stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Olavi Martikainen (taidemaalari)

| Olavi Martikainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. lokakuuta 1920 Kiihtelysvaara, Suomi
Kuollut: 26. maaliskuuta 1979 (58 vuotta) Espoo, Suomi
Kansalaisuus:  Suomi
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Olavi Martikainen (7. lokakuuta 1920 Kiihtelysvaara – 26. maaliskuuta 1979 Espoo) oli suomalainen taidemaalari.
Martikaisen vanhemmat olivat maatyömies Erkki Martikainen ja Stiina Turunen. Martikaisen perhe muutti 1925 Lieksan maalaiskuntaan, ja käytyään kansakoulun hän oli työssä paimenena ja renkinä. Vuonna 1939 Martikainen pääsi aloittamaan opiskelun Oriveden opistossa, mutta hän joutui keskeyttämään opintonsa sodan alettua. Jatkosodan vuosina Martikainen palveli Rukajärven suunnalla ja aloitti siellä ensimmäiset maalausyrityksensä.
Sodan jälkeen Martikainen oli ensin hevosmiehenä Lieksassa 1945–1947 ja sen jälkeen puutarhaharjoittelijana Tapanilassa 1947–1948. Hän kävi Suomen taideakatemian koulun vuosina 1948–1951 ja opiskeli samaan aikaan myös Vapaan taidekoulun iltakursseilla. Martikainen jatkoi vielä opintojaan työväen taidekerhossa Helsingissä 1951–1953. Vuosina 1949–1953 Martikaisen teoksia oli jo esillä useissa eri näyttelyissä.
Martikainen kuului Brondan vintin taiteilijaryhmään 1952–1962, ja hän asuikin Brondan vintillä vuoteen 1960 saakka. Vuonna 1960 Martikainen siirtyi vuodeksi Lohjan Lemijärvelle, jossa hän työskenteli koirienhoitajana tuomari Rautsin metsästysmajalla. Hän palasi Brondalle vielä joksikin aikaa vuonna 1962, kunnes Bronda lopetti toimintansa saman vuoden heinäkuussa. Tämän jälkeen Martikainen palasi Lohjalle koirienhoitajaksi ja jatkoi maalaamista siellä. Vuosina 1964–1967 hän asui Asikkalan Kalkkisissa Urpo Salmisen maatilalla ja työskenteli siellä maa- ja ruoppaustöissä. Martikainen muutti 1967 Espooseen ja asui ensin kaksi vuotta "Söba" Sjöblomin piharakennuksessa lähellä Mankkaan kaatopaikkaa. Viimeiset elinvuotensa 1969–1979 hän kuului Mankkaan kaatopaikan alkoholistiyhteisöön, mutta vielä täälläkin Martikainen jatkoi maalaamista. Martikainen kuoli Mankkaansuolla kevättalvella 1979.
Vuonna 1994 valmistui Pirkko Vallinojan ohjaama tv-elokuva Olavi Martikainen – elokuva ehdottomuudesta jossa Martikaista esitti Paavo Pentikäinen.
Kirjallisuutta

Koivisto, Pentti: Olavi Martikainen – ystäväni. 1987
Hämäläinen, Pirjo – Ruotsalainen, Matti: Suomalainen maisema. Helsinki: WSOY – Weilin+Göös, 2005. ISBN 951-0-30061-6
Aiheesta muualla

Olavi Martikainen, taidemaalari (1920-1979) Tietoaina. 2.9.1999. Arkistoitu 20.3.2005. Viitattu 30.1.2020.
Olavi Martikainen: Nuotio / Campfire, 1978  Rauman taidemuseo . Arkistoitu 8.7.2007. Viitattu 30.1.2020.
Olavi Martikainen  Kansallisgalleria . Viitattu 30.1.2020.
Martikainen, Olavi  Kirjav@ – Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta . Viitattu 30.1.2020.
Martikainen, Olli hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Maria (Burgundi)

Filip II Rohkea
Juhana II
Antoine
Lapset:
Juhana I Peloton
Flip III Hyvä
Lapset:
Filip III Hyvä
Kaarle I Rohkea
Lapset:
Kaarle I Rohkea
Maria I
Lapset:
Maria I
Maria Burgundin herttuatar, Michael Pacher n. 1490.
Maria (ransk. Marie de Bourgogne), lisänimeltään Rikas; (13. helmikuuta 1457 Coudenbergin linna Bryssel, Brabant, Burgundin Alankomaat – 27. maaliskuuta 1482 Wijnendalen linna, Flanderi) oli Burgundin herttuatar omalla oikeudellaan.
Suku

