stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
R-happo

| R-happo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3-hydroksinaftaleeni-2,7-disulfonihappo
CAS-numero:  148-75-4
PubChem CID:  8674
SMILES:  C1=CC(=CC2=CC(=C(C=C21)O)S(=O)(=O)O)S(=O)(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H8S2O7
Moolimassa:  304,304 g/mol
Sulamispiste:  282 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
R-happo (C10H8S2O7) eli 2-naftoli-3,6-disulfonihappo tai 3-hydroksinaftaleeni-2,7-disulfonihappo on sulfonihappoihin ja fenolijohdannaisiin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muiden yhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa R-happo on valkoista kiteistä ainetta, joka absorboi kosteutta ja vetistyy. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja liukenee myös etanoliin ja vähäisessä määrin dietyylieetteriin. R-happo reagoi elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla 1-asemassa olevaan hiileen.
R-happoa valmistetaan sulfonoimalla 2-naftolia rikkihapolla. Reaktiolämpötilaa nostetaan hitaasti 60 °C:sta 120 °C:een. Reaktiossa muodostuu myös 6-hydroksinaftaleeni-2-sulfonihappoa ja R-hapon isomeeria G-happoa. G-happoa muodostuu vähemmän, kun reaktiolämpötila on korkea. Näiden yhdisteiden suolojen liukoisuusominaisuudet ovat erilaiset, mihin perustuvat niiden erottaminen ja puhdistaminen.
R-happoa käytetään useiden atsovärien valmistamiseen. Siitä saadaan myös muita väriaineiden valmistamiseen käytettäviä kemikaaleja, kuten 2-aminonaftaleeni-3,6-disulfonihappoa (amino-R-happo), nitroso-R-happoa tai 2,3-dihydroksinaftaleeni-6-sulfonihappoa. Myös yhdisteen natrium- tai alumiinisuoloilla on käyttöä.
Raamattu (Lapua)

Opasteviitta valtatie 16:n varrella.
Raamattu on Lapuan Hellanmaassa sijaitseva kylä. Kylä sijaitsee noin 12 kilometrin päästä kaupungin keskustasta Vaasan suuntaan valtatien 16 läheisyydessä.
Kylä on kansanperinteen mukaan saanut nimensä Raamatusta, joka vihollista paossa olleilta ihmisiltä jäi alueella olevalle kivelle isovihan aikaan.
Erik Pöysti (ohjaaja)

| Erik Pöysti> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. elokuuta 1955 (ikä 69)
Ohjaaja
Aktiivisena:  1981–
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Erik Mikael Pöysti (s. 20. elokuuta 1955 Helsinki) on suomalainen teatteriohjaaja ja opettaja.
Ura

Pöysti opiskeli Teatterikorkeakoulussa 1977–1981. Hän työskenteli kiinnitettynä ohjaajana Svenska Teaternissa 1981–1983 ja 1984–1988 sekä Lilla Teaternissa 1983–1984. Vuodesta 1988 alkaen Pöysti on toiminut vapaana taiteilijana.
Pöysti opetti teatteritaiteita Västra Nylands folkhögskolassa 1995–2005, minkä jälkeen hän työskenteli opettajana Yrkeshögskolan Sydvästissä.
Pöystin teatteriohjauksista mainittakoon Noréns Modet att döda (1984), Ronja Rövardotter (1987), Shirley Valentine (1991), I väntan på Godot (2000) ja Den stora rollen (2001).
Perhetausta

Erik Pöysti on karjalaista ja suomenruotsalaista sukujuurta. Hänen vanhempansa Lasse Pöysti ja Birgitta Ulfsson olivat näyttelijöitä. Myös hänen veljensä Tom, vanhempi tyttärensä Alma ja poikansa Oskar ovat näyttelijöitä. Pöysti avioitui 1980 toimittaja Tua Rannisen kanssa.
Aiheesta muualla

