stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Naphtali Rudnitzky
Toiminta

Rudnitzky siirtyi pian kokoaikaiseen julistustyöhön ja hän matkusteli paljon manner-Euroopassa. Aluksi hän toimi pastorina hetken aikaa, jonka jälkeen hän muutti Berliiniin. Berliinissä hänen järjestämissään hengellisissä kokouksissa kerrotaan olleen paljon kuulijoita. Hän piti kokouksia sekä juutalaisille että kristityille ja perusti useita ns. esirukouspiirejä, jotka tukivat hänen työtään. Suomessa Rudnitzky vieraili ensimmäisen kerran vuonna 1903. Vuonna 1904 jo joillekin Suomen paikkakunnille perustettiin yhdistyksiä tukemaan hänen julistustyötään. Hän vieraili kuukauden ajan Suomessa vuonna 1907 kannustaen suomalaisia juutalaislähetystyöhön ja hän oli puhujana Israelin Ystävät ry:n perustavassa kokouksessa Helsingissä vuonna 1908.
Englantilainen juutalaislähetysjärjestö The Hebrew Christian Testimony of Israel tuki noina aikoina Rudnitzkyn työtä ja sen kautta myös Suomesta tullut tuki ohjattiin noina aikoina hänen käyttöönsä. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän vaikutti erityisesti Berliinin alueella vankileireissä ja hänen kerrotaan saavuttaneen satoja tuhansia ihmisiä, kunnes hänen työnsä kiellettiin kaupungin juutalaisyhteisön vaikutuksesta. Tämän jälkeen hän toimi Skandinaviassa. Vuonna 1917 hän siirtyi Puolaan ja Liettuaan, jossa hän toimi köyhyydessä eläneiden juutalaisten parissa toimittaen eteenpäin muun muassa Ruotsista saamiansa lahjoituksia ja materiaalista apua eritoten Kovnossa, Grodnossa, Białystokissa, Varsovassa ja Łódźissa. Vuonna 1918 hän toimi myös Etelä-Venäjällä ja Kiovassa, Ukrainassa.
Sodan jälkeen hän palasi Berliiniin, jossa jonkin ajan kuluttua kerrotaan antisemitistien häirinnän vaikeuttaneen hänen toimintaansa. Hän vieraili Suomessa jälleen 1923 ja samana vuonna Israelin Ystävät ry rekisteröitiin. Yhdistys tuki Rudnitzkyn työtä merkittävästi eritoten 1923–1932 välillä. Vuoden 1923 jälkeen hän toimi Potsdamista käsin Saksan juutalaisväestön keskuspaikoissa, kuten Berliinissä, Hampurissa ja Frankfurt am Mainissa. Hänen työnsä alkoi jälleen vaikeutua vuodesta 1932 lähtien, jolloin kansallissosialistit alkoivat ajaa arjalaisoppiaan. Heidän oppiensa mukaan ei-arjalaisilla ei olisi esimerkiksi ollut oikeutta toimia pastorina. Oppeja kannattanut Saksan kristittyjen uskonliike vaati 1933 arjalaislakien täytäntöönpanoa, Vanhan Testamentin käytöstä poistamista ja Uuden testamentin karsimista ”saksalaisen hengen” mukaiseksi. Toisin sanoen kristinusko piti puhdistaa "juutalaisuudesta". Rudnitzkyn toiminta vaikeutui ja hän muutti ensi Sveitsiin ja jonkin ajan kuluttua edelleen Pariisiin.
Hän ei kuitenkaan jättänyt työtään ja hän vieraili jälleen muun muassa Suomessa vuosina 1935 ja 1936, puhuen Israelin Ystävien vuosikokouksissa. Hän jatkoi työtään muun muassa Tšekkoslovakian Brnossa vuoteen 1939 saakka. Saksan miehitettyä maan hän pääsi Ruotsin konsulin avustamana pakenemaan Ruotsiin. Hän kuoli Ruotsissa vuonna 1940.
Yleisesti ottaen hänen lähetystyötään juutalaisten keskuudessa on kuvattu ”tehokkaaksi”. Hän julkaisi eräänä ensimmäisistä kirjoittajista kansallissosialistien valtaannousua ja toimia kritisoivia kirjoituksia jo 1933.
Kirjallinen tuotanto

