stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Konevitsan luostari
Historia > Konevitsan luostari Laatokalla neuvostoajan jälkeen

Sotien jälkeen vanha Konevitsan luostari Laatokan saarella oli muussa käytössä, muun muassa sotilaiden tukikohtana lähes viidenkymmenen vuoden ajan. Olojen helpotettua saarelle alkoi muuttaa uusia rukoilijoita ja venäläisen luostarin toiminta alkoi elpyä. Vuonna 1991 Konevitsan luostariin määrättiin johtajaksi (venäläisen perinteen mukaan varajohtajaksi) arkkimandriitta Nazari, joka aloitti aktiivisen luostarin jälleenrakentamisen muun muassa suomalaisten ortodoksien ja pyhiinvaeltajien avulla ja talkootyöllä. Luostarin ilme on kohentunut huomattavasti, vaikka neuvostoajan tuhot olivat suuret: esimerkiksi vanha hautausmaa oli tasoitettu jalkapallokentäksi, rakennukset olivat hirvittävässä kunnossa ja satama ja monet muut paikat täynnä ympäristölle vaarallisia jätteitä ja roskia.
Joulukuussa 1991 Konevitsan luostarin pääkirkon alta löydettiin perustajan, pyhittäjä Arseni Konevitsalaisen pyhäinjäännökset, joiden myötä luostarin toiminta on viime vuosien aikana suuresti elpynyt. Haudan päällä oli alun perin Pietarissa valmistettu hopeinen kenotafi eli muistoarkku; sen kansi esittää pyhittäjää arkussaan, kyljissä ja päädyissä on kuvat pyhän Arsenin siunaamisesta tehtäväänsä Jumalansynnyttäjän ikonilla Kreikassa, pyhittäjä Konevitsan saarella kotialttarinsa ääressä sekä pyhittäjän piispallinen hautauspalvelus.
Tämä alkuperäinen kenotafi evakuoitiin levyksi purettuna Suomeen vuonna 1940, mutta se joutui väliaikaisessa säilytyspaikassaan Kannonkoskella ryöstön kohteeksi: osa kannesta ja arkun kehykset katosivat, kansilevyä oli lisäksi leikattu metallisaksilla tai muulla työkalulla varsin rumasti, niin että jäljellä on vain pyhittäjän kuva epämuotoisella levyllä. Äärimmäisen kauniista hopeasepäntaidon näytteestä on siis jäljellä vain rippeet. Ilkivallan tekijöistä ei ole täyttä varmuutta, mutta hopeaa katosi useita kymmeniä kiloja.
Kenotafin jäännökset – irralliset kyljet ja päädyt sekä osa kannesta – ovat Kuopiossa Ortodoksisessa kirkkomuseossa. Säilyneet kappaleet on kiinnitetty puiselle alustalle lasivitriiniin. Alkuperäisen kenotafin paikalle luostarin entistettyyn alakirkkoon rakennettiin puuveistotyönä uudiskappale.
Historia > Luostarin johtajat

