stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sirokit
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Micromeria – sirokit.
Suomen Lajitietokeskus: Sirokit – Micromeria
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2306517  Wikispecies: Micromeria  APDB: 192625  APNI: 72684  CoL: 8VZDC  EoL: 2517812  EPPO: 1MMJG  FNA: 120580  FoC: 120580  GBIF: 2927114  GRIN: 7588  iNaturalist: 185791  IPNI: 331772-2  IRMNG: 1371455  ITIS: 500421  NBN: NHMSYS0020823398  NCBI: 224744  NZOR: ae22d822-3191-45f9-ba8c-6a41dfe6622c  Open Tree of Life: 209219  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:331772-2  Tropicos: 40019114  WFO: wfo-4000024153
Sisämaavaltio

Maailman sisämaavaltiot merkittynä vihreällä, Uzbekistan ja Liechtenstein merkitty violetilla.
Sisämaavaltio tarkoittaa valtiota, jolla ei ole meren rantaviivaa, eikä siten suoraa yhteyttä merelle. Sisämaavaltiolle on sijainnistaan myös haittaa; koska sisämaavaltiolla ei ole suoraa yhteyttä merelle, se ei voi kuljettaa tavaroita laivalla niin helposti kuin rannikkovaltiot.
Uzbekistan ja Liechtenstein (kuvan kartassa violetilla) ovat ainoat sisämaavaltiot, joiden kaikki rajanaapuritkin ovat sisämaavaltioita.
Osalla sisämaavaltioista on kuitenkin jokiyhteys, jonka kautta niillä on pääsy meren rannikolle. Esimerkiksi Slovakia ja Unkari sijaitsevat Tonavan rannalla.
Valtiot, joilla ei merenrantaa

Afganistan
Andorra
Armenia
Azerbaidžan
Bhutan
Bolivia
Botswana
Burkina Faso
Burundi
Etelä-Sudan
Etiopia
Itävalta
Kazakstan
Keski-Afrikan tasavalta
Kirgisia
Kosovo‡
Laos
Lesotho
Liechtenstein
Luxemburg
Malawi
Mali
Moldova
Mongolia
Nepal
Niger
Paraguay
Pohjois-Makedonia
Ruanda
Sambia
San Marino
Serbia
Slovakia
Sveitsi
Swazimaa
Tadžikistan
Tšad
Tšekki
Turkmenistan
Uganda
Unkari
Uzbekistan
Valko-Venäjä
Vatikaani
Zimbabwe
‡ Vain osa maailman maista on tunnustanut maan itsenäisyyden.
Siperian rata

Siperian rata punaisella.
Siperian radan kartta vuodelta 1897.
Siperian rata  tai Trans-Siperian rata (ven. Транссиби́рская магистра́ль, Transsibirskaja magistral) on maailman pisin rautatie. Se rakennettiin vuosina 1891–1916.
Rata kulkee 9 288 kilometrin matkan Moskovasta Vladivostokiin ja Venäjän rajan yli Rasŏniin, Pohjois-Koreaan. Rata ylittää kahdeksan aikavyöhykettä, ja sen aikataulut ovat Moskovan ajassa.
Historia

