stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Australianpronssikäki
Koko ja ulkonäkö

Australianpronssikäki voi kasvaa 17–18 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Päälaeltaan ja selästään australianpronssikäki on ruskea ja selässä on suomukuviota. Silmäkulmajuova on valkoinen ja silmästä lähtee tummanruskea juova. Kurkku on valkoinen ja siinä on tummempia höyheniä. Siivet ovat väriltään vihreänkiiltoiset. Australianpronssikäen rinta ja vatsa ovat valkoiset tai kellertävät ja niissä on ruskeita poikkiraitoja, jotka katkeavat keskeltä. Pyrstön reunat ja alapuoli ovat ruosteenruskeat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Australianpronssikäkeä tavataan koko Australiasta. Tämän lisäksi se elää erityisesti talvisin Indonesiassa, Malesiassa ja Papua-Uusi-Guineassa ja satunnaisesti sitä tavataan Bruneista, Singaporesta ja Joulusaarelta. Linnun elinympäristöä ovat kuivat ja avoimet metsät, pensaikkomaat, rannikkojen marskimaat sekä pihat, puutarhat ja puistot. Australianpronssikäki syö hyönteisiä ja niiden toukkia ja etsii ravintonsa maasta tai puista. Laji on pesäloinen, joka munii muun muassa malurien ja tiaismalurien pesiin. Pesimäkausi on Australian pohjoisosissa lähes ympäri vuoden ja eteläosissa heinäkuulta helmikuulle.
Autokane

| Autokane> Αὐτοκάνη.Sijainti |
| --- | --- |
 Autokane
Koordinaatit:  39°15′0″N, 26°45′0″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  İskele, Balıkesir
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Aiolis
Infobox OKNimi-testi OK: 
Autokane (m.kreik. Αὐτοκάνη, Autokanē) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Aioliissa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi neljä kilometriä pohjoiseen nykyisestä İskelestä.
Autokanen historiasta ei tiedetä juuri mitään. Kaupungin tiedetään lyöneen omaa pronssirahaa ainakin 300-luvulla eaa., ja rahat ovat tärkein todiste sen olemassaolosta. Autokanen on joskus ehdotettu olleen sama kuin Kanai eli Kane. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Autokanaios (Αὐτοκαναῖος).
Aunuksen retkikunta

Aunuksen retki oli suomalaisten ja aunuslaisten vapaaehtoisten muodostaman Aunuksen Vapaaehtoisen Armeijan (AVA) yritys valloittaa ja liittää Suomeen osia Itä-Karjalasta vuonna 1919, Venäjän sisällissodan aikana. Retki oli yksi heimosodista.
Retki

