stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John William Nylander
Teoksia

Bland frivillige i Grekland : minnen och intryck från grekisk-turkiska kampanjen 1897.  W. Hagelstam, Helsingfors 1898
Den stora deputationen : minnen och ögonblicksbilder.  Ekenäs 1899 (suomeksi nimellä Suuri lähetystö : muistoja ja tuokiokuvia, Söderström 1899)
Sjöfolk : minnen och berättelser.  Ekenäs 1901, 2. uppl. Beijers Bokförlagsaktiebolag, Stockholm 1912, 3. uppl. Schildt, Helsingfors 1918 (suomeksi nimellä Merenkyntäjiä : muistelmia ja kertomuksia, WSOY 1913)
Sjöfolk : minnen och berättelser, andra samlingen.  Söderström, Helsingfors 1906, 2. uppl. Schildt, Helsingfors 1918
Pojkarna på Metsola : skildring ur lantlivet.  Söderström, Helsingfors 1908 (suomeksi nimellä Metsolan pojat : maalaiselämää, Söderström 1908, WSOY 1923)
Hemma och utomlands : skisser och bref.  Edlundska Bokhandeln, Helsingfors 1909
Sjöfolk : minnen och berättelser, tredje samlingen.  Söderström, Helsingfors 1912,  2. uppl. Schildt, Helsingfors 1918
Signalen P. H. och andra berättelser.  Schildt, Helsingfors 1918
Kapten Aik och andra berättelser.  Schildt, Helsingfors 1920
Skonerten Lizzie Gray och andra berättelser.  Schildt, Helsingfors 1920
Sjöfolk : minnen och berättelser, samlingen 4.  Söderström, Helsingfors 1921
En spökhistoria.  Söderström, Helsingfors 1922
Hemlängtan.  Söderström, Helsingfors 1922
Palkinnot

Valtion kirjallisuuspalkinto 1901, 1906, 1911, 1912
SLS:s Lybeckska priset 1922
Kirjallisuutta

Henrik Cederlöf: John William Nylander - aktivist och författare. en minnesteckning. Svenska Folkskolans Vänner, Helsingfors 1997 ISBN 9789519087443
Aiheesta muualla

Eino I. Parmanen : John William Nylander kirjallisuuden salakuljettajana, Kansan kuvalehti, 23.06.1934, nro 25, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Helmer Winter : Thermopylain tantereilla vuonna 1897. Suomalaisen päiväkirja Kreikan-Turkin sodasta, Hakkapeliitta, 03.03.1936, nro 9, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Eino I. Parmanen : Sortovuosilta. Kuka oli kapteeni John William Nylander?, Keski-Suomen suojeluskuntalainen, 01.12.1938, nro 12, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia 
Henkilöt:  DDB  Uppslagsverket Finland
Guido Nylander

Guido Nylander (30. maaliskuuta 1896 Myrskylä – 31. elokuuta 1982 Porvoo) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueen varajohtajana Valkoisessa armeijassa. Varsinaisen elämäntyönsä hän teki kansakoulun opettajana ja armeijassa sekä suojeluskuntajärjestössä. Suomen myöhempiin sotiin hän osallistui muun muassa komppanianpäällikkönä.
Perhe ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat kauppias Johan Teodor Nylander ja Selma Irene Vasarainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Aune Inkeri Schroderuksen kanssa. Hän kävi kansakoulun ja kansanopiston sekä kaksi luokkaa Uudenkaarlepyyn ruotsalaista seminaaria, josta hän valmistui kansakoulunopettajaksi vuonna 1926. Nylander suoritti jääkärialiupseereille järjestetyn aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921 ja useita muita kursseja Suojeluskuntain päällystökoulussa.
Jääkärikausi

Nylander liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 3. helmikuuta 1917, josta hänet siirrettiin pataljoonan 4. komppaniaan 12. kesäkuuta 1917.
Suomen sisällissota