Pyhittäjä Arseni vv. 1393–1444
igumeeni Johannes
igumeeni Avraami
igumeeni Tarasi vv. 1530–1554
igumeeni Serapion
igumeeni Aaron
igumeeni Gerasim v. 1551
igumeeni Trifili v. 1553
igumeeni Pimen
igumeeni Matteus
igumeeni Johannes
igumeeni Varlaam v. 1558
igumeeni Gideon v. 1583
igumeeni Gennadi v. 1585
igumeeni Leonti vv. 1597–1610
pappismunkki Tiihon vv. 1718–1719
munkki Bogolep
munkki Sakarias
munkki Varlaam v. 1743
munkki Alipi vv. 1751–1758
munkki Aleksi v. 1758
pappismunkki Ignati vv. 1759–1762 k. 1779
pappismunkki Tarasi vv. 1762–1781 k. 1787
munkki Gerasim v. 1781
pappismunkki Joanniki vv. 1783–1785
vt.johtaja, igumeeni Nazari v. 1785
munkki Patermufi vv. 1785–1786
pappismunkki Feofan v. 1786 (Feodor Adamovitš, 1750–1838)
pappismunkki Joona vv. 1785–1790, k. 1805
pappismunkki Adrian vv. 1790–1798 (Vasili Blinski, 1722–1812)
pappismunkki Varfolomei vv. 1789–1801
pappismunkki Damaskin vv. 1801 -1803 (Dimitri Vasiljev, 1755–1825)
pappismunkki Arkadi vv. 1803–1807 (1761–1816)
pappismunkki Ilarion vv. 1807–1823 (Joann Kirillov, 1776–1850)
pappismunkki Joanniki vv. 1823–1825 (Ivan Kožmin, 1765–1825)
vt.johtaja, pm Tiihon v. 1825 (Timofei Paperovski, 1784–1840)
igumeeni Nikon vv. 1825–1830 (Nikifor Kepishev, 1769–1835)
igumeeni Pietari vv. 1830–1832 (1790–1834)
igumeeni Venjamin vv. 1832–1833 (Vladimir Manuilov, 1780–1846)
igumeeni Georgi vv. 1833–1839 (1773–1840)
igumeeni Amfiloki vv. 1839–1858 (1792–1858)
igumeeni Herman vv. 1858 (Georgi Jamandi, 1824–1896)
igumeeni Israel vv. 1859–1884 Ivan Andrejev, 1792–1884)
arkkimandriitta Pimen vv. 1884–1895 Pjotr Gavrilov, 1827–1903)
igumeeni Makari vv. 1895–1907 (Miron Ivanov, 1831–1907)
igumeeni Nikandr vv. 1908–1919 (Nikita Saprykin, 1855–1919)
igumeeni Tiihon vv. 1919–1920
Suomen ortodoksinen kirkko:
igumeeni Amfiloki vv. 1920–1926 (Aleksei Kulakov, 1875–1946)
vt.johtaja pm Isaaki vv. 1926–1927 (Ivan Seliverstov, 1882–1938)
vt.johtaja pm Varlaam vv. 1927–1929 (Vasili Trofimov, 1863–1935)
igumeeni Mavriki vv. 1931–1944 (Mihail Serechin, 1892–1944)
igumeeni Pietari vv. 1944–1954 (Pauli Jouhki, 1910–1980)
vt.johtaja pm Dorofei vv. 1954–1957 (Nikifor Beljakov, 1875–1957)
vt.johtaja pm Maksim vv. 1957–1964 (Mihail Hlopotin, 1881–1964)
Venäjän ortodoksinen kirkko:
arkkimandriitta Nazari vv. 1991–1999 (Nikolai Lavrinenko, s. 1952)
pappismunkki Mstislav vv. 1999–2001 (Mihail Dietshina, s. 1967)
igumeeni Isidor vv. 2001–2007 (Igor Minaev, s. 1961)
igumeeni Aleksanteri vuodesta 2007 (Aleksi Arva)
Kuvia Konevitsan luostarista

Luostarin pääkirkko
Luostarin alakirkon sisätila, 1800-luvun loppu
Mannerheimin vierailu Konevitsassa vuonna 1937
Erakkomunkin asunto 1680-luvulta Konevitsan luostarialueella
Luostarin pääkirkko
Luostarin pääkirkko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konevitsan luostari Wikimedia Commonsissa
Venäläisen Konevitsan luostarin kotisivusto (venäjäksi)
Konevitsan luostari Ortodoksi.netissä
Konevitsa-yhdistys
Heinäveden Valamon luostarin kotisivusto
Konevitsan luostari, Seura, 06.07.1938, nro 27, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Konevitsa Laatokan toinen luostari, joka ei välitä matkailijoista, Helsingin Sanomat, 23.10.1938, nro 286, s. 34, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Laina Rikama : Konevitsan luostarijuhlat, Karjala, 27.08.1939, nro 229, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Konevitsan luostari
Luostari idästä päin katsottuna
Konevitsan viimeisen Suomen ajan igumeenin isä Mavrikin hauta
Hevoskiven kappeli Konevitsassa; kappelin portailla pyhiinvaeltaja
Konevitsan yläkirkon maalauksia elokuussa 2008
Viulukonsertto (Hatšaturjan)

