Postkolonialistinen kirjallisuus
Merkittäviä postkolonialistisen kirjallisuuden edustajia

Nigerialaisen  Chinua Acheben esikoisromaani Things Fall Apart (1958) käsittelee alkuperäiskansan ja kolonialistisen kulttuurin ja vallan yhteentörmäystä Okonkwo nimisen heimonjohtajan näkökulmasta. Kirja on merkittävä teos afrikkalaisessa kirjallisuudessa ja yksi ensimmäisiä maailmanlaajuisen yleisön saavuttaineita afrikkalaisia teoksia. Acheben päätöstä kirjoittaa englanniksi, siirtomaavallan kielellä, oman äidinkielensä sijaan on kritisoitu. Acheben halusi kuitenkin vastata siirtomaavallan edustajien epäimarteleviin kuvauksiin afrikkalaisista heidän omalla kielellään taaten samalla kirjalleen mahdollisuuden huomattavasti suurempaan yleisöön. Saman lähtökohdan ovat ottaneet useat muutkin kirjailijat. Muita englanninkielisen, afrikkalaisen postkolonialistisen kirjallisuuden suuria nimiä ovat esimerkiksi ghanalainen Ayi Kwei Armah, eteläafrikkalainen Nadine Gordimer, Persiassa syntynyt, sittemmin Etelä-Rhodesiaan (nyk. Zimbabwe) muuttanut Doris Lessing ja kenialainen Ngũgĩ wa Thiong'o.
Aasiassa postkolonialistista kirjallisuutta edustavat esimerkiksi intialaiset Salman Rushdie, Bharati Mukherjee, Anita Desai ja Arundhati Roy. Intialais-brittiläinen Rushdie tuli ihmisten tietoisuuteen romaanillaan Keskiyön lapset (1981), joka palkittiin Booker-palkinnolla ilmestymisvuonnaan. Sittemmin hän on niittänyt mainetta muun muassa kirjalla Saatanalliset säkeet (1988), joka monissa islamilaisissa maissa tuomittiin jumalanpilkaksi, minkä johdosta Iranin ajatolla Ruhollah Khomeini antoi Rushdielle fatwan, joka merkitsee käytännössä kuolemantuomiota kirjailijalle.
Karibian postkoloniaaliset kirjailijat ovat Derek Walcott, Giannina Braschi, Maryse Condé, Édouard Glissant   ja Earl Lovelace.
Kanadan ja Australian osalta on eriäviä mielipiteitä tulisiko niitä sisällyttää postkolonialistisen kirjallisuuteen. Sanan tiukemmassa määritelmässä Kanadan ja Australian postkolonialistisuus kyseenalaistetaan koska niiden kohdalla britit olivat uudisasukkaita eivät niinkään valloittavia voimia. Australialla ja Kanadalla oli myös suhteessa lyhyempi ja vaivattomampi itsenäistymisprosessi. Toisaalta molempien voidaan kuitenkin ajatella olevan vastaavassa marginaalisessa suhteessa Ison-Britannian edustamaan keskustaan kuin muiden entisten siirtomaiden.
Australian merkittäviin kirjailijoihin kuuluvat muun muassa Eleanor Dark joka on kirjoittanut Australian uudisasutuksesta sekä eurooppalaisten ja alkuperäisasukkaiden välisistä kohtaamisista ja konflikteista. Oodgeroo Noonuccal on puolestaan ensimmäinen runokokoelman julkaisuut Australian aboriginaali.
Kanadassa ensimmäiset postkolonialistiset kirjailijat olivat tutkimusmatkailijoita, jotka olivat kiinnostuneita faktoista, eivätkä niinkään fiktion kirjoittamisesta. Heidän kirjoituksensa olivat pääasiassa päiväkirjoja ja omaelämäkerrallisia tekstejä. Kuuluisimpiin kanadalaisiin postkolonialistisiin kirjailijoihin lukeutuvat Margaret Atwood, Alice Munro, Susanna Moodie ja Catharine Parr Traill.
Toisin kuin australialaisten ja kanadalaisten kirjailijoiden kohdalla, yhdysvaltalaisista kirjailijoista ei yleensä puhuta postkolonialistisen kirjallisuuden alla. Paul Brian näkee tämän yhtenä kyseessä olevan termin ongelmana. Yhdysvaltain identiteetti muodostui vastakohtana Englannin identiteetille; Yhdysvallat nähdään yleensä tyypillisenä esimerkkinä modernista uuskolonialistisesta kansakunnasta, joka tyrkyttää arvojaan, taloudellista painetta ja poliittisia intressejään useille muille heikommille maille.