Rudnitzky julkaisi toistakymmentä teosta, muun muassa saksaksi ja ruotsiksi. Suomeksi hänen tuotannostaan on julkaistu ainakin kaksi teosta:
Saako nainen julistaa sanaa seurakunnassa? : raamatullinen vastaus tärkeään kysymykseen.  Tammisaari:  Tammisaaren kirjapaino, 1906.  OCLC 58221635
Lauantaiko vai sunnuntai? : ovatko kristityt velvolliset viettämään vanhan testamentin sapattia?  Pori:  Otto Andersinin kirjapaino, 1909.  OCLC 58221600
Kirjallisuutta

Ronald Hentschel: Europaische Judenmission. Naphtali Rudnitzky. Freikirchenforschung, 2000, 10. vsk, s. 387-401.  Julkaisun sisällysluettelo. (saksaksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Kuva ja lyhyt biografia Israelin Ystävät ry:n sivustolla[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Verkkogalleria

Verkkogalleria on internetin välityksellä tarkasteltava fyysinen näyttelytila, jonka tarkoituksena on tuoda fyysisten teosten esittely digitaaliseen muotoon. Termi ei käsitä digitaalisia teoksia.
Esimerkkeinä verkkogallerioista

Taiteilijan ja töiden esillepano perinteisessä galleriahengessä.
taidetta.net (Arkistoitu – Internet Archive) galleriapalvelu päättynyt syksyllä 2009 ja toimii nykyään taideaiheisena keskustelufoorumina.
art.net
Esimerkkejä verkkogallerioista, joiden tarkoituksena on töiden arviointi tai arvostelu:
aukea.net
Marina Kinnunen

| Marina Kinnunen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1977 (ikä 46–47)lähde?
Ammatti:  Hyvinvointialuejohtaja
Muut tiedot
Koulutus: Sairaanhoitaja Kauppatieteen tohtori
Järjestö:  Pohjanmaan hyvinvointialue
Marina Kinnunen (s. 1977) on suomalainen virkamies ja hyvinvointialueenjohtaja. Kinnunen on toiminut Vaasan sairaanhoitopiirin ja Pohjanmaan hyvinvointikuntayhtymän johtajana. Kinnunen on työskennellyt Vaasan sairaanhoitopiirissä vuodesta 2000 lähtien ja aloitti uransa sairaanhoitajana, siirtyen sittemmin potilasturvallisuuden kehittämisen pariin. Kinnunen on työskennellyt myös laatupäällikkönä, johtajaylihoitajana ja sote-muutosjohtajana.
Kinnunen on koulutukseltaan sairaanhoitaja ja kauppatieteen tohtori. Kinnunen väitteli Vaasan yliopistosta vuonna 2010 ja hänen väitöksensä aihe oli virheistä oppimisen prosessit sairaalaorganisaatiossa. Kinnunen on palkittu Venny Snellmanin tunnustuspalkinnolla 2008 ja potilasturvallisuuden ansiomerkillä 2017.
Verhoilukivi

Verhoilukivi on suomen kielessä käytössä niin luonnollista kiveä oleville verhoilumateriaaleille kuin myös kaupallisissa julkaisuissa yleisesti käytetty käännös englanninkieliselle termille "stone veneer". Tarkempi ja oikeampi käännös jälkimmäisessä kohdassa olisi verhoiluun tarkoitettu kiviperäinen komposiittimateriaali, mutta tätä harvemmin näkee johtuen kirjoitusasun ilmeisestä pituudesta. Yleisesti ottaen verhoilukivellä voidaan ymmärtää ihmisen valmistamaa kiviperäistä verhoilumateriaalia.
Erilaiset verhoilukivet