Retkikunta ylitti rajan 21. huhtikuuta 1919. Tarkoituksena oli vallata Lotinanpelto, Petroskoi ja Muurmannin rautatie. Tuhannen vapaaehtoisen joukko oli jaettu kolmeen osaan. Eteläinen ryhmä eteni kohti Lotinanpeltoa vallaten Aunuksenkaupungin kolmessa päivässä, mutta bolševikit painoivat ryhmän myöhemmin takaisin Tuulosjoen taakse. Aunuksenkaupungin valtauksen jälkeen perustettiin välittömästi Aunuksen väliaikainen hoitokunta, jonka tehtävä oli organisoida valloitettujen alueiden hallintoa. Pohjoinen ryhmä valtasi Prääsän. Tässä vaiheessa oli selvää, että joukkoja ei ollut tarpeeksi tavoitteiden saavuttamiseksi. Ongelmana oli vapaaehtoisten liian lyhyet sitoutumisajat. Suomalaiset olivat ajatelleet selviytyvänsä nopeammin retkestä. Ensimmäiset vapaaehtoiset olivat värväytyneet kahdeksi kuukaudeksi, ja he harvoin palasivat takaisin rintamalle, kun heidän palvelusaikansa täyttyi. Uusi vapaaehtoisten värväyskierros käynnistettiin. Tavoitteena oli saada 2 000 uutta vapaaehtoista. Suurin osa värväytyneistä oli työläisiä ja koululaisia. Asevelvollisuusiässä eli vuosina 1897–1898 syntyneitä ei saanut retkelle värvätä. Jääkärieversti Aarne Sihvosta tehtiin Aunuksen retkikunnan ylipäällikkö.
Jääkärimajuri Paavo Talvelan rykmentti aloitti hyökkäyksen Petroskoihin 20. kesäkuuta, mutta bolševikit ja suomalaiset punaiset löivät sen takaisin kaupungin ulkopuolella. Englantilaiset joukot, jotka operoivat Muurmannin rautatiellä, olivat varsin lähellä, mutta eivät osallistuneet taisteluihin. Suomalaiset itse asiassa olivat toivoneet, että englantilaiset osallistuisivat taisteluun suomalaisten rinnalla. Olihan tällä kertaa sama vihollinen, bolševikit.
Suomalaisten toive aunuslaisten nostattamiseksi kansannousuun heimovalistustyötä tehneen niin sanotun Aunuksen hoitokunnan avulla osoittautui turhaksi, vaikka liittymistä vaativa julkilausuma saatiinkin aikaan. Väestön vastaanotto oli ystävällismielistä, mutta varautunutta. Aunuslaisia vapaaehtoisia liittyi joukkoihin vain noin tuhat, eikä heidänkään motivaationsa ollut kovin korkealla. Talvelan komentamalla 2. Rykmentillä, pohjoisella rintamalla, Prääsän ja Petroskoin alueella, aunuslaiset liittyivät hanakammin suomalaisten joukkoon. Eteläisellä rintamalla toivottua vähemmän. Sotaan tottumattomilla aunuslaisilla ei usein juurikaan ollut käyttöä taistelussa.
Sotaonni kääntyi nyt bolševikeille, kun Muurmannin rataa ei ollut onnistuttu katkaisemaan. Näin ollen bolševikit saivat keskitettyä joukkoja Muurmannin radan varteen. 26. kesäkuuta tapahtui Vitelen katastrofina tunnettu tapahtuma: Yli 600 Pietarin punaisten upseerien opiston suomalaista teki tunnin kestäneen laivastoiskun ja sen jälkeen maihinnousun Vitelessä Laatokan rannalla punaupseeri Eino Rahjan johdolla. Isku tapahtui suomalaisten joukkojen selustaan. Hyökkäys selustaan katkaisi huoltoreitin ja näin ollen von Hertzenin eteläinen 1. Rykmentti oli pakotettu vetäytymään Suomeen suurten tappioiden jälkeen. Tämän jälkeen myös Talvelan rykmentti vetäytyi takaisin rajan taakse Suomeen, vaikka se oli jo onnistunut kolkuttamaan Petroskoin portteja.
Lopputulos

Aunuksen retki oli heimosodista suurin ja tunnetuin. Sen toteuttivat pääasiassa yksityiset, jääkärit ja aktivistit, mutta rahoituksesta vastasi valtiovalta. Aunuksen retken pääasiallinen epäonnistumisen syy oli liian vähäiset voimat ja karjalaisten yhteistyöhaluttomuus. Muun muassa Gunnar von Hertzen toivoi Suomen vakinaisen armeijan osallistuvan tapahtumiin. Hallitus käytännössä jätti Aunuksen retkikunnan oman onnensa nojaan kutsuen sitä myöhemmin rauhan tultua ”seikkailupolitiikaksi”.
Yleisesti retkellä ei jälkikäteen uskota olleen paljoakaan onnistumisen mahdollisuuksia. Aunuksen retken johtajista jääkärikapteeni Ragnar Nordström oli kuitenkin tavannut vanhan suomalaisen punaupseerin Arvo Tuomisen, jonka mukaan bolševikit olivat päättäneet luovuttaa muutaman päivän kuluttua Itä-Karjalan Suomelle. Juuri muutaman odottelupäivän aikana suomalaiset vetäytyivät. Tätä kyseistä luovutuspäätöstä Neuvosto-Venäjä ei kuitenkaan koskaan vahvistanut.
Aunuksen retken epäsuora tulos oli, että Porajärvi julisti toiveensa liittyä Suomeen 6. kesäkuuta, kuten Repola oli tehnyt jo 1918. Suomen armeija siirtyi Porajärvelle ja miehitti sen. Tarton rauhassa vuonna 1920  Suomi ja Neuvosto-Venäjä sopivat yhteisestä rajasta. Suomi luovutti Repolan ja Porajärven Neuvosto-Venäjälle, ja Suomen joukkojen oli vetäydyttävä 14. helmikuuta 1921 mennessä, vastineeksi Petsamon alueesta. Repolan nuori nimismies, heimoaktivisti ja ylioppilas Bobi Sivén ampui itsensä protestiksi 12. tammikuuta 1921. Akateeminen Karjala-Seura piti Sivénin surmannutta luotia myöhemmin mustan lippunsa nauhassa.
Vastauksena suomalaisten retkiin myös vastapuoli järjesti omia operaatioitaan. Läskikapinana Suomessa tunnetussa tapahtumassa Jahvetti Moilanen antoi julistuksen, jossa suoraan viitattiin retken olevan seurausta Aunuksen retkestä.
Muisto

