stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ruokatorvi
Ruokatorven rakenne > Ruokatorven sulkijalihakset

Ruokatorvessa on kaksi ruokatorven sulkijaa. Ruokatorven ylempi sulkijalihas sijaitsee nielun ja ruokatorven liittymäkohdassa. Se on poikkijuovaista lihaskudosta ja se estää hengitysilmaa kulkeutumasta mahalaukkuun. Alempi ruokatorven sulkijalihas on sileää lihaskudosta ja sijaitsee pallean kohdalla. Alempi sulkijalihas estää happamaa mahan sisältöä nousemasta ruokatorveen. Molemmat ruokatorven sulkijalihakset ovat suurimman osan ajasta kiinni ja ne aukeavat vain nielemisen ajaksi. Alemman sulkijalihaksen häiriöt huomataan muun muassa röyhtäyksessä, jolloin hapanta ruokasulaa pääsee takaisin ruokatorveen.
Ruoan kulkeminen ruokatorvessa

Ruoka kulkee ruokatorvessa rengasmaisen lihaskerroksen aiheuttaman peristaltiikan avulla. Peristaltiikan käynnistää ruokapalan aiheuttama paineärsyke nielun painereseptoreihin. Ruoan kulkemista ruokatorvessa helpottaa rintaonteloon syntyvä alipaine kurkunkannen sulkeutuessa. Alipaine saa aikaan ruokatorven laajentumisen. Ruokatorvea pitkin etenevä peristalttinen aalto vaikuttaa ruokatorven alempaan sulkijalihakseen siten, että se avautuu ruokapalan lähestyessä.
Märehtijöiden erityispiirteenä on märepalan nouseminen pötsistä ruokatorvea pitkin nieluun ja sieltä suuonteloon. Juuri ennen märepalan nousua pötsistä ruokatorveen kurkunkansi sulkeutuu, jolloin rintaonteloon ja ruokatorveen syntyy alipaine. Alipaineen sekä ruokatorven käänteisen peristaltiikan avulla märepala liikkuu ruokatorvea pitkin suuhun.
Ruokatorven sairauksia ja poikkeavuuksia

esofagiitti eli ruokatorven tulehtuminen esimerkiksi refluksitaudin seurauksena
Barrettin ruokatorvi
ruokatorven syöpä
akalasia
Mallory–Weissin oireyhtymä
megaesofagus
esofagusatresia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruokatorvi Wikimedia Commonsissa
Ruoansulatuselimistö
suu
nielu
kupu
ruokatorvi
pötsi
verkkomaha
satakerta
mahalaukku
haima
sappirakko
maksa
ohutsuoli
paksusuoli
pohjukaissuoli
peräsuoli
peräaukko
Russkaja žizn

