stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alexandre Pétion

Alexandre Pétion
Alexandre Sabès Pétion (2. huhtikuuta 1770 Port-au-Prince, Haiti – 29. maaliskuuta 1818) oli Haitin tasavallan ensimmäinen presidentti 1807–1818.
Pétion kuului Port-au-Princen vapaisiin värillisiin, koska oli mulattiäidin ja vauraan ranskalaisen isän lapsi. Hän liittyi nuorena Ranskan siirtomaa-armeijaan ja nousi kapteeniksi, mutta liittyi kapinallisiin yhtenä ensimmäisistä upseereista. Vuonna 1806 hän johti kapinaa Jean-Jacques Dessalinesia vastaan. Dessalinesin kuoleman jälkeen Henri Christophe perusti valtion Haitin pohjoisosaan, ja Pétion valittiin eteläosan presidentiksi 1807. Hänet valittiin uudelleen 1811 ja nimitettiin elinikäiseksi presidentiksi 1816.
Ranskalaisen liberalismin innoittamana Pétion jakoi suuret plantaasit pieniksi maatiloiksi sotilailleen. Nämä tyytyivät omavaraisviljelyyn, ja kansantuote laski.
Pétionin kuoltua keltakuumeeseen vuonna 1818 Haitin presidentiksi tuli Jean Pierre Boyer.
François Colímon

François Colímon (10. heinäkuuta 1934 – 4. marraskuuta 2022) oli haitilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin Montfort-lähetyssaarnaajien papiksi 11. helmikuuta 1962 ja nimitettiin Port-de-Paix'n hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi 18. syyskuuta 1978. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Conti, jota avustivat François-Wolff Ligondé, François Gayot, Jean-Jacques Claudius Angénor, Emmanuel Constant ja Joseph Willy Romélus.
Colímonista tuli 22. helmikuuta 1982 Port-de-Paix'n piispa, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään hiippakuntansa johdossa 1. maaliskuuta 2008.
Jean-Baptiste Décoste

Jean-Baptiste Décoste (3. helmikuuta 1925 – 20. toukokuuta 1980) oli haitilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 8. maaliskuuta 1952 ja nimitettiin Port-au-Princen arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Siguksen titulaaripiispaksi 20. elokuuta 1966. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Antonio Samorè, jota avustivat Albert François Cousineau ja Rémy Augustin.
Décoste sai 20. huhtikuuta 1972 nimityksen Hinchen piispaksi, jona hän toimi, kunnes kuoli 55-vuotiaana virassa.
Pierre-André Dumas

Pierre-André Dumas vuonna 2009.
Pierre-André Dumas (s. 26. syyskuuta 1962) on haitilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Port-au-Princen hiippakuntaan paavi Johannes Paavali II 26. toukokuuta 1991. Hänet nimitettiin Port-au-Princen vihkipiispaksi ja Florianan titulaaripiispaksi 10. joulukuuta 2002. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. helmikuuta 2003. Pääkonsekraattorina toimi Roger Marie Élie Etchegaray, jota avustivat François-Wolff Ligondé ja François Gayot.
13. heinäkuuta 2008 Dumas sai nimityksen Anse-à-Veau et Miragoânen hiippakunnan piispaksi.
Trabzonin maakunta

| Trabzonin maakunta |
| --- | --- |

 Sijainti
 Koordinaatit: 41.005°N, 39.720°E 
Valtio:  Turkki
Piirikunnat:  Maakunta jakautuu 18 piirikuntatason yksikköön.
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Trabzon
Pinta-ala  ():  4 628 km²
Väkiluku (2014)  ():  766 782
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  TR-61
 
trabzon.gov.tr
Trabzonin maakunta (turk. Trabzon ili) on Turkin maakunta, joka sijaitsee maan koillisosassa Mustanmeren rannikolla. Maakunnan eteläosassa kohoavat Pontiset vuoret. Maakunnan hallinnollinen keskus on Trabzon.
Maakunnan pinta-ala on 4 628 neliökilometriä ja väkiluku 766 782 (2014).
Artvinin maakunta kuuluu Turkin teentuotantoalueisiin.
Piirikunnat

Trabzonin maakunta on jaettu 18 piirikuntatason yksikköön seuraavasti.
| --- | --- |
 Trabzon (Ortahisar)  Akçaabat  Araklı  Arsin  Beşikdüzü  Çarşıbaşı  Çaykara  Dernekpazarı  Düzköy :  Hayrat  Köprübaşı  Maçka  Of  Şalpazarı  Sürmene  Tonya  Vakfıkebir  Yomra
Kuvia

Trabzonin kaupunkia Mustanmeren rannalla.
Maakunnan eteläosassa kohavat Ponttiset vuoret.
Sumelan luostari (Sümela Manastırı) on eräs maakunnan nähtävyyksistä.
Sumelan luostari kalliojyrkänteellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Trabzonin maakunta Wikimedia Commonsissa
Thomas Brinkhoff: Turkey - Trabzon (englanniksi) (citypopulation.de)
Turkin maakunnat
Adana
Adıyaman
Afyonkarahisar
Ağrı
Aksaray
Amasya
Ankara
Antalya
Ardahan
Artvin
Aydın
Balıkesir
Bartın
Batman
Bayburt
Bilecik
Bingöl
Bitlis
Bolu
Burdur
Bursa
Çanakkale
Çankırı
Çorum
Denizli
Diyarbakır
Düzce
Edirne
Elazığ
Erzincan
Erzurum
Eskişehir
Gaziantep
Giresun
Gümüşhane
Hakkari
Hatay
Iğdır
Isparta
İstanbul
İzmir
Kahramanmaraş
Karabük
Karaman
Kars
Kastamonu
Kayseri
Kilis
Kırklareli
Kırıkkale
Kırşehir
Kocaeli
Konya
Kütahya
Malatya
Manisa
Mardin
Mersin
Muğla
Muş
Nevşehir
Niğde
Ordu
Osmaniye
Rize
Sakarya
Samsun
Şanlıurfa
Siirt
Sinop
Sivas
Şırnak
Tekirdağ
Tokat
Trabzon
Tunceli
Uşak
Van
Yalova
Yozgat
Zonguldak
Maakunnan piirikuntajako.
Aydınin maakunta

| Aydınin maakunta |
| --- | --- |

 Sijainti
 Koordinaatit: 37.838°N, 27.845°E 
Valtio:  Turkki
Piirikunnat:  Maakunta jakautuu 17 piirikuntatason yksikköön.
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Aydın (207 554 as., arvio 31.12.2014)
Pinta-ala  ():  8 116 km²
Väkiluku (2014)  ():  1 041 979
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  TR-09
Aydınin maakunta (turk. Aydın ili) on yksi Turkin 81 maakunnasta. Maakunnan väkiluvuksi arvioitiin 1 041 979 vuonna 2014.
Aydınin maakunta rajoittuu Egeanmereen lännessä, İzmirin ja Manisan maakuntaan pohjoisessa, Denizlin maakuntaan idässä ja Muğlan maakuntaan etelässä.
Maakunnan pääkaupunki on Aydın (207 554 as., 31.12.2014 arvio). Muita suuria kaupunkeja ovat Nazilli (113 476 as.), Kuşadası (77 861 as.), Söke (72 523 as.) ja Didim (59 864 as.).
Piirikunnat

Aydınin maakunta on jaettu 17 piirikuntaan.
| --- | --- |
 Bozdoğan  Buharkent  Çine  Didim  Efeler (Merkez)  Germencik  İncirliova  Karacasu  Karpuzlu :  Koçarlı  Köşk  Kuşadası  Kuyucak  Nazilli  Söke  Sultanhisar  Yenipazar
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aydınin maakunta Wikimedia Commonsissa
Turkin maakunnat
Adana
Adıyaman
Afyonkarahisar
Ağrı
Aksaray
Amasya
Ankara
Antalya
Ardahan
Artvin
Aydın
Balıkesir
Bartın
Batman
Bayburt
Bilecik
Bingöl
Bitlis
Bolu
Burdur
Bursa
Çanakkale
Çankırı
Çorum
Denizli
Diyarbakır
Düzce
Edirne
Elazığ
Erzincan
Erzurum
Eskişehir
Gaziantep
Giresun
Gümüşhane
Hakkari
Hatay
Iğdır
Isparta
İstanbul
İzmir
Kahramanmaraş
Karabük
Karaman
Kars
Kastamonu
Kayseri
Kilis
Kırklareli
Kırıkkale
Kırşehir
Kocaeli
Konya
Kütahya
Malatya
Manisa
Mardin
Mersin
Muğla
Muş
Nevşehir
Niğde
Ordu
Osmaniye
Rize
Sakarya
Samsun
Şanlıurfa
Siirt
Sinop
Sivas
Şırnak
Tekirdağ
Tokat
Trabzon
Tunceli
Uşak
Van
Yalova
Yozgat
Zonguldak
Aydınin maakunnan piirikunnat
Tami Kiuru

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Tami Kiuru |  Tami Kiuru |  Tami Kiuru |  |
Maa:  Suomi
Miesten mäkihyppy
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Torino 2006 | joukkuekilpailu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Val di Fiemme 2003 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Oberstdorf 2005 | suurmäen  joukkuekilpailu |  |
| Lentomäen MM-kilpailut  | Lentomäen MM-kilpailut  | Lentomäen MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Planica 2004 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Kulm 2006 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Planica 2004 | henkilökohtainen  kilpailu |  |
Tami Petri Antero Kiuru (s. 13. syyskuuta 1976 Vantaa) on suomalainen uransa lopettanut mäkihyppääjä.
2003 Val di Fiemmen MM-hiihdoissa Kiuru kuului joukkuemäen maailmanmestaruuden voittaneeseen Suomen joukkueeseen. Vuonna 2004 hän voitti Slovenian Planicassa järjestetyissä lentomäen MM-kisoissa henkilökohtaisen kilpailun pronssia ja joukkuekilpailussa hopeaa. Vuonna 2006 Kiuru uusi lentomäen joukkuekilpailun hopean Kulmissa. Mäkihypyn maailmancupin henkilökohtaisen osakilpailun Kiuru on voittanut kerran, tämä tapahtui joulukuussa 2003 Saksassa Titisee-Neustadtin suurmäen yhden kierroksen kilpailussa. Sen lisäksi hän on ollut kerran toinen ja kerran kolmas.
Kiurulla oli vaikeuksia sopeutua kauden 2003–2004 alussa voimaan tulleeseen uuteen painoindeksisääntöön. Aluksi hän kasvatti painoaan saadakseen käyttää uusien sääntöjen mukaisia pitempiä suksia, mutta päätyi myöhemmin pudottamaan painoaan, mikä merkitsi suksien lyhenemistä.
Kiuru osoitti kuitenkin olevansa hyppyvireessä voittamalla helmikuussa 2005 suurmäen Suomen mestaruuden. Hän oli mukana myös 2005 Oberstdorfin MM-hiihdoissa suurmäen joukkuekilpailussa hopeaa voittaneessa Suomen joukkueessa.
Tami Kiuru kuului Torinon talviolympialaisissa Suomen mäkijoukkueeseen, joka voitti joukkuekilpailun hopeaa.
Seuratasolla Kiuru edusti Lahden Hiihtoseuraa. Hän lopetti uransa kauden 2008–2009 jälkeen.
Huhtikuussa 2015 Kiuru nimettiin Lahden MM-kilpailuiden kilpailunjohtajaksi.
Aiheesta muualla

Tami Kiuru Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Kiuru Suomen Hiihtoliiton sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Tami Kiurun viralliset sivut
Lintuharrastus

Lintuharrastajia Pornaistenniemellä Helsingin Viikinrannassa.
Lintuharrastajia varten on monin paikoin varsinkin arvokkaiden lintuvesien äärelle rakennettu lintutorneja, joista käsin on mahdollista tehdä havaintoja laajalta alueelta. Kuva Liminganlahdelta keväältä 2006.
Lintuharrastus on harrastus, jossa lintuja tarkkailaan ja kuvataan.
Lajintunnistuksessa auttavien lintukirjojen ohella lintuharrastuksen perusvälineitä ovat kiikari ja kaukoputki, joiden avulla lintuja voi havainnoida kauempaa ja lennosta. Näköhavaintojen lisäksi lintuja voi tunnistaa myös niiden ääntelyn perusteella.
Lintuharrastuksen eri muotoja ovat muun muassa muutonseuranta eli staijaus, talviruokinta, valokuvaus, retkeily, bongaaminen, linnunpönttöjen ylläpito ja lintujen rengastaminen.
Bongaamiseen liittyy erilaisten pinnalistojen ylläpito – pinnan saa jokaisesta havaitsemastaan lintulajista. Erilaisia pinnoja ovat esimerkiksi elämänpinnat, maailmanpinnat, vuodenpinnat, retkipinnat ja lintuasemapinnat.
Suomessa toimii suuri joukko lintuharrastajien yhdistyksiä, joiden keskusjärjestö on vuonna 1973 perustettu BirdLife Suomi (vuoteen 1995 asti Lintutieteellisten Yhdistysten Liitto eli LYL). Useimmat yhdistykset järjestävät retkiä ja tapahtumia, joissa voi tutustua muihin harrastajiin ja oppia kaikenlaista kiinnostavaa. Yhdistykset myös julkaisevat lintulehtiä ja -tiedotteita ja pitävät yllä verkkosivustoja.
Kirjallisuutta

Unto Martikainen, Kimmo Aula. Linnut: Elämäni harrastus: Lintuharrastuksen historiaa, Kustantaja Laaksonen 2011.
Ari Linna. Bongauksen hurma – lintuharrastuksen kirja, Sammakko 2010.
Marcus Schneck ja Pertti Koskimies: Lintuharrastuksen 101 kultaista sääntöä.  Readme.fi, 2010.  ISBN 978-952-220-176-8
Esa Lehikoinen ym. Suomen lintutieteen synty – Turun Akatemian aika, Faros 2009.
Tim Birkhead. Lintujen viisaus – Lintutieteen kuvitettu historia, Readme.fi 2009.
Linnut 1-3 (kirjasarja), Weilin+Göös 2007.
Lasse J. Laine. Suomen linnut – Harrastajan opas. Otava 2017 ISBN 978-951-1-30037-3
Linna, Ari, Kostet, Jari, Andersson, Göran. Rakkaudesta lintuihin. Lintuharrastajien antologia, Tammi 2003.
Hänninen, Pekka. Kuukkelin kaltaiset: lintuharrastusopas, Birdlife 1999.
Matti Koivula, Jan Södersved. Ornimisen sietämätön keveys, Kirjayhtymä 1996, (Humoristinen lintuharrastusopas)
Pertti Koskimies. Linnut – Lajiopas, Readmi.fi 2017 ISBN 978-952-321-384-5
Juha Tiainen, Patrick Hublin. Lintuharrastusopas, Lintutieteellisten yhdistysten liitto 1981.
Erkki Korpimäki ym. Harrasta lintuja, Suomenselän lintutieteellinen yhdistys 1983.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lintuharrastus Wikimedia Commonsissa
BirdLife Suomi
Luontohavaintopäiväkirja Hatikka[vanhentunut linkki] (Arkistoitu – Internet Archive)
Konyan maakunta

| Konyan maakunta |
| --- | --- |

 Sijainti
 Koordinaatit: 37.8776°N, 32.4858°E 
Valtio:  Turkki
Piirikunnat:  Maakunta jakautuu 31 piirikuntatason yksikköön.
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Konya (1 174 536 as., arvio 31.12.2014)
Pinta-ala  ():  40 838 km² (1.)
Väkiluku (2015)  ():  2 130 544 (7.)
 – väestötiheys:  52,2 as./km²
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  TR-42
Konyan maakunta (turk. Konya il) on yksi Turkin 81 maakunnasta. Se on pinta-alaltaan - 40 838 neliökilometriä - Turkin suurin maakunta. Konya sijaitsee Keski-Anatoliassa. Maakunnan pääkaupunki on Konya (1 174 536 as., arvio 31.12.2014).
Konyan naapurimaakunnat ovat Mersin, Karaman ja Antalyan maakunta etelässä, Isparta ja Afyonkarahisarin maakunta lännessä, Eskişehir ja Ankaran maakunta pohjoisessa, sekä Aksaray ja Niğden maakunta idässä.
Piirikunnat

Konya on jaettu 31 piirikuntaan.
| --- | --- |
 Ahırlı  Akören  Akşehir  Altınekin  Beyşehir  Bozkır  Çeltik  Cihanbeyli  Çumra  Derbent  Derebucak  Doğanhisar  Emirgazi  Ereğli  Güneysınır  Hadım :  Halkapınar  Hüyük  Ilgın  Kadınhanı  Karapınar  Karatay  Kulu  Meram  Sarayönü  Selçuklu  Seydişehir  Taşkent  Tuzlukçu  Yalıhüyük  Yunak
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konyan maakunta Wikimedia Commonsissa
Info Konya (turkiksi)
Sää Konyassa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Turkin maakunnat
Adana
Adıyaman
Afyonkarahisar
Ağrı
Aksaray
Amasya
Ankara
Antalya
Ardahan
Artvin
Aydın
Balıkesir
Bartın
Batman
Bayburt
Bilecik
Bingöl
Bitlis
Bolu
Burdur
Bursa
Çanakkale
Çankırı
Çorum
Denizli
Diyarbakır
Düzce
Edirne
Elazığ
Erzincan
Erzurum
Eskişehir
Gaziantep
Giresun
Gümüşhane
Hakkari
Hatay
Iğdır
Isparta
İstanbul
İzmir
Kahramanmaraş
Karabük
Karaman
Kars
Kastamonu
Kayseri
Kilis
Kırklareli
Kırıkkale
Kırşehir
Kocaeli
Konya
Kütahya
Malatya
Manisa
Mardin
Mersin
Muğla
Muş
Nevşehir
Niğde
Ordu
Osmaniye
Rize
Sakarya
Samsun
Şanlıurfa
Siirt
Sinop
Sivas
Şırnak
Tekirdağ
Tokat
Trabzon
Tunceli
Uşak
Van
Yalova
Yozgat
Zonguldak
Konyan piirikunnat
Yves-Marie Péan

Yves-Marie Péan (s. 25. toukokuuta 1954) on haitilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin Pyhän Ristin kongregaation papiksi 16. lokakuuta 1983 ja nimitettiin Les Gonaïvesin hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi 21. toukokuuta 2002. Piispaksi vihkiminen seurasi 13. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi François Gayot, jota avustivat Emmanuel Constant ja Hubert Constant.
30. heinäkuuta 2003 Péanista tuli Les Gonaïvesin piispa.
Mihail Gorbatšov

| Mihail Gorbatšov> Михаил Горбачёв |
| --- | --- |
 Mihail Gorbatšov pitämässä puhetta Komsomolin vuoden 1987 kokouksessa.
Neuvostoliiton 1. presidentti
 15. maaliskuuta 1990 – 25. joulukuuta 1991  
Varapresidentti:  Gennadi Janajev
Edeltäjä:  virka perustettu
Seuraaja:  virka lakkautettu
Neuvostoliiton kommunistisen puolueen 7. pääsihteeri
 15. maaliskuuta 1985 – 24. elokuuta 1991  
Edeltäjä:  Konstantin Tšernenko
Seuraaja:  Vladimir Ivaško
Neuvostoliiton korkeimman neuvoston puheenjohtaja
 25. toukokuuta 1989 – 15. maaliskuuta 1990  
Edeltäjä:  virka perustettu
Seuraaja:  Anatoli Lukjanov
Neuvostoliiton korkeimman neuvoston presidiumin puheenjohtaja
 1. lokakuuta 1984 – 25. toukokuuta 1989  
Edeltäjä:  Andrei Gromyko
Seuraaja:  Virka lakkautettu
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. maaliskuuta 1931 Privolnoje, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Kuollut: 30. elokuuta 2022 (91 vuotta) Moskova, Venäjä
Ammatti:  asianajaja
Puoliso:  Raisa Titarenko  (vih. 1953; k. 1999)
Tiedot
Puolue:  Neuvostoliiton kommunistinen puolue (1950–1991) Venäjän sosialidemokraattinen puolue (2001–2004) Liittososiaalidemokraatit (2007–) Venäjän itsenäinen demokraattinen puolue (2008–)
Uskonto:  ateisti
Kunnianosoitukset:   Nobelin rauhanpalkinto (1990)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.gorby.ru
Mihail Sergejevitš Gorbatšov (ven. Михаи́л Серге́евич Горбачёв  [mʲɪxɐˈil sʲɪrˈɡʲejɪvʲɪdʑ ɡərbɐˈtɕɵf]; (ohje) 2. maaliskuuta 1931 Privolnoje, Stavropolin aluepiiri, Neuvostoliitto – 30. elokuuta 2022 Moskova, Venäjä) oli neuvostoliittolainen ja venäläinen poliitikko, joka toimi Neuvostoliiton kommunistisen puolueen viimeisenä pääsihteerinä vuosina 1985–1991 ja Neuvostoliiton valtionpäämiehenä vuosina 1988–1991.
Gorbatšovin uudistuspyrkimykset, joista käytettiin nimityksiä perestroika (”uudelleenrakentaminen”) ja glasnost (”avoimuus”), johtivat liennytykseen ja vaikuttivat kylmän sodan päättymiseen, mistä hän sai Nobelin rauhanpalkinnon. Samalla Neuvostoliiton kommunistinen puolue menetti aikaisemman poliittisen valta-asemansa, mikä lopulta aiheutti Neuvostoliiton hajoamisen. Gorbatšov oli myös ainoa Neuvostoliiton johtaja, joka oli syntynyt itse Neuvostoliitossa.
Lapsuus ja nuoruus

Mihail Sergejevitš Gorbatšov syntyi 2. maaliskuuta 1931 Privolnojen kaupungissa Neuvostoliitossa. Hänen äitinsä Marija oli ukrainalainen, kotoisin Tšernihivistä Pohjois-Ukrainasta, mistä oli kotoisin myös Raisa Gorbatšovan suku. Gorbatšovin isä Sergei oli venäläinen. Hänen perheensä koki Josif Stalinin poliittiset vainot, ja hänen vuonna 1934 kulakiksi epäilty isoisänsä Andrei tuomittiin yhdeksäksi vuodeksi gulag-leirille. Kun toisessa maailmansodassa natsi-Saksa miehitti Privolnojen 1942, Gorbatšovin perhe pakeni vuoden 1943 helmikuussa pois kaupungista. Teini-ikäisenä Gorbatšov toimi vuosien 1946 ja 1950 välisenä aikana leikkuupuimurin kuljettajana Stavropolin aluepiirin kollektiivin maatiloilla, minkä takia hän keskeytti koulunkäyntinsä voidakseen avustaa perhettään peltotöissä. Jo teini-ikäisenä hän sai Työn punaisen lipun kunniamerkin, kun hän avusti isäänsä saavuttamaan ennätyksellisen sadon vuonna 1948.
Vuonna 1950 Gorbatšov onnistui pääsemään arvostettuun Moskovan yliopistoon, jossa hän kiinnostui erityisesti historiasta ja matematiikasta. Hän kuitenkin opiskeli lakia, koska hän uskoi lakiopinnoista olevan hyötyä tulevassa elämässä. Hän pääsi jo koulussa vuonna 1950 kommunistipuolueen koejäseneksi ja täysjäseneksi 1952. Yliopistossa Gorbatšov myös kohtasi tulevan vaimonsa Raisa Titarenkon, joka opiskeli filosofiaa. He menivät naimisiin vuonna 1953, ja yliopistosta valmistumisen jälkeen pariskunta muutti asumaan Gorbatšovin kotiseudulle Stavropoliin vuonna 1955.
Poliittinen ura

Gorbatšov valmistui agronomi-ekonomiksi vuonna 1966. Hänen uransa lähti nopeaan nousuun, ja vuonna 1966 hänestä tuli Stavropolin ensimmäinen sihteeri ja 1970 alueen sihteeri. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin kommunistisen puolueen keskuskomiteaan. Vuonna 1972 hän johti Neuvostoliiton valtuuskuntaa Belgiaan, vuonna 1975 Länsi-Saksaan ja 1983 Kanadaan. Gorbatšov pääsi vuonna 1974 korkeimman neuvoston jäseneksi ja nuorisoasioiden komission puhemieheksi. Hän nousi politbyroon varajäseneksi 1979, jossa hän pääsi KGB:n johtajan Juri Andropovin suojelukseen.
Pääsihteeriksi Brežnevin jälkeen marraskuussa 1982 noussut Andropov yritti nimittää Gorbatšovin seuraajakseen, mutta sen sijaan häntä seurasi Konstantin Tšernenko. Tämä ei haitannut Gorbatšovin uraa, sillä iäkäs Tšernenko oli liian sairas työskennelläkseen ja kuoli vain 13 kuukauden kuluttua. Tšernenkon kuollessa nimitettiin tuolloin 54-vuotias Mihail Gorbatšov yksimielisesti puolueen pääsihteeriksi 11. maaliskuuta 1985, neljä tuntia Tšernenkon kuoleman jälkeen.
Andropov oli jo käynnistänyt laajan talouden kokeiluohjelman. Gorbatšov edusti uutta sukupolvea, joka halusi siivota vanhat stalinistit pois hallinnosta, ja hänen ympärillään oli piiri, joka vakuutti, että Neuvostoliiton maksukyky ja uskottavuus joutuvat vaaraan, ellei talouselämää uudisteta perusteellisesti.
Johtoasemaan noustuaan Gorbatšov teki henkilövaihdoksia. Yllätys oli pitkäaikaisen ulkoministeri Andrei Gromykon erottaminen ja Gruusian puoluesihteeri Eduard Ševardnadzen nimitys ulkoministeriksi. Toinen yllätysnousija oli Aleksandr Jakovlev, joka ei ollut edes keskuskomitean varajäsen Gorbatšovin valtakauden alussa, mutta jo kesällä 1987 politbyroon täysjäsen ja keskuskomitean sihteeri.
Poliittinen ura > Uudistukset

Gorbatšov perusti maatalouteen keskittyneen Gosagropromin yhdistämällä viisi ministeriötä ja kaksi valtion komiteaa.
Gorbatšov aloitti kommunistisen puolueen uudistuskampanjan kolmella iskulauseella: glasnost (avoimuus), perestroika (uudistukset) ja ulkopolitiikassa ”uusi ajattelu” (novoje mnenije). Nämä tavoitteet julkistettiin puolueen 27. yleiskokouksessa helmikuussa 1986. Tammikuussa 1987 Gorbatšov ehdotti, että puolueosastojen johtajat valittaisiin alhaaltapäin, sen sijaan että heidät nimitettiin ylhäältä. Tämän hän pani toimeen kuitenkin vasta maaliskuussa 1989.
Glasnostin arvostelu alkoi kärjistyä syksyllä 1987. Gorbatšovin entinen tukija politbyroossa ja asteikossa toisella sijalla ollut Jegor Ligatšov puolusti kommunistisen puolueen johtavaa asemaa. Vastaavasti Gorbatšovin politbyrooseen Sverdlovista nostama Boris Jeltsin painosti nopeampiin uudistuksiin kuin Gorbatšov pyrki. Keskuskomitean tapaamisessa lokakuussa 1987 Jeltsin hyökkäsi Ligatšovia vastaan syyttäen tätä uudistusten sabotoinnista ja syytti Gorbatšovia hidastelusta.
Gorbatšovin kohdatessa vastarintaa puoleen paikallisosastoista hän irrotti kannatuspohjansa puolueesta. Maaliskuussa 1989 järjestettiin Neuvostoliiton kansanedustajain kongressin vaalit. Kaksi kolmasosaa kansanedustajista valittiin kansanvaalilla ja yhden kolmasosan nimittivät puolue ja muut järjestöt. Kansanedustajain kongressista tuli julkisen keskustelun foorumi, jonka istunnot televisioitiin koko maahan. Kansanedustajien demokraattista ryhmittymää johti Andrei Saharov. Puolueelle uskolliset ainekset pitivät hallussaan suurinta osaa paikoista, mutta Saharovin oppositio pakotti heidät puolustuskannalle, Gorbatšovin harmiksi. Hänen otteensa glasnostista ja uudistuksista alkoivat lipsua. Saharovin kuoltua joulukuussa tämän tilalle nousi Jeltsin.
Gorbatšovin uudistusten merkittävä este oli talouskasvun taantuminen. Sen lisäksi Neuvostoliiton merkittävän vientituotteen, öljyn, hinta oli vuosina 1985–1986 välillä 10–12 Yhdysvaltain dollaria barrelilta.
Poliittinen ura > Huippukokoukset

Vuonna 1985 Gorbatšov tapasi Britannian pääministeri Margaret Thatcherin Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Yhdysvaltojen presidentti Ronald Reaganin Genevessä 19.–20. marraskuuta 1985. Hän puhui Genevessä Reaganin ”Tähtien sota” -suunnitelmaa vastaan.
Gorbatšovilla oli hyvä keskusteluyhteys Yhdysvaltojen presidenttien Reaganin ja George H. W. Bushin kanssa. He tapasivat useissa huippukokouksissa ja tasoittivat kylmän sodan päättymistä. Bushin presidenttikaudella joulukuussa 1989 pidettyä Maltan tapaamista Gorbatšov luonnehti myöhemmin seuraavin sanoin: ”Maltan tapaaminen oli vedenjakaja. Siitä tuli 1990-luvun jälkipuolen käännekohta. Malta lopetti kylmän sodan.” Syyskuussa 1990 Bush ja Gorbatšov tapasivat Helsingissä.
Poliittinen ura > Nobelin rauhanpalkinto

Vuonna 1988 Gorbatšov julisti Neuvostoliiton hylkäävän Brežnevin opin ja sallivan demokraattiset uudistukset Itä-Euroopassa. Näiden tarkoituksena oli vahvistaa Neuvostoliittoa, joka oli alkanut uhkaavasti natista liitoksistaan, mutta valtion rakenteet eivät kestäneet uudistuksia. Tämä johti sarjaan vallanvaihdoksia Euroopassa 1989 alkaen ja sosialistisen järjestelmän romahtamiseen. Romaniaa lukuun ottamatta vallanvaihdokset olivat rauhanomaisia, ja kylmä sota Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä päättyi. Gorbatšov sai Nobelin rauhanpalkinnon 1990. Gorbatšov valittiin Neuvostoliiton ensimmäiseksi virkaatekeväksi presidentiksi 15. maaliskuuta 1990.
Mullistus Neuvostoliitossa ja Itä-Euroopassa herätti myös vastustusta, ja Neuvostoliiton johdon vanhoillinen siipi aloitti vallankaappauksen elokuussa 1991 suistaakseen Gorbatšovin vallasta. Hänet vangittiin kolmeksi päiväksi 19.–21. elokuuta loma-asunnollaan Forosissa, Krimillä. Kaappauksen aikana Baltian neuvostotasavallat julistautuivat itsenäisiksi, sekä Ukraina että Venäjä Boris Jeltsinin johdolla 24. elokuuta. Gorbatšov joutui erottamaan ja vangitsemaan suuren joukon politbyroota, mukaan lukien vallankaappausta Gennadi Janajevin johdolla yrittäneen kahdeksan kovan linjan kannattajan ryhmän.
Neuvostoliiton kommunistinen puolue lakkautettiin 29. elokuuta 1991 ja Gorbatšov erosi virastaan Neuvostoliiton presidenttinä 25. joulukuuta 1991. Seuraavana päivänä korkein neuvosto päätti Sosialististen neuvostotasavaltojen liiton purkamisesta.
Neuvostoliiton valtion laillinen seuraajavaltio on Venäjän federaatio. Venäjän federaation johtajaksi ja yleisesti Gorbatšovin seuraajaksi tuli hänen entinen poliittinen kilpailijansa Boris Jeltsin.