stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juhani Lindström

Alpo Juhani Lindström (6. kesäkuuta 1936 Helsinki – 18. toukokuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen toimittaja.
Lindström toimi Aarre Nojosen jälkeen Yleisradion Moskovan-kirjeenvaihtajana vuosina 1969–1975. Hän joutui eroamaan tehtävästä helmikuussa 1975 liiketoimiinsa liittyneen julkisen kohun seurauksena. Lindströmin väitettiin sekaantuneen Neuvostoliitossa hämäriin taulu- ja ikonikauppoihin. Hän oli muun muassa myynyt ystävänsä Ilja Glazunovin maalamia muotokuvia. Hän asui kirjeenvaihtajakautensa jälkeen loppuelämänsä Moskovassa.
Juhani Lindström opiskeli Helsingin yliopistossa ja Taideteollisessa oppilaitoksessa. Hän toimi kymmenen vuotta lehtimiehenä mm. Helsingin Sanomissa ja Yhtyneissä Kuvalehdissä. Ulkomaantoimittajaksi radion ajankohtaistoimitukseen hän tuli 1966 ja TV1:n uutistoimitukseen 1967.
Teoksia

Matkailijan Neuvostoliitto: Käsikirja Neuvostoliittoon matkustaville. Weilin + Göös 1965
Hullu vuosi 1968. Kirjoittajat Yrjö Länsipuro, Erkki Karjalainen, Juhani Lindström, Knud Möller, Pekka Peltola, Paula Porkka ja Pasi Rutanen. WSOY 1969
Krokotiilin kyyneleitä. Weilin+Göös 1969 (valikoima neuvostoliittolaisen Krokodil-pilalehden piirroksia ja kaskuja)
Karjala tänään. WSOY 1979
Zakuska: Venäläinen keittiö Jäämereltä Kaukasiaan. Kirjoittajat Juhani Lindström, Juri Kohanov, Anita Patala. Kauppiaitten kustannus, Helsinki 1982
Vandžob

Pamirin jokien vesistöalueet.
Vandžob (tadžikiksi Ванҷоб, aiemmin Vandž, Ванҷ) on Pandžin oikeanpuoleinen sivujoki Tadžikistanin Vuoristo-Badahšanin autonomisen alueen länsiosassa. Sen pituus on 103 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 2 070 neliökilometriä.
Vandžob saa alkunsa Tiedeakatemian vuorilta ja virtaa Darvoz- ja Vandžvuorten välisessä laaksossa. Sen yläjuoksun nimenä ennen Kašolajahjokea on Abduqahhor. Joen keskimääräinen virtaus on 49,4 kuutiometriä sekunnissa. Sen alajuoksulla sijaitsee vesivoimalaitos.
Jyrkkäkoski

Vasemmalla alkuperäinen hiihtomaja ja edessä katettu tanssilava.
Jyrkkäkoski on huvikeskus Pudasjärvellä. Se on ollut pudasjärveläisen nuorison perinteinen kokoontumispaikka jo aikojen alusta, mutta sen varsinaisen historian voidaan katsoa alkaneeksi 1948, jolloin Pudasjärven Urheilijat ry rakensi Kivarijoen jyrkän rantatörmän päälle talkootyönä hiihtomajan. Majan rungon muodosti Vapon käytöstä poistettu savottakämppä. Tämä rakennus on edelleenkin pystyssä huvialueen keskellä ja nykyisin nuoret tuntevat sen useimmiten "punaisena tupana".
Historiaa

1953 rakennettiin majan toiseen päähän kevytrakenteinen ravintolakatos. Samoin rakennettiin vaatimaton tanssilava ja vedettiin "kirkasjohtolinja" majalle.
1954 Jyrkkäkosken alueella alkoi kuulua kuhina, kun Oulun ilmailukerho ry aloitti leiritoimintansa Pudasjärven lentokentällä. Kerho rakensi alueelle ainakin majan, konesuojan ja saunan.
1959 Pudasjärven Urheilijat rakensivat oman saunan. Saunalle rakennettiin samalla myös portaat ja tanssilavan kuntoa kohennettiin. Sauna tuli lahjoituksena silloiselta Toppila Oy:ltä. Aiemmin se oli ollut metsätyömiesten käytössä Vaarankylän Jyrkkäkoskella.
1975 Jyrkkäkosken huvialueelle Pudasjärven lentokentän viereen rakennettiin vanhan avotanssilavan tilalle katettu tanssilava. Sen suunnitteli arkkitehtiylioppilas Reijo Niskasaari, joka on myöhemmin suunnitellut myös mm. Oulunsalon kunnantalon. Lavan avajaisissa esiintyi Esa Pakarinen, mukanaan Severi Suhonen.
1976 huvialueen viereen alkoi nousta kelohongasta tehty mökkikylä. 1978 Pudasjärven kunta rakensi aivan huvialueen naapuriin leirintäalueen, Pudasjärvi Campingin. Ensimmäisen vuoden leirintäalue toimi Lomaliiton hoivissa, mutta 1979 kunta päätti vuokrata koko alueen Pudasjärven Urheilijat ry:lle.
1980 huvikeskuksen yhteyteen rakennettiin tenniskenttä.
1983 arkkitehtiylioppilas Asko Lax aloitti diskon suunnittelun. Diskovalojen asiantuntija Pekka Vuorela sai tehtäväkseen suunnitella valojärjestelmät.
1984 alkoi nykyisin tuntemamme Jyrkkäkosken huvikeskuksen rakentaminen. Työ tapahtui päivisin ammattilaisten voimin, jotka valmistelivat hommia iltavuoroon tulevalle talkooväelle. Avajaiset pidettiin suunnitellusti juhannuksena, vaikka viimeisiä vasaraniskuja tehtiin vielä edellisenä iltana.
1985 laajennettiin kioskitiloja ja rakennettiin ulkolava.
Jyrkkäkoskella on nähty tämän jälkeen monia koti- ja ulkomaisia huippuartisteja ja -yhtyeitä. Jyrkkäkosken juhannus olikin pitkään Pohjois-Suomen suosituin festivaali, mutta aika ajoi sen ohi ja toiminta hiipui. 2000-luvulla ei Jyrkkäkosken huvikeskuksessa ole ollut enää aktiivista toimintaa muutamia kesäiltoja sekä yksityistapahtumia lukuun ottamatta. Yksityistapahtumia, kuten Jyrkkä-festivaalit järjestävät muun muassa entiset pudasjärveläiset yhteistyössä eri yhdistysten kanssa.
2010 Huvialuetta alettiin elvyttää uudelleen ja 2.-3.7.2010 järjestettiin Jyrkkä 2010 Rock Festival. Pudasjärven Urheilijat kunnostivat tiloja talkoovoimin kevään ja kesän aikana. Itse tapahtuman järjestämisestä vastasi pääosin entisistä pudasjärveläisistä koostuva ryhmä, joka sitoutui järjestämään tapahtuman useana vuotena peräkkäin. 2010 kesällä myös PuU järjesti alueella aktiivisesti tapahtumia.
Aiheesta muualla

Jyrkkä-festivaalit (Arkistoitu – Internet Archive)
Jyrkkä Rock Festival (Arkistoitu – Internet Archive)
Pudasjärvi
| --- | --- |
Kylät ja alueet:  Aittojärvi Aittojärvi  Hetekylä Hetekylä  Keinäsperä  Hirvaskoski Ervasti  Hirvaskoski  Kurki  Poijula  Iinattijärvi Iinattijärvi  Jaurakkajärvi Jaurakkajärvi  Kipinä Kipinä  Kollaja  Panuma  Taipaleenharju  Kurenala Kurenalus (keskustaajama)  Pintamo Pintamo  Pudasjärvi Jaalanka  Jonku  Pudasjärven kirkonkylä  Ruottisenharju  Siivikko  Puhos Puhos  Pärjänsuo Livo  Pärjänsuo  Rytinki  Yli-Livo  Sarakylä Kipinäsuo  Ruuhensuo  Sarajärvi  Siurua Ala-Siurua  Siurua  Syötekylä Syötekylä 
Järviä, jokia ja muita vesistöjä:  Aittojärvi  Iijoki  Jaaskamonkoski  Jaurakaisjärvi  Jaurakkajärvi  Jongunjärvi  Mikanlampi  Ontamojärvi  Pudasjärvi  Sorvarinjärvi  Sotkajärvi 
Nähtävyyksiä:  Pudasjärven kirkko  Sarakylän kappeli  Syötteen kansallispuisto 
Muuta Pudasjärveen liittyvää:  Hirsikampus  Hirvisuo  Iijokiseutu  Iso-Syöte  Jyrkkäkoski  Kesäpilkin MM-kisat  Niemitalon Juustola  Pudasjärven lentokenttä  Litokaira  Olvassuo  Virkistysuimala Puikkari  Pudasjärven ufot  Syöte  Umpihankihiihdon MM-kisat
Timo Pöysti

Timo Henrik Pöysti (s. 30. syyskuuta 1962) on suomalainen eläkkeellä oleva upseeri ja eversti. Sotilasuransa loppupuolella hän toimi vuodesta 2010 vuoden 2012 loppuun maavoimien esikunnan operatiivisen osaston päällikkönä ja 1. tammikuuta 2013 Pöysti siirtyi Reserviupseerikoulun johtajaksi josta siirtyi reserviin 1.1.2015. Aikaisemmin hän toimi mm. Maanpuolustuskorkeakoulun Kadettikoulun johtajana Helsingissä, Itä-Suomen sotilasläänin esikunnassa operatiivisen osaston johtajana Kouvolassa ja Kymen Sotilasläänin esikuntapäällikkönä. Hän on työskennellyt myös Norjan Suomen suurlähetystössä.
Pöysti on jääkiekkoilija Eetu Pöystin ja Miss Suomi 2009 Essi Pöystin isä.
Bob Essensa

| Bob Essensa> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. tammikuuta 1965 (ikä 59) Toronto, Ontario
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  193 cm
Paino:  84 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1987–2002
Seurat:  Winnipeg Jets Detroit Red Wings Edmonton Oilers Phoenix Coyotes Vancouver Canucks Buffalo Sabres
NHL-varaus:  69. varaus, 1983 Winnipeg Jets
Robert Earle ”Bob” Essensa (s. 14. tammikuuta 1965 Toronto, Ontario) on kanadalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija. Hän pelasi 12 kautta maalivahtina NHL-liigassa, ja työskentelee nykyään Boston Bruinsin maalivahtivalmentajana.
Ura > Junioriura

Essensa aloitti pelaamisen Henry Carr High Schoolin joukkueessa ja jatkoi sen jälkeen Yhdysvalloissa Michigan State Universityssa. Winnipeg Jets varasi lupaavan maalivahdin vuoden 1983 varaustilaisuudessa numerolla 69 jo ennen hänen astumistaan yliopistoon. Jo ensimmäisellään yliopiston jääkiekkokaudellaan hänet valittiin CCHA:n All Star -joukkueeseen. Neljän yliopistovuoden aikana Essensa voitti sekä CCHA:n että NCAA:n mestaruuden. Valmistuessaan vuonna 1987 hänen nimissään oli nollapelien ja päästettyjen maalien keskiarvon ennätykset.
Ura > Ammattilaisura

Ennen siirtymistään NHL:ään Essensa pelasi täyden kauden ammattilaisena AHL-liigassa. Kaudella 1988–1989 hän pääsi debytoimaan NHL:ssä. Valtaosan kaudesta hän kuitenkin vietti Winnipegin farmijoukkueessa IHL-liigan Fort Wayne Kometsissa. Seuraavaksi kaudeksi 1989–1990 Essensa vakiinnutti paikkansa Winnipegin kakkosmaalivahtina ja palkittiin kauden parhaana tulokasmaalivahtina.
Essensa jatkoi kehittymistään ja hänestä tuli pian Winnipegin ykkösmaalivahti. Kaudella 1991–1992 Essensa pelasi liigan eniten nollapelejä ja oli ehdokkaana Vezina Trophyn ja William M. Jennings Trophyn voittajaksi. Seuraavalla kaudella 1992–1993 hän pelasi vielä paremmin, mutta kaudella 1993–1994 Winnipeg romahti ja seura myi huonosti pelanneen maalivahtinsa Detroit Red Wingsiin vaihdossa Tim Cheveldaeen ja Dallas Drakeen.
Detroitissa Essensa ei saanut haluamaansa peliaikaa Mike Vernonin ja Chris Osgoodin ollessa joukkueessa, ja hän joutui viettämään kaksi kautta pääasiassa farmiliigoissa. Detroit myi Essensan Edmonton Oilersiin vuonna 1996, missä hän pelasi ensin Curtis Josephin ja sitten Tommy Salon varamaalivahtina yhteensä kolme kautta. Sopimuksen päätyttyä hän palasi vapaana agenttina yhden kauden sopimuksella Winnipegin seuraajaan, Phoenix Coyotesiin varamaalivahdiksi Sean Burkelle.
Kaudeksi 2000–2001 Essensa teki sopimuksen Vancouver Canucksin kanssa, jossa hän pelasi alkukauden Félix Potvinin varamiehenä. Canucks myi Potvinin kauden aikana pois, ja Essensa sai viedä joukkueen ensimmäistä kertaa pudotuspeleihin viiteen vuoteen. Uransa viimeisen kauden 2001–2002 Essensa pelasi Martin Bironin varamaalivahtina Buffalo Sabresissa, minkä jälkeen hän lopetti maalivahdinuransa.
Ura > Ennätyksiä

Winnipeg Jetsin eniten otteluita pelannut maalivahti
Winnipeg Jetsin eniten minuutteja pelannut maalivahti
Winnipeg Jetsin eniten voittoja pelannut maalivahti
Winnipeg Jetsin eniten voittoja yhden kauden aikana pelannut maalivahti (yhdessä Sean Burken ja Brian Haywardin kanssa).
Aiheesta muualla

Bob Essensa The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Rysäkari

| Rysäkari |
| --- | --- |
 Rysäkari Lauttasaaresta nähtynä.
Maantiede
Muut nimet:  Rysskär
Saariryhmä:  Helsingin saaristo
Merialue:  Suomenlahti
Pinta-ala:  0,09 km²
Valtio
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Uusimaa
Kunta:  Helsinki
Väestö
Väkiluku:  asumaton
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rysäkari eli Ryssänkari (ruots. Rysskär) on Helsingin kaupunkiin kuuluva historiallinen linnake- ja sotilassaari kaupungin edustalla, viitisen kilometriä Lauttasaaresta etelälounaaseen. Se on ollut suljettuna lähes sata vuotta. Sen pinta-ala on 9,65 hehtaaria ja pituus 400 metriä. Rysäkari kuuluu Helsingin Ulkosaariin.
Ilmatorjunnan valonheitin Rysäkarilla elokuussa 1941
Puolustusvoimat on luopunut saaren käytöstä ja tyhjentänyt varastonsa. Vuokrasopimus päättyi vuoden 2010 lopussa. Viimeinen puolustusvoimien asukas saarella oli vartiopäällikkö, joka muutti pois 1990-luvulla, 2010-luvulla saarella oli virallisesti kirjoilla yksi asukas, joka oli saaren omistavan yrityksen palveluksessa.
Osittain suojeltu Rysäkari pantiin myyntiin toukokuussa 2011. Valtion kiinteistöistä vastaava Senaatti-kiinteistöt järjesti saaresta huutokaupan, ja ostaja oli Rysäkarin Linnake Oy joka osti koko saaren vesialueineen (9,65 + 23,34ha) tarkoituksena palauttaa saari täyteen loistoonsa ja kunnostaa vanhaa linnakemiljöötä sekä palauttaa niitäkin rakennuksia, joita vuosikymmenien aikana on tarpeettomina hävitetty . Valtioneuvosto hyväksyi joulukuussa 2011 Rysäkarin vapautusta koskevan asetusmuutoksen. Saaren kunnostaminen virkistyskäyttöön ei ole vielä käynnistynyt lupamenettelyjen hitauden takia, mutta upseeritalon ja sotilaskodin kunnostus Museoviraston luvalla on käynnissä kesällä 2013. Tätä nykyä Rysäkarilla järjestetään tilausryhmille tapahtumia ja tilaisuuksia, saarella on myös kuvattu useampia TV ja muita produktioita mm. Ultimate Escape Suomen kokonainen jakso jossa Jukka Hilden seikkaili saarella.
Saarella on ensimmäisen maailmansodan aikaisen Krepost Sveaborg -linnakkeiden muodostama täydellinen kokonaisuus. Siellä oli aikanaan kasarmi, upseeritalo, ruokala- ja keittiörakennus sekä talous- ja varastorakennuksia. Jäljellä on upseeritalo, sotilaskoti, sairaala ja erilaisia varastorakennuksia. Saaren vanhimmat rakennukset ovat peräisin 1910-luvulta. Parhaiten vanhoista rakennuksista ovat säilyneet upseeritalo ja sotilaskoti. Kalliolla on betoninen tulenjohtotorni, niin sanottu Rikaman torni. Etelän puolella on luonnonsuojelualueeksi määritelty merenrantaniitty.
Rysäkari kuului Huopalahden kunnan Lauttasaaren (Drumsö) kylässä sijaitsevaan Melkön tilaan. Koska pääosa alueesta kuului Suomen sotalaitokselle, kaupunki sai vastineeksi tilan kalavedet ja osan saarista omikseen 13. elokuuta 1890. Rysäkari pakkolunastettiin 1922 ja siirtyi puolustusvoimien haltuun. Tilan liittäminen Helsinkiin toteutui vasta vuoden 1931 alussa.
Rysäkarin nimi oli alkujaan Ryssänkari, joka esiintyi vielä vuoden 1945 merikortissa ja satunnaisesti tämänkin jälkeen joissain kartoissa. Nimi muutettiin jatkosodan aikana, mikä ilmenee saaren sotapäiväkirjoista. Uudessa maakuntakaavassa saari on merkitty majoitus- ja virkistyskäyttöön.
Aiheesta muualla

Rysäkarin Linnake Oy
Chamaeleo monachus

| Chamaeleo namaquensis |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Alalahko::  Liskot Sauria
Heimo::  Kameleontit Chamaeleontidae
Suku::  Chamaeleo
Laji::  monachus
Kaksiosainen nimi
 Chamaeleo monachus  Gray, 1865 
Katso myös
   Chamaeleo monachus Wikispeciesissä   Chamaeleo monachus Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Chamaeleo monachus on Jemeniin kuuluvalla Sokotran saarella tavattava kameleonttilaji. IUCN on luokitellut sen uhanalaisuudeltaan silmälläpidettäväksi lajiksi.
Koko ja ulkonäkö

Muiden kameleonttilajien tapaan Chamaeleo namaquensis pystyy vaihtamaan väriään harmaan, ruskean ja vihreän väliltä. Ahdisteltuna se pitää sihisevää ääntä. Molekyylitutkimusten perusteella Chamaeleo namaquensis saattaa olla kameleonttien hyvin varhainen muoto. Laji kehittyi Sokotran irtauduttua Gondwanan muinaisesta mantereesta.
Lajin kuvaili ensimmäisenä englantilainen eläintieteilijä John Edward Gray vuonna 1865. Hän luuli yksilön tulleen Madagaskarilta, sillä kameleontin briteille myyneet arabikauppiaat antoivat ilmeisesti siitä virheellistä tietoa. Lajin tajuttiin olevan Sokotran saarelta Isaac Balfourin tehtyä tutkimusmatkan saarelle vuonna 1880.
Levinneisyys ja elinympäristö

Chamaeleo namaquensis on Sokotran saarelle kotoperäinen laji, eikä sitä tavata sen ulkopuolella. Se on yksi monista saaren endeemisistä lajeista ja ainoa saarella tavattava kameleontti. Sitä tavataan ympäri saarta laikuittain ja etenkin alueilla, joiden kasvillisuus on tiheää.
Uhat ja suojelu

IUCN on luokitellut lajin uhanalaisuudeltaan silmälläpidettäväksi lajiksi. Sen suurimpana uhkana pidetään saaren ylilaidunnusta. Vuohet syövät saaren kasvistoa ja kameleonttia tavataan erityisesti tiheän kasvillisuuden alueilla. Sitä tavataan kuitenkin myös harvemman kasvillisuuden alueilla, joten laji on todennäköisesti kohtalaisen sopeutumiskykyinen tätä uhkaa ajatellen. Vuohien määrän lisääntyminen saattaa silti muodostaa uhan tulevaisuudessa.
Ilmari Heinonen

Ilmari August Heinonen (11. lokakuuta 1897 Helsinki – 15. huhtikuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Heinosen vanhemmat olivat August Emil Heinonen, ent. Sjöholm (1872–1952) ja Maria Wilhelmiina Lindström (1879–1954). Hän opiskeli Viipurin taiteen ystävien piirustuskoulussa 1926–1927 ja Vapaassa Taidekoulussa 1946–1947. Heinonen osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin 1930–1935. Heinosen töitä oli esillä ulkomailla Tallinnassa, Tartossa ja Moskovassa 1934 sekä Riiassa, Berliinissä, Düsseldorfissa ja Hampurissa 1935. Hän toimi myös satama- ja matkasaarnaajana.
Teoksia

Alttaritaulu, Vuoksenlaakson metodistikirkko 1932
Alttaritaulu, Pyhäranta 1939
Lasimaalaus, Pyhäranta 1940
Alttaritaulu, Keitele 1940
Alttaritaulu, Kurun Aure 1958
Alttaritaulu, Luhalahti, 1959
Aiheesta muualla

Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Ilmari Heinonen
Heinosen suunnittelema Vakaumuksensa puolesta 1918 henkensä uhranneiden muistomerkki on paljastettu vuonna 1963 Ähtärin hautausmaalla.
Blackbirds United

Blackbirds United on Keski-Uudellamaalla toimiva salibandyn erikoisseura. Seura syntyi kun KeBa, SC Kaneetti ja Derius yhdistivät toimintansa. Seuralla on noin 750 lisenssipelaajaa.
Historia

Keväällä 2011 KeBa, SC Kaneetti ja Derius yhdistivät toimintansa ja syntyi uusi seura Blackbirds United. Samana keväänä kyseiset kolme seuraa päättivät toimintansa.
Aiheesta muualla

Seuran kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Luettelo Ähtärin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Ähtärin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Ähtärin kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Eno

| Eno> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Joensuu |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  62°47′57″N, 030°09′20″E
Lääni:  Itä-Suomen lääni
Maakunta:  Pohjois-Karjalan maakunta
Seutukunta:  Joensuun seutukunta
Kuntanumero:  045
Hallinnollinen keskus:  Enon kirkonkylä
Perustettu:  1871
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Joensuu Pyhäselkä Eno
– syntynyt kunta:  Joensuu
Pinta-ala:  1 088,27 km²  (1.1.2008)
– maa:  937,48 km²
– sisävesi:  150,79 km²
Väkiluku:  6 508   (31.12.2008)
– väestötiheys:  6,94 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  14,5 %
– 15–64-v.:  63,2 %
– yli 64-v.:  22,3 %
Eno on entinen Suomen kunta Pohjois-Karjalassa Pielisjoen varrella.  Eno yhdistyi Joensuun ja Pyhäselän kanssa vuoden 2009 alussa muodostaen uuden Joensuun kaupungin, jossa on noin 76 000 asukasta. Nimi Eno tulee karjalan kielen sanasta eno, joka tarkoittaa joen keskikohtaa, jossa vesi virtaa voimakkaimmin.
Enossa on kaksi taajamaa, 2 182 asukkaan Enon kirkonkylä ja 1 375 asukkaan teollisuuskeskus Uimaharju. Koko kunnan väkiluku oli vuoden 2008 lopussa 6 508. Enon kirkonkylästä Joensuun keskustaan on matkaa 36 kilometriä.
Enon kirkonkylästä käytettiin aiemmin nimeä Kaltimo. Postitoimipaikan ja rautatieaseman nimet muutettiin Enoksi vuonna 1973. lähde?
Historia

Enon alueelta on löydetty esihistoriallisia ja kivikautisia asuinpaikkoja, mutta varhaisimmat muistiin merkityt tiedot asutuksesta ovat vuodelta 1500, Novgorodin vatjalaisen viidenneksen verokirjasta. Tuolloin asutusta oli Enonkylän, Kuusjärven, Luhtapohjan, Löytöjärven, Nesterinsaaren (nykyisen Enon kirkonkylän alue) ja Revonkylän kylissä. Monet kylät autioituivat, mutta asutus palasi niihin vuosien 1656–1658 ruptuurisodan jälkeen. Lauri Nuutisen vuonna 1743 tekemä Suomen ensimmäinen tunnettu järvenlasku, joka kuivatti Sarvingissa sijainneen Alimmaisen Sarvinginjärven, on esimerkki maanviljelystä edistämään tarkoitetuista keinoista 1700-luvulla.
Eno kuului vuoteen 1858 saakka laajaan Ilomantsin pitäjään, ja Enonkylä oli sen pohjoisosien keskus. Vuonna 1856 Eno erotettiin keisarin päätöksellä Ilomantsin käräjäkunnasta ja muodostettiin uusi Enon käräjäkunta. Seurakunnallinen ero Ilomantsista toteutui vuonna 1857, jolloin Enon kappelista muodostettiin itsenäinen kirkkoherrakunta senaatin päätöksellä. Kuntahallinnon perustaminen oli hidasta, mutta viimein vuonna 1871 perustettiin "kuntahallitus" kuvernöörin päätöksellä. Kunnanvaltuuston perustamistakin yritettiin vuosina 1909–1913, mutta yritykset kaatuivat äänestyksissä.
Enon ensimmäiset kunnallisvaalit pidettiin 15.–16. heinäkuuta 1918 ja kunnanvaltuusto kokoontui ensimmäisen kerran 24. elokuuta samana vuonna. Tuolloin äänioikeutettuja oli 3 693, mutta äänestysprosentti oli vain 5,6. Oikeistolaiset saivat 18:sta valtuustopaikasta 15. Vuonna 1920 äänestysprosentti oli jo 40 ja SDP:stä tuli suurin puolue yli 65 prosentin ääniosuudella. Vuoteen 1925 asti vaaleja järjestettiin vuosittain, kulloinkin vaihtui kolmasosa valtuustosta. 1930-luvulla Lapuan liike näkyi myös Enossa. Vuonna 1930 kunnanvaltuuston puheenjohtajaa Emil Sutista uhkailtiin ja vuonna 1935 Luhtapohjan työväenyhdistyksen talo yritettiin räjäyttää. 1930-luvulla poliittinen rikkonaisuus näkyi myös siinä, että suuret puolueet menettivät kannatustaan pienemmille ryhmittymille.
Ensimmäinen kunnantalo, kunnantupa rakennettiin vuosina 1897–1899. Uutta kunnantaloa ryhdyttiin suunnittelemaan vuonna 1918. Vanhasta lastenkodista kunnostettiin kuitenkin kunnantalo 1920-luvulla. Kunnantalossa istuttiin käräjät ja pidettiin kutsunnat. Vuonna 1944 valtuustoon toimitettiin luonnos uudesta kunnantalosta, mutta sitä pidettiin liian pienenä. Lopulta vuonna 1955 uuden palolaitoksen yhteyteen rakennettu kunnantalo vihittiin käyttöön.
Enossa toimi Suomen pienin kunnallinen liikennelaitos. Se syntyi vuonna 1953 koululaisten kuljetustarpeesta, mutta lakkautettiin kesäkuussa 2005 kannattamattomana.
Enoon sijoitettiin viime sotien jälkeen Pälkjärven siirtoväkeä.
Historia > Kuntaliitos

Enon kunnanvaltuusto päätti 29. tammikuuta 2007 osallistua Joensuun seudun kuntaliitosselvitykseen. 27. elokuuta 2007 valtuusto hyväksyi yksimielisesti Joensuun kaupungin sekä Enon, Kontiolahden, Polvijärven ja Pyhäselän kuntien yhdistymisselvityksen loppuraportin ja päätti jatkaa kuntaliitosselvitystä toiseen vaiheeseen. Toinen vaihe alkoi 7. syyskuuta 2007, ja sinne jatkoivat Joensuun kaupunki sekä Enon ja Pyhäselän kunnat, Kontiolahden ja Polvijärven kuntien jättäytyessä pois. Kuntaliitoshankkeen selvitystoimikunta hyväksyi 18.10.2007 toiseen vaiheeseen jatkaneiden kuntien hallinnon ja palvelujen järjestämissopimuksen sekä järjestämissuunnitelman kuntien käsiteltäväksi.
17. joulukuuta 2007 Enon kunnanvaltuusto päätti yksimielisesti yhdistyä Joensuun ja Pyhäselän kanssa muodostaen uuden Joensuun kaupungin, jossa on noin 72 000 asukasta. Kuntaliitos astui voimaan vuoden 2009 alusta.
Väestö > Väkiluvun kehitys

Ensimmäiset tiedot Enon väkiluvusta löytyvät Ilomantsin seurakunnan kirkonkirjoista, joita kirkkoherrat määrättiin pitämään jo 1600-luvulla. Enon kappelin kirkonkirjat alkavat vuodesta 1797, mutta vuosilta 1781–1794 on säilynyt kappelin matkapäiväkirja, johon on merkitty kastetut, kuolleet ja vihityt. Vuosisadan vaihteessa enolaisia oli 1 580. Vuonna 1860 enolaisia oli jo 3 927.
Vuonna 1867 Enossa oli 4 111 asukasta, mutta seuraavan vuoden nälänhätä ja taudit laskivat väkilukua 690 hengellä yhdessä vuodessa. Nälkävuotta edeltänyt väkimäärä saavutettiin kymmenen vuotta myöhemmin, vuonna 1876 Enossa oli 4 186 asukasta. Väkiluku kasvoi 1920-luvun lopulle asti. Vuonna 1889 Enossa oli 5 055 asukasta, ja vuonna 1903 jo 6 073 asukasta. Vuonna 1920 Enossa oli 7 503 asukasta.
1930-luvulla Enon väkiluku pysyi lähes muuttumattomana. Talvisodan jälkeen vuonna 1940 Enon väkiluku oli 9 514, josta karjalaista siirtoväkeä oli 446 henkeä. Karjalaisten palattua kotiseudulleen väkiluku laski 9 293 henkeen vuonna 1944, kunnes lähti Jatkosodan jälkeen jälleen nousuun, sekä Enoon asutettujen karjalaisten että voimakkaan syntyvyyden takia. Kymmenentuhannen asukkaan raja rikkoutui vuonna 1946 (10 286 asukasta) ja yhdentoistatuhannen asukkaan raja vuonna 1951 (11 234). Enimmillään kunnan väkiluku oli vuonna 1958, jolloin kunnassa oli 12 043 asukasta.
Muuttoliike ja vähentynyt syntyvyys käänsivät väkiluvun laskuun. Vuonna 1960 Enossa oli 11 422 asukasta, ja vuonna 1968 enää 10 868 asukasta. Vuonna 1980 kunnassa oli 8 754 asukasta. Vuonna 1990 asukkaita oli 7 689, ja vuosituhannen vaihteessa 7 116. Enon yhdistyessä Joensuuhun sen väkiluku oli 6 508.