Nylander astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueen varajohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui edellä mainitussa joukossa taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella. Tampereen valloituksen jälkeen hänet siirrettiin 5. huhtikuuta 1918 alkaen 5. Jääkärirykmentin 14. jääkäripataljoonan l. komppaniaan ja osallistui sen riveissä taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Nylander palveli sisällissodan jälkeen edelleen 5. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Kuopion jalkaväkirykmentti 4. Hän toimi rykmentissä koulutusaliupseerina 1. komppaniassa. Kuopion jalkaväkirykmentti 4:stä hänet siirrettiin 5. syyskuuta 1918 Itämeren jalkaväkirykmentti 1:een, josta taasen muodostettiin myöhemmin Porin rykmentti. Porin rykmentissä hän toimi komppanianvääpelinä 5. komppaniassa. Nylander erosi armeijasta 15. marraskuuta 1919 vai voidakseen liittyä Karjala (Aunuksen retkikuntaan). Niin sanotulla lomallaan retkikunnassa hän palveli 12. toukokuuta – 19. heinäkuuta 1919 välisen ajan aunukselaisista muodostetun pataljoonan 1. komppanian päällikkönä. Edellä mainitun komppanian päällikkönä hän osallistui taisteluihin Tuuloksessa, Alavoistella ja Vitelessä.
Sotaretkeltä palattuaan hän työskenteli hetken Etsivän keskuspoliisin palveluksessa, kunnes astui takaisin armeijan palvelukseen 30. tammikuuta 1921 ja palveli koulutusaliupseerina Käkisalmen läänin rykmentissä 15. helmikuuta 1921 saakka. Hän erosi armeijasta toistamiseen ja astui 1. syyskuuta 1921 suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin sotilasohjaajaksi Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiriin, josta hänet siirrettiin 1. marraskuuta 1921 Suojeluskuntain yliesikunnan päällystökoulun vääpeliksi. Suojeluskunnista Nylander erosi 28. helmikuuta 1922 ja astui 28. maaliskuuta 1923 jälleen armeija palvelukseen ja nyt hänet sijoitettiin nuoremmaksi upseeriksi Tampereen rykmentin 1. konekiväärikomppaniaan. Kolmannen ja viimeisen kerran hän erosi armeijasta 9. tammikuuta 1924 ja työskenteli sen jälkeen kansakoulun opettajana Pernajan Thorsbyn koulussa 15. marraskuuta 1926 – 1. marraskuuta 1927 ja Kirkkonummella 1. marraskuuta 1927 – 1. elokuuta 1928 väliset ajat. Opettajan töistä hän astui takaisin suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. heinäkuuta 1928 ja nyt hänet sijoitettiin aluepäälliköksi Uudenmaan eteläisen suojeluskuntapiirin X alueelle.
Talvi- ja jatkosota

Nylander osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 10:ssä ja osallistui taisteluihin Suokannassa, Hyötiönjoella, Makslahdella ja Kuolemajärvellä. Myöhemmin sodan kestäessä hänet siirrettiin aluepäälliköksi Etelä-Uudenmaan suojeluskuntapiiriin. Välirauhan aikana Nylander jatkoi entisessä tehtävässään Etelä-Uudenmaan suojeluskuntapiirissä, kunnes jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 24:ään.
Myöhemmin hänet siirrettiin rintamajoukoista Jalkaväenkoulutuskeskus 11:een, jossa hän toimi koulutus- ja aseupseerina. Koulutuskeskuksessa hän toimikin sitten koko sodan ajan, minkä jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja työskenteli kansakoulun opettajana Lapinjärvellä vuoteen 1949 saakka ja sen jälkeen Nybron kansakoulussa Myrskylässä vuoteen 1957 saakka.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 16. heinäkuuta 1918  Vääpeli 1. marraskuuta 1918  Vänrikki 15. kesäkuuta 1921  Luutnantti 30. lokakuuta 1930  Kapteeni 1940 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Aunuksen Vapaussodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Suomen Punaisen Ristin ansiomerkki  Kansakoululaitoksen 100-vuotismitali |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania kuvattuna Libaussa vuonna 1917.
Heikki Nurmio

| Heikki Nurmio |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. lokakuuta 1887 Pihlajavesi
Kuollut: 22. heinäkuuta 1947 (59 vuotta)
Ammatti:  Rauman yhteislyseon historian ja suomen kielen opettaja
Jääkäri
Korkein arvo jääkäriaikana:  Hilfsgrupenführer
Korkein sotilasarvo:  Eversti
Heikki Eliel Nurmio (29. lokakuuta 1887 Pihlajavesi – 22. heinäkuuta 1947) oli suomalainen jääkärieversti, sotahistorioitsija ja salanimellä Aarne Mustasalo nuortenkirjailija. Nurmio tunnetaan Jääkärimarssin sanoittajana.
Tausta ja perhe

Nurmion vanhemmat olivat rovasti Henrik Nurmio ja Anna Alina Groundstroem. Heikki Nurmio vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Helvi Lydia Lausteen kanssa.
Pihlajaveden pappilan seinässä on muistolaatta siitä, kun pappilassa syntyi vuonna 1887 kirkkoherra Henrik Nurmion perheeseen poika Heikki. Perhe muutti Pihlajavedeltä jo kahden vuoden kuluttua, ensin Soiniin ja sieltä Raisioon.
Nurmion veli oli historiantutkija Yrjö Nurmio.
Opinnot

Nurmio kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta reaalilyseosta vuonna 1906. Hän jatkoi opintoja Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla ja liittyi Varsinaissuomalaiseen osakuntaan. Nurmio suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1911 ja kasvatusopin tutkinnon vuonna 1912. Hän auskultoi Helsingin suomalaisessa normaalilyseossa vuosina 1911–1912 ja suoritti filosofian maisterin tutkinnon vuonna 1926. Hän antoi opettajanäytteet suomalaisessa normaalilyseossa vuonna 1927.
Upseerin uraansa liittyen hän suoritti vuonna 1924 viiden kuukauden opintomatkan Karlbergin sotakorkeakouluun ja kadettikouluun seuraamaan sotahistorian opetusta. Sotakorkeakoulun komentajakurssin hän suoritti vuonna 1928.
Opetustyö

Nurmio hoiti marraskuun vuonna 1911 Turun suomalaisen yhteiskoulun maantiedon, historian ja suomen kielen opettajan toimia viransijaisena ja toimi kevätlukukauden vuonna 1914 Parikkalan yhteiskoulun johtajana sekä historian ja suomen kielen opettajana sekä kevätlukukauden 1915 Varsinais-Suomen Kansanopiston johtajan ja syyslukukauden 1915 Rauman yhteislyseon historian ja suomen kielen opettajan toimia. Hän toimi sotahistorian tuntiopettajana Kadettikoulussa vuosina 1920–1923 ja opettajana sotilaspedagogisilla kursseilla Helsingissä, Viipurissa, Mikkelissä ja Hämeenlinnassa vuosina 1924–1925 sekä sotilaspedagogiikan tuntiopettajana Sotakorkeakoulussa kevätlukukauden vuonna 1928 ja Kadettikoulussa syyslukukauden vuonna 1927.
Jääkäriaika

Nurmio liittyi 2. tammikuuta 1916 vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Missejoella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti vuonna 1917 Libaussa järjestetyn sotakoulun B-kurssin ja osallistui Suomalaisen sotilaskäsikirjan toimittamiseen ja toimituskuntaan sekä kirjoitti sanat Jääkärimarssiin.
Suomen sisällissota

Nurmio astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Vaasaan, Suomeen 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 21. huhtikuuta 1918 lähettiupseeriksi kenraalimajuri Wilkmanin esikuntaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Viipurissa.
Sodan jälkeinen aika

Nurmio siirrettiin sisällissodan jälkeen 5. kesäkuuta 1918 alkaen Ylipäällikön esikuntaan (myöhemmin Sotaväen esikunta), missä hän palveli henkilöstötoimistossa aluksi toimistoupseerina ja myöhemmin päällikkönä. Ylipäällikön esikunnasta hänet komennettiin lyhyeksi ajaksi vuonna 1919 kansliapäälliköksi sotakoulujen tarkastajan käyttöön. Sotaväen esikunnasta hänet siirrettiin 24. syyskuuta 1924 Kadettikouluun, missä hän toimi sotahistorian opettajana. Yleisesikunnan sotahistoriallisen toimiston päälliköksi hänet nimitettiin 18. helmikuuta 1925 ja Kadettikoulun johtajaksi 29. elokuuta 1925. Kadettikoulusta hän palasi 28. huhtikuuta 1927 aikaisempaan tehtäväänsä Yleisesikunnan sotahistoriallisen toimiston päälliköksi. Hän joutui kumminkin hoitamaan oman virkansa ohella myös Kadettikoulun johtajan tointa 27. syyskuuta 1927 saakka. Nurmio oli komennettuna Saksaan 15. marraskuuta – 8. joulukuuta 1929 väliseksi ajaksi. Saksassa hän suoritti sotahistoriallisia tutkimustöitä valtakunnanarkistossa. Nurmio nimitettiin vuonna 1938 puolustusministeriön Sotahistoriallisen arkiston päälliköksi, ja hän osallistui Suomen jääkärien elämäkerraston toimittamiseen. Talvi- ja jatkosodan aikana Nurmio työskenteli puolustusministeriön, Päämajan ja Puolustusvoimain pääesikunnan sotahistoriallisen toimiston päällikkönä. Hänet haudattiin Raisioon.
Luottamustoimet

Nurmio toimi Suomen Sotahistoriallisen Seuran sihteerinä vuosina 1921–1922 ja oli Jääkäritoimiston jäsenenä vuosina 1919–1921 sekä Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1922–1923 ja 1936–1938. Sotamuseolautakunnan jäsenenä hän toimi vuonna 1932 ja oli Valtioneuvoston määräämä apujäsenenä tutkintolautakunnassa suomen kielessä suoritettavia tutkintoja varten vuosina 1923–1945. Hänelle myönnettiin Kadettikunnan elinikäinen jäsenyys vuonna 1929 ja kunniajäsenyys vuonna 1938.
Kirjallinen tuotanto

Suomen vapaussota (kuului teoksen toimitusuntaan ja kirjoitti VII osaan kuvauksen Wilkmanin ryhmän toiminnasta Viipurin operaatiossa)
Vallankumous ja kansalaissota suomessa 1917 – 1918 (kirjoitti esipuheen S. M. Svetshnikovin suomenkieliseen painokseen)
Suomen puolustusvoimat kuvateos (kirjoitti artikkelin Suomen sotalaitos viiden vuosisadan aikana)
Suomen sota 1941 – 1945 II osa (kirjoitti Karjalan armeijan toimintaa käsittelevän kirjoituksen)
Jääkärit maailmansodassa (kirjoitti Erik Jernströmin toimittamaan teokseen kuvauksen jääkäriliikkeestä ja 27. Jääkäripataljoonan vaiheista)
Kirjoitti Jääkärimarssin sanat
Jääkärin päiväkirja, 1919
Viipurin valloitus (yhdessä L. Grandelin kanssa), 1919
Sotataidon kehitys vanhalla ajalla, 1921
Jokikylän pojat (salanimellä Aarne Mustasalo), 1923
Jokikylän pojat Turun koulussa (salanimellä Aarne Mustasalo), 1926
Jokikylän abiturientit (salanimellä Aarne Mustasalo), 1929
Kun itämyrsky vinkui (salanimellä Aarne Mustasalo), 1930
Ystäväni Kleopatrankadun 13:ssa: romaani nykyhetken Helsingistä (salanimellä Aarne Pohjanmies), Otava 1931
Jääkäri-Invalidi (toimitti ko. julkaisua vuosina 1929 – 1936)
Suomen Jääkärien Elämäkerrasto (puolustusministeriön historiallisen toimiston päällikkönä johti ko. julkaisun toimittamista), 1938.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgrupenführer 31. toukokuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 13. toukokuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1922  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1926  Eversti 16. toukokuuta 1938 |     |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Tor Nørretranders

Tor Nørretranders
Tor Nørretranders (s. 20. kesäkuuta 1955) on tanskalainen tietokirjailija. Nørretranders syntyi Kööpenhaminassa, Tanskassa. Hänen kirjansa ja esitelmänsä käsittelevät pääosin tiedettä ja sen roolia yhteiskunnassa. Useimmissa kirjoissaan hän ehdottaa miten yhteiskunnan pitäisi yhdistyä ja mukautua tieteen uusiin saavutuksiin.
Elämäkerta

Tor Nørretrandersin vanhemmat ovat Yvonne Levy (1920-) ja Bjarne Nørretranders (1922–1986). Hän valmistui Roskilden yliopistosta 1982 meni naimisiin vaimonsa Ursula Krabben kanssa vuonna 1993.
Teoksia

Einstein, Einstein (2005), Politikens Forlag
Menneskeføde (2005), Tiderne skifter
At tro på at tro (2003), Anis
Det generøse menneske. En naturhistorie om at umage giver mage. (2002) Peoples Press
Homo generosus - Seksiä, taidetta ja bisnestä (Arkistoitu – Internet Archive) (suomentanut Tarmo Haarala, Art House 2004, ISBN 951-884-383-X)
Stedet som ikke er (1997), Aschehoug
Person på en planet (1995), Aschehoug
Verden vokser (1994), Aschehoug
Mærk verden (1991), Gyldendal
Det udelelige (1985), Gyldendal
Kosmos eller kaos (1984)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Korea  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Ohjevirhe

Ohjevirhe eli informaatiovirhe on tuotteen käyttöohjeessa oleva tai markkinoinnissa käytetty väärä tai kertomatta jätetty tieto. Ohjevirheet voidaan luokitella negatiivisiksi tai positiivisiksi ohjevirheiksi. Negatiivinen ohjevirhe tarkoittaa, että tuotteen turvallisuuspuute aiheutuu kertomatta jätetystä seikasta, joka olisi pitänyt ilmaista käyttöohjeessa tai varoituksena. Positiivinen ohjevirhe tarkoittaa, että tuotteen markkinoinnissa tai käyttöohjeessa on annettu virheellisiä tietoja tuotteesta tai sen käytöstä. Tuotevastuulain (694/1990, 3 §) mukaan korvausvelvollisuus voi syntyä ohjevirheen perusteella. Ohjevirhe on esimerkiksi vaatteeseen liitetty virheellinen pesuohje. Jos vaate virheen vuoksi värjää pesussa muita vaatteita, syntyy korvattava tuotevahinko.
S/S Oberon III

| S/S Oberon III |
| --- | --- |
Tyyppi:  Höyrykäyttöinen hinaaja  Nykyisin huviliikenteessä
Lippuvaltio:   Suomi
Kotipaikka:  Savonlinna
Omistaja:  Yksityisomistuksessa
Aiemmat omistajat:  A.Ahlström Oy, Varkaus (1919–1968)  Tehdaspuu Oy (1968–1970)
Rakennustelakka:  A.Ahlström Osakeyhtiön telakka, Varkaus
Vesillelasku:  1919
Tekniset tiedot
Pituus:  26,18 m
Leveys:  5,02 m
Syväys:  2,60 m
Koneisto:  Compound-höyrykone
Koneteho:  203 ihv kW
Nopeus:  14 kn
S/S Oberon III on höyrylaiva, joka on rakennettu hinaajana vuonna 1919 A.Ahlström Osakeyhtiön telakalla Varkaudessa. Aluksen suunnitteli Johan Valpas Pulliainen ja tehokkaan höyrykoneensa ansiosta hinaaja oli nopeampi kuin valtaosa Saimaan matkustaja-aluksista. Se työskenteli pääsääntöisesti puutavaran linjahinauksessa Joensuun ja Varkauden välillä. Ammattiliikenteessä alus oli vuoteen 1970 asti, jolloin se myytiin yksityisomistukseen.
Tekniset tiedot

Rakennusaine: Teräs
Kattila: 75 m²
Polttoaine: Puu
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Aiheesta muualla

Suomen Höyrypursiseura
Ogdoadi

Denderan Hathorin temppelin Ogdoadia kuvaava reliefi.
Ogdoadilla tarkoitetaan muinaisen Egyptin jumalryhmää. Sana tulee kreikankielisestä sanasta joka tarkoittaa kahdeksaa. Ryhmä muodostui neljästä jumalparista, joita palvottiin Hermopoliissa ja joita egyptiläiset kutsuivat nimellä šmun ’kahdeksan’. Nämä jumalat olivat kaaoksen alkuvoimia. Muinaisegyptiläiset käyttivät jumalryhmästä nimeä Khemenu. Jumalryhmä oli erityisen suosittu Hermopoliin (muinaisegyptinkieliseltä nimeltään Wenu) ympäristössä, mutta sitä palvottiin laajasti myös muualla Egyptissä.
Ogdoadiin katsottiin kuuluvan neljä sammakkopäistä ja neljä käärmepäistä jumalaa, ja heidän uskottiin hallinneen maailmankaikkeutta ennen maailman luomista. Jumalat olivat sammakkoja ja jumalattaret käärmeitä. Jumalasta ja jumalattaresta muodostetut parit edustivat kaaoksen eri puolia, jotka olivat olemassa ennen auringonjumalan syntyä. Nun ja hänen vaimonsa Naunet edustivat alkuvettä, Heh ja Hehet rajatonta avaruutta, Kuk (Kek) ja Kauket (Keket) pimeyttä sekä Amon ja Amonet salattua voimaa tai läpinäkymättömyyttä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ogdoadi Wikimedia Commonsissa
Torsten Odén

Jarl Torsten Odén (28. heinäkuuta 1895 Helsinki – 27. marraskuuta 1916 Latvia) oli suomalainen jääkäri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Riianlahdella vuonna 1916, jossa hän katosi partiokahakassa.
Perhe ja koulutus

Odénin vanhemmat olivat konemestari Karl Johan Odén ja Johanna Dahlin. Odén kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1914 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1914–1916.
Jääkärikausi

Odén työskenteli matematiikan opettajan viransijaisena Kristiinan ruotsalaisessa yhteiskoulussa syyslukukaudella 1915 ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 21. helmikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 30. toukokuuta 1916 heikon terveydentilan vuoksi pataljoonan täydennysjoukkoon. Hänet siirrettiin myöhemmin terveydentilansa parannuttua pataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella, missä hän katosi Oberzugführer Harald Öhquistin johtaman partion jouduttua kahakkaan 27. marraskuuta 1916. Hän joutui myöhemmin saatujen tietojen mukaan venäläisten sotavangiksi haavoittuneena ja menehtyi venäläisten sotilassairaalassa.
Suomen sotasurmat 1914-1922 ilmoittaa Odénin menehtyneet haavoihinsa, mutta tietoa voidaan pitää epäluotettavana, koska ruumista ei ole koskaan löydetty.
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Odengatan

Odengatania länteen päin vuonna 2010.
Odengatan on Tukholman Vasastadenilla ja Östermalmilla sijaitseva katu, joka ulottuu itä-länsisuunnassa Valhallavägeniltä Sankt Eriksplanille. Sen varrella sijaitsevat muun muassa Tukholman kaupunginkirjasto, Odenplan ja Vasaparken.
Kuvia

Odengatanin alkupäässä sijaitsee arkkitehtuuriltaan englantilaisvaikutteinen Lärkstadenin alue, joka koostuu 1900-luvun alussa rakennetusta varakkaiden yksityisasunnoista. Alueella sijaitsee nykyisin monia diplomaattisia edustustoja, kuvassa Latvian suurlähetystö.
Kreikkalaisortodoksinen Pyhän Yrjön kirkko Odengatanin ja Birger Jarlsgatanin kulmassa. Anders Gustav Forsberg, 1890.
Olssons Skor -kenkäkaupan valomainos Odengatan 41:ssä on säilynyt, vaikka liikettä ei enää ole. Tiloissa toimii nykyisin samanniminen baari.
Odengatan kulki aiemmin Sveavägenin yli vuonna 1897 rakennettua siltaa pitkin. Noin 1920-luvun alussa Sveavägen nostettiin täyttömaan avulla samaan tasoon Odengatanin kanssa, mutta silta jäi paikalleen maan alle.
Kustaa Vaasan kirkko Odenplanin laidalla. Odengatan kuvassa vasemmalla.
Odengatanin ja Dalagatanin kulmassa on Erik Lallerstedtin piirtämä entinen postikonttori vuodelta 1929.
Ragnar Östbergin suunnittelema vuonna 1931 valmistunut entinen tyttökoulu osoitteessa Odengatan 80.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Odengatan Wikimedia Commonsissa
Näköala sillalta

| Näköala sillalta> A View from the Bridge |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Arthur Miller
Alkuperäiskieli:  englanti
Tyylilaji:  tragedia
Tapahtumapaikka ja -aika:  Eddie Carbonen asunto ja sen lähiympäristö
Kantaesitys:  29.9.1955
Kantaesityspaikka:  Coronet Theatre (nyk. Eugene O’Neill Theatre), New York
Henkilöt
Henkilöt:  Eddie Carbone  vaimo Beatrice  kasvattitytär Catherine  Rodolpho  Marco
Kuoro:  lakimies
Näköala sillalta (A View from the Bridge) on yhdysvaltalaisen Arthur Millerin näytelmä, joka kantaesitettiin yksinäytöksisenä vuonna 1955 Martin Rittin ohjauksessa. Se menestyi huonosti, ja Miller laajensi näytelmän kaksinäytöksiseksi; tämä versio tunnetaan nykyisin alkuperäistä paremmin. Pidempi versio kantaesitettiin Lontoon West Endissä Peter Brookin ohjaamana 11. lokakuuta 1956.