Näytelmät.fi: Erik Pöysti
Helsingin Sanomat: Pöystit yhdessä näyttämölle (17.2.2000)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet  Uppslagsverket Finland
Pöytäliina

Vichy-ruudullinen pöytäliina.
Pöytäliina on liina, jolla suojataan pöydän pintaa. Pöytäliinan tarkoitus on myös koristaa pöytää ja vaimentaa astioiden aiheuttamaa melua. Usein pöytäliina on valmistettu puuvillasta tai pellavasta. Vanhimmat tunnetut pöytäliinat esiintyvät 1400-luvun maalauksissa.
Pöytähuopaa, nykyisin villan sijasta usein tekokuituista, käytetään pöytäliinan alla tekemään pöydänpinnasta pehmeämpi ja vaimentamaan astioiden melua.
Kaitaliina on pitkänomaisissa pöydissä käytettävä pitkä ja kapea pöytäliina, joka peittää vain pöytäpinnan keskiosan pöydän leveyssuunnassa. Kaitaliinaa voidaan käyttää pelkästään tai koko pöydän kattavan pöytäliinan päällä erityisen juhlavaa kattausta tavoiteltaessa.
Kateliina on kate- eli aluslautasen päälle asetettava, pyöreä tai neliömäinen, usein pitsistä tehty ohut liina, jonka tarkoitus on estää kolahdus, kun ruokalautanen asetetaan katelautaselle.
Lautasliina on kattauksessa usein näyttävästi taiteltu tai lautasliinarenkaaseen rullattu neliömäinen liina, jonka ruokailija avaa ja asettaa syliinsä ruokailua aloittaessaan.
Pikkuliina eli tabletti on kunkin ruokailijan ruokailuvälinekattauksen alle laitettava noin 30 x 40 cm liina, jollaisia voidaan käyttää myös esimerkiksi kukkamaljakon alla.
Vahakangaspöytäliinaa, kansankielellä ”vakstuukia”, käytetään usein arkiruokailupöydän suojana. Vahakangas oli alun perin öljykangasta muistuttavaa vahakäsiteltyä puuvillakangasta, mutta muovikäsittely korvasi vahan 1950–1960-luvuilla.
Kertakäyttöisiä pöytäliinoja valmistetaan sekä paperista että kuitukankaasta.
Muiden kuin ruokapöytien liinat

Muilla kodin pöytäpinnoilla ja pöydänkorkuisten kalusteiden yläpinnoilla käytetään etenkin perinteisessä sisustamisessa pieniä koristeliinoja, jotka peittävät vain osan pinnan keskiosasta. Pyöreillä pöydillä suositaan perinteisesti pyöreitä pitsi- tms. koristeliinoja, suorakulmaisilla pöytätasoilla suorakulmaisia kaitaliinoja. Koristeliinan päälle asetetaan usein jokin koriste-esine. Kukkamaljakon tai huonekasvin alla liina suojelee jossain määrin kalusteen pintaa vesivaurioilta.
Kirjallisuutta

Silpala, Elsa: Eläköön pellava: Perinteisten pöytäliinojen ohjekirja.  Hämeenlinna:  Fredrika Wetterhoff-säätiö, 1999.  ISBN 951-98242-0-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pöytäliina Wikimedia Commonsissa
History of the Printed Tablecloth (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
RA-140 DS

| Sisu RA-140 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantomäärä:  41 kappaletta
Mitat ja massat
Omamassa:  14 400 kg
Teho:  190 hv
Vetotapa:  4×4
RA-140 DS eli "Raisu" on suomalaisvalmisteinen Sisun kehittämä, ja sittemmin Patria Vehicles Oy:n markkinoima miinanraivausajoneuvo. Ajoneuvoja on myyty useamman maan asevoimien käyttöön, ja se on ollut tuttu näky rauhanturvaamistehtävissä.
Kriisiaikoina miinanraivausajoneuvoja käytetään omien joukkojen tukena tekemässä kulkuaukkoja joukoille. Sotatoimien päättymisen jälkeen ajoneuvoilla puhdistetaan miinakentät.
Teknisiä tietoja

"Raisu" on rakennettu muokatulle Pasi-alustalle. Siinä on rungon päällä ohjaamokoppi, keskimmäinen akseli on poistettu, ja laitteen peräosassa on järeä raivausroottori. Laitteesta on tehty erilaiset versiot maavoimien ja ilmavoimien käyttöön.lähde?
Ajoneuvon moottorina on turboahdettu, välijäähdytetty Deutz BF 6L 913 C/ 4-T -suorasuihkutusdiesel.
Ajoneuvon takaosassa olevan varstaperiaatteella toimivan raivaimen hydraulikäyttöisen roottorin ketjut rikkovat tai räjäyttävät miinat. Raivaus tapahtuu peruuttamalla. Korkeustunnustelu toimii täysautomaattisesti ja pyörimisnopeutta voi säätää portaattomasti 0–500 RPM:n välillä. Suurin raivausleveys on 3,4 metriä ja raivausnopeus 6 km/h. Ohjaamon panssarointi suojaa räjähteleviltä miinoilta.
kokonaispituus 9,5 m
kokonaisleveys 4 m
korkeus noin 3 m
kokonaispaino 15 t
suurin nopeus 70 km/h
suurin raivaamisnopeus 6 km/h
Deutz 6.1 litrainen, 6-sylinterinen, ilmajäähdytteinen, välijäähdytetty turbodiesel
141kw, 635nm
Renk Doromat 874 AM/PTO 4+1 -automaattivaihteisto momentinmuuntimella
raivaamisleveys 3,4 m raivaamislaite hydraulisesti toimiva ketjuroottori
pyörivä varsta räjäyttää tai rikkoo miinat
jatkuva neliveto lukittavalla tasauspyörästöllä
nesteavusteiset paineilmajarrut, edessä levyt, takana rumpujarrut
luotisuojatut renkaat, ohjaamo panssaroitu, äänieristetty ja painesuojattu
maastouttamisjärjestelmä
ilmatorjuntakonekiväärin asennusmahdollisuus
valmistusmaa Suomi
Svante Pääbo

| Svante Pääbo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. huhtikuuta 1955 (ikä 69) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:   ruotsalainen
Koulutus ja ura
Instituutti:  Max Planck Institute for Evolutionary Anthropology
Tutkimusalue:  Perinnöllisyystiede
Tunnetut työt:  FOXP2-kieligeenin löytäminen Neandertalinihmisen perimän selvittäminen
Palkinnot:  Gottfried Wilhelm Leibniz -palkinto (1992)  Nobelin lääketieteen palkinto (2022)
Aiheesta muualla
www.eva.mpg.de/genetics/staff/paabo
Svante Pääbo (s. 20. huhtikuuta 1955 Tukholma) on ruotsalainen evoluutiogenetiikkaan erikoistunut biologi. Pääbo valmistui tohtoriksi Uppsalan yliopistosta 1986. Hän on toiminut vuodesta 1997 Max Planck -instituutin genetiikan osaston johtajana Leipzigissa Saksassa. Hänelle myönnettiin 1992 Gottfried Wilhelm Leibniz -palkinto, joka on Saksassa arvostetuimpia tutkimustyöstä myönnettyjä palkintoja. Pääbo tunnetaan myös paleogenetiikan alan perustajana. Paleontologian ja genetiikan yhdistävä ala tutkii muun muassa varhaisia ihmisiä ja muinaisia ihmispopulaatioita.
Perhetausta

