Valtion Alkoholiliike
Uudistettu kieltolaki

Jo vuoden 1920 valtiopäivillä tehtiin eduskuntaesitys kieltolain muuttamiseksi. Asiaa käsiteltiin talousvaliokunnassa, ja sen jälkeen myös hallitus katsoi, että kieltolaista saatujen kokemusten perusteella lain toimeenpanon ja lain noudattamisen valvonnan kannalta oli välttämätöntä muuttaa ja täydentää kieltolakia. Valtioneuvosto asetti asiaa valmistelemaan komitean, jonka mietinnön perusteella hallitus antoi esityksensä eduskunnalle.
Kesäkuun alussa 1922 voimaan tulleen uudistetun kieltolain mukaan alkoholin valmistus ja alkoholipitoisten aineiden maahantuonti oli edelleen valtion yksinoikeus. Tämän oikeuden käyttö oli luovutettu Valtion Alkoholiliikkeelle. Se puolestaan myi tuotteet apteekeille, sairaaloille ynnä muille valtioneuvostolta luvan saaneille laitoksille. Apteekeilla oli lupa myydä alkoholipitoisia aineita lääkärin joka kerta erikseen antamasta määräyksestä. Denaturoidun alkoholin valmistuksesta, maahantuonnista ja myynnistä oli säädetty eri laki.
Apteekkien asiakkailleen myymä alkoholi oli hyvin kallista, sillä lääkärin kirjoittama resepti maksoi 20–50 markkaa ja apteekin voittomarginaali oli suuri. Lisäksi Valtion Alkoholiliikkeen täytyi Suomen ja Ranskan välisen kauppasopimuksen perusteella ostaa kaikki konjakit ja viinit Ranskasta, jossa väärentämätön rypäleviini ja siitä tislatut tuotteet olivat laadukkaita mutta kalliita. Vain alkoholilajit, joita Ranskasta ei ollut saatavilla, oli lupa hankkia muista maista. Myös aineista kannetut tullimaksut olivat korkeita niin, että esimerkiksi tynnyrissä maahantuodusta konjakista täytyi maksaa tullia 31,75 markkaa litralta. Näin vain varakkaat suomalaiset pystyivät ostamaan lääkinällisiin tarkoituksiin tarvitsemansa alkoholin apteekeista muiden joutuessa turvautumaan salakuljettajiin ja viinakauppiaisiin. Toisaalta näiden konjakkina myymä neste oli vain viinaa, johon oli lisätty esansseja ja poltetusta sokerista saatavaa sokeriväriä. Joidenkin alkoholilaatujen myynti apteekeista oli kiellettyä, sillä lääkintöhallitus katsoi lausunnossaan, ettei arrakki, rommi, punssi, vermutti ja angostura bitter ole lääkeainetta, vaikka asiakkaat olisivat halunneet niitä lääkkeenä käyttää.
Salakuljettajilta ja luvattomilta alkoholikauppiailta takavarikoitujen ja valtiolle menetetyksi tuomittujen alkoholipitoisten aineiden vastaanotto oli Alkoholiliikkeen kauppa- ja välitysliikkeen tehtävä. Tullikamarien ja poliisilaitosten oli lähetettävä nämä aineet valtion varastoon, sillä niitä ei saanut myydä huutokaupoissa kuten muita menetetyksi julistettuja tavaroita. Takavarikoitu alkoholi työllisti Valtion Alkoholiliikettä sen omasta mielestä kohtuuttomasti. Takavarikoidut tuotteet lähetettiin liikkeeseen kaikennäköisissä kanistereissa, pulloissa ynnä muissa kuljetusastioissa, joita yhdessä lähetyksessä saattoi olla tuhansia. Jokainen astiallinen täytyi liikkeessä mitata, tarkastaa ja arvioida. Lisäongelmana oli kutakin takavarikkoa koskevat osoitelaput, jotka saattoivat pudota pois. Hankaluuksia tuotti myös lähetyspaikalla ja vastaanottopaikalla tehtyjen mittausten eroavuudet, sillä mittaustavat ja mittauslämpötilat vaikuttivat tuloksiin. Eikä astioiden vuotaminen ja särkyminenkään ollut harvinaista. Alkoholiliikkeen oli maksettava takavarikontekijälle valtiolle menetetyksi tuomitusta juomasta korvaus alkoholiprosentin mukaan ja kustannettava aineen tislaus alkoholitehdas Keskuksessa sekä kuljetus eri paikkojen välillä. Näin tällaisen alkoholin hinta muodostui paljon kalliimmaksi verrattuna omissa tehtaissa valmistettuun spriihin.