Verhoilukivi voi olla luonnollista kiveä eri paksuisina, muotoiltuina ja pintakäsiteltyinä kappaleina. Verhoilukivi voi olla – ja usein myös on – luonnollisia kivimateriaaleja imitoivaa komposiittimateriaalia. Tyypillisimpiä komposiittimateriaaleja ovat betonipohjaiset materiaalit, joilla saadaan sopivalla pintakäsittelyllä ja pigmentoinnilla aikaiseksi parhaimmillaan huomattavan luonnollisen näköinen lopputulos. Komposiittimateriaalien hyöty luonnolliseen kiveen verrattuna on niiden keveydessä, tasalaatuisuudessa ja hinnassa.
Verhoilussa käytettävä luonnollinen kivi on tyypillisimmin graniittia, kvartsia, marmoria tai hiekkakiveä. Laadukkaita luonnollisen kiven esiintymiä löytyy ympäri maailman ja jokaisen maan kivivalikoimalla on tietyt sille ominaiset piirteet. Keinotekoisten eli komposiittikivien suurimmat valmistajat ovat Yhdysvalloissa, jonka markkinat ovat huomattavasti kehittyneemmät kuin eurooppalaiset. Euroopan suurimpia valmistajia ovat mm. hollantilainen Klimex ja kreikkalainen Mathios.
Aiheesta muualla

Verhoilukivimateriaaliesimerkki (Arkistoitu – Internet Archive)
Elämää ja erotiikkaa (kappale)

| ”Elämää ja erotiikkaa” Juha ”Watt” Vainio |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Elämää ja erotiikkaa
 Julkaistu: 1984
 Tuottaja(t): Jaakko Salo
 Kesto: 03.10
 Levy-yhtiö: Finndisc
Juha ”Watt” Vainion muut singlet
| ”Ei ole Kööpenhamina kuin ennen” 1983 | ”Elämää ja erotiikkaa” 1984 | ”Mummun aineet” 1984 |
Elämää ja erotiikkaa on Juha ”Watt” Vainion säveltämä, sanoittama ja esittämä kappale, joka on vuonna 1985 julkaistulla Elämää ja erotiikkaa -albumilla. Kappale julkaistiin vuonna 1984 myös singlenä, ja sen B-puolella on ”Mä voisin olla amerikkalainen”.
Kappale kertoo siitä, kuinka metsämaisterin (kappaleen minän) elämä kuluu opiskeluun eikä hänellä liikene aikaa illanviettoon. Hänen isänsä kertoo, että ”elämää ja erotiikkaa / unohtaa ei saisi milloinkaan”, mutta hän ei tästä välitä. Vasta vanhana hän tajuaa, mistä kaikesta hän on jäänyt paitsi. Kappaleen minän naapuri, ikiteekkari Oiva Piirakainen, on saanut nimensä Yleisradion musiikkitoimittajalta Oras ”Oki” Pikkaraiselta. Pikkarainen ei tästä pitänyt vaan katkaisi välinsä Vainioon.
Vainio esitti kappaleen muun muassa Ville-Veikko Salmisen juontamassa televisio-ohjelmassa Perjantaipörssi vuonna 1985.
Kappaleen kertosäkeistö on erikoisesti joka kerta sanoitukseltaan hieman erilainen.
Äänitys

Kappale äänitettiin Helsingin Takomo-studioilla vuonna 1984. Kappaleen tuotti Jaakko Salo.
Äänityksessä olivat mukana seuraavat muusikot:
Juha ”Watt” Vainio – laulu
Jaakko Salo – kapellimestari, sähköpiano, haitari
Martti Metsäketo, Irina Milan, Irma Tapio, Pepe Willberg – taustalaulu
Juhani Aaltonen – alttosaksofoni
Peter Lerche – kitara
Janne Louhivuori – kitara
Pekka Helin – basso
Tapani ”Nappi” Ikonen – rummut
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Lavalla Juha Vainio – Elämää ja erotiikkaa (1985)
Antti Kaattari

