stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Asser Siuvatti
Elämä > Pääluottamusmiehenä

Saloisten Piehingissä syntynyt Siuvatti oli kansakoulun jälkeen seitsemän vuotta merillä, kunnes sai työpaikan Raahen tehtaalta vuonna 1963. Siuvatti oli pääluottamusmiehenä 1974–2000 lukuun ottamatta vuotta 1979, jolloin enemmistökommunistit ja sosialidemokraatit onnistuivat syrjäyttämään hänet. Pääluottamusmiehen toimesta luovuttuaan Siuvatti jatkoi projektitehtävissä jääden eläkkeelle lokakuussa 2001.
”Työläispatruunaksi” tituleeratun Siuvatin aikana Raahen tehdas tuli tunnetuksi työpaikkademokratiastaan, ja häntä pidettiin myös paikallisen sopimisen edelläkävijänä. Tehtaan ammattiosasto 200 oli pääosin kommunistien ja vasemmistoliittolaisten hallussa, ja se oli usein napit vastakkain sosialidemokraattien johtaman Metallityöväen Liiton kanssa. Siuvatti kritisoi liittoa muun muassa jäsendemokratian puutteesta ja jäykästä järjestökoneistosta. Hän väitti Suomen porvariston pyrkivän tuhoamaan ay-liikkeen Chilen diktaattorin Augusto Pinochetin tavoin. Siuvatti saavutti legendaarisen maineen jo 1980-luvulla, jolloin hänellä oli jopa oma sihteeri. Siuvatti oli hyvissä väleissä Rautaruukin ensimmäisen toimitusjohtajan Helge Haaviston kanssa. Ongelmien ilmetessä hän ohitti väliportaan ja soitti suoraan Haavistolle, mikä puolestaan aiheutti närää tehtaan johdossa. Vuonna 1982 Haaviston seuraajaksi valitun Mikko Kivimäen kanssa asiat eivät luonnistuneet yhtä jouhevasti.
Valtakunnallisen maineensa Siuvatti saavutti kovaotteisena ”lakkokenraalina”, joka järjesti tehtaalla satoja työnseisauksia ja ulosmarsseja. Rautaruukin historiikissa Siuvatti kertoo, ettei muista tarkkaan johtamiensa lakkojen määrää, mutta niitä arvioidaan olleen 700–800. Siuvatin mukaan lakot pidettiin pääsääntöisesti lyhyinä, eivätkä ne sulkeneet koko tehdasta. Koko tehtaan pysäyttäneitä lakkoja oli muun muassa vuonna 1991, jolloin vaadittiin valtiovarainministeri Iiro Viinasen eroa tämän ammattiyhdistysliikevastaisten lausuntojen johdosta. Vuonna 1994 koko henkilöstö puolestaan marssi ulos vastalauseena Rautaruukin yksityistämiselle. Lakkoon ryhdyttiin myös pienemmistä asioista. Eräs lakko syntyi, kun työnjohtaja kieltäytyi hankkimasta työntekijöille uutta kahvipannua. Siuvatti käytti Rautaruukin teollisuuskoulun opetussimulaattoria lakkojen mallintamiseen. Simulaattorilla pystyi näkemään, minkä työpisteen pysäyttäminen aiheutti halutun vaikutuksen. Siuvatti joutui aikoinaan myös työtuomioistuimeen, jossa häntä syytettiin masuunin rikkomisesta ja vaadittiin usean miljoonan markan korvauksia. Siuvatti vaikutti pääluottamusmiehenä toimiessaan myös tehtaan kehittämiseen ja oli muun muassa mukana hakemassa ympäristöystävällisempiä teräksen tuottamisen tapoja. Siuvatti oli Metallityöväen Liiton hallituksen jäsen ja kuului Rautaruukin hallintoneuvostoon työntekijöiden edustajana. Hän kommentoi yhtiön asioita julkisuudessa myös eläkevuosinaan. Esimerkiksi vuonna 2014 Siuvatti kutsui Rautaruukin siirtymistä ruotsalaisen SSAB:n omistukseen ”kavallukseksi”.
Elämä > Politiikka