Marian vanhemmat olivat Burgundin herttua Kaarle Rohkea ja tämän toinen vaimo Charolais'n kreivitär Isabella de Bourbon (n. 1434–1465), joiden ainoa lapsi hän oli. Kaarle Rohkea kaatui Nancyn piirityksessä 5. tammikuuta 1477. Maria peri isänsä Burgundin herttuakunnan sekä Burgundin Alankomaat 19-vuotiaana. Hänen äitipuolensa ja tätinsä, leskiherttuatar Margareta Yorkilainen (1446–1503) toimi hänen ja hänen lastensa kasvattajana.
Hänellä oli omaisuutensa vuoksi runsaasti kosijoita viisivuotiaasta lähtien, kuten tuleva Aragonian kuningas Ferdinand II Katolilainen, Kaarle VII:n poika Berryn herttua Kaarle, tuleva Kaarle VIII, Lothringenin herttua Nikolas I ja Clarencen herttua George Plantagenet.
Avioliitto ja lapset

Marian puoliso oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Maksimilian I. Silloinen arkkiherttua 17-vuotias Maksimilian ja 19-vuotias Maria kihlattiin vuonna 1476 ja vihittiin Gentissä 18. elokuuta 1477. Avioliitto esti suuren osan Burgundin maista hajoamasta, mutta muutti myös hallitsijasuvun Valoisista Habsburgiksi. Burgundin herttuakunnasta tuli pian Ranskan omaisutta. Tämä oli käännekohta Euroopan valtapolitiikassa, joka johti Ranskan ja Habsburgien väliseen kilpailuun, joka kesti vuosisatoja.
Kun heillä oli aikaa, nuoripari harrasti tanssimista, metsästystä, musiikkia ja lemmikkieläimiä. Maria yritti opettaa Maksimilianille luistelua, joka oli tälle vaikeaa. He lukivat romansseja yhdessä. Pian häiden jälkeen Maria toi metsästyshaukkoja heidän makuuhuoneeseensa, jonka he jakoivat sen sijaan, että asuivat erillisissä asunnoissa ja jossa oli jo koira. Maria imetti itse lapsensa, määräsi ruokalistat ja ruokaili dijonilaisten kauppiaiden kanssa. Maria kannusti aviomiestään turnajaisissa, joissa tämä osoittautui loistavaksi kilpailijaksi, ei vain voimassa, vaan jolla oli myös ylelliset varusteet, ratsut, asusteet ja koristeet. Aluksi he puhuivat keskenään latinaa, koska Maksimilian ei osannut puhua ranskaa.
Heidän poikansa oli Kastilian kuningas Filip I Komea ja tyttärensä Espanjan Alankomaiden käskynhaltija, Savoijin herttuatar Margareta Itävaltalainen. Joittenkin tietojen mukaan heillä oli myös vuonna 1481 syntynyt poika Frans Itävaltalainen, joka kuoli pian syntymänsä jälkeen.
Marialle ja Maksimilianille syntyi kolme lasta:
Filip I Komea (22. heinäkuuta 1478 – 25. syyskuuta 1506), seurasi äitiään Burgundin herttua Filip IV:nä, avioitui 1496 Johanna Kastilialaisen kanssa, joka oli Aragonian kuningas Ferdinand II:n ja Kastilian kuningatar Isabella I:n toiseksi vanhin tytär. Puolisonsa avulla hänestä tuli Kastilian kuningas Filip I.
Margareta Itävaltalainen (10. tammikuuta 1480 – 1. joulukuuta 1530), avioitui huhtikuussa 1497 Asturian ruhtinas Juanin (1478–1497) kanssa, joka oli Aragonian kuningas Ferdinand II:n ja Kastilian kuningatar Isabella I:n vanhin poika ja perillinen. Avioitui toisen kerran 1501 Savoijin herttua Filibert II:n (1480–1504) kanssa. Molemmat liitot olivat lapsettomia- Margareta toimi veljensä käskynhaltijana Espanjan Alankomaissa 1507–1530.
Franz tai François (2. syyskuuta 1481 – 26. joulukuuta 1481), kuoli muutaman kuukauden ikäisenä
Herttuatar

