stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Edvard VI

| Edvard VI |
| --- | --- |
 
Englannin kuningas
Valtakausi:  28. tammikuuta 1547 – 6. heinäkuuta 1553
Kruunajaiset:  20. helmikuuta 1547
Edeltäjä:  Henrik VIII
Seuraaja:  Maria I tai Lady Jane Grey
Sijaishallitsija:  Edward Seymour (1547–1549)   John Dudley (1549–1553)

Syntynyt:  12. lokakuuta 1537 Richmond upon Thames, Englanti
Kuollut:  6. heinäkuuta 1553 (15 vuotta) Greenwich, Englanti
Suku:  Tudor
Isä:  Henrik VIII
Äiti:  Jane Seymour
Uskonto:  anglikaani
Nimikirjoitus:  
Henrik VII
Walesin prinssi Arthur
Margareeta Tudor
Henrik VIII
Elisabet Tudor
Maria Tudor
Edmund Tudor, Somersetin herttua
Katariina Tudor
Henrik VIII
Henrik, Cornwallin herttua
Maria I
Elisabet I
Edvard VI
Maria I
Elisabet I
Edvard VI
Edvard VI (12. lokakuuta 1537 – 6. heinäkuuta 1553) oli Englannin kuningas ja Irlannin kuningas vuosina 1547–1553. Hän oli Tudor-suvun kolmas hallitsija ja Englannin ensimmäinen protestanttinen kuningas. Vaikkakin jo Edvard VI:n isä Henrik VIII oli katkaissut siteet katoliseen kirkkoon, vasta Edvard VI:n kaudella maa siirtyi anglikaanisuutena tunnettuun protestanttisuuden muotoon.
Yhdeksänvuotiaana kruunattu ja vain 15-vuotiaana kuollut, koko elämänsä mahdollisesti sairaalloinen Edvard VI ei tosin itse ehtinyt asioihin juuri vaikuttaa, vaan maan siirtämisestä kovin ottein protestanttisuuteen vastasivat hänen taustajoukkonsa, aluksi hänen enonsa Edward Seymour (lordiprotektori 1547–1549) ja erityisesti Warwickin jaarli (myöhempi Northumberlandin herttua) John Dudley (1549–1553). Maltillisemman Seymourin jälkeen Dudleyn kaudella jumalanpalvelusmuotoja yhtenäistettiin, katolisia symboleita hävitettiin kirkoista ja katolisia vainottiin ja jopa poltettiin roviolla.
Edvardin jälkeen valtaistuimelle astui perimyskamppailun jälkeen hänen sisarensa, Maria I, joka yritti palauttaa maan jälleen katoliseksi.
Varhaiselämä

Edvard syntyi Hampton Courtin palatsissa Richmond upon Thamesin boroughissa Lontoossa. Hänen isänsä oli kuningas Henrik VIII ja äitinsä tämän kolmas vaimo Jane Seymour, joka kuoli 12 päivää synnytyksestä lapsivuodekuumeeseen. Joskus on epäilty Seymourin kuolleen keisarileikkaukseen, mutta siitä ei ole todisteita. Synnyttyään Edvardista tuli automaattisesti Cornwallin herttua, muutama päivä myöhemmin Walesin prinssi. Kuusivuotiaaksi asti häntä hoitivat pääasiallisesti lapsenhoitaja ja palvelijat, myöhemmin otti hoitovastuun hänen äitipuolensa Katariina Parr.
Henrik oli erittäin tyytyväinen poikalapsen syntymästä. Hän oli hylännyt kaksi aiempaa vaimoaan, Katariina Aragonialaisen (Maria I:n äiti) ja Anne Boleynin (Elisabet I:n äiti) osittain syystä, että he eivät olleet pystyneet synnyttämään kuninkaalle poikaa. Molemmat avioliitot mitätöitiin: Anne Boleyn mestattiin ja sekä Maria että Elisabet julistettiin aviottomiksi. Tästä huolimatta molemmat hallitsivat Englantia Edvard VI:n jälkeen.
Aina viime aikoihin asti on yleisesti hyväksytty teoria, että Edvard VI oli erittäin sairas lapsi. Hänen on arveltu kärsineen oireisesta synnynnäisestä varhaiskupasta tai tuberkuloosista. Hänen sanotaan sairastuneen nelivuotiaana kvartaanakuumeeseen, jota kesti kuukausia. Hänen oletettu heiveröisyytensä saattoi olla syynä siihen, että Henrik VIII ryhtyi hyvin pian etsimään uutta aviopuolisoa; kuninkaan kolme viimeistä avioliittoa eivät tuottaneet lapsia. Edvardin omat kirjoitukset eivät kuitenkaan mainitse mitään sairauksista lukuun ottamatta tuhkarokkoa vuonna 1552 ja tuberkuloosia, johon hän lopulta kuoli. John Dudleyn toiminta myös antaa olettaa, että hän toimi odottaen Edvardin saavuttavan aikuisiän eikä odottaen kuninkaan kuolevan nuorena.
Edvardin väitetyt sairastelut eivät vaikuttaneet hänen opintoihinsa. Nuori prinssi oli älykäs lapsi, joka jo seitsemänvuotiaana osasi latinaa. Hän pääasiallisimmat opettajansa olivat piispa Richard Cox, Sir John Cheke ja Jean Belmain. He olivat kyvykkäitä opettajia ja humanisteja, jotka opettivat nuorelle Edvardille klassisia aiheita. Edvardin koulutuksen aikaa sävytti uskonpuhdistus, joka oli pyyhkäissyt läpi Alankomaiden ja Saksan. Myöhemmin Edvard oppi puhumaan ranskaa ja kreikkaa, ja jo 13-vuotiaana hän kirjoitti esseitä kreikaksi. Hän piti äitipuolestaan Katariina Parrista ja kirjoitti tälle kolme kirjettä, yhden jokaisella kielellä: ranskaksi, latinaksi ja englanniksi. Loput Edvardin kirjoittamista kirjeistä oli hänen sisarelleen kirjoittamia latinankielisiä kirjeitä. Edvardin rakkaus oppineisuuteen ja kirjoittamiseen johti siihen, että hänen mukaansa on nimetty monia kouluja.
Somersetin herttuan aikakausi

Henrik VIII kuoli 28. tammikuuta 1547 Edvardin ollessa vain yhdeksänvuotias. Testamentissaan Henrik nimesi kuusitoista pesänselvittäjää, jotka muodostivat holhoojahallituksen, jotka olisi toiminnassa kunnes Edvard 18-vuotiaana saavuttaisi täysikäisyyden (joka tosin vuonna 1552 muutettiin kuudeksitoista vuodeksi). Näiden pesänselvittäjien lisäksi oli kaksitoista avustajaa, jotka osallistuivat toimiin vain silloin kun se kaikille sopi. Selvitysmiehet olivat kaikki uskonpuhdistuksen kannattajia. Sen pahimpia vastustajia, Norfolkin herttuaa Thomas Howardia, Winchesterin piispaa Stephen Gardineria tai Westminsterin piispaa Thomas Thirlbya ei hallitukseen valittu. Holhoojahallitus nimitti Edvardin enon, Hertfordin jaarlin Edward Seymourin valtakunnan lordiprotektoriksi kuninkaan alaikäisyyden ajaksi.
Muutama päivä Henrikin kuoleman jälkeen Edward Seymourista tuli Somersetin herttua ja hän otti vastaan Lord High Treasurerin (ylin varainhoitaja) ja Earl Marshalin tehtävät. Edvard VI kruunattiin kuninkaaksi Westminster Abbeyssä 20. helmikuuta 1547. 13. maaliskuuta 1547 Edvard VI muodosti uuden 26-henkisen holhoojahallituksen, johon kuuluivat kaikki entisen pesänselvittäjät ja avustajat lukuun ottamatta Southamptonin jaarlia Thomas Wriothesleyta.
Somersetin herttua jatkoi protestanttisen uskonpuhdistuksen täytäntöönpanoa. Herttua oli hyvin inhimillinen, eikä hänen aikanaan ihmisiä poltettu eikä kidutettu uskonnollisista syistä. Lisäksi hän suojeli köyhiä rikkaiden maanomistajien sorrolta.
Vuonna 1549 laki yhdenmukaisuudesta (engl. Act of Uniformity) teki Canterburyn arkkipiispan Thomas Cranmerin kirjasta Book of Common Prayer ("Yhteinen rukouskirja") pakollisen kaikissa kirkoissa ja lakkautti latinankieliset messut. Sen seurauksena puhkesi Cornwallissa kapina, joka päättyi katolilaisten 4 000 miehen armeijan tuhoamiseen.
Inflaatio ja sodankäynnin kustannukset kaksinkertaistivat hinnat vuosina 1547–1549. Somersetin poliittinen kyvyttömyys koitui lopulta hänen kohtalokseen. Edward Seymour menetti asemansa neuvostossa lokakuussa 1549, ja hänet teloitettiin vuonna 1552 näytösoikeudenkäynnin jälkeen . Tämän jälkeen maan todellista valtaa piti hallussaan Northumberlandin herttua John Dudley.
Northumberlandin herttuan aikakausi

Somersetin herttua oli syrjäytetty, mutta Warwickin jaarli (vuodesta 1551 Northumberlandin herttua) John Dudley ei tehnyt itsestään lordiprotektoria  vaan jopa kannusti Edvard VI:a julistautumaan täysikäiseksi jo kuusitoistavuotiaana. Vuonna 1550 Dudley taltutti kapinoivat talonpojat, teki rauhan Ranskan kanssa ja luopui vastikkeetta kaikesta Englannin omaisuudesta Skotlannissa ja Boulognessa. Toisin kuin edeltäjänsä, Dudley oli toiminnan mies, joka halusi pakottaa maan virallisesti protestanttiseksi.
Katolisia veistoksia ja maalauksia alettiin tuhota, ja Book of Common Prayerin käyttöä tiukennettiin. Vuosina 1550 ja 1551 vaikutusvaltaisimmat katoliset piispat Edmund Bonner (Lontoon piispa), Stephen Gardiner (Winchesterin piispa) ja Nicholas Heath (Worcesterin piispa) erotettiin ja korvattiin protestanttisilla uudistajilla kuten Nicholas Ridley.
Northumberlandin herttuan aikakausi > Herttuan yritykset pysyä vallassa kuninkaan sairastuttua

Edvardia hemmoteltiin ja pidettiin eristyksissä, kun hänen isänsä eli. Valtakaudellaan Edvard halusi omaa vapautta ja nautti siitä muiden ikäistensä lasten seurassa. Hän innostui urheilusta kuten tenniksestä. Talvella 1552–1553 Edvard harrasti liikuntaa pakkasessa ja vilustui. Lääkärit yrittivät tuloksetta parantaa kuningasta erilaisilla lääkkeillä. Tammikuussa 1553 Edvardilla havaittiin ensimmäiset tuberkuloosin oireet, ja toukokuussa oli selvää, että tauti olisi kuolemaksi. Edvard oli kasvatettu protestantiksi, eikä hänellä ollut halua saada seuraajakseen vanhempaa sisarpuoltaan, harrasta katolilaista Mariaa.
Samaan aikaan Dudley laati epätoivoisia suunnitelmia pysyäkseen vallassa. Kaksi seuraavaa ehdokasta kruununperijöiksi, Maria ja Elisabet, eivät olisi sopineet herttuan tarkoitusperiin. Kolmantena Henrikin testamentissa mainitussa perimysjärjestyksessä oli Lady Frances Brandon, joka oli Henrikin nuoremman sisaren Maria Tudorin tytär. Hänkään ei kelvannut Dudleylle, joka pelkäsi Francesin aviopuolison Suffolkin herttuan Henry Greyn anastavan kruunun itselleen. Näin Dudley päätyi epätoivoiseen vaihtoehtoon, yritykseen hallita kruunua Frances Brandonin tyttären eli Henrik VII:n lapsenlapsenlapsen Lady Jane Greyn kautta. Jane Grey naitettiin herttuan pojalle Guilford Dudleylle.
11. kesäkuuta 1553 Dudley määräsi vanhimmat tuomarit tekemään testamenttiluonnoksen Edvardille. Suunnitelma oli laiton monista syistä. Ensinnäkin alaikäisellä ei ollut oikeutta tehdä testamenttia. Toisekseen Edvardin testamenttia ei ollut hyväksytty missään parlamentin laissa. Hänen isänsä Henrikin testamentti oli hyväksytty erityisellä vuonna 1544 voimaan tulleella lailla. Tuomarit vastustivat aluksi herttuan vaatimuksia, koska kyseessä oli valtiopetos, jolla rikottaisiin vuoden 1544 lakeja. Edvard kuitenkin varmisti yhteistyön lupaamalla armahduksen.
Ensimmäinen versio testamentista poisti Marian, Elisabetin, Frances Brandonin ja Jane Greyn perimysjärjestyksessä sillä perusteella, että Englantia ei voisi hallita nainen. Kruunun pitäisi siirtyä Janen miespuoliselle perilliselle. Tämä suunnitelma ei kuitenkaan sopinut herttualle (luultavasti siksi että Janella ei tuolloin ollut miespuolisia jälkeläisiä, sillä hän oli ollut naimisissa vasta kuukauden verran) ja testamenttia muutettiin niin, että kruunu jäisi Janelle ja hänen miespuolisille jälkeläisilleen. Maria ja Elisabet jäivät ulkopuolelle, koska he olivat virallisesti aviottomia, Frances suostui luopumaan omista vaatimuksistaan. Legendan mukaan Edvard VI:n maatessa kuolinvuoteella Northumberlandin herttua vertauskuvallisesti varasti kruunun häneltä ja antoi sen miniälleen Lady Janelle.
Edvardin kuolema ja sen jälkiseuraukset

Edvard VI kuoli Greenwichin palatsissa 6. heinäkuuta 1553. Kuolinsyyksi on arvailtu tuberkuloosin lisäksi muun muassa arsenikkimyrkytystä ja kuppaa. Hänet haudattiin Westminster Abbeyhin Henry VII Lady Chapeliin. Hautaustoimituksen suoritti Thomas Cranmer 9. elokuuta samaan aikaan kun Maria piti messun kuninkaan sielulle Towerissa.
Edvardin kuolemaa salattiin muutamia päiviä, jotta Janen valtaannousun valmistelut saataisiin valmiiksi. Korkeat virkamiehet vannoivat yksityisesti uskollisuutta uudelleen kuningattarelle, mutta asia julkistettiin vasta 10. heinäkuuta. Kansa kannatti kuitenkin enemmän kruununperimyslain mukaista laillista kuningatarta Mariaa. 19. heinäkuuta Maria saapui juhlavasti Lontooseen, ja Jane pakotettiin luovuttamaan kruunu. Janen kruununperimys mitätöitiin pakon alaisena tehtynä lakina ja siis laittomana. Niinpä Edvard VI:n de jure seuraaja oli Maria I (1553–1558), mutta lyhytaikainen de facto seuraaja Jane Grey.
Northumberlandin herttua teloitettiin, mutta Lady Jane ja hänen isänsä säästettiin aluksi. Vuonna 1554 Wyattin kapinassa Suffolkin herttua yritti jälleen nostaa tyttärensä valtaistuimelle. Tästä rikoksesta Jane, hänen aviomiehensä ja Suffolkin herttua mestattiin.
Edvard VI:n kuoltua vain 15-vuotiaana levisi kansan keskuudessa paljon huhuja hänen pelastumisestaan. Monet huijarit käyttivät niitä hyväkseen ja julistautuivat oikeiksi kuninkaiksi. Petkuttajia riitti Maria I:n kauden jälkeen vielä Elisabet I:nkin valtakaudelle (1558–1603).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Edvard VI:n kuvitettu historia (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Henrik VIII | Englannin kuningas 1547–1553 | Seuraaja: Lady Jane Grey (kiistanalainen) Maria I |
| n k Englannin hallitsijat ja valtionpäämiehet (927–1707) |
| --- | --- |
 Alfred Suuri  Edvard Vanhempi  Ethelweard  Athelstan  Edmund I  Edred  Edwy  Edgar Rauhaisa  Edvard Marttyyri  Ethelred Neuvoton  Sven Haaraparta  Ethelred Neuvoton  Edmund Rautakylki  Knuut Suuri  Harald Jäniksenkäpälä  Knuut III Hardeknut  Edvard Tunnustaja  Edgar Atheling  Harald Godwininpoika  Vilhelm Valloittaja  Vilhelm Punainen  Henrik I  Tapani  Matilde  Eustace IV  Henrik II  Rikhard Leijonamieli  Juhana Maaton  Ludvig VIII  Henrik III  Edvard I  Edvard II  Edvard III  Rikhard II  Henrik IV  Henrik V  Henrik VI  Edvard IV  Henrik VI  Edvard IV  Edvard V  Rikhard III  Henrik VII  Henrik VIII  Edvard VI  Lady Jane Grey  Maria I  Filip II  Elisabet I  Jaakko I  Kaarle I  Oliver Cromwell  Richard Cromwell  Kaarle II  Jaakko II  Maria II  Vilhelm III Oranialainen  Anna 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC 2  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Edvard kuusivuotiaana.
Lordiprotektori, Somersetin herttua Edward Seymour.
Northumberlandin herttua John Dudley.
Edvardin sisarpuoli, hänen seuraajansa Maria I.
Japanilainen keittiö

Japanilainen keittiö käsittää Japanin perinteisen ruokakulttuurin vaiheet ennen kansallisen eristyneisyyden vaiheen loppua 1868 sekä sen jälkeen kehittyneen uudemman ruokakulttuurin. Viimeisimmän vuosisadan aikana arkiruoka on monipuolistunut ja ottanut runsaasti vaikutteita länsimaisista ruokakulttuureista. Tämä näkyy esimerkiksi ravintola- ja pikaruoissa, kuten maustepussin kanssa yksittäispakatuissa nuudeleissa, jotka ovat levinneet maailmalle ja Suomeen saakka.
Ruoka-aineet ovat Japanissa korkealaatuisia. Paikalliset uskovat tämän vaikuttavan siihen, että japanilaiset ovat pitkäikäisempiä kuin muiden maiden asukkaat. Japanilaiset ovat varsin tiedostavia kuluttajia, kun on kyse ruoan ostamisesta, valmistamisesta ja syömisestä. Myös ruoan tuoksuun ja esteettisiin puoliin, kuten esillepanoon eli tarjoiluastioihin sekä ruoan asetteluun, kiinnitetään yleensä enemmän huomiota kuin länsimaissa. Paikalliset sekä alueelliset ja vuodenaikaan liittyvät sesongin herkut ovat kotimaanmatkailun vetonauloja.
Historia

Japanilaisen ruoan ja keittotaidon historia voidaan jakaa viiteen ajanjaksoon.
Japanilainen ruokakulttuuri alkoi kehittyä Heian-kaudella (794–1192). Varhaisinta tunnettua ruokakulttuurin kerrostumaa tältä ajalta leimaavat aristokraattisuus, mannermaiset vaikutteet Kiinasta ja Koreasta, sekä buddhalaisuuden vaikutus ajattelutapaan. Aristokraatit söivät riisiä mutta talonpojat muita viljoja, sillä riisi oli arvokas rahayksikkö. Maitotuotteita käytettiin enemmän kuin nykyisin. Buddhalaisuuden vaikutuksesta keisari Temmu antoi vuonna 676 lihansyöntikiellon, kuten myös monet keisarit hänen jälkeensä. Kansan keskuudessa lihansyöntikieltoa harvoin vielä tuolloin kuitenkaan noudatettiin.
Japanilaiset ateriat oli jo 800-luvun hovissa jaettu paistettuihin, keitettyihin, höyrytettyihin, soppaan, hyytelöityyn kalaan, etikoituun, vahvasti maustettuun kalaan tai merilevään, sekä pikkelssiin. Ruokalajit olivat hovissa enimmäkseen kylmiä aina 1000-luvulle, jolloin myös riisiä alettiin keittää höyrystämisen sijaan.
Japanilaisen ruokakulttuurin toisen kauden 1100-luvulta 1500-luvulle aloitti teetaiteeseen nivoutunut kappō-ryōri ja sen mukautuminen sotilasluokan elämäntapoihin. Ensimmäiset varsinaiset keittotaidon koulukunnat syntyivät Muromachi-kaudella (1333–1573) juhlatilaisuuksissa ja seremonioissa noudatettavien tapojen ja ruokien pohjalta. Sisällissotien vuosikymmeninä 1400- ja 1500-luvuilla ruokakulttuuri taantui, ja sotivat samurait korostivat yksinkertaisuutta. Uudet kontaktit länteen toivat Japaniin uusia ruokalajeja, reseptejä ja aineksia. Kristinuskoon kääntyneet alkoivat syödä lihaa, kunnes 1612 lihansyönti kiellettiin jälleen.
Kolmannessa vaiheessa vuosien 1600–1850 välillä kehittyi Edon (Tokion) ja Kamigatan (Osaka, Kioto) kaupunkilaisten oma ruokakulttuuri, ravintolat ja pikaruokapaikat. Edo-kaudella (1603-1867) syntyi nykyinen japanilainen ruokakulttuuri. Edo-kauden alussa Muromachi-kaudella syntyneet ruokakoulukunnat elvytettiin, ja uusia koulukuntia syntyi. Ruokakulttuuri muuttui jälleen hienostuneeksi.
Neljäs vaihe 1850-luvulta toiseen maailmansotaan oli ulkomaisten vaikutteiden aallon aikaa. Keisari Meiji mursi vanhan lihansyöntikiellon vuonna 1872, sillä hänen mielestään ulkomaalaisten kanssa seurusteleminen vaati lihan syömistä. Hallitus käynnisti lihansyöntiin kannustavan kampanja, mutta kansan riveissä lihansyönnillä oli yhä paljon vastustusta. Lihasta tuli yleisesti suosittua vasta kun maassa oli opittu tekemään japanilaiseen makuun sopivia liharuokia. 1880-luvulla alkoivat vaikutteiden sulattamisen ja työstämisen vuosikymmenet, joiden aikana syntyivät nykyisinkin tärkeät kolme ruokalajia tonkatsu (friteerattu kotletti), kareeraisu (curryriisi) ja korokke (friteerattu kroketti).
Viides vaihe alkoi toisen maailmansodan jälkeen.selvennä
Peruspiirteet

Japanilaisen keittotaidon perustana on aterian koostaminen kolmesta perusosasta. Yhdistelmä syntyy hiilihydraattipitoisesta perusruoka-aineesta (shūshoku), kuten riisistä tai nuudeleista, joka yhdistetään aterian ruokaisimpaan osaan, pääruokaan (okazu) sekä keittoon. Okazu voi olla eri tavoin valmistettua kalaa, lihaa, vihanneksia tai tofua. Okazun tarkoitus on lisätä makua perusruoka-aineen pohjalta rakentuvaan ateriaan.
Kaikkia aterian osaksi kuuluvia ruokia voidaan maustaa japanilaisen keittiön kolmella tärkeimmällä perusmausteella: dashi-liemellä, soijasta hapattamalla valmistetulla misolla sekä soijakastikkeella. Tyypillisimmistä mausteista ja raaka-aineista johtuen perinteinen japanilainen ruoka sisältää vain vähän rasvaa, mutta on varsin suolaista.
Perinteinen japanilainen ateria koostuu yhdestä tai useasta eri okazusta, joiden kanssa tarjotaan kulhollinen keitettyä valkoista riisiä (gohan), kulhollinen keittoa ja jotakin japanilaista säilykettä (tsukemono). Tyypillisimmin ateria koostuu kolmesta okazusta ja keitosta, jolloin siitä käytetään nimitystä ichiju-sansai. Aterian okazut valmistetaan eri tavoin: niiden pääraaka-aine voidaan tarjota raakana (sashimi), grillattuna (kabayaki), haudutettuna (donburi), keitettynä, höyrytettynä, uppopaistettuna, eri tavoin säilöttynä tai kuorrutettuna. Tekniikoiden merkitys näkyy myös japanilaisissa keittokirjoissa. Kirjojen luvut on järjestetty ruoanvalmistustekniikoiden sijaan raaka-aineen mukaan. Omia lukuja kuitenkin kirjoitetaan esimerkiksi keitoille, sushille, riisille, nuudeleille ja makeisille.
Japanissa syödään paljon kalaruokaa. Buddhalaisten ruokakieltojen johdosta lihansyönti oli kiellettyä ja harvinaista ennen sulkeutuneisuuden ajan päättymistä eli aina modernille ajalle saakka. Länsimaisessa mielessä kasvissyöjälle soveltuva ruoka on kuitenkin harvinaista nyky-Japanissa, sillä vihannesruoat maustetaan dashi-liemellä, jonka valmistamisessa käytetään yleensä katsuobushia eli kuivattuja tonnikalahiutaleita. Poikkeuksen tähän tekee shojin-ryōri eli buddhalaismunkkien kehittämä vegaanikeittiö.
Japanilaisessa keittotaidossa erityisen tärkeä merkitys on raaka-aineilla. Kalan pitää olla niin tuoretta, että sitä voidaan syödä raakana, kuten usein tehdäänkin. Ruokaa ei pääsääntöisesti mausteta voimakkaasti, vaan tavoitteena on tuoda erilaisten ainesten ominaismaut esiin. Myös ruoan rakenteella ja suutuntumalla on hyvin suuri merkitys.
Monelle japanilaiselle ruoan ulkonäkö on yhtä tärkeää kuin sen maku. Ruoka-annokset asetellaan ja koristellaan mahdollisimman kauniisti, ja astiat valitaan kuhunkin ruoka-aineeseen sopiviksi.
Perinteiset ravintolatyypit Japanissa ovat kaiseki, zashiki ja kappō. Kaiseki on näistä hienostuneinta, juhlallisten tilaisuuksien ruokaa, joka juontaa juurensa buddhalaisluostareista ja teeseremoniasta. Zashiki liittyy tiiviisti geishojen ja huvittelun maailmaan. Kappō on kaburitsuki-ruokailumuoto, jossa asiakkaat valitsevat haluamansa annokset.
Japanilaiset perusruoka-aineet (shushoku) > Riisi (gohanmono)

Japanissa syötävä riisi on useimmiten lyhytjyväistä japonica-tyyppiä. Perinteisissä tarjottuna esimerkiksi omassa kupissaan tarjottua valkoista riisiä kutsutaan gohaniksi tai meshiksi (yleensä vain miehet sanovat meshi). Länsimaalaistyylisistä astioista tarjottujen ruokien (kuten curryt) yhteydessä riisiä kutsutaan anglismilla ライス (raisu, englannin sanasta rice).
Japanissa nimenomaan riisiä pidetään vaurauden symbolina ja jumalten lahjana. Riisin merkityksestä japanilaisille kertovat myös päivän aterioiden nimet: asa gohan/meshi eli aamupala, hiru gohan/meshi eli lounas ja ban gohan/meshi päivällinen.
Gohan tai meshi : keitettyä valkoista riisiä
Genmai gohan: sekoitus valkoista- ja luonnonriisiä
Okowa: papujen tai muun kanssa yhdessä höyrytettyä tahmeaa riisiä. Alla mainittu sekihan on yhdenlaista okowaa.
Mugi gohan/meshi: valkoista riisiä ja ohraa
Raakaa munaa soijalla maustettuna ja riisiin sekoitettuna (tamago kake gohan), nori ja furikake ovat suosittuja mausteita japanilaisella aamiaisella)
Ochazuke: kuumaa vihreää teetä tai dashia kaadetaan keitetyn valkoisen riisin sekaan, jolloin syntyy eräänlainen riisikeitto. Valmistetaan varsinkin edelliseltä aterialta ylijääneestä riisistä.
Onigiri: riisipalloja, joissa on täytettä sisällä. Voileipien japanilainen vastine.
Takikomi gohan: japanilaistyylinen pilahvi, joka voidaan valmistaa erilaisista raaka-aineista ja joka yleensä maustetaan soijalla ja dashilla
Kamameshi: vihanneksilla ja kanalla tai kalaruoalla päällystettyä riisiä paistetaan kullekin ruokailijalle omassa astiassaan
Sekihan: juhlatilaisuuksissa käytettyä punaista tahmeaa riisiä, joka saa värinsä sekaan lisätyistä azuki-pavuista
Japanilainen curry: Isosta-Britanniasta 1800-luvulla omaksuttu ruokalaji curry rice (カレーライス) eli “curryriisi” on nykyisin yksi Japanin suosituimmista lounasruoista. Ei yhtä mausteista kuin intialainen curry ja syödään lusikalla.
Hayashin riisi: paksu naudanlihamuhennos riisillä; nimen alkuperä on tuntematon
Munakasriisi (omu-rice eli omelette rice): munakas, joka täytetään paistetulla riisillä on ilmeisesti lähtöisin Tokiosta ja on etenkin japanilaislasten suosiossa
Mochi: tahmeasta riisijauhosta valmistettuja leivoksia tai makeisia
Japanilaiset perusruoka-aineet (shushoku) > Riisi (gohanmono) > Puuro

Kayu tai okayu: riisivelliä, johon joskus sekoitetaan munaa tai suolaa. Helposti sulavaa ruokaa, jota tarjotaan lapsille ja sairaille
Zōsui tai ojiya: keitto, joka sisältää liemessä haudutettua riisiä, munaa, lihaa, kalaa, vihanneksia tai sieniä ja on maustettu misolla tai soijalla. Kutsutaan juushiiksi Okinawalla. Muistuttaa etäisesti risottoa ja kayua.
Nanakusa-no-sekku Japanilaiseen uuteen vuoteen (7. 1.) kuuluu riisipuuro tai keitto, johon on sekoitettu kevään ensimmäisiä villivihreitä. Kevään ensimmäisillä, tuoreilla vihanneksilla uskottiin olevan parantavia voimia. Uskomuksella on juurensa luultavasti jo esihistoriallisella ajalla.
Haru-no-nanakusaan voi kuulua eri alueilla muitakin kasvilajeja mutta tavallisimmat ovat:
Seri / Japanilainen persilja Oenanthe javanica,
Nazuna / Lutukka Capsella bursa-pastoris,
Gogyo / Jäkkärä Gnaphalium affine,
Hakobera / Pihatähtimö eli vesiheinä Stellaria media,
Hotokenoza / Linnunkaali Lapsana apogonoides,
Suzuna / Nauris Brassica rapa,
Daikon / Valkoretikka Raphanus sativus longipinnatus.