stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fatah
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.fateh.ps/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Arabien–Israelin konflikti
| n k Israelin historia |
| --- | --- | --- |
| Israelin maa |  Israelin esihistoria  Israelin ja Juudan historia  Juutalaiset  Sionismi  Alija  Tel Aviv (1917)  Viisi sopimusta: McMahon–Husain-sopimus (1915–16)  Sykes–Picot-sopimus (1916)  Balfourin julistus (1917)  Weizman–Feisalin sopimus (1919)  Feisal–Frankfurter-sopimus (1919)  Palestiinan brittiläinen mandaatti  Transjordania (1921)  Valkoinen paperi (1939)  Kuolleenmeren kääröt  |  |
| Itsenäinen Israel |  YK:n jakosuunnitelma  Israelin itsenäisyysjulistus  Juutalainen pakolaisuus arabimaista  Arabien–Israelin konflikti Israelin–Palestiinan konflikti  Israelin itsenäisyyssota (1948–49)  Suezin kriisi (1956)  Fatah ja Palestiinan vapautusjärjestö  Kuuden päivän sota (1967)  Jom kippur -sota (1973)  Camp Davidin rauha (1978)  Operaatio rauha Galileaan (1982)  Sabra ja Shatila  Ensimmäinen intifada  Oslon rauhanprosessi (1993–2000)  Israelin ja Jordanian rauhansopimus (1994)  Toinen intifada  Tiekartta (2003)  Libanonin sota 2006  Dimonan ja Nahal Sorekin tutkimuslaitokset  Mossad  Kibbutsit ja Mošavit  Operaatio Mooses  Mordechai Vanunu  Juutalaisten pakolaisuus Venäjältä (1989)  Jitzhak Rabinin salamurha (1995)  |  |
| Nyky-Israel |  Juutalaissiirtokunnat  Länsiranta Juudean ja Samarian hallintoalue  Gazan kaista  Jerusalem Länsi-Jerusalem  Itä-Jerusalem  Golanin kukkulat  |  |
Jasser Arafat
Berezina

| Berezina, Bjarezina |
| --- | --- |
 Onkijan näkökulma Berezina-joelle.
Alkulähde:  1 km Dokšytsysta lounaaseen, 54°53′01″N, 27°44′26″E, Vitsebskin alue, Valko-Venäjä
Laskupaikka:  yhtyy Dnepr-jokeen (52°32′59″N, 30°15′00″E), jonka osana laskee Mustaanmereen
Maat:  Valko-Venäjä
Pituus:  561 km
Valuma-alue:  24 500 km²

Berezina, Beresina tai Bjarezina (valkoven. Бярэ́зіна, Bjarezina, ven. Березина) on Valko-Venäjän keskiosien läpi virtaava, 561 kilometriä pitkä Dneprin sivujoki. Joen valuma-alue kattaa 24 500 km².
Talvinäkymä Berezinalle Svetlahorskissa.
Berezina on navigoitava Barysausta alavirtaan ja merkittävä kuljetusväylä. Esimerkiksi puutavaraa siirretään jokea pitkin. Berezina ja sen sivujoki Bóbr sopivat myös vesiretkeilyyn esimerkiksi meloen.
Berezina ("Bjaresina") on Dneprin sivuhaara Valko-Venäjällä.
Joen yläjuoksulla sijaitseva Bjarezinan biosfäärialue on yksi Valko-Venäjän tärkeimmistä ympäristönsuojelualueista.
Taajamia ja keskeisimpiä siltoja

Dokšytsy – P3 kantatien silta
Bjarezinan biosfäärialue ja M3 valtatien silta
Kantatien P63 silta
Barysau (Borisov) – rautatien, P53 kantatien ja M1 (E30) moottoritien sillat
Berazino (Berezino) – M4 valtatien silta
Elizovo - rautatien silta
Babruisk (Bobruisk) – M5 valtatien, P43 kantatien ja rautatien sillat
Svetlahorsk (Svetlogorsk) – P149 kantatien, rautatien ja paikallistien sillat
Näiden lisäksi joen pääuoman yli pääsee ainakin parista kohtaa lossiyhteydellä.
Joen koko valuma-alueen piirissä asuu merkittävä osa Valko-Venäjän väestöstä. Esimerkiksi maan pääkaupunki Minsk sijaitsee joen valuma-alueella, koska Berezinan sivuhaara Svislatš (valkoven. Сьвіслач) virtaa kaupungin läpi.
Historiaa

Joki tunnetaan Napoleonin sotajoukkojen siellä venäläisille kärsimistä raskaista tappioista niiden perääntyessä Moskovasta vuonna 1812.
Berezinasta on kanavayhteys Itämeren valuma-alueelle Väinäjoen vesistöön.lähde?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hydrologisia tilastoja 1881-1985: Berezina at Bobruysk (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (unesco.org)
Karttaa vuoden 2004 tulvan laajuudesta Dneprin vesistössä (Arkistoitu – Internet Archive) (dartmouth.edu) (englanniksi)
Beretta Modello 38

| Beretta Modello 38 |
| --- | --- |

Tyyppi:  Konepistooli
Valmistaja:  Fabbrica d'Armi Pietro Beretta S.p.A.
Valmistusmaa:   Italia
Valmistusvuodet:  1938–1950
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  9×19 mm Parabellum
Aseen pituus:  946 mm 
Piipun pituus:  315 mm 
Paino (tyhjänä):  5 kg (M38A-malli) 
Lipas:  Tankolipas
Kapasiteetti:  10 / 20 / 40  patruunaa
Ammuksen lähtönopeus:  Noin 420 m/s 
Tulinopeus (laukausta/min):  600 laukausta minuutissa 
Moschetto Automatico Beretta Modello 1938 on italialaisen Fabbrica d'Armi Pietro Beretta S.p.A.:n vuosina 1938–1950 valmistama konepistooli. Se oli Italian lisäksi palveluskäytössä Argentiinassa, Romaniassa ja Saksassa.
Historia

Ase suunniteltiin alun perin vuonna 1935 kehitetyn itselataavan karabiinin pohjalta. Aseesta tehtiin modifikaatio nimeltä Beretta 38/42, joka oli aseen kenttäversio ja oli massatuotantoon tarkoitettu yksinkertaisempi ja kevyempi versio. Versiossa puinen karbiinimallinen etutukki muotoiltiin uudelleen ja piipun vaippa poistettiin.
Tekniset tiedot

Rakenne: Massasulku
Rihlaus: 6 rihlaa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Beretta Modello 38 Wikimedia Commonsissa
MAB a Berettaweb.com
Train Express Régional

| Train Express Régional> TER |
| --- | --- |
 Logo
Perustiedot
Junatyyppi:  paikallisjuna lentokenttäjuna
Alue:  Dakar, Senegal
Liikenne alkoi:  joulukuu 2021 (1. vaihe)
Reitti
Alkuasema:  Dakarin päärautatieasema
Väliasemat:  14
Pääteasema:  Blaise Diagnen kansainvälinen lentoasema
Matkan pituus:  55 km
Palvelut junassa
Luokat:  1. ja 2.
Istumapaikat:  531
Viihdepalvelut:  Wi-Fi
Tekniset tiedot
Kalusto:  Alstom Coradia Polyvalent
Raideleveys:  1 435 mm
Sähköistettu osuus:  25 kV AC 50 Hz
Matkanopeus:  160 km/h
Train Express Régional (TER) on 55 kilometriä pitkä paikallisliikenteen rautatielinja Senegalissa. Koko linjan valmistuttua se kulkee pääkaupunki Dakarin keskustasta Blaise Diagnen kansainväliselle lentoasemalle.
Historia

Rakennustyöt alkoivat joulukuussa 2016, ja ensimmäinen vaihe valmistui joulukuussa 2021. Ensimmäisessä vaiheessa parannettiin 36 km vanhaa rataa Dakarista Diamniadioon. Toinen vaihe on 19 km pitkä uusi rata Diamniadiosta lentoasemalle. Se on rakenteilla.
Ranskalaisyhtiöt Engie Ineo ja Thales suunnittelivat radan. Thales toimitti tekniset järjestelmät, kuten Euroopassa käytetytyn European rail traffic management system (ERTMS) -opastinjärjestelmän ja lippujärjestelmän. Ratayhteyden rakensi konsortio, johon kuuluivat Eiffage, Yapi Merkezi ja Compagnie Sahélienne d’Entreprise. Senegalainen rakennusyhtiö SERTEM rakensi kahdeksan uutta asemaa ja muita rakennuksia. Projektinhallinnan assistenttina toimi kansainvälinen suunnittelu- ja konsulttiyritys SYSTRA. Ranskalainen Alstom toimitti junayksiköt, joita hankittiin aluksi 15 ja vuonna 2024 seitsemän lisää.
Projekti maksoi noin miljardi euroa. Ensimmäisen vaiheen rahoittivat Afrikan kehityspankki, Islamilainen kehityspankki, Ranskan kehitysapuvirasto, Ranskan Direction générale du Trésor ja Senegalin valtio.
Rata ja liikennöinti

Rautatien alkupiste on Dakarissa ja päätepiste Blaise Diagnen lentoasemalla. Kaksoisratainen rautatie on kokonaisuudessaan 55 km pitkä, ja sen varrella on 14 asemaa. Yhden suunnan matka kestää 45 minuuttia, ja junien vuoroväli on 6–8 minuuttia. Suurin osa asemista on uusia. Linjaa varten on kaksi varikkoa, toinen infrastruktuurin ja toinen kaluston huoltoon. Radan raideleveys on normaaliraideleveys 1 435 mm ja sähköistys 25 kV AC 50 Hz.
Rinnalle rakennetaan myös metrin raideleveyden rahtirata.
Kalusto

Radalla käytetään Alstom Coradia Polyvalent -moottorijunia, jotka voivat toimia sekä sähköllä että dieselillä. Nelivaunuiset junat ovat 72 m pitkiä, ja niihin mahtuu 531 matkustajaa. Niiden suurin matkanopeus on 160 km/h. Junat on varustettu tason 2 Eurooppalaisella kulunvalvontajärjestelmällä (ETCS). Junia hankittiin aluksi 15 ja myöhemmin seitsemän lisää.
Aiheesta muualla

TERin omat sivut
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Train Express Régional Wikimedia Commonsissa
Kartta TERin reitistä
TER-juna Dakarissa.
Marokkolainen keittiö

Marokkolaista kuskusia
Marokkolainen keittiö on saanut vaikutteita muualta Afrikasta, arabialaisesta kulttuurista ja Euroopasta. Sekä kasviksiin että lihaan ja kalaan käytetään paljon mausteita. Tyypillisiä mausteita ovat kaneli, inkivääri, cayennepippuri, paprikajauhe, juustokumina ja kurkuma. Ruoka syödään käsin tai leipää dippaamalla. Alkuruokana tarjotaan salaatteja. Pääruokia maustetaan varsinaisten mausteiden lisäksi joskus sitruunalla ja harissa-tahnalla. Marokossa berbereiltä omaksuttu, durumvehnästä valmistettu couscous on Marokossa kansallisruoka. Sitä tarjotaan lisukkeena lampaan- ja kananlihan sekä kasvisruokien kanssa. Siitä tehdään myös salaatteja, joita käytetään meze-alkupaloina. Marokon kansallisjuoma taas on makea minttutee. Jälkiruoissa on hedelmiä, joiden kanssa käytetään minttua ja hunajaa. Marokkolaisessa keittiössä yhdistetään suolaisia ja makeita ruokia. Yleisiä ruokia couscousin lisäksi ovat tagine-muhennospata, pastilla-piiras ja harira-keitto. Tagine sisältää vaihtelevasti kasviksia ja lihaa. Siinä voi olla tomaattisia lihapullia tai sipulia, oliiveja, hedelmiä, kanaa tai lammasta. Pastillassa on lehtitaikinakuori, joka on täytetty pääasiassa kanalla tai pululla. Piiraan päälle ripotellaan tomusokeria ja kanelia. Harira-keitto sisältää yleisimmin tomaatteja, kikherneitä, linssejä ja lihalientä.
Troijan puuhevonen

Troijan puuhevonen vuoden 2004 elokuvasta Troija, esillä meren rannassa Çanakkalessa, Turkissa.
Troijan puuhevonen on kreikkalaisessa mytologiassa Troijan sodassa käytetty sotajuoni. Kreikkalaiset onnistuivat tunkeutumaan piirittämäänsä Troijaan kätkeytymällä onton hevosen sisään, jonka troijalaiset itse veivät kaupunginmuurien sisäpuolelle luullen sitä lahjaksi. Tunnetuin kuvaus puuhevosesta on Vergiliuksen Aeneis-eepoksen 2. laulussa, minkä lisäksi se mainitaan esimerkiksi Homeroksen Odysseiassa (VIII.493–).
Kreikkalaiset olivat hyökänneet Troijaan pelastaakseen troijalaisten kaappaaman Helenan, joka oli Menelaoksen, kreikkalaisten johtajan puoliso. Piiritys oli jatkunut jo kauan, ja kreikkalaiset olivat häviämässä. Jopa eräs heidän puolikuolematon sankarinsa, Akhilleus, oli surmattu, ja kreikkalaiset olivat epätoivoisia.
Lopulta Odysseus keksi rakentaa puusta mahtavan onton hevosen, jonka sisään osa sotilaista, muiden muassa Odysseus itse, voisivat piiloutua. Tehtävä annettiin Epeiokselle, ja hevosen valmistuttua se jätettiin Troijan edustalle samalla kun muut kreikkalaiset purjehtivat läheisen saaren taakse piiloon, niin että troijalaiset luulivat heidän luovuttaneen ja purjehtineen pois. Troijalaiset pitivät hevosta lahjana ja voitonmerkkinä ja päättivät viedä hevosen kaupunkiin Troijan torille, vaikka he joutuivat tuhoamaan osan muurista, koska hevonen oli niin suuri, ettei se mahtunut portista.
Illalla iloiset troijalaiset juhlivat kreikkalaisten antautumista. Pappi Laokoon kuitenkin epäili jotain, mutta merestä nousi kaksi käärmettä, jotka tappoivat hänet ja hänen poikansa, koska jumalat olivat päättäneet Troijan tuhosta. Keskellä yötä sotilaat ja Odysseus tulivat ulos hevosesta, tappoivat vartijat ja avasivat kaupungin portit muille sotilaille, jotka olivat purjehtineet huomaamatta takaisin Troijan lähelle. Kreikkalaiset kävivät yhdessä troijalaisten kimppuun, ja juhlimisesta väsyneet Troijan asukkaat tapettiin nopeasti.
Sanontana Troijan hevonen tarkoittaa vertauskuvallisesti mitä tahansa juonta, jossa uhri houkutellaan vapaaehtoisesti päästämään vihollinen luokseen. Siitä ovat saaneet nimensä myös troijalaiset eli viattