stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sosialistinen opiskelijaliitto
Historia > Uusi politiikka

Lähes ensimmäisenä tekonaan uudistunut SOL peruutti Tšekkoslovakian miehityksen tuominneen lausuntonsa vuodelta 1968. SOL oli aikanaan pahoitellut tapahtunutta SKP:n ja SKDL:n esimerkkiä noudattaen, mutta asenteet opiskelijamaailmassa muuttuivat; 1960-lukulainen uusvasemmistolaisuus tuomittiin ja alettiin etsiä "todellisia liittolaisia", jotka voisivat vaikuttaa Vietnamin sodan kaltaisiin kriiseihin. Proletaarisena käänteenä tunnettu kehitys johdatti opiskelijat leniniläisen anti-imperialismin pariin, jolloin luonnollisiksi liittolaisiksi nousivat sosialistiset maat, Suomen tapauksessa etenkin Neuvostoliitto. Sosialistisen maailmanjärjestelmän voimakkaimpana tukijana Suomessa esiintyi SKP:n oppositio.
Suunnanmuutoksen jälkeen SOL voimisti aatteellista taistelua revisionisteja vastaan ja puhdisti riveistään esimerkiksi neuvostokriittiset maolaiset (ks. Marxilais-leniniläiset ryhmät). Toimillaan SOL saavutti neuvostoliittolaisten luottamuksen ja se alkoi rakentaa suhteita varsinkin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen nuorisojärjestö Komsomoliin. SOL:sta alettiin rakentaa (Komsomolin mallin mukaista) marxilais-leniniläistä puolueen ja työväenliikkeen uskollista reserviä. Suhteet länsieurooppalaisiin opiskelijoihin olivat huomattavasti vähäisempiä, sillä SOL:n tiukka brežneviläisyys ei muualla ollut opiskelevan nuorison suosiossa.
Historia > ”Hegemonia”

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Ylioppilaskuntien edustajistovaalit
| Vuosi | Edustajat | Äänet |
| 1969 | 16 | 7,7 % |
| 1970 | 47 | 15,2 % |
| 1971 | 62 | 18,2 % |
| 1972 | 80 | 20,8 % |
| 1973 | 65 | 15,6 % |
| 1974 | 76 | 16,8 % |
| 1975 | 82 | 17,1 % |
| 1976 | 81 | 16,5 % |
| 1977 | 79 | 16,3 % |
| 1979 | 67 | 13,9 % |
| 1981 | 51 | 11,1 % |
Toiset opiskelijajärjestöt tukivat 1970-luvun alussa SOL:n ajamia tavoitteita ja olivat valmiita yhteistyöhön sen kanssa, mutta ajan mittaan taistolaiset osoittautuivat varsin hankaliksi yhteistyökumppaneiksi. SOL toteutti ylioppilaspolitiikassa käsitystään "yleisdemokraattisesta rintamasta", mikä tarkoitti vasemmiston ja keskiryhmien yhteistyötä tarkoituksena äärioikeiston eristäminen. Äärioikeistolla tarkoitettiin lähinnä kokoomuksen Tuhatkuntaa. SOL pyrki eristämään myös KOJ:n ylioppilaskuntien hallituksista. Oppilaskuntien hallitusyhteistyö toimi muutaman vuoden, mutta SOL:n yhä kiivaammin vaatiessa itselleen johtavaa roolia rintamassa eivät muut enää halunneet lähteä mukaan.
Vaikka joskus on puhuttu SOL:n hegemoniasta yliopistoelämässä 1970-luvun alussa, ei se ollut suurinta kannatusta nauttiva poliittinen opiskelijajärjestö. SOL kuitenkin oli toiminnallisesti tehokas ja pystyi hallitsemaan keskustelujen aihepiirejä. Taistolaisuus leimasi vahvasti aikakauden kieltä ja visuaalista yleisilmettä.
SKP:n  apulaiseksi ja reserviksi itsensä asemoinut ja SKP:n vähemmistöosapuolta tukenut Sosialistinen Opiskelijaliitto julkaisi vuonna 1973 Taisteluohjelman, jossa "marxismi-leninismi" mainittiin peräti 50 kertaa.
Historia > Musta kirja

Sosialistinen opiskelijaliitto julkaisi vuonna 1974 korkeakoulupoliittisen Mustan kirjan, joka oli "todistusaineisto imperialismin ja äärioikeiston vaikutuksesta Suomen korkeakouluopetuksessa". Monisteessa oli noin 70 sitaattia yliopistoissa käytetyistä kurssikirjoista. Siinä syytettiin korkeakouluja YYA-sopimuksen ja Pariisin rauhansopimuksen vääristelystä, sosialistisen tieteen syrjimisestä, antikommunismista ja neuvostovastaisuudesta. Musta kirja sai julkisuutta, ja hallitus joutui vastaamaan eduskuntakyselyyn.
Historia > Kriisi ja kannatuksen lasku

1970-luvun lopussa SOL:n kannatus alkoi nopeasti laskea ja taistolainen liike kriisiytyä. Uudet opiskelijat eivät enää liittyneet kansandemokraattisiin tai muihinkaan poliittisiin järjestöihin. Uusia ajatuksia alkoi syntyä SOL:n sisällä ja monet SKP:n niin sanotut kolmaslinjalaiset tulivat SOL:sta.
SOL ja KOJ yhdistyivät SKP:n vuonna 1981 pidetyn 19. edustajakokouksen. Päätökset tehtiin SOL:n ylimääräisessä edustajakokouksessa 1982. Vuonna 1982 perustettiin uudeksi lehdeksi Punaiset sivut ja alettiin julkaista yhdessä SDNL:n kanssa Uusi Valta-lehteä. SOL:lla oli myös Punaiset Vihkot -julkaisusarja. Järjestön lehti Soihtu alkoi julkaista Neuvostoliiton virallista marxismi-lenismiä kyseenalaistavia tekstejä ja irtautui taistolaisuudesta. Akateeminen sosialistiseura alkoi julkaista Vastavirta-lehteä, jossa kriittinen marxismi ja reaalisosialismin vastaisuus näkyivät voimakkaasti. Kannatus ei kuitenkaan lähtenyt nousuun.
SOL järjesti 1980-luvulla jäsenmatkoja sosialistisiin maihin. Liiton kautta oli mahdollista osallistua myös sosialistisissa maissa järjestetyille kursseille ja työleireille. Matkoja tehtiin yhteistyössä Ystävyysmatkojen kanssa.
Lokakuussa 1990 SOL piti liittokokouksen, jossa järjestön toiminta päätettiin lopettaa. Opiskelijatoiminta haluttiin järjestää uudelleen Vasemmistoliiton perustamisen myötä.
Organisaatio

SOL:n korkein päättävä elin oli vuosittain kokoontunut liittokokous, joka valitsi järjestölle hallituksen. Hallituksessa oli työvaliokunta ja erilaisia jaostoja. Liittokokouksessa 1971 uudistunut johto rakensi SOL:sta mittavan nelitasoisen (liitto-, piiri-, järjestö- ja osastotaso) verkoston leniniläistä järjestöoppia soveltaen.
SOL:n kannatus oli suurimmillaan niin yliopistovaaleissa kuin jäsenmäärällä mitaten oli 1970-luvun puolivälissä. Järjestöön kuului tuolloin noin 3 000–5 000 "aktiivista" jäsentä. Varsinkin taide- ja  valtiotieteiden opiskelijat olivat jäsenistössä hyvin edustettuina.
On väitetty taistolaisen SOL:n olleen ylemmän luokan lasten niin sanottua "isäkapinaa". Sen jäsenistö ei kuitenkaan poikennut sosioekonomiselta taustaltaan merkittävästi opiskelijoiden valtavirrasta.
SOL sai nuorisojärjestöille tarkoitettua valtionapua vuosittain 8 000 – 11 000 markkaa vuosina 1967–1971, 24 600 markkaa vuonna 1972 ja 44 000 vuonna 1973. Vuonna 1974 tuki nousi (lakiuudistuksen myötä) sataan tuhanteen, ja vuosina 1975–1978 se oli 125 000 – 135 000.
SOL oli Kansan Sivistystyön Liiton (KSL) jäsenjärjestö vuosina 1966–1990.
Organisaatio > Puheenjohtajat

Ele Alenius 1965–?
Georg Paile ?–1968
Kalevi Kivistö 1968–1969
Martti Mellais 1970–1971
Reijo Kalmakurki 1971–1975
Juhani Ruotsalo 1975–1978
Yrjö Hakanen 1978–1980
Hannu Nieminen 1980–198x
Esko Väisänen 198x–1985
Susanne Dahlgren 1985–19xx
Organisaatio > Pääsihteerit

Juha Keltti 19xx–1982
Pertti Hyttinen 1982–198x
Arto Laakso 1985–19xx
Tutkimus

Hyvärinen, Matti: Viimeiset taistot.  Vastapaino, 1994.  ISBN 951-9066-80-2
Kontula, Anna: Taistolaisuus puberteettikapinasta takinkääntöön.  Historiallinen aikakauskirja 2/2004, 2004.  ISSN 0018-2362  pdf
Aiheesta muualla

SOL:n taisteluohjelma Suomen opiskelijoille
Helmikuun 28. päivän verilöyly

Helmikuun 28. päivän verilöyly (kiin.: 二二八事件; pinyin: Èr èrbā shìjiàn) tai yksinkertaisesti 228 alkoi nimensä mukaisesti 28. helmikuuta vuonna 1947, jolloin verisesti hajotettu mielenosoitus johti yleiseen kansannousuun Taiwania hallinnutta Kuomintangia vastaan. Tapahtumissa sai surmansa tuhansia paikallisia ja siitä puhuminen oli pitkään kielletty. Presidentti Lee Teng-hui pyysi tapahtumia anteeksi vuonna 1995.
Tausta

Kiina sai Taiwanin saaren takaisin sitä miehittäneeltä Japanilta toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1945. Vallanvaihdos ei sujunut ongelmitta. Alueelle mantereelta tuodut kiinalaisjoukot olivat huonosti koulutettuja ja valmistautumattomia Japanin hallinnon loppumista seuranneeseen jälleenrakennukseen. Taiwanilaisia pidettiin myös yleisesti entisen vihollisen kanssa veljeilleinä pettureina. Kiinan kansallismielisten johtaja Tšiang Kai-šek asetti saaren kenraalikuvernööriksi Chen Yin, jonka hallinto tuli nopeasti tunnetuksi korruptiosta ja väkivallasta. Chen otti haltuunsa entiset japanilaiset tehtaat ja muut yritykset, mutta myös paikallisten taiwanilaisten omaisuutta. Paikallinen väestö selviytyi vallanvaihdoksen alkuvuosina pitkälti mustan pörssin kaupan avulla.
27. helmikuuta 1947 suuri mielenosoittajien joukko kerääntyi poliisiaseman eteen Taipeissa. Mielenosoitus oli alkanut kun poliisi ja armeija olivat väitteiden mukaan pahoinpidelleet savukkeita mustan pörssin kautta myyneen vanhan naisen. Poliisi ampui varoituslaukaukseksi tarkoitetun laukauksen, joka kuitenkin osui paikalla olijaan. Väkijoukko raivostui hajaantumisen sijaan ja poliisi vetäytyi lähellä olleelle metroasemalle, jonka mielenosoittajat piirittivät. Sana poliisin surmaamasta mielenosoittajasta levisi ja mielenosoittajien joukko kasvoi entisestään.
Verilöyly ja kansannousu

28. helmikuuta mielenosoittajat kerääntyivät Chen Yin toimiston eteen vaatien surmaan osallistuneiden poliisien rankaisua. Chen kutsui paikalle armeijan joukot, jotka alkoivat tulittaa väkijoukkoa sen hajottamiseksi. Mielenosoittajat hajaantuivatkin, mutta verilöyly käynnisti yleisen kansannousun Kuomintangin hallintoa vastaan. 4, maaliskuuta mennessä kapinalliset olivat ottaneet haltuunsa taipeilaiset radioasemat, sekä useita pienempiä kaupunkeja Taipein ulkopuolella. Chen Yi julisti ulkonaliikkumiskiellon, jonka rikkojat armeija ohjeistettiin ampumaan.
Kapinallisilla ei ollut yhtenäisiä tavoitteita. Osa heistä halusi neuvotteluja Chen Yin kanssa osan halutessa puolestaan ottaa haltuunsa saaren koko hallinnon. Kapinallisten joukossa oli myös pieni joukko kommunistien kannattajia. Kuomintangin armeijan joukot kukistivat kuitenkin kapinallisten tukikohdat 8. maaliskuuta mennessä, jonka jälkeen alkoi valkoisena terrorina tunnetuksi tullut kapinallisiksi epäiltyjen vainoaminen. Pidätetyiksi joutui monia kokonaan syyttömiä ja monet kapinan varsinaisista johtajista pääsivät pakenemaan Hongkongiin.
Seuraukset

Tšiang Kai-šek määräsi lopulta Chen Yille kuolemantuomion tapahtumien seurauksena ja hänet teloitettiin 18. kesäkuuta 1950. Tapahtumia pyrittiin muuten peittelemään ja kaikki maininnat siitä olivat pitkään kielletty. Tšiang Kai-šekin pojan Tšiang Tšing-kuon kuoleman jälkeen vuonna 1988 kansalaisjärjestöt alkoivat vaatia verilöylyn tunnustamista. Vuonna 1992 hallinnon tekemän selvityksen mukaan verilöylyssä ja sitä seuranneessa kansannousussa sai surmansa 18 000–28 000 henkilöä. Helmikuussa 1995 silloinen presidentti Lee Teng-hui pyysi julkisesti anteeksi hallinnon puolesta ja uhrien omaisille päätettiin maksaa korvauksia. Tapahtumien muistoksi vietetään nykyisin vuosittain muistopäivää 28. helmikuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helmikuun 28. päivän verilöyly Wikimedia Commonsissa
Mielenosoittajien joukko valokuvassa 28. helmikuuta.
Tapahtumien uhri.
Muistolaatta paikalla, jolla ammuttiin tapahtumien ensimmäiset laukaukset.
Sergei Mihailovitš Romanov

| Sergei Mihailovitš |
| --- | --- |
 Venäjän suuriruhtinas
 Valokuva vuodelta 1911, rinnassa Pyhän Vladimirin ritarikunnan 2. luokan tähti, saatu tuona vuonna  
Syntynyt:  Sergei Mihailovitš Romanov 7. lokakuuta (J: 25. syyskuuta) 1869 Bordžomi, Tbilisin kuvernementti, Venäjä
Kuollut:  18. heinäkuuta 1918 (48 vuotta) Alapajevsk, Neuvosto-Venäjä
Hautapaikka:  Peking, Kiina
Suku:  Romanov
Isä:  Mihail Nikolajevitš
Äiti:  Olga Fjodorovna
Uskonto:  Venäjän ortodoksi
Sergei Mihailovitš (7. lokakuuta (J: 25. syyskuuta) 1869 Bordžomi, Kaukasia, Venäjän keisarikunta – 18. heinäkuuta 1918 Alapajevsk, Neuvosto-Venäjä) oli Romanov-hallitsijasukuun kuulunut venäläinen suuriruhtinas.
Sergei noin kolmivuotiaana äitinsä  suuriruhtinatar Olga Fjodorovna kanssa
Suku

Hän oli suuriruhtinas Mihail Nikolajevitš Romanovin ja suuriruhtinatar Olga Fjodorovnan toiseksi nuorin lapsi. Sergei Mihailovitš kuului Mihailovitšeihin, jotka olivat Romanov-suvun kolmen nuorimman haaran suurin perhe. Hänen isänsä Mihail Nikolajevitš oli Nikolai I:n nuorin poika ja Aleksanteri II:n veli. Sergei Mihailovitšin sisaruksia olivat Nikolai, Anastasia, Mihail, Georgi, Aleksandr ja Aleksei. Hän kasvoi erittäin hallitsevan, tiukkaa kuria pitäneen, kylmän äidin ja kiltin, mutta etäisen ja tykistölle omistautuneen isän poikana.
Hän vietti varhaislapsuutensa Kaukasuksella, jossa hänen isänsä oli kuvernöörinä vuoteen 1881 asti, joilloin perhe muutti takaisin Pietariin. He asuivat omassa suuressa asunnossaan Pietarissa, Uudessa Mikaelin palatsissa (ven. Ново-Михайловский дворец), joka valmistui heille vuonna 1861, jossa oli ajalle poikkeuksellisesti viemäröinti, kuumailmalämmitys ja vuodesta 1889 lähtien myös sähkövalo. Heillä oli myös kesäasunto Mihailovka Pietarhovin palatsialueella ja vuodesta 1869 Ai-Todor, suuri asuinhuvila Krimillä.
Kuten kaikki veljensä, Sergei Mihailovitš oli syntymästään lähtien määrätty lähtemään sotilasuralle. Hän oli kahden viikon ikäinen, kun hänet ilmoitettiin hänen mukaansa nimettyyn sotilasyksikköön: Hänen Keisarillisen Korkeutensa suuriruhtinas Sergei Mihailovitšin Vakusnkin 153. jalkaväkirykmentti.
Hän opiskeli Mihailovskin tykistökoulussa Pietarissa. Vuosina 1890-1891 hän purjehti yhdessä vanhimman veljensä, suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitšin kanssa suvun omistamalla jahti Tamaralla Sevastopolista Intian valtamerelle Bataviaan ja Intiaan Bombayhin. Matkaa on kuvannut Gustav Radde kaksiosaisessa teoksessa 23 000 Miles on the Yacht Tamara (1892-1893).
Sotilasura

Sergei Mihailovitš rakasti sotilaselämää ja palveli useissa rykmenteissä aloittaen uransa tykkimiehenä. Kuten isänsä, häntä veti puoleensa ammukset ja tykistö. Valmistuttuaan Mihailovskin tykistökoulusta hän aloitti asepalveluksensa Keisarillisen kaartin Henkivartioston Ratsuväkitykistöprikaatissa. Vuonna 1891 hänestä tuli keisarin adjutantti ja vuonna 1899 hänet ylennettiin everstiksi Vuonna 1904 hänestä tehtiin kenraalimajuri Hänen majesteettinsa keisarin seurueeseen. Hän seurasi isänsä vuonna 1905 Venäjän keisarillisen tykistön päällikkönä, jossa hän toimi vuoteen 1915 saakka, jolloin hänet erotettiin syytettynä laiminlyönneistä sisäisen hävikin estämisessä ja korruptiosta tilauksissa. Hänen suojattinsa Mathilde Kzresinska oli saanut etukäteistietoja tilauksista ja saanut näin teollisuudelta taloudellista hyötyä itselleen.
Vuonna 1908 hänestä tuli kenraaliadjutantti. Vuonna 1914 hänet ylennettiin ratsuväen kenraaliksi. Tammikuusta 1916 lähtien hän toimi tykistöjen yleistarkastajana, kunnes erosi sotilasvirastaan ​​monarkian kukistuessa helmikuussa 1917.
Suuriruhtinas

Suuriruhtinas Sergei Mihailovitš oli, toisin kuin veljensä, kiinnostunut matematiikasta ja fysiikasta, mikä kertoo hänen kiintymyksestään tykistöön. Hänen ainoa taiteellinen taipumuksensa oli kuorolaulu, ja hän kokosi yhteen amatöörikuoron, jossa oli yli kuusikymmentä ääntä ja myös joitain ammattilaulajia. Kuoroa kohti Keisarillisen teatterin musiikkimestari Kasatšenko. Vuosikymmenen ajan ryhmä kokoontui Sergein perimässä Uudessa Mikaelin palatsissa joka maanantai-ilta klo 20.00-22.30, ennen kuin Venäjän ja Japanin sota vuonna 1904 puhkesi. Palatsi oli niin suuri että kaksi muutakin veljeä Nikolai ja Georgi asuivat siellä eri siivissä toisiaan häiritsemättä.
Kuten veljensä Georgi ja Aleksandr, myös Sergei Mihailovitš piti numismatiikasta ja keräsi suuren kokoelman rahoja. Kuten kaikki suuriruhtinaat, Sergei oli äärettömän rikas. Suuriruhtinaitten saaman 200 000 ruplan vuosiavustuksen lisäksi hän sai tuloja omista laajoista tiluksistaan, joihin kuului metsästysmaja 97 km päässä Pietarista. Isänsä kuoltua vuonna 1909 hänen varallisuutensa kasvoi entisestään.
Sergei Mihailovitš oli yli 190 cm pitkä, ja ainoa suuriruhtinas Mikael Nikolajevitšin lapsista, joka peri isänsä siniset silmät ja vaaleat hiukset. Hän kaljuuntui ennenaikaisesti ja häntä pidettiin perheen vähiten komeana poikana. Hän reagoi herkästi naurettavuuksiin, mutta oli pessimistinen, johon hänen opettajansa eversti Helmerson oli vaikuttanut. Hänellä oli tapana sanoa ranskaksi "tant pis!" (mikä harmi!) huonoihin uutisiin. Häntä pidettiin laajalti töykeänä ja mielaloiltaan ailahtelevana, mutta hän oli samalla vilpitön, hellä, rakasti yksinkertaisuutta ja oli helposti lähestyttävä ilman mitään luokkaeroa.
Hän oli yksi niistä Romanoveista, joka vaati suuriruhtinas Dmitri Pavlovitšille ja ruhtinas Feliks Jusupoville armahdusta Grigori Rasputinin murhasta vuonna 1916. Tämä teki hänestä keisarinna Aleksandra Fjodorovnan vihamiehen.
Yksityiselämä

Hän oli nuorena Nikolai II:n lähimpiä ystäviä ja veljensä Aleksandrin mukaan oli myös rakastanut Nikolain vanhinta sisarta suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna Romanovaa ennen kuin tytön vanhemmat keisari Aleksanteri III ja keisarinna Maria Fjodorovna suostuivat Aleksandrin kosintaan. Sergei oli pessimisti, jolla oli erikoinen huumorintaju.
Sergei ei mennyt koskaan naimisiin, mutta Nikolai II:n noustua valtaistuimelle ja avioiduttua vuonna 1894, tämän entinen rakastajatar ballerina Mathilde Krzesinska eli Nikolain pyynnöstä Sergein suojeluksessa. Seurapiireissä heitä luultiin rakastavaisiksi, mutta Mathilden muistelmissa kerrotaan vain kiintymyksestä ja ystävyydestä. Mathilden uraa edisti se, että Sergei oli Keisarillisten teattereiden yhdistyksen puheenjohtaja vuodesta 1900 lähtien.
Hän kuvaili poikansa Vladimirin syntymää kesällä 1902 Sergein hänelle vuonna 1895 Strelnasta hankkimassa ylellisessä merenranta datšassa: ”Sergei tiesi aivan varmasti, ettei ollut lapsen isä, mutta hän rakasti minua ja – – antoi minulle kaiken anteeksi.” Pojan isäksi kuitenkin merkittiin syntymätodistukseen Sergei. Vuoden 1915 korruptiosyytösten jälkeen Sergei otti etäisyyttä Mathildeen, mutta kosi tätä tuloksettomasti vielä kesällä 1917.
Sergei Mihailovitšilla oli suhde kreivitär Varvara Vorontzova-Daskovaan, syntyjään Orlova (1870–1915), kreivi Ivan Vorontzov-Daskovin (1866–1897) leskeen. Vuonna 1908 tämä synnytti pojan Sveitsissä. Aleksandrin isä näyttää olleen suuriruhtinas Sergei Mihailovitš. Aleksandrin (1908–1979) adoptoi hänen äitinsä ystävä Sofia Vladimirovna Dehn, jonka isoäiti oli Nikolai I:n tytär Maria Nikolajevna.
Sergein jo kuoltua Mathilde solmi avioliiton suuriruhtinas Andrei Vladimirovitš Romanovin kanssa Cannesissa vuonna 1921, jonka kanssa hänellä oli ollut suhde jo parinkymmenen vuoden ajan ja joka tunnusti Mathilden pojan Vladimirin omakseen.
Vallankumous ja kuolema

Vallankumouksen jälkeen maaliskuussa 1918 Romanov-suvun kaikkien jäsenten käskettiin ilmoittautua salaisen poliisin Tšekan päämajassa Petrogradissa. Illalla 22. maaliskuuta lähti matkaan juna, jonka ensimmäinen määränpää oli Vjatka ja pääteasema Jekaterinburg. Myös Sergei oli tässä junassa.
Sergei Mihailovitš teloitettiin Alapajevskissa 18. heinäkuuta 1918, keisariperheen murhan jälkeisenä yönä. Samassa yhteydessä surmattiin myös suuriruhtinatar Elisabet Fjodorovna, suuriruhtinaat Ioann Konstantinovitš, Konstantin Konstantinovitš ja Igor Konstantinovitš Romanov, suuriruhtinas Pavel Aleksandrovitšin poika runoilija Vladimir Palei, nunna Varvara Jakovleva sekä Sergein sihteeri Fjodor Remez. Vastarintaa tehnyt Sergei Mihailovitš ammuttiin, muut heitettiin kaivoskuiluun elävinä.
Ruumiit löydettiin samana syksynä ja todennäköisin kuolinsyy oli nälkään ja janoon menehtyminen tai 20 metriä syvään kaivoskuiluun putoamisesta syntyneet vammat. Kerrotaan että kun ruumiit nostettiin kuilusta, suuriruhtinas oli puristanut kädessään kultaista medaljonkia, jossa oli Mathilden kuva ja kaiverrus ′Malya′. Myös hänen veljensä Nikolai ja Georgi teloitettiin vallankumouksen aikana.
Suuriruhtinas Sergei Mihailovitš haudattiin vuonna 1920 Pyhä Serafim Sarovilaisen kirkkoon, joka sijaitsi hautausmaalla Venäjän teologisen lähetystyön aseman pohjoispuolella Andingmun portin lähellä 2 kilometriä Pekingistä. Kirkon rappioiduttua arkut siirrettiin vuonna 1938 japanilaismiehityksen aikana Pekingin Kaikkien pyhien marttyyrien ortodoksisen kirkon kryptaan. Vuoden 1957 jälkeen jäännöksiä ei ole enää paikallistettu sen jälkeen, kun kirkko purettiin Neuvostoliiton hallituksen päätöksellä ja paikalle tehtiin lähetystörakennuksia ja leikkikenttä. Kirkon hautausmaan paikalle on perustettu vuoden 1986 jälkeen puistoalue ja kryptan kohdalle golfkenttä.
Nuori suuriruhtinas Sergei Mihailovitš Henkikaartin ratsuväkitykistön univormussa 1905
Suuriruhtinas Sergei Mihailovitš
Suuriruhtinas Sergei Mihailovitšin, ruhtinas Ioann ja Konstantin Konstantinovitšin arkut Kaikkien pyhien marttyyrien kirkon kryptassa Pekingissä vuonna 1950.
Kreikan parlamenttivaalit 2023 (kesäkuu)

Kreikan vuoden 2023 kesäkuun parlamenttivaalit järjestettiin 25. kesäkuuta 2023. Vaaleissa valittiin 300 jäsentä seuraavalle nelivuotiskaudelle Kreikan parlamenttiin.
Vaalit olivat uusintavaalit, koska yksikään puolue ei saanut ehdotonta enemmistöä edellisissä toukokuun 2023 parlamenttivaaleissa, eikä koalitiohallituksen muodostaminen ollut mahdollista. Alun perin mahdollisten uusintavaalien päiväksi oli suunniteltu 2. heinäkuuta.
Vaaleihin astui voimaan uusi laki, jossa suurin puolue saa lisäpaikkoja uuden laskutavan mukaan: siinä suurin puolue saa 25 % ääniosuudella 20 lisäpaikkaa ja tämän jälkeen jokaisesta prosenttiyksiköstä 2 paikkaa lisää. Enimmillään suurin puolue saa 40 % tai sitä suuremmasta ääniosuudesta 50 lisäpaikkaa.
Vaaleissa äänioikeutettuja oli 9 813 595 ja ääniä annettiin 5 273 699. Äänestysprosentti oli 53,74. Vaaleissa kahdeksan puoluetta läpäisi kolmen prosentin äänikynnyksen ja sai edustajia parlamenttiin. Vaalit voitti Uusi demokratia, joka sai 40,56 % äänistä ja 158 parlamenttipaikkaa, toisin sanoen ehdottoman enemmistön. Vaalien suurin häviäjä oli vasemmistoliitto Syriza. Parlamenttiin pääsi kolme uutta puoluetta, äärioikeistolaiset Spartalaiset ja Voitto sekä vasemmistolainen Kurssina vapaus.
Vaalien jälkeen 26. kesäkuuta pääministeriksi palasi Uuden demokratian puheenjohtaja Kyriákos Mitsotákis, joka muodosti Mitsotákisin II hallituksen.
Tulokset vaalipiireittäin

Vaalien tulokset vaalipiireittäin (59 kpl) olivat:
Tulokset vaalipiireittäin > Puolueiden paras ja heikoin vaalipiiri

| Puolue | Puolue | Suurin kannatus> Vaalipiiri | Suurin kannatus>  % | Pienin kannatus> Vaalipiiri | Pienin kannatus>  % |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Uusi demokratia | Lakonia | 47,83 | Rodópi | 28,89 |
|  | Syriza | Rodópi | 33,60 | Chíos | 10,52 |
|  | Pasok-Muutosliike | Réthymno | 25,71 | Pireus 1. | 6,70 |
|  | Kreikan kommunistinen puolue | Sámos | 17,96 | Rodópi | 3,16 |
|  | Spartalaiset | Lakonia | 7,48 | Lasíthi | 2,94 |
|  | Kreikkalainen ratkaisu | Évros | 8,83 | Lefkas | 1,98 |
|  | Voitto | Pieria | 9,26 | Préveza | 1,83 |
|  | Kurssina vapaus | Korfu | 6,39 | Rodópi | 1,34 |
Jyrki Huhtamäki

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 27. elokuuta 1967 (ikä 57)
Syntymäpaikka: Vaasa, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 185 cm
Junioriseurat
1973–1983: VPV
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1984–1985 | Sport | – | (17) |
| 1986 | VPS | 21 | (25) |
| 1987–1992 | MP | 132 | (41) |
| 1995–2000 | VPS | 128 | (28) |
| Yhteensä | Yhteensä | 281 | (94) |
Maajoukkue
| 1988–1989 | Suomi U21 | 4 | (0) |
| 1988–1996 | Suomi | 13 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jyrki Tapio Huhtamäki (s. 27. elokuuta 1967 Vaasa) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Keskikenttäpelaajana ja hyökkääjänä pelannut Huhtamäki on Vaasan Peli-Veikkojen kasvatti. Hän aloitti uransa aikuisten tasolla III divisioonassa vaasalaisessa FC Sportissa. Hän siirtyi 2. divisioonan Vaasan Palloseuraan 1986 ja heti seuraavana vuonna Mikkelin Palloilijoihin SM-sarjaan loistavasti menneen kauden jälkeen. Huhtamäki pelasi MP:ssa kuusi kautta ja voitti yhden SM-hopean sekä yhden SM-pronssin. Kaudeksi 1995 Huhtamäki palasi takaisin Vaasan Palloseuraan, jossa hän pelasi vuoteen 2000 asti. Hän saavutti VPS:ssa kaksi SM-hopeaa ja toimi seuran kapteenina. Huhtamäki pelasi uransa aikana yhteensä 260 pääsarjatason ottelua ja teki niissä 69 maalia. Hänet on valittu Veikkausliigan legendaksi.
Huhtamäki pelasi vuosina 1988–1996 Suomen maajoukkueessa 13 A-maaottelua.