stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alister Hardy
Eläintiede

Hardy oli eläintieteilijänä RRS Discovery -aluksella, joka vuosina 1925–1927 tutki eteläisiä napaseutuja osana Discovery Investigations -tutkimusprojektia.  Tutkiessaan eläinplanktonia ja sen suhdetta saalistajiin hän tuli merinisäkkäiden kuten valaiden erikoisasiantuntijaksi. Discovery -laivalla hän suunnitteli ja myöhemmin rakensi planktonin tutkimiseksi CPR-mekanismin (Continous Plakton Recorder). Siinä kerätään näytteitä planktonista, kootaan ne silkkinauhalle ja säilötään formaliinilla. Hänen alkuunpanemiaan tutkimuksia planktonin jakautumisesta eri vesialueiden kesken ja sen yleisyydestä jatkaa SAHFOS-tutkimuslaitos (Sir Alister Hardy Foundation for Ocean Science).
Hardy toimi Hullin yliopiston ensimmäisenä eläintieteen professorina vuosina 1928–1942. Vuonna 1942 hänet nimitettiin luonnonhistorian professoriksi Aberdeenin yliopistoon, jossa hän toimi vuoteen 1946 saakka, jolloin hänestä tuli Oxfordin yliopiston eläintieteen Linacre-professori ja Merton Collegen jäsen, missä tehtävässä hän toimi vuoteen 1961. Vuodesta 1940 lähtien Hardy oli Royal Societyn jäsen. Hänet lyötiin ritariksi vuonna 1957.
Eläintiede > Evoluutio

Hardy piti itseään darwinistina ja hän hylkäsi Lamarckin opin hankittujen ominaisuuksien periytymisestä. Hän kannatti teoriaa orgaanisesta valinnasta, joka tunnetaan myös Baldwinin ilmiönä. Hän kannatti myös käsitystä, että käyttäytymisen muutokset voivat olla tärkeitä evoluution kannalta.
Hardy käsitteli evoluutiota koskevia ajatuksiaan kirjassaan The Living Stream (1965). Sen erään luvun otsikkona oli "Biology and Telepathy", ja siinä hän selitti, että jokin telepatiaan verrattava ilmiö saattaisi vaikuttaa evoluutioon. Evoluutiobiologi Ernst Mayr piti Hardyn käsitys evoluutiosta yhtenä vitalismin muotona. Hardy arveli myös, että joillakin eläimillä olisi yhteinen "ryhmämieli", jota hän piti eräänlaisena "psykologisena jäljennöksenä lajin yksilöiden välillä".  Hän pohdiskeli myös mahdollisuutta, että kaikki lajit liittyisivät toisiinsa "kosmisen mielen" välityksellä, joka saattaisi välittää evoluutiota koskevaa informaatiota paikasta toiseen ja halki aikojen.
Eläintiede > Vesiapinahypoteesi

Vuonna 1930 Hardy luki Wood Jonesin kirjan Man's Place among the Mammals ("Ihmisen asema nisäkkäiden joukossa"), jossa pohdittiin myös käsitystä, miksi ihmisellä, toisin kuin millään muulla maanisäkkäällä, on ihonalainen rasvakerros. Hardy totesi, että tämä muistuttaa merinisäkkäiden rasvakerrosta, esimerkiksi valaanrasvaa. Hänelle tuli mieleen ajatus, että ihmisen esi-isät olivat viettäneet aikaa vedessä enemmän kuin siihen saakka oli oletettu. Peläten, että tällainen tieteen valtavirrasta täysin poikennut käsitys vahingoittaisi hänen uraansa, hän piti hypoteesinsa salassa vuoteen 1960 saakka, jolloin hän ensin kertoi siitä eräässä esitelmässä ja sitten julkaisi asiasta artikkelin. Käsitys on tullut tunnetuksi vesiapinahypoteesina.
Uskonnon tutkimus