Venäjällä alettiin 1800-luvulla kiinnostua entistä enemmän Siperian suurista luonnonvaroista. Hallinto oli myös huolestunut mahdollisesta vihollisvaltion maihinnoususta Siperian rannikolle. Alueen puolustaminen valtavien välimatkojen takia olisi erittäin vaikeaa. Venäjä oli oppinut Krimin sodasta, että joukkojen nopea liikuttelu oli tärkeää.
Siperia oli jäänyt kehityksen jalkoihin, ja sieltä puuttui infrastruktuuri. Kulkuyhteydet olivat onnettomat, lähinnä kärrypolkuja ja jokilaivoja. Maan kaakkoisimpaan osaan Vladivostokin kaupunkiin oli perustettu vuonna 1860 sotilastukikohta. Pari vuotta myöhemmin kaupunkiin perustettiin satama, josta tuli Venäjän Tyynenmeren laivaston kotisatama.
Venäjällä virisi ajatus rautatien rakentamisesta Siperian halki. Hanke olisi valtava, siihen kuluisi valtavasti rahaa ja työmiehiä tarvittaisiin paljon. Venäjän hallinnolle laadittiin lukuisia ehdotuksia, etenkin ulkomaisilta yrityksiltä, mutta Venäjä hylkäsi ne peläten ulkomaalaisten vaikutuksen kasvavan maan itäosissa liikaa. Vasta 1880-luvun puolivälissä Venäjän valtio otti ohjat omiin käsiinsä. Se joutui ottamaan hanketta varten lainoja. lähde?
Keisari Aleksanteri III halusi ideoita radan rakentamista varten. Vuonna 1887 järjestettiin kolme tutkimusmatkaa Siperiaan ja Itä-Venäjälle, tarkoituksena selvittää tulevan radan mahdollista reittiä.
Radan rakentaminen aloitettiin 15. helmikuuta 1891 keisarin käskystä. Rautatien peruskiven muurasi kruununperijä Nikolai Aleksandrovitš (myöh. keisari Nikolai II) vierailullaan Kaukoidässä.lähde?
Siperian rataa rakennettiin kahdesta suunnasta, Vladivostokista ja Tšeljabinskistä. Rata rakennettiin neljässä osassa. Se valmistui Venäjän–Japanin sotaan mennessä, mutta vain yksiraiteisena, myöhemmin tosin rakennettiin myös toinen raide koko matkalle.
Matkustajat jouduttiin kuljettamaan lautoilla tai jäätä pitkin Baikaljärven yli, ennen kuin rakennettiin rata kiertämään järvi sen eteläpuolelta. Baikal- ja Angara-nimiset lautat rakennettiin Britanniassa, ja ne kuljetettiin osina järvelle, jossa ne koottiin uudelleen. Nykyisen Trans-Siperian radan pääreitti poikkeaa muutenkin alkuperäisestä, Tšeljabinskin kautta kulkeneesta historiallisemmasta ratalinjasta.
Alkuperäisen Siperian radan itäosa kulki Mantšuriassa Kiinan alueen poikki, vaikka sen itäinen päätepiste olikin Venäjän alueella Vladivostokissa. Tämä osuus radasta tunnetaan myös nimellä Kiinan itäinen rautatie. Venäjän–Japanin sodan jälkeen venäläiset pitivät kuitenkin tärkeänä, että rata olisi kokonaan Venäjän puolella, ja sen vuoksi rakennettiin uusi rata, joka kulkee Venäjän ja Kiinan rajana olevan Amurin pohjois- ja Ussurin itärantaa myötäillen Vladivostokiin. Tämä rata valmistui vuonna 1916.
1920-luvulla rakennettiin Siperian radasta haarautuva rata Novosibirskista Almatyyn, Kazakstaniin. Vuoteen 1956 mennessä saatiin valmiiksi myös Ulan-Udesta alkava rautatie, joka kulkee Mongolian läpi Pekingiin asti. Tämä rataosuus tunnetaan nimellä Trans-Mongolian rata. 1960-luvulla rakennettiin vielä Baikalin–Amurin rautatie eli BAM-rata Itä-Siperiassa kulkemaan pohjoisempana rannikolle asti.lähde?
Koko radan sähköistys saatiin valmiiksi vuonna 2002.
Pääreitti (Trans-Siperian rata)