Pääbon äiti oli ruotsinvirolainen kemisti Karin Pääbo. Vuonna 1944 neuvostomiehitystä Ruotsiin paennut Karin Pääbo halusi poikansa integroituvan ruotsalaiseen yhteiskuntaan, joten hän ei puhunut Svantelle viroa. "Kasvoin tietäen mikä Viro on, mutta en puhu viroa. En ole koskaan käynyt virolaista koulua. Identifioidun ruotsalaisiin, mutta minulla on erityissuhde Viroon", on Pääbo kuvaillut. Pääbon isä oli biokemisti Sune Bergström, joka sai vuonna 1982 Nobelin lääketieteen palkinnon.
Pääbon tunnetuimpia löytöjä

Pääbo nousi ensimmäistä kertaa 1985 julkisuuteen, kun hän onnistui eristämään 2 400 vuotta vanhasta muumiosta DNA:ta, jota voidaan käyttää molekyyliarkeologisiin tutkimuksiin. Pääbon johtama osasto julkisti elokuussa 2002 löytäneensä puhekykyyn vaikuttavan FOXP2-kieligeenin, jonka puute tai vahingoittuneisuus aiheuttaa ihmisillä kielellisiä ongelmia.
Max Planck -instituutin tutkijat Pääbon johdolla julkistivat 2006 aikeensa sekvensoida neandertalinihmisen koko genomin. He onnistuivat eristämään muinais-DNA:ta yli 30 000 vuotta vanhoista neandertalinihmisen jäänteistä.
Charles Darwinin 200-vuotispäivänä 12. helmikuuta 2009 julkistettiin Pääbon ryhmän uusia tutkimustuloksia neandertalinihmisen perimästä. Perimä oli silloin suurin piirtein kokonaan avattu, vain tarkistusluenta oli jäljellä, ja sen sanottiin olevan todennäköisesti valmis viimeistään 2010.
Kunnianosoituksia

Pohjantähti-ritarikunta (Ruotsi, 2024)
Time-lehti valitsi Pääbon vuonna 2007 sadan vaikutusvaltaisimman ihmisen listalle.
Pääbolle myönnettiin Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinto vuonna 2022. Gottfried Wilhelm Leibniz -palkinnon hän sai vuonna 1992.
Julkaisuja

Pääbo, Svante: Neandertalilainen – Kadonnutta perimää etsimässä.  (Englanninkielinen alkuteos: Neanderthal Man: In Search of Lost Genomes. Suomentanut Veli-Pekka Ketola)  Helsinki:  Art House, 2015.  ISBN 978-951-884-544-0
Raahe (sanomalehti)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Raahe oli Raahen kaupungissa vuosina 1907–1918 ilmestynyt sanomalehti.
Kaupungin nuorsuomalaiset perustivat Raahen vanhemman Raahen Lehden tilalle, koska he katsoivat sen kirjapainon omistajan Robert Rossanderin suosivan samassa painossa tehtyä vanhasuomalaisten Raahen Sanomia. Vuoden 1918 hallitusmuototaistelussa sekä Raahen että Raahen Sanomien julkaisijoiden enemmistö osoittautui monarkisteiksi ja ahtaalla markkina-alueella toimineet lehdet yhdistettiin Raahen Seuduksi.
Lehti ilmestyi aluksi kahdesti ja vuodesta 1916 lähtien kolmesti viikossa. Sen päätoimittajina työskentelivät Lahja Marjola-Kaislaranta (1907–1908), Yrjö A. Valkonen (1909–1916) ja E. Valtamo (1916–1918).
Aiheesta muualla

Raahe digitoituna kansalliskirjastossa
Raanala

Raanala (vatjaksi Raanala tai Lempola, ven. Ра́ннолово, Rannolovo) on entinen vatjalaiskylä Leningradin alueen Jaaman piirissä Venäjällä.
Kylä oli ilmeisesti olemassa jo 1500-luvulla. Vuonna 1848 kylässä oli 114 vatjalaista ja 89 savakkoa (yhteensä 203), vuonna 1901 255 asukasta (141 miestä ja 114 naista). Kylässä oli tunnettu Tšerikkommätši, kylän lähellä puro Iisi eja sekä kylästä länteen Tolbovkajoki.
Raahen Lehti

