stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aug. Lipsanen
Historiaa

Kauppaneuvos (1943) August Lipsanen (1876–1948) perusti sotaväestä vapauduttuaan tukku- ja vähittäiskaupan Poriin 1910, aluksi yhdessä kauppias Antti Kierin kanssa, joka kuitenkin luopui osuudestaan jo parin vuoden kuluttua. Lipsanen alkoi kulkea ostamassa viljaa ja muuta myytävää erityisesti Pietarista. Parhaimmillaan Pietarista tuli Poriin kolme junanvaunullista jauhoja. Vuonna 1926 Lipsanen osti porilaisen Gustaf Efraim Rambergin kauppahuoneen ja sulautti sen omaansa. Suomen suurimpien yksityisten tukkuliikkeiden joukkoon kasvanut yritys muutettiin osakeyhtiöksi 1938, jolloin sillä oli 125 työntekijää. August Lipsasen kuoltua 1948 johto siirtyi hänen pojalleen Erkille.
Lipsasen liiketoimiin kuului 1930-luvulla myös kahvin paahtaminen, autojen huolto ja bensiinin tuonti. Vaatetustehdas alkoi kehittyä 1930-luvun puolivälissä perustetusta kangasosastosta ja ompelimosta, jossa ennen sotia työskenteli 25 naista ompelemassa miesten paitoja, esiliinoja ja työvaatteita. Sotien jälkeen alettiin valmistaa patjoja ja sängynpeittoja ja vähitellen miesten, naisten ja lasten ulkoiluvaatteita, puseroita ja housuja Aloy-tuotemerkillä. 1960-luvulla laajennettiin naisten muotivaatteisiin ja parisataa henkeä työllistänyt yritys muutti Satakunnan Teollisuustaloon uusien samalla konekantansa.
Aloyn ohella Lipsasen vaatemerkkejä olivat Mimika ja Game. Mallistoja suunnittelivat Marjaana Ryselin, Liisa Satomaa, Marja Eskola, Jukka Rintala ja Pirkko Hartiala.
Vuonna 1988 Lipsasen kauppahuone sulautui Tukoon, jota August Lipsanen oli ollut mukana perustamassa. Vaateteollisuutta jatkettiin kuitenkin suvun voimin. Lipsanen Oy Mimika osti kaarinalaisen Master-Coatin. Ompelutyö alettiin teettää Virossa ja Venäjällä, mutta leikkaus ja viimeistely jäi Suomeen. Noin kolmannes 1990-luvun tuotannosta meni vientiin muihin Pohjoismaihin ja Länsi-Eurooppaan. Master-Coat sai Kirsti Raekallion suunnittelemalla mallistolla vuoden 1996 Kultainen vaatepuu -palkinnon. Muita 1990-luvun suunnittelijoita Lipsasen vaatteille olivat Marjatta Luostarinen ja Anne Paronen.
Aiheesta muualla

Uola, Mikko: Kauppaneuvos August Lipsanen (1876–1948). Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). 11.2.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Lismajärvi