Trans-Siperian rata on eräs Siperian radan reiteistä. Se saa alkunsa Moskovan Jaroslavlin asemalta. Juna voi kulkea esimerkiksi seuraavien kaupunkien kautta (suluissa etäisyys junavuoron 002 mukaan ja aikaero Moskovasta):
Moskova
Nižni Novgorod (461 km tai 442 km, +0)
Kirov (917 km)
Perm (1 397 km tai 1 436 km, +2)
Rata ylittää Euroopan ja Aasian rajan 1 777 kilometrin kohdalla
Jekaterinburg (1 778 km tai 1 816 km, +2)
Tjumen (2 104 km)
Omsk (2 676 tai 2 712 km, +3)
Novosibirsk (3 303 km tai 3 335 km, +3)
Krasnojarsk (4 065 km tai 4 098 km, +4)
Irkutsk (5 153 km tai 5 185 km, +5)
Ulan Ude (5 609 km tai 5 642 km, +5)
Tšita (6 166 km tai 6 199 km, +6)
Habarovsk (8 493 km tai 8 656 km tai 8 521 km, +7)
Vladivostok (9 259 km tai 9 288 km, +7)
Vuodesta 1956 vuoteen 2001 reitti kulki Nižni Novgorodin sijasta Jaroslavlin kautta.lähde? Nykyisinkin Vladivostokin junat voivat Moskovan lähistöllä ajaa useaa eri reittiä, mistä syystä reitin pituus vaihtelee hieman: reitti voi kulkea Aleksandrovin, Vladimirin tai Jaroslavlin kautta.
Matkailu

Siperian rata on klassinen matkareitti, joka houkuttelee matkailijoita Venäjälle eri puolilta maailmaa. Matkoja myydään valmiina paketteina tai reitin voi edetä omatoimisesti ostamalla lipun kerrallaan seuraavaan määränpäähän. Ulkomaalaiset voivat ostaa lippuja kaikilta tavallisilta lippuluukuilta, vaikka virkailijat yrittävätkin toisinaan ohjata näitä isommilla rautatieasemilla sijaitseviin, erityisiin matkakeskuksiin. Matkustusluokkia on neljä: sekä istuma- että makuupaikan sisältävä luksusluokka, neljän hengen osasto ja paikka vaunun kokoisessa avoimessa osastossa sekä pelkkä istumapaikka. lähde?
Omatoimimatkailijan kannalta ongelmallisimmat alueet ovat pysähdyttäessä Moskovaan ja sen lähialueelle, jossa Venäjän poliisi seuraa tarkasti ulkomaalaisten rekisteröintimerkintöjä. lähde? Matkailijoiden, jotka viipyvät samalla paikkakunnalla yli kolme vuorokautta, on Venäjällä rekisteröidyttävä hotellissa tai poliisiasemalla.
Siperian radan matkakokemuksista on kirjoitettu myös matkakirjoja. Reittiä on kuvannut muiden muassa amerikkalainen matkakirjailija Paul Theroux teoksessaan Suuri junamatka ja suomalainen Rosa Liksom romaanissa Hytti nro 6.
Kuvia

Kama-joen ylittävä rautatiesilta, Sergei Mihailovitš Prokudin-Gorski (1910).
Siperian rata Sergei Mihailovitš Prokudin-Gorski (1910).
Moskovan Jaroslavlin asema.
Perm-2 asema.
Tjumenin rautatieasemaa.
Novosibirskin asema ympäristöineen.
Krasnojarskin rautatieasema.
Irkutskin matkustaja-asema.
Ulan-Uden asemarakennusta.
Siperian rata Habarovskissa, asema Habarovsk-1 on vihreäkattoinen rakennus alavasemmalla.
Vladivostokin asemaa ympäristöineen. Asemarakennus kuvan oikeassa laidassa.
Kirjallisuutta