Maksimilianin rinnalla Marian asema vahvistui poliittisesti ja sotilaallisesti. Vaikka tällä ei ollut rahaa eikä armeijaa, ei keisarikunnan tukea eikä aikaisempaa hallintokokemusta, hänen pätevyytensä sotilasasioissa ja hänen arvovaltansa keisarin poikana lisäsivät valtakunnan vakautta. Maksimilian otti hoitaakseen sotatoimet, jotka koskivat sekä sotilaallisia että taloudellisia yksityiskohtia.
Avioliitossa Maria säilytti poliittisen etuasemansa. Hänen alamaisensa tarkastelivat ulkomaalaista Maksimiliania ja tämän sotilaallisia tavoitteitaan epäilevästi. He pelkäsivät, että hän pitkittäisi sotaa Burgundin herttuakunnan takaisinsaamiseksi ja että uudet sotamenestykset rohkaisisivat häntä ja tekisivät hänestä uuden Kaarle Rohkean, jonka sotaisa perintö oli heille vastenmielinen. Hovissa oleskelleen diplomaatin ja kirjoittaja Philippe de Commines'n (1447–1511) mukaan Maksimilian oli liian nuori ja vieraassa maassa, "erittäin puutteellisesti kasvatettu" eikä hänellä siten ollut pienintäkään käsitystä siitä, miten valtion asioita pitäisi hoitaa.
Maria ja leskiherttuatar Margareta Yorkilainen yrittivät opettaa Maksimilianille ranskaa ja hollantia, mutta hän osoittautui laiskaksi oppilaaksi. Maria seurasi Maksimiliania hänen monilla matkoillaan, toimien puskurina saksankielisen prinssin ja heidän alamaistensa välillä. Heidän avioliittonsa oli onnellinen, mutta silti Maksimilianilla oli sen aikana lapsi sotaretkellään Den Boschissa tapaamansa lesken kanssa, joka syntyi vuonna 1482.
Kauneutensa, perintönsä ja tuomansa kunnian lisäksi Maria vastasi Maksimilianin naisihannetta: henkevä "Grand Dame", joka seisoi hänen vierellään hallitsijana. Tyttärelleen Margaretelle hän kuvaili tämän äitiä: "hänen silmissään loisti voima (saks. Kraft), joka ylitti kaikki muut naiset."
Marian setä Adolf Cleveläinen, Ravensteinin herra järjesti maaliskuussa 1482 haukkametsästyksen Wijnendalen linnansa lähellä olevassa metsässä. Maria rakasti ratsastamista ja metsästi aviomiehensä Maksimilianin ja hovin ritarien kanssa, kun hänen hevosensa kompastui, heitti hänet ojaan ja kaatui sitten hänen päälleen murtaen hänen selkänsä.
Aviomies Maksimilian oli järkyttynyt. Maria oli alun perin salannut vammansa laajuuden rauhoitellakseen tätä. Kun Maksimilian jatkoi hallitsematonta suremistaan, Marian täytyi pakottaa hänet ulos huoneestaan, jotta hän voisi keskustella valtion asioista aatelistensa kanssa. Hän pyysi näitä pitämään uskollisuusvalansa hänelle ja lapsilleen. Maksimilian ei ollut läsnä, kun hän lausui viimeiset sanansa.
Burgundin herttuatar Maria kuoli 25-vuotiaana useita viikkoja myöhemmin 27. maaliskuuta 1482 sisäisiin vammoihin, tehtyään sitä ennen yksityiskohtaisen testamentin. Hänet haudattiin Neitsyt Marian kirkkoon Bruggessa 3. huhtikuuta 1482. Hän oli kuollessaan raskaana.
Perintö