Viulusoolon alkutahdit.
Aram Hatšaturjanin viulukonsertto d-molli valmistui vuonna 1940. Teos on omistettu David Oistrahille, joka kantaesitti sen Moskovassa 16. marraskuuta 1940. Oistrah paitsi opasti Hatšaturjania soolo-osuuden säveltämisessä myös kirjoitti oman kadenssinsa, joka eroaa merkittävästi säveltäjän alkuperäisestä. Konsertto sai suopean vastaanoton ja sille myönnettiin Leninin palkinto vuonna 1941. Teoksen suosio on säilynyt nykyaikaan asti.
Jean-Pierre Rampal sovitti konserton vuonna 1968 huilulle ja orkesterille säveltäjän itsensä rohkaisemana. Rampal kirjoitti ensimmäiseen osaan uuden kadenssin mutta muutti alkuperäistä sävellystä muuten mahdollisimman vähän.
Viulukonsertto oli toinen kolmesta konsertosta, jotka Hatšaturjan sävelsi vuosina 1941–1963 toimineen tunnetun neuvostoliittolaisen pianotrion jäsenille. Muut konsertot olivat Lev Oborinille sävelletty pianokonsertto (1936) ja Svjatoslav Knuševitskille sävelletty sellokonsertto (1946).
Kokoonpano

Sooloviulun lisäksi orkesterin kokoonpanoon kuuluvat piccolo, kaksi huilua, kaksi oboeta, englannintorvi, kaksi klarinettia, kaksi fagottia, neljä käyrätorvea, kolme trumpettia, kolme pasuunaa, tuuba, patarummut, tamburiini, pikkurumpu, symbaalit, bassorumpu, harppu ja jouset.
Osat

Allegro con fermezza
Andante sostenuto
Allegro vivace
Aiheesta muualla

Teoksen esittely Allmusic.comissa (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Violin Concerto (Khachaturian)
Käännös suomeksi
Vyökotinga

| Vyökotinga |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kotingat Cotingidae
Suku::  Loistokotingat Cotinga
Laji::  maculata
Kaksiosainen nimi
 Cotinga maculata  (Müller, 1776) 
Katso myös
   Vyökotinga Wikispeciesissä   Vyökotinga Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vyökotinga (Cotinga maculata) on kotingojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Vyökotingaa tavataan hyvin pienellä alueella Brasilian itäosissa. Sen kannaksi arvioidaan 50–250 yksilöä. Laji on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi, koska sen kanta on pieni, sirpaloitunut ja vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen takia.
Wilfred Hildreth

Wilfred Hildreth (1896–1979) oli intialainen pikajuoksija. Hän kilpaili miesten 100 ja 200 metrin matkoilla vuoden 1924 kesäolympialaisissa.
Waterfall (Sopo Gelovanin ja Nodiko Tatišvilin kappale)

|  Waterfall |
| --- | --- |
 Nodi Tatišvili ja Sophie Gelovani esittämässä kappalettaan Eurovision laulukilpailussa.
Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Nodi Tatišvili, Sophie Gelovani
Säveltäjä(t):  Thomas G:son Erik Bernholm
Sanoittaja(t):  Thomas G:son
Euroviisutiedot
Vuosi:  2013
Maa:  Georgia
Kieli:  englanti, katalaani
Sijoitus:  15.
Pisteet:  50
Sijoitus semifinaalissa:  10.
Pisteet semifinaalissa:  63
Waterfall on Nodi Tatišvilin ja Sophie Gelovanin esittämä kappale, joka edusti Georgiaa vuoden 2013 Eurovision laulukilpailussa Ruotsin Malmössä.
Kappale kilpaili Euroviisujen toisessa semifinaalissa, jossa se sijoittui kymmenenneksi ja selviytyi finaaliin. Finaalissa kappale sijoittui 26. maan joukosta sijalle 15.
Välijoki (Utajärvi)