Cope, Tim & Hatherly, Chris: Off the rails : Moscow to Beijing on Recumbent Bikes.  (Nojapyörämatka Siperian rataa seuraten)  Summersdale Publishers, 2004.  ISBN 978-1-84024-398-7
Thomas, Bryn: Trans-Siberian handbook.  (researched and updated by Anna Cohen Kaminski)  Hindhead:  Trailblazer, 2011.  ISBN 978-1-905864-36-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Moscow-Vladivostok: virtual journey on Google Maps (videonäkymä junan ikkunasta+ zoomattava kartta+ vaihtoehtoisia äänimaailmoja) (Arkistoitu – Internet Archive)
Venäjän rautateiden Moskovan rautatieyhtiön ratakartta (venäjäksi) (rzd.ru)
Venäjän rautateiden Gorkin rautatieyhtiön ratakartta (venäjäksi) (rzd.ru)
Venäjän rautateiden Sverdlovskin rautatieyhtiön ratakartta (venäjäksi) (rzd.ru)
Venäjän rautateiden Länsi-Siperian rautatien (Zapadno-Sibirskaja Železnaja Doroga)  ratakartta (venäjäksi) (rzd.ru)
Venäjän rautateiden Krasnojarskin rautatieyhtiön ratakartta (venäjäksi) (rzd.ru)
Venäjän rautateiden Trans-Baikalin rautatien (Zabaikalskaja) kartta (venäjäksi) (rzd.ru)]
Venäjän rautateiden Itä-Siperian rautatien (Vostotšno-Sibirskaja) kartta (Irkutskin lähistö) (venäjäksi) (rzd.ru)
Venäjän rautateiden Kaukoidän rautatien (Dalnevostotšnaja) kartta (venäjäksi) (rzd.ru)
PallonTallaajat.net: Usein kysyttyjä kysymyksiä junamatkasta Siperian radalla
Tietoa Siperian radasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Trans-Siberian Railway: Tietoa radasta englanniksi, venäjäksi ja saksaksi (Arkistoitu – Internet Archive)
Venäjän rautatieministeriö  (Arkistoitu – Internet Archive) Siperian rata (venäjäksi)
Kannisto, Päivi & Santeri: Kuvia junamatkasta Siperian radalla (8-9/2006) (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaukojunien aikatauluhaku Moskovan Jaroslavlin asemalle (englanniksi) (poezda.net)
Laivoja Vladivostokissa vuonna 1880.
Jenisein ylittänyt rautatiesilta (1899–2007).
Jäävahvistettu, vuonna 1896 rakennettu junalautta SS Baikal kuljetti matkustajia Baikaljärven yli.
Siperian radan päätepiste Vladivostokissa.
Siprofloksasiini

| --- | --- |

Siprofloksasiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
1-syklopropyyli-6-fluori-4-okso- 7-piperatsin-1-yyli-kinoliini-3-karboksyylihappo
Tunnisteet
CAS-numero: 85721-33-1
ATC-koodi: J01MA02
PubChem CID: 2764
DrugBank: APRD00424
Kemialliset tiedot
Kaava: C17H18N3FO3 
Moolimassa: 331,346 g/mol
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 69 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 4 tuntia
Ekskreetio: renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  B3(AU) C(US) 
Reseptiluokitus:  reseptivalmiste (FI)  
Antotapa: oraalinen, suonensisäinen, topikaalinen
Siprofloksasiini on fluorokinolonien ryhmään kuuluva antibiootti. Se oli ensimmäinen laajaan käyttöön levinnyt ja edelleen markkinoilla oleva fluorokinoloniantibiootti. Siprofloksasiinin vaikutusmekanismina on bakteerien DNA-gyraasiksi kutsutun entsyymin toiminnan estäminen, mikä johtaa DNA:n replikoitumisen häiriintymiseen. Kyseessä on bakterisidinen lääke. Suomessa siprofloksasiinia myydään muun muassa kauppanimellä Ciproxin®.
Käyttö

Siprofloksasiini on laajakirjoinen antibiootti, joka tehoaa useisiin grampositiivisiin ja gramnegatiivisiin bakteereihin. Sitä käytetään pääasiassa virtsatieinfektioiden, suolistoinfektioiden ja luuinfektioiden hoitoon. Lääke tehoaa myös tippurin aiheuttajaan, Neisseria gonorrhoeae -bakteeriin.
Siprofloksasiinia käytetään hengitystieinfektioihin, pitkittyneisiin tai toistuviin korva- tai nenän sivuonteloinfektioihin, virtsatieinfektiohin, kivesinfektioihin, naisten sukupuolielinten infektioihin, maha-suolikanavan infektioihin, vatsansisäisiin infektioihin, iho- ja pehmytkudosinfektioihin, luuston ja nivelten infektioihin, infektioiden hoitoon ja infektioiden ehkäisyyn potilailla, joilla on alhainen määrä valkosoluja (neutropenia), Neisseria meningitidis -bakteerin aiheuttamien infektioiden ehkäisyyn sekä keuhkopernarutolle altistumistilanteisiin. Siprofloksasiinia voidaan käyttää yhdessä muiden antibioottien kanssa vaikeisiin infektioihin tai useiden eri bakteerien aiheuttamiin infektioihin.
Yhteisvaikutukset