Antti Kaattari (s. 2. helmikuuta 1986) on suomalainen lentopalloilija, joka pelasi kaudella 2008–2009 Ylivieskan Kuulassa, Lentopallon 1-sarjassa.  Sieltä hän siirtyi Kokkolan Tiikereihin ja 2013 Särkät Volley ry Kalajoki teki Kaattarin kanssa 1+1 vuoden sopimuksen.
Kaattari on kuulunut nuoruudessaan oman ikäluokkansa maajoukkueeseen.
Ura

Kaattari aloitti uransa syntymäkaupungissaan Himangalla jo hyvin nuorena. Hän nousi nopeasti nuorten maajoukkueeseen ja näin yleisön tietoisuuteen. Kaattari pelasi uransa ensimmäisen SM-liigaottelun jo kaudella 2003 17-vuotiaana Salon Piivolleyn väreissä. Hän tuli Piivolleyn joukkueeseen kesken kauden vahvistamaan keskitorjuja osastoa. Kaudella Kaattari voitti suomen cupin hopeaa sekä SM-hopeaa Piivolleyssa.
Kauden jälkeen Kaattari alkoi pelata 1-sarjassa Kempeleen Lentopallossa, jonka kanssa hän nousi SM-liigaan pelaamaan. Kempeleessä kausi 2005–2006 meni kuitenkin pilalle, kun Kaattari loukkaantui pahasti. Hän joutui olemaan lähes puolivuotta poissa kentiltä. Kauden jälkeen Kaattari palasi kotikaupungiinsa Himangan Urheilijoihin pelaamaan 1-sarjaan. Himangan joukkueen taso nousi selvästi ja joukkue taistelikin tiensä neljän parhaimman joukkueen supersarjaan.
Kaudella 2007–2008 Kaattari jatkoi Himangan Urheilijoissa, mutta vaihtoi kesken kauden Ylivieskan Kuulaan. Loppukauden Kaattari pelasi Ylivieskassa. Vuosina 2009–2012 hän on pelannut Kokkolan Tiikerien 1-sarjajoukkueessa. 2013 Särkät Volley ry Kalajoki teki Kaattarin kanssa 1+1 vuoden sopimuksen.
Muuta

Kaudella 2004 Kaattari sijoittui toiseksi SM-liigan hyökkäysulottuvuuskilpailussa, jonka voiton vei latvialainen Salvis Cielavs. Kaattari ponnisti ulottuvuudekseen 350cm.
Saavutukset

Henkilökohtaiset:
Toinen SM-liigan ulottuvuuskilpailussa 2004
Nuorten maajoukkueessa 2002-2005
Joukkueessa:
SM-hopea 2004
Suomen Cupin hopea 2004
Joukkueet

2003-2004 Salon Piivolley ja Himangan Urheilijat
2004-2005 Kempeleen Lentopallo
2005-2006 Kempeleen Lentopallo
2006-2007 Himangan Urheilijat
2007-2008 Ylivieskan Kuula
2009-2012  Kokkolan Tiikerit
2013-2014 Särkät Volley ry Kalajoki
Dinanath Batra