Lehden etusivu vuodelta 1920.
Russkaja žizn (ven. Ру́сская жизнь, ”Venäjän elämä”) oli Helsingissä vuonna 1919 perustettu venäjänkielinen sanomalehti. Joulukuusta 1919 lähtien sen nimenä oli Novaja russkaja žizn (Но́вая ру́сская жизнь, ”Uusi Venäjän elämä”), kesäkuusta 1922 Russkije vesti (Ру́сские ве́сти, ”Venäjän viestit”) ja joulukuusta 1923 vuoteen 1926 saakka Novyje russkije vesti (Но́вые ру́сские ве́сти, ”Uudet Venäjän viestit”).
Lehti syntyi maaliskuussa 1919, kun Andrei Igelströmin Severnaja žizn ja Konstantin Arabažinin Russki listok yhdistettiin. Samalla molemmat syrjäytettiin Russkaja žiznin toimituksesta. Uutta lehteä toimittivat entisen Venäjän ministerit ja poliitikot ja sen linjan määräsi Venäjän valkoisten sotapolitiikka. Ajan mittaan Russkaja žizn muuttui entistäkin taantumuksellisemmaksi, ja loppuvuodesta 1919 sen kilpailijaksi perustettiin uusi lehti Rassvet.
Lehden tärkeimpiä tehtäviä olivat Neuvosto-Venäjän, Venäjän sisällissodan ja venäläisen emigranttiyhteisön tapahtumista kertominen. Sillä oli omat kirjeenvaihtajat Prahassa, Lontoossa, Berliinissä, Pariisissa ja muissa emigranttien keskuspaikoissa. Lehti toimi myös Suomen venäläisyhteisön yhdyssiteenä ja pyrki luomaan yhteisymmärrystä ja kulttuurisuhteita suomalaisten ja venäläisten välille. Se julkaisi emigranttikirjailijoiden runoja, kuvauksia, kirjallisuus- ja taideartikkeleita sekä kirjallisuus-, teatteri- ja musiikkiarvosteluja.
Kuudesti ja välillä kolmesti viikossa ilmestyneen lehden julkaiseminen kävi taloudellisesti raskaaksi, mikä heijastui useina keskeytyksinä ja nimenmuutoksina. Vastaaviksi toimittajaksi ilmoitettiin Paul Leontjeff (1919), Georg (Juri) Grigorkoff (1919–1922) ja Valerian Voutilainen (1922–1926). Toimituskuntaan kuuluivat Novaja russkaja žiznin aikaan Anton Kartašov, David Grimm, Vladimir Kuzmin-Karavajev, Aleksandr Kuprin, Ivan Bunin, Aleksandr Jablonovski, Valerian Voutilainen ja Jevgeni Ljatski. Suurin osa toimittajista muutti muualle Eurooppaan keväällä 1922.
Novyje russkije vestin lakattua kesäkuussa 1926 Russkaja kolonija -yhdistys yritti vielä keväällä 1927 julkaista Listok russkoi kolonii -nimistä lehteä, johon Suomen venäläisen emigranttisanomalehdistön historia päättyi.
Aiheesta muualla

Lehden numeroita digitoituina
Russkaja žizn (1919) digitoituna kansalliskirjastossa
Novaja russkaja žizn (1919–1922) digitoituna kansalliskirjastossa
Russkije vesti (1922–1923) digitoituna kansalliskirjastossa
Novyje russkije vesti (1923–1926) digitoituna kansalliskirjastossa
Rustotapikka

| Rustotapikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Dacrymycetes
Lahko::  Dacrymycetales
Heimo::  Dacrymycetaceae
Suku::  Rustotapikat Ditiola
Laji::  radicata
Kaksiosainen nimi
 Ditiola radicata  (Alb. & Schwein.) Fr. 1822 
Katso myös
   Rustotapikka Wikispeciesissä   Rustotapikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rustotapikka (Ditiola radicata) on kantasieniin kuuluva ruskolahottaja. Sen itiöemä on alle senttimetrin korkuinen, ja korkeuttansa puolta ohuempi, ruskeankellertävä. Se on havumetsissä ja etenkin hakkuualueilla yleinen. Itiöemät esiintyvät usein suurina ryhminä, jotka muistuttavat toisinaan hieman hyönteisten pesäkennostoja. Laji on sitkeä eikä kelpaa ruokasieneksi. Lajista on todettu eri muotoja.
Paavo Ruotsalainen

| Paavo Ruotsalainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. heinäkuuta 1777 Lapinlahti
Kuollut: 27. tammikuuta 1852 (74 vuotta) Nilsiä
Ammatti:  Maallikkosaarnaaja
Muut tiedot
Uskonto:  Herännäisyys
Påhl Henrik (Paavo) Ruotsalainen  ("Ukko-Paavo", 9. heinäkuuta 1777 Lapinlahti – 27. tammikuuta 1852 Nilsiä) oli suomalainen maallikkosaarnaaja ja Suomen körttiläisen herätysliikkeen eli herännäisyyden johtaja.
Paavo Ruotsalainen äänestettiin Suuret suomalaiset -tv-ohjelmasarjassa sijalle 59.
Maallikkoliikkeen johtajaksi

