stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Meritokratia

Meritokratia on yhteiskunnallinen valtajärjestelmä, joka perustuu yksilöiden lahjakkuuteen ja ansioihin, meriitteihin. Meritokraattisessa järjestelmässä tärkeimmille paikoille nousevat terävimmät ja tunnollisimmat ihmiset oman älynsä ja saavutustensa mukaisesti. Heidän nousunsa ei siis perustu mihinkään saatuihin etuihin kuten perittyyn vaurauteen, yhteiskuntaluokkaan, etnisyyteen, rotuun tai sukulaisten suosintaan. Myös erilaiset kiintiöt on nähty meritokratian ihanteen vastaisina.
Meritokratia on enimmäkseen moderni ajatus. Käsitteen nimesi Michael Young vuonna 1958. Hänen kuvailemassaan mallissa yksilön meriitit olivat yksinkertaisesti hänen älykkyysosamääränsä ja näkemänsä vaivan summa, M = Ä + V.
Koulutus on tärkeässä osassa meritokraattisessa järjestelmässä. Käytännössä yksilön ansiot samastetaankin usein hänen opintosaavutuksiinsa, jotka määritellään arvosanoina ja tutkintoina.
Meritokratiaa on perusteltu tehokkuudella ja oikeudenmukaisuudella. Meritokratia perustuu mahdollisuuksien tasa-arvoon eli siihen, että jokaiselle on annettava samat mahdollisuudet saavuttaa potentiaalinsa. Tämä johtaa meritokratian ihanteessa yksilöiden välillä avoimeen darvinistiseen kilpailuun, jonka voittajat kuuluu palkita. Samalla meritokratia johtaa lopputuloksen epäsuhtaisuuteen ja yhteiskunnallisiin eroihin, sillä yksilöiden välillä on eroja lahjakkuudessa ja motivaatiossa. Huipulle noussut kyvykäs ja ansioitunut ryhmä muodostaa meritokraattiseen yhteiskuntaan oman eliittiluokan, “ansioituneiden aristokratian”, kuten Thomas Jefferson muotoili. Tätä hierarkiaa on puolustettu moraalisesti hyväksyttävänä, kunhan kilpailu on tapahtunut reilusti vapailla markkinoilla ja avoimessa yhteiskunnassa.
Aiheesta muualla

"The Meritocracy Party"
Meripihkaimidi

| Meripihkaimidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Pyrrolidiini-2,5-dioni
CAS-numero:  123-56-8
PubChem CID:  11439
SMILES:  C1CC(=O)NC1=O 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H5NO2
Moolimassa:  99,09 g/mol
Sulamispiste:  126–127 °C
Kiehumispiste:  287–288 °C
Tiheys:  1,418 g/cm3
Liukoisuus veteen:  196 g/l (21 °C)
Meripihkaimidi eli butaani-imidi (C4H5NO2) on heterosyklinen imidi. Yhdistettä käytetään pääasiassa orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Meripihkaimidi on huoneenlämpötilassa kiinteää ainetta. Väriltään kiteet ovat kellertäviä ja liukenevat hyvin veteen ja hieman niukemmin alkoholiin ja eettereihin. Meripihkaimidi hydrolysoituu meripihkahapoksi kuumennettaessa sen vesiliuosta emäksisissä olosuhteissa.
Meripihkaimidiä valmistetaan meripihkahappoanhydridin ja ammoniakin välisellä reaktiolla. Toinen tapa on kuumentaa meripihkahapon ja ammoniakin tai urean muodostamaa meripihkahappodiamidin vesiliuosta. Muodostuva meripihkaimidi puhdistetaan kiteyttämällä.
Meripihkahappoamidia käytetään orgaanisessa synteesissä lähtöaineena. Siitä saadaan pelkistämällä, joko sinkin avulla pyrrolia, natriumin kanssa pyrrolidiinia tai elektrolyyttisesti pelkistämällä pyrrolidonia. Merkittäviä yhdisteen johdannaisia ovat N-klooributaani-imidi ja N-bromibutaani-imidi, joita valmistetaan meripihkaimidin vesiliuoksen ja kloorin tai bromin tai vaihtoehtoisesti hypokloorihapokkeen tai natriumhypobromiitin välisellä reaktiolla.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Succinimide (englanniksi)
ChemBlink: Succinimide (englanniksi)
Merinorsut