| Lismajärvi Лижмозеро, Ližmozero |
| --- | --- |
Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kontupohjan piiri
Paikkakunta:  Käppäselkä, Hirvas, Tedjärvi
Koordinaatit:  62°36′48″N, 34°04′49″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Ääninen
Laskujoki:  Ližma
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  68 m
Pituus:  18,8 km
Leveys:  7,3 km
Rantaviiva:  71,2 km
Pinta-ala:  84,8 km²
Tilavuus:  0,0463 km³
Keskisyvyys:  5,4 m
Suurin syvyys:  22 m
Valuma-alue:  535 km²
 fiLismajärvi 
Lismajärvi eli Ližmajärvi (lyydiksi Ližmaŕv, Ližmäŕv; ven. Лижмозеро, Ližmozero) on Äänisen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Käppäselän, Hirvaksen ja Tedjärven kunnissa Venäjällä. Sen pinta-ala on 84,8 neliökilometriä, pituus 18,6 ja suurin leveys 7,3 kilometriä. Järven keskisyvyys on 5,4 ja suurin syvyys 22 metriä.
Järvessä on 48 saarta, joiden yhteispinta-ala on 16,7 neliökilometriä. Niistä suurimmat ovat Suurisaari (ven. Bolšoi) ja Seneg. Kivisillä ja paikoin hiekkaisilla tai soistuneilla matalilla rannoilla kasvaa metsää ja pensaikkoa. Viljelysmaa ja niityt ulottuvat rantaan vain muutamissa kohdissa. Järvi jäätyy marraskuun puolivälissä ja vapautuu jäistä toukokuun alussa. Veden lämpötila yltää heinä-elokuussa 26 asteeseen.
Lismajärven valuma-alueen laajuus on 535 neliökilometriä. Lännessä siihen laskee Verhnjaja Ližma, koillisessa Jelgamka ja siihen vähän ennen joen suuta yhtyvä Šaidomozerosta virtaava Šaidomka. Käppäselänlahdesta alkava laskujoki Ližma tai Srednjaja Ližma virtaa Tedjärven kautta Äänisen Lismanlahteen.
Järvessä eläviä kalalajeja ovat siika, muikku, kuore, hauki, särki, salakka, lahna, säyne, ahven, made ja kiiski. Sen saarella sijaitsee autioitunut Lismajärven lyydiläiskylä.
Aiheesta muualla

Lismajärvi Venäjän vesistörekisterissä (venäjäksi)
Liparisaaret

| Liparisaaret> Isole Eolie Isole Lipari |
| --- | --- |
 Liparisaaria ilmasta, etualalla suurimmat saaret Vulcano (vas.), Lipari ja Salina.
  
Maantiede
Muut nimet:  Eoliset saaret
Sijainti:  38°32′N, 14°54′E
Merialue:  Välimeri
Vesialue:  Tyrrhenanmeri
Saaria yht.:  7 suurempaa saarta
Suurin saari:  Lipari
Muita saaria:  Vulcano, Salina, Stromboli, Panarea, Filicudi, Alicudi
Pinta-ala:  117 km²
Valtio
Valtio:  Italia
Maakunta:  Messinan metropolikaupunki
Alue:  Sisilia
Kunta:  Leni, Lipari, Malfa, Santa Marina Salina
Väestö
Väkiluku:  15 334
Asutuskeskukset:  Lipari
Liparisaaret (ital. Isole Lipari) eli Eoliset saaret (Isole Eolie), antiikin Aioliset saaret (m.kreik. Αἰολίδες νῆσοι, Aiolides nēsoi, lat. Aeoliae Insulae), ovat Italialle kuuluva tuliperäinen saariryhmä Tyrrhenanmeressä Sisilian pohjoispuolella. Liparisaariin kuuluu seitsemän isohkoa saarta: hallinnollinen keskussaari Lipari; Vulcano ja Stromboli, joilla molemmilla sijaitsee toimiva tulivuori; sekä Salina, Panarea, Filicudi ja Alicudi. Saariryhmään kuuluu myös useita pieniä saaria. Saarten yhteispinta-ala on 117 km².
Suurin osa Liparisaarista on lähinnä pelkkiä merestä kohoavia tulivuoria. Ne ovat osa Etnan ja Vesuviuksen välistä tuliperäistä ketjua. Saarten suurin asutus on Liparin kaupunki.
Historia