Paavo Ruotsalainen syntyi Tölvänniemellä kaskiviljelijöiden Anna o.s. Svahn ja Vilppu Ruotsalaisen vanhimpana poikana ja sai ensimmäisen Raamattunsa kuusivuotiaana. Rippikouluikään mennessä hän oli lukenut sen jo kolmesti kannesta kanteen.
Paavo Ruotsalainen ajautui vuonna 1796 Telppäs-niityllä alkunsa saaneen kansanherätyksen piiriin. Nuori Paavo Ruotsalainen kärsi identiteettikriisistä, mutta Juhana Lustigin johtama herätysliike ei pystynyt tarjoamaan kylähullunakin pidetylle Paavolle apua. Kuultuaan jyväskyläläisestä saarnaajasta, seppä Jaakko Högmanista, Ruotsalainen käveli 200 kilometriä tapaamaan tätä. Tapaaminen loi perustan Paavo Ruotsalaisen hengelliselle elämälle. Muutokseen vaikuttivat Högmanin sanat Ruotsalaiselle: "Yksi sinulta puuttuu ja sen mukana kaikki: Kristuksen sisällinen tunto.".
Paavo Ruotsalaisesta tuli herännäisliikkeen johtohahmo Suomessa. Hän matkusteli ympäri Suomea tapaamassa liikkeen muita hahmoja, kuten pohjalaisia pastoreita Jonas Lagusta ja Niilo Kustaa Malmbergia. On arvioitu, että hän kaikkiaan kulki matkoillaan noin 40 000 kilometriä – suuren osan siitä jalan. Liikkeen leviäminen huolestutti valtion viranomaisia ja kirkonmiehiä ja 1838–1839 Ruotsalainen joutuikin oikeuteen Kalajoen käräjillä, jossa hänet tuomittiin sakkoihin vuonna 1726 annetun konventikkeliplakaatin rikkomisesta. Tämä ei kuitenkaan estänyt liikettä leviämästä.
Ruotsalaisen uskonnolliset aktiviteetit tekivät hänen yksityiselämästään vaikean: Paavo Ruotsalaisen ensimmäinen vaimo Riitta Ollikainen (1777–1833) ei ymmärtänyt Ruotsalaisen toimintoja, ja hänen naapurinsa jopa murhasivat hänen vanhimman poikansa Juhanan vuonna 1830.
Aholansaari

Ruotsalainen kuoli kotonaan Aholansaaressa ja hänet haudattiin Nilsiään. Aholansaaressa on nykyisin kurssi- ja lomakeskus sekä Paavon pirtti, jossa Ruotsalainen asui viimeiset elinvuotensa.
Hänellä oli myös mökki Tahkon rinteiden takana sijaitsevalla pellolla, jossa hän asui piilossa. Paikka sijaitsee Kohisevanpuron läheisyydessä. Paikalla sijaitsee kyltti.
Paavon pirtti on Aholansaaren arvokkain rakennus ja Museoviraston suojelema kulttuurihistoriallisesti arvokas kohde. Rakennus on otettu museokäyttöön jo 1930-luvulla ja se toimii nykyisin Paavo Ruotsalaisen museona, seuratupana ja opetustilana. Ruotsalainen asui muutamaan otteeseen Aholansaarella ja myös kuoli siellä.
Joonas Kokkosen säveltämä ooppera Viimeiset kiusaukset ja Lauri Kokkosen samanniminen näytelmä kertovat Paavo Ruotsalaisen elämästä. Åke Lindmanin ohjaamaa musiikkinäytelmäversiota on esitetty aidossa ympäristössä, Paavon pirtin pihassa.
Teoksia

Turvaksi tielle. Toimittanut Vilhelmi Malmivaara. Herättäjä-yhdistys, 1955.
Sisällisen tykökäymisen neuvot : kirjeitä. Toimittanut Arla Saraste. Herättäjä, 1964.
Paavo Ruotsalainen 1777-1852 : juhlakirja. Toimittanut Olavi Tarvainen ; Toimituskunta: Olavi Kares, Erkki Leskio ja Matti Mäntykoski ; valokuvat: Kalevi A. Mäkinen ja Kari Hakli. Herättäjä-yhdistys, 1977.
Paavo Ruotsalaisen kirjeet. Herättäjä-yhdistys, 1985.
Kirjeitä. Toimittanut Jaakko Elenius. Kirjapaja, 2005.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paavo Ruotsalainen Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Paavo Ruotsalainen Wikisitaateissa
Kirjallisuutta