Siuvatti oli parikymmentä vuotta Raahen kaupunginvaltuuston jäsen SKDL:n, Demokraattisen Vaihtoehdon ja Vasemmistoliiton edustajana. Eläkkeelle jäätyään Siuvatti muutti Lumijoelle, jossa hänet valittiin kunnanvaltuustoon SKP:n listoilta. Siuvatti palasi myöhemmin Raaheen, jossa hänet valittiiin kaupunginvaltuustoon vuonna 2012 Vasemmistoliiton edustajana.lähde? Eduskuntavaaleissa Siuvatti oli ehdolla 1970-luvulta lähtien. Vuoden 1995 eduskuntavaaleissa Vasemmistoliitto ei kelpuuttanut Siuvattia ehdokkaakseen, jolloin hän lähti omalla omalla Työtä kaikille -listallaan. Siuvatti sai lähes 5 000 ääntä, mikä oli puolitoistatuhatta enemmän kuin viimeisenä Vasemmistoliiton ehdokkaana eduskuntaan valittu Terttu Huttu-Juntunen. Vaalien jälkeen Siuvatti ja hänen puolisonsa Marketta olivat 57 kommunistin listalla, jotka Vasemmistoliitto uhkasi erottaa puolueesta sääntöjenvastaisen toiminnan vuoksi. Siuvatti oli myös kolmasti ehdolla presidentin valitsijamieheksi SKDL:n ja Devan listoilta.lähde? Europarlamenttivaaleissa Siuvatti oli ehdolla vuonna 1996 Vaihtoehto EU:lle -kansalaisliikkeen ehdokkaana ja 1999 SKP:n ehdokkaana.
Siuvatti kuului Devan puheenjohtajistoon ja vuosina 1991–2013 SKP:n keskuskomiteaan ja toimi pitkään SKP:n Oulun piirijärjestön puheenjohtajana. Hän vaikutti myös muun muassa Suomen Rauhanpuolustajilla, Suomi–Neuvostoliitto-Seurassa ja Suomi–Venäjä-Seurassa. Siuvatille on myönnetty SKP:n kunniamerkki, Suomen Leijonan ritarikunnan ansioristi sekä Pro Raahe -mitali.
Vuonna 1991 Yleisradio teki Siuvatista radiodokumentin Asseri, kommunisti. Veikko Heilalan kirjoittama Siuvatin elämäkerta ilmestyi 1998.
Kirjallisuutta

Heilala, Veikko: Arkkiveisu Asserista : Suomen viimeinen työläispatruuna.  Helsinki:  Like, 1998.  ISBN 951-57862-1-5
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle 
Raahen tehdas vuonna 2014.
Aršak Makitšjan

Aršak Makitšjan keväällä 2022.
Aršak Arturovitš Makitšjan (ven. Аршак Артурович Макичян; s. 1994 Jerevan) on ilmasto- ja rauhanaktivisti. Hän jäi valtiottomaksi henkilöksi Venäjän poistettua hänen kansalaisuutensa syksyllä 2022.
Tausta ja varhainen aktivismi

Makitšjanin isä muutti Armeniasta Venäjälle vuonna 1995 ja asui Moskovassa. Isä sai vuonna 2002 Venäjän passin, jollainen myönnettiin myös hänen kolmelle pojalleen vuonna 2004. Makitšjan opiskeli viulunsoittoa ja valmistui Moskovan konservatoriosta. Hän luki Greenpeacen Twitter-tililtä Greta Thunbergista lokakuussa 2018 ja kiinnostui tämän myötä ilmastonmuutoksesta sekä ilmastotieteestä. Makitšjanista tuli vuonna 2019 Koululakko ilmaston puolesta -liikkeen Venäjän-koordinaattori. Hän alkoi pitää yhden hengen mielenosoituksia Moskovan Puškinin aukiolla. Suuremmat mielenosoitukset olivat Venäjällä laittomia ilman erityisen luvan hankkimista, joka puolestaan oli vaativaa. Joulukuuhun 2019 mennessä Makitšjan haki onnistumatta toistakymmentä kertaa lupaa suuremman mielenosoituksen järjestämiseen. Hän joutui poliisin huomion kohteeksi annettuaan haastattelun The Moscow Times -lehdelle. Viranomaiset halusivat selvittää, maksettiinko Makitšjanille toiminnasta.
Makitšjan teki valituksen tuntemattoman miehen lähestyttyä häntä puukottamisella uhkaillen 23. heinäkuuta 2019. 27. heinäkuuta 2019 hän osallistui mielenosoitukseen, jonka järjestivät oppositiotoimijat, joiden pääsy ehdokkaiksi Moskovan kaupunginduuman vaaleissa oli evätty. Makitšjan sai sakkotuomion. Oikeuden ratkaisun mukaan hän ei ollut totellut poliisia ja oli huudellut iskulauseita, jotka halvensivat Venäjän presidenttiä ja viranomaisia. Makitšjan osallistui 25. lokakuuta 2019 Moskovassa pidettyyn ilmastoaiheiseen mielenilmaukseen, jonka tiimoilta hänet vangittiin kuudeksi päiväksi. Hän sai toistamiseen sakkotuomion 24. heinäkuuta 2020 pitämästään yhden hengen mielenosoituksesta. 7. tammikuuta 2022 Makitšjan piti Moskovassa yhden hengen mielenosoituksen, jolla hän vastusti Kazakstanin mielenosoitusten 2022 tukahduttamista Kollektiivisen turvallisuusjärjestön joukoilla. Tästä hänelle langetettiin kolmas sakkotuomio kesäkuussa 2022.
Vaiheet Ukrainaan hyökkäämisen jälkeen

Venäjä aloitti 24. helmikuuta 2022 täysimittaisen hyökkäyksen Ukrainaan. 25. helmikuuta 2022 Makitšjan oli aktivisti Polina Oleinikovan kanssa matkalla Moskovan keskustaan poliisin pysäyttäessä heidät. Kaksikko oli aikeissa osoittaa mieltä Ukrainaan hyökkäämistä vastaan. Oleinikovalla oli mukanaan lippu, jossa Venäjää syytettiin murhista. Oleinikova sai sakkotuomion. 19. maaliskuuta 2022 Makitšjan pakeni hänen kanssaan Venäjältä. Hän muutti Saksaan, jossa jatkoi ilmasto- ja rauhanaktivismiin osallistumista.
Lokakuussa 2022 Makitšjanin Venäjän kansalaisuus mitätöitiin. Myös hänen isänsä ja veljiensä kansalaisuudet mitätöitiin, koska isä oli väitetysti antanut itsestään vääriä tietoja kansalaisuutta hakiessaan.
Adrien Fourmaux

| Adrien Fourmaux |
| --- | --- |
 Adrien Fourmaux ja kartanlukija Renaud Jamoul Monte Carlon rallissa vuonna 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. toukokuuta 1995 (ikä 29)
Kansalaisuus:   Ranska
WRC-ura
Aktiivivuodet:  2019–
Kartanlukija(t):  Alexandre Coria Renaud Jamoul
Nykyinen talli:  Hyundai Motorsport
Kilpailuja:  55
Maailmanmestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  4
Erikoiskoevoittoja:  3
MM-pisteitä:  77
Ensimmäinen kilpailu:  Monte Carlon ralli 2019
Sijoitus kaudella 2024:  5. (162 p.)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Adrien Fourmaux (s. 3. toukokuuta 1995) on ranskalainen ralliautoilija. Hän ajaa Hyundai Motorsport tallin autolla WRC -sarjassa.
Adrien Fourmaux Kroatian rallissa 2021.
Ura

Fourmaux aloitti kilpailemisen vuonna 2017, kun hän sijoittui kolmanneksi Ranskan juniorien mestaruuskilpailuissa. Seuraavalla kaudella 2018 hän oli samassa sarjassa ylivoimainen voittaen kaikki viisi kilpailua. Hyvillä otteillaan hän ansaitsi WRC-2-luokan Ford Fiesta R5 -auton kaudeksi 2019. Hän sijoittui debyytissään Monte Carlon rallissa luokassaan toiseksi ja kaikista kuskeista kymmenenneksi. 2020 hän ajoi autollaan Ford Fiesta R2 kolmanneksi WRC-2-luokassa ja voitti MM-sarjan ulkopuolisen Rallylegend -kilpailun San Marinossa. Kausina 2021 ja 2022 hän ajoi M-Sportilla MM-sarjassa kartanlukijanaan Renaud Jamoul ja Alexandre Coria.
Fourmaux on voittanut kolme erikoiskoetta WRC-urallaan. Ensimmäinen erikoiskoevoitoista tuli Keniassa kilpailtavassa Safari-rallissa 2021.
Kaudella 2022 Fourmaux ajoi M-Sportin Ford Puma Rally1 -autolla MM-sarjassa. Kaudella hänellä oli ulosajo Monte Carlossa ja onnettomuudet Sardiniassa, Kroatiassa sekä Ypres-rallissa. Ypresin onnettomuuden jälkeen häneltä jäivät väliin Akropolis-ralli ja Uuden-Seelannin ralli koska autoa ei saatu korjattua ajoissa. Budjettisyistä häneltä jäi väliin myös Japanin ralli. Kaudelle 2023 Fourmaux tiputettiin M-Sportin Rally1-kuljettajista WRC2 -sarjaan. Kauden aikana Fourmaux ajoi Ford Fiesta Rally2 -autolla, johon tehtiin useita päivityksiä kauden kuluessa.
Syyskuussa 2023 Fourmaux varmisti Britannian rallisarjan mestaruuden voittamalla Yorkshire-rallin. Hän ajoi sarjassa Alexandre Corian kanssa M-Sportin Ford Fiesta Rally2 -autolla. Fourmaux korvasi Pierre-Louis Loubetin M-Sportin Rally1-autossa kauden 2023 viimeisessä kilpailussa Japanin rallissa.
Kaudella 2024 Fourmaux palasi ajamaan M-Sportin Rally1-autolla MM-sarjassa.
Kaudelle 2025 Fourmaux siirtyy Hyundai Motorsportin talliin. Alexandre Coria jatkaa hänen kartanlukijanaan Hyundailla.
Tulokset

Lähde:
Tulokset > WRC

| Vuosi | Talli | Auto | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | Sijoitus | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019 | Adrien Fourmaux | Ford Fiesta R5 | MON 10 |  |  | FRA 30 | ARG | CHL | POR |  |  | GER 23 | TUR | GBR 15 |  |  | 24. | 1 |
| 2019 | Adrien Fourmaux | Ford Fiesta R2 |  | SWE 45 | MEX |  |  |  |  | ITA 36 | FIN 23 |  |  |  |  |  | 24. | 1 |
| 2019 | Adrien Fourmaux | Ford Fiesta R5 Mk. II |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | ESP 32 | AUS C | 24. | 1 |
| 2020 | M-Sport Ford WRT | Ford Fiesta R5 Mk. II | MON 15 | SWE 18 | MEX | EST 13 | TUR 9 | ITA kesk. | MNZ 49 |  |  |  |  |  |  |  | 23. | 2 |
| 2021 | M-Sport Ford WRT | Ford Fiesta R5 Mk. II | MON 9 | ARC 48 |  |  | ITA 30 |  | EST 12 |  |  |  |  |  |  |  | 10. | 42 |
| 2021 | M-Sport Ford WRT | Ford Fiesta WRC |  |  | CRO 5 | POR 6 |  | KEN 5 |  | BEL kesk. | GRE 7 | FIN 7 | ESP 16 | MNZ 55 |  |  | 10. | 42 |
| 2022 | M-Sport Ford WRT | Ford Puma Rally1 | MON Kesk. | SWE Kesk. | CRO Kesk. | POR 9 | ITA Kesk. | KEN 13 | EST 7 | FIN 18 | BEL Kesk. | GRE WD | NZL WD | ESP 8 | JPN WD |  | 16. | 13 |
| 2023 | M-Sport Ford WRT | Ford Fiesta Rally2 | MON 13 | SWE | MEX 16 | CRO 12 | POR 15 | ITA | KEN | EST | FIN 8 | GRE | CHL | EUR 8 |  |  | 20. | 8 |
| 2023 | M-Sport Ford WRT | Ford Puma Rally1 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | JPN Kesk. |  | 20. | 8 |
| 2024 | M-Sport Ford WRT | Ford Puma Rally1 | MON 5 | SWE 3 | KEN 3 | CRO 17 | POR 4 | ITA 14 | POL 3 | LAT 4 | FIN 3 | GRE 21 | CHL 5 | CRO 32 | JPN 3 |  | 162 | 5. |
Tulokset > WRC-2