| Välijoki (Utajärvi) |
| --- | --- |
 Joen alkupiste Iso-Ruohosella.
Alkulähde:  Iso-Ruohonen
Laskupaikka:  Vähä-Ruohonen
Maat:  Suomi
Pituus:  0,8 km
Alkulähteen korkeus:  116,2 m
Välijoki on Kiiminkijoen vesistöön kuuluva noin kilometrin pituinen joki  Utajärven Juorkunassa. Se lähtee Iso-Ruohosesta ja laskee Vähä-Ruohoseen Heikunniemen kohdalla. Joen putouskorkeus on vain 30 senttiä.  Joen itärannan tuntumassa on suuri Äyrisuo-niminen suo.
Utajärvi
| --- | --- |
Kylät:  Ahmas | Alakylä | Ala-Naama | Ala-Niska | Autio | Juorkuna | Järvikylä | Kangaskylä | Kernilä | Kivijärvi | Kormunkylä | Marttisjärvi | Murronkylä | Naamankylä | Niska | Ojakylä | Potku | Sanginkylä | Sipolankylä | Sapilasmaa | Sotka | Särkijärvi | Tervolankylä | Utanen | Ylisuvanto | Yli-Utos
Järvet, lammikot ja lähteet:  Ahmasjärvi | Ahvenlampi (Sanginkylä) | Ahvenlampi (Juorkuna) | Hakojärvi | Iso Karvasjärvi | Iso Kivijärvi | Iso Olvasjärvi | Iso-Timonen | Juorkuna | Kaihlanen | Kirkaslampi | Kivi-Sorsua | Kivijärvi | Korpinen | Kärkkäänjärvi | Lauttalampi | Marttisjärvi | Matkalampi | Mustalampi | Nuanjärvi | Palonen | Penikkajärvi | Pieni Torvenjärvi | Pikku Karvasjärvi | Pikku Olvasjärvi | Pikku-Säynäjä |Pikku-Timonen | Pontema | Puutturinjärvi | Saari-Sorsua | Sanginjärvi | Siiralampi | Sotkajärvi | Särkijärvi | Säynäjä |Torvenjärvi | Vaaranlampi | Valkiaisjärvi | Vähä-Ruohonen
Joet ja purot:  Kiiminkijoki | Kivijoki | Koivujoki | Korpisenoja | Naamanjoki | Nuanjoki | Oilinginoja | Oulujoki | Piltuanjoki | Piltunginjoki | Poikajoki | Potkunjoki | Sanginjoki | Särkijoki | Säynäjäjoki | Tilanjoki | Timo-oja | Utosjoki
Luonnonsuojelualueet:  Olvassuon luonnonpuisto | Rokuan kansallispuisto
Rakennukset ja rakennelmat:  Ahmaksen kalevalainen perinnekylä | Ahmaskosken silta | Ala-Utoksen voimalaitos | Maijan kivi |  Utajärven kirkko | Utajärven kivipuisto | Utasen voimalaitos
Muistomerkit, laatat ja veistokset:  Sankarivainajien muistomerkki (1950) | Karjalaan jääneiden muistomerkki (1958) | Roomari-patsas (1985) | Veteraanikivi (1991) | Merilän suvun koskenlaskijoiden muistomerkki (2000) | Runonlaulajien muistomerkki (2003)
Museot:  Utajärven kotiseutumuseo | Ylisipolan kotiseutumuseo
Liikenne:  Ahmaksen rautatieasema | Niskan seisake | Oulu–Kontiomäki-rata | Rokuan rautatie | Seututie 836 | Seututie 837 | Sotkan seisake | Utajärven rautatieasema | Valtatie 22 | Yhdystie 8300
Wachau