Siitä saakka, kun Hardy nuorena kävi koulua Oundle Schoolissa, hän oli koko ikänsä kiinnostunut henkimaailman ilmiöistä, mutta tietoisena siitä, että tiedeyhteisö pitäisi hänen käsityksiään perusteettomina, hän piti ajatuksensa omana tietonaan eläkkeelle siirtymiseensä sakka, lukuun ottamatta muutamaa luentoa, jotka hän oli pitänyt aiheesta jo sitä ennen. Lukuvuosina 1963–1964 ja 1964–1965 hän piti Aberdeenin yliopistossa uskonnon kehityksestä Giffordin luennot, jotka myöhemmin julkaistiin kirjoina nimeltä The Living Stream ja The Divine Flame. Nämä luennot osoittivat hänen kiinnostuksensa uskonnollisiin kysymyksiin palanneen täysin. Vuonna 1969 hän perusti Oxfordin yliopiston Mancehster Collegeen uskonnollisten kokemusten tutkimusyksikön. Se aloitti toimintansa perustamalla tietokannan uskonnollisista kokemuksista ja jatkaa edelleen niiden luonteen ja merkityksen tutkimusta Lampeterin Walesin yliopiston yhteydessä. Vuonna 1973 Hardy tapasi A. C. Bhaktivedanta Swami Prabhupadan ja muita Hare Krishna -liikkeen edustajia ja keskusteli heidän kanssaan Veda-kirjoista ja Rabindranath Tagoresta.
Hardyn biologisen lähestymistavan uskonnon alkuperään ovat nyttemmin omaksuneet useat muut tutkijat kuten Scott Atran ja Pascal Boyer, mutta heistä poiketen Hardy ei halunnut olla reduktionisti, vaan hänen mukaansa uskonnollinen tietoisuus oli kehittynyt vasteena todellisuuden erääseen aitoon ulottuvuuteen. Uskonnollisten kokemusten tutkimuskeskuksen perustamisesta Hardy sai Templeton-palkinnon vähän ennen kuolemaansa vuonna 1985.
Perhe

Hardy meni vuonna 1927 naimisiin Sylvia Gartangin kanssa.
Julkaisut

Hardy julkaisi suuren määrän tieteellisiä artikkeleita planktonista, kaloista ja valaista. Hän kirjoitti myös New Naturalist -sarjassa kaksi yleistajuista kirjaa sekä myöhemmällä iällään myös uskonnosta.
Alister Hardy: The Open Sea. Its Natural History (Part I): The World of Plancton.  Collins, 1956.
Alister Hardy: The Open Sea. Its Natural History (Part II): Fish & Fisheries.  Collins, 1959.
Alister Hardy: The Living Stream: A Restatement of Evolution Theory and its Relationship to the Spirit of Man.  Harper and Row, 1965.
Alister Hardy: The Divine Flame : An Essay Towards A Natural History of Religion.  The Religious Experience Research Unit, Manchester College, 1978.
Alister Hardy: The Spiritual Nature of Man: Study of Contemporary Religious Experience.  Oxford University Press, 1979.
Alister Hardy: The Herring in Relation to its Animate Environment. Fish. Invest. Lond., 1951, II. vsk, nro 7:3..
Alister Hardy, E.R. Gunther: The Plankton of the South Georgia Whaling Grounds and Adjacent Waters, 1926-7. Discovery' Report, II, Määritä ajankohta!
Huomionosoitukset

Hardyn uraauurtavan työn kunniaksi Etelä-Georgiassa ja Eteläisillä Sandwichsaarilla julkaistiin vuonna 2011 neljän postimerkin sarja, jossa on hänen kuvansa.
Kirjallisuutta