| Vuosi | Talli | Auto | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | Sijoitus | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019 | Adrien Fourmaux | Ford Fiesta R5 | MON 2 | SWE | MEX | FRA 9 | ARG | CHL | POR | ITA | FIN | GER 8 | TUR | GBR 3 |  |  | 13. | 39 |
| 2019 | Adrien Fourmaux | Ford Fiesta R5 Mk. II |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | ESP 13 | AUS C | 13. | 39 |
| 2020 | M-Sport Ford WRT | Ford Fiesta R5 Mk. II | MON 2 | SWE 4 | MEX | EST 2 | TUR 2 | ITA kesk. | MNZ 4 |  |  |  |  |  |  |  | 3. | 78 |
| 2021 | M-Sport Ford WRT | Ford Fiesta R5 Mk. II | MON 2 | ARC 9 | CRO | POR | ITA 6 | KEN | EST 4 | BEL | GRE | FIN | ESP | JPN |  |  | 10. | 48 |
| 2023 | M-Sport Ford WRT | Ford Fiesta Rally2 | MON 5 | SWE | MEX 7 | CRO 4 | POR 10 | ITA | KEN | EST | FIN 2 | GRE | CHL | EUR | JPN |  |  |  |
Tulokset > ERC

| Vuosi | Talli | Auto | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | Sijoitus | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020 | M-Sport Ford WRT | Ford Fiesta R5 Mk. II | ITA kesk. | LAT | PRT | HUN | ESP 1 | 9. | 37 |
Anni Iikkanen

Anni Iikkanen (s. 2003) on suomalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt pääosissa elokuvissa Valoa valoa valoa (2023) ja Comeback (2023).
Iikkanen opiskeli Kallion ilmaisutaidon lukiossa.
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Sarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2020 | Luuserit | Kia-Sofia |
| 2022 | Munkkivuori | Disa |
| 2025 | Räjähdysherkkä | Inari |
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2023 | Valoa valoa valoa | Mimi |
| 2023 | Comeback | Ellie |
Aiheesta muualla

Anni Iikkanen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Barbara Kopple

Kopple vuonna 2015
Barbara Kopple (s. 30. heinäkuuta 1946) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, joka tunnetaan dokumentaarisesta työstään. Hän on voittanut kaksi Oscar-palkintoa: Harlan County, USA (1977), joka kertoo Kentuckyn kaivostyöläisten lakosta, ja American Dream (1991), tarina vuosien 1985–86 Hormel-lakosta Austinissa, Minnesotassa.
Hän on saanut myös Primetime Emmy -palkinnon sarjasta Fallen Champ: The Untold Story of Mike Tyson (1993). Hän on ohjannut jaksoja NBC:n poliisidraamasarjaan Homicide: Life on the Street (1999) ja HBO:n vankiladraamasarjaan Oz (1999), joka voitti Directors Guild of America -palkinnon.
Syyskuussa 2023 Kopple sai National Academy of Television Arts and Sciences -akatemian Lifetime Achievement Award -palkinnon.
Filmografia

