stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Esisolu
Kalvorakkulat ja misellit

Kun fosfolipidit asetetaan veteen, molekyylit järjestäytyvät itsestään niin, että hännät ovat suojassa vedeltä, tuottaen kaksoiskalvon, kalvorakkulan ja misellin kaltaisia kalvorakenteita. Nykyaikaisissa soluissa kalvorakkulat toimivat osana aineenvaihduntaa, kuljetusta, kelluvuuden säätelyä ja entsyymien varastointia. Ne voivat myös toimia luonnollisina reaktiokammioina. Vetisessä liuoksessa oleva tyypillinen i tai miselli tuottaa rakenteen, jossa hydrofiilinen "pää" on yhteydessä ympäröivään liuottimeen ja yksittäinen hydrofobinen häntä on eristettynä misellin keskuksessa. Tämä vaihe johtuu siitä, että yksihäntäisten lipidien käyttäytymiseen kuuluu kaksoiskalvoksi pakkautuminen. Vaikka luonnossa esiintyvät itsestään muodostuvat, lipideistä koostuvat yksöiskalvot muistuttavat niitä alkeellisia kalvorakkuloita, jotka olisivat voineet olla olemassa evoluution alkuvaiheessa, ne eivät kuitenkaan ole yhtä kehittyneitä kuin nykypäivän organismeista löytyvät kaksoiskalvot.
Aikaiset kalvot olisivat kuitenkin voineet muodostua fosfolipidien sijaan rasvahapoista, jotka olisivat voineet muodostaa kalvoja helpommin prebioottisessa ympäristössä. Rasvahappoja on syntetisoitu laboratorioissa usean prebiootisen ympäristön olosuhteissa ja niitä on löytynyt meteoriiteista, viitaten niiden luonnolliseen synteesiin luonnossa.
Oleiinihapoista koostuvat kalvorakkulat ovat oiva malli sille, millaiset kalvolliset esisolut olisivat voineet olla prebioottisen ajanjakson aikana.
Seitsemästä tai vähemmästä aminohaposta koostuvat lyhyet, positiivisesti varautuneet, hydrofobiset peptidit voivat liittää RNA-molekyylejä kalvorakkulan kalvolle (yksinkertaiselle solukalvolle) sähköstaattisten vuorovaikutusten avulla.
Varhaisen esisolun oletettuja molekyylejä

Jotkut olettavat, että varhaista esisolua olisi ohjannut RNA, ja silloin varhaisimmissa esisoluissa olisi ollut RNA:n jakautumista tuottavia replikaasi- ja valkuaiaainesynteesiä ohjaavia ribotsyymimolekyylejä. Varhaisten hyvin pienten "lipidipussien" uskotaan jakautuneen itsestään, kun kasvoivat riittävän isoksi. Esisolu on saattanut muistuttaa koronavirusta, jossa on lipidikerroksessa valkuaismolekyylejä, ja keskellä RNA. Koronaviruksessa on glykoproteiineja ja fosfoproteiineja pallomaisena muodostumana.
Keinotekoiset mallit

Itseorganisoituvien järjestelmien tutkija Steen Rasmussen on tuottanut Los Alamosin yliopistossa pienen lipidipussin, jossa on valoa vastaanottava molekyyli, ja entsyyminä toimiva PNA-molekyyli. Tämä miljoona kertaa bakteeria pienempi "esisolu" osaa vain yhden toiminnon, valmistaa valoenergian avulla valmiista osasista omaa kalvoaan. Se ei ole elävä muun muassa sen takia, ettei se kykene lisääntymään.
Eettisyys ja kiistanalaisuus

Esisoluihin kohdistuva tutkimus on tuottanut kiistanalaisuutta ja eriäviä mielipiteitä, mukaan lukien "tekoelämä" -termin epämääräisen määritelmän arvostelijoita. Painavimpana eettisenä huolenaiheena pidetään elämän perusyksikön luomista, vaikka laajimmalle levinnyt huoli on esisolujen hallitsemattoman replikoinnin tuottama mahdollinen uhka ihmisten ja ympäristön terveydelle.
Aiheesta muualla