Konkurssiin joutunut hovi kunnioitti häntä upeilla hautajaisilla, jotka kustannettiin kun Maksimilian sulatutti hopeaesineitä tilaisuutta varten.
Kaksivuotias tytär Margareeta Itävaltalainen lähetettiin turhaan Ranskaan avioitumaan dauphinin kanssa, Marian yrittäessään miellyttää Ludvig XI:tä ja saada hänet olemaan hyökkäämättä omistamilleen alueille.
Historioitsija Olga Karaskova on kuvaillut häntä näin: "Burgundin Maria näyttää olleen hallitsijana melko non-sequitur-aihe tutkimukselle, koska tutkijat usein sivuuttavat hänen lyhyen hallituskautensa, joka oli häntä tärkeämpien, sotaisan isän Kaarle Rohkean ja mahtavan puoliso Maksimilianin välissä. Hän on hieman epätarkka hahmo tilassa, jota rajoittaa kaksi vastakkaista käsitystä hänestä: kokematon ja heikko herttuatar, pelkkä pelinappula suuressa poliittisessa pelissä Ranskan ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan välillä sekä määrätietoinen nuori prinsessa, joka tiesi mitä halusi ja onnistui sanelemaan tahtonsa, sekä elämäkertureittensa ylistämä. Herttuatar Maria pysyy yleensä edelleen lähisukulaistensa varjossa huolimatta monista Burgundin herttuakuntaa koskevista julkaisuista."
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maria (Burgundi) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Burgundin maitten jako Ranskan ja Habsburgien kesken 1477-1493
Marian kosijoitten lähettiläitä Kaarle Rohkean hovissa, miniatyyrikuva teoksesssa Miniature des Mémoires de Philippe de Commyne, Ètiennen Colaudin piiri n. 1518-1524
Maria Burgundilainen ratsailla metsästyshaukkansa kanssa, mitali lyöty 1477
Kaksoisbriquet, lyöty Flanderissa vuonna 1478 Maria Burgundilaisen hallituskaudella
Kuoleman takaa-ajama Burgundin herttuatar Maria metsällä. Kaksi miehistä yrittää paeta, kun taas toinen, todennäköisesti Maksimilian, viittoo tätä seuraamaan häntä, mitä tämä ei huomaa. Marian ja Maksimilianin tuntien kirja (rukouskirja), 1480-1482 Berliini. Huomaa alaoikealla kaksi vinttikoiraa, todennäköisesti englanninvinttikoiria.
Käännös suomeksi
Jim Martin

James Blanco ”Jim” Martin (s. 21. heinäkuuta 1961 Oakland, Kalifornia) on yhdysvaltalainen kitaristi, joka tunnetaan Faith No More -yhtyeen kitaristina vuosilta 1983–1993. Martinin tavaramerkiksi muodostuivat isot punasankaiset silmälasit, tuuhea parta ja erikoinen hiustyyli. Hänet tunnetaan myös nimellä Big Jim Martin.
Faith No More

Martin liittyi Faith No Moreen pari vuotta sen perustamisen jälkeen vuonna 1983 ja oli mukana muun muassa läpimurtoalbumilla The Real Thing. Vuoden 1993 Angel Dust -albumin jälkeen Martinin ja muiden jäsenten, etenkin laulaja Mike Pattonin välit alkoivat kiristyä musiikillisten erimielisyyksien vuoksi. Tämä oli ironista, sillä juuri Martin oli löytänyt Pattonin yhtyeeseen. Metallikitaristina Martin ei ollut tyytyväinen albumin enemmän lauluun ja kosketinsoittimiin keskittyvästä tuotannosta ja koki kitaroiden ja myös oman panoksensa jäävän taka-alalle. Martin erotettiin lopulta marraskuussa 1993. Yhtyeen tuottaja Mark Wallace on myöhemmin maininnut, että Martinin isän kuolema vaikutti myös hänen lähtöönsä yhtyeestä Yhtye jatkoi vuoteen 1998 asti ja Martinin tilalla nähtiin kitaristit Trey Spruance (1993–1994), Dean Menta (1994–1996) ja Jon Hudson (1996–1998).
Kun yhtye kasattiin uudelleen vuonna 2009, ilmoitettiin että huhuista huolimatta Martin ei ole mukana ja kokoonpanona on yhtyeen edellinen kokoonpano (kitaristina Hudson). Tosin Sirius XM -radion DJ:n mukaan Patton on kertonut, että Martinia pyydettiin mukaan yhtyeen San Franciscon keikoille, mistä hän kieltäytyi.
Muissa yhtyeissä

