stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
North American Aviation
Toinen maailmansota ja Korean sota loivat suuryhtiön

Yhtiö valmisti toiseen maailmansotaan lukuisia tunnettuja lentokoneita kuten T-6 Texan -koulukone, P-51 Mustang -hävittäjä ja B-25 Mitchell -pommikone. Yhtiö valmisti Texan-koneita 17 000 kappaletta.
Korean sodassa saavutti kuuluisuutta F-86 Sabre -hävittäjä, jota myytiin Yhdysvaltain liittolaisille suuria määriä.
F-107 ja F-108 -hävittäjälentokoneiden kehitysohjelmien keskeyttäminen 1950-luvun lopulla ja mannertenvälistä risteilyohjusta kehittäneen SM-64 Navaho-ohjelman lopettaminen olivat North American -yhtiölle pahoja taloudellisia iskuja. Tilannetta korjasi jonkin verran keskikantaman risteilyohjus AGM-28 Hound Dogin valmistus kohtuullisen suurissa määrin (yli 700 tuotantoyksilöä).
1960-luvulla yhtiö valmisti muutaman X-15 -rakettilentokoneen ja 1970-1980-luvuilla B-1 Lancerin, joka skaalattiin ylisoonisesta pommikoneesta alisooniseksi pitkän kehitystyön aikana.
NASAn päätoimittajaksi 1960-luvun alussa

Vuonna 1960 yhtiön uusi toimitusjohtaja Lee Atwood päätti keskittyä NASA:n avaruusohjelmaan. North American valmistikin Apollon komento- ja huoltomoduulit ja Saturn V -raketin toiset vaiheet S-II:t. Vuoden 1967 Apollo 1:n tulipalosta syytettiin mm. North American -yhtiötä ja maaliskuussa se sulautui Rockwell Standard -yhtiöön. Nimeksi muutettiin North American Rockwell. Vuonna 1973 yhtiö vaihtoi nimekseen Rockwell International ja lentokonedivisioonansa nimeksi North American Aircraft Operations.
Kylmän sodan lopun järjestelyissä Boeingille

Joulukuussa 1996 Rockwell Internationalin puolustus- ja avaruusdivisioonat (ml. North American Aviation ja Rocketdyne) myytiin Boeingille, joka yhdisti niiden tuotteen omaansa Integrated Defense Systems -divisioonaan. Boing  myi Rocketdynen edelleen UTC Pratt & Whitneylle vuonna 2005.
Lentokoneet

P-51 Mustang
P-82 Twin Mustang
B-25 Mitchell
F-86 Sabre
F-100 Super Sabre
YF-107
T-6 Texan
L-17 Navion
T-28 Trojan
T-2 Buckeye
XB-21
O-47
BT-9
A-36 Apache
XB-28 Dragon
AJ Savage
P-64
T-39 Sabreliner
B-45 Tornado
FJ Fury
YF-93
X-10
A-5 Vigilante
XF-108 Rapier
OV-10 Bronco
X-15
XB-70 Valkyrie
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
North American Aviation history
Centennial of Flight page on North American
Aerospace Legacy Foundation (Arkistoitu – Internet Archive)
AeroWeb: List of NAA aircraft
Apollon komentomoduuli vuodelta 1966 (Block 1)
P-51 Mustang
F-86 Sabre
XB-70 Valkyrie
Toscakakku

Toscakakun ruotsalainen versio.
Toscakakku, myös toskakakku, on mantelilastuilla ja kinuskilla kuorrutettu kahvileipänä käytetty torttu tai piirakka. Ruotsissa 1930-luvulla kehitetty leivonnainen on saanut nimensä Giacomo Puccinin ooperasta Tosca. Kuorrute on peräisin orientista. Sitä on harrastettu 1800-luvun puolenvälin tienoilla Sveitsissä, ja 1900-luvun alussa se tuli Ruotsiin, joskin vasta 1930-luvulla reseptejä on ruotsalaisissa keittokirjoissa nimellä toscakaka.
Klassikkona toscakakun reseptistä on monia muunnelmia. Joskus pohjaan voidaan lisätä esimerkiksi appelsiinimehua ja kuorrutteeseen siirappia.
Toskaleivos on toskakakun muunnelma.
Kirjallisuutta

Kaarina Turtia: Gastronomian sanakirja Otava 2009 ISBN 978-951-1-18546-8
Juan Nuñez

Juan Núñez Lima (s. 19. marraskuuta 1959) on entinen pikajuoksija, joka edusti Dominikaanista tasavaltaa. Helsingin MM-kisoissa 1983 hän juoksi 100 metrin juoksun finaalissa viidenneksi.
Ennätykset

| Laji | Tulos | Paikka | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 100 metriä | 10.16 | Havanna, Kuuba | 22. heinäkuuta, 1983 |
| 200 metriä | 20.65 | Havanna, Kuuba | 23. heinäkuuta, 1983 |
Saavutukset arvokisoissa

| Vuosi | Kisat | Paikka | Tulos | Laji |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1981 | Väli-Amerikan ja Karibian mestaruuskisat | Santo Domingo, Dominikaaninen tasavalta | 3. | 100 metriä |
| 1981 | Väli-Amerikan ja Karibian mestaruuskisat | Santo Domingo, Dominikaaninen tasavalta | 1. | 200 metriä |
| 1982 | Väli-Amerikan ja Karibian kisat | Havanna, Kuuba | 3. | 100 metriä |
| 1982 | Väli-Amerikan ja Karibian kisat | Havanna, Kuuba | 3. | 200 metriä |
| 1983 | Väli-Amerikan ja Karibian mestaruuskisat | Havanna, Kuuba | 1. | 100 metriä |
| 1983 | Väli-Amerikan ja Karibian mestaruuskisat | Havanna, Kuuba | 1. | 200 metriä |
| 1983 | Pan Amerikan kisat | Caracas, Venezuela | DSQ (2.) | 100 metriä |
| 1986 | Väli-Amerikan ja Karibian kisat | Santiago de los Caballeros, Dominikaaninen tasavalta | 2. | 100 metriä |
| 1986 | Väli-Amerikan ja Karibian kisat | Santiago de los Caballeros, Dominikaaninen tasavalta | 2. | 200 metriä |
| 1987 | Väli-Amerikan ja Karibian mestaruuskisat | Caracas, Venezuela | 1. | 100 metriä |
| 1987 | Väli-Amerikan ja Karibian mestaruuskisat | Caracas, Venezuela | 2. | 200 metriä |
| 1987 | Pan American Games | Indianapolis, Yhdysvallat | 3. | 100 metriä |
Anti-Doping rikkomus

Vuonna 1983 Pan-Amerikan kisojen yhteydessä Nuñez kärysi dopingtestissä fenkamfamiini-piristeen käytöstä, jonka johdosta hänen tuloksensa kyseisissä kisoissa mitätöitiin.
Veljo Tormis

Veljo Tormis vuonna 2004.
Veljo Tormis (7. elokuuta 1930 Kuusalu – 21. tammikuuta 2017 Tallinna) oli virolainen säveltäjä, jonka laajasta tuotannosta suurin osa on kuoromusiikkia. Hänen a cappella -teostensa tekstit samoin kuin melodiat ja rytmit juontuivat suomensukuisten kansojen lauluperinteestä. Tormis ammensi niin liiviläisistä, vatjalaisista, inkerinsuomalaisista, vepsäläisistä kuin karjalaisistakin aiheista. Hän sävelsi sekä Kalevipojan että Kalevalan tekstejä. Hän kirjoitti noin 60 sarjaa ja yli 100 kuoroteosta. Laulusäveltäjä Tormiksen kuoropartituurit kehittyivät yli kuoromusiikin rajojen ja muuttuivat suoranaisiksi kuorosinfonioiksi.
Tormis opiskeli urkujensoittoa (opettajana August Topman), kuoronjohtoa ja sävellystä (opettajana Villem Kapp) Tallinnan konservatoriossa sekä sävellystä Moskovan konservatoriossa (opettajana Vissarion Šebalin). Hän työskenteli opettajana Tallinnan lastenmusiikkikoulussa vuosina 1955–1960 ja Neuvosto-Viron säveltäjäliiton neuvonantajana 1956–1969 sekä hoiti liiton varapuheenjohtajan tehtävää 1974–1989. Vapaana säveltäjänä hän toimi vuodesta 1969 alkaen.
Tormiksen puoliso oli teatterintutkija Lea Tormis (s. 1932). Heidän poikansa Tõnu Tormis (s. 1954) on valokuvataiteilija.
Sävellyksiä