A Model of the Protocell (Arkistoitu – Internet Archive)
Assembling Life From Scratch (Arkistoitu – Internet Archive)
S U P R A M O L E C U L A R    C H E M I S T R Y
Research vesicles
Quantum Self-assembly in Artificial Minimal Living Cells (Arkistoitu – Internet Archive)
A life-like virtual cell membrane using discrete automata
BioMIP Research Group Multidisciplinary research on evolutionary self-organization. (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Protocell
Kolme pääasiallista rakennetta, jotka fosfolipidit tuottavat liuoksessa: liposomi (suljettu kaksoiskerros), miselli ja kaksoiskerros.
Kaavio, joka esittää fosfolipideistä itsestään muodostuvaa miselliä vetisessä liuoksessa
Käännös suomeksi
Claes Rendahl

Claes Rendahl
Claes Wilhelm Rendahl (4. huhtikuuta 1848 Ölmstad – 12. helmikuuta 1926 Karlstad) oli ruotsalainen urkuri, musiikkipedagogi ja säveltäjä.
Rendahlin vanhemmat olivat urkuri Lars Johan Rendahl ja tämän vaimo Anna Johannesdotter. Rendahl kuului kirkkomuusikkosukuun, jonka jäseninä oli ollut kanttoreita ja lukkareita Smålandin ja Itä-Götanmaan seurakunnista 1700-luvun puolestavälistä lähtien. Rendahl sai varhaista musiikkikasvatusta isältään. Sitten hän opiskeli Linköpingin tuomiokirkon urkuri C. A. Hagströmin johdolla. Isänsä kuoltua Rendahl toimi tilapäisesti tämän urkurinvirassa ja jatkoi samanaikaisesti musiikin opiskelua Jönköpingissä Gustaf Wilhelm Heintzen sekä sotilassoittokunnan kersantti Qvarnströmin johdolla. Vuonna 1867 Rendahl pääsi Tukholman kuninkaalliseen musiikkikorkeakouluun. Siellä hänelle opetti urkujensoittoa Gustaf Mankell. Rendahl valmistui urkurin ja koulun kanttorin pätevyyksillä jo samana lukuvuonna, minkä ilmeisesti mahdollistivat aiemman koulutuksen tuomat hyvät valmiudet. Rendahl kuitenkin jatkoi opintojaan ja sai musiikkijohtajan pätevyyden vuonna 1871. Hän sai myös useita erikoisdiplomeja ja esiintyi lukuisten Tukholman orkestereiden kanssa. Vuonna 1873 Rendahl aloitti työskentelyn musiikin opettajana oppilaitoksissa Karlstadissa. Pian hän aloitti tilapäisen työskentelyn Karlstadin tuomiokirkon urkurina, ja vuonna 1877 hän sai vakituisen viran. Vuonna 1890 Rendahl sai nimityksen Karlstadin musiikkiseuran kapellimestariksi.
Rendahl työskenteli loppuelämänsä ajan Karlstadissa ja sai luvan urkurin ja kanttorin pätevyyksien myöntämiseen Karlstadissa. Hän sai mainetta laajemminkin Ruotsissa ja tuli tunnustetuksi yhtenä maan johtavista urkureista. Vuonna 1884 Rendahl sai Svensk Musiktidningin sävellyskilpailussa palkinnon pianoteoksellaan 7 melodiska tonstycken. Siitä tuli myös hänen ensimmäinen julkaistu teoksensa. Rendahl julkaisi vuonna 1889 revisoidun painoksen Haeffnerin virsikirjasta. Vuonna 1901 hänet valittiin perustetun Ruotsin urkuri- ja kanttoriliiton ensimmäiseksi puhemieheksi. 1910–1920-luvuilla Rendahl osallistui aktiivisesti Ruotsin kirkon muodostamiin komiteoihin kirkkomusiikin uudistamiseksi. Reformin tuloksena syntyi muun muassa vuoden 1921 virsikirja.
Rendahlin sävellystuotanto on suhteellisen suppea ja enimmäkseen ennen vuotta 1900 luotu. Omistautuminen kirkkomusiikille sekä työt urkurina ja opettajana todennäköisesti rajoittivat Rendahlin mahdollisuuksia sävellysten tekemiseen. Hänen urkuteoksiaan julkaistiin sekä ruotsalaisissa että kansainvälisissä kokoelmissa. Hänen urkuteoksiinsa kuuluu Johdanto ja fuuga (Es-duuri). Rendahl julkaisi myös laulukokoelman Sju viser på varmlandske tongmåle. Hän sävelsi lisäksi muun muassa kantaatteja. Rendahlin tyylin juuret olivat varhaisromantiikassa eivätkä häneen juurikaan vaikuttaneet 1800-luvun jälkipuoliskon suuntaukset. Rendahl sai Vasa-ritarikunnan ritarinarvon vuonna 1897 ja Litteris et artibus -mitalin vuonna 1922. Hänet valittiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi vuonna 1900. Rendahl oli Ragnar Rendahlin isä.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Clara Schroth