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Raahen Lehti oli Raahessa vuosina 1896–1906 ilmestynyt sanomalehti.
Kirjapainonomistaja Robert Rossanderin julkaisema Raahen Lehti oli sisällöltään paikallinen ja poliittisesti neutraali. Vuonna 1905 lehdestä tuli perustuslaillinen, jolloin vanhasuomalaiset perustivat sen kilpailijaksi samassa kirjapainossa painetun Raahen Sanomat. Nuorsuomalaiset katsoivat Rossanderin suosivan vanhasuomalaisten julkaisua, lopettivat Raahen Lehden ja perustivat sen tilalle uudessa kirjapainossa tehdyn Raahen.
Raahen Lehti ilmestyi vuodesta 1897 lähtien kerran, vuodesta 1898 kahdesti ja vuodesta 1901 kolmesti viikossa. Sen levikki oli tuhat kappaletta vuonna 1900. Päätoimittajina työskentelivät Kaarlo Kauppila (1897), Vilho Jämsén (1898–1900), Hj. Räisänen (1900–1901), Robert Rossander (1902–1905) ja Ari Pitkänen (1906).
Aiheesta muualla

Raahen Lehti digitoituna kansalliskirjastossa
Raahen Sanomat (1889–1890)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Raahen Sanomat oli Raahessa vuosina 1889–1890 ilmestynyt kaupungin ensimmäinen sanomalehti.
Johan Wilhelm Juveliuksen julkaisema ja toimittama Raahen Sanomat oli kerran viikossa ilmestynyt, paikallisiin asioihin keskittynyt lehti. Sen ilmestyminen lakkasi kirjapainon muutettua pois Raahesta. Seuraavan sanomalehtensä kaupunki sai vuonna 1896, jolloin perustettiin Raahen Lehti.
Aiheesta muualla

Raahen Sanomat digitoituna kansalliskirjastossa
Markku Raatikainen

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 7. maaliskuuta 1966 (ikä 58)
Syntymäpaikka: Kuopio, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 187 cm
Junioriseurat
1972–1984: KuPS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1985–1988 | KuPS | 85 | (6) |
| 1989 | MP | 27 | (2) |
| 1990–1994 | KuPS | 124 | (10) |
| 1995 | Kings | 6 | (0) |
| 1995 | Kuusysi | 11 | (0) |
| 1996 | VarTP | 21 | (9) |
| 1997 | MP | 20 | (4) |
| 1998–1999 | KuPS | 40 | (9) |
| Yhteensä | Yhteensä | 334 | (40) |
Maajoukkue
| 1986 | Suomi U21 | 4 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Markku Raatikainen (s. 7. maaliskuuta 1966 Kuopio) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Raatikainen on Kuopion Palloseuran kasvatti ja liittyi seuraan 6-vuotiaana Puijonlaakson kaupunginosajoukkueessa. Hän voitti seitsemän SM-mitalia juniorisarjoissa. Raatikainen nousi Kuopion Palloseuran edustusjoukkueeseen vuonna 1985 ja vakiinnutti pelipaikan avauskokoonpanossa heti ensimmäisenä kautena. Hän toimi Kuopion Palloseuran kapteenina usean vuoden ajan. Pääsarjatasolla Raatikainen pelasi vuosina 1985–1995 yhteensä 222 ottelua, tehden niissä 16 maalia. Pääsarjatasolla Raatikainen edusti urallaan myös Mikkelin Palloilijoita ja FC Kuusysiä.
Raatikainen on edustanut Kuopion Palloseuraa kaiken kaikkiaan 249 edustusjoukkueen ottelussa ja on kautta aikain kolmanneksi eniten edustusjoukkueessa otteluita pelannut pelaaja. 
Pelaajauransa jälkeen hän toimi KuPS:n toimitusjohtajana vuosina 1998–2006. Raatikainen edusti uransa aikana Suomea neljässä U21-maaottelussa. Hänet valittiin 2013 kuopiolaisen jalkapallon JKKI-erikoisseura Puijon Pallon 30-vuotisjuhlien yhteydessä järjestetyssä avoimessa yleisöäänestyksessä kaikkien aikojen kuopiolaisjalkapalloilijoiden joukkueeseen.
Raatikainen aloitti Realia Management Oy:ssä 2020 asiakkuusjohtajana ja johtoryhmän jäsenenä. Vastuualueena asiakkuuksienjohto, asiakkuudenhoitomallien kehittäminen, myynnin johtaminen sekä kehittäminen hyödyntäen koko Realia Groupin asiakaslähtöinen arvontuottopotentiaali. Aikaisemmin Raatikainen toimi ISS Palvelut Oy:ssä useissa eri johto- ja asiantuntijatehtävissä vuosien 2006-2019 ajan.
Krešimir Račić