Liparisaaret ovat olleet asuttuja viimeistään neoliittisella kaudella noin 5000 eaa. Saarten nimitys Aioliset saaret (Αἰολίδες νῆσοι, Aiolides nēsoi) tai Aioloksen saaret (Αἰόλου νῆσοι, Aiolū nēsoi) pohjautuu Aiolokseen, kreikkalaisen mytologian tuulten jumalaan, jonka katsottiin asuneen saarilla. Antiikin aikana saarten alkuperäisiä, kreikkalaisten tuloa edeltäneitä asukkaita pidettiin tämän jälkeläisinä.
Kreikkalaiset asuttivat saaret arkaaisella kaudella 500-luvulla eaa. perustamalla sinne Liparan siirtokunnan. Sen kaupunkikeskus oli samannimisellä Liparan saarella eli nykyisellä Liparin saarella. Kaupunki kukoisti merenkulun kannalta edullisen sijannin, tuliperäisyyden vuoksi hedelmällisen maaperän sekä alunakaivosten ansiosta. Vulcanon saari tunnettiin antiikin aikana nimellä Hiera eli Thermessa, Salina nimellä Didyme, Panarea nimellä Euonymos ja Stromboli nimellä Strongyle. Lipari on aina ollut merkittävin saarista, mistä on peräisin saariryhmän toinen nimitys Liparisaaret.
Vuodesta 1970 lähtien turismi on kasvanut saarilla. Matkailijoita houkuttelevat toimivat tulivuoret, tuliperäiset mutakylvyt ja maisemat. Saaret ovat Unescon maailmanperintökohde vuodesta 2000.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Liparisaaret Wikimedia Commonsissa
Unescon maailmanperintökohteet Italiassa
Agrigento
Alberobellon trullitalot
Alppien paalutalot (yhteinen viiden muun maan kanssa)
Amalfin rannikko
Aquileia
Assisin fransiskaanikohteet
Berninan rautatie (yhteinen Sveitsin kanssa)
Casertan palatsi, Vanvitellin akvedukti, San Leucion rakennusryhmä
Castel del Monte
Cerveteri, Tarquinia
Cilento ja Vallo di Diano, Paestum, Velia, Certosa di Padula
Crespi d’Adda
Dolomiitit
Etna
Ferrara
Firenze
Genova: Le Strade Nuove ja Palazzi dei Rolli
Ivrea
Langobardien hallintokeskukset Italiassa
Liparisaaret
Mantova ja Sabbioneta
Medicien villat ja puutarhat
Modenan katedraali, Torre Civica ja Piazza Grande
Monte San Giorgio (yhteinen Sveitsin kanssa)
Napoli
Padovan kasvitieteellinen puutarha
Piazza dei Miracoli
Piemonten ja Lombardian pyhät vuoret
Piemonten viinimaisema: Langhe-Roero ja Monferrato
Pienza
Pompeji, Herculaneum, Torre Annunziata
Portovenere, Cinque Terre ja saaret Palmaria, Tino ja Tinetto
Ravennan varhaiskristilliset rakennukset
Rooma
San Gimignano
Santa Maria delle Grazie
Sassi di Matera
Savoijin kuninkaallisen suvun asuinrakennukset
Siena
Su Nuraxi di Barumini
Syrakusa ja Pantalican kivinen nekropolis
Urbino
Val Camonica
Val di Noto
Val d’Orcia
Venetsia
Verona
Vicenza ja Veneton palladiolaiset villat
Villa Adriana
Villa d'Este
Villa Romana del Casale
Strombolin saari.
HMS Lion (1910)

| HMS Lion |
| --- | --- |
 HMS Lion

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Devonportin telakka
Kölinlasku:  25. marraskuuta 1909
Laskettu vesille:  6. elokuuta 1910
Palveluskäyttöön:  4. kesäkuuta 1912
Poistui palveluskäytöstä:  1924
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi
Tekniset tiedot
Uppouma:  26 250 t (tyhjä)  29 680 t (kuormattu)
Pituus:  210 m
Leveys:  27 m
Syväys:  8,4 m
Koneteho:  70 000 shp
Nopeus:  27,5 solmua
Miehistöä:  997 – 1 267
Aseistus
Aseistus:  8 × BL 13,5"/45 -tykkiä 16 × BL 4"/50 (101,6 mm) Mk VII -tykkiä 2 × 21" torpedoputkea
HMS Lion oli Britannian kuninkaallisen laivaston Lion-luokan taisteluristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Devonportin telakalta, missä köli laskettiin 25. marraskuuta 1909. Alus laskettiin vesille 6. elokuuta 1910 ja otettiin palvelukseen 4. kesäkuuta 1912.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivaston 1. risteilijäviirikköön, missä se palveli lippulaivana heinäkuusta 1912 alkaen. Viirikön nimi muuttui tammikuussa 1913 1. taisteluristeilijäviiriköksi ja alus jatkoi kontra-amiraali David Beattyn lippulaivana. Elokuussa 1914 alus liitettiin Suureen laivastoon, jonka mukana se osallistui Helgolandin taisteluun Saksan keisarikunnan laivaston keveitä laivastoyksiköitä vastaan.
Doggermatalikon taistelussa 24. tammikuuta 1915 alus käytti 243 kranaattia saaden ainoastaan yhden osuman SMS Blücheriin ja SMS Derfflingeriin sekä kaksi osumaa SMS Seydlitziin. Tulitusetäisyys oli taistelussa noin 16 000 jaardia. Alukseen osui 16 kappaletta 11 ja 12 tuuman kranaatteja ja yksi 8,3 tuuman kranaatti, mitkä aiheuttivat pahoja vaurioita. Oikean puoleinen konehuone täyttyi vedellä ja vasemman puoleisetkin turbiinit pysähtyivät ja HMS Indomitable hinasi aluksen takaisin kotisatamaan.
Alukselle korjattiin tilapäisesti Rosythissa, mistä se siirrettiin Palmersin telakalle korjattavaksi. Alus palasi palvelukseen lippulaivaksi vasta muodostettuun taisteluristeilijäosastoon.
Lion kärsi vielä pahemmat vauriot Skagerrakin taistelussa, kun SMS Lützow osui alukseen 13 kertaa 12 tuuman pääaseillaan. Pahimmat vauriot aiheutti osuma, joka sytytti raivoisan tulipalon Q-tornissa. Tuli saatiin sammumaan ainoastaan räjäyttämällä ammusvarasto, jonka räjäytti kuolettavasti haavoittunut merijalkaväen upseeri. Ammusvaraston täyttyminen vedellä sammutti tulen. Aluksen palattua Rosythiin Q-torni poistettiin korjausten ajaksi ja alus oli 20. heinäkuuta - 23. syyskuuta ilman tornia.
Marraskuussa 1916 aluksesta tehtiin kontra-amiraali Pakenhamin lippulaiva, mutta alus pysyi taisteluristeilijäosastossa tammikuuhun 1918, minä aikana alus suoritti lukuisia tehtäviä. Sodan jälkeen Lion oli taisteluristeilijäosaston lippulaivana 1919–1923.
Alus poistettiin käytöstä Washingtonin laivastosopimuksen nojalla ja myytiin romutettavaksi tammikuussa 1924.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maritimequestin kuvagalleria HMS Lion
Seligmann, Matthew: The Battle Cruisers Lion and Tiger at Dogger Bank: The View of the Ships' Medical Officers. Conway's Warship, 2013, XXXV. vsk, s. 67-77.  Lontoo:  Conway Publishing. ISBN 978-1-84486-205-4  (englanniksi)
Lion-luokan taisteluristeilijät
HMS Lioniin osuu Skagerrakin taistelussa
HMS Lionin vaurioitunut Q-torni
Louis Jolliet

| Louis Jolliet |
| --- | --- |
 Louis Jollietin patsas Quebecin parlamenttitalon edessä
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. syyskuuta 1645 Quebec, Kanada
Kuollut: toukokuu 1700 matkalla  Quebecistä Anticostinsaarille
Ammatti:  tutkimusmatkailija, turkiskauppias
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Louis Jolliet, myös Joliet (21. syyskuuta 1645 – toukokuu 1700) oli kanadanranskalainen tutkimusmatkailija ja kauppias. Varhain 1670-luvulla hän muodosti ranskalaisen lähetyssaarnaaja Jacques Marquetten ja viiden muun miehen kanssa retkikunnan, jota pidetään Mississippijoen löytäjänä.
Elämänvaiheet > Varhaiset vuodet

Louis Jolliet syntyi vuonna 1645 Quebecissa. Hänen vanhempansa olivat Marie d’Abancourt ja John Joliet. Hän opiskeli uskontoa ja filosofiaa, ja hänen pyrkimyksenään oli lukea papiksi. Koulussa häntä pidettiin varsin lahjakkaana matematiikassa. Hän pääsi Quebecin jesuiittain kouluun, mutta keskeytti opintonsa 1667. Jolliet lähti tutkimaan Pohjois-Amerikan Isojenjärvien aluetta ja käymään turkiskauppaa paikallisten intiaanien kanssa.
Vuosikymmenien vaihteessa Jolliet’n tiedetään olleen Yläjärvellä etsimässä kuparia. Isojenjärvien alueella liikkuessaan hän tapasi useita paikallisia heimoja ja opetteli näiden kieliä. Hän opetteli kuusi eri kieltä, jotka auttoivat häntä ymmärtämään intiaanien tarinoita ympäristöstä. Intiaanien kanssa kommunikoidessaan Jolliet sai kuulla monia tarinoita suuresta joesta, joka päättyi mereen: joko Tyynellemerelle, Meksikonlahdelle tai Kalifornianlahdelle. Talven 1672–1673 hän vietti Michilimackinacissa ja suunnitteli tulevaa tutkimusmatkaansa länteen. Talven aikana hän tapasi ennestään tuntemansa isä Marquetten, joka oli valmis lähtemään mukaan tulevalle matkalle.
Elämänvaiheet > Mississippille

Toukokuussa 1673 Jollietin retkikunta lähti matkaan. Ryhmään kuului Jolliet, Marquette ja viisi muuta miestä. Jolliet otti mukaansa astronomiset mittauslaitteensa ja Marquette kannettavan alttarinsa käännyttääkseen intiaaneja kristinuskoon. Retkikunta liikkui kanootein ja meloi Michiganjärven luoteisrantaa myötäillen alas Green Bayn lahdelle. Sieltä he ylittivät nykyisen Wisconsinin Winnebagojärven ja Foxjoen kautta. Kanoottien kantaminen Wisconsinjoen sivuhaarojen välisessä maastossa toi heidät alueelle, jossa he tapasivat irokeesien hyökkäyksiä paenneita miameja ja kickapoita. Intiaanit varoittivat retkikuntaa matkan vaarallisuudesta, mutta suostuivat opastamaan nämä Mississippijoen rantaan, jonne retkikunta saapui 17. kesäkuuta 1673.
Elämänvaiheet > Mississippijokea etelään

Laskiessaan Mississippiä alavirtaan retkikunta näki ympärillään intiaanien tekemiä kalliomaalauksia, ennestään tuntemattomia kasveja ja eläinlajeja, kuten ilveslajin ja biisonin. Kesäkuun aikana retkikunta saapui illinoisien liittokunnan peoria-heimon suureen kylään, jossa asui noin 8 000 intiaania. Intiaanit käyttäytyivät ystävällisesti ja tarjosivat rauhanpiippua vieraidensa poltattavaksi. Illinoisien hyvät tavat tekivät Jolliet’hin ja Marquetteen suuren vaikutuksen ja Marquette lupasi saapua myöhemmin uudelleen tapaamaan heidän kansaansa. Lähtiessään jatkamaan matkaansa retkikunta sai intiaaneilta mukaansa rauhanpiipun, joka heidän mukaansa toimi ”henkivartijana” matkan aikana.
Heinäkuussa retkikunta joutui koviin rankkasateisiin, ja heidän saapuessaan Missourijoen yhtymäkohtaan koko alue tulvi voimakkaasti. Ohittaessaan Ohiojoen suun retkikunta tapasi intiaaneja, joita he kutsuivat nimellä Chaouanons. Nämä intiaanit tunnettiin myöhemmin shawneina, ja he olivat eräs monista kansoista, jotka irokeesit olivat karkottaneet Isojenjärvien alueelta. Arkansasjoen suulla retkikunta vieraili quapaw-intiaanien kylässä, jossa heille kerrottiin, että Mississippijoki laski mereen kymmenen päivän matkan päässä. Todellisuudessa matkaa oli yli tuhat kilometriä.
Elämänvaiheet > Takaisinpaluu