1980-luvun alussa Martin oli mukana Vicious Hatred -nimisessä thrash metal -yhtyeessä. Hänellä ja Metallican basistilla Cliff Burtonilla oli myös Spastik Children -niminen jami-yhtye. Burton oli Martinin lapsuudenaikainen ystävä. Burton, Martin ja Faith No Moren tuleva rumpali Mike Bordin olivat myös jäseninä EZ-Street-yhtyeessä vuosina 1979–1982.
Martinin Faith No Moren jälkeisiä yhtyeitä ovat olleet muun muassa Voodoocult, The Behemoth ja Fang. Hän on julkaissut yhden sooloalbumin, Milk and Blood vuonna 1996. Hän on myös vieraillut muun muassa Metallican, Primuksen ja Echobrainin albumeilla. Martinilla oli myös pieni rooli elokuvassa Billin ja Tedin maailma vuonna 1991.
Nykyään Martin asuu Castro Valleyssa Kaliforniassa vaimon ja kahden lapsen kanssa ja hän on keskittynyt maanviljelyyn.
Maria Amalia (keisarinna)

| Maria Amalia |
| --- | --- |
 Vaaliruhtinatar Maria Amalia, Josef Vivienin mukaan n. 1720-1725
Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarinna
Valtakausi:  12. helmikuuta 1742 – 20. tammikuuta 1745

Syntynyt:  22. lokakuuta 1701 Wien
Kuollut:  11. joulukuuta 1756 (55 vuotta) München
Puoliso:  Kaarle VII
Lapset:  Maria Antonia  Theresa Benedicta Maksimilian III Joosef Maria Anna Josepha Maria Josepha
Suku:  Habsburg
Isä:   Joosef I
Äiti:  Brunswick-Lüneburgin prinsessa Wilhelmina Amalia (1673–1742)
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Maria Amalia Josefa Anna (22. lokakuuta 1701 Hofburgin linna, Wien – 11. joulukuuta 1756 Nymphenburgin linna, München) oli Itävallan arkkiherttuatar, keisari Joosef I:n nuorempi tytär sekä keisari Kaarle VII:n keisarinnapuoliso.
Suku ja avioliittosuunnitelmat

Maria Amalian vanhemmat olivat Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Joosef I ja Brunswick-Lüneburgin prinsessa Wilhelmina Amalia (1673–1742). Hänen vanhemmasta sisarestaan Maria Josefinasta (1699–1756) tuli avioliittonsa August III:n kautta Saksin vaaliruhtinatar ja Puola-Liettuan kuningatar.
Maria Amaliaa kaavailtiin aluksi Piemonten prinssin Viktor Amadeuksen (1699–1715), Sisilian kuningaskunnan ja Savoijin herttuakunnan perillisen morsiameksi siinä toivossa, että liitto loisi paremmat suhteet Savoijin ja Itävallan välille. Prinssin isä, kuningas Viktor Amadeus II ei kuitenkaan suostunut suunnitelmaan, ja sulhasehdokas kuoli isorokkoon vuonna 1715.
Vuonna 1717 Maria Amalia tapasi tulevan puolisonsa, Baijerin kruununprinssi Karl Albrektin, kun tämä vieraili Wienissä osallistuakseen Belgradin piiritykseen. Karl Albrekt käytti aikaa kaupungissa tutustuakseen keisarilliseen perheeseen, koska halusi avioitua Habsburg-sukuun dynastisista ja taloudellisista syistä. He tapasivat toisen kerran vuonna 1718. Karl Albert pyysi alun perin vanhemman sisaren Maria Josefinan kättä, mutta tämä oli jo kihloissa.
Avioliitto, Baijerin vaaliruhtinatar