1972: Winter Soldier
1976: Harlan County, Yhdysvallat
1981: Keeping On
1990: American Dream
1992: Beyond JFK: The Question of Conspiracy
1993: Fallen Champ: The Untold Story of Mike Tyson
1994: Century of Women: Sexuality and Social Justice
1994: Century of Women: Work and Family
1997: Homicide: Life on the Street - Dokumentti
1997: Wild Man Blues
1998: Homicide: Life on the Street - Pit Bull Sessions
1999: A Conversation with Gregory Peck
1999: Homicide: Life on the Street - Self Defense
2000: My Generation
2002: American Standoff
2002: Hamptons
2004: Bearing Witness
2004: Dance Cuba: Dreams of Flight
2004: WMD: Weapons of Mass Deception
2005: Havoc
2006: Shut Up &amp; Sing
2010: 30 for 30:The House of Steinbrenner
2011: Gunfight
2013: Running from Crazy
2015: Miss Sharon Jones!
2016: Gigi Gorgeous: This is Everything
2017: A Murder in Mansfield
2018: New Homeland
2019: Desert One
2022: Gumbo Coalition
Hanna Leivonniemi

Hanna Leivonniemi on suomalainen tv- ja elokuvakäsikirjoittaja sekä toimittaja. Hän on käsikirjoittanut pääasiassa draamaa. Leivonniemi on ollut pääkäsikirjoittajana Kotka 10 -tv-sarjassa sekä Syke-sairaalasarjassa. Hän on opiskellut Tampereen yliopistossa toimittajaksi ja Helsingin yliopistossa kotimaista kirjallisuutta ja suomen kieltä. Leivonniemi on opettanut käsikirjoittamista Turun Taideakatemiassa ja journalismia Haaga-Helia-ammattikorkeakoulussa. Hän on kotoisin Porista.
Käsikirjoittaja

Levoton Tuhkimo -elokuva Dingo-yhtyeestä
Kotka 10 tv-sarja, pääkäsikirjoittaja, konseptin luoja yhdessä Olli Tolan kanssa
Syke tv-sarja, pääkäsikirjoittaja kaudet 7–11, käsikirjoittaja kaudet 5–6
Uusi Päivä -tv-sarja
Salatut Elämät tv-sarja
Aiheesta muualla

https://www.scripted-oy.fi/
Suomen näytelmäkirjailijat ja käsikirjoittajat: https://sunklo.fi/user/hanna-leivonniemi/
International movie database: https://www.imdb.com/name/nm3138901/?ref_=nv_sr_srsg_0_tt_2_nm_6_in_0_q_hanna%2520leivon
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Hassane Bandé

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Boureima Hassane Bandé
Syntymäaika: 30. lokakuuta 1998 (ikä 26)
Syntymäpaikka: Ouagadougou, Burkina Faso
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 178 cm
Seura
Seura: HJK
Pelinumero: 17
Junioriseurat
–2017: Salitas
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2017–2018 | Mechelen | 25 | (11) |
| 2018–2022 | Ajax | 0 | (0) |
| 2019–2020 | → Jong Ajax | 8 | (0) |
| 2020 | → Thun (laina) | 11 | (0) |
| 2021–2022 | → Istra 1961 (laina) | 45 | (8) |
| 2022–2023 | Amiens | 19 | (1) |
| 2023– | HJK | 28 | (6) |
Maajoukkue
| 2017– | Burkina Faso | 30 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 22. lokakuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 22. lokakuuta 2024.
Hassane Bandé ottelussa Senegalia vastaan Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2022.
Hassane Bandé (s. 30. lokakuuta 1998 Ouagadougou) on burkinafasolainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa seuratasolla Veikkausliigan Helsingin Jalkapalloklubia.
Seurajoukkueet

Bandé siirtyi burkinafasolaisesta Salitasista Belgian Pro Leaguen Mecheleniin kesällä 2017. Bandé teki 11 ensimmäisessä ottelussaan kahdeksan maalia, minkä vuoksi hänestä tuli haluttu nimi siirtomarkkinoilla. Joulukuussa 2017 Bandé allekirjoitti viiden vuoden sopimuksen Ajaxin kanssa, jonne hän siirtyi kauden 2017–2018 päätteeksi.
Bandé loukkaantui vakavasti heti ensimmäisessä harjoitusottelussaan Ajaxin paidassa, eikä hän lopulta päässyt debytoimaan virallisissa otteluissa Ajaxin edustusjoukkueessa. Hän pelasi lainasopimuksella sveitsiläisessä FC Thunissa tammikuusta 2020 lokakuuhun 2020, ja kroatialaisessa Istra 1961:n joukkueessa helmikuusta 2021 kesään 2022.
Elokuussa 2022 Bandé siirtyi Ajaxista Ligue 2 -seura Amiensin riveihin. Amiensissa Bandé sai tililleen 19 liigaottelua, joissa onnistui kerran maalinteossa.
Elokuussa 2023 Bandé siirtyi HJK:n riveihin kesäkuun loppuun 2025 asti ulottuvalla sopimuksella. Bandé teki loppukauden aikana kolme maalia seitsemässä liigaottelussa. HJK voitti kauden päätteeksi Veikkausliigan mestaruuden.
Maajoukkueet

Bandé debytoi Burkina Fason maajoukkueessa Kap Verdeä vastaan marraskuussa 2017. Hän on pelannut Burkina Fason maajoukkueessa 23 peliä, joissa hän on onnistunut kahdesti maalinteossa. Toisen maajoukkuemaalinsa Bandé teki Kap Verden verkkoon Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2022.
Saavutukset

HJK
Suomen mestaruus: 2023
Pia Klemp

Klemp vuonna 2018
Pia Klemp (s. 1983) on saksalainen laivastoupseeri, ihmisoikeusaktivisti ja kirjailija. Hän on tullut tunnetuksi erityisesti työstään Välimeren siirtolaisten pelastusoperaatioissa sekä mertensuojelutyöstä.
Toiminta

Klemp työskenteli vuosina 2011–2017 Sea Shepherd -järjestössä useissa eri tehtävissä, kuten kokkina, pelastussukeltajana, kansimiehenä ja perämiehenä. Tänä aikana hän suoritti myös merikapteenin pätevyyden.
Euroopan pakolaiskriisin aikana vuonna 2017 Klemp siirtyi työskentelemään Välimeren pelastusoperaatioihin. Hänen komentamansa Iuventa-alus on pelastanut arviolta 14 000 siirtolaista. Italian viranomaiset takavarikoivat aluksen elokuussa 2017 ja asettivat Klempin sekä yhdeksän muuta miehistön jäsentä syytteeseen laittoman maahanmuuton avustamisesta. Syyttäjän mukaan miehistö olisi tehnyt yhteistyötä ihmissalakuljettajien kanssa.
Klemp on kiistänyt syytteet ja ilmoittanut vievänsä asian tarvittaessa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen. Kansainvälinen merioikeus velvoittaa kapteenin auttamaan kaikkia merihädässä olevia kansallisuudesta riippumatta.
Vuonna 2019 Klemp kieltäytyi vastaanottamasta Pariisin kaupungin myöntämää Grand Vermeil -mitalia. Hän perusteli päätöstään kritisoimalla Pariisin kaupungin kaksinaismoralismia sen maahanmuuttopolitiikassa.
Valter Wegelius

Valter Wegelius (6. heinäkuuta 1876 Helsinki – 17. joulukuuta 1924 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Henkilöhistoria

Wegeliuksen vanhemmat olivat senaattori Theodor Wegelius ja Augusta Krank ja puoliso vuodesta 1900 Naema von Haartman, Lars Emil von Haartmanin tytär. Wegelius tuli yliopppilaaksi Nya svenska samskolanista 1894 ja valmistui Keisarillisesta Aleksanterin-Yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1897 ja lääketieteen kandidaatiksi 1899 ja lisensiaatiksi 1904. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1910. Suomen ohella Wegelius opiskeli useissa Keski-Euroopan maissa ja Tanskassa. Wegelius oli Helsingin Yleisen sairaalan lapsenpäästöosaston apulaislääkäri 1904–1907 ja Helsingin yliopistossa obstetriikan dosentti 1912–1918 ja lapsenpäästöopin ja gynekologian professori 1918–1924.
Julkaisuja