Jolliet ja Marquette eivät halunneet matkustaa pidemmälle, sillä intiaanit muuttuivat vihamielisemmiksi eikä miesten kielitaito riittänyt kommunikointiin etelän intiaanien kanssa. Retkikunta kääntyi ylävirtaan ja käytti lyhintä reittiä paluumatkalla Michiganiin. Jolliet palasi Quebeciin ilman punatautiin sairastunutta Marquettea, joka jäi Michiganjärvelle.
Joitakin vuosia myöhemmin Robert Cavelier de La Salle meloi samaa reittiä oman retkikuntansa kanssa ja unelmoi suuresta Ranskan siirtomaasta Pohjois-Amerikkaan. Hän muodosti Mississippijoen laaksoon löyhän valtakunnan, Ranskan Louisianan kuningas Ludvig XIV:n mukaan.
Viimeiset vuodet

Vuonna 1674 Jolliet nai Claire-Françoise Bissotin ja osallistui seuraavan vuoden aikana Quebecin kirkollisen yhteisön toimintaan. Jo vuonna 1676 hän palasi turkiskaupan pariin ja aloitti työntä St. Lawrence -joella ja Mingan Archipelagon saaristossa. Saman vuosikymmenen lopulla hän teki pienen tutkimusmatkan Hudsoninlahden alueelle ja tarkkaili Uuden Ranskan siirtolaisten suosituksesta brittien ja intiaanien välistä turkiskauppaa.
Jolliet oli 1600-luvun lopulla kansainvälisesti tunnettu tutkimusmatkoistaan, joiden mukaan tehtiin viralliset kartat. Vuonna 1697 hänestä tuli Quebecin yliopiston hydrografian professori. Saman vuoden aikana hän sai pienen läänityksen Anticostinsaarelta Uuden-Ranskan maanjakosysteemin mukaisesti. Hänellä ei kuitenkaan ollut aikaa läänityksensä kehittämiseen koska suurin osa ajasta kului opettajantyössä jesuiittagollegessa. Jollietin viimeiset kolme vuotta ovat jääneet epätietoisuuden peittoon, mutta hänen kerrotaan kuolleen kesällä 1700, mahdollisesti omilla maillaan Anticostinsaarella. Aktiivisista etsinnöistä huolimatta hänen hautapaikkaansa ei ole koskaan löydetty.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louis Jolliet Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  SNAC  IdRef
Litaratura i mastatstva

Litaratura i mastatstva (valkoven. Літарату́ра і маста́цтва, ”Kirjallisuus ja taide”) on valkovenäläinen kulttuurilehti. Se ilmestyy Minskissä kerran viikossa valkovenäjän kielellä.
Vuonna 1932 perustettu lehti oli Valko-Venäjän neuvostokirjailijoiden liiton ja taidehallinnon äänenkannattaja. Toisen maailmansodan jälkeen se perustettiin uudelleen vuonna 1945 ja vuosina 1957–1970 se ilmestyi kahdesti viikossa. Litaratura i mastatstvan teemoja ovat Valko-Venäjän kirjallisuus-, kulttuuri- ja yhteiskuntaelämä. Se julkaisee myös kaunokirjallisia teoksia.
Aiheesta muualla

