stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Frankensteinin poika
Juoni

Henry Frankensteinin poika Wolf tulee vaimonsa ja poikansa kanssa isänsä vanhaan asuntoon. Hän löytää isänsä työpajasta vanhan Ygor-nimisen miehen, joka on yritetty hirttää. Ygor vie Frankensteinin katsomaan Henryn ja tämän isän hautoja kellariin ja samalla sieltä löytyy Frankensteinin hirviö. Se ei ole kuollut, mutta on erittäin sairas. Nuori Frankenstein alkaa hoitaa hirviötä kuntoon kunnioittaen isäänsä, joka hänen mielestään oli suuri nero luodessaan keinotekoisesti elämää. Wolf saa isänsä luomuksen fyysisesti kuntoon, mutta ei onnistu saamaan sitä henkisesti tasapainoiseksi. Hirviö tottelee vain Ygoria ja sen takia Wolfin perhe ja koko kylä ovat vaarassa.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Basil Rathbone  | … |  Baron Wolf von Frankenstein   |
|  Boris Karloff  | … |  hirviö   |
|  Bela Lugosi  | … |  Ygor   |
|  Lionel Atwill  | … |  rikostutkija Krogh   |
|  Josephine Hutchinson  | … |  Elsa von Frankenstein   |
|  Donnie Dunagan  | … |  Peter von Frankenstein   |
|  Emma Dunn  | … |  Amelia   |
|  Edgar Norton  | … |  Thomas Benson   |
|  Perry Ivins  | … |  Fritz   |
|  Lawrence Grant  | … |  Burgomaster   |
|  Lionel Belmore  | … |  Emil Lang   |
|  Michael Mark  | … |  Ewald Neumüller   |
|  Caroline Frances Cooke  | … |  Frau Neumüller   |
|  Gustav von Seyffertitz  | … |  kyläläinen   |
|  Lorimer Johnston  | … |  kyläläinen  |
Kohtelu Suomessa

Valtion filmitarkastamo kielsi elokuvan kokonaan 1939, joten elokuvaa ei saanut Suomessa laillisesti esittää eikä levittää. Kieltopäätöstä yritettiin kumota uusintatarkastuksessa vuonna 1955, mutta filmitarkastamon seuraaja Valtion elokuvatarkastamo piti kiellon ennallaan. Täyskielto kumoutui vasta 1.1.2001 kuvaohjelmien tarkastusta koskevan lakimuutoksen yhteydessä aikuissensuurin poistuttua Suomesta.
Feministinen taide

Naisten alistettua osuutta taidemaailmassa alettiin arvostella 1970-luvulta alkaen. Kuvassa Ruotsin taideakatemian kokoontuminen vuonna 1889, jossa oli mukana yksi nainen. Huomaa taustalla oleva akateeminen maalaus.
Feministinen taide voidaan määritellä sellaiseksi naisten tekemäksi taiteeksi, jota on tehty tietoisena feministisen taideteorian kehityksen puitteista noin vuodesta 1970 alkaen.
Vaikka naiset ovat olleet aktiivisia taiteessa jo vuosisatojen ajan, naistaiteilijat ovat saavuttaneet tunnustusta vasta paljon myöhemmin. Esimerkiksi Suomessa Mathilda Rotkirchin, Fanny Churbergin, Helene Schjerfbeckin tai Ellen Thesleffin taiteen keskeinen muoto tai sisältö ei ole tekemissä naisten yhteiskunnallisen tilanteen kanssa. Feministinen taide kuitenkin kyseenalaistaa tällaiset asenteet väittäen, että institutionaalisen taiteen jokainen näkökulma puoltaa miehiä, taidekasvatuksesta akatemioiden jäseniin ja taidehistoriaan.
Miksi ei ole ollut suuria naistaiteilijoita?