David Hay: God’s Biologist: A life of Alister Hardy.  Lontoo:  Darton Longman and Todd, 2011.
| n k Templeton-palkinnon saajat |
| --- | --- |
1973-2000:  1973 Äiti Teresa  1974 Veli Roger  1975 Sarvepalli Radhakrishnan  1976 Léo Suenens  1977 Chiara Lubich  1978 Thomas Torrance  1979 Nikkyo Niwano  1980 Ralph Wendell Burhoe  1981 Cicely Saunders  1982 Billy Graham  1983 Aleksandr Solženitsyn  1984 Michael Bourdeaux  1985 Alister Hardy  1986 James McCord  1987 Stanley L. Jaki  1988 Inamullah Khan  1989 George MacLeod, Carl Friedrich von Weizsäcker  1990 Baba Amte, L. Charles Birch  1991 Immanuel Jakobovitš  1992 Kyung-Chik Han  1993 Charles Colson  1994 Michael Novak  1995 Paul Davies  1996 William R. Bright  1997 Shastri Athavale  1998 Sigmund Sternberg  1999 Ian Barbour  2000 Freeman Dyson 
2001-:  2001 Arthur Peacocke  2002 John Polkinghorne  2003 Holmes Rolston  2004 George Ellis  2005 Charles Hard Townes  2006 John D. Barrow  2007 Charles Taylor  2008 Michał Heller  2009 Bernard d’Espagnat  2010 Francisco J. Ayala  2011 Martin Rees  2012 Tenzin Gyatso  2013 Desmond Tutu  2014 Tomáš Halík  2015 Jean Vanier  2016 Jonathan Sacks  2017 Alvin Plantinga  2018 Abdullah II  2019 Marcelo Gleiser  2020 Francis Collins  2021 Jane Goodall  2022 Frank Wilczek  2023 Edna Adan Ismail 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Alister Hardy
RRS Discovery Etelämannerta ympäröivillä vesillä
Käännös suomeksi
Bonifatius I

| Bonifatius I |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 370 Rooma
Kuollut: 4. syyskuuta 422 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  28. joulukuuta 418
Paavius päättyi:  4. syyskuuta 422
Edeltäjä:  Pyhä Zosimus
Seuraaja:  Celestinus I
Bonifatius I (n. 370–4. syyskuuta 422) oli paavina 28. joulukuuta 418 – 4. syyskuuta 422. Hän jatkoi taistelua pelagiolaisuutta vastaan. Augustinus oli Bonifatiuksen aikalainen ja omisti tälle joukon kirjoituksiaan.
Avaruustutkimusasema

Eri avaruusteleskooppien kuvaamat aallonpituudet.
Avaruustutkimusasema eli avaruusobservatorio tai avaruusteleskooppi on ulkoavaruudessa sijaitseva laite, jota käytetään kaukaisten planeettojen, galaksien, tähtien ja muiden avaruuden kohteiden tutkimiseen.
Se toimii kuten maanpäällinen observatorio. Tutkijat tekevät mittausehdotuksia Nasalle (tai muulle observatoriota ylläpitävälle organisaatiolle), ja observatorion mittausaikaa käyttöönsä saavat parhaat esitykset laatineet tutkijat. Observatorio suunnataan heidän suunnitelmansa mukaisesti, ja mittauksia tehdään valituilla instrumenteilla. Euroopan avaruusjärjestö (ESA) kutsuu vastaavia satelliitteja fasiliteeteiksi.
Johdanto