Tunnustettuaan vuoden 1713 laaditun pragmaattisen sanktion ja luovuttuaan oikeudestaan Itävallan ​​valtaistuimeen, Maria Amalia avioitui Karl Albrektin kanssa 5. lokakuuta 1722 Wienissä. Hän sai suuret myötäjäiset, kuten koruja 986 500 guldenin arvosta. Häissä esitettiin Tomaso Albinonin ooppera I veri amici, "Tosiystävät", mutta Wienissä häitä ei vietetty yhtä suurellisesti kuin Münchenissä, jossa hääjuhlat kestivät 17. lokakuuta lähtien aina 4. marraskuuta saakka.
Pariskunta asui Nymphenburgin linnassa Münchenissä ja heille syntyi avioliiton aikana seitsemän lasta, joista neljä eli aikuisiksi. Toukokuussa 1727, kun miespuolinen perillinen Maksimilian Joosef oli syntynyt, Maria Amalialle lahjoitettiin Fürstenriedin linna omaksi asuinpaikaksi. Vuonna 1734 Karl Albrekt nimesi Nymphenburgin palatsipuistossa sijaitsevan Amalienburgin metsästyslinnan vaimonsa mukaan. Heidän suhdettaan kuvattiin kohtalaisen onnelliseksi aviomiehen uskottomuudesta ja aviottomista lapsista huolimatta, koska heillä oli samankaltaisia ​​persoonallisuuksia ja kiinnostuksen kohteita.
Molemmat nauttivat hovielämästä, loistosta ja juhlista, ja he tekivät yhdessä Baijerin hovista kulttuurikeskuksen. Maria Amalia piti oopperasta ja hänen asuntojaan pidetään merkittävänä esimerkkinä rokokoon sisustussuunnittelusta. Münchenin residenssin uudet huoneet ovat eurooppalaista rokokootyyliä tyypillisimmillään. Maria Amalia oli kiinnostunut politiikasta, hänellä oli intohimo metsästykseen ja hän piti matkustamisesta väittämällä, että pyhiinvaellukset auttaisivat häntä saamaan poikia. Hän tuki kirkkoja ja luostareita, ja hänellä oli läheinen suhde kälyynsä Maria Anna Karolinaan, joka oli klarissalaisten luostarijärjestön nunna.
Böömin kuningatar ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarinna

Avioliitolla Kaarle VII:n kanssa oli poliittiset tarkoitusperät. Maria Amalian setä, keisari Kaarle VI oli säätänyt pragmaattisen sanktion taatakseen tyttärensä Maria Teresian kruununperimyksen. Kaarle VII kuitenkin vaati Habsburgien maita itselleen Kaarle VI:n kuoltua ja aloitti näin Itävallan kruununperimyssodan. Hänet kruunattiin helmikuussa 1742 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariksi vaaliruhtinaiden äänestyksen jälkeen. Poikkeuksellisesti myös Maria Amalia kruunattiin juhlallisessa seremoniassa. Tällä Kaarle ilmeisesti yritti vahvistaa asemaansa Itävallassa. Sota Maria Teresiaa vastaan kuitenkin jatkui.
Huolimatta siitä, että Maria Amalia oli avioliitossaan luopunut vaatimuksistaan ​​Habsburgien monarkiaa kohtaan, aviomies Karl Albrekt vaati niitä hänen nimissään Itävallan perimyssodan aikana, Kaarle VI:n kuoleman jälkeen. Tehtyään sopimuksen Puolan kuningas August III:n kanssa, joka oli Maria Amalian vanhemman sisaren Maria Josefinan aviomies (jolla olisi vahvempi vaatimus Itävallan kruunuun), Maria Amalian aviomies Karl Albrekt hyökkäsi Böömiin. Maria Amalia kruunattiin Böömin kuningattareksi Prahassa 7. joulukuuta 1741. Hänestä tuli 12. helmikuuta 1742 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarinna miehensä tultua kruunatuksi keisariksi Frankfurtissa. Itävalta miehitti Baijerin 14. helmikuuta 1742.
Viimeiset vuodet

Maria Amalian aviomies Kaarle VII kuoli 20. tammikuuta 1745 ja hänet haudattiin Münchenin Theatine-kirkkoon. Hän suostutteli poikaansa, uuden vaaliruhtinas Maksimilianin, tekemään rauhan serkkunsa Maria Teresian kanssa. Leskeytensä aikana hän asui pääasiassa Fürstenriedin linnassa. Vuonna 1754 hän perusti kaupungin ensimmäisen nykyaikaisen sairaalan, jota johtivat Pyhän Elisabetin luostarijärjestön nunnat, jotka hän oli kutsunut perustamaan luostaria.
Leskiruhtinatar Maria Amalia kuoli Münchenissä Nymphenburgin linnassa 11. joulukuuta 1756 55-vuotiaana.
Lapset