Feministinen taideteoria alkoi kehittyä feministisen liikkeen niin sanotun toisen aallon myötä 1960-luvulta alkaen. Vuonna 1971 ilmestyi Linda Nochlinin essee ”Why Have There Been No Great Women Artists?” (Miksi ei ole ollut suuria naistaiteilijoita?). Siinä hän tarkasteli niitä sosiaalisia ja taloudellisia tekijöitä, jotka ovat estäneet lahjakkaita naistaiteilijoita saavuttamasta saman aseman kuin heidän mieskollegansa. Esimerkiksi vuonna 1773 perustetussa Ruotsin taideakatemiassa ensimmäiset naiset tulivat kouluun ylimääräisinä opiskelijoina vuonna 1847.
Nochlin kritisoi myös niitä arvojärjestelmiä, erityisesti nerokulttia, joissa nainen on suljettu taiteen ulkopuolelle. Feminististä taideteoriaa kehiteltiin myös niin sanotun Uuden taidehistorian puitteissa 1980-luvulta alkaen, johon feministisiä näkökulmia toivat muun muassa Marcia Pointon ja Griselda Pollock.
Miehen ja naisen erilainen esittäminen

Griselda Pollock ja Rozsika Parker tarkastelivat taidehistorian kieltä, sen sukupuolisesti ladattuja termejä, kuten ”vanha mestari” ja ”mestariteos”. He kyseenalaistivat alastoman naishahmon keskeisen aseman länsimaisessa kulttuurikaanonissa kysymällä miksi mies ja nainen esitetään niin eri tavoin.
Marxilainen kriitikko John Berger esitti seuraavan johtopäätökseen kirjassaan Näkemisen tavat (1972):
»Miehet katsovat naisia. Naiset katsovat itseään katsottavina.»
Siis länsimainen taide toistaa niitä epätasa-arvoisia suhteita, jotka ovat syvään juurtuneita yhteiskunnassa. Feministinen taide seurasi vastaavaa kehityskaarta.
Ensimmäisen aallon feministiseksi taiteeksi kutsutaan naistaiteilijoita, jotka nauttivat feminiinisestä kokemuksista, tutkivat vaginaalisia mielikuvia ja kuukautisverta, olivat alastonmalleina jumalattarien hahmoissa ja käyttivät uhmakkaasti esitys- ja työtapoja, kuten koruompeleita, joita pidetään ”naisten töinä”. Tämän vaiheen eräs kuuluisa teos oli Judy Chicagon The Dinner Party (Päivällisseurue, 1974–1979), joka oli katettu pöytä 39 vieraalle, joista jokainen oli tunnettu nainen.
Identiteetit ja yhteistyö

Myöhemmin feministitaiteilijat hylkäsivät tämän lähestymistavan yrittäen paljastaa naiseuden ajatusten alkuperän. He tavoittelivat naisellisuuden ajatusta naamiaisina – naisten omaksumien asentojen sarjana, joilla he mukautuvat naiseuden yhteisöllisiin odotuksiin.
Barbara Krugerin julisteissa kyseenalaistetaan taiteellisen identiteetin suhdetta sukupuoleen mainostiloissa, jotka ovat sukupuolisesti suuntautuneita. Cindy Shermanin valokuvien omakuvat käyvät läpi tiedotusvälineiden naisille tyrkyttämiä identiteettejä. Feministinen taide on myös siirtänyt pois huomiota modernismin sisäänlämpiävistä aiheista omaksuen sellaisia aiheita kuin naisten ajatukset ja tunteet, oikeudet, väkivalta, politiikka ja ympäristö.
Feministinen taide on hyökännyt sitä oletusta vastaan, että kaunotaide olisi käsityötä korkeammalla. Se väittää, että käsityön syrjiminen on naisten syrjintää, joilla on vahva asema tällä alalla. Naisten yhteistoiminta on auttanut ylittämään miesten ennakkoluulot vaihtoehtoisissa työpajoissa, taidenäyttelyissä ja taidelehdissä, jotka ovat edistäneet feministisen taiteen tekemistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Feministinen taide Wikimedia Commonsissa
Käsityötä on pidetty eräänaä feministisen taiteen alana. Kuvassa tilkkutyön tekijä New Mexicossa, Yhdysvalloissa.
Barbara Krugerin teos.
Frankenström

| Frankenström |
| --- | --- |
 Elokuvan ensi-iltajuliste.
Ohjaaja:  Markus Staaf
Käsikirjoittaja:  Markus Staaf Aki Hahto
Tuottaja:  Markus Staaf
Säveltäjä:  Markus Staaf Apex All in Me Killpretty
Kuvaaja:  Markus Staaf Aki Hahto Anders Nordlund
Leikkaaja:  Markus Staaf Aki Hahto Heidi Hakala
Pääosat:  Niklas Österholm Aki Hahto Reija Hankosaari Esa Uusimaa Marko Perälä
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Bad Egg Films Future Film (levitys)
Ensi-ilta:  2001
Kesto:  73 min.
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  20 000 mk (noin 3 360 €)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Frankenström on vuonna 2001 valmistunut vaasalaisen Bad Egg Filmsin tekemä kauhukomedia. Elokuva on tiettävästi ensimmäinen kaupallisesti julkaistu findie-tuontanto.[lähde? ]
Juoni

Vihtori Frankenströmin syntymäpäiväsuunnitelmiin tulee pieni muutos tämän ottaessa yliannostuksen huumeita. Teemu ja Aleksi, joilta huumeet saatiin, menevät paniikkiin ja vievät ruumiin kaverinsa, Aapo Lovecraftin, luo. Yhdessä he selviävät ongelmasta ja saavat Vihtorin takaisin elävien kirjoihin. Mutta ei normaalina, Aapo kun vahingossa söi osan Vihtorin aivoista. Mielipuolinen Vihtori karkaa leikkaussalista murhaten muutaman poliisin. Tästä seuraakin suuri takaa-ajo, johon kutsutaan jopa poliisien erikoisjoukot.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Niklas Österholm   | … |   Vihtori Frankenström   |
|   Aki Hahto   | … |   Teemu   |
|   Esa Uusimaa   | … |   Aleksi   |
|   Reija Hankosaari   | … |   Maikki   |
|   Marko Perälä   | … |   Aapo Lovecraft   |
|   Mika Kaunisto   | … |   Kapteeni Matti Punakari   |
|   Mika Saari   | … |   Katupoliisi   |
|   Markus Staaf   | … |   Quazimodo   |
|   Hanna Saksa   | … |   Pipsa Mäkynen   |
|   Markus Hellman   | … |   Esko Pumppu   |
|   Seidi Pink   | … |   Niina   |
|   Markus Staaf   | … |   Skriimi-tappaja   |
|   Esa Uusimaa   | … |   Fraidei-tappaja   |
DVD-julkaisu

Suomessa Frankenström julkaistiin myynti- ja vuokra-DVD:nä ja VHS:nä 1. joulukuuta 2002. Julkaisijana toimi Future Film.
| Kansikuva | Kuvafomaatti | Ääniraita | Tekstitys | Lisämateriaali |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 16:9 Anamorfinen   Widescreen 1.78:1 | suomi -   Dolby Digital 5.1 | englanti,   ruotsi |  Kommenttiraita (suomenkielinen)  Kommenttiraita (englanniksi)  Näin tehtiin Frankenström -dokumentti  Kolari ja tulipalo -dokumentti  Efektit-dokumentti  Pilalle menneitä kohtauksia  Lyhytelokuva El' Pok Erimas Sacre  Valokuvagalleria  kaksi musiikkivideota  kolme Frankenström-traileria, Bugi Fiction -traileri |
Danny Koevermans

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Danny Koevermans
Syntymäaika: 1. marraskuuta 1978 (ikä 45) 
Syntymäpaikka: Schiedam, Alankomaat
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 191 senttimetriä
Seura
Seura: Toronto
Pelinumero: 14
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2000–2005 2005–2007 2007–2011 2011– | Sparta Rotterdam AZ PSV Toronto | 110 (91) 52 (31) 91 (34) 10 (8) |
Maajoukkue
| 2007 |  Alankomaat | 4 (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 22. lokakuuta 2011.
Danny Koevermans (s. 1. marraskuuta 1978 Schiedam, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija. Hän edustaa kanadalaista pelaavaa Toronto FC:tä ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Ura

Danny Koevermans aloitti ammattilaisuransa Sparta Rotterdamista, jossa hän pelasi yhteensä viisi kautta. Vuonna 2005 hän siirtyi AZ Alkmaariin. Läpimurtonsa hän teki toisena AZ Alkmaar kautenaan, jolloin hän oli yksi Eredivisienin parhaita maalintekijöitä, 22 maalillaan. Elokuussa 2007 hän siirtyi PSV:hen 6 miljoonan euron siirtosummalla. Hänet hankittiin Sevillaan siirtyneen Arouna Konén korvaajaksi.
Maajoukkue debyyttinsä hän teki EM-karsintaottelussa Sloveniaa vastaan 28. maaliskuuta 2007. Ensimmäisen maalinsa maajoukkueessa hän teki 17. marraskuuta 2007 Luxemburgia vastaan.
Aiheesta muualla

Danny Koevermansin esittely ja tilastot (Arkistoitu – Internet Archive)
GMSK

audio, video, puhe, tieto
koodausmenetelmät
kanavanvaraus eli kanavointi
FDMA, TDMA, CDMA
CSMA/CD (Ethernet)
CSMA/CA (802.11)
modulointi
kantoaalto (mm. sähkötys)
AM (DSB-SC, SSB)
FM (FSK, GMSK)
PM (mm. PSK, QAM)
FHSS, DSSS (eivät tarvitse kanavointia)
siirtotie
radio
kaapeli (koaksiaali, Cat5, valokuitu)
GMSK (lyhenne sanoista Gaussian Minimum Shift Keying) on taajuusmodulaation ja vaihemodulaation yhdistävä FSK-tyyppinen digitaalisen tiedon modulointiin tarkoitettu menetelmä. GMSK pyrkii käyttämään mahdollisimman kapeaa taajuusaluetta, jolloin se soveltuu hyvin digitaalisten radiosignaalien koodaamiseen. GSM-järjestelmä käyttää GMSK-modulointia siirtämään digitaalista puhetta ja dataa (GPRS).
GMSK-moduloinnissa lähetettävän datan bittivirta muunnetaan sakara-aaltosignaalien vaihe-eroiksi ja tämä sakara-aaltosignaali suodatetaan sopivan levyisen Gaussin funktion (suodattimen) mukaan pyöristetyiksi pulsseiksi. GMSK-signaali muodostetaan pyöristetystä pulssista taajuusmodulaatiolla.
Taajuusmoduloinnissa lähetin ja vastaanotin on synkronoitava ja GSM tekee sen lähettämällä purskeen pelkkää kantoaaltoa säännöllisesti FCCH (Frequency Correction CHannel) -kanavalla.
GMSK on MSK:n alalaji (Minimum Shift Keying).
Denník N

| Denník N |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
Perustettu:  2014
Päätoimittaja:  Matúš Kostolný
Sitoutuneisuus:  liberalismi
Kotikunta:   Bratislava, Slovakia
Kotimaa:  Slovakia
Kieli:  slovakki
Aiheesta muualla
Kotisivu
Denník N on slovakialainen päivittäin ilmestyvä sanomalehti. Lehti perustettiin loppuvuodesta 2014, kun joukko SME:lle työskenteleviä toimittajia päätti lähteä yhtiön palveluksesta ja perustaa uuden lehden. Syynä lähtöön oli huoli SME:n uusi omistaja Penta. Lehden nimessä oleva iso N viittaa sanaan "itsenäinen" (slovakiksi nezávislý). Lehden katsotaan olevan poliittiselta kannaltaan liberaali.
Lehden päätoimittajana toimii Matúš Kostolný.
Vuonna 2018 lehti perusti samannimisen sanomalehden Tšekkiin.
Dennō Senshi Porygon

Hidastettu efekti, jota käytettiin jaksossa.
Dennō Senshi Porygon (jap. でんのうせんしポリゴン, suom. ”Sähköinen soturi Porygon”) on Pokémon-animesarjan 38. jakso. Jakso esitettiin ensimmäistä kertaa Japanissa 16. joulukuuta 1997. Jaksossa Ash Ketchum ja hänen ystävänsä huomaavat lähistöllä olevan Pokémon Centerin Poképallo-lähettäjälaitteen olevan rikki. Heidän täytyy mennä koneen sisälle saadakseen selville, miksi se ei toimi.
Avuksi lähtee virtuaalimaailmaan soveltunut Pokémon Porygon.
”Dennō Senshi Porygon” sisälsi visuaalisia efektejä, jotka aiheuttivat jakson televisioesityksen aikana erilaisia epileptisiä oireita yli 700 ihmiselle, joista suurin osa oli lapsia. Heistä 685 tarvitsi sairaalahoitoa. Japanissa tapahtunutta kutsuttiin ”Pokémon-šokiksi”. Sarjan esittäminen keskeytettiin välittömästi neljäksi kuukaudeksi, jotta tuotantoyhtiö ja lääketieteen ammattilaiset saattoivat selvittää syyn tapahtuneeseen. Kun sarja palasi televisioon, sen jaksojen alussa nähtävää intro-osiota oli muutettu, ettei se voisi aiheuttaa vastaavaa tapausta.
Ensiesityksensä jälkeen ”Dennō Senshi Porygonia” ei ole esitetty uudelleen kertaakaan edes leikatussa tai muokatussa muodossa. Myöskään jaksossa esiintynyt Pokémon Porygon ei ole esiintynyt kertaakaan sarjan myöhemmissä jaksoissa, kuten eivät myöskään sen myöhemmin esitellyt kehitysmuodot Porygon2 ja Porygon-Z. Porygon ei tosin itse aiheuttanut valoefektiä, vaan se syntyi Ashin Pikachun Ukkosiskun tuhotessa joukkoa jahtaavat antivirusohjukset.
G. A. Petreliuksen muistomerkki

Muistomerkki Turun Samppalinnanpuistossa, takana näkymä Turun keskustaan.
G. A. Petreliuksen muistomerkki Äiti ja lapsi on Turussa Samppalinnanpuistossa sijaitseva veistos. Se valmistui vuonna 1914 ja pystytettiin kunnallisneuvos Gustav Albert Petreliuksen muistoksi vuonna 1915. Veistoksen on suunnitellut Felix Nylund .
Uudenkaupungin harmaasta graniitista valmistettu veistos on korkeudeltaan 2,2 metriä. Sen edustalla sijaitsee 11 metriä leveä ja 5,7 metriä syvä kiviterassi, josta avautuu näkymä alas Aurajoelle ja Turun keskustaan. Veistos esittää naista ja lasta, ja teos tunnetaankin myös nimellä Äiti ja lapsi. Veistoksen aihe viittaa Petreliuksen hyväntekeväisyystyöhön, etenkin ruotsinkielisen lastenkodin perustamiseen.
G. A. Petreliuksen suihkukaivo

G.A. Petreliuksen suihkukaivo kesällä 2008 Turun vanhan pääkirjastorakennuksen ollessa remontissa
Lähikuva suihkukaivon päällä olevasta veistoksesta
G. A. Petreliuksen suihkukaivo eli Suihkukaivo Leijona on Turussa Vähätorilla vanhan pääkirjaston edustalla sijaitseva suihkukaivo. Gunnar Finnen ja Armas Lindgrenin suunnitteleman suihkukaivon pystytti ja sen lahjoitti Turun kaupungille Gustav Albert Petreliuksen lahjoitusrahasto vuonna 1924.
Suihkukaivon huipulla oleva leijonaa esittävä veistos on valettu pronssista, ja se on metrin korkuinen. Suihkukaivon jalusta on punaista migmatiittia, ja se on korkeudeltaan kaksi metriä.
Suikukaivoon hankittiin valaistus vuonna 2010.
Suihkulähteen perustukset olivat painuneet, kaivo vuoti korjauksista huolimatta ja se oli siksi ollut viime vuosina poissa käytöstä. Suihkukaivon viereisen Vähätorin  rakentamisen myötä myös suihkukaivo kunnostettiin vuonna 2010. Kunnostaminen on osa Turun kaupungin Ihmisille parempi keskusta -hanketta.
Färsaarten kruunu

Färsaarten kruunu (fääriksi føroysk króna, tanskaksi færøsk krone) on Färsaarilla käytettävä rahayksikkö. Se jakaantuu sataan äyriin (oyra).
Färsaarten kruunu on sidoksissa Tanskan kruunuun, eikä ole itsenäinen rahayksikkö. Sillä ei ole omaa ISO 4217 -standardin valuuttakoodia. Färsaarilla otettiin oma raha käyttöön vuonna 1940, kun saksalaiset olivat miehittäneet Tanskan ja valuuttojen haluttiin kehittyvän markkinoilla toisistaan itsenäisesti. Tuolloin seteleihin painettiin teksti, jonka mukaan ne käyvät maksuvälineinä vain Färsaarilla. Pian Färsaarten kruunu sidottiin Englannin puntaan suhteella, jossa yksi punta vastasi 22,4 kruunua. Vuonna 1949 se sidottiin Tanskan kruunuun.
Tanskan setelit eivät enää nykyisin ole laillisia maksuvälineitä Färsaarilla. Seteleitä voi vaihtaa vapaasti Tanskan pankissa ja Färsaarten pankissa. Färsaarilla kolikot ovat samoja kuin Tanskassa.
Aiheesta muualla

Färsaarten pankki (Arkistoitu – Internet Archive)
Kokemuksellinen perspektiivimuutos

Sininen marmorikuula, maapallo sellaisena kuin Apollo 17:n miehistö sen näki vuonna 1972
Kokemuksellinen perspektiivimuutos on kognitiivinen tietoisuuden muutos, jonka jotkut astronautit ovat raportoineet avaruuslentojen aikana, usein katsoessaan Maata ulkoavaruudesta. Se on kokemus nähdä omakohtaisesti Maan todellisuus avaruudessa, joka ymmärretään välittömästi pieneksi, hauraaksi elämänpalloksi, joka "riippuu tyhjiössä", jota suojaa ja ravitsee paperinohut ilmakehä. Vaikutus voi myös herättää tunteen ylityksestä ja yhteydestä koko ihmiskuntaan, jonka kansalliset rajat näyttävät pieniltä.
Termin ja käsitteen loi vuonna 1987 Frank White, joka tutki teemaa kirjassaan  The Overview Effect — Space Exploration and Human Evolution  (Houghton-Mifflin, 1987; AIAA, 1998).
Elokuussa 2020 antropologi Deana L. Weibel esitteli rinnakkaistermin ultraview effect, joka on subjektiivinen reaktio voimakkaasta kunnioituksesta, jonka jotkut astronautit ovat kokeneet katsellessaan suuria "tähtikenttiä" avaruudessa, ja hän kuvaili yleisnäkymäefektin ja ultraview effectin vaikutuksesta astronauttien uskonnollisiin uskomuksiin.
Kosmonautti Juri Gagarinin, astronauttien Michael Collins, Rusty Schweikart,  Edgar Mitchell, James Irwin, Tom Jones,  Ron Garan,  Scott Kelly, Mike Massimino, André Kuipersin, Chris Hadfieldin,  Sally Riden, Anne McClainin, ja avaruusturisti William Shatnerin kerrotaan kaikkien kokeneen muutoksen.
Vuonna 2018 luotiin Spacebuzz-projekti, jotta "lapset ympäri maailmaa voivat myös kokea kokemuksellisen perspektiivimuutoksen". Astronautti André Kuipers ilmoitti asiasta lehdistötiedotteessa 20. joulukuuta Euroopan avaruusjärjestön (ESA) verkkosivuilla. Spacebuzz pyrkii antamaan lapsille yleiskatsauksen, kuten virtuaalitodellisuuden (VR) käyttökokemuksen, jotta he saavat saman näkemyksen kuin astronautit näkevät maapallon avaruudesta. Spacebuzz on ESAn ja Alankomaiden avaruustoimiston tukeman Overview Effect Foundationin käynnistämä projekti.
Käännös suomeksi
Eulace Peacock

Eulace Peacockin hauta
Eulace Peacock (27. elokuuta 1914 Dothan, Alabama, Yhdysvallat – 13. joulukuuta 1996 Yonkers, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja pituushyppääjä, jonka uran huippukausi ajoittui 1930-luvun puoliväliin.
Peacockin uran historiaa

Peacock sivusi 6.8.1934 Oslossa silloista 100 metrin juoksun maailmanennätystä 10,3 ja voitti lajissa vuonna 1935 Yhdysvaltain mestaruuden. Hän voitti samoissa mestaruuskisoissa kultaa pituudessa ennätyksekseen jääneellä tuloksella 800 cm. Peacock ei kuitenkaan voinut osallistua Berliinin vuoden 1936 kesäolympialaisiin, koska hän oli loukannut oikean takareitensä, ensin elokuussa 1935 ja uudelleen 24.4.1936, juostessaan Philadelphiassa käydyssä Penn Relays -viestijuoksutapahtumassa 4 × 100 metrin viestin ankkurina. Vuosien 1940 ja 1944 kesäolympialaisia ei järjestetty toisen maailmansodan takia. Peacock ei koskaan voinut osallistua olympialaisiin.
Peacock, Owens ja kontrafaktuaalista historiaa

Peacock ja Berliinin vuoden 1936 kesäolympialaisissa neljä kultaa (100 m, 200 m, 4 × 100 m, pituus) voittanut Jesse Owens olivat keskinäisissä kilpailuissaan sekä niiden ulkopuolella toistensa ystäviä, jotka aina kunnioittivat toisiaan. Esimerkiksi 28.3.1936 käydyssä 50 jaardin kisassa Peacock horjahti lähdössä ja Owens juoksi voittoon. Kun Owens huomasi, mitä oli tapahtunut, hän vaati kisan uudelleen juoksemista. Peacock voitti uusintalähdön, mutta ei halunnut ottaa vastaan kultamitalia. On usein väitetty, että Peacock voitti ennen loukkaantumistaan Owensin seitsemän kertaa kymmenessä kohtaamisessa, mutta on esitetty myös toisenlaisia väitteitä, esimerkiksi että voitot finaaleissa, joissa molemmat kilpailivat terveinä, menivät tasan, tai että Owens voitti useimmat keskinäiset kohtaamiset.
Owens juoksi Chicagossa 20.6.1936, alle kaksi kuukautta ennen Berliinin olympialaisia, uuden 100 metrin juoksun maailmanennätyksen 10,2. Peacockin tuloskunto 1930-luvun puolivälissä ja poisjäänti loukkaantumisen takia ovat synnyttäneet pohdintaa kontrafaktuaalisen historian näkökulmasta, miten olisi käynyt, jos Peacock olisi huippukuntoisena voinut osallistua Berliinin olympialaisiin. Eulace Peacockin hautakivessä lukee ”World's Fastest Human” ’maailman nopein ihminen’, ja hänestä on kirjoitettu artikkeli, jossa hänestä käytetään ilmausta ”history’s greatest also-ran”, joka viittaa suureen juoksijaan, joka ei saanut nimeään olympialaisten historiaan. Peacock suhtautui loukkaantumisensa aiheuttamaan poisjääntiin ilmentäen samaa urheiluhenkeä kuin juoksijana. Hän sanoi, että totta kai hän pettyi, mutta koko elämää ei voi käyttää sen miettimiseen, mitä olisi voinut olla. Peacock toimi uransa jälkeen valmentajana, yleisurheilukilpailuiden toimitsijana sekä yrittäjänä. Hänet valittiin National Track & Field Hall of Fame -kunniagalleriaan vuonna 1987, muun muassa vuonna 1974 valitun Jesse Owensin seuraksi.
Eulace Peacock populaarikulttuurissa

Jesse Owensista kertovassa elokuvassa Race (2016) Eulace Peacockia esittää Shamier Anderson.
Aiheesta muualla

A Rival for Owens, and Questions of What If
Denny Shute

Denny Shute (1934)
Herman Densmore "Denny" Shute (25. lokakuuta 1904 – 13. toukokuuta 1974) oli yhdysvaltalainen golfaaja. Hän voitti kerran Britannian avoimen (1933) ja kahdesti PGA Championshipin (1936, 1937).
Shute oli viimeinen PGA Championshipin kahtena peräkkäisenä vuotena voittanut golfaaja ennen Tiger Woodsia, joka ylsi kyseiseen saavutukseen vuosina 1999–2000.
Shute pelasi Ryder Cupissa vuosina 1931, 1933 ja 1937.
Daryl Seaman

Daryl Kenneth Seaman O.C., B.Sc, LL.D, AOE (28. huhtikuuta 1922 – 11. tammikuuta 2009) oli kanadalainen liikemies. Hän valmistui Saskatchewanin yliopistosta ja palveli toisessa maailmansodassa Kanadan kuninkaallisissa ilmavoimissa.
Seaman oli vuonna 1949 mukana perustamassa Bow Valley Industries -yhtiötä. Hän oli jääkiekkoseura Calgary Flamesin osaomistaja. Hän kuului jo niihin alkuperäisiin liikemiehiin, jotka vuonna 1980 ostivat seuran Calgaryyn ja nimesivät sen uudelleen. Seaman valittiin vuonna 2010 postuumisti Hockey Hall of Famen jäseneksi vaikuttajien kategoriassa.
Seamanista tehtiin vuonna 1992 Kanadan ritarikunnan upseeri.
Aiheesta muualla

Daryl Seaman Legends of Hockey -sivustolla (englanniksi)
Katajalampi (Mäntyharju, Ollikkala)

| Katajalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mäntyharju
Koordinaatit:  61°26′45″N, 27°00′53″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Pyhäveden valuma-alue (14.97)
Laskuoja:  oja Ruotimonojaan 
Järvinumero:  14.976.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  101,5 m  
Pituus:  300 m  
Leveys:  110 m  
Rantaviiva:  0,679 km  
Pinta-ala:  1,882 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKatajalampi 
Katajalampi  on Etelä-Savossa Mäntyharjulla  Ollikkalan lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 300 metriä pitkä, 110 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,9 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Pyhäveden valuma-alueella (14.97), jonka Ruotimonojan valuma-alueeseen (14.976) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 101,5 metriä mpy.