| Merinorsut |
| --- | --- |
 Pohjanmerinorsuja (Mirounga angustirostris)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Caniformia
Heimo::  Hylkeet Phocidae
Suku::  Merinorsut Mirounga  Gray, 1827
Lajit 
 Etelänmerinorsu (Mirounga leonina)  Pohjanmerinorsu (Mirounga angustirostris) 
Katso myös
   Merinorsut Wikispeciesissä   Merinorsut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Merinorsut eli norsuhylkeet (Mirounga) ovat suurimpia  varsinaisista hylkeistä eli heimosta nimeltä Phocidae ja samalla kookkaimpia kaikista eväjalkaisista. Nämä massiiviset eläimet saattavat kasvaa lähes viiden metrin pituisiksi ja 2 400 kilogramman painoisiksi. Naaraat ovat uroksia pienempiä, noin 310 cm:n pituisia ja alle 1 000 kilogramman painoisia. Kaikkein suurimpia ovat etelänmerinorsut (Mirounga leonina). Toinen merinorsujen suvun lajeista on pohjanmerinorsu (Mirounga angustirostris).
Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että merinorsujen suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin isohylkeet.
Karvanvaihto

Loppukesällä sadat merinorsut tulevat maihin karvanvaihdon vuoksi. Ne kokoontuvat alavalle maalle aivan vesirajan yläpuolelle ja pysyttelevät paikoillaan koko karvanvaihdon ajan. Suurimman osan aikaa eläimet nukkuvat mutakuopissa; meressä ne käyvät hyvin harvoin jos lainkaan. Tämän vuoksi ne muuttuvat varsin vastenmielisen näköisiksi ja hajuisiksi. Merinorsut pystyvät pidättämään hengitystään hyvin kauan; ne voivat vaikkapa nukkua täysin mutaan kaivautuneina lajitoveriensa alla. Joskus jokin yksilö saattaa kuitenkin jäädä liian kovaan puristukseen ja hukkua.
Karvanvaihdon aikaan ne ovat siis hyvin rauhallisia. Niiden päälle voi jopa istahtaa herättämättä niitä, ja vaikka eläimet heräisivätkin, ne kiinnittävät hyvin vähän huomiota ihmisiin. Merinorsu ei liikahdakaan ellei sitä häiritä. Häirittäessä se kohottautuu ylös, mylvähtelee ja lysähtää sitten takaisin jatkamaan uniaan, jos häiritsijä pysyy paikoillaan.
Itse karvanvaihto on hätkähdyttävä tapahtuma. Haisevan mudan peittämistä merinorsuista irtoaa suuria karvapeitteisiä iholaikkuja, mikä todennäköisesti ärsyttää eläintä, jolloin muta lievittää ärsytystä. Luultavasti samasta syystä rannalla makaavat merinorsut viskovat eturaajoillaan soraa ja hiekkaa selkäänsä.
Lisääntyminen

Keväällä täysikasvuiset merinorsu-urokset nousevat maalle ja pyrkivät valtaamaan itselleen reviirin rannasta, missä vain suuremmat yksilöt onnistuvat. Muiden on tyydyttävä kuljeskelemaan rannalla tai odottamaan kauempana sisämaassa. Tänä aikana urokset ottavat usein rajusti yhteen. Ne haastavat toisiaan taisteluun uhkaillen ja äänekkäästi mylvien, jolloin niiden äänet kuuluvat kilometrien päähän. Kun kamppailu alkaa, kaksi vastakkain asettunutta merinorsua kohottautuu puoliksi ylös maasta. Ne heittäytyvät toisiaan päin rinta rintaa vasten ja ruumis väristen iskun voimasta kuin valtava hyytelömassa. Samalla eläimet iskevät toisiinsa pahannäköisiä haavoja: kärsä saattaa repeytyä ja ihra saattaa puristua ulos, mutta haavat arpeutuvat nopeasti.
Urosten kärsä pullistuu lisääntymiskauden aikana suureksi tyynyksi; pohjanmerinorsulla se riippuu 30 cm pitkällä eläimen suun alapuolella aivan kuin norsun kärsä. Hyökkääväksi käydessään eläin pullistaa kärsänsä, joka kaartuu nyt niin että sen kärki on kohti suuta. Ääni syntyy kuitenkin kokonaan kurkusta ja suusta eikä kärsässä.
Melko pian urosten jälkeen rannalle saapuvat naaraat. Ne makaavat hiljaa uroksista piittaamatta, ja viikon kuluttua kukin naaras synnyttää yhden mustan villakarvaisen poikasen, joka on noin 120 cm pitkä ja painaa noin 35 kg. Se kasvaa hyvin nopeasti: 11 päivässä sen paino on kaksinkertaistunut ja kuukaudessa nelinkertaistunut. Emo jättää kuukauden ikäisen poikasen huolehtimaan itse itsestään. Aluksi tämä liittyy muiden poikasten joukkoon ja vaihtaa karvansa, jolloin mustan poikasturkin tilalle tulee aikuisten harmaa, kiiltävä karvapeite. Sen jälkeen poikaset lähtevät rannalle syömään äyriäisiä, joita ne löytävät kivenkoloista, ja lähtevät lopulta merelle.
Poikasten syntymän aikaan johtajaurokset puolustavat alueitaan ja haaremiaan. Jätettyään jälkeläisensä naaraat ovat valmiit parittelemaan johtajauroksen kanssa. Nuoret urokset häädetään tiehensä; ne saavat paritella vain rannalla olevien nuorien naaraiden kanssa, joilla ei ole poikasia. Tapahtuman jälkeen haaremit hajoavat ja merinorsut lähtevät merelle saalistamaan, ennen kuin palaavat jälleen karvanvaihtoon.
Merinorsun poikanen
Melonta kesäolympialaisissa 1952

Melonta oli Helsingin olympialaisissa 1952 kolmatta kertaa varsinaisena kisalajina.
Taivallahdella kisattiin melontamitaleista 27.–28. heinäkuuta. Osallistujia oli ennätyksellisesti 159, joista 13 osallistui naisten ainoaan lajiin, 21 valtiosta. Kiinnostusta oli kasvattanut Berliinissä 1936 hyvin pärjänneiden saksalaisten paluu ja neuvostoliittolaisten osallistuminen ensi kertaa olympialaisiin.
Tulokset > 1. kilpailupäivä

Melonnan ensimmäisenä kilpailupäivänä ratkaistiin 10 000 metrin matkojen mestaruudet. Ensimmäisenä lajina oli kajakkikaksikkojen pitkä matka, jossa oli mukana Lontoon olympialaisten saman melontamatkan voittajapari ruotsalaiset Gunnar Åkerlund–Hans Wetterström ja hopeamitalistit norjalaiset Ivar Mathisen–Knut Østbye puolustamassa mitaleitaan. Kisa oli todella tasainen, sillä vielä 600 metriä ennen maalia voitosta taisteli neljä kaksikkoa. Tässä vaiheessa Ruotsin Åkerlund–Wetterstöm ja Suomen-pari Kurt Wires–Yrjö Hietanen aloittivat viimeisen rutistuksen. Wires ja Hietanen olivat kisojen ensimmäisen melontamatkan voittajapari vain neljän sekunnin kymmenesosan erolla mestaruutta puolustaneisiin ruotsalaisiin.
Kanoottikaksikot ja -yksiköt saivat vuoronsa kajakkikaksikon jälkeen. Kanoottikaksikossa voittajapari Georges Turlier–Jean Laudet (Ranska) oli jakanut voimansa paremmin, sillä viimeisellä kierroksella ranskalaiset ohittivat siihen asti johtaneet kanadalaisparin Kenneth Lane–Donald Hawgood. Maalissa eroa oli lopulta hieman yli sekunti. Kanadalaisyksikössä kolme parasta erottui hieman muista. Tšekkoslovakian Alfréd Jindra johti melkein koko matkan, mutta lopussa Yhdysvaltain Frank Havens, joka oli voittanut neljä vuotta aiemmin hopeaa, ja Unkarin Gábor Novák ohittivat hänet.
Ensimmäisen päivän viimeisenä päivänä oli kajakkiyksiköiden matka, joka oli suomalaisen Thorvald Strömbergin näytös. Strömberg oli kilometri ennen maalia johdossa, mutta hyvänä kirimiehenä tunnettu ruotsalainen Gert Fredriksson meloi aivan perässä. Fredriksson oli hallitseva olympiavoittaja ja moninkertainen maailmanmestari. Strömberg aloitti kuitenkin hurjan kirin, johon Fredriksson ei pystynyt vastaamaan ja suomalainen toi maalleen toisen olympiakullan muutaman tunnin sisään. Saksalainen Michel Scheuer otti yllätyspronssia.
Tulokset > 2. kilpailupäivä

Suomalaisten menestyksen ansiosta toisena kilpailupäivänä yleisöä oli enemmän kuin ensimmäisenä päivänä. Lyhyillä matkoilla järjestettiin myös alkukilpailut, joiden parhaat pääsivät illalla käytyihin finaaleihin. Illan ensimmäisenä finaalina käytiin naisten 500 metrin matkan kajakkiyksikkö, joka oli naisten ainoa melontalaji kisoissa. Ensimmäisessä alkuerässä voitosta taistelleet Suomen Sylvi Saimo ja Itävallan Gertrude Liebhart olivat finaalinkin parhaat. Maalissa eroa oli vain 0,4 sekuntia Saimon hyväksi, vaikka katsojat eivät tätä heti huomanneet, sillä kilpailijat meloivat radan ääripäissä. Saimo oli ensimmäinen suomalainen naisolympiavoittaja kesäkisoissa. Seuraavan kerran suomalainen naisurheilija voitti kesäkisoista kultaa vasta 44 vuotta myöhemmin, kun Heli Rantanen oli ensimmäinen keihäänheitossa Atlantassa 1996.
Miesten ensimmäinen loppukilpailu toisena päivänä oli kanoottiyksikön 1 000 metrin matka, jonka voitti ylivoimaisesti Tšekkoslovakian Josef Holeček. Muista sijoista käytiin tasaisempi kamppailu ja hyvän loppuvedon ansiosta Unkarin János Parti nousi hopealle ennen yllättäjää Suomen Olavi Ojanperää, joka kukisti muun muassa 10 000 metrin matkan voittaneen Havensin. Kisan toinen yllätys oli ranskalaisen Jean Mollen jääminen vasta seitsemänneksi. Hän oli melonut alkuerien nopeimman ajan, mutta jäi tästä ajasta melkein puoli minuuttia finaalissa. Kanoottikaksikon tuhannella metrillä nähtiin dramatiikkaa, kun ranskalaispari Georges Dransart–Armand Loreau sekosi kahdesti ajoituksessaan. Toisella kerralla heidän kanoottinsa kääntyi sivuittain ja liukui pois radalta. Tanskalaispari Bent Rasch–Finn Haunstoft ohitti heidät ja meloi voittoon. Myös hopeamitalistit Tšekkoslovakiasta (Jan Brzák-Felix–Bohumil Kudrna) ja pronssimitalistit Saksasta (Egon Drews–Wilfried Soltau) ohittivat neljänneksi jääneet ranskalaiset.
Kajakkiyksikössä nähtiin 1 000 metrillä pidemmän matkan toisinto, sillä mestaruudesta taistelivat Suomen Strömberg ja Ruotsin Fredriksson. Tällä kertaa ruotsalainen onnistui loppukirissään ja sai revanssin. Muut kilpailijat jäivät kauaksi. Melonnan viimeisessä lajissa 1 000 metrin kajakkikaksikossa nähtiin todella tasainen taistelu, sillä neljä paria tuli maaliviivalle aivan yhtä aikaa. Vasta maalikameratarkistus ratkaisi voiton suomalaisparille Wires–Hietanen, joka siis otti kisoista jo toiset kultamitalinsa. Ruotsalaispari Lars Glassér–Ingemar Hedberg saivat täysin saman ajan, mutta joutuivat tyytymään hopeaan. Pronssille meloivat itävaltalaispari Max Raub–Herbert Wiedermann häviten voittajille vain kolme sekunnin kymmenystä. Heistä neljän kymmenyksen päähän jäivät mitaleitta jäänyt saksalaispari Gustav Schmidt–Helmut Noller.
Mitalistit > Miehet

| Laji: | Kultaa: | Kultaa: | Hopeaa: | Hopeaa: | Pronssia: | Pronssia: |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| K-1 1 000 m | Gert Fredriksson  Ruotsi | 4.07,9 | Thorvald Strömberg  Suomi | 4.09,7 | Louis Gantois  Ranska | 4.20,1 |
| K-2 1 000 m | Kurt Wires–Yrjö Hietanen  Suomi | 3.51,1 | Lars Glassér–Ingemar Hedberg  Ruotsi | 3.51,1 | Max Raub–Herbert Wiedermann  Itävalta | 3.51,4 |
| K-1 10 000m | Thorvald Strömberg  Suomi | 47.22,8 | Gert Fredriksson  Ruotsi | 47.34,1 | Michel Scheuer  Saksa | 47.54,5 |
| K-2 10 000 m | Kurt Wires–Yrjö Hietanen  Suomi | 44.21,3 | Gunnar Åkerlund–Hans Wetterström  Ruotsi | 44.21,7 | Ferenc Varga–József Gurovits  Unkari | 3.51,4 |
| C-1 1 000 m | Josef Holeček  Tšekkoslovakia | 4.56,3 | János Parti  Unkari | 5.03,6 | Olavi Ojanperä  Suomi | 5.08,5 |
| C-2 1 000 m | Bent Rasch–Finn Haunstoft  Tanska | 4.38,3 | Jan Brzák-Felix–Bohumil Kudrna  Tšekkoslovakia | 4.42,9 | Egon Drews–Wilfried Soltau  Saksa | 4.48,3 |
| C-1 10 000 m | Frank Havens  Yhdysvallat | 57.41,1 | Gábor Novák  Unkari | 57.49,2 | Alfréd Jindra  Tšekkoslovakia | 57.53,1 |
| C-2 10 000 m | Georges Turlier–Jean Laudet  Ranska | 54.08,3 | Kenneth Lane–Donald Hawgood  Kanada | 54.09,9 | Egon Drews–Wilfried Soltau  Saksa | 54.28,1 |
Mitalistit > Naiset

| Laji: | Kultaa: | Kultaa: | Hopeaa: | Hopeaa: | Pronssia: | Pronssia: |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| K-1 500 m | Sylvi Saimo  Suomi | 2.18,4 | Gertrude Liebhart  Itävalta | 2.18,8 | Nina Savina  Neuvostoliitto | 2.21,6 |
Mitalitaulukko

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Suomi | 4 | 1 | 1 | 6 |
| 2 |  Ruotsi | 1 | 3 | 0 | 4 |
| 3 |  Tšekkoslovakia | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 4 |  Ranska | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 5 |  Tanska | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 5 |  Yhdysvallat | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 7 |  Unkari | 0 | 2 | 1 | 3 |
| 8 |  Itävalta | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 9 |  Kanada | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 10 |  Saksa | 0 | 0 | 3 | 3 |
| 11 |  Neuvostoliitto | 0 | 0 | 1 | 1 |
Mésa Diavátis

| --- | --- |
Sijainti:  38°47′49″N, 24°31′31″E, Skýros Euboia, Keski-Kreikka Kreikka
Saariryhmä:  Diavátes, Pohjoiset Sporadit
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,038 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mésa Diavátis (kreik. Μέσα Διαβάτης) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisten Sporadien saariryhmään ja tarkemmin Diavátesin saariin, ja sijaitsee Skýroksen saaren eteläpuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,038 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Mésa Diavátis kuuluu Skýroksen kuntaan, Euboian alueyksikköön ja Keski-Kreikan alueeseen.
Meromiktia

Pakasaivo Muoniossa.
Vähä-Pitkusta Somerolla.
Meromiktia on tilanne, jossa järven alusvesikerros on pysyvästi sekoittumaton eikä osallistu järven joka keväiseen ja syksyiseen täyskiertoon. Syynä tähän on maailmanlaajuisesti tyypillisimpänä tapauksena kemiallinen meromiktia, joka aiheutuu raskaamman suolaisen veden kertymisestä järven pohjalle. Tuloksena meromiktiasta on yleensä alusveden happikato.
Suomessa meromiktiaa on tavattu noin kahdessatoissa järvessä. Syynä siihen voivat olla ainakin järven suuri syvyys yhdistettynä pieneen pinta-alaan ja jyrkät, suojaiset rannat. Esimerkkejä meromiktisista järvistä Suomessa ovat jyrkkärantainen rotkojärvi Pakasaivo Länsi-Lapissa Muoniossa  sekä syvät harjujärvet Lovonjärvi Hämeenlinnassa Lammilla ja Vähä-Pitkusta Somerniemellä Somerolla Varsinais-Suomessa . Niissä meromiktialle tyypillisesti järven alusvesi on hapeton.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Meromiktia Wikimedia Commonsissa
Meromorfinen funktio

Meromorfinen funktio on kompleksimuuttujan funktio  f\,, joka on analyyttinen lukuun ottamatta erillisiä  erikoispisteitä, jotka ovat funktion napoja eli pisteitä, joissa se saa arvon ääretön ja joiden ympäristössä funktiolla on potenssisarjakehitelmä, jossa on vain äärellinen määrä negatiiviseksponenttisia termejä. Meromorfisella funktiolla on näin ollen erikoispisteensä  z_{0}\, ympäristössä kehitelmä
missä  n\, on positiivinen kokonaisluku. Jokainen meromorfinen funktio voidaan esittää kahden holomorfisen funktion osamääränä. Tällöin nimittäjän nollakohdat ovat funktion navat.
Kirjallisuutta

Väisälä, Kalle: Matematiikka IV.  (141, 10. painos)  Espoo:  Otakustantamo, 1986 (1965).  ISBN 951-671-087-5
Lehto, Olli: Funktioteoria I–II.  Helsinki:  Limes ry, 1985 (1980).  ISBN 951-745-077-X
Merikosken ammatillinen koulutuskeskus

| Merikosken ammatillinen koulutuskeskus |
| --- | --- |
 Oulun Kasarmin yksikön rakennuksia.
Perustettu:  1957
Lakkautettu:  2007
Merikosken ammatillinen koulutuskeskus oli vuosina 1957–2007 toiminut Hengitysliiton omistama valtakunnallinen ammattillista perus- ja aikuiskoulutusta tarjoava erityisoppilaitos, joka järjesti erityisopetusta sekä toimi ammatillisen erityisopetuksen asiantuntijana ja kehittäjänä.
Merikosken ammatillinen koulutuskeskus liittyi elokuun 2007 alussa yhteiseen koulutusorganisaatioon Ammattiopisto Luoviin.
Koulutus

Koulutusta annettiin kuudella koulutusalalla:
kulttuuriala
luonnontieteiden ala
kuonnonvara- ja ympäristöala
matkailu-, ravitsemis- ja talousala
tekniikan ja liikenteen ala
yhteiskuntatieteiden, liiketalouden ja hallinnon ala.
Lisäksi koulutuskeskus tarjosi valmentavaa ja kuntouttavaa opetusta ja ohjausta sekä ammatilliseen peruskoulutukseen valmentavana että työhön ja itsenäiseen elämään valmentavaa koulutusta.
Toimipaikat

Koulutuskeskuksen päätoimipaikka sijaitsi Oulun Myllytullissa ja Intiössä. Muut toimipaikat sijaitsivat Helsingissä, Limingassa, Muhoksella, Tampereella ja Ylitorniolla.
Kirjallisuutta