Wachaun kartta
Wachaun laaksoa länteen Aggsteinin linnasta
Wachau on 30 kilometriä pitkä laakso Tonavan varrella Melkin ja Krems an der Donaun kaupunkien välissä Ala-Itävallan osavaltiossa Itävallassa. Se on yksi osavaltion huomattavimpia matkailukohteita. Alueen tunnetuimpia nähtävyyksiä on Dürnsteinin kaupunki, jossa Leopold V piti vankinaan Rikhard I Leijonamieltä.
Wachaun laakso tunnetaan myös aprikoosin ja viinirypäleiden kasvatuksesta. Hedelmiä käytetään liköörien ja viinien valmistukseen.
Laakso lisättiin UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuonna 2000 .
Wachau
Tonava Spitzissä
Melk
Mauer bei Melk
Weissenkirchen
Schallaburg
Schallaburg
Dürnstein
Krems
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wachau Wikimedia Commonsissa
Viralliset sivut Wachau-Nibelungengau-Kremstal (saksaksi) (englanniksi) (ranskaksi) (italiaksi) (hollanniksi) (puolaksi) (unkariksi) (tšekiksi)
Wachau UNESCOn sivuilla (englanniksi)
Unescon maailmanperintökohteet Itävallassa
Salzburgin historiallinen keskusta, Schönbrunnin linna ja puutarhat
Hallstatt–Dachsteinin ja Salzkammergutin kulttuurimaisema
Semmeringin rautatie
Grazin historiallinen keskusta ja Eggenbergin linna
Wachaun kulttuurimaisema
Neusiedlerjärven kulttuurimaisema
Wienin historiallinen keskusta
Alppien paalutalot
Itävallan alueen pyökkimetsät
Wabushin lentoasema

Wabushin lentoasema (engl. Wabush Airport) (IATA: YWK, ICAO: CYWK) on paikallisliikenteen lentoasema Kanadan Newfoundland ja Labradorin provinssissa noin 1,9 km koilliseen Wabushin kaupungista. Kentän omistaa ja sitä ylläpitää Transport Canada.
Lentoyhtiöt ja kohteet

| Lentoyhtiö | Kohteet |
| --- | --- |
Air Canada Jazz: Montreal, Quebec City, Sept-Îles
Air Labrador: Goose Bay, Deer Lake, St. John's, Sept-Îles, Quebec City, Montreal
Air Inuit: Schefferville, Sept-Îles, Montreal, Quebec City
Provincial Airlines: Montreal, Sept-Îles, Churchill Falls, Goose Bay, Deer Lake, St. John's
Walter Monson

| Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Kanada> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lake Placid 1932 |  |  |
Walter George ”Wally” Monson (29. marraskuuta 1908 Winnipeg, Manitoba – 9. tammikuuta 1988 Winnipeg, Manitoba) oli kanadalainen jääkiekkoilija ja olympiavoittaja.
Monson kuului Kanadan miesten maajoukkueen kokoonpanoon sen voittaessa olympiakultaa Lake Placidissa 1932. Monson pelasi olympiaturnauksessa kuudessa ottelussa ja teki seitsemän maalia ollen maalintekijätilaston toinen.
Aiheesta muualla

Walter Monson Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Koronaviruspandemia Yhdysvalloissa