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Schroth vuonna 1948 |  Schroth vuonna 1948 |  Schroth vuonna 1948 |  |
Maa:   Yhdysvallat
Naisten telinevoimistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Lontoo 1948 | joukkuekilpailu |  |
Clara Marie Schroth-Lomady (5. lokakuuta 1920 Philadelphia, Pennsylvania – 7. kesäkuuta 2014 Carlisle, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen telinevoimistelija ja olympiamitalisti.
Schroth voitti Yhdysvaltain joukkueessa joukkuekilpailun olympiapronssia Lontoossa 1948. Hän kilpaili myös Helsingissä 1952, missä sijoittui yksilökilpailuissa parhaimmillaan permannolla 26:nneksi. Yhdysvaltojen mestaruuksia Schroth voitti vuosien 1941–1952 välillä 38 kappaletta sisältäen muun muassa kymmenen mestaruuden putken puomilla vuosina 1941–1951.
Vuonna 1951 Schroth avioitui Wendell Lomadyn kanssa, ja he saivat neljä lasta. Schroth-Lomady kuoli 93-vuotiaana 7. kesäkuuta 2014 kotonaan Pennsylvanian Carlislessa.
Cozumel

| Cozumel |
| --- | --- |
 San Miguel de Cozumel, Cozumelin keskusta.
 lippu:  vaakuna
 Cozumelin sijainti Quintana Roossa
 Cozumel
 Koordinaatit: 20°25′N, 86°55′W 
Valtio:  Meksiko
Osavaltio:  Quintana Roo
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  647,33 km²
Väkiluku:  100 000
 – Väestötiheys:  154,5 as./km²
Lempinimi::  Pääskysten saari
 
 www.cozumel.gob.mx 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Cozumel on saari ja kunta Karibianmerellä Meksikolle kuuluvan Jukatanin niemimaan itärannikolla. Saaren nimi merkitsee mayakielellä ’pääskysten saarta’. Cozumel on suosittu matkailukohde erityisesti sukelluksen harrastajien keskuudessa. Saaren keskuspaikka on San Miguel de Cozumel. Saari on pohjois–eteläsuunnassa 48 kilometriä pitkä ja itä–länsisuunnassa 16 kilometriä leveä. Se sijaitsee noin 20 kilometrin etäisyydellä mantereelta ja noin 60 kilometriä etelään Cancúnista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cozumel Wikimedia Commonsissa
Emma Väänänen

| Emma Väänänen |
| --- | --- |
 Emma Väänänen tulkitsee Radioteatterissa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Emma Maria Väänänen
Syntynyt: 22. joulukuuta 1907 Mikkelin maalaiskunta, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 20. helmikuuta 1970 (62 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Eino Heino  (vih. 1945; k. 1970)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1927–1969
Merkittävät roolit:   Daniel Hjort  Elo­kuu  Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä  Maria Stuart  Punainen viiva  Venetsian kauppias 
Palkinnot
  Parhaan naispääosan Jussi  1947 Loviisa – Niska­vuoren nuori emäntä  1951 Gabriel, tule takaisin  1957 Elokuu  1958 Niska­vuoren naiset  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Emma Maria Väänänen (avionimi Emma Heino; 22. joulukuuta 1907 Mikkelin maalaiskunta – 20. helmikuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Väänäsen näyttelijän­työn on sanottu kummunneen hänen oma­peräisestä huumoristaan ja jäntevästä voimastaan. Hänen vahvuuksiaan olivat perisuomalaiset äiti­roolit sekä rehelliset ja aidot kansan­naiset. Väänäsellä oli useita teatteri­kiinnityksiä 1930- ja 1940-luvuilla, sittemmin hän teki useita teatteri­vierailuja. 1950-luvulla Väänänen oli Yleis­radion Radioteatterin kantava voima ja 1960-luvulla hän kuului Televisioteatterin näyttelijä­kaartiin.
Väänänen oli myös aikansa valo­voimaisimpia filmitähtiä. Hänet palkittiin elo­kuva-alan Jussi-patsaalla neljä kertaa, muun muassa rooleistaan Niskavuori-elo­kuvissa sekä osastaan kanavan­vartijan vaimona elo­kuvassa Elo­kuu (1956). Taiteelliselta rekisteriltään laaja-alainen Väänänen esiintyi myös useissa Valentin Vaalan komedioissa, kuten Gabriel, tule takaisin (1951). Kaikkiaan Väänänen teki nelisen­kymmentä elo­kuva­roolia. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1958.
Varhainen elämä

Emma Väänäsen lapsuuden­perhe oli suuri. Hän ei ollut erityisen kiinnostunut näyttelemisestä, kunnes näki 11-vuotiaana Suomen Kansallisteatterissa näytelmän Tukki­joella. Hän eläytyi sen tapahtumiin niin perusteellisesti, että takana istunut yleisö joutui pyytämään häntä hillitsemään itsensä. Väänänen muutti nuorena Helsinkiin ja toimi avustajana sikäläisillä näyttämöillä. Esiintymis­jännityskään ei lopulta muodostunut esteeksi hänen näyttelijän­uralleen.
Ura

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ”Nyt noista lempeistä äidin ja madonnan kasvoista löytää mitä vain. Niissä on tämän hetken ura­naisen päättävyyttä, kunnian­himon loistetta, lämmintä ihmisen ymmärrystä, rikkaan sielun ilmeikkyyttä ja silti myös yhä edelleen tuota liikuttavan ujoa tyttöä, joka pulpahtaa esiin vähän väliä Emman koko olemuksesta --- .” | ” |
– Helsingin Sanomien Paula Talaskivi kirjoittaa Väänäsestä Jussi-gaalassa 16. marras­kuuta 1957
Ura > Puheteatteri

Väänänen aloitti uransa Sörnäisten Työväen Näyttämöltä, missä hän näytteli pääosan Tohvelisankarin rouvassa vuonna 1927. Seuraavana vuonna hän pääsi opiskelemaan Suomen Näyttämöopistoon, josta valmistui vuonna 1930. Väänäsen mieleen jäi erityisesti opettaja Jalmari Lahdensuo, joka kannusti häntä uralla eteen­päin. Opiskelu­rahoja Väänänen hankki raskaalla työllä. Näyttelijän­uran alku oli joltisenkin ohdakkeinen, mutta pian seurasi sarja teatteri­kiinnityksiä:
Rovaniemen Teatteri 1930–1931
Porin Teatteri 1931–1935
Turun Työ­väen Teatteri 1935–1938
Turun Teatteri 1938–1939
Tampereen Teatteri 1939–1940
Helsingin Kansanteatteri 1940–1949.
Rova­niemellä Väänänen esiintyi kaiken­laisissa rooleissa operetteja myöten, mikä oli hänelle hyvä harjaantumis­vaihe. Sen sijaan Porin Teatterissa hän ei viihtynyt lainkaan, ja Turun Työ­väen Teatterissa hän loukkasi polvensa pahoin. Näyteltyään kolme vuotta Turussa ja väli­vuoden Tampereella hän pääsi Helsingin Kansan­teatteriin, josta tuli pysyvämpi työ­paikka. Kansan­teatterissa Väänäselle valikoitui selkeä oma linja lämpimien, äidillisten ja hyvien naisten esittäjänä. Sellaisia olivat esimerkiksi kreivitär Alma­viva näytelmässä Figaron häät sekä vaimo Inger näytelmässä Sana.
Yksi Väänäsen menestys­rooleja oli pääosa näytelmässä Äiti tietää rakkaudesta, jota esitettiin yli sata kertaa. Hänen muita näyttämötehtäviään olivat esimerkiksi Katri (kappaleessa Daniel Hjort), Portia (Venetsian kauppias), Läpi­käytävän Henna (Pitkäjärveläiset) ja Tuomari Martta.
Toisen maailman­sodan aikana Väänänen oli mukana rintama­kiertueilla, kuten ajan suomalais­näyttelijöillä oli tapana. Kesällä 1955 hänet nähtiin Pyynikin Kesäteatterissa klassikko­näytelmässä Putkinotko. Kaksi­toista vuotta myöhemmin hän näytteli samassa näytelmässä Mikkelin Naisvuoren kesäteatterissa.
Ura > Elokuvat

