Ilves
Käyttäytyminen ja ekologia > Ravinto ja saalistaminen

Ilves on yleispeto, eikä se siten ole keskittynyt vain yhden tai kahden lajin saalistamiseen. Ilves syö monenkokoista saalista hiirestä sorkkaeläimiin, ja saalisvalikoima vaihtelee alueittain lajiston ja eläinten runsauden mukaan. Kesällä ilveksen ruokavalio on monipuolisempi kuin talvella, ja etenkin lintujen osuus kasvaa ja pienten hirvieläinten osuus pienenee.
Ilves on keskittynyt Euroopassa sorkkaeläimiin. Puolassa esimerkiksi metsäkauris ja saksanhirvi kattavat 84 prosenttia saaliseläimistä, Keski-Norjassa metsäkauriiden, porojen ja lampaiden osuus on 81 prosenttia ja Sveitsin Alpeilla metsäkauriin ja gemssin osuus 86 prosenttia. Monet ilvestutkimukset on tehty Euroopassa, ja niiden perusteella ilvesten on ajateltu olevan erikoistunut sorkkaeläimiin. Aasiassa tilanne on kuitenkin osittain toinen, sillä esimerkiksi Turkissa rusakon osuus oli paikoin jopa 90 prosenttia ravinnosta, vaikka sorkkaeläimiä olisikin ollut tarjolla. Samanlaisia tutkimustuloksia on tullut myös Jakutiasta, Mongoliasta ja Kiinan pohjoisosista. Aasiassa ilveksen saaliseläimiä ovat jäniseläinten lisäksi itäkaukasianvuohi, myskihirvi, saksanhirvi, siperianvuohi ja argaali.
Suomessa ilvesten on todettu syöneen yli 30:a eläinlajia. Tärkeimmät niistä ovat jäniseläimet, pienet hirvieläimet ja metsäkanalinnut. Itäisessä Suomessa metsäjänis ja rusakko ovat tärkeimmät ravintoeläimet, mutta läntisessä Suomessa ruokavalioon kuuluu myös valkohäntäpeuroja ja pohjoisessa poroja. Keski-Euroopassa jäniseläinten osuus on huomattavasti pienempi, Alpeilla alle 10 prosenttia saaliista ja Puolassa syksyllä ja talvella 6–11 prosenttia. Pienriistan merkitys nuorille ilveksille saattaa olla kuitenkin suurempi kuin aikuisille, ja ensimmäistä vuotta ilman emon turvaa olevat yksilöt saattavat selvitä nimenomaan pienriistan turvin.
Ilves voi saalistaa myös pienpetoja, kuten kettua, supikoiraa ja näätää. Pienpetojen saalistamisesta on sekin hyöty, että siten ilves vähentää kilpailua ravinnosta. Ilveskannan kasvu aiheuttaakin metsäkanalintujen runsastumisen, koska ilves syö vähemmän kanalintuja kuin kettu. Pienpeto voi toisaalta kontaktitilanteessa tartuttaa ilvekseen kapin. Ilves syö myös muun muassa oravia, myyriä ja jopa majavia.
Talvella ilves saa saalista 1–5 vuorokauden välein. Se yrittää useammin, mutta ei aina onnistu. Ilves saalistaa yleensä iltahämärästä aamuhämärään. Se kiertelee ja pysähtyy välillä paikalleen tarkkailemaan. Se saattaa väijyä lähellä saaliseläinten polkua tai pesäluolan vieressä tuntikausia odotellen saaliin saapumista.
Saalistaessaan ilves hiipii matalana huomaamattomasti saaliinsa lähelle ja yllättää saaliseläimen hyppäämällä muutamalla loikalla sen kimppuun. Jos saalis ei heti tässä vaiheessa jää ilveksen kynsiin, voi seurata lyhyt ja raju takaa-ajo. Peräti kaksi kolmasta kaadosta tapahtuu takaa-ajossa, mutta ilves luopuu yrityksestä, jos ei se onnistu kaatamaan saalistaan 20–30 metrin jälkeen. Ilves pystyy loikkaamaan jopa kolmen metrin korkeuteen ja pyydystämään linnun lennosta. Loikan pituus voi olla jopa 6–8 metriä. Pienet saaliseläimet ilves tappaa puremalla niitä niskaan tai selkään. Sorkkaeläimet se tukahduttaa puremalla kurkkuun.
Ilves aloittaa saaliin syömisen lihaisasta takapäästä ja jättää sisälmykset, turkin ja suurimmat luut syömättä. Lopputuloksena haaska on vielä yhtenäinen: pää ja raajat ovat kiinni vartalossa. Jos ilves ei käytä koko saalista ravinnokseen, se peittää sen maalla ja lehdillä piilottaakseen sen muilta saalistajilta. Ilves palaa saaliilleen, kunnes se on käyttänyt siitä syötävät osat.