Sortavalassa järjestettiin Aunuksen retkikunnan 15-vuotismuistojuhla vuonna 1934. Voimakasta kansallista herätysliikettä Itä-Karjalan saamiseksi hahmotelleen juhlapuheen piti IKL:n kansanedustaja Elias Simojoki.
Aiheesta muualla

Raimo Heikkilä : Tamperelainen koulupoika Aunusta vapauttamassa, Tampereen seudun sukututkimusseura Vuosikirja XVII: 1 (Kevät 1996)
Simo Saarikoski : Sortunein toivein - kuolema kintereillä. Aunuksessa kymmenen vuotta sitten, Hakkapeliitta, 18.05.1929, nro 19-20, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Paul Marttina : Räjähdyskomennuskunnan seikkailut Aunuksessa v. 1919, Hakkapeliitta, 18.05.1929, nro 19-20, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Simo Saarikoski : Aunuksen ankarin taistelu, Hakkapeliitta, 31.07.1934, nro 31, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kaarlo Merimaa : Tykkien virsi Viteleessä. Hajamuistoja Aunuksen retkeltä, Hakkapeliitta, 31.07.1934, nro 31, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aunuksen retki 1919. Käyttämättä jäänyt tilaisuus, Aamulehti, 05.08.1934, nro 207, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
R. Björkman : Kun Aunuksen vapauden toivo sammui. Muistelmia Vitelen kukistumisen päiviltä 20 vuotta sitten, Aamulehti, 23.06.1939, nro 166, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Heimosodat 1918–1922 |
| --- | --- |
Viron vapaussota (1918–1920):  Viron Avustamisen Päätoimikunta  Pohjan Pojat  I Suomalainen Vapaajoukko 
Vienan retket (1918):  Muurmannin legioona  Karjalan rykmentti 
Aunuksen retkikunta (1919):    
Petsamon retket (1918 ja 1920):    
Inkeriläisten kansannousu (1918–1920):  Inkerin Väliaikainen Hoitokunta  Pohjois-Inkerin Hoitokunta  Kirjasalon tasavalta  Inkerin Pataljoona  Pohjois-Inkerin Rykmentti 
Itäkarjalaisten kansannousu (1921–1922):  Karjalan metsäsissit  Läskikapina 
 Heimoaate  Itä-Karjalan kysymys  Suur-Suomi-aate  Suomen sisällissota  Venäjän sisällissota  Tarton rauha
Raul Roine

Raul Rafael Roine (14. tammikuuta 1907 Turku – 12. kesäkuuta 1960 Helsinki)  oli erityisesti saduistaan tunnettu kirjailija. Suuren osan hänen satukokoelmistaan kuvitti Rudolf Koivu, mutta myös Seppo Arina.
Henkilöhistoria

Roineen vanhemmat olivat valokuvaaja Johan Emil Roine ja Gerda Emilia Seppä. Vanhemmat antoivat esikoispoikansa kasvatiksi Halikkoon isän sisaren perheeseen. 1925 Roine muutti Helsinkiin, jossa hän tutustui taiteilijoihin kuten Wäinö Aaltoseen ja Rudolf Koivuun. Sota-aikana hän meni naimisiin Elsa Nousiaisen kanssa, mutta liitto päättyi jo 1945. Roineelle ja hänen kihlatulleen Berit Grönholmille syntyi 1950 poika Jan Rafael. Roine toimi apulaisena isänsä valokuvausliikkeessä ennen ryhtymistään vapaaksi kirjailijaksi.
Kirjallinen tuotanto

Roine alkoi pula-aikana kirjoittaa satuja, mihin häntä olivat rohkaisseet kirjailija Anni Swanin kannustavat kommentit sadusta Hyppyrin pyppyrin. Rudolf Koivu alkoi kuvittaa Roineen satuja, joista tunnetuimmat lienevät Antti Puuhaara, Peukaloisen seikkailut ja Vihreä lohikäärme.
Kirjallinen tuotanto > Teoksia

Roine julkaisi satukokoelmia, mutta myös näytelmiä:
Satuposetiivi, 1935
Porsliiniprinsessa, 1936
Metsänväki käy Helsingissä, 1937
Sitruunankeltainen papukaija, 1938
Viisauden jyvä, 1938
Jäniksen tupa, 1939
Antti Puuhaara, 1939-1956
Peikko pinteessä, 1941
Matka satumaahan, 1942
Lintukotolaiset, 1943
Hupaisia tarinoita Metsolan väestä, 1944
Peukaloisen seikkailut, 1945
Taikatorvi, 1945
Elävä kannel, 1945
Huilu ja rumpu, näytelmä, 1950
Linturannikko, näytelmä, 1950
Retki satumaahan, näytelmä, 1954
Aiheesta muualla

Raul Roine : Härjäkki tietävä et o sunnuntai, Suomen Kuvalehti, 03.11.1934, nro 45, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aution saaren levyt

Aution saaren levyt on Jake Nymanin vuonna 1997 ilmestynyt kirja. Teos esittelee luettelon populaarimusiikin albumeista, jotka suomalaiset musiikkitoimittajat kyselyn perusteella ottaisivat mukaansa autiolle saarelle.
Nyman pyysi kaikkiaan 80 suomalaista musiikkitoimittajaa nimeämään sata viime vuosikymmenien suosikkialbumiaan. Hän jakoi kaikille laatimansa 850 albumin ”muistilistan”, mutta ehdotuksia tuli lopulta lähes kaksinkertaisesta määrästä albumeja.
Helsingin Sanomien Harri Uusitorppa kirjoitti kirjasta tuoreeltaan sangen tylyn arvostelun. Hänestä kirjan kymmenen parhaan albumin kärki, johon sisältyy peräti viisi The Beatles -albumia, on todellinen kompromissien kompromissi: ”Minä en lähtisi suin surminkaan samalle saarelle tällaisen levyvalikoiman kanssa, saati sitten sen valintaan vaikuttaneiden kanssa. Lähtisittekö te?” Hänestä Aution saaren levyt on ”patologinen paljastuskirja” popmusiikin suomalaisten portinvartijoiden kovin yhdenmukaisesta mausta. ”Aution saaren levy on tylsistyttävä ja turhauttava tässä keskimääräisessä keskinkertaisuudessaan ja kaikkinaisessa kyseenalaistamattomuudessaan. Sinä ei pohdita popmusiikin merkityksiä, vaan sen sanelemattomiin sääntöihin uskotaan kuin kymmeneen käskyyn.”
Aiheesta muualla

Karo Hämäläinen: Aution saaren levyt. Yliopisto 16/1997. (Arkistoitu – Internet Archive)
HMS Aurora (1913)

| HMS Aurora |
| --- | --- |
 HMS Aurora

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Devonportin telakka
Kölinlasku:  24. lokakuuta 1912
Laskettu vesille:  30. syyskuuta 1913
Palveluskäyttöön:  syyskuu 1914
Poistui palveluskäytöstä:  myyty Kanadan laivastolle 1918
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi elokuussa 1927
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 500 t
Pituus:  133 m
Leveys:  12 m
Syväys:  4,1 m
Koneteho:  40 000 shp
Nopeus:  28,5 solmua
Miehistöä:  318
Aseistus
Aseistus:  3 x 6" (152,4 mm)/L45 BL Mk XII -tykkiä 6 x 4" (101,6 mm)/L45 QF Mk V -tykkiä 2 x 3" ilmatorjuntatykkiä 8 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Aurora oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1914 palvelukseenotettu Arethusa-luokan risteilijä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Devonportin telakalta ja sen köli laskettiin 24. lokakuuta 1912. Alus laskettiin vesille 30. syyskuuta 1913 ja se otettiin palvelukseen syyskuussa 1914.
Palvelus

HMS Aurora liitettiin palvelukseen otettaessa Suuren laivaston Harwichiin sijoitetun 1. hävittäjälaivueen johtoalukseksi. Alus osallistui laivueineen Doggermatalikon taisteluun. Alus siirrettiin helmikuussa 1915 10. hävittäjälaivueen johtoalukseksi, missä tehtävässä se oli aina kesäkuuhun. Tänä aikana alukselle asennettiin lentoonlähtöalusta vesilentokoneille.
Kesäkuussa 1915 alus liitettiin 5. kevyt risteilijälaivueeseen, missä se palveli aina maaliskuuhun 1918 saakka. Alus osallistui elokuussa Saksan keisarikunnan laivaston  kaapparin Meteorin upottamiseen ja valtasi sekä syyskuussa että lokakuussa saksalaisen troolarin. Alus oli suojaamassa 24. maaliskuuta 1916 vesilentokoneiden emälaivojen tekemää iskua Hoyeriin. Alus varustettiin miinakiskoin toukokuussa 1917 ja se laski kolmella miinanlaskumatkalla kaikkiaan 212 miinaa. Maaliskuussa 1918 tehty matka suuntautui Skagerrakiin.
Alus siirrettiin maaliskuussa 1918 Suuren laivaston 7. kevyt risteilijälaivueeseen, jonka mukana se oli marraskuussa  vastaanottamassa antautuvaa Saksan laivastoa. Alus poistettiin palveluksesta maaliskuussa 1919 Devonportissa Amiraliteetin joutuessa sodan päätyttyä supistamaan menojaan. Aluksen miehistö supistettiin minimiin ja vapautunut henkilöstö siirrettiin muille aluksille. Alus palasi palvelukseen elokuussa 1920, kun sen siirto Kanadan laivastolle varmistui.
HMCS Aurora

Kanadan laivasto otti aluksen vastaan 1. marraskuuta 1920 nimeten sen samalla HMCS Auroraksi. Se purjehti Halifaxiin, jonne se saapui 21. joulukuuta yhdessä kahden Kanadan laivastolle siirretyn hävittäjän kanssa. Saapuneet alukset siirrettiin telakalle pikaiseen huoltoon, minkä jälkeen ne aloittivat ensimmäisen koulutuspurjehduksen Karibian meren ja Panaman kautta Esquimaltiin Brittiläiseen Kolumbiaan. Aurora palasi 30. heinäkuuta 1921 samaa reittiä Halifaxiin.
Alus poistettiin elokuussa 1921 palveluksesta budjettileikkausten seurauksena. Alukselta poistettiin 1. heinäkuuta 1922 aseet ja ammukset, mitkä siirrettiin maihin varastoitavaksi ja muille aluksille. Sille ei jätetty minkäänlaista miehitystä ja sen varusteita siirrettiin tarpeen mukaan muille aluksille. HMCS Aurora oli ankkuroituna Halifaxissa, kunnes kaupungin viranomaiset vaativat 1927 aluksen siirtämistä. Alus sijoitettiin poistolistalle 1. heinäkuuta ja se myytiin tämän jälkeen romutettavaksi Sorelille Quebeciin.
HMCS Aurora > Päälliköt

Aluksen päällikköinä olivat:
H. G. H. Adams 1. marraskuuta 1920 – 1. heinäkuuta 1922
Muodin historia

Muodin historia tutkii eri muoteja, joita ihmisillä on ollut historian saatossa. Muodin historia tai esihistoria alkaa esihistoriasta, jolloin ihmiset pitivät kasvikuiduista ja eläimen nahoista tehtyjä vaatteita ja tekivät erilaisia käyttöesineitä. Esihistoriallista aikaa enemmän todisteita vallinneesta muodista on säilynyt antiikin Kreikasta ja muinaisesta Egyptistä sekä niitä myöhemmiltä ajoilta.
Autiopyöli

Autiopyöli (ruots. ödesböle) on keskiajalla Suomessa tai Ruotsissa ollut varsinaisista kylistä erillään sijainnut, verolle pantu mutta asumaton maakappale. Nimitys autiopyöli on ollut käytössä etenkin Varsinais-Suomessa ja liittyy nimenomaan uudisasutukseen.  Sanan jälkiosa pyöli tulee ruotsin sanasta böle, jonka eräs merkitys keskiajalla oli ’asuinpaikka’.
Syntytapoja autiopyölillä on päätelty voineen olla useita. Keskiajan uudisasutuskaudella entisen erämaan omistaja on voinut haluta säilyttää sen nautinnan itsellään ja ottanut maksaakseen siitä veroa; tai jokin kylä on joutunut esimerkiksi lainan, sakon tai muun maksun panttina luovuttamaan osan maistaan ulkopuoliselle; tai kyseessä on pysyvästi autioitunut asutus, joka on tullut veroa vastaan nautittavaksi joko jollekin lähikylälle tai maakunnan kartanolle. Tällaisten autioitumisten on Suomessa arveltu voivan liittyä mahdollisesti esimerkiksi mustaan surmaan.
Varsinais-Suomessa historiantutkija Eljas Orrman on todennut vanhimpien maakirjojen laatimisen aikaan 1540-luvulla autiopyölejä olleen eri puolilla maakuntaa kaikkiaan 39. Näitä ovat olleet esimerkiksi Raisiossa Vihtilänpyöli, Suomusjärvellä Vareksenpyöli ja Kiikalassa Hidoisenpyöli.
Samaan aihepiiriin liittyvät myös käsitteet ulkoveromaa (ruots. utbyskatt) ja  
ulkokylänmaa. Näistä ainakin käsitettä ulkoveromaa on voitu käyttää myös autiopyölin synonyyminä , ja myös käsite ulkokylänmaa liittyy samankaltaisiin yhteyksiin.
Aiheesta muualla

Autiopyöli Arkeologisen kulttuuriperinnön opas.  10.5.2017.
RN Authion (1847)

| Authion |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Blackwall
Kölinlasku:  1846
Laskettu vesille:  1847
Palveluskäyttöön:  1861
Poistui palveluskäytöstä:  1882
Tekniset tiedot
Uppouma:  500 t (normaali)
Pituus:  43,3 m
Leveys:  6,7 m
Syväys:  2,7 m
Koneteho:  130 ihp
Miehistöä:  63
Aseistus
Aseistus:  3 × 160 mm tykkiä
RN Authion (ital. Regia Nave Authion) oli Italian kuninkaalliseen laivastoon yhteysalua (ital. Avvisi a ruote).
Valmistus

Sardinian laivasto tilasi aluksen Lontoosta Blackwallista. Sen köli laskettiin 1846 ja alus laskettiin vesille vuotta myöhemmin. Alus liitettiin Regia Marinaan 1861.
Palvelus

Alus luokiteltiin 1863 2. luokan avisoksi ja edelleen 1877 3. luokan apualukseksi. Vuodesta 1875 alkaen aluksen aseistuksena oli kaksi 75 millimetrin tykkiä. Alus poistettiin palveluksesta 1882.
Roo Ketvel

Roo Ketvel (s. 1970) on suomalainen runoilija, kriitikko ja musiikkitoimittaja. Ketvel on kirjoittanut muun muassa kirjallisuuslehti Parnassoon, Rumbaan, päivälehti Uuteen Suomeen, Kulttuurivihkoihin, Taide-lehteen, Nuoreen Voimaan, Imageen ja Suomi-lehteen. Hän on esiintynyt ja toiminut käsikirjoituskonsulttina Hannu Puttosen dokumenttielokuvassa Bring the Beat Back! (1992). Ketvel ja Henrik Laine voittivat vuoden 1994 Nuori Draama -kilpailun näytelmällään Kohtauspaikka.
Julkaisut

Sanoista, tai, Järjestettyjä huomioita rockista, joka on kesken, eli runoudesta, joka on.  (Kuvitus: Bluk)  Helsinki:  Zappa, 1989.  ISBN 951-8966-00-1
Kivisikiö. Runous.  Helsinki:  Like, 1989.  ISBN 951-8929-11-4
Laulu vaaleanpunaisesta ekspressionismista (runosingle, Like, 1990).
Ketvel, Roo & Peitsamo, Kari: Peitsamo. Runoja ja esseitä.  Helsinki:  Like kustannus, 1990.  ISBN 951-8929-42-4
Toisin.  Helsinki:  Like, 1991.  ISBN 951-8929-56-4
Inkinen, Sam & Ketvel, Roo: CXP. Kirja. Suomenkielinen laitos.  Helsinki:  Domino-yhtiöt, 1991.  ISBN 952-9643-00-4
Rudolf Koivu

| Rudolf Koivu |
| --- | --- |
 Nuoruudenkuva Rudolf Koivusta.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Rudolf Sefanias Koivu
Syntynyt: 24. joulukuuta 1890 Pietari
Kuollut: 11. lokakuuta 1946 (55 vuotta) Helsinki
Rudolf Sefanias Koivu (alk. Koivunen, 24. joulukuuta 1890 Pietari – 11. lokakuuta 1946 Helsinki) oli taidemaalari, Suomen kaikkien aikojen merkittävin lastenkirjojen kuvittaja ja satukirjailija. Hänet tunnetaan Zacharias Topeliuksen, H. C. Andersenin, Grimmin ja Tuhannen ja yhden yön satukirjojen kuvista. Yhteistyössä kirjailija Raul Roineen kanssa hän teki useita tunnettuja teoksia. Satukuvien lisäksi Koivu kuvitti romaanien kansia, aapisia, luku-, lasku- ja laulukirjoja. Lisäksi hän piirsi 155 postikorttioriginaalia, erityisesti joulukortteja. Hänen kirjoittamiaan satuja on koottu kirjaksi Rudolf Koivun satukirja.
Elämä

Koivun vanhemmat kuolivat tuberkuloosiin, kun hän oli vielä pieni, ja kasvattajaksi ryhtyi hänen enonsa. Myöhemmin hän asui isoäitinsä kuolemaan, jouluun 1905 asti Tyrväällä, nykyisessä Sastamalassa, jossa hänen muistoaan vaalitaan edelleen. Sieltä hän lähti Helsinkiin kummitätinsä Maikki Salmensaaren luokse. Koivun ei tiedetä käyneen Tyrväällä lähtönsä jälkeen.
Koivu opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä 1907–1910. Opiskeluaikana Koivu hankki taskurahoja tekemällä pilapiirroksia Tuulispäähän ja Kurikka-lehteen.  Koulun päätyttyä hän ryhtyi vapaaksi taiteilijaksi. Hänen tarkoituksenaan oli ryhtyä taidemaalariksi, mutta toimeentulon hankkiminen pakotti hänet kuvittajaksi. Taidemaalarina hän oli kuitenkin sovinnainen, ja kuvitustyössä hän nousi Suomen merkittävimpien kuvittajien joukkoon. Koivu teki opintomatkan Pariisiin ja Lontooseen opiskelijatoverinsa Matti Warénin kanssa 1914, jolloin hän tutustui jugend-tyyliin ja otti sen omakseen.
Hänen ensimmäiset kuvituksensa ilmestyivät vuonna 1911 lastenlehti Koitossa. Hän aloitti WSOY:n vakituisena kuvittajana 1914, mutta teki sittemmin töitä eri kustantajille. Koivu tutustui 1930-luvulla mesenaatti August Thitziin, joka tuki häntä taloudellisesti. Rudolf Koivu kuoli aivoverenvuotoon 55-vuotiaana. Hänet on haudattu Salmensaarien sukuhautaan Helsingin Hietaniemen hautausmaalle, kortteli 20, linja 18, hauta 463.
Muistaminen

Grafia ry on vuodesta 1949 lähtien jakanut vuosittain taiteilijan elämäntyön kunniaksi Rudolf Koivu -palkinnon. Koivu oli vuonna 1933 nimellä Suomen Taidepiirtäjäliitto perustetun Grafian ensimmäinen sihteeri.
Vuonna 1990, jolloin Rudolf Koivun syntymästä tuli kuluneeksi sata vuotta, Vammalan kaupunki, johon Tyrvään kunta oli vuonna 1973 liitetty, nimesi Koivun lapsuudenaikaisen asuinpaikan ohitse kulkevan tien Rudolf Koivun tieksi. Helmikuussa 1992 perustettiin Rudolf Koivun Ystävät -yhdistys, jonka tehtävänä on vaalia Rudolf Koivun muistoa, tehdä hänen tuotantoaan tunnetuksi uusille sukupolville sekä tukea Koivuun ja hänen tuotantoonsa kohdistuvaa tutkimusta. Yhdistyksen kotipaikka on Sastamala.