Dinanath Batra (5. maaliskuuta 1930 Rajanpur, Dera Ghazi Khan, Brittiläinen Intia – 7. marraskuuta 2024 Delhi, Intia) oli intialainen hindunationalistinen kansalaisaktivisti, joka tunnetaan vaikutuksestaan maansa koulutusjärjestelmään. Hänen kirjoittamiaan oppikirjoja käytetään oppimateriaalina useissa osavaltioissa, joissa hindunationalistit ovat vallassa.
Painonnosto kesäolympialaisissa 1896

| Painonnosto kesäolympialaisissa 1896  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| yhden käden painonnosto |   | Miehet |  |  |
| kahden käden painonnosto |  | Miehet |  |  |
Olympialaisissa 1896 kilpailtiin kahdessa painonnostolajissa, jotka olivat kaikki miehille. Lajit olivat yhden käden nosto ja kahden käden nosto. Turnaukset kilpailtiin 7. huhtikuuta 1896 Ateenassa. Kisoihin osallistui seitsemän painonnostajaa viidestä maasta. Ensimmäisissä olympialaisissa palkittiin kilpailun voittaja hopeamitalilla ja oliivipuun oksalla. Nykymuotoiset olympialaisten mitalitaulukot on laadittu myöhemmin vertailun vuoksi uudempiin olympialaisiin.
Mitalistit

|  Mitalitaulukko |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Tapahtuma | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |  |
| Yhden käden painonnosto tulokset |   Launceston Elliot (GBR) |   Viggo Jensen (DEN) |   Aleksandros Nikolopulos (GRE)  |  |
| Kahden käden painonnosto tulokset |   Viggo Jensen (DEN) |   Launceston Elliot (GBR) |   Sotirios Versis (GRE)  |  |
Mitalitaulukko

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Iso-Britannia | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 1 |  Tanska | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 3 |  Kreikka | 0 | 0 | 2 | 2 |
Lähde:
| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Launceston Elliot (GBR) | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 1 |  Viggo Jensen (DEN) | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 3 |  Sotirios Versis (GRE) | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 3 |  Aleksandros Nikolopulos (GRE) | 0 | 0 | 1 | 1 |
Lähde:
Tervaväylän koulu

Tervaväylän koulun Merikartanon yksikkö
Tervaväylän koulu on valtion erityiskoulu Oulussa. Koulu toimii Opetushallituksen alaisuudessa ja on osa valtakunnallista Oppimis- ja ohjauskeskus Valteria. Koulu antaa perusopetusta luokka-asteilla 1–9. Koulu palvelee koko Pohjois-Suomea. Rehtorina on Jaakko Viitasaari. Tervaväylän koulu syntyi vuonna 2007, kun kaksi vanhaa valtion erityiskoulua, Lohipadon koulu ja Merikartanon koulu, yhdistettiin hallinnollisesti. Käytännössä koulut jatkoivat uuden koulun yksikköinä. Merikartanon yksikkö on lähinnä kuulovammaisten koulu ja Lohipadon yksikkö on vaikeasti liikuntavammaisten koulu. Yhteensä koulussa opiskelee noin sata oppilasta.
Merikartanon yksikkö

Merikartanon yksikkö sijaitsee Takalyötyssä. Koulun edellinen rakennus, joka sijaitsee Länsi-Tuirassa Tuiranpuistossa, on tällä hetkellä remontissa. Valtio perusti Oulun kuuromykkäin koulun vuonna 1898. Koulu toimi aluksi väliaikaisissa tiloissa eri puolilla kaupunkia. Koulun ensimmäisenä opettajana toimi neiti Emilia Serenius, ja ensimmäisenä rehtorina maisteri K.E. Kahva. Oma koulutalo valmistui Tuiraan vuonna 1902. Samana vuonna valmistui myös koulun asuntolarakennus. Rehtorin asuintalo valmistui vuonna 1910. Vuosina 1939–1945 koulun rakennukset olivat useassa jaksossa suomalaisten ja saksalaisten sotilaiden sekä reserviläisten käytössä. Kaikki rakennukset on suunnitellut arkkitehti Theodor Granstedt Yleisten rakennusten ylihallituksessa.
Koulu vaihtoi nimensä Oulun kuurojen kouluksi vuonna 1961 ja Oulun kuulovammaisten kouluksi vuonna 1985.
Koulu on väliaikaisesti muuttanut vuonna 2019 Takalyöttyyn. Senaattikiinteistöt vuokraa koululle peruskorjatut tilat Intiön kasarmin alueelta. Yksikön on tarkoitus aloittaa uusissa tiloissa 1.7.2024.
Lohipadon yksikkö