Suuri määrä avaruustutkimusasemia on lähetetty kiertoradalle, Nykyään myös etäämmälle Lagarangen pisteeseen. Yleensä kyseeseen tulee Maan takana oleva L2, jolloin Auringon säteily ei häiritse toimintaa. Suurin osa niistä on lisännyt tietämystämme kosmoksesta suuressa määrin.
Maanpäällinen tähtitiede on rajoittunutta maan ilmakehän takia. Ilmakehä aiheuttaa häiriötä sähkömagneettiseen säteilyyn suodattamalla ja suojelemalla maapalloa siltä. Tämän takia onkin hyvä sijoittaa tähtitieteellinen tutkimusasema avaruuteen. Kun teleskooppi kiertää maapalloa ilmakehän ulkopuolella, sitä eivät häiritse lämpöväreily, paine-erosta johtuva häiriö eivätkä muut ilmakehän ilmiöt, valosaaste ynnä muu sellainen.
Jotkin maanpäälliset teleskoopit (kuten Very Large Telescope, VLT) pystyvät vähentämään häiriöitä kehittyneen optiikkansa avulla, joka pystyy reagoimaan ilmakehän muutoksiin (adaptiivinen ja aktiivinen optiikka). Tämän ansiosta parhaat maanpäälliset teleskoopit ovat jopa Hubble-avaruusteleskooppia laadukkaampia. Mutta avaruudesta johdettava tähtitiede on tärkeämpää, koska optinen ikkuna ja radio-ikkuna ovat ainoat sähkömagneettisen spektrin alueet, joita Maan ilmakehä ei vaimenna suuressa määrin. Esimerkiksi röntgentähtitiede on lähes mahdotonta Maasta käsin. Se on merkittävässä asemassa nykypäivän tähtitieteessä kiertoradalla olevien röntgenteleskoopilla varustettujen satelliittien ansiosta. Yksi esimerkki tällaisesta teleskoopista on Chandra. Ilmakehä vaimentaa suuresti myös infrapuna- ja ultraviolettisäteilyä.
Avaruustutkimusasemat voidaan yleisesti jakaa kahteen osa-alueeseen: tutkimusasemiin, jotka kartoittavat koko taivasta, ja tutkimusasemiin jotka tarkkailevat valittuja taivaan kohteita.
Monet avaruustutkimuslaitokset ovat jo suorittaneet tehtävänsä, kun muut vielä jatkavat toimintaa. Satelliitteja ovat lähettäneet Nasan, ESAn ja Japanin avaruusjärjestöt.
Nasan suuret avaruustutkimusasemat

Nasan "Great Observatories" -ohjelmaan kuuluvia satelliitteja:
The Space Telescope (ST), joka nykyään tunnetaan nimellä Hubble-avaruusteleskooppi (HST), on optinen tutkimusasema. Pian Hubblen kiertoradalle lähettämisen jälkeen siinä havaittiin vika. Sen pääpeilissä oli hiontavirhe, joka aiheutti teleskoopin kuvaan virheitä. Vika korjattiin asentamalla sukkulalennolla Hubblelle peili, ja viimeinen huoltolento tehtiin vuonna 2009. Sukkulalentojen päätyttyä Hubblea ei ole voitu huoltaa. Avaruusteleskooppi on edelleen käytössä vuonna 2020, mutta osa Hubblen instrumenteista on kuitenkin vioittunut.
Gammasäteilyobservatorio (GRO), joka uudelleennimettiin "Compton Gamma-Ray Observatoryksi". Sen gyroskoopit alkoivat pettää, ja kun vain sen viimeinen gyroskooppi oli toimintakunnossa, päätettiin ottaa riski sen ohjauksen menettämisestä tuhoutumisen uhallakin. Nasa pudotti tämän linja-auton kokoisen satelliitin Tyyneen valtamereen vuonna 2000.
Röntgensäteily on myös esillä suurten tutkimusasemien joukossa. Chandra-avaruusteleskooppi (Chandra X-ray Observatory), jonka alkuperäinen nimi oli AXAF, sai uuden nimensä suuren intialaisen astrofyysikon Chandrasekharin kunniaksi. Tätä observatoriota on käytetty mm. kaukaisten galaksien tutkimiseen, ja on yhä toiminnassa.
Spitzer -avaruusteleskooppi on neljäs tutkimusasema, alun perin nimeltään Space Infrared Telescope Facility, SIRTF, joka laukaistiin radalleen 24. elokuuta 2003. Se tekee mittauksia infrapunan aallonpituuksilla.
Muita merkittäviä avaruustutkimusasemia