| Koronaviruspandemia Yhdysvalloissa |
| --- | --- |
 Varmistetut koronavirustapaukset miljoonaa asukasta kohden per osavaltio
 Yhdysvaltain presidentti Donald Trump koronavirukseen liittyvässä tiedonannossa 30. tammikuuta 2020.
Yleistä
Virus:  SARS-CoV-2
Tauti:  COVID-19
Lähtöpaikka:  Wuhan, Hubei, Kiina
Ensimmäinen tapaus
Aika:  20.1.2020
Tapaukset
Vahvistetut:  32 403 159
Kuolleet:  577 041
Rokotetut:  149 462 265
 Tiedot päivitetty viimeksi 8.5.2021. 
Vuoden 2020 koronaviruspandemian ensimmäinen varmistettu tartunta Yhdysvalloissa todettiin 20. tammikuuta 2020. Yhdysvalloissa on todettu eniten COVID-19-tartuntoja ja -kuolemia.
25. tammikuuta 2021 maassa oli 25 704 372 testein vahvistettua koronavirustapausta. 429 506 oli kuollut tautiin ja vähintään 15 410 456 oli parantunut
New Yorkissa oli suuri taudin ensimmäinen aalto maalis-huhtikuussa, jolloin noin 18 000 kuoli.
Osavaltiot vastasivat epidemiaan maalis-huhtikuussa eri asteisin sulkutoimin. Presidentti Trump vastusti alusta asti sulkutoimia, koska ne romahduttivat maan talouden. Maaliskuun puolivälissä kuitenkin hän suostui julistamaan hätätilan. Trump ajoi mahdollisimman nopeaa sulkujen purkamista, vaikka epidemia oli vielä voimakas. Presidentti myös syytti Kiinaa epidemiasta.. Asiantuntijat varoittivat sulkujen avaamisesta liian aikaisin.
Uusien tapausten määrä nousi taas huomattavasti kesäkuussa. Pahimmat tautiaallot olivat nyt osin eri alueilla kuin aiemmin, muun muassa Texasissa, Kaliforniassa ja Arizonassa. Nämäkin aallot alkoivat hiipua elokuussa 2020.
Loka-marraskuussa nousi kolmas koronavirusaalto, joka oli voimakas.
COVID-19:een on Yhdysvalloissa kuollut suhteellisesti enemmän mustia kuin valkoisia. Tätä on selitetty muun muassa mustien ihmisläheisillä ammateilla, joita ei ole voitu tehdä etätyönä, sekä huonommalla terveydenhuollolla, sairausvakuutusten puutteella ja yleisemmällä joukkoliikenteen käytöllä.
Epidemian alku maassa

Uusien tutkimusten mukaan koronavirusta saattoi liikkua Yhdysvalloissa jo marraskuussa, jolloin joitakin ihmisiä olisi kuollut siihen.
Ensimmäinen testein todettu koronavirustapaus Yhdysvalloissa vahvistettiin 20. tammikuuta 2020. Koronavirus todettiin 30-vuotiaalla miehellä, joka oli matkustanut Yhdysvaltoihin koronaviruspandemian alkupaikasta Wuhanista Kiinasta. 31. tammikuuta Yhdysvallat kielsi pääsyn maahan kaikilta, jotka ovat viimeisen kahden viikon aikana matkustaneet Kiinaan. 29. helmikuuta Yhdysvalloissa raportoitiin ensimmäisestä koronavirukseen liittyvästä kuolemantapauksesta. Myöhemmin vahvistettiin kaksi tätä aiempaa kuolemantapausta, joista ensimmäinen tapahtui 6. helmikuuta Santa Claran piirikunnassa Kaliforniassa ja toinen 17. helmikuuta samassa piirikunnassa. Kumpikaan potilas ei ollut tiettävästi matkustanut hiljattain kotiseutunsa ulkopuolella.
Epidemian kulku > Kevään aalto