Tervaväylän koulun Lohipadon yksikkö sijaitsee uusissa tiloissa Oulun keskustassa Myllytullissa Oulun kansainvälisen koulun naapurissa. Uusiin tiloihin koulu muutti syksyllä 2009.
Oulun Raajarikkoisten Lastenkotiyhdistys perustettiin 1891. Lastenkodissa pidettiin alusta alkaen kotikoulua. Varsinainen koulutoiminta alkoi kuitenkin vasta 1960, jolloin valtioneuvosto myönsi yhdistyksen koululle toimiluvan. Koulun nimi vaihtui Lohipadon kouluksi vuonna 1974 ja samalla myös yhdistys muutti nimensä Lohipadon Koulun Kannatusyhdistykseksi. Lohipadon koulusta tuli valtion erityiskoulu 1. elokuuta 1976.
M/S Leonoreverett

| M/S Leonoreverett |
| --- | --- |
 M/S Finnclipper
Tyyppi:  Rahtilaiva
Tunnuskirjaimet:  OGGB (Suomen lipun alla ollessaan)
Aiemmat nimet:  1962–1978: Finnclipper 1978–1986: Leonoreverett
Aiemmat omistajat:  1962–1978: Enso-Gutzeit Oy 1978–1986: Everett-Orient Line Inc. 1986: Taiwanilainen romuttaja
Rakennustelakka:  Rheinstahl Nordseewerke G.m.b.H., Emden, Saksa
Rakennusnumero:  339
Vesillelasku:  15. maaliskuuta 1962
Luovutettu:  18. kesäkuuta 1962
Status:  Romutus
Tekniset tiedot
Pituus:  150,38 m
Leveys:  18,74 m
Syväys:  7,05/8,52 m
Bruttovetoisuus:  6 187 brt
Koneisto:  2 SA 6 cy. B&W 662 VT2 BF-140 diesel
Koneteho:  4 781 kW
Nopeus:  29,63 km/h
Nopeus:  16 kn
Lähteet:  
M/S Leonoreverett oli vuonna 1962 rakennettu rahtilaiva. Valmistumisestaan vuoteen 1978 alus oli nimeltään Finnclipper. Vuonna 1978 alus sai nimen Leonoreverett. Vuonna 1986 alus myytiin Taiwaniin romutettavaksi.
Vuonna 1963 neuvostoliittolainen ydinsukellusvene K-33 törmäsi Finnclipperiin. Tapaus tuli ilmi vasta vuonna 2007.
Käyttöhistoria > 1962–1967

15. maaliskuuta 1962 alus laskettiin vesille länsisaksalaisella Rheinstahl Nordseewerke G.m.b.H:n telakalla Emdenissä. Samalla Siiri Järvinen kastoi aluksen Finnclipperiksi. 18. kesäkuuta alus luovutettiin Enso-Gutzeitin omistukseen, joka rekisteröi aluksen Suomen lipun alle. Kotisatamaksi tuli Kotka. Tämän jälkeen alus siirtyi Finnlinesin Suomen ja Yhdysvaltain väliseen liikenteeseen.
Käyttöhistoria > 1962–1967 > Onnettomuus Kattegatissa

12. huhtikuuta 1963 neuvostoliittolainen ydinsukellusvene K-33 törmäsi Kattegatin salmessa Tanskan ja Ruotsin välillä Finnclipperiin noustessaan syvyyksistä pintaan. Finnclipper oli kuljettamassa 6 000 tonnin paperilastia Yhdysvaltoihin ja K-33 matkalla Pohjois-Atlanttia kohti. Sää oli törmäyshetkellä sumuinen. Finnclipper pysäytettiin välittömästi törmäyksen tapahduttua ja se kääntyi takaisin tutkimaan, olisiko tuntematon sukellusvene avun tarpeessa. Kaksi neuvostoliittolaista upseeria tuli laivaan kertomaan ettei mitään suurempia vaurioita aiheutunut sukellusveneelle. Upseerit kertoivat sukellusveneen saaneen törmäyksessä taipuman sivuunsa. Neuvostoliiton upseerit eivät paljastaneet kansalaisuuttaan laivan miehistölle, vaan selittivät kuuluvansa vain Varsovan liittoon. Suomalaiset kuitenkin näkivät selvästi sukellusveneen kyljessä olleen tunnusnumeron 921.
Finnclipper onnistui vuotavana purjehtimaan yli Atlantin Yhdysvaltoihin ja K-33 selvisi pahoin vaurioituneena Murmanskin laivastotukikohtaan Neuvostoliittoon. Finnclipper purki paperilastinsa Bostonissa ja jatkoi sieltä New Yorkiin, jossa tapahtuneesta annettiin poikkeuksellisesti meriselitys. Selvitys salattiin 44 vuodeksi eikä siitä kerrottu julkisuudessa mitään.
Jaakko Varimaa, laivan miehistön jäsen, julkaisi aiheesta kirjan Sukellusvene sumussa 4. huhtikuuta 2007, jolloin tapaus tuli suuren yleisön tietoon.
Käyttöhistoria > 1968–1986

26. heinäkuuta 1968 alus pidennettiin 150,38-metriseksi. Leveys säilyi entisellään. Syväykseksi tuli 7,05/8,52 metriä. Alkuperäiset mitat olivat: 135,68 metriä × 18,74 m × 7,29/8,23 m. Myös vetoisuudet muuttuivat: bruttovetoisuus 6 449/8 816 bruttorekisteritonnia, nettovetoisuus 3 399/4 861 nettorekisteritonnia ja kuollut paino 8 014/11 200 tonnia. Alkuperäiset vetoisuudet olivat: bruttovetoisuus 5 097/7 651 bruttorekisteritonnia, nettovetoisuus 2 353/3 965 nettorekisteritonnia ja kuollut paino 7 180/9 178 tonnia.
Syyskuussa 1971 alus aikarahdattiin Atlantic Gulf Servicen liikenteeseen. 5. syyskuuta 1978 Everett-Orient Line (c/o Everett Steamship Corp. S.A.) osti aluksen ja antoi sille nimen Leonoreverett. Myöhemmin vuonna 1978 aluksen vetoisuudet muuttuivat: bruttovetoisuus 6 187 bruttorekisteritonnia, nettovetoisuus 3 442 nettorekisteritonnia ja kuollut paino 8 014 tonnia.
Vuonna 1986 alus myytiin Taiwaniin romutettavaksi.
Aiheesta muualla

Ilta-Sanomat: Ydinsukellusveneen törmäys suomalaislaivaan salattiin
Onnettomuuspaikka kartalla
Viktor Markin

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Moskova 1980 | 400 m |  |
|  Kultaa | Moskova 1980 | 4x400 m viesti |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1983 | 4x400 m viesti |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Ateena 1982 | 400 m |  |
|  Pronssia | Ateena 1982 | 4x400 m viesti |  |
Viktor Fjodorovits Markin (ven.  Виктор Фёдорович Маркин), s. 23. helmikuuta 1957 Oktyabrskyn kylässä, Ust-Tarkskyn piirikunnassa, Novosibirskin läänissä ) on entinen neuvostoliittolainen yleisurheilija ja kaksinkertainen olympiavoittaja Moskovan olympialaisissa 1980.
Valmistuttuaan lukiosta Markin muutti Novosibirskiin opiskelemaan lääketiedettä.  Markin aloitti yleisurheilun vasta 19-vuotiaana yliopistossa, jossa häntä valmensi Aleksandr Bukhashjev. Markin oli varsin tuntematon aina Moskovan olympialaisiin asti, eikä häntä mainittu edes Neuvostoliiton olympiaehdokkaita käsittelevässä esittelykirjassa, johon oli otettu peräti kuusi muuta 400 metrin juoksijaa.
27. huhtikuuta 1980 Markin juoksi Sotšissa ennätyksensä 46,96. Heinäkuun alussa hän juoksi tulevalla olympiastadionilla ajan 45,34. Olympiafinaalissa Markin oli puolimatkassa vasta viidentenä ja loppusuoran auetessa neljäntenä kolmisen metriä jäljessä johdossa ollutta DDR:n Frank Schafferia. Edellä olleiden kangistuessa Markin ja Australian Richard Mitchell ohittivat heidät Markinin voittaessa ajalla 44,60, vajaata sekuntia entistä ennätystulostaan paremmalla suorituksella. Toisen kultamitalinsa Markin voitti 4x400 m viestijuoksussa voittaen loppukirikamppailussa DDR:n ankkurin, 400 metrin aitajuoksun voittajan Volker Beckin.
Olympialaisten jälkeen Markin keskittyi saattamaan lääketieteen opintonsa loppuun ja teki paluun kaksi vuotta myöhemmin EM-Ateenassa. Siellä hän saavutti pronssia sekä 400 metrillä että pitkässä viestissä. Seuraavana vuonna Markin karsiutui niukasti finaalista Helsingin MM-kisoissa, mutta oli Neuvostoliiton voittoisan joukkueen ankkurina 4x400 metrillä.  Markin lopetti kilpaurheilun kuultuaan Neuvostoliiton päätöksestä boikotoida Los Angelesin olympialaisia.
Parhaat tulokset

100 m 10,4
200 m 21,1
400 m 44,60
Kirjallisuutta

V. V. Leibovsky: Viktor Markin.  Heroes of the Olympic Games. Moscow:  Fizkultura i sport, 1983.  Teoksen verkkoversio. (venäjä) (Arkistoitu – Internet Archive)
Roolipelaaja

Roolipelaaja
| --- | --- |
lehtityyppi:  aikakauslehti 
perustettu:  2006 
lakkautettu:  2009 
päätoimittaja:  Juhana Pettersson (2007–2009) Mikko Rautalahti (- 2007) 
kotipaikka­kunta:  Helsinki
ilmestymis­tiheys:  6 kertaa vuodessa
kieli:  suomi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Roolipelaaja oli suomalainen aikakauslehti, joka käsitteli pöytä-, live- ja sähköisiä roolipelejä sekä keräilykorttipelejä, figupelejä, lautapelejä sekä muita samaan alakulttuuriin liittyviä asioita.
Roolipelaaja ilmestyi ensimmäisen kerran maaliskuussa 2006 ja ilmestyi kuusi kertaa vuodessa. Lehden ensimmäinen päätoimittaja oli Mikko Rautalahti (numerot 1-9) ja hänen seuraajansa Juhana Pettersson (numerot 10-23).
Roolipelaaja oli ennen H-Town Oy:n kustantama. Julkaisijan vaihdoksesta ilmoitettiin heinäkuussa 2007. Se vaikutti hieman lehden tekijätiimiin ja itse lehden ulkoasuun. H-Town julkaisi kaikkiaan yhdeksän Roolipelaaja-lehteä.
Aiheesta muualla

Lehden ensimmäinen päätoimittaja Mikko Rautalahti kirjoittaa Roolipelaaja-lehden toiminnan lopettamisesta
Lehden viimeinen päätoimittaja Juhana Pettersson kirjoittaa Roolipelaaja-lehden toiminnan lopettamisesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Ropecon-blog uutisoi Roolipelaajan lopettamisesta
Dome.fi uutisoi Roolipelaajan lopettamisesta[vanhentunut linkki]