IRAS suoritti koko taivaan kartoituksen infrapuna-alueella. Lisäksi IRAS:illa löydettiin pöly- ja kaasukiekkoja monien läheisten tähtien kuten Fomalhautin, Vegan ja Beta Pictoriksen ympäriltä. IRAS lopetti toimintansa 1982 ja on sittemmin palannut ilmakehään.
ISO (Infrared Space Observatory) oli ESAn satelliitti, joka oli IRASin seuraaja. Se teki koko taivaan kartoituksen infrapuna-aallonpituusalueella.
IUE (International Ultraviolet Explorer) on ESAn, Nasan ja Britannian vuonna 1978 laukaistu observatorio. Suunniteltu käyttöaika oli 3 vuotta, mutta IUE suljettiin vasta 1996.
EUVE (The Extreme Ultraviolet Explorer) oli Nasan tähtitieteellinen tutkimussatelliitti, joka tutki maailmankaikkeutta ultraviolettisäteilyn aallonpituuksilla (1992-2001).
SOHO on observatorio, joka tutkii parhaillaan Auringon koronaa ja Auringon magneettisia olosuhteita. SOHO on muuttanut perustavanlaatuisesti tietoamme Auringosta.
SCISAT-1 on kanadalainen satelliitti. Sen tehtävänä on havainnoida maapallon yläilmakehää optisella spektrometrillä, joka perustuu Fourierin muunnokseen.
Uhuru (1970) oli ensimmäinen avaruudessa lentänyt röntgenobservatorio. Se sai nimensä "Vapaus" Kenian kunniaksi.
HEAO (High Energy Astronomy Observatories) 1 ja 2 olivat seuraavat, vuonna 1978 rakennetut, avaruuden röntgensäteitä tutkivat observatoriot.
Hipparcos oli satelliitti, joka mittasi tähtien parallaksia. Huolimatta merkittävistä toiminnallisista ongelmista se mm. korjasi kefeidi-muuttujien etäisyysasteikkoa. Se on ollut korvaamaton apu kaikilla astronomian havainnointiin liittyvillä osa-alueilla antaen tähtitieteilijöille "peruspisteen" avaruudessa, johon perustaa taivaankappaleiden etäisyyksien mittaus.
MOSTin laukaisi avaruuteen vuonna 2003 Kanadan avaruusjärjestö, ja se on maailman pienin avaruusteleskooppi, kooltaan ison matkalaukun kokoinen. Sen on odotettu toimivan viisi vuotta.
Herschelin laukaisi toukokuussa 2009 ESA. Se tekee mittauksia infrapuna-aallonpituusalueella (far IR).
Tulevia avaruusobservatorioita

James Webb -avaruusteleskooppi (engl. James Webb Space Telescope) eli JWST korvaa Hubblen. Sen toteuttaa Nasa ja ESA yhdessä. Se laukaistaan avaruuteen vuonna 2021.
Chandra-avaruusteleskooppi
Bonifatius II

| Bonifatius II |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Rooma
Kuollut: 17. lokakuuta 532 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  22. syyskuuta 530
Paavius päättyi:  17. lokakuuta 532
Edeltäjä:  Pyhä Felix IV
Seuraaja:  Johannes II
Bonifatius II (k. 17. lokakuuta 532) oli paavina 22. syyskuuta 530 – 17. lokakuuta 532. Hän oli syntyperältään ostrogootti ja ensimmäinen germaanisen heimon edustaja paavina. Semipelagiolaisuuden aiheuttama hajaannus ratkaistiin Bonifatiuksen paaviuskaudella.
Bombarda-luokka

| Bombarda-luokka |
| --- | --- |
 Luokan alus

Tekniset tiedot
Uppouma:  652 t
Pituus:  56 m
Leveys:  11,8 m
Syväys:  1,9 m
Koneteho:  2 x dieselmoottori 910 hv
Nopeus:  10 solmua
Miehistöä:  20
Aseistus
Meritorjunta:  2 x 40 mm tykki 2 x 20 mm tykki
Bombarda-luokka oli Portugalin laivaston kolmen aluksen muodostama LCT-luokka.
Alukset