Looduspildid (1964–1969)
Kevadkillud
Suvemotiivid
Sügismaastikud
Talvemustrid
Eesti kalendrilaulud, 1966–1967
Luigelend, 1966
Maarjamaa ballaad, 1967
Raua needmine, 1972
Unustatud rahvad , 1970–1989
Liivlaste pärandus, 1970
Vadja pulmalaulud, 1971
Isuri eepos, 1975
Ingerimaa õhtud, 1979
Vepsa rajad, 1983
Karjala saatus, 1989
Eesti ballaadid, 1980
Pärismaalase lauluke 1981
Laevas lauldakse 1983
Kalevala algussõnad, 1990
Piiskop ja pagan, 1992–1995
17 eesti pulmalaulu, 1993
Soome-ugri maastikke, 1995
Incantatio maris aestuosi, 1996
Sünnisõnad, 1999.
Aiheesta muualla

Veljo Tormiksen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  Europeana  IdRef
Torkkeli Knuutinpojan patsas

| Torkkeli Knuutinpojan patsas |
| --- | --- |

Nimi:  Torkkeli Knuutinpojan patsas
Tekijä:  Ville Vallgren,   Karl Hård af Segerstad (jalusta)
Valmistumisvuosi:  1887 (paljastettu 1908)
Taiteenlaji:  veistos
Teostyyppi:  monumentti ja patsas
Materiaali:  pronssi
Sijainti:  Torkkeli Knuutinpojan tori
Koordinaatit:  60.714298°N, 28.730353°E
Torkkeli Knuutinpojan patsas on Viipurissa Torkkeli Knuutinpojan torilla eli Vanhalla raatihuoneen torilla sijaitseva veistos, joka esittää Viipurin linnan perustajaa Torkkeli Knuutinpoikaa. Kuvanveistäjä Ville Vallgrenin teos paljastettiin ensimmäisen kerran 4. lokakuuta 1908. Toisen maailmansodan jälkeen pahoin vaurioitunut patsas siirrettiin jalustoineen pois paikaltaan, mutta paljastettiin jälleen restauroituna 2. heinäkuuta 1993 Viipurin perustamisen 700-vuotisjuhlien yhteydessä.
Historia

Ruotsalaisen valtaneuvoksen ja sotamarsalkan Torkkeli Knuutinpojan patsas pystytettiin Viipurin ruotsinkielisten aloitteesta. Veistosta alettiin puuhaamaan jo 1870-luvulla ja hankkeen varsinaisena alullepanijana oli arkkitehti Johan Jacob Ahrenberg, joka tuolloin laati Viipurin linnan restaurointisuunnitelmia. Kuvanveistäjä Ville Vallgrenilta vuonna 1884 tilattu patsas valmistui kolme vuotta myöhemmin, mutta sen pystyttäminen kuitenkin kiellettiin poliittisista syistä, koska veistos oli kunnianosoitus ruotsalaiselle sotasankarille.
Teos oli tärkeä Vallgrenille, se oli 32-vuotiaan taiteilijan toistaiseksi merkittävin työ, johon hän oli panostanut suuresti. Vallgren oli muun muassa tuhonnut patsaan ensimmäisen kipsisen version, koska ei ollut tyytyväinen siihen. Veistoksen esikuvana oli vuonna 1854 Tukholmaan Birger Jaarlin torille pystytetty Birger Jaarlin patsas, jota Vallgrenin työ korkeine jalustoineen suuresti muistuttaa. Veistos saatiin lopulta paikalleen 21 vuotta valmistumisensa jälkeen, vaikka silloinkin Viipurin suomenmieliset piirit paheksuivat hanketta. Patsaan jalustan suunnitteli Viipurin läänin rakennuskonttorissa työskennellyt arkkitehti Karl Hård af Segerstad.
Arvostelusta huolimatta veistoksesta tuli Suomen itsenäistymisen jälkeen nopeasti kaupungin symboli, jonka edustalla järjestettiin esimerkiksi jatkosodan aikana 31. elokuuta 1941 Viipurin takaisinvaltauksen paraatikatselmus. Patsas vaurioitui myöhemmin sodan aikana pahasti ja neuvostoliittolaiset siirsivät sen paikaltaan vuonna 1948. Veistosta säilytettiin Salakkalahdessa vuoteen 1975 asti, jolloin eräs Viipurin museon työntekijä löysi patsaan ja siirrätti sen varastoitavaksi Viipurin linnaan. Veistoksen restaurointi aloitettiin vuonna 1991 ja uudelleen paikalleen se sijoitettiin heinäkuussa 1993.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Torkkeli Knuutinpojan patsas Wikimedia Commonsissa
Tyrgils Knutssonin patsaan paljastaminen Viborgin historiallisen museon edessä
Viipurin takaisinvaltauksen paraati Torkkeli Knuutinpojan patsaalla 31. elokuuta 1941. Keskellä paraatia vastanottanut Lennart Oesch, vasemmalla kypärä päässään eversti Aladar Paasonen.
North West Company

North West Companyn vaakuna
North West Company oli turkiskauppaa harjoittava yritys 1779-1821 jonka kotipaikka oli Montréalin kaupungissa, Québecin provinssissa. Yhtiö harjoitti turkiskauppaa Länsi-Kanadan alueella, ja sen suurin kilpailija oli Hudson's Bay Company. Turkiskaupasta saatavan taloudellisen hyödyn vuoksi yhtiöiden edut olivat monesti ristiriidassa keskenään, ja lopulta puhkesi aseellisia yhteydenottoja, kunnes lopulta 1821 North West Company sulautettiin kilpailijaansa.
Historia

Historiankirjoissa on mainintoja North West Companystä vuodesta 1770 alkaen, mutta virallisesti yhtiö perustettiin 1779. Yhtiö oli ensimmäisen neljän vuoden ajan väljä kuudentoista Motréalilaisten kauppiaiden muodostama ryhmä, jotka kävivät keskusteluja kuinka kilpailla Hudson's Bay Companyn hallinnoiman turkismonopolin kanssa. Virallisesti North West Company yhtiöitettiin vuonna 1783 ja yhtiön pääkonttori sijaitsi Vaudreuil-kadulla Montréalissa. Yhtiötä johtamaan valittiin Benjamin Frobisher, hänen veljensä Joseph, ja Simon McTavish, sekä rahoittajajäsenet Robert Grant, Nicholas Montour, Patrick Small, William Holmes ja George McBeath.
Vuonna 1787 Gregory, McLeod and Co. yhtiö yhdistettiin North West Companyyn josta johtuen Roderick Mackenzie ja hänen serkkunsa Alexander siirtyivät yhtiön palvelukseen. Myöhemmin Alexander oli johtamassa läntisen Kanadan tutkimusmatkoja alkuasukas metsästäjien parissa. Grand Portagen kaupungista (nykyisessä Minnesotan osavaltiossa) Yläjärven rannalla muodostui tärkeä kauppapaikka yhtiölle, kauppapaikalla kohtasivat Montrealista saapuvat tarvikkeita kuljetukset ja lännestä saapuvat kauppiaat. Vuonna 1803 kauppapaikka siirrettiin Fort Williamin tukikohtaan (nykyisessä Ontarion provinssissa) joka sijaitsi Kanadan puolella myöhemmin määriteltävää Kanadan ja Yhdysvaltain rajaa.
Yhtiön johto laajensi aluettaan Athabascajärven ympäristöön saakka mikä mahdollisti tutkimusmatkat pidemmälle länteen, tutkimusmatkoja suorittivat muun muassa Simon Fraser, Alexander Mackenzie ja David Thompson, nämä tutkimusmatkailijat kartoittivat alueet ulottuen Kalliovuorilta tyynenmeren rannalla sijaitsevaan Gulf of Georgiaan.
Historia > Frobisher - MacTavis kauppa