Siprofloksasiinin tehoa alentaa antasidit, kivennäisainelisät, sukralfaatti, polymeeriset fosfaatinsitojat (esim. sevelameeri) sekä kalsiumia, magnesiumia ja rautaa sisältävät lääkkeet ja ravinnelisät. Siprofloksasiini ei sovi maitotuotteiden kanssa otettavaksi.
Siprofloksasiinia ei saa käyttää titsanidiinin kanssa, koska yhtäaikainen käyttö voi aiheuttaa mm. alhaista verenpainetta tai uneliaisuutta.
Siprofloksasiinin yhteydessä varfariinin ja muiden suun kautta otettavien antikoagulanttien käyttö tulee kertoa lääkärille. Sama koskee myös probenesidia, metotreksaattia, teofylliiniä, titsanidiinia, klotsapiinia, ropinirolia ja fenytoiinia.
Siprofloksasiini saattaa suurentaa verenkiertohäiriöiden hoitoon käytetyn pentoksifylliinin sekä kofeiinin pitoisuutta veressä.
Haittavaikutukset

Siprofloksasiinin yleisimpiä haittavaikutuksia ovat vatsavaivat, kuten ripuli, pahoinvointi ja ruokahaluttomuus. Lääke voi myös aiheuttaa keskushermosto-oireita ja allergisia reaktioita. Harvoin voi esiintyä muun muassa valoherkkyyttä ja kuulo-, näkö- tai hajuaistin häiriöitä. Siprofloksasiini voi aiheuttaa sikiölle nivelrustovaurioita, joten sen käyttö raskauden aikana on kielletty.
Euroopan lääkevirasto EMA arvioi kaikkien kinoloni- ja fluorokinoloniantibioottien turvallisuutta niiden jopa pitkäaikaisten hermosto- ja lihasvaikutusten sekä nivelvaikutusten vuoksi. Toistaiseksi näitä tulisi välttää lievien infektioiden hoidossa.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Ciprofloxacin (englanniksi)
Sitkūnai

Sitkūnai on paikka Keski-Liettuassa, 18 kilometriä Kaunasin keskustasta pohjoisluoteeseen. Sitkunai sijaitsee aivan valtatien M1 länsipuolella, eurooppateiden E 85 ja   (M8) liittymän lounaispuolella.
Sitkunai tuli kuuluisaksi Neuvostoliiton ajan lopussa, kun 13. tammikuuta 1991 Neuvostoliiton erikoisjoukot valtasivat Vilnan televisio- ja radiotornin estääkseen lähetykset. Tuolloin 13 siviiliä sai surmansa pyrkiessään turvaamaan televisiotornin lähetysten häiriöttömän jatkumisen. Silloin Sitkunai jäi ainoaksi radioasemaksi, joka radioi itsenäisyyteen pyrkivien viestejä.
Sitkunaissa on radioasema , joka lähettää keskiaalloilla 1386 kHz, mitä taajuutta on myös Venäjä pitänyt itsellään samanaikaisesti Neuvostoliiton seuraajavaltiona.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitkūnų radijo stotis, AB „Lietuvos radijo ir televizijos centras” (liettuaksi)
How Lithunia Boosted its Voice on Shortwave (englanniksi)
Frans Emil Sillanpää

| Frans Emil Sillanpää |
| --- | --- |
 Kuva Sillanpäästä hänen myöhäisvuosiltaan.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. syyskuuta 1888 Hämeenkyrö
Kuollut: 3. kesäkuuta 1964 (75 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: E. Syväri
Tuotannon kieli: suomi
Aikakausi:  1916–1956
Esikoisteos:  Elämä ja aurinko (1916)
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto (1939) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Frans Emil Sillanpää (16. syyskuuta 1888 Hämeenkyrö – 3. kesäkuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen kirjailija.
Sillanpää on ainoa suomalainen kirjailija, jolle on myönnetty Nobelin kirjallisuuspalkinto. Palkinnon hän sai vuonna 1939 ”syvällisestä ymmärtämyksestään maansa maalaisväestöä kohtaan ja siitä ihastuttavan taiteellisesta tavasta, jolla hän kuvasi heidän elämäntapaansa ja heidän luontosuhdettaan”.
Vuonna 1987 Mitä missä milloin -vuosikirjan toimituksen kokoama raati valitsi Sillanpään yhdeksi Suomen itsenäisyyden ajan 70 vaikuttajasta. Vuonna 2004 Sillanpää oli mukana Suuret suomalaiset -äänestyksessä asiantuntijoiden kokoamalla ennakkolistalla, mutta karsiutui yleisöäänestyksen tuloksena syntyneeltä lopulliselta sadan kaikkien aikojen suurimman suomalaisen listalta.
Lapsuus ja kouluvuodet

Sillanpään vanhemmat olivat alun perin Kauvatsalta kotoisin ollut mäkitupalainen Frans Henrik ”Pransu” Koskinen (1851–1921) ja hämeenkyröläinen palvelija Loviisa Vilhelmina ”Miina” Mäkelä (1848–1927), jotka menivät naimisiin vuonna 1882. Sillanpään lapsuusvuosina perhe asui Hämeenkyrön Kierikkalan kylässä Myllykolu-nimisessä mökissä.
Perheeseen syntyi ennen Frans Emiliä kaksi muutakin lasta, mutta nämä kuolivat jo pieninä. Sillanpää kävi aluksi vuosina 1895–1898 Jumesniemen kirkko-koulua, ja sitten Haukijärven kansakoulua, jossa opettajana oli hänen pikkuserkkunsa Hilja Tättälä. Hän menestyi opinnoissaan niin hyvin, että vanhemmat päättivät lähettää hänet oppikouluun Tampereelle. Tämän mahdollisti se, että Sillanpään isä oli joitakin vuosia aiemmin perustanut pienen sekatavarakaupan, jonka tuotolla perheen taloudellinen asema oli kohentunut.
Sillanpää aloitti koulunkäynnin syksyllä 1900 Tampereen Suomalaisessa Reaalilyseossa, asuen ensin alivuokralaisena kirvesmies Janne Davidssonin perheessä Mustanlahdenkadulla Amurissa ja myöhemmin Kuninkaankadulla. Hänen koulutovereitaan olivat muun muassa Lauri Pohjanpää, Brynolf Honkasalo, Arvo Sotavalta ja Bertel Strömmer. Vanhemmat saattoivat tukea häntä vuoteen 1905 saakka, mutta sen jälkeen Sillanpää joutui itse hankkimaan varoja koulun jatkamiseen. Hän saikin jonkin verran rahallista tukea eri tahoilta, mutta tärkeimmäksi tukijaksi tuli tamperelainen tehtailija Henrik Liljeroos, jonka nuorimman pojan kotiopettajana Sillanpää toimi viimeisinä kouluvuosinaan. Sillanpää oli kesäisin myös kotiopettajana Lempäälässä Sotavallan ja Lopen kartanoissa sekä yhden kesän tamperelaisen Aamulehden kesätoimittajana. Sillanpää pääsi ylioppilaaksi 1908 hyvin arvosanoin.
Opiskeluvuodet

Sillanpää aloitti opinnot Helsingin yliopistossa syksyllä 1908 Henrik Liljeroosin sekä tilanomistajien Jalmari Raipalan ja J. A. Sotavallan tuella. Hän aloitti filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla tarkoituksenaan opiskella lääkäriksi. Lääketieteilijöiden oli kuitenkin suoritettava ensin medikofiilitutkinto, jota varten Sillanpääkin osallistui muun muassa fysiikan ja botaniikan luennoille. Opiskelutoverinsa Heikki Järnefeltin kautta Sillanpää tutustui Järnefeltin perheeseen ja tämän isään taidemaalari Eero Järnefeltiin. Sillanpää viettikin opiskeluvuosinaan paljon aikaa Järnefeltien kodissa Suvirannassa Tuusulassa ja tutustui moniin aikakauden merkkihenkilöihin, kuten Jean Sibeliukseen, Pekka Haloseen ja Juhani Ahoon. Näinä vuosina alkoi tosin myös Sillanpään runsas alkoholin käyttö, joka aiheutti hänelle myöhemmin paljon ongelmia. Terveydellisistä syistä johtuen Sillanpään opinnot eivät sujuneet ja hän joutui palaamaan kotiinsa Hämeenkyröön joulukuussa 1913. Sillanpään vanhemmat asuivat silloin pienessä mökissä Heinijärven Töllinmäellä ja sinne myös Sillanpää asettui.
Kesken jääneet opinnot antoivat kuitenkin paljon vaikutteita Sillanpään myöhemmälle kirjalliselle tuotannolle. Sillanpään ajatteluun vaikuttivat Charles Darwin kehitysoppeineen sekä saksalaiset biologi ja filosofi Ernst Haeckel ja Nobel-kemisti Wilhelm Ostwald ja myös Leo Tolstoi ja Arvid Järnefelt. Heidän vaikutustaan oli Sillanpään biologinen determinismi ja periaatteellinen väkivallan ja sotien vastustaminen sekä usko siihen että luonnontieteet kehittyessään siirtäisivät tällaiset atavistiset ilmiöt historiaan. Myöhemmin Sillanpää tutustui myös saksalaiseen Oswald Spengleriin ja omaksui häneltä ajatuksen sivilisaatioiden ihmiselämää vastaavasta elinkaaresta.
Kirjailijanuralle

Sillanpään kirjailijanura sai alkunsa kun hän alkoi lähettää E. Syväri -nimimerkillä kirjoittamiaan novelleja julkaistavaksi Uusi Suometar -lehteen. Näistä ensimmäinen Kodin helmasta julkaistiin 1915 ja novellit saivat myönteisen vastaanoton. WSOY:n toimitusjohtaja Jalmari Jäntti kiinnostui Sillanpään kirjoituksista. Sillanpää itse olisi halunnut debytoida novellikokoelmalla, mutta kustantaja sai kuulla Sillanpään työstävän romaania, ja vaati aloitettavan sillä. Monien vaikeuksien kautta käsikirjoitus valmistui, ja se julkaistiin 1916 nimellä Elämä ja aurinko. Novellikokoelma, Ihmislapsia elämän saatossa, julkaistiin seuraavana vuonna.
Vuonna 1915 Sillanpää tutustui 17-vuotiaaseen Sigrid ”Siikri” Maria Salomäkeen (1897–1939), joka oli tullut sisäköksi Sillanpään hämeenkyröläisen ystävän Eero Koskimiehen isännöimään Laitilan virkataloon. Sigrid Salomäen sosiaalinen tausta oli samanlainen kuin Sillanpäälläkin, hän oli kotoisin Raipalan taloon kuuluneesta Hirvelä-nimisestä mäkituvasta. Tästä alkanut seurustelu johti lopulta siihen, että Sillanpää meni Siikrin kanssa naimisiin syyskuussa 1916. Pariskunnan esikoinen syntyi maaliskuussa 1917, kaikkiaan heillä oli kahdeksan lasta: Saara (s. 1917), Esko (s. 1919), Helmi (s. 1921), Paula (s. 1923), Eero (s. 1924), Juhani (s. 1926), Heikki (1933–1934) ja Kristiina (s. 1938).
Suomen sisällissodan aikana Sillanpää pyrki olemaan puolueettomana. Hän joutui kuitenkin vuoron perään sodan kummankin osapuolen pidättämäksi ja arvosteli sekä punaisten että valkoisten suorittamia väkivallantekoja. Valkoisten voittonsa jälkeen käynnistämät kostontoimenpiteet teloituksineen herättivät Sillanpäässä suuttumusta. Keskellä sotaa Sillanpää suomensi belgialaisen symbolistin Maurice Maeterlinckin teosta Köyhäin aarteet (Le trésor des humbles). Veristen selvittelyjen kiihtyessä Sillanpään kotipitäjässä tämä mystiikkaa lähenevä köyhyyden filosofia auttoi tyynnyttämään kirjailijan mieltä. Hän pyrki näkemään pintaa syvemmälle niihin syihin, jotka olivat johtaneet sisällissodan kaltaiseen murhenäytelmään.
Sotakokemustensa pohjalta Sillanpää alkoi kirjoittaa kesällä 1918 romaania Hurskas kurjuus, joka seuraa punaisiin kuuluvan torppari Juha Toivolan vaiheita 1860-luvun nälkävuosista aina kevääseen 1918, jolloin hänet teloitetaan syytettynä murhasta, jota hän ei ole tehnyt. Kustantaja jätti romaanista pois joitakin osia, mutta se julkaistiin kuitenkin jo vuonna 1919. Romaani käännettiin ruotsiksi nimellä Det fromma eländet (1920) ja Sillanpää alkoi tulla tunnetuksi myös muissa Pohjoismaissa. Sillanpään pyrkimys objektiivisuuteen romaanissa herätti kritiikkiä julkaisun aikaan.
1920-luku: Talousvaikeudet haittaavat kirjailijan työtä

Saavuttamansa menestyksen innostamana Sillanpää alkoi rakentaa itselleen ja perheelleen Saavutus-nimistä kirjailija-asuntoa Hämeenkyrön Vanajan kylään. Sillanpään ystävän Bertel Strömmerin suunnittelema, uusklassista tyyliä edustava huvila valmistui joulukuussa 1920 muuttokuntoon. Huvila jäi kuitenkin osin keskeneräiseksi Sillanpään rahavaikeuksien takia, ja sen rakentamisesta alkoi Sillanpään velkakierre. Sillanpään perhe asui huvilassa vakinaisesti vuosina 1920–1925 ja vielä 1927–1928. Sen jälkeen, kun Sillanpää perheineen muutti 1929 Helsinkiin, he asuivat Saavutuksessa enää satunnaisesti lähinnä kesäisin ja joulunpyhien aikaan. Saavutus joutui Sillanpään kustantajan haltuun hänen velkojensa panttina.
Sillanpää julkaisi 1920-luvulla lähinnä novellikokoelmia sekä vuonna 1923 ilmestyneen pienoisromaanin Hiltu ja Ragnar, jota hän itse myöhemmin piti parhaana teoksenaan. Samaan aikaan Sillanpään taloudelliset ongelmat lisääntyivät ja hän velkaantui jatkuvasti lisää. Hän ei myöskään pystynyt tuottamaan kustantajan haluamia uusia romaaneja. Sillanpään kustantaja WSOY tarjosi hänelle lopulta ratkaisuksi vakinaista työtä kustannustoimittajana. Sillanpää olikin vuosina 1925–1927 WSOY:n palveluksessa, ja hän asui tämän ajan perheineen Porvoossa. Vuonna 1927 he palasivat takaisin Hämeenkyröön ja Sillanpää onnistui jonkin aikaa hankkimaan riittävästi rahaa kirjallisilla töillään. Syksyllä 1928 paikallinen sähköyhtiö katkaisi maksamattomien laskujen takia sähköt Saavutuksesta ja Sillanpään perhe joutui muuttamaan pimeästä talosta Tampereelle, jossa he asuivat sitten vuoden verran ennen Helsinkiin muuttoa.