Luokan alusten suunnitelmat perustuivat brittiläisiin LCT (4) -tyypin suunnitelmiin samoin kuin edeltäneen Alfange-luokan alukset, vaikka ne hieman poikkesivatkin toisistaan. Alukset oli varustettu Deccan RM-316 -tutkilla.
Luokan alukset kykenevät kuljettamaan merijalkaväen taisteluosaston.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| NRP Bombarda | Estaleiros Navais do Mondego, Mondego |  | 1969 |  | poistettu palveluksesta 1997 |
| NRP Alabarda | Mondego |  | 1970 |  | poistettu palveluksesta 1997 |
| NRP Bacamarte | Arsenal do Alfeite, Lissabon |  | 16. maaliskuuta 1984 | 2. elokuuta 1985 |  |
Hazaradžat

Afganistanin etniset ryhmät kartalla. Hazaradžat vastaa hazarojen (vihreällä) asuttamaa aluetta.
Hazaradžat on vuoristoinen alue Keski-Afganistanissa. Alueen valtaväestö muodostuu hazaroista. Alue oli pitkään Afganistanin keskushallinnon vallan ulkopuolella ja varsinaisesti se vallattiin vasta 1800-luvun lopulla.
Maantiede ja väestö

Hazaradžat käsittää alueita Afganistanin Bamiyanin, Ghaznin, Ghowrin, Uruzganin ja Vardakin maakunnissa. Alue on vuoristoista ja sen pienet kaupungit on rakennettu tavallisesti aluetta halkovien jokien laaksoihin. Hazarat muodostavat alueen väestön valtaosan, mutta alueella asuu myös esimerkiksi Ghelzai-heimon paštuja.
Historia

Hazaradžat oli pitkään lähes kartoittamatonta seutua. Paikalliset šiialaiset hazarat harjoittivat alun perin paimentolaisuutta, mutta 1800-luvulla he siirtyivät asumaan linnoitettuihin kyliin. Afganistanin paštuhallitsijoiden ote alueesta oli pitkään lähinnä nimellinen, vaikka alue sijaitsekin lähellä Afganistanin valtakeskus Kabulia. Vuosina 1891–1893 Afganistanin emiiri 'Abd al-Rahman kävi verisen sodan alueen hazaroja vastaan alistaakseen nämä viimein keskushallinnolle. Suuri osa hänen armeijastaan koostui niin sanotuista laškar-joukoista, joille oli luvattu hazarojen laidunalueita vastineeksi sotaretkeen osallistumisesta. Tuhansia hazaroja pakeni tai surmattiin ja heidän tilalleen asutettiin paštuja. Afganistanin ajautuessa kaaokseen saur-vallankumouksen jälkeen vuonna 1979 Hazaradžat oli Nurestanin ohella ensimmäisiä kapinaan nousseita alueita ja pian se oli jälleen kokonaan keskushallinnon ulkopuolella Bamejania lukuun ottamatta. Alueen hazarat perustivat yhteistyöjärjestökseen Islamilaisen Kumouksen yksimielisen Neuvoston eli lyhyesti vain Neuvoston. Keskushallinto ei yleensä edes yrittänyt ulottaa valtaansa Hazaradžatin maaseudulle ja olot olivat suhteellisen rauhalliset. Vuonna 1996 suurin osa hazaroista liittoutui hieman myöhemmin Kabulin vallanneen Taliban-liikkeen kanssa. Välit huononivat kuitenkin myöhemmin Talibanin alkaessa riisua kilpailevia ryhmiä aseista. Vuonna 1998 Taliban julisti , että šiialaisten on joko käännyttävä tai lähdettävä maasta kuoleman uhalla. Taliban valtasi suuren osan hazarojen alueista ja paikallisia surmattiin. Taliban hallinto kukistui sittemmin vuonna 2001 alkaneessa Yhdysvaltojen johtaman koalition hyökkäyksessä maahan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hazaradžat Wikimedia Commonsissa
Näkymä Bamejanin laaksossa. Tyhjä reikä kalliossa on tuhoutuneen Bamejanin Buddha-patsaan paikka.
Pat Bonner