Benjamin Frobisherin kuoltua Simon McTavish perusti yhtiön McTavish, Frobisher and Company jossa McTavish ja Benjamin Frobisherin veli Joseph kontrolloivat yhtätoista North West Companyn kahdestakymmenestä osakkeesta. yhtiöllä oli kaksikymmentäkolme omistajaa, mutta kaikkiaan yhtiöllä oli palveluksessaan noin 2000 henkilöä, edustajia, kauppiaita, oppaita, tulkkeja ja turkiskauppiaita (voyageurs). Joukkoon kuului myös Alexander Mackenzie, yhdysvaltalainen Peter Pond ja Alexander Henry. muita organisaatiojärjestelyjä suoritettiin vuosina 1795 ja 1802, jossa osakkeita jaettiin pienempiin osiin kaikille osakkaille.
Tuoteketjusta tuli täydellinen 1792 kun lontoolainen kauppias John Fraser yhdessä Simon McTavishin kanssa perustivat yhtiön McTavish, Fraser and Companyn markkinoimaan North West Companyn tuotteita. Suurin osa rahoittajista ja johtohenkilöistä oli englanninkielisiä Quebecilaisia, mutta lukemattomat kanadanranskalaiset omistivat osakkeita yhtiön toimipisteissä ympäri maata, olivat monissa tärkeissä johtotehtävissä ja olivat edustettuina suurena joukkona turkiskauppiaista (voyageurs) jotka tekivät kauppaa intiaanien kanssa.
Yhtiö laajensi aluettaan luoteessa aina Isolle Karhujärvelle saakka ja lännessä Kalliovuorten länsipuolelle. Englannin Itä-Intian kauppakomppanialla oli monopoli rahtikuljetuksista Eurooppaan joten yhtiö yritti markkinoida turkiksia Kiinaan käyttäen yhdysvaltalaisia kauppalaivoja, myöhemmin tämä kuitenkin osoittautui tuottamattomaksi. North West Company laajensi toimintojaan Yhdysvaltain Luoteisterritorioon, jossa Jacques Vieau avasi toimipisteen Milwaukeessa 1795 ja pienempiä kauppapaikkoja Kewauneehen, Manitowociin ja Sheboyganiin. Vuonna 1796 yhtiö avasi väliaikaisen toimipisteen New Yorkissa parantaakseen asemiaan maailmanmarkkinoilla, jossa politiikalla ja henkilökohtaisilla suhteilla oli suuri merkitys kaupankäynnille. Tästä huolimatta North West Company oli alakynnessä johtuen Hudson's Bay Companyn määräävästä markkina-asemasta, omistamastaan Rupertinmaasta (joka käsitti suuren osan läntistä Kanadaa ja josta pyydetyt turkikset olivat parasta laatua) ja rahtimonopolista Euroopan ja uuden mantereen välillä. Yhtiö yritti taivuttaa brittiparlamenttia muuttamaan kauppaehtoja tai edes myöntämään yhtiölle kuljetusoikeudet tarvikkeille turkiskaupan mahdollistamiseksi. Kaikki vaatimuksen, mukaan lukien henkilökohtainen vetoomus Simon McTavishilta pääministeri William Pittille evättiin.
Hudson's Bay Companyn rikkumattoman monopoliaseman säilymisestä johtuen yhtiö McTavishin johdolla päätti riskeerata suhteet Hudson's Bay Companyyn ja lähetti matkalle kaksi tutkimusryhmää, ensimmäisen maateitse Montrealista Jamesinlahdelle ja tarvikelaivan meriteitse. Molemmat retkikunnat tapasivat nykyisessä Nunavutin territoriossa sijaitsevalla Charltoninsaarella syyskuussa 1803. Yhtiö julisti alueen hallintaansa. Tämä tuli yllätyksenä Hudson's Bay Companylle ja tulevina vuosina syvensi ongelmia yhtiöiden välillä, vaikka McTavish toivoi rakentavaa keskustelua ja kompromissia yhtiöiden välille.
Historia > Yhdistyminen Hudson's Bay Companyyn