20. tammikuuta vahvistettiin ensimmäinen tautitapaus Yhdysvalloissa. Kolmekymppinen mieshenkilö Washingtonin osavaltiosta oli saanut virustartunnan palattuaan 15. tammikuuta Wuhanista Yhdysvaltoihin.
31. tammikuuta Trumpin hallinto rajoitti matkustusta Kiinasta. Rajoitus koski kaikkia ulkomaiden kansalaisia, pois lukien yhdysvaltalaisten tai pysyvän oleskeluluvan haltijan lähisukulaisia,  jotka olivat vierailleet Kiinassa edellisen neljäntoista vuorokauden aikana. Tähän mennessä tautitapauksia oli vahvistettu maailmanlaajuisesti 9 800, joista 213 oli menehtynyt.
6. helmikuuta kuoli ensimmäinen amerikkalainen, 57-vuotias nainen Pohjois-Kaliforniassa koronavirukseen.
Seattlen seutu oli ensimmäisiä tautikeskuksia Yhdysvalloissa maaliskuussa.
11. maaliskuuta Yhdysvaltain presidentti Donald Trump ilmoitti kieltävänsä suurimman osan henkilömatkustamisesta Euroopasta Yhdysvaltoihin 30 päivän ajaksi. Kaksi päivää myöhemmin Trump julisti Yhdysvaltoihin kansallisen hätätilan. Monen mielestä tämä tapahtui liian myöhään: virus levisi nopeasti laajalle. Ford Motor Company ja General Motors ilmoittivat maaliskuun lopussa aloittavansa hengityskoneiden valmistuksen huhtikuussa presidentti Trumpin kehottamina.  Kevään 2020 aallon huipulla viikolla 16 kuoli yli 14 000 ihmistä.
15. maaliskuuta Yhdysvaltain Tautikeskus CDC antoi suosituksen välttää yli viidenkymmenen henkilön kokoontumisia.
Toukokuun lopussa oli 1 100 koronakuolemaa päivässä, ja kuolemat vähenemässä.
Epidemian kulku > Kevään aalto > Kevään aalto New Yorkissa

New Yorkin ensimmäinen koronavirustartunta vahvistettiin 1. maaliskuuta 2020.
8. maaliskuuta 2020 New Yorkin kaupungissa oli todettu 11 koronatartuntaa ja koko osavaltiossa 76. Pormestari Andrew Cuomo julisti kaupunkiin hätätilan. Cuomo kyseli muun muassa presidentti Trumpilta ja Kiinasta hengityskoneita.
31. maaliskuuta sairaalalaiva USNS Comfort saapui New Yorkin satamaan.
Tauti saavutti ensimmäisen aallon huipun noin 1.–14. huhtikuuta. Huhtikuun alussa kansalliskaarti rakensi tilapäisiä ruumishuoneita ja sairaaloita, kun ruumishuoneet täyttyivät. Lääkäreitä ja hoitajia sairastui suojavarusteiden puutteen vuoksi, samoin ainakin 5 000 poliisia joko sairastui tai määrättiin karanteeniin. Tautiin oli tarttunut ainakin 1–2 prosenttia kaupungin väestöstä. New Yorkiin ilmestyi jäähdytysrekkoja ruumiiden säilytystä varten. 6. huhtikuuta otettiin sairaaloihin aallon maksimimäärä, 1 694 ihmistä vuorokaudessa. 10. huhtikuuta mennessä oli kuollut 7 000 ja kuolemia tuli lisää vuorokaudessa 799. Kaupunki tiukensi koronatoimia 11. maaliskuuta. Hoitokodeissa oli paljon kuolemia. Koronavirus iski pahemmin värillisten kortteleihin muun muassa Queensissa, Brooklynissa ja Bronxissa. Syynä tähän lienee ollut huonompi terveys, ja asuminen ja työ, joissa ei kyetty välttämään sosiaalisia kontakteja.  Pandemian huippu oli 12. huhtikuuta, jolloin sairaaloissa oli yli 12 100 potilasta.
New Yorkin osavaltiossa oli silloin koronaviruksen takia hoidossa sairaaloissa 18 825, joista teho-osastolla oli yli 5 100.
Päivittäisten uusien tautitapausten määrä laski huhtikuun loppua kohden. Toukokuun lopussa New Yorkissa koronan takia kuoli noin 80–100 henkeä vuorokaudessa.
Yhteensä kevään 2020 aallossa kuoli noin 21 000 kaupunkilaista, jos vahvistamattomatkin tapaukset lasketaan mukaan. 3. elokuuta mennessä lähes 90 000 henkeä oli joutunut sairaalaan New Yorkin osavaltiossa. Itse New York Cityssä sairaalaan oli joutunut noin 56 000 henkilöä.
5. kesäkuuta oli ensimmäinen päivä, jolloin yhtään ei kuollut koronavirukseen. Rajoitustoimia oli määrä alkaa purkaa 8. kesäkuuta.
New Yorkissa ei esiintynyt kesä-heinäkuussa uutta tautiaaltoa, kuten monilla muilla alueilla.
Jälkikäteen koronavirusta näkyi New Yorkista otetuissa vasta-aineissa jo 23. helmikuuta. Vasta-ainetutkimuksen mukaan virusta olisi levinnyt New Yorkissa keväällä jo todettua aiemmin ja viruksen olisi saanut kuusinkertainen määrä verrattuna todettuun noin 257 000 tapaukseen. Tällöin viruksen kantajia olisi ollut 22 prosenttia New York Cityn väestöstä, mikä vastaa 1,7 miljoonaa kaupungin asukasta.
Epidemian kulku > Kesän-syksyn aalto