Patrick Joseph "Pat" Bonner (s. 24. toukokuuta 1960 Cloughglass) on irlantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän on pituudeltaan 188-senttimetrinen. Hän edusti koko ammattilaisuransa ajan skotlantilaisseura Celticiä. Hän pelasi Irlannin maajoukkueessa 80 maaottelua.
Bonner pelasi Englannissa Leicester Cityn junioreissa. Hän siirtyi skotlantilaisseura Celticiin kesällä 1978 ja pelasi siellä 20 vuotta, joskaan ei enää vuoden 1995 jälkeen kuulunut pelaavaan kokoonpanoon. Hän pelasi seurassa kaikkiaan 641 ottelua. Hän voitti Skotlannin liigamestaruuden neljä kertaa ja Skotlannin cupin myös neljä kertaa.
Bonner pelasi Irlannin maajoukkueessa 80 maaottelua vuosina 1981–1996. EM-kilpailuissa 1988 hän pelasi joukkueensa kaikki kolme ottelua, joissa Irlanti voitti Englannin 1–0, pelasi Neuvostoliiton kanssa tasan 1–1 ja hävisi Alankomaille 0–1. MM-kilpailuissa 1990 hän pelasi Irlannin kaikki viisi ottelua joukkueen yltäessä puolivälieriin ja torjui Romaniaa vastaan pelatun neljännesvälierän päättäneessä rangaistuspotkukilpailussa Romanian viidentenä laukojana vuorossa olleen Daniel Timoften laukauksen. MM-kilpailuissa 1994 hän pelasi joukkueensa kaikki neljä ottelua, mutta neljännesvälierässä Alankomaita vastaan hän päästi ensimmäisen jakson lopulla Wim Jonkin löysän kaukolaukauksen helposti käsiensä kautta maaliin, jolloin Alankomaat pääsi 2–0-johtoon, mikä jäi myös lopputulokseksi.
Bomulus

| Bomulus |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Sampo Suvisaari
Julkaisija:  Teknopiste
Lajityyppi:  Toimintaseikkailupeli
Alusta:  MSX
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Bomulus on Sampo Suvisaaren luoma toimintaseikkailupelisarja, jonka kolme osaa Teknopiste julkaisi vuosina 1985–1986 MSX:lle ja Spectravideolle.
Toimittaja Juho Kuorikosken mukaan pelit ovat graafisesti vaatimattomia, ja niiden pelimekaniikka pohjautuu pitkälti yritykselle ja erehdykselle.
Pelit

Bomulus atomivakoojana (1985)
Bomulus ja beduiinit (1985)
Bomulus and the Lost Crown (1986)
Eugène Bonnier