Ruokanen, Tapani: Ukko-Paavo: Paavo Ruotsalainen ja 1800-luvun heräävä Suomi.  (Ilmestynyt aikaisemmin nimellä Paavo Ruotsalainen: Talonpoikain herättäjä, 1989)  Helsingissä:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18022-3
Ilkka Huhta: / Ruotsalainen, Paavo (1777—1852) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  16.9.1997. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Japani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Ruotsalaisen hauta Nilsiän Vanhan kirkon puistossa (kuvan keskellä). Haudalla on harmaa hautapaasi ja Ruotsalaisen oman toiveen mukainen ”piikikäs puu” eli kuusi.
Rusokonnakrotti

| Rusokonnakrotti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Krottikalat Lophiiformes
Heimo::  Konnakrotit Chaunacidae
Suku::  Chaunax
Laji::  pictus
Kaksiosainen nimi
 Chaunax pictus  Lowe, 1846 
Katso myös
   Rusokonnakrotti Wikispeciesissä   Rusokonnakrotti Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Rusokonnakrotti (Chaunax pictus) on konnakrotteihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä Atlantista.
Koko ja ulkonäkö

Rusokonnakrotti voi kasvaa suurimmillaan 35–40 cm pitkäksi ja tyypillinen pituus on 15–18 cm. Laji on ruumiinrakenteeltaan pallomainen ja suuripäinen. Ruumis kapenee pyrstöä kohden. Selkäevän ensimmäinen ruoto on hieman pidentynyt ja sen päässä on valoelin. Väriltään rusokonnakrotti on selästään vaaleanpunainen ja vatsastaan tummempi. Kalan selässä on keltaisia pilkkuja.
Levinneisyys ja elintavat

Rusokonnakrotin levinneisyysalue ulottuu Atlantin länsiosissa Etelä-Carolinasta Surinameen ja itäosissa Irlannista Etelä-Afrikkaan sekä Välimerestä. Lajista on havaintoja myös Arabianmerestä. Se elää pohjalla useimmiten 200–1 100 metrin syvyydessä. Rusokonnakrotin ravintoa ovat kalat ja katkaravut.
Rusopietarinkala

| Rusopietarinkala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Pietarinkalat Zeiformes
Heimo::  Paraseenit Parazenidae
Suku::  Cyttopsis
Laji::  rosea
Kaksiosainen nimi
 Cyttopsis rosea  (Lowe, 1843) 
Katso myös
   Rusopietarinkala Wikispeciesissä   Rusopietarinkala Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Rusopietarinkala (Cyttopsis rosea) on paraseeneihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Koko ja ulkonäkö

Rusopietarinkala voi kasvaa suurimmillaan noin 31 cm pitkäksi, mutta jää yleensä alle 25 cm pitkäksi. Kala on ruumiinmuodoltaan korkearuumiinen, litteä ja soikea. Lajin selkäevä etuosa on piikikäs ja peräevä on pitkä. Rintaevä on pieni ja pyrstöevä pyöreä. Väriltään rusopietarinkala on hopeanharmaa ja vaaleanpunainen.
Levinneisyys ja elintavat

Rusopietarinkalaa tavataan Atlantin länsiosissa Karibianmereltä ja Meksikonlahdelta ja itäosissa Britanniasta Etelä-Afrikkaan. Se elää myös Intian valtameren länsiosissa ja Tyynessämeressä Japanin ja Australian lähistöllä. Laji liikkuu parvissa useimmiten 100–600 metrin syvyydessä. Rusopietarinkalan ravintoa ovat kalat ja äyriäiset.
Rusopietarinkala on ruokakalana hyvä, mutta ei pienen kokonsa vuoksi kaupallisesti merkittävä.
Ruskopääluura