Valko­kankaalla Väänänen teki lukuisia henkilö­tutkielmia vaikeassa elämän­tilanteessa olevista naisista, mutta mukaan mahtui komediallisiakin hahmoja. Kansan­teatterin kaudellaan hän oli neljä vuotta kiinnitettynä näyttelijänä Suomi-Filmissä. Väänäsen elo­kuva­ura alkoi vuonna 1941 avustaja­tehtävillä, ensimmäinen niistä oli ”vieras kutsuilla” elo­kuvassa Suomisen perhe. Varsinainen läpi­murto oli pää­osa Ilmari Unhon elo­kuvassa Kirkastettu sydän vuonna 1943.
Elo­kuva­töistään Väänänen sai kaikkiaan neljä Jussi-palkintoa, jokaisen nais­pää­osasta. Ensimmäinen vuonna 1947 palkittu suoritus oli nimi­osa elo­kuvassa Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä, jossa Väänänen tulkitsi vaikuttavasti Loviisan kasvun pehmeästä, alistuvasta naisesta vastuulliseksi maalais­talon emännäksi. Vuonna 1951 hän sai Jussi-patsaan tulkinnastaan miehen­kipeänä vanhana­piikana Valentin Vaalan komediassa Gabriel, tule takaisin. Viisi vuotta myöhemmin palkittiin Väänäsen vahva tulkinta kanavanvartijan vaimona elokuvassa Elokuu. Vuonna 1958 hänelle myönnettiin Jussi-palkinto Loviisan roolista Niskavuoren naiset -filmatisoinnissa, joka oli hänen ainoa värielokuvansa. Väänänen itse piti nuorta Loviisaa mielenkiintoisimpana elokuvatehtävänään, joten myös vanhan Loviisan tulkitseminen oli hänelle mieluinen kokemus.
Ura > Radio

Emma Väänänen näytteli pisimpään Radioteatterissa, vuodesta 1949 vuoteen 1961. Radio­työ toi hänelle entistäkin suuremman yleisön, ja hänestä tuli nopeasti Radio­teatterin ”leading lady”. Väänänen suhtautui uuteen työhön alusta pitäen haasteena ja kehitti ahkerasti ääntään ja puhe­ilmaisuaan. Hänellä oli rooleja niin draamoissa, komedioissa kuin jännitys­kuunnelmissakin. Persoonallisen äänensä ansiosta hän sai usein tulkittavakseen merkittäviä rooli­tehtäviä, ja jos niitä ei ollut, hän vieraili puhe­näyttämöillä. Kriitikot arvostivat Väänäsen myötä­elämisen kykyä, taidokkaita luonne­kuvauksia ja erinomaista radio­ääntä.
Väänäsen taiteellisia voittoja olivat muun muassa kerjäläisnainen Pär Lagerkvistin kuunnelmassa Pyöveli ja Elisabetin osa Friedrich Schillerin Maria Stuartissa. Hän teki onnistuneen radio­tulkinnan myös Riikana Ilmari Kiannon romaaniin Punainen viiva perustuvassa saman­nimisessä näytelmässä. Kuunnelmassa Englannin Elisabet Väänänen sai oivan tilaisuuden koko taiteellisen asteikkonsa esiin­tuomiseen: rooli tarjosi mahdollisuuden ilmentää sekä Elisabetin turha­maisuutta että kylmää laskelmoivuutta. Radio­historiaan on jäänyt myös Onni Hallan sovitus Alan Patonin romaanista Liian myöhään vesi­pääsky, jossa Väänänen näytteli kertojan ja tarkkailijan roolit.
Ura > Televisio

Väänänen ei vierastanut myöskään uusia medioita: uransa myöhäisvaiheessa, vuodesta 1961 alkaen hän työskenteli Televisioteatterissa. Elokuvan keinot hallinneena hän menestyi myös televisiossa. Ensimmäinen rooli oli Maijan osa Maiju Lassilan näytelmässä Kun lesket lempivät (1961). Kaikkiaan hän oli mukana yli 40 televisio­näytelmässä. Väänänen siirtyi Televisio­teatterista eläkkeelle 1969.
Yksityiselämä