Krešimir Račić
Krešimir ”Krešo” Račić (15. elokuuta 1932 Karlovac – 19. kesäkuuta 1994 Zagreb) oli jugoslavialainen moukarinheittäjä.
Račićin paras arvokilpailusaavutus oli kuudes sija Melbournen 1956 olympialaisissa. Hänen tuloksensa oli 60,36 m ja hän jäi mitalisijasta runsaat kaksi metriä. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän sijoittui 18:nneksi tuloksella 51,87 m ja Tukholman EM-kilpailuissa 1958 kymmenenneksi tuloksella 59,28 m.
HMS Quilliam

| HMS Quilliam |
| --- | --- |
 Alankomaiden laivaston Hr. Ms. Banckert, entinen HMS Quilliam

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  R. and W. Hawthorn, Leslie and Company
Kölinlasku:  19. elokuuta 1940
Laskettu vesille:  29. marraskuuta 1941
Palveluskäyttöön:  22. lokakuuta 1942
Poistui palveluskäytöstä:  Alankomaiden laivastolle 21. marraskuuta 1945 nimellä Hr. Ms. Banckert myyty romutettavaksi 1957
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 720 t (standardi) 2 449 t (kuormattu)
Pituus:  109,2 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,9 m
Syväys:  2,9 m
Koneteho:  40 000 hv
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  176
Aseistus
Aseistus:  4 x 4,7" (120 mm) Mk IX -tykkiä yksiputkisina CP Mk XVIII -asennuksina 4 x QF 2 naulan (40 mm/L39) Mk VII -ilmatorjuntatykkiä neliputkisena asennuksena 6 x Oerlikon 20 mm -ilmatorjuntatykkiä yksiputkisina P. Mk III -asennuksina 8 x 21" (533 mm) torpedoputkea Mk IX torpedoille 3 x syvyyspomminheitintä ja 3 x kiskoa, joissa yhteensä 45 syvyyspommia
HMS Quilliam (viirinumerot G09) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Q-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin maaliskuussa 1940 Hawthorn Leslie and Companyltä Newcastlesta osana 3. hätälaivuetta (engl. 3rd Emergency Flotilla) ja sen köli laskettiin vielä samana vuonna 19. elokuuta. Alus laskettiin vesille vasta 29. marraskuuta 1941, koska Norjan taisteluiden ja Dunkerquen evakuointien aiheuttamat vaurioiden korjaamista pidettiin tärkeämpänä. Se valmistui 22. lokakuuta 1943, jolloin sen valmistuskustannukset olivat 438 596 englannin puntaa sisältäen Amiraliteetin toimittamat tykit, viestivälineet ja tutkat.
Alus nimettiin Trafalgarin taistelussa vuonna 1805 HMS Victoryn ensimmäisen luutnantin mukaan.
Palvelus

