stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sterilointi (kirurginen toimenpide)
Pakkosterilointi

Eugeniikan, sosiaalihuollon kulujen säästämisen ja väestönkasvun rajoittamisen vuoksi eri maissa on harjoitettu ihmisten pakkosterilointia. Vaikka pakkosteriloinnit yhdistetäänkin usein natsi-Saksaan, 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa eugeniikka oli suosittua ympäri läntistä Eurooppaa. Niin ikään 1930-luvulta alkaen pakkosterilointi oli mukana myös muiden maiden käytännöissä. Esimerkiksi Suomessa ja Ruotsissa 1930-luvulla omaksutusta pakkosterilointilainsäädännöstä luovuttiin (Suomen osalta pääosin) 1970-luvulla. Vuosina 1935–1970 Suomessa steriloitiin noin 43 000 ihmistä lääketieteellisten, yli 7 500 rotuhygieenisten, yli 3 000 sosiaalisten ja parisataa muiden syiden perusteella. Valtaosa sosiaalisin perustein pakkosteriloiduista oli aviottomien lapsien äitejä, koska kunnat eivät halunneet lisää köyhäinhoidon hoidettavia. Lääketieteellisistä syistä pakkosteriloidut olivat esimerkiksi mielenterveyspotilaita, kehitysvammaisia tai ”moraalittomina” pidettyjä ihmisiä.
Pakkosterilisoinneilla on pyritty muun muassa Intiassa 1970- ja Perussa 1990-luvulla rajoittamaan väestönkasvua.
Suomessa on mahdollista suorittaa sterilointi vajaavaltaiselle ihmiselle. Jos henkilö on pysyvästi kykenemätön ymmärtämään steriloinnin merkitystä, lain mukaan toimenpide voidaan suorittaa painavista syistä yllä olevan listan kohtien 3, 5 tai 6 perusteella. Tällaisessa tapauksessa henkilön laillinen edustaja hakee lupaa sterilointiin Terveydenhuollon oikeusturvakeskukselta eli nykyiseltä Valviralta. Valviran mukaan vaikeasti vammaisten steriloimislupia myönnettiin 2000-luvun ensikymmenellä muutamia ja 2010-luvulla ei yhtään.
Nykyään pakkosterilointia pidetään ihmisoikeusrikoksena. Siitä huolimatta Suomen laki vaatii yhä transsukupuolisten pakkosterilisaatiota.
Aiheesta muualla

Sterilisaatio – edelleen varteenotettava vaihtoehto raskaudenehkäisyssä Terveyskirjasto.fi
Valviran ohjeet Steriloiminen (Arkistoitu – Internet Archive) Julkaistu 8.12.2008
Terveyden ja hyvinvoinnin laitos (THL): ABST-lomakkeet ja täyttöohjeet
Naps naps, ei enää vauvoja Ylioppilaslehti 16.03.2007
Markus Maulavirta

Markus Einari Maulavirta (os. Virtanen; s. 29. toukokuuta 1956 Järvenpää) on suomalainen keittiömestari, eräopas ja tietokirjailija. Hän tuli tunnetuksi suurelle yleisölle muun muassa esiinnyttyään vuosina 1988–1989 tv-sarjassa Enkelten keittiö ja vuosina 1999–2004 yli 40 kertaa tv-sarjassa Kokkisota.lähde? Hän on kirjoittanut kymmenkunta keittokirjaa ja toiminut suomalaisen keittiötaidon kouluttajana usean vuosikymmenen aikana.
Koulutus

Maulavirta kävi vuonna 1974 yksivuotisen kokin peruskurssin. Tämän jälkeen hän opiskeli kokki-kylmäköksi
Hotelli- ja ravintolakoulu Perhossa (1976–1978), ja suoritti Hotelli- ja ravintolaopisto Haagassa keittiön työnjohdollisen kurssin sekä keittiömestarikurssin (1984–1984). Hän täydensi opintojaan Haaga Instituutin keskijohdon täydennyskoulutuksella (1988–1989) ja lyhytkursseilla Cross Kitchen ja Maailman keittiöt The Culinary Institute of Americassa Yhdysvaltojen New Yorkissa (1995) ja Haaga Instituutissa (kouluttajakoulutus, 1996). Tämän lisäksi hän suoritti viinimestaritutkinnon Turun ammatti-instituutissa vuosina 2002–2003.
Työura

Maulavirta työskenteli uransa alkuvuosina hotelli Hesperiassa, Presidentissä, Kalastajatorpassa, Palacessa ja Intercontinentalissa. Vuonna 1985 hän oli patisserien ja kokin tehtävissä hotelli Palacessa. Samana vuonna keittiömestari Eero Mäkelän johtama Palace Gourmet -ravintola valittiin Vuoden ravintolaksi 1985.
Tämän jälkeen Maulavirta työskenteli Valtioneuvoston juhlahuoneiston banquet-kokkina. Sitten hän oli vuosina 1986–1989 ravintola Georgen keittiömestari. Ravintola valittiin Vuoden ravintolaksi vuonna 1987. Georgelle myönnettiin Michelin-tähti (1991), kun keittiössä vaikuttivat Maulavirran ohella Maija Silvennoinen ja Markus Aremo. Vuosina 1989–1993 Maulavirta oli hotelli Lordin keittiöpäällikkö. Lord sai Michelin-tähden vuonna 1993. Vuosina 1994–2001 Maulavirta oli keittiöpäällikkönä hotelli Palacen ravintola Palacessa ja vuosina 2002–2005 ravintola Nokassa ja samalla Royal Ravintoloiden pääkouluttajana (Royal Academy). Tämän jälkeen hän jatkoi 2005–2007 Klaus K -hotellin ravintola Ilmattaren keittiöpäällikkönä. Päätoimensa ohella hän on vieraillut lyhyitä jaksoja Italiassa, Norjassa ja Ranskassa sijaitsevissa ravintoloissa sekä luennoinut tai toiminut opettajina monilla suomalaista ruokaa tai sen eri osateemoja käsitelleillä kursseilla.
Teoksia

(1989) Kalaa ja äyriäisiä
Heli Laitinen & Markus Maulavirta (1992) Markus Maulavirran meren herkut. Suurkeittiö & ravintola, ISBN 951-96350-1-7.
Markus Maulavirta, Sebastian Nurmi & Christer Lindgren (2005) Mestari Markuksen ruokamatka . Otava, ISBN 951-1-19876-9. Maulavirralle myönnettiin Tiedonjyvä-palkinto teoksen johdosta vuonna 2006.
käännös englanniksi: Markus Maulavirta, Sebastian Nurmi, Christer Lindgren & Malcolm Hicks(2006) Flavours from the Finnish countryside. Otava, ISBN 978-951-1-21123-5.
Markus Maulavirta, Hans Välimäki, Kimmo Jylhä, Tero Mäntykangas, Hannu Lahtela, Mikko Takala & Sebastian Nurmi (2010) Poro . Readme.fi, ISBN 978-952-220-264-2.
käännös englanniksi: Markus Maulavirta, Hans Välimäki, Kimmo Jylhä, Tero Mäntykangas, Hannu Lahtela, Mikko Takala, Sebastian Nurmi & Mika Oksanen (2011)  Reindeer. Readme.fi, ISBN 978-952-220-433-2.
Markus Maulavirta, Sebastian  Nurmi, Christer Lindgren (2010) Lähiruokaa. Readme.fi, ISBN 978-952-220-261-1.
Markus Maulavirta, Jussi Hukkanen & Raimo Kosonen (2012) Syötävän hyvä olutkeittokirja. Readme.fi, ISBN 978-952-220-565-0.
Markus Maulavirta, Jussi Hukkanen, Raimo Kosonen & Sara Kaipainen (2013) Syötävän hyvä olutkeittokirja. Readme.fi, ISBN 978-952-220-807-1.
Markus Maulavirta & Tuukka Kouri (valokuvaaja) (2015) valokuvaaja Avotulilla : ruokaa luonnon antimista. WSOY, ISBN 978-951-0-41226-8.
Aiheesta muualla

Maulavirran kotisivut (maulavirta.fi)
Markus Maulavirta (Arkistoitu – Internet Archive) (mtv.fi)
Kuusi kuvaa keittiömestari Markus Maulavirran elämästä, 30.12.2017 Yle Areena.
Seitsemän veljestä

| Seitsemän veljestä |
| --- | --- |

Kirjailija:  Aleksis Kivi
Kieli:  suomi
Genre:  romaani
Kustantaja:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
Julkaistu:  1870
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Seitsemän veljestä on Aleksis Kiven kirjoittama romaani, jota pidetään yhtenä suomalaisen kirjallisuuden suurimmista merkkiteoksista. Seitsemän veljestä ilmestyi keväällä 1870 Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Novellikirjasto-sarjassa neljän vihon painoksena. Romaanijulkaisu ilmestyi vasta vuonna 1873. Teosta pidetään suomalaisen kirjallisuuden ja realistisen kansankuvauksen tienraivaajana.
Kivi aloitti teoksen kirjoittamisen 1860-luvun alkuvuosina ja kirjoitti sen ainakin kolmeen kertaan, mutta yhtään käsikirjoitusta ei ole säilynyt.
Seitsemän veljestä oli ensimmäisiä suomenkielisiä romaaneita, mutta ei yksikäsitteisesti ensimmäinen, sillä Karl Jacob Gummeruksen Ylhäiset ja alhaiset alkoi ilmestyä jatkokertomuksena jo aiemmin.
Seitsemään veljekseen ovat tehneet kuvituksen muun muassa Akseli Gallén-Kallela (1908), Marcus Collin (1948), Matti Visanti (1950) ja Erkki Tanttu (1961).
Jukolan veljekset

Veljekset järjestyksessä vanhimmasta nuorimpaan ovat:
Juoni > Tapahtumien ajat ja paikat

Seitsemän veljeksen aikajänne on kymmenisen vuotta. Romaanin ajankohdaksi on usein arvioitu 1830- ja 1840-lukuja eli Kiven (s. 1834) itsensä lapsuusvuosia. Määrittelyn perusteena on muun muassa se, että lapsuudessaan ihminen omaksuu ympäristönsä tapahtumat, sanastot ja tarinat. Myös 1820-lukua on esitetty: Juhanin muistot hänen Turun matkaltaan viittaavat aikaan ennen vuoden 1827 Turun paloa, veljekset puhuvat sekä ruplista että rikseistä ja heidän setänsä oli ollut Suomen sodassa 1808–1809. Toisaalta teoksessa on viittauksia myös huomattavasti myöhäisempiin tapahtumiin, kuten suuriin nälkävuosiin 1860-luvun jälkipuoliskolla.
Tapahtumapaikat Kivi sijoittaa oikean Nurmijärven päälle. Enimmällä osalla teoksessa mainituista paikannimistä on vastineensa todellisuudessa. Jukolan talolle on löydetty Palojoelta kaksikin esikuvaa: Maisin talo ja Ojakkalan talo. Kiven aikakautena Nurmijärvi luettiin eteläiseen Hämeeseen, nykyisin seitsemän veljeksen maisemat ovat Keski-Uuttamaata ja Helsingin suurkaupunkialueen pohjoisosaa.
Vastaanotto ja vaikutus

Aleksis Kivi itse toivoi teoksellaan pääsevänsä taloudellisesta ja henkisestä ahdingostaan. Ilmestyessään kirja sai kuitenkin niukasti ymmärrystä kirjallisuuspiireissä, koska ajan henkeen kuuluivat kansallismieliset ihanteet, idyllisen kuvan antaminen Suomesta ja kansan kuvaaminen ylevästi. Ihanteellisuusaatteen ajajista voimakkaimpia oli professori ja kirjallisuusvaikuttaja August Ahlqvist, joka kirjoitti romaanista murska-arvostelun Finlands Allmänna Tidningeniin.
Kirjallisuudentutkija Markku Eskelinen pitää Seitsemää veljestä syntyajankohtaansa ja tuolloiseen suomalaisen proosakirjallisuuden tilaan nähden erittäin poikkeuksellisena. Eskelisen mukaan teos on jännitteisempi ja esteettisesti monimutkaisempi kuin Kiveä seuranneen merkittävän kirjailijasukupolven realistiset romaanit. Eskelinen tuo esiin myös Kiven kielellisen tyylilajeilla leikittelyn: vaikka teoksessa esiintyy tuonaikaisen uskonnollisen kirjallisuuden valta-aseman vuoksi ymmärrettävistä syistä paljon raamatullista ja muutenkin uskonnollista kielenkäyttöä, sen suhtautuminen uskonnon auktoriteettiin ei Eskelisen mukaan ole muusta tuonaikaisesta proosakirjallisuudesta poiketen alistuvaa. Eskelisen mielestä Kiven työn rikkaudelle ja monitasoisuudelle vertailukelpoisia suomenkielisiä proosateoksia alkoi ilmestyä vasta seuraavalla vuosisadalla.
Näyttämö- ja elokuvatulkintoja

Seitsemästä veljeksestä on tehty lukuisia näytelmä- ja myös elokuvasovituksia. Yksi tunnetuimmista näyttämösovituksista on Kalle Holmbergin Turun kaupunginteatteriin ohjaama Seitsemän veljestä, jonka ensi-ilta oli 1972 ja jota esitettiin 240 kertaa. Päärooleissa oli aikansa tunnetuimpia näyttelijöitä, muiden muassa Esko Salminen, Vesa-Matti Loiri, Heikki Kinnunen ja Juha Muje. Yleisradion TV 2:n teatteritoimitus nauhoitti sovituksesta 142-minuuttisen tallenteen 1976.
Suomen Filmiteollisuus tuotti romaanista vuonna 1939 Wilho Ilmarin ohjaaman elokuvan, joka kuvattiin osaksi Pyhäniemen kartanon alueella. Päärooleissa olivat muun muassa Edvin Laine ja Joel Rinne.
Vuonna 1979 valmistui Riitta Nelimarkan ja Jaakko Seeckin luoma animaatioelokuva Seitsemän veljestä, joka on ensimmäinen suomalainen pitkä animaatioelokuva.
Vuonna 1989 Yleisradion TV 2:n teatteritoimitus tuotti Jouko Turkan ohjaaman 12-jaksoisen televisioelokuvan Seitsemän veljestä, jonka jaksot ovat tunnin tai runsaan tunnin mittaisia. Sarja herätti vilkkaan keskustelun.
Tauno Marttinen ja Armas Launis ovat kumpikin säveltäneet romaaniin pohjautuvan oopperan nimeltä Seitsemän veljestä. Marttisen oopperaa ei ole esitetty, Launiksen ooppera on esitetty Suomalaisessa Oopperassa vuosina 1913 ja 1923 yhteensä kahdeksan kertaa. Baletin Seitsemästä veljeksestä ovat tehneet koreografi Marjo Kuusela ja säveltäjä Eero Ojanen. Balettiversiosta tuli oopperoita suositumpi ja se esitettiin Suomen Kansallisoopperassa vuosina 1980–1992 yhteensä 68 kertaa.
2000-luvun tulkintoja edustaa Kivi-juhlilla kesällä 2011 nähty Kai Lehtisen ohjaus Seitsemästä veljeksestä.  Lehtinen itse näytteli edellä mainitussa Turkan televisioelokuvassa (1989) Juhania.
Käännökset

Seitsemän veljestä on käännetty ainakin 17 kielelle.
Kirjallisuutta

Kinnunen, Aarne: Tuli, aurinko ja seitsemän veljestä. Tutkimus Aleksis Kiven romaanista.  (2. täydennetty painos (1. painos 1973))  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1987.  ISBN 951-717-483-7
Kinnunen, Aarne: Seitsemän veljestä ja lukemisen juonet.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-27425-9
Pirjo Lyytikäinen: Vimman villityt pojat. Aleksis Kiven Seitsemän veljeksen laji. SKS 2004.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Seitsemän veljestä -aiheinen sivusto.
Aleksis Kiven Seura Facebookissa. (Sivulla julkaistaan ajankohtaisia kirjailijaan liittyviä uutisia.)
Sju bröder hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Eino Kauppinen : Jukolaa ja Impivaaraa etsimässä, Helsingin Sanomat, 08.10.1933, nro 270, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Seitsemän veljestä tekstinä:
Seitsemän veljestä XHTML-muodossa lukuihin jaettuna (eiskis.net)
Seitsemän veljestä UTF-8-tekstinä (Gutenberg)
Seitsemän veljestä (Digipaper)
Aleksis Kivi -korpus. (Arkistoitu – Internet Archive) Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa laadittu tekstikorpus.
Seitsemän veljestä.
Seitsemän veljestä muissa muodoissa:
Seitsemän veljestä äänikirjana. Yle Areena.
Turkan Seitsemän veljestä. Ylen Elävä arkisto 16.11.1989.
Seitsemän veljestä Turun kaupunginteatterissa Ylen Elävä arkisto 1.1.1976.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Jukolan veljekset vuonna 1970 julkaistussa postimerkissä.
Ritari ja kuningaskäärme, Seitsemän veljeksen kuvitusta, Akseli Gallen-Kallela, 1907
Seitsemän veljestä Hiidenkivellä, Antti Favén, 1910
Svenska Teaternin Seitsemän veljestä -sovitus vuodelta 1921.
Jessica Kähärä

Jessica Kähärä Jyväskylän Kalevan kisoissa vuonna 2018.
Jessica Ida Olivia Kähärä (s. 1. elokuuta 2001 Mikkeli) on suomalainen yleisurheilija, joka on menestynyt eri hyppylajeissa ja 100 metrin aitajuoksussa. Hän edustaa Mikkelin Kilpa-Veikkoja ja häntä valmentaa Johan Meriluoto.
Kähärä saavutti Kalevan kisoissa 2018 pronssia sekä korkeus- että pituushypyssä. Kalevan kisoissa 2019 hän saavutti pronssia korkeushypyssä ja sijoittui neljänneksi kolmiloikassa. Turun Kalevan kisoissa 2020 Kähärä oli myös korkeushypyssä pronssilla. Joensuussa 2022 hän saavutti hopeaa 100 metrin aitajuoksussa ja pituushypyssä. Lahden Kalevan kisoissa 2023 Kähärä sijoittui pronssille kolmiloikassa. Vaasan Kalevan kisoissa 2024 hän voitti Suomen-mestaruuden pituushypyssä ja saavutti hopeaa kolmiloikassa.
Kähärä voitti korkeushypyssä kultaa sisäratojen SM-kilpailuissa 2019 ennätystuloksellaan 190 cm ja pituushypyssä SM-halleissa 2023 tuloksella 629 cm. SM-halleissa 2024 Kähärä voitti pituushypyssä mestaruuden tuloksella 651. ja sijoittui kolmiloikassa toiseksi. Sisäratojen SM-kilpailuissa 2025 hän voitti pituushypyssä kultaa ennätyksellään 668.
Kähärä saavutti alle 18-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2018 Unkarin Győrissä hopeaa korkeushypyssä silloisella ennätystuloksellaan 183 cm ja pronssia kolmiloikassa ennätystuloksellaan 13,29 m. Hän karsiutui korkeushypyn loppukilpailusta Glasgow'n sisäratojen EM-kilpailuissa 2024. Hän sijoittui alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2019 seitsemänneksi kolmiloikassa ja kahdeksanneksi korkeushypyssä. Kähärä voitti vuoden 2023 alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa Espoossa kolmiloikassa pronssia tuloksella 13,59 cm. Hän karsiutui Rooman EM-kilpailuissa 2024 pituushypyn ja kolmiloikan loppukilpailusta.
Kähärän ennätyksiä ovat 100 metrin aitajuoksussa 13,30, korkeushypyssä 190 cm hallissa ja 187 cm ulkoradoilla, pituushypyssä 647 cm ulkoradoilla ja 668 cm hallissa sekä kolmiloikassa 13,87 m ulkoradoilla ja 13,58 m hallissa.
Jessica Kähärän isosisko Jasmin Kähärä kilpailee maastohiihdossa. Sisarusten äiti Catharina Svenlin valittiin 1980-luvulla kolmena vuonna Suomen parhaaksi naislentopalloilijaksi.
Pteranodon

| Pteranodon |
| --- | --- |

 Liitukausi 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Pterosauria
Alalahko::  Pterodactyloidea
Heimo::  Pteranodontidae
Suku::  Pteranodon  Marsh, 1876
Lajit
 P. longiceps  P. sternbergi 
Katso myös
   Pteranodon Wikispeciesissä   Pteranodon Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koiras Pteranodon (vihreällä) ja naaras (oranssilla) verrattuna ihmiseen
Pteranodon (kreikaksi πτερόν (pteron, ”siipi”) ja ἀνόδων (anodon, ”hampaaton”) oli Pohjois-Amerikassa myöhäisellä liitukaudella (noin 90–70 miljoonaa vuotta sitten) elänyt pterosaurus.
Kuvaus

Pteranodon oli suurikokoinen pterosaurus, joka oli 1,83 metrin pituinen ja jonka siipiväli oli jopa 9 metriä. Ne elivät noin 70–100 miljoonaa vuotta sitten myöhäisellä liitukaudella. Ne painoivat jopa 20–93 kilogrammaa. Urokset olivat selvästi suurempia kuin naaraat. Niiden uskottiin olevan suurimpia pterosauruksia aina 2000-luvun lopulle saakka, kunnes niitä suuremmat Azhdarchid-pterosaurukset löydettiin. Niiden kallot olivat 78 senttimetrin pituiset.
Kuvaus > Harja

Pteranodonilla oli päässään suuri harja, jota ehkä käytettiin apuna parittelumenoissa. Uroksilla on ehkä ollut suurempi harja kuin naarailla, mikä olisi johtanut siihen, että ne olisivat käyttäneet suurta harjaa apuna naaraan havittelussa.
Kuvaus > Nokka ja hampaat

Pteranodonin nokka ei sisältänyt hampaita. Niiden nokat olivat hoikkia ja todennäköisesti erittäin teräviä, joten niitä käytettiin todennäköisesti saalistuksessa. Niillä oli myös erilainen purenta nokkansa johdosta.
Ravinto

Vaikka Pteranodonilla ei ollut hampaita, se oli lihansyöjä. Paleontologit tietävät, että Pteranodon söi lihaa, koska sen fossiileja on löydetty merialueiden lähistöltä, mikä osoitti, että se söi merieläimiä muun muassa rapuja ja kaloja. Pteranodon söi saaliinsa kokonaisuudessaan, kuten pelikaani.
Fossiilit

Sen nimesi Paleontologi Othniel Charles Marsh vuonna 1876. Hän löysi Pteranodonin Kansasista. Myöhemmin löytöjä on tehty myös Alabamasta, Nebraskasta, Wyomingista ja Etelä-Dakotasta.
Lentäminen

Tutkimusten mukaan Pteranodon lensi samalla tavalla kuin nykyajan albatrossit. Tämä perustuu siihen, että Pteranodonilla oli albatrossien kaltainen siipien pituuden ja leveyden välinen mittasuhde. Ne pystyivät lentämään pitkiä matkoja ja hyödyntämään siipiään myös paetakseen petoeläimiltä. Koska Pteranodonit olivat painavia, niiden oli vaikeampi nousta ilmaan.
Elokuvakulttuurissa

Pteranodon esiintyy elokuvissa muun muassa elokuvissa Kadonnut maailma: Jurassic Park, Jurassic Park III, Jurassic World ja Jurassic World: Kaatunut valtakunta.
Jurassic Park III:n Pteranodoneissa on löydettävissä paljon anatomisia ja teknisiä virheitä, kuten tarttumakykyiset jalat, lekuttelukyky sekä kyky kantaa ihmistä ilmassa. Niille annettiin myös hampaat, vaikka nimi Pteranodon tarkoittaa ”siivekästä ja hampaatonta”.
Pteranodonin luuranko
Pteranodonin kallo
Pteranodonin nokka
Pteranodonin luuranko
Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut 1961

Vöyrin SM-hiihdot 1961.
Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1961 Vöyrissä 24.–26. helmikuuta. Naisten viesti kilpailtiin piirijoukkuein seurajoukkueiden sijaan.
Tulokset > Miehet > 15 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Kalevi Oikarainen   Väinö Huhtala | Kuusamon Erä-Veikot   Jämsänkosken Ilves | 48.17 |
| 3 | Aarne Hiiva | Savitaipaleen Urheilijat | 48.33 |
| 4 | Eino Huhtala | Jämsänkosken Ilves | 48.48 |
| 5 | Eero Mäntyranta | Pellon Ponsi | 48.59 |
| 6 | Kauko Halttunen | Kuopion Poliisi-Urheiljat | 49.14 |
Miesten 15 km hiihdettiin Vöyrillä 24. helmikuuta 1961. Katselijoita oli noin 4 000. Pikamatkan väliajat 7,5 km:n kohdalla pitivät tilanteen jänittävänä. Johdossa oli Savitaipaleen Hiiva kahdeksan sekuntia ennen Virolahden Sammon Hannu Tolsaa ja Jämsänkosken Eino Huhtalaa. Aivan tuntumassa oli toinen Jämsänkosken mies Väinö Huhtala ja Pellon Mäntyranta. Maalissa voitiin todeta, että mestaruus jaetaan, sillä Väinö Huhtala ja Kuusamon Kalevi Oikarainen olivat saaneet saman ajan. SM-pronssia otti puolimatkassa kisaa johtanut Hiiva. Erikoista kisassa oli se, että vastaavan ladun hiihtäneiden ikämiesten mestari Jämsänkosken Veikko Hakulinen oli nopeampi kuin Oikaraianen ja Huhtala.
Tulokset > Miehet > 30 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Arto Tiainen | Mikkelin Hiihtäjät | 1.36.04 |
| 2 | Toimi Alatalo | Savitaipaleen Urheilijat | 1.37.05 |
| 3 | Veikko Räsänen | Maaningan Tarmo | 1.37.23 |
| 4 | Pentti Pelkonen | Simpeleen Urheilijat | 1.38.12 |
| 5 | Sauli Lähteenmaa | Kuortaneen Kunto | 1.39.16 |
| 6 | Kalevi Hämäläinen | Sulkavan Urheilijat-41 | 1.39.50 |
Miesten 15 km hiihdettiin Vöyrillä 24. helmikuuta 1961 samana päivänä kuin SM-15 km.  Pakkasta 30 km:n kisan alkaessa oli 7-8 astetta. Ensimäisen 7,5 km hiihdon jälkeen kärkeä pitivät Mikkelin Tiainen ja Maaningan Räsänen. Puolimatkassa Tiainen oli jättänyt Räsästä 19 sekuntia, joista 13 sekuntia jäljessä olivat parina lähteneet Savitaipaleen Alatalo ja Juvan Kalevi Hämäläinen. Maalissa Tiaisen voitto oli selvä saavuttaen minuutia aiemmin lähteneen Alatalon. Molemmat heistä kaatuivat matkalla. Räsäsen jäi Alatalosta, mutta saavutti SM-pronssin. Kuuden parhaan joukossa oli viisi edellisen vuoden olympiakävijää. Viidenneksi tuli Kuortaneen Sauli Lähteenmaa. Lopun kovin nousija oli Valkeakosken Hakan Esa Peltonen, joka nousi 7:ksi ohittaen lopussa ajoissa kolme hiihtäjää.
Tulokset > Miehet > 50 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Kalevi Hämäläinen | Juvan Urheilijat | 2.53.38 |
| 2 | Veikko Hakulinen | Jämsänkosken Ilves | 2.55.31 |
| 3 | Veikko Räsänen | Maaningan Tarmo | 2.57.20 |
| 4 | Arto Tiainen | Mikkelin Hiihtäjät | 3.00.02 |
| 5 | Unto Sorjonen | Inkeroisten Terho | 3.00.02 |
| 6 | Oskar Back | IF Femman | 3.01.14 |
Miesten 50 km hiihdettiin Vöyrillä 26. helmikuuta 1961. Kisaa edeltävä yö oli satanut vettä ja lämpötila oli 2-3 astetta plussan puolella. Kisaa seuraamassa oli lähes 20 000 katsojaa. Kisa hiihdettiin kolmella noin 17 km:n lenkillä. Juvan Kalevi Hämäläinen oli hankkinut jo ensimmäisellä 9 km:n väliaika-asemalla lähes minuutin johdon ennen Maaningan Räsästä ja Jämsänkosken Hakulista, joista oli jäänyt puoli minuutia 4:tenä ollut Mikkelin Tiainen. Kärkinelikkö säilyti johtoaseman koko kisan ajan. Hämäläisen voitto oli selvä, lähes kaksi minuutia ennen Hakulista, joka loppua kohden saavutti Hämäläistä. Hämäläiselle Suomen mestaruus oli ensimmäinen, vaikka tillä oli jo maailmanmestyaruus (1958) ja olympiavoitto (1960). Räsänen taisteli pitkään Hakulisen kanssa toisesta sijasta, mutta hävisi lopulta Hakuliselle lähes kaksi minuuttia. Tiainen taisteli loppumatkasta 4. sijasta voittaen sen ennen lopussa hyvin hiihtänyttä Unto Sorjosta ja tasaisesti matkaa tehnyttä Femmanin Oskar Backia.
Tulokset > Miehet > 3 × 10 kilometriä, viesti

| Sija | Joukkue | Kilpailijat | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Jämsänkosken Ilves I | Väinö Huhtala   Eino Huhtala   Veikko Hakulinen | 1.38.17 |
| 2 | Savitaipaleen Urheilijat | Mauno Hyrkkänen   Toimi Alatalo   Aarne Hiiva | 1.40.23 |
| 3 | Mikkelin Hiihtäjät | Veini Puttonen   Heimo Himanen   Arto Tiainen | 1.41.24 |
Miesten viesti käytiin  jäisillä laduilla lauantaina 25. helmikuuta 35 joukkueen voimin. Ladun varrella oli kisaa seuraamassa yli 4 000 katselijaa. Kisan ensimmäisellä osuudella Jämsänkosken Väinö Huhtala otti selvän lähes minuutin johdon ennen Virolahden Sammon Piispaa. Ensimmäisellä osuudella sattui myös onnettomuuksia, jossa Anjalan Liiton Helge Söyringin johdolla kuusi joukkuetta ajoi ladulta syrjään. Toisella osuudella Savitaipaleen Alatalo nosti seuransa 10. sijalta toiseksi Jämsänkosken Eino Huhtalan lisätessä tässä vaiheessa seuransa johtoa jo kahteen minuuttiin. Ankkurien tullessa maalin erot kärjessä olivat selvät eli Jämsänkoski yli kaksi minuuttia ennen SM-hopealle tullutta Savitaipaletta, josta SM-pronssin Mikkeli jäi minuutin ankkurinsa Tiaisen nostettua seuransa 4. sijalta kolmanneksi. Seuraavina viestissä olivat Jämsänkosken Ilveksen II-joukkue, Tampereen Poliisi-Urheilijat ja Valkeakosken Haka.