| Ruskopääluura |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Luurat Grallariidae
Suku::  Luurat Grallaria
Laji::  ruficapilla
Kaksiosainen nimi
 Grallaria ruficapilla  Lafresnaye, 1842 
Katso myös
   Ruskopääluura Wikispeciesissä   Ruskopääluura Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruskopääluura (Grallaria ruficapilla) on Etelä-Amerikassa Andeilla elävä luuriin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Ruskopääluura on kooltaan 18–19 cm. Ruskopääluuran pää ja päälaki ovat väriltään ruosteenruskeat. Lajin selkä, siivet ja pyrstö ovat väritykseltään oliivinruskeat. Vatsa on pohjaväriltään valkoinen ja siinä on leveitä hyvin tumman uskeita tai ruosteen ruskeita pystyviiruja, erityisesti kyljessä. Linnun jalat ovat harmaat. Ulkonäöltään ruskopääluura muistuttaa tumbesinluuraa (Grallaria watkinsi) ja cundinamarcanluuraa (Grallaria kaestneri), joka on kuitenkin pienempi ja tummempi.
Levinneisyys, elinympäristö ja elintavat

Ruskopääluuraa tavataan Andeilla Venezuelassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa ja Perussa. Lajin elinympäristöä ovat vuoristometsät ja niiden reunat. Metsät sijaitsevat yleensä 2 000–2 900 metrin korkeudella merenpinnasta. Laji on suvaitsevaisempi hakattuja metsiä kohtaan kuin monet muut luuralajit. Lintu elää varsin piileskelevää elämää metsien pohjakerroksissa, mutta voidaan nähdä avoimemmillakin paikoilla kuten metsän reunojen ruohikoissa.
Pesiminen

Ruskopääluuran pesä sijaitsee puussa. Pesä rakennetaan tikuista, sammalista ja bambuista. Naaras munii kaksi munaa, jotka ovat väriltään vaalean sinivihreitä. Sekä koiras että naaras hautovat munia ja ruokkivat kuoriutuneita poikasia.
Russki vestnik

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Russki vestnik (ven. Ру́сский ве́стник, ”Venäjän sanansaattaja”) oli Helsingissä huhti-toukokuussa 1918 ilmestynyt venäjänkielinen sanomalehti.
Lehteä julkaisi Neuvosto-Venäjän Suomen diplomaattiedustajakseen nimeämä entinen Viaporin komendantti Konstantin Kovanko. Sen toimittajana työskenteli aikaisemmin Russki golos -lehteä toimittanut Helsingin yliopiston venäjän kielen ja kirjallisuuden professori Konstantin Arabažin. Taustastaan huolimatta Russki vestnik ei toiminut bolševikkien äänitorvena, eikä sitä ilmeisesti ollut sellaiseksi tarkoitettukaan.
Seitsemän kertaa viikossa ilmestynyt lehti lakkasi, kun Suomen viranomaiset pidättivät Kovankon. Kesäkuussa sen tilalle perustettiin uusi lehti Russki listok.
Aiheesta muualla