Yhtiö oli vuonna 1810 ajautunut uusiin ongelmiin turkiseläinten liiallisen metsästyksen vuoksi (joista majava oli tärkein). Lisäksi yhdysvaltalaiset olivat tuhonneet Sault Sainte Mariessa sijaitsevan toimipisteen 1812 sodassa, mikä oli vakava isku jo ennestään vaikeuksissa olevalle yhtiölle. Tapahtumat kiristivät kilpailua Hudson's Bay Companyn kanssa. Thomas Douglasin neuvoteltua itselleen Selkirkin toimiluvalla määräämisoikeuden Assiniboian alueeseen johti vihollisuuksiin ja Red River Colonyssa tapahtuneeseen Pemmikaanisotaan ja myöhemmin Seven Oaksin taisteluun 1816. Lordi Selkirk määräsi William McGillivrayn ja useita North West Companyn työtekijöitä vangittavaksi, Fort Williamin linnoituksen takavarikoitavaksi sekä syytti heitä kahakan aikana tapahtuneesta 21 kuolemasta. Kuolemantapaukset käsiteltiin myöhemmin Montrealin oikeusistuimessa. Seuraavien vuosien aikana muutamat suurimmat rahoittajat ja kokeneimmat osakkaat päättivät poistua yhtiö palveluksesta, osittain johtuen McTavishin perheenjäseniä suosivasta henkilöstöpolitiikasta.
Vuonna 1820 North West Company laski liikkeelle oman maksuvälineensä, yksi kolikko oli yhden majan nahan arvoinen. Tästä huolimatta yhtiön tulevaisuus oli vaakalaudalla, Henry Bathurst (joka toimi Valtiosihteerinä, Sotaministerinä ja Siirtokuntaministerinä) määräsi vihollisuudet lopetettavaksi. Britannian hallitus jatkoi painostusta ja sääti uuden lain turkismetsästyksestä Brittiläisessä Pohjois-Amerikassa. Heinäkuussa 1821 osakkeenomistajat suostuivat North West Companyn ja Hudson's Bay Companyn yhdistämiseen. Uudella yhtiöllä oli 97 North West Companyn aikaisemmin omistamaa ja 76 Hudson's Bay Companyn omistamaa toimipistettä. Rupertinmaan kuvernööri George Simpsonista (1787-1860) tuli yhtiön Kanadan toimintojen johtaja ja perusti päätoimistonsa Québecin provinsissa sijaitsevaan Lachinen kaupunkiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fort Frances Museum & Cultural Centre Fort Frances, Ontario: Celebrating Community (Arkistoitu – Internet Archive)
Simon McTavish
Alexander MacKenzie
Charltoninsaaren sijainti
Transferenssi