Monia koronavirustartuntoja Yhdysvalloissa oli paikoissa, joissa turvavälejä ei kyetty pitämään. Näitä olivat olleet muun muassa hoitokodit, vankilat ja ruuanvalmistuslaitokset. Hoitokodeissa oli 23. kesäkuuta mennessä saanut tartunnan noin 267 000 asiakasta ja yli 51 000 kuollut. Vankiloissa puolestaan 70 000 sai tartunnan, ja ainakin 627 vankia ja työntekijää kuoli.
Uusien koronavirustapausten määrä nousi noin puolessa osavaltioista, muun muassa Texasissa, Floridassa, Kaliforniassa ja Arizonassa. Arizonassa 25. kesäkuuta lähes yhdeksän kymmenestä tehohoitopaikasta oli koronapotilailla. Texasissa oli 28. kesäkuuta mennessä sairaalaan joutunut yli 5 000 ihmistä koronaviruksen takia. Tuona päivänä sairaalaan joutui noin 290.
Kesäkuun 26. päivänä 2020 Yhdysvalloissa oli 2,4 miljoonaa koronatartuntaa. Tartuntatautikeskus CDC:n johtajan Robert Redfieldin mukaan tartuntoja oli 10 kertaa enemmän. Tämä on noin 5–8 prosenttia Yhdysvaltain väestöstä.
Koronaviruksen takia oli 25. heinäkuuta mennessä joutunut sairaalaan noin 0,13 promillea Yhdysvaltain väestöstä, mikä on noin 427 000 Yhdysvaltain kansalaista. Monet sairaalaan joutuneista olivat yli 50-vuotiaita. 5. elokuuta 2020 mennessä maassa oli noin 4,9 miljoonaa tartuntaa ja noin 160 000 tautiin kuollutta. Sairaalaan oli epidemian alusta asti joutunut tuohon päivään mennessä yli 317 000. Uusien tautitapausten määrä laski elo-syyskuussa, mutta pysyi yhä korkeana.
2. lokakuuta uutisoitiin että Yhdysvaltain presidentti Donald Trump ja hänen vaimonsa saivat koronavirustartunnan. Trump joutui sairaalaan ja sai useita lääkkeitä, jotka helpottivat hänen oloaan. Sairaalakäynnin jälkeen Trump oli karanteenissa Valkoisessa talossa.
Epidemian kulku > Alkutalven aalto

Koronatapausten määrä jatkoi kasvua marraskuussa. 28. marraskuuta kuoli noin 1 200 henkilöä. 29. marraskuuta 2020 sairaaloissa oli yli 91 600 ja tehohoidossa ennätys, yli 18 00 henkeä ja hengityskoneissa yli 6 100. Lukujen oletettiin vielä kasvavan kiitospäivän vieton takia.   Kuolemien ja sairaalapotilaiden määrä nousi lähes jatkuvasti. 1. joulukuuta yli 100 000 sairaaloissa, päivässä kuoli 2 700 henkilöä. Tehohoidossa oli 19 400 ja  hengityskoneessa 6 855 henkeä. 12. joulukuuta oli sairaalaan joutunut pandemian alusta lähtien lähes 286 ihmistä sadasta tuhannesta. Tämä vastaa noin 940 000 ihmistä.