Eugène Bonnier.
Tite Pierre Marie Adolphe Eugène Bonnier (4. tammikuuta 1856 Saint-Leu, Réunion – 15. tammikuuta 1894) oli ranskalainen sotilas, joka sai surmansa valloittaessaan Timbuktua.
Bonnier liittyi nuorena armeijaan ja palveli Tonkinissa. Vuonna 1893 hänet nimitettiin Louis Archinardin seuraajaksi Ranskan Sudanin sotilaskomentajana. Oltuaan Sudanissa vain pari viikkoa Bonnier valtasi Bougounin Samori Tourén joukoilta. Seuraavaksi kunnianhimoinen sotilas päätti valloittaa Timbuktun ennen kuin uusi siviilikuvernööri Albert Grodet ehtisi kieltää sotaretken.
Kenraaliluutnantti Bonnierin retkikunta lähti Ségousta 26. joulukuuta 1893. Hänellä oli mukanaan 13 upseeria, 9 eurooppalaista aliupseeria ja 204 afrikkalaissotilasta. Nigerjokea pitkin kulkeneiden kanoottien edellä oli kaksi luutnantti Gaston Boiteauxin johtamaa tykkivenettä. Majuri Joseph Joffren komentama toinen retkikunta lähti kohti Timbuktua maitse mukanaan 400 miestä, 700 kantajaa ja 200 hevosta ja muulia. Neljän päivän kuluttua Bonnier saapui Moptiin, jossa hän kuuli Boiteauxin lähteneen omin päin valloittamaan Timbuktua.
Boiteaux saapui Timbuktun satamaan Kabaraan 28. joulukuuta. Kun hän vieraili kaupungissa, tuaregit hyökkäsivät tykkiveneisiin ja tappoivat 17 miestä. Kuvernööri Grodet määräsi Bonnierin ja Joffren palaamaan takaisin, mutta kummatkin kieltäytyivät tottelemasta. Bonnierin veneet saapuivat Kabaraan 10. tammikuuta 1894. Hän marssi joukkoineen Timbuktuun, jossa Boiteaux määrättiin 30 päivän arestiin. Sen jälkeen Bonnier lähti Goundamiin, jossa hänen oli määrä tavata Joffre. Matkalla retkikunta takavarikoi tuaregeilta 500 lammasta ja leiriytyi sitten Goundamin lähelle Tacoubaoon. Tammikuun 15. päivän aamuna tuaregien kameliratsastajat yllättivät Bonnierin miehineen. Taistelussa sai surmansa Bonnierin lisäksi 11 upseeria, kaksi eurooppalaista aliupseeria ja 68 afrikkalaissotilasta.
Eloonjääneet palasivat Timbuktuun, josta he lähtivät Boiteauxin mukana jokea pitkin Goundamiin. Siellä he tapasivat Joffren retkikunnan, joka saapui Timbuktuun 12. helmikuuta 1894.
Cristina Bontaș

Cristina Bontaș
Cristina Bontaș (s. 5. joulukuuta 1973 Bacău) on entinen romanialainen telinevoimistelija ja olympiamitalisti.
Bontaș saavutti Barcelonan 1992 olympialaisissa hopeaa telinevoimistelun joukkuekilpailussa sekä pronssia permannolla tasapistein 9,912 Tatjana Gutsun ja Shannon Millerin kanssa. Neliottelussa hän sijoittui neljänneksi 39,674 pisteellä ja puomilla samoin neljänneksi 9,875 pisteellä.
Stuttgartin MM-kilpailuissa 1989 Bontaș saavutti hopeaa hypyssä ja joukkuekilpailussa sekä pronssia permannolla. Indianapolisin MM-kilpailuissa 1991 hän voitti kultaa permannolla ja saavutti pronssia moniottelussa ja joukkuekilpailussa.
Brysselin EM-kilpailuissa 1989 Bontaș saavutti pronssia permannolla ja hypyssä. Ateenan EM-kilpailuissa 1990 hän saavutti hopeaa hypyssä.
Tsukahara Bokuden

Miyamoto Musashi ja Tsukahara Bokuden. Kuvaus miekkapyhimysten kohtaamisesta on fiktiota sillä bokuden kuoli ennen musashin syntymää
Tsukahara Bokuden  (jap. 塚原 卜伝, Tsukahara Bokuden, 1489–1571) oli japanilainen miekkamies aikaisella Sengoku-aikakaudella. Hän lukeutuu japanilaisten "miekkapyhimysten" (kensei) joukkoon. Tsukahara Bokuden perusti  Kashima shintō-ryū -miekkailukoulukunnan ja toimi miekkailunopettajana shōgun Ashikaga Yoshiterulle sekä Tomonori Kitabatake -nimiselle daimiolle, joka toimi Isen provinssin kuvernöörinä Mien prefektuurissa.