilla ei ollut pysyvää vaikutusta Tšekkoslovakian poliittiseen tilanteeseen. Vielä vuonna 2003, olojen jo vapauduttua, kuusi nuorta tšekkiä sytytti itsensä tuleen. Heidän tekojensa syyt jäivät epäselviksi, vaikkakin heidän tiedetään pitäneen Jan Palachia esikuvanaan.
Aiheesta muualla

Jan Palachin muistosivut (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Tähteä ympäröivä elämänvyöhyke

Tieteistaiteilijan näkemys kuvitteellista, tuntematonta tähteä kiertävästä jättiläisplaneetan elinkelpoisesta kuusta, joka on meidän tuntemiamme kuita suurempi. Kuussa on nestemäistä vettä ja sopivan viileää, joten se soveltuu elämälle. Kuun keskusplaneetta näkyy kuun taivaalla valtavan suurena. Jättiläisplaneetan suuren kuun elinkelpoisuutta saattaa häiritä jättiläisen voimakkaaseen magneettikenttään vangiksi jäänyt protonisäteily.
Tähteä ympäröivä elämänvyöhyke (elinkelpoinen vyöhyke, elämänvyöhyke, elokehä, ekosfääri) on Aurinkoa tai muuta tähteä ympäröivä vyöhyke, jolla lämpötila on sopiva nestemäisen veden esiintymiseen. Jos tällä vyöhykkeellä on planeetta, sillä voi olla elämää. Maa on ainoa varmasti tunnettu elämänvyöhykkeellä kiertävä planeetta, vaikka monien eksoplaneettojen väitetäänkin kiertävän elämänvyöhykkeellä. Elinkelpoisen vyöhykkeen sisä- ja ulkorajoja esimerkiksi Auringolle ei tunneta.
Maan tyyppistä elämää ylläpitävää planeettaa kutsutaan elinkelpoiseksi planeetaksi, joskus myös kultakutriplaneetaksi (engl. goldilocks planet). Luultavasti elinkelpoisen vyöhykkeen sijainti riippuu keskustähden lisäksi myös planeetan pyörimisnopeudesta, merten ja mannerten osuudesta ja jakaumasta, sen kaasukehän arvoista jne. Yleensä kultakutriplaneetan määritelmään sisältyy myös, että sen massan on oltava melko lähellä Maan massaa. Aurinkokunnan ulkopuolelta löydetyistä eksoplaneetoista kultakutriplaneettana pidetään nykyään lähinnä planeettaa Gliese 581 g.
Tutkijoiden mielestä yksinäiset Aurinkoa muistuttavat G-tyypin pääsarjan tähdet sopivat parhaiten elämälle. Myös kaksoistähdillä voi olla tietyin edellytyksin elämälle sopivia planeettoja.
Elinkelpoisen vyöhykkeen arviointi > Optimistinen ja pessimistinen arvio

Elämä Maan pinnalla on mahdollista, koska se kiertää lämmittävää Aurinkoa, joka lämmittää Maata teholla 1 370 W/m2. Maan keskimääräinen lämpötila laskettuna eri paikkojen ja päivien vuosikeskiarvoksi on noin 14,4 °C.
Meidän tuntemamme mutkikkaisiin hiiliyhdisteisiin perustuva elämä vaatii nestemäistä vettä. Niinpä elinkelpoisen vyöhykkeen laaja määritelmä on se, että planeetalla esiintyy nestemäistä vettä. Mutta lämpötila ei saa myöskään olla liian lähellä kiehumispistettä, koska silloin useimmat eliöt hajoavat. Jotkut mikroskooppisen pienet alkeistumalliset ekstremofiilit kestävät silti yli 100 °C:n lämpötiloja, ja jotkut jäkälät jonkin verran pakkasta.
Melkoisen optimistisesti on ajateltu elinkelpoisen vyöhykkeen olevan Auringolle noin 0,7–1,6/1,75 AU eli kattavan Venuksen ja Marsin.. Äärirajat vyöhykkeelle ovat eri tutkijoiden mukaan 0,5 – 3 AU. Eräs arvio sijoittaa elinkelpoisen vyöhykkeen etäisyydelle 0,8–1,6 AU. Kolmannen optimistisen arvion mukaan elinkelpoinen vyöhyke HZ olisi Auringolle 0,9–1,4 AU.
Pessimististen arvioiden mukaan sen sisäraja olisi karkaavan kasvihuone-ilmiön takia vain 0,93–0,96 (monesti 0,95 AU) ja ulkoraja jäätymisen takia 1,01–1,02 AU.  Mutta kaikkein pessimistisin arvio väittää Maan kiertävän lähellä elinkelpoisen vyöhykkeen sisärajaa, joka olisi 0.99 AU. Toisen hyvin pessiimistisen arvion mukaan ulkoraja olisi 1,01 AU.
Monesti käytetään Kastingin arviota, jossa sisäraja on 0,95 kasvihuone-ilmiön takia ja ulkoraja 1,37 AU jäätymisen takia.
Elinkelpoisen vyöhykkeen arviointi > Planeetan muut ominaisuudet kuin etäisyys keskustähdestä

Planeetan lämpötila riippuu monesta tekijästä:  Keskustähden säteilyntuotosta ja etäisyydestä keskustähdestä, josta käsin yleensä elinkelpoista vyöhykettä tarkastellaan. Mutta planeetan lämpötilaan vaikuttavat yleensä myös valonheijastuskyky ja kasvihuone-ilmiö.
Myös planeetan radan soikeus, pyöriminen ja akselin kallistuma luovat vuoden- ja vuorokaudenaikoja. Planeetalla olevan veden määrä vaikuttaa mannerten ja merien määrään ja jakaumaan, kaasukehän kosteuteen ja pilvisyyteenkin. Pilvisyys vaikuttaa planeetan valonheijastuskykyyn ja lämpötilaan. Kaasukehän kosteus lisää kasvihuone-ilmiötä.
Kaasukehän tiheys ja koostumus vaikuttavat muun muassa kasvihuone-ilmiöön ja veden olomuotoon ja näin lämpötilaan.
Jos kaasukehän paine on suurempi, elinkelpoinen vyöhyke on noin 0,1 AU aurinkoa lähempänä. Vähävetisillä, pääosin mentereesta koostuvalla avikkoplaneetalla nestemäistä vettä voi olla napojen lähellä, jos Maan etäisyys olisi 0,75 AU.
Elinkelpoisen vyöhykkeen arviointi > Alan tutkijoita

Vuonna 1953 Hubertus Strughold määritteli elinkelpoisen vyöhykkeen "ekosfäärin". Samana vuonna Harlow Shapley kirjoitti nestemäisen veden vyöhykkeestä. Tämän vyöhykkeen esittelivät myös Philip Morrison ja Giuseppe Cocconi SETI-aiheisessa tutkimusartikkelissaan vuonna 1959. Samoihin aikoihin sitä tutki myös Su-Shu Huang, joka väitti asuttavien planeettojen olevan harvinaisia moninkertaisilla tähdillä painovoimahäiriöiden vuoksi. Vuonna 1961 Frank Drake teki käsitteestä tunnetun Draken yhtälön yhteydessä. Vuonna 1964 planeettojen elinkelpoisuutta käsittelevän tutkimuksen julkaisi Stephen H. Dole, ja Isaac Asimov kiinnostui planeettojen elinkelpoisuudesta. 2000-luvulla Peter Ward, Donald Brownlee ja Guillermo Gonzalez toivat esille ja syvensivät galaktisen elinkelpoisen vyöhykkeen ajatusta.