Mähönen, Hannu: Tietoa, taitoa, osaamista: Merikosken ammatillinen koulutuskeskus 1957-2007.  Hengitysliitto Heli.  ISBN 978-952-5348-15-6
Merisimput

| Merisimput |
| --- | --- |
 Pohjanpallosimppu (Cottunculus microps)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Simppukalat Scorpaeniformes
Heimo::  Merisimput Psychrolutidae  Gill, 1861
Suvut
 Ambophthalmos  Cottunculus  Dasycottus  Ebinania  Eurymen  Gilbertidia  Malacocottus  Neophrynichthys  Psychrolutes 
Katso myös
   Merisimput Wikispeciesissä   Merisimput Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Merisimput (Psychrolutidae) eli pallosimput  on simppukaloihin kuuluva heimo. Heimon kaloja tavataan syvistä vesistä kaikista lauhkeista ja lämpimistä valtameristä.
Lajit ja anatomia

Merisimppujen heimo jaetaan 9 sukuun ja 40 lajiin.Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pallomaisia ja suuripäisiä ja ruumis suippenee pyrstöä kohden. Suurimmat heimon lajeista voivat saavuttaa 65 cm pituuden, mutta yleensä pallosimppulajit jäävät noin 20 cm mittaisiksi. Ensimmäinen ja toinen selkäevä ovat yhtyneet ja selkäevän takaosa on piikikäs. Heimon kalojen rintaevät ovat kookkaat. Merisimpuilla ei ole suomuja, mutta ruumiissa voi olla piikkejä.
Levinneisyys

Merisimppulajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne ovat syvän veden kaloja ja elävät yleensä noin 100–2 000 metrin syvyydestä, mutta Psychrolutes phrictus-lajia on tavattu aina 2 800 metrin syvyydestä.
Meritiede

Termohaliinikierto valtamerissä.
Meritiede eli oseanografia (kreikan okeanos, maailmaa ympäröinyt meri) pyrkii ymmärtämään ja kvantitatiivisesti ennustamaan merten ilmiöitä. Meret ovat vesimassa, joka peittää noin kaksi kolmasosaa maapallon pinnasta. Meritiede on monitieteinen ala. Merten ilmiöiden selittäminen vaatii usein sekä fysikaalista, kemiallista että biologista tarkastelua. Yleensä meritiede jaetaan fysikaaliseen, kemialliseen, biologiseen, meteorologiseen ja geologiseen meritieteeseen.
Meritieteen osa-alueita:
Fysikaalinen meritiede
Kemiallinen meritiede
Meribiologia
Merigeologia
Meteorologinen meritiede
Vettä tutkivat tieteet
Hydrobiologia
Limnologia
Meritiede
Aiheeseen liittyvää
Hulevesi
Rehevöityminen
Sedimentti
Valuma-alue
Vesimuodostuma
Vesistö
Joet ja järvet
Joen uoma
Järvityyppi
Koski
Suisto
Suolajärvi
Meret
El Niño
Merivirta
Trooppinen hirmumyrsky
n
k
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Meritiede Wikimedia Commonsissa
Kirjallisuutta

Myrberg, Kai & Leppäranta, Matti: Meret: Maapallon siniset kasvot.  Helsinki:  Ursa, 2014.  ISBN 978-952-5985-20-7
Mesonauta

| Mesonauta |
| --- | --- |
 Hohtoviiva-ahven (Mesonauta insignis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Mesonauta  Günther, 1862
Katso myös
   Mesonauta Wikispeciesissä   Mesonauta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mesonauta on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kuusi lajia, joita tavataan Etelä-Amerikasta:
| --- | --- |
 Mesonauta acora (Castelnau, 1855) – Marmoriviiva-ahven  Mesonauta egregius Kullander & Silfvergrip, 1991 – Savanniviiva-ahven  Mesonauta festivus (Heckel, 1840) – Viivakirjoahven :  Mesonauta guyanae Schindler, 1998  Mesonauta insignis (Heckel, 1840) – Hohtoviiva-ahven  Mesonauta mirificus Kullander & Silfvergrip, 1991 – Keltaviiva-ahven
Mesopaussi

Mesopaussi on ilmakehän rajakerros, joka sijaitsee mesosfäärin ja termosfäärin välissä 80–90 kilometrin korkeudessa. Mesopaussissa on pakkasta noin sata astetta, ja se onkin ilmakehän kylmin kerros. Sen yläpuolella termosfäärissä lämpötila alkaa jälleen nousta.