Transferenssi (lat. transferre 'viedä yli') eli tunteensiirto (saks. Übertragung) tarkoittaa tunteen tiedostumatonta uudelleenkohdistumista toiseen yksilöön. Rinnakkaistermiksi YSA määrittelee sille siirtovaikutuksen. Transferenssin käsitteen toi psykoanalyysiin Sigmund Freud. Hän käsittelee käsitettä esimerkiksi kirjassaan Unien tulkinta (Die Traumdeutung, 1900).
Tunteensiirtoa pidettiin aluksi lieveilmiönä, joka haittasi psykoterapiaa ja potilaan paranemista. Vuoden 1912 paikkeilla Freud muutti käsitystään ja totesi, että sielulliset ristiriidat on selvitettävä tunteensiirtosuhteessa.
Psykoanalyysin mukaan potilas kohdistaa tiedostamattaan psykoterapeuttiin tunteita, jotka ovat alun perin kohdistuneet tämän läheiseen tai muuhun merkittävään ihmiseen. Esimerkiksi rakkaus isää kohtaan voi muuntua rakkaudeksi terapeuttia kohtaan; psykoanalyytikko havainnoi, kuinka potilas suhtautuu häneen, ja päättelee siitä, kuinka potilas on suhtautunut isäänsä. Analyytikko ei kuitenkaan ala suhtautua potilaaseen ikään kuin olisi tämän isä.
Psykoanalyytikkojen mukaan transferenssi ilmentää ihmisen ajattelun metaforisuutta: potilas suhtautuu terapeuttiin ikään kuin tämä olisi isä.
Vastatransferenssi (saks. Gegenübertragung) tarkoittaa terapeutin omien tunteiden kohdistumista potilaaseen. Siinä missä transferenssi saa kehittyä hoitosuhteessa, jotta sitä voidaan hyödyntää, on analyytikon tunnistettava ja hallittava oma transferenssinsa, jottei kohtelisi potilasta jonakuna muuna.
Boris Novitsky

Boris Novitsky (ven. Борис Евгеньевич Новитский, Boris Jevgenjevitš Novitski; 15. kesäkuuta 1904 Pietari – 28. lokakuuta 1986 Helsinki) oli venäläinen rehtori, Venäjän kulttuuridemokraattisen liiton (VKDL) puheenjohtaja sekä venäjän kielen ja kulttuurin kehittäjä Suomessa. Hän valmistui kemian diplomi-insinööriksi vuonna 1930 Ranskassa Bordeaux’n yliopistosta. Novitsky oli Suomalais-venäläisen koulun ensimmäinen rehtori. Hän toimi koulun rehtorina vuosina 1955-1963 sekä apulaisrehtorina vuoteen 1972 asti. Hän oli myös maaliskuussa 1945 perustamassa Venäjän kulttuuridemokraattista liittoa, jossa hän toimi myös puheenjohtajana.
Elämä ja ura > Varhaisvaiheet

Boris Novitskyn vanhemmat olivat Eugen Novitsky (ven. Евгений Новитский, Jevgeni Novitski) ja Emma o.s. Von Cossman. Hän syntyi kesällä 1904 Pietarissa Venäjän keisarikunnassa. Hänellä oli sisko Nadežda Novitsky (ven. Надежда Новитская, Nadežda Novitskaja).lähde?
Elämä ja ura > Koulu- ja työura

Novitsky kävi koulun Terijoen venäläisessä reaalikoulussa. 1930 hän valmistui kemian diplomi-insinööriksi Ranskassa Bordeaux’n yliopistosta.
Hän joutui muuttamaan Suomeen vuonna 1934, kun Ranskan talouden tilan ja venäläistaustansa takia hänellä oli vaikeuksia saada töitä. Tullessaan Suomeen hän puhui sanottaen heikosti suomea. Suomessa hän aloitti työnteon Suomen Kaapelitehtaassa, jossa oli verrattaen paljon suomenkielisiä työntekijöitä. Ennen sotia Boris työskenteli Kaapelitehtaalla, ja sotien jälkeen hän sai töitä Vartalta. Novitsky oli perustamassa Venäjän kulttuuridemokraattista liittoa 1945. Hän toimi myös liiton puheenjohtajana.
Marraskuussa 1954 Novitsky, toimien VKDL:n puheenjohtaja, haki tukea venäjänkielisen koulun rakentamiseen Suomeen Neuvostoliiton ministerineuvoston varapuheenjohtaja Anastas Mikojanilta. Vuotta myöhemmin 1955 perustettiin Helsingin Venäläinen Koulu ja Boris Novitsky nimitettiin koulun rehtoriksi. Hän opetti koulussa myös mieliainettaan – historiaa, mutta myös maantietoa, laskentoa, etiikkaa ja ammatinvalintaa. Novitsky toimi koulussa erinäisissä rooleissa vuoteen 1972 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle.
Hän seurasi sanotusti paljon Neuvostoliiton kulttuuria, politiikkaa, kirjallisuutta ja toi erityisesti Venäjän kulttuuria Suomeen.
Elämä ja ura > Sota-aika