Lehden sivusto
Joen saari

Rapaätnon joella, joka saa vetensä Sarekin rinteiltä, virtaa Rapadalenin laaksossa putaita muodostaen.
Ilmakuva Paranájoen tulvatasangosta Brasiliassa, jossa pienempi Verdejoki yhtyy siihen.
Vuonna 1902 otettu valokuva Alaskassa sijaitsevasta jäätikköjoen tulvatasangosta, jossa veden kuljettama maa-aines on soraa.
Yleisnäkymä Missourijoen tulvalaaksosta Niobarajoen yhtymäkohdassa.
Joen saari on virtavedessä eli joessa tai purossa sijaitseva saari. Joen saari eroaa järven tai meren saaresta siinä, etteivät sen rantojen vedenpinnat ole aina samalla korkeudella, ja siksi esimerkiksi saaren alajuoksulla vedenpinta on alempana kuin sen yläjuoksulla. Lisäksi ne ovat alttiina virtaveden aiheuttamalla eroosiolle, minkä vuoksi ne ovat muita saaria lyhytikäisempiä.
Virtavesien eroosio ja kasautuminen

Maaperä on syntynyt, kun kallioperä on rapautunut tuhansien ja miljoonien vuosien aikana. Rapautunut irtomaan aines on aluksi kasannut vuorten juurelle, josta se on levinnyt ympäristöön painovoiman, tuulen ja veden kuljettamana. Virtaava vesi irrottaa maaperästä kiviä, soraa, hiekkaa sekä lietettä ja kuljettaa niitä veden mukana. Joen virtavesi siis kuluttaa joen uomaa toiminnallaan. Rapautumista ja maa-aineksen kuljettamista kutsutaan yhdessä eroosioksi. Virtaava vesi kuljettaa näitä aineksia joessa alavirtaan päin, jolloin ne kulkeutuvat lopulta joen suistoon ja edelleen järveen tai mereen. Eroosion vastakohta on kasautuminen, jossa veden kuljettama materiaali laskeutuu uoman pohjalle. Virtaavan veden aiheuttama eroosio on suurinta virtaveden valuma-alueen yläjuoksulla ja pienintä sen alajuoksulla, jossa tapahtuu sekä kulutusta että kasautumista. Tulvien aikana vedenpinta kohoaa yli joen äyräiden ja veden kuljettama maa-aines voi kasautua myös uoman lähiympäristöön. Toistuessaan kasautuminen voi muuttaa uoman ympäristöä suurestikin ja muodostaa sinne esimerkiksi tulvatasankoja tai alemmaksi suistotasankoja. Myös jokien saarten synty ja olemassaolo voidaan selittää näiden kolmen prosessin, kulutuksen, kuljetuksen ja kasautumisen, tasapainotilalla.
Suistojen ja estuaarien saaret

Kun joki tuo vettä suistoalueelle, kohtaa se seisovan veden järvessä tai meressä. Silloin veden virtausnopeus pienenee ja sen mukanaan kuljettama maa-aines laskeutuu uoman pohjalle . Tästä on  seurauksena suistoalueen uomien vähittäinen kohoaminen. Kun lisäksi tulvan aikana joen vedenpinta kohoaa ylemmäksi, nousee vesi suistoalueen saarille ja rannoille peittäen ne ohuella maa-aineskerroksella. Jos joen kuljettaman maa-ainesten määrä on suuri voivat toistuvat tulvat nostavat vähitellen myös maa-alueiden korkeutta muodostaen tasaisen suistotasangon. Vesi pyrkii purkautumaan kohoavan suiston läpi, jolloin se hakee usein leveyssuunista uusia purkautumisteitä. Joella on tämän vuoksi suistossa usein useita suuhaaroja. Suuhaarojen välisiä saaria kutsutaan suiston saariksi. Ne ovat usein matalia, lietteestä muodostuneita ja päältä tasaisia saaria. Merenrannikolla suistoalueen kulutus- ja kasautumisprosesseihin osallistuu myös vuoroveden edestakainen vedenpinnan liike sekä sen aiheuttamat virtaukset . Maailman suurin suistomaa on Gangesjoella, jossa syntyy koko ajan uusia suistomaan saaria .
Jokilaaksojen saaret > Tulvatasanko