Emma Väänänen avioitui kuvaaja Eino Heinon kanssa kesä­kuussa 1945. Pariskunta oli tavannut muutamaa vuotta aiemmin elo­kuvan Neljä naista kuvauksissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Emma Väänänen Wikimedia Commonsissa
Vuoden 1951 Jussi-voittajat. Neljäs oikealta Emma Väänänen.
Vuoden 1958 Jussi-palkinnon voittaja Emma Väänänen (oik.) ja hänen miehensä kuvaaja Eino Heino.
Extended Versions

| Extended Versions Stryper |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : 11. marraskuuta 2003
 Julkaistu: 31. maaliskuuta 2006
 Tyylilaji: kristillinen metalli glam metal
 Kesto: 73.37
 Levy-yhtiö: Sony BMG
Stryperin muut julkaisut
| Reborn 2005 | Extended Versions 2006 | The Roxx Regime Demos 2007 |
Extended Versions on kristillisen metalliyhtye Stryperin toinen livealbumi, vaikka se äänitettiin samaan aikaan kuin 7 Weeks: Live in America, 2003.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut Michael Sweet, ellei toisin mainittu.
Make Me Wanna Sing – 4.36
Calling on You – 3.45
Free – 3.39
More Than a Man – 4.34
You Won't Be Lonely – 4.24
Reach Out – 5.26
The Way – 3.50 (säv. Oz Fox)
Soldiers Under Command – 5.22
To Hell with the Devil – 5.57
Honestly – 4.25
Arviot

Allmusic:
Aiheesta muualla

Extended Versions discogs.com -sivustolla
Albumi Extended Versions Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Darkness Falls

| Darkness Falls |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jonathan Liebesman
Käsikirjoittaja:   Joe Harris  John Fasano 
Tuottaja:   Joe Harris  John Hegeman  William Sherak  Jason Shuman 
Säveltäjä:   Paul Andrews  Brian Tyler 
Kuvaaja:  Dan Laustsen
Leikkaaja:  Tim Alverson
Pääosat:   Chaney Kley  Emma Caulfield  Lee Cormie  Grant Piro 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Sony Pictures Entertainment
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix
Ensi-ilta:  2003
Kesto:  86 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Darkness Falls on vuonna 2003 tehty kauhuelokuva. Elokuvan on ohjannut Jonathan Liebesman.
Elokuva kertoo pienestä Darkness Falls -nimisestä kylästä. Kylässä asuu vanha ystävällinen leski, Matilda Dixon, joka vaihtoi lapsien viimeiset maitohampaat kolikkoon. Lapset pitivät Matildasta, mutta lasten vanhemmat eivät pitäneet siitä että lapset kävivät Matildan luona. Kerran Matildan talo paloi ja hän selvisi juuri ja juuri hengissä palosta. Tulipalo oli polttanut Matildan kasvot kauheaan kuntoon ja Matilda lukittautui uuteen kotiinsa. Lapset jättivät pienessä pussukassa maitohampaansa Matildan talon eteen ja öisin Matilda kiersi lasten luona antamassa rahat, hänellä oli aina valkoinen posliininaamio naamallansa jottei kukaan näkisi hänen palaneita kasvojaan. Mutta kerran kahden lapsen kadottua kylästä, vanhempien syytökset kohdistuivat heti Matildaan. Matilda hirtettiin ja viimeisillä voimillaan hän kirosi koko kaupungin juuri ennen kuolemaansa.
150 vuotta myöhemmin nuori Kyle menettää viimeisen maitohampaansa, ja herää yöllä outoihin ääniin. Matilda Dixon, ”hammaskeiju”, oli tullut hakemaan hänen hammastaan. Kyle pystyy pakenemaan Matildaa ja hänen raivoaan, mutta hänen äitinsä murhataan julmasti. Tuskaisten muistojen piinaamana Kylen on kasvanut aikuiseksi ja saa kuulla vanhalta ystävältään että hänen pikkuveljellään on outoja ongelmia, eikä hän pysty nukkumaan. Kylen tutkiessa asiaa hän huomaa että ”hammaskeiju” on palannut.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Chaney Kley  | … |  Kyle Walsh   |
|  Emma Caulfield  | … |  Caitlin Greene   |
|  Lee Cormie  | … |  Michael Greene   |
|  Grant Piro  | … |  Larry Fleishman   |
Dallara T08