Russki vestnik digitoituna kansalliskirjastossa
Ruskoniskasirkku

| Ruskoniskasirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkkulit Passerellidae
Suku::  Hohtosirkut Arremon
Laji::  brunneinucha
Kaksiosainen nimi
 Arremon brunneinucha  (Lafresnaye, 1839) 
Synonyymit
 Atlapetes brunneinucha  Burremon brunneinucha 
Alalajit
 A. b. alleni  A. b. allinornatus  A. b. asperus  A. b. brunneinucha  A. b. elsae  A. b. frontalis  A. b. inornatus  A. b. macrourus  A. b. nigrilatera  A. b. suttoni 
Katso myös
   Ruskoniskasirkku Wikispeciesissä   Ruskoniskasirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruskoniskasirkku (Arremon brunneinucha) on Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava sirkkuleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan ruskoniskasirkku on noin 19 cm. Selästään ja siivistään ruskoniskasirkku on väriltään oliivinvihreä. Päälaki on kastanjanruskea. Silmänympärystät ja otsa on musta ja otsassa on kolme valkoista täplää. Kurkku on valkoinen ja alareunassa on kapea musta viiru. Vatsa on väriltään harmaa. Nuorten lintujen pää on tumman ruskea ja selkä oliivinruskea. Vatsassa on keltaista viirutusta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ruskoniskasirkun elinalue ulottuu Keski-Amerikassa Meksikon eteläosista Panaman ja Etelä-Amerikassa Venezuelasta Perun eteläosiin. Linnun elinympäristöä ovat kosteiden metsien aluskasvillisuus. Lajin elinympäristöt sijaitsevat yleensä 800–3 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Ruskoniskasirkut elävät yleensä pareittain eivätkä muodosta parvia. Laji syö pääasiassa hyönteisiä ja voi seurata sotilasmuurahaisten laumoja, jotka ajavat muut hyönteiset pois tieltään. Tällöin muurahaisia pakenevat hyönteiset ovat helppoja saaliita.
Ruskoniskasirkun pesimäkausi kestää maaliskuulta elokuulle. Kuppimainen pesä sijaitsee pensaikon suojissa. Naaras munii yhdestä kahteen vaaleansinistä munaa.
Ruskoluhtakana

| Ruskoluhtakana |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kurkilinnut Gruiformes
Heimo::  Rantakanat Rallidae
Suku::  Oseanianluhtakanat Gallirallus
Laji::  sylvestris
Kaksiosainen nimi
 Hypotaenidia sylvestris  (Sclater, 1869) / (P. L. Sclater, 1870) 
Synonyymit
 Tricholimnas sylvestris (P. L. Sclater, 1870)  Gallirallus conditicius (Peters & Griscom, 1928) 
Katso myös
   Ruskoluhtakana Wikispeciesissä   Ruskoluhtakana Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruskoluhtakana (Hypotaenidia sylvestris) on Australiaan kuuluvan Lord Howen kotoperäinen rantakana. Sen populaation koko on noin 200 yksilöä. Philip Lutley Sclater kuvaili lajin holotyypin Lord Howelta vuonna 1869.
Koko ja ulkonäkö

Ruskoluhtakanakoiraan pituus on 34–42 senttimetriä ja naaraan 32–37 senttimetriä. Lajin höyhenpuku on melko yksivärisen oliivinruskea. Vatsapuoli on vaaleampi ja myös päässä on vaaleampaa väriä. Siipien peitinhöyhenet ja kyynär- ja käsisulat ovat vaalean kastanjanruskeat ja niitä kirjovat tummanruskeat raidat. Myös vartalossa on samanlaista kuviointia. Ruskoluhtakanan vaalean pinkinruskeat jalat ja varpaat ovat vahvat. Vaaleanpunainen, kärkeä kohti ruskeaksi muuttuva nokka on pitkä, vankka ja käyrähkö. Nuoret linnut ovat muutoin samannäköisiä kuin aikuiset, mutta niiden iiris on alun perin tumma. Sukupuolet ovat samannäköiset. Ruskoluhtakana muistuttaa monin tavoin ilmeisesti hiljattain hävinnyttä kanakkiluhtakanaa. Erään teorian mukaan lajeilla on ollut yhteinen, nyttemmin hävinnyt kantamuoto, jolla oli aikoinaan laaja levinneisyys. Lajin sekoittaminen muihin lintuihin on epätodennäköistä. Paikallisella itkuluhtakanalla on mustan ja valkoisen kirjava rinta, ja sen päässä on selvä valkoinen juova. Itkuluhtakana on myös kooltaan pienempi kuin ruskoluhtakana.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ruskoluhtakana on Lord Howen saaren endeeminen laji. Kun saari löydettiin vuonna 1788, ruskoluhtakana eli kaikkialla saarella merenpinnan tasolta vuorten huipuille. Se oli yleinen etenkin tasangoilla. Vuonna 1908 laji eli enää kukkuloilla ja Lidgbird-Gomervuorten seisovavetisten lampien rantamilla. Väheneminen jatkui edelleen, kunnes vuonna 1963 laskettiin enää 150–200 paria. Myöhemmissä tutkimuksissa tämä arvio todettiin kuitenkin liian suureksi. Vuonna 1969 lajin kanta oli kutistunut 16 yksilöön, alle 50 hehtaarin suuruisella alueella. Vuoden 1974 helmikuussa Govervuorella nähtiin 19 yksilöä ja Fidgbirdillä yksi. Sittemmin kanta on toipunut ja nykyään kannan kooksi arvioidaan 200 yksilöä, joista 130 on lisääntyviä lintuja.
Ylänkömäisten alueiden lintujen elinympäristöä ovat pahkaiset sammalten peittämät metsät. Alangoilla laji suosii erityisesti kentiapalmua (Howea forsteriana) kasvavia metsiä. Suurinta osaa saarta peittävissä sademetsissä sitä tapaa harvoin.
Elintavat