Talvisodassa hänet otettiin tutkintavankeuteen, koska häntä pidettiin poliittisesti epäluotettavana ja hänet vietiin eristysleirille. Hänet pidätettiin myös jatkosodassa samoista syistä vuonna 1941 ja vietiin Tammisaareen. Hänen äitinsä Emma vetosi tuntemiinsa vaikutusvaltaisiin suomalaisiin poliittisiin johtajiin ja itsepintaisten vetoomusten jälkeen Boris vapautettiin varoituksella. Häneltä tosin kiellettiin poliittinen toiminta.
Elämä ja ura > Yksityiselämä

Novitsky meni naimisiin Ekaterina Novitskyn o.s. Puustinen kanssa Ranskassa. Heillä oli neljä lasta. Boris Novitsky kuoli 28. lokakuuta 1986 Helsingissä 82-vuotiaana.lähde?
Nostradamus

| Nostradamus> Michel de Nostredame |
| --- | --- |
 Nostradamus poikansa César de Nostredamen maalauksessa noin vuodelta 1614.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. joulukuuta 1503 Saint-Rémy-de-Provence, Ranska
Kuollut: 2. heinäkuuta 1566 (62 vuotta) Salon-de-Provence
Ammatti:  lääkäri, astrologi, ennustaja
Muut tiedot
Aktiivisena:  ennustajana 1550–1566
Merkittävät teokset: Les Prophéties 1555–1566
Tyyli:  runomuoto
 Nimikirjoitus
Michel de Nostredame (latinankielinen kirjailijanimi Nostradamus; 14. joulukuuta 1503 Saint-Rémy-de-Provence, Ranska – 2. heinäkuuta 1566 [juliaaninen kalenteri] Salon-de-Provence, Ranska) oli ranskalainen lääkäri, astrologi ja ennustaja. Hänen monitulkintaisissa nelisäkeisten runojen kokoelmissaan on satoja ennustuksia, joista on väitetty löytyvän viittauksia myöhempiin maailmanhistoriallisiin tapahtumiin.
Kirjallisuutta

Ljungström, Georg: Nostradamuksen ennustukset maailman vaiheista v:sta 1558 v:teen 3797. Suomentanut Akseli Skutnabb. Toimittaneet Pauli Kotkavaara ja Reino Kalliovaara. Lähetys Ystävä, 1959. (Aiempi painos samasta kirjasta julkaistu v. 1923, toisena suomentajana mainittu Väinö Stenbäck; 3. painos 1976.)
Jovaliste, Jean: Nostradamus : aikamme profeetta.  Helsinki:  Alea-kirja, 1981.  ISBN 951-92726-6-6
Nostradamuksen ennustukset kommentaareineen. Toimittaneet Seppo Aalto ja Veijo Minkkinen, suomentaneet Jaakko Ahokas, S. Albert Kivinen ja Lena Talvio. Helsinki: Like, 2002. ISBN 951-578-938-9
Reading, Mario: Nostradamus – 100 ennustusta: kuvitettu laitos. Suomentanut Tapani Kilpeläinen. Helsinki: Gummerus, 2011. ISBN 978-951-20-8256-8