Fall af uterusruptur jämte kolpoporrhexis sub partu, 1906, Finska Läkaresällskapets Handlingar, 48:2
Bakteriologiska undersökningar af de kvinliga genitalsekreten under förlossningen och barnsängen: med särskild hänsyn till frågan om den puerperala autoinfektionen, Helsinki: 1908 (väitöskirja)
Bidrag till diskussionen om behandlingen af placenta praevia, 1911, Finska Läkaresällskapets Handlingar, 33:1
Ett fall af postklimakteriskt myosarkom i uterus, 1913, Finska Läkaresällskapets Handlingar, 55:2
Om skyddandet af mellangärden under förlossningen, 1913, Tidskr. f. Barnm. i Finl. 5
Lotta Petronella

Lotta Petronella on Turun saaristossa asuva ja työskentelevä suomalainen taiteilija, kuraattori ja elokuvantekijä, joka on ohjannut, leikannut ja käsikirjoittanut useita dokumentti- ja lyhytelokuvia. Petronellan taiteellinen työskentely on paljolti keskittynyt saaristoon ja saaristolaiselämään.
Taiteellinen työskentely

Petronella kouluttautui kuvataiteilijaksi 1990-luvun lopulla Lontoossa (Chelsea College of Art). Suomeen palattuaan hän on ohjannut ja käsikirjoittanut useita saaristoon keskittyviä elokuvia, kuten neljän Turun ulkosaaristossa asuvan naisen arjesta kertovan dokumenttielokuvan Skärikvinnor - luotojen naiset (2009) sekä kokeellisen dokumenttielokuvan Seili (2020). Vaikutteita omaan työskentelyynsä Petronella on kertonut saaneensa dokumentaristi Trinh T. Minh-halta.
Yhtenä kiinnostuksen kohteena on Petronellan työskentelyssä on ollut paikan luonne. Vuodesta 2020 hän on toteuttanut Nauvon saaristossa sijaitsevaan Seilin saareen liittyvää Själö Poeisis -hanketta. Petronella oli myös yksi vuoden 2023 Helsinki Biennaaliin valituista taiteilijoista. Tapahtumaan tehdyssä paikkasidonnaisessa Saarten Materia Medica -teoksessa hän teki yhteistyötä muusikko Lau Naun ja villiruokaa kehittäneen keittiömestari Sami Tallbergin kanssa. Teokseen kuului muun muassa kuoroteos sekä jokaisen oikeuksia Suomessa edistäneen Ilma Lindgrenin kunniaksi järjestetty esitys.
Petronellan työskentely on usein monitaiteista ja siihen erilaista yhdessä työskentelyä. Petronella on toinen CAA Contemporary Art Archipelago -kuraattorikollektiivin perustajajäsenistä. Vuodesta 2009 lähtien CAA on järjestänyt  Turun saaristossa nykytaiteen näyttelyitä ja tapahtumiayhteistyössä alueen eri toimijoiden sekä tieteellisten tutkimuslaitosten kanssa. CAA julkaisee myös alojenväliseen yhteistyöhön liittyviä kirjoituksia. Petronella on yksi perustajajäsenistä myös taiteen ja tieteen vuorovaikutusta edistävässä monitaiteisessa ja -kielisessä Kolmas Tila – Tredje Rummet -ryhmässä, joka toteuttaa näyttämö- ja tilateoksia, näyttelyitä ja esitystaidetta.
Elokuvia

Själö – Island of Souls (2020)
Land without God (2019)
Home. Somewhere / HEM Någonstans (2015)
Skärikvinnor - luotojen naiset (2009)