Maksimiliana Maria (12. huhtikuuta 1723 – 12. huhtikuuta 1723), kuoli vuorokauden ikäisenä
Maria Antonia Walburgis Symphorosa (1724–1780), Saksin vaaliruhtinatar ja säveltäjä, avioitui vuonna 1747 serkkunsa Fredrik Kristianin kanssa. Heille syntyi yhdeksän lasta.
Teresa Benedicta Maria (1725–1743), kuoli 17-vuotiaana joko isorokkoon tai vesirokkoon
Maksimilian III Joosef (1727–1777) Baijerin vaaliruhtinas, avioitui vuonna 1747 August III:n ja Maria Josefinan tyttären, serkkunsa Saksin prinsessa Maria Anna Sofian (1728–1797) kanssa, heillä ei ollut jälkeläisiä
Josef Ludwig Leopold (25. elokuuta 1728 – 2. joulukuuta 1733), kuoli viisivuotiaana
Maria Anna Josefina (1734–1776), avioitui vuonna 1755 Ludwig Georgin, Baden-Badenin maakreivin (1702–1761) kanssa, joka oli häntä yli 30 vuotta vanhempi, heillä ei oilut jälkeläisiä
Maria Josefina Antonia Walburga Felizitas Regula (1739–1767), avioitui vuonna 1765 pikkuserkkunsa Itävallan keisari Joosef II:n kanssa, avioliitto epäonnistui eikä heillä ollut jälkeläisiä. Maria Josefina kuoli 28-vuotiaana isorokkoon.
Arkkiherttuatar Maria Amalia 8-vuotiaana tanssiasussa naamio kädessään, David Richter vanhempi 1709
Baijerin vaaliruhtinatar Maria Amalia metsästysasussa, vierellään Beaucenpaimenkoira (berger de Beauce) eli beauceron, Franz Joseph Winder
Amalienburgin metsästyslinna, François Cuvilliés vanhempi, 1734–1739
Käännös suomeksi
David Markson

| David Markson |
| --- | --- |
 David Markson syyskuussa 2007
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. joulukuuta 1927 Albany, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 4. kesäkuuta 2010 (82 vuotta) Greenwich Village, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Tyylilajit:  postmodernismi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
David Merrill Markson (20. joulukuuta 1927 – n. 4. kesäkuuta 2010) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän kirjoitti useita postmoderneja romaaneja, joista tunnetuimpia ovat Springer’s Progress, Wittgenstein’s Mistress ja Lukijan luomislukko (Reader’s Block). Hänen viimeinen romaaninsa, The Last Novel, julkaistiin vuonna 2007, ja The New York Times kutsui sitä oikeaksi mestariteokseksi.
Marksonin tuotannolle on tyypillistä epätavallinen ja kokeellinen ote kerrontaan, hahmonkehitykseen ja juoneen.lähde? Marksonin kirja Wittgenstein’s Mistress puhutteli kirjailija David Foster Wallacea, ja tämä kirjoitti siitä esseen "Empty plenum", jossa hän sanoo, että se on "yksi tämän vuosikymmenen parhaista amerikkalaisista romaaneista". Wallace suositteli kirjaa naapurille, mutta se aiheutti Wallacen ja naapurin välille riidan, joka yltyi fyysiseksi niin että mies löi Wallacen nenän murskaksi. Naapurin mielestä kirja oli sovinnainen ja päähenkilön Katen ääni "epäaito". Vuosikymmen myöhemmin Wallace totesi romaanin olevan ”kutakuinkin kokeellisen kirjallisuuden huippu tässä maassa”.
Siinä missä Marksonin alkutuotanto ammentaa William Faulknerin ja Malcolm Lowryn modernismista, hänen myöhäistuotantonsa on, Marksonia itseään mukaillen, ”täpötäynnä kirjallisuus- ja taideankedootteja” ja ”epälineaarinen, katkonainen, kollaasimainen, assemblaasi”.
Modernien ja postmodernien kokeellisten romaaniensa lisäksi Markson julkaisi yhden runokokoelman, tutkimuksen ystävästään Malcolm Lowrystä, kolme dekkaria ja yhden ”anti-westernin” nimeltä The Ballad of Dingus Magee (Dirty Dingus Magee), josta  Burt Kennedy on ohjannut elokuvan Dingus, lännen kauhu.tarvitaan parempi lähde