Suomen esihistoria
Kivikausi > Neoliittinen kivikausi (5200–1900/1700 eaa.) > Neoliittisen kivikauden keskivaihe (3200–1900/1700 eaa.) > Nuorakeraaminen kulttuuri (2800–2300 eaa.)

Nuorakeraaminen kulttuuri, eli toiselta nimeltään vasarakirveskulttuuri, vaikutti aluksi Venäjällä ja levisi asukkaiden siirtymisen johdosta Itämeren ympäristöön Baltiaan. Noin 3200 eaa. tulivat ensimmäiset siirtolaiset Lounais- ja Etelä-Suomeen ja asettuivat vanhan pyyntikulttuurin sekaan, mutta erilaisille asuinpaikoille. On arvioitu, että tulokkaita oli vähän, mutta siitä huolimatta he ottivat haltuunsa alueen, jonka raja sisämaata vasten oli Viipurinlahti–Lahti–Kangasala–Teisko–Kauhava–Kokkola. Tämän alueen pohjoispuolelle he eivät pystyneet enää siirtymään, koska lauhempi ilmasto takasi paremmat olosuhteet kotieläimien pitoon ja toisaalta viljavat savikot ja niiden lehtimetsät loppuivat tuolle linjalle.
Vasarakirveskulttuurin alun perin keskieurooppalaiset symbolit ja rituaalit eroavat huomattavasti pohjoisen kampakeraamisen kulttuurin perinteistä. Kulttuurin tärkeitä sota-aseita tai seremoniallista esineitä, vasarakirveitä, on löydetty Suomesta noin 900 kappaletta. Suomeen kehittyivät omat vasarakirvestyyppinsä. Keramiikka oli erilaista: astiat olivat pienempiä, tasapohjaisia ja vain yläosastaan koristeltuja. Koristeena on päällekkäisiä nuoranpainaumia.
Nuorakeraaminen kulttuuri viljeli mahdollisesti viljaa kaskiviljelynä tai hoiti karjaa. Nuorakeraamisen kulttuurin asutus ei ollut yhtä rannansidonnaista kuin aikaisempi kampakeraaminen asutus, mutta asuinpaikat olivat kuitenkin useimmiten veden lähistöllä. Asutuksen sijainti voi viitata rantaniittyjen hyödyntämiseen laidunmaana. Virossa arvioidaan yksittäistaloasutuksen syntyneen nuorakeraamisen kulttuurin aikana. Suomenkin osalta tämä on mahdollista sillä asuinpaikat ovat suhteellisen pieniä ja niiden levintäkuva on hajanaisempi aikaisempaan verrattuna. Nuorakeraamisen kulttuurin vahvistuttua ja elintilan käytyä vähiin, myöhäiskampakeraaminen väestö väistyi tai sulautui nuorakeraamiseen väestöön, mutta ainakin myöhäiskampakeraamisen väestön asuinpaikat vähenivät.
Ahvenanmaalta on löydetty 5 000 vuotta vanha ohranjyvä. Itäisessä Ruotsissa viljanviljelystä on todisteita 5 000 vuoden takaa ja sieltä viljanviljely on levinnyt Ahvenanmaalle. Manner-Suomesta löydetyt vanhimmat jyvät ovat 3 500 vuoden takaa.
Suomen pohjois- ja itäpuolella elivät niin sanottua asbestikeramiikkaa käyttävät ihmisryhmät. Asbestikuitujen sekoittaminen keramiikan sideaineeksi lienee Saimaan alueella kehitetty tekniikka. Sisämaan asukkaat pitivät yhteyksiä rannikon myöhäiskampakeraamisen ja Pyheensillan kulttuurien kanssa. Sisämaan asbestikeramiikka koostuu Kierikin ja Pöljän keramiikasta. Ilmeisesti nämä ryhmät myös asuttivat Perämeren rannikon. Jokien suihin muodostui laajoja asuinpaikkavalleista koostuvia asuinpaikkoja. Nämä kylämäiset asuinpaikat saattoivat olla ympärivuotisia.
Noin 3300–1300 eaa. Perämeren rantaviivan tuntumaan ilmestyivät niin sanotut jätinkirkot, joiden tekijöistä on vain hatara kuva. Nämä vallimaiset rakenteet pohjautuivat luultavasti Keski-Euroopan ja Etelä-Skandinavian megaliittiperinteeseen. Parhaiten säilyneet ja suurimmat jätinkirkot portteineen on tuoreen tutkimuksen mukaan suunnattu päivänseisausten ja -tasausten auringonnousuihin ja -laskuihin Läpimitaltaan 60-metrinen Pattijoen Kastelli on maan suurin jätinkirkko.
Lounaissuomalaista Pyheensillan ryhmää (2900–2400 eaa.) pidetään usein kampakeramiikan tradition viimeisenä vaiheena. Löytöjä on muun muassa. tehty Mynämäen Pyheensillasta. Ahvenanmaalla ovat edustettuina kaikki kampakeramiikan vaiheet ja vasarakirveskulttuuri. Lännestä saapui uusia asukkaita, joka kuuluvat skandinaaviseen kuoppakeraamiseen kulttuuriin, joka tunsi myös maanviljelyn. Merkittävin kuoppakeraaminen asuinpaikka on Jomalan Jettböle, josta on löydetty Suomen ainoa kivikautinen luuranko, 160 cm pitkä mies ja runsaasti savi-idoleita.