Jos jokilaakso on täyttynyt lietteestä, savesta ja hiekasta, muodostaa se tasapintaisen tulvatasangon. Ajoittaiset tulvat ruokkivat sitä tuomalla siihen tulvaveden mukana lisää hienojakoista maa-ainesta. Matalan veden aikana joen uoma on kapea ja se mutkittelee alati veden turbulenttisten virtauksien takia. Riippuen jokilaakson kaltevuudesta, veden määrästä ja maaperän aineksien karkeusasteesta, jokiuoma elää veden kuluttaessa rantojen penkereitä ja kasaamalla vastarannoille takaisin maa-ainesta. Uoma alkaa silloin meanderoida tai lisäksi haarautua ja sitten palmikoida.
Jokilaaksojen saaret > Meanderoiva joki

Virtaveden uoma ei siis pysty virtaamaan tulvatasangolla suorana, vaan se alkaa veden turbulenttisten virtausten takia kuluttamaan uomansa rantoja ja kuljettamaan irronnutta maa-ainesta veden mukana alajuoksulle. Kun veden virtaus uomassa kasvaa, synnyttää se kulutusta, ja kun veden virtaus heikkenee, aiheuttaa se aineksen kasautumista . Uomasta tulee mutkikkaan prosessin vuoksi luikertelvan käärmeen kaltainen . Vaikka vesi virtaa laaksoa alaspäin, saa uoma myös poikittaisia muotoja. Tällaisia uomia kutsutaan meanderoiviksi joiksi ja joen mutkia meandereiksi.
Meanderoivan uoman mutka voi kulua kannaksestaan ohueksi ja lopulta matalaksi. Kun vedenpinta välillä kohoaa, voi vesi juosta kannaksen yli ja kuluttaa sen hetkessä poikki. Kannaksen kärki jää vanhan mutkan ja uuden uoman väliin saareksi. Saari on kuitenkin gelogisesti lyhytikäinen, sillä uudessa uomassa vesi virtaa nopeasti ja vanhalle mutkalle riittää vain vähän vettä. Siksi vanha uoma on altis kasautumiselle ja madaltumiselle. Mikäli tulvien vuolaat vedet eivät pysty riittävästi puhdistamaan vanhoja mutkia sedimenteistä, katkeavat ne myöhemmin joen lahdiksi tai juoluoiksi eli makkarajärviksi. Silloin saarikin maatuu joen rantaan kiinni niemeksi.
Jokilaaksojen saaret > Palmikoiva joki

Uoma voi myös hajota useaksi rinnakkaiseksi uomaksi, jotka yhtyvät välillä toisiinsa ja haarautuvat uudelleen rinnakkaisiksi uomiksi. Uomien verkosto muistuttaa palmikoituja hiuksia. Tällainen tilanne voi syntyä tulvatasangolla, kun veden mukana kulkeutuu paljon liejua, savea ja ennen kaikkea hiekkaa. Ne muodostavat veden alle särkkiä samalla tavalla kuin tuuli muodostaa hiekkaerämaassa dyynejä. Vedenalaiset särkät voivat aiheuttaa virtauksen jakautumisen eri uomiin, joiden väliin jää saaria. Tämä prosessi on mutkikas ja vaikea ennustaa . Palmikoivan joen uomien väliin jää lukuisia saaria, joiden proksimaalipäässä eli ylävirran puolella saari kuluu eroosiosta ja distaalipäähän eli alavirran puoleiseen päähän kasautuu maa-ainesta. Tämä prosessi saa näyttämään siltä, että saari kulkeutuu vuosien aikana alavirran suuntaan ja että koko palmikoivan joen osuus muuttuu vuosi aikana selvästi.