| Dallara T08 |
| --- | --- |
 Jean-Éric Vergne vuonna 2011.
Teknisiä tietoja
Renkaat:  M Michelin
Kilpailuhistoria
Debyytti:  Autodromo Nazionale Monza 2008
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  4
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  4
Dallara T08 on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto, jolla kilpailtiin World Series by Renault -sarjassa vuosina 2008–2011. Autolla tehtiin debyytti Italian Autodromo Nazionale Monzan moottoriradalla 2008.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dallara T08 Wikimedia Commonsissa
Clara Smith

Clara Smith (1894–1935) oli yhdysvaltalainen blueslaulaja, vaudeville-esiintyjä ja orkesterinjohtaja.
Smith syntyi Spartanburgissa, Etelä-Carolinassa vuonna 1894 ja alkoi työskennellä vaudeville-esiintyjänä noin vuonna 1910. Vuonna 1923 hän muutti New Yorkiin, jossa nauhoitti musiikkia levy-yhtiö Columbialle. Hänen pianistinaan toimi alkuaikoina Fletcher Henderson, ja myöhemmin hän levytti muun muassa James P. Johnsonin, Louis Armstrongin, Coleman Hawkinsin and Don Redmanin kanssa. Hän nauhoitti myös duettoja blueslaulaja Bessie Smithin (ei sukua) ja Lonnie Johnsonin kanssa. Häntä mainostettiin laulutyyliin viitaten nimellä ”vaikeroijien kuningatar” (engl. queen of the moaners).
Clara Smith kuoli sydänkohtaukseen Detroitissa vuonna 2. helmikuuta 1935.
Dallara SF14

| Dallara SF14 |
| --- | --- |
 Kazuki Nakajima vuonna 2014.
Teknisiä tietoja
Renkaat:  B Bridgestone (2014–2015) Y Yokohama (2016–)
Kilpailuhistoria
Debyytti:  Suzuka Circuit 2014
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  3
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  3
Dallara SF14 on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto, jolla on kilpailtu Super Formula -sarjassa vuodesta 2014 lähtien. Autolla tehtiin debyytti Japanin Suzuka Circuitin moottoriradalla 2014.
Auton seuraaja on vuodesta 2019 lähtien käytetty Dallara SF19.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dallara SF14 Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Dallara SF14
Käännös suomeksi
Dallara T05

| Dallara T05 |
| --- | --- |
 Davide Valsecchi vuonna 2007.
Teknisiä tietoja
Renkaat:  M Michelin
Kilpailuhistoria
Debyytti:  Circuit Zolder 2005
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  3
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  3
Dallara T05 on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto, jolla kilpailtiin World Series by Renault -sarjassa vuosina 2005–2007. Autolla tehtiin debyytti Belgian Circuit Zolderin moottoriradalla 2005.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dallara T05 Wikimedia Commonsissa
David Pittman-Jennings

David Pittman-Jennings (s. 13. joulukuuta 1946 Duncan, Oklahoma) on yhdysvaltalainen ooppera- ja konserttilaulaja, joka on äänialaltaan baritoni.
Pittman-Jennings sai kandidaatin arvon oboensoitossa Oklahoman yliopistosta vuonna 1969 ja maisterin arvon laulussa Kalifornian osavaltionyliopistosta (Northridge) vuonna 1974. Hän suoritti täydentäviä lauluopintoja Los Angelesissa, San Franciscossa ja Pariisissa. Hänen opettajiensa joukossa oli Elisabeth Parham. Pittman-Jennings teki oopperadebyyttinsä vuonna 1977 Grazin oopperatalossa kreivi Almavivan roolissa Figaron häissä. Sittemmin hän on laulanut oopperataloissa eri puolilla maailmaa, tulkinnut myös konserttiohjelmistoa ja esiintynyt resitalistina. New Yorkissa Pittman-Jennings esiintyi ensimmäisen kerran 16. lokakuuta 1999 Luigi Dallapiccolan Vangin konserttiesityksessä Charles Dutoit'n johtaman Montrealin sinfoniaorkesterin kanssa.