Ruskoluhtakana on hyvin arka lintu. Sen ravinto koostuu etupäässä hyönteisistä ja madoista, joita se löytää tonkimalla maata nokallaan. Lajin pesintäkausi on loka-tammikuussa. Ruskoluhtakanat pariutuvat eliniäkseen. Niiden pesä on matala kuoppa tiheän kasvillisuuden joukossa. Naaras munii kullakin pesimäkaudella 1-4 hennon ruusunpunaista munaa, joissa on purppuranpunaisia laikkuja. Poikaset kuoriutuvat noin kuukauden kuluttua muninnasta. Ne ovat kuoriutuessaan mustia ja untuvapeitteisiä. Molemmat vanhemmat ruokkivat poikasiaan. Emot voivat saada hoitoapua edellisvuoden poikueen poikasilta, jotka auttavat myös reviirin puolustamisessa.
Uhat ja suojelu

Ruskoluhtakanan vähenemisen syitä ovat olleet saarelle vieraslajeina tuodut kissat, koirat ja rotat, jotka syövät lintujen munia, poikasia ja aikuisia yksilöitä. Myös ihmiset ovat aiemmin metsästäneet lajia. Lisäksi siat ja vuohet ovat köyhdyttäneet kasvillisuutta. Tulokaslajien torjumisen ansiosta vieraspedot eivät ole enää yhtä suuri uhka kuin aiemmin, ja esimerkiksi siat ja vuohet on jo saatu kokonaan hävitettyä. Ainoa merkittävä jäljellä oleva vieraspeto on saarelle 1920-luvulla tuotu naamiotornipöllö. Sen uskotaan aiheuttaneen Little Slopen kannan taantumisen vuonna 1989. Myös lemmikkikoirat voivat aiheuttaa satunnaisesti ongelmia. Lajin koko kannan keskittyminen yhdelle saarelle tekee sen erityisen haavoittuvaksi luonnonkatastrofeille ja uusien vieraslajien saapumiselle. Vieraslajien torjunta yhdessä tarhakasvatuksen ohella on kuitenkin auttanut lajia hitaasti elpymään. Myös paikallinen väestö on sitoutunut suojeluun. Ruskoluhtakana kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I, ja sen kantojen kehitystä seurataan yhä.
The Runaways

| The Runaways |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1975–1979
Tyylilaji:  Hard rock, Glam rock, Punk
Kotipaikka:   Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Joan Jett,  Laulu, rytmikitara   Sandy West,  Rummut   Cherie Currie,  Laulu   Lita Ford,  Kitara   Jackie Fox,  Basso   Vicki Blue,  Basso   Alecia Kathleen Love MacGranaghan,  Basso  
Entiset jäsenet:  Michael Steele, Basso  
Levy-yhtiö:  Mercury Records  
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Runaways (suom. ’karkulaiset’) oli 1970-luvulla toiminut yhdysvaltalainen rock-musiikkia esittänyt tyttöbändi. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat ”Cherry Bomb”, ”Queens of Noise”, ”Rock n Roll”, ”Neon Angels (On the Road to Ruin)” ja ”Born to Be Bad”. Yhtye ei pysynyt koossa pitkään, sillä se aloitti vuonna 1975 ja lopetti vuonna 1979.