Aluksen valmistuessa 22. lokakuuta 1942 se määrättiin Itäisen laivaston 4. hävittäjälaivueen johtoalukseksi. Koeajojen ja varustamisen päätyttyä alus siirrettiin Kotilaivastoon Scapa Flow'hun koulutettavaksi. Marraskuussa koulutuksen päätyttyä alus liitettiin luoteisen reitin (engl. NW Approaches Command) alaiseen 12. hävittäjälaivueeseen.
Alus liittyi 18. joulukuuta Freetowniin matkanneeseen saattueeseen WS25 yhdessä HMS Carnarvon Castlen, HMS Cheshiren ja HMS Rockwoodin, joiden lisäksi saattueeseen liittyi paikallissaattueen aluksia. HMS Quilliam saapui 31. joulukuuta saattueen mukana Freetowniin, josta se jatkoi 3. tammikuuta 1943 saattueen mukana edelleen matkaansa Durbaniin. Alus erkani 18. tammikuuta Durbaniin saavuttuaan saattueesta.
Alus aloitti helmikuussa saattuepalveluksen Intian valtamerellä. Kapkaupungissa se liittyi 24. maaliskuuta saattueeseen WS27 HMS Foxhoundin ja HMS Racehorsen kanssa suojatakseen saattueen Durbaniin. Alus erkani 26. maaliskuusta Durbanissa HMS Sussexin ja suojueen mukana saattueesta. Alus lähti samojen alusten kanssa Atlantille vastaanottamaan saattuetta WS28, johon ne liittyivät 11. huhtikuuta. Suojue erkani 14. huhtikuuta saattueesta Durbanissa, jolloin HMS Quilliam sai määräyksen palata Britteinsaarille Kotilaivastoon.
Alus aloitti kotimatkan vieraillen 29. huhtikuuta Freetownissa ja se saapui toukokuussa Scapa Flow'hun liittyen Kotilaivastoon. Alus määrättiin kesäkuussa tukemaan liittoutuneiden suunniteltua maihinnousua Sisiliaan ja se lähti Kotilaivastosta siirretyn osaston mukana Gibraltarille, jonne saavuttiin heinäkuun alussa.
Quilliam siirrettiin Chathamin telakalle lokakuussa 1945. Alus sijoitettiin poistolistalle ja se myytiin 21. marraskuuta 1945 Alankomaiden laivastolle, joka nimesi sen Hr. Ms. Banckertiksi runkonumerolla J1 ja vuodesta 1950 alkaen D801. Alus modernisoitiin Alankomaiden vaatimusten mukaiseksi ennen siirtymistä Hollannin Itä-Intiaan.
Alus palveli aina vuoteen 1957, jolloin se poistettiin alusluettelosta ja helmikuussa 1957 alus myytiin romutettavaksi Jos de Smedtille Burghtiin.
Erich Rademacher

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Erich Rademacher |  Erich Rademacher |  Erich Rademacher |  |
Maa:   Saksa
Miesten vesipallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Amsterdam 1928 | Vesipallo |  |
|  Hopeaa | Los Angeles 1932 | Vesipallo |  |
Miesten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Amsterdam 1928 |  200 metrin rintauinti |  |
| EM-kilpailut (pitkä rata)  | EM-kilpailut (pitkä rata)  | EM-kilpailut (pitkä rata)  |  |
|  Hopeaa | Budapest 1926 | 200 m rintauinti |  |
Erich "Ete" Rademacher (9. kesäkuuta 1901 Magdeburg – 3. huhtikuuta 1979 Stuttgart) oli saksalainen uimari, vesipalloilija ja olympiavoittaja. Vesipallossa Rademacherin pelipaikka oli maalivahti. Hän voitti olympiamitalin kummastakin lajista, mutta kultaa vain vesipallosta.
Vesipallossa Rademacher voitti kultaa Amsterdamissa 1928 ja hopeaa Los Angelesissa 1932.
Uinnissa Rademacher saavutti Amsterdamissa 1928 hopeaa 200 metrin rintauinnissa. Hän voitti myös saman matkan Euroopan-mestaruuden Budapestissa vuonna 1926.
QF 3 naulan Hotchkiss

| QF 3 naulan Hotchkiss |
| --- | --- |
 Tyypillinen Britannian kuninkaallisen laivaston tykin asennustapa ensimmäisen maailmansodan aikana
Aseen tyyppi:  yksiputkinen laiva- ja rannikkotykki
Alkuperämaa:   Ranska
Palvelushistoria
Palvelusvuodet:  vuodesta 1886 aina 1950-luvulle saakka
Valtion käytössä:   Ranska  Yhdistynyt kuningaskunta  Yhdysvallat  Venäjä
Sodissa:  Ensimmäinen maailmansota
Valmistushistoria
Suunnittelijat:  Hotchkiss et Cie
Suunniteltu:  1885
Valmistajat:  Hotchkiss Elswick Ordnance Company Vickers
Valmistusmäärä:  2950 kpl Britteinsaarilla
Tekniset tiedot
Piipun pituus:  1,88 m (40 pituuskaliiperia)
Patruuna:  kranaatti
Kaliiperi:  47 mm
Tulinopeus:  30 laukausta minuutissa
Lähtönopeus:  571 m/s
Maksimikantama:  3657 m
QF 3 naulan Hotchkiss tai Canon Hotchkiss à tir rapide de 47 mm oli kevyt 47 millimetrin laivatykki, joka esiteltiin 1886 torjumaan keveiden ja nopeiden alusten kuten torpedoveneiden hyökkäykset raskaampia pinta-aluksia vastaan. Myöhemmin tykkiä käytettiin sukellusveneiden torjuntaan. Tykkimallia käytettiin myös rannikkotykkinä ja ensimmäisen maailmansodan lopulla myös ilmatorjunta-aseena.
Yhdistynyt kuningaskunta

Amiraliteetti tilasi ensimmäiset tykit huhtikuussa 1895 Hotchkissilta. Tykki otettiin laivasto käyttöön 1886 nimettynä Ordnance QF 3 pounder Hotchkissiksi. Elswick Ordnance Company aloitti tykin lisenssivalmistuksen ja yhtiö vastaanotti ensimmäisen tilauksensa Amiraliteetilta tammikuussa 1898.
Tykin Mk I mallia valmistettiin 3133 kappaletta, joista 209 oli alikaliiperisia koulutusaseita. Mk II oli maavoimille tarkoitettu pyörälavetille asennettu malli. Tätä mallia toimitettiin laivastolle 17 kappaletta. Mk III ja Mk IV olivat Japaniin ja Venäjälle toimitettuja aseita.
Ensimmäisessä maailmansodassa tykkimalli oli jo vanhentunut ja pääosin se oli korvattu tehokkaammalla Vickersin suunnittelemalla 3 naulan tykillä. Runsaasti tykkejä kuitenkin palautettiin palvelukseen vielä toisessa maailmansodassa ja ne asennettiin apualuksina käytettyihin kauppalaivoihin. Lisäksi tykkejä asennettiin suojaamaan satamia nopeilta mereltä tulleilta iskuilta ennen uuden 6 naulan 10 cwt tykin käyttöön ottoa. Pieni määrä oli käytössä vielä 1950-luvulla ampumakoulutusaseina.
Venäjän keisarikunta

Tykkimallia tilattiin ensimmäisen kerran 1888 ja 1. tammikuuta 1901 mennessä laivasto oli vastaanottanut kaikkiaan 963 tykkiä, joista suuri osa oli valmistettu lisenssillä Obuhovin tehtaalla. Jalustana käytettiin Hotchkissin jalustaa ja olkatukea suuntaamiseen. Tykkiä käytettiin Venäjän–Japanin sodassa 1905, jossa se osoittautui tehottomaksi keisarillisen Japanin laivaston torpedoveneiden torjunnassa. Tykki korvattiin Canetin 75 millimetrin M1891 tykillä, joita valmistettiin myös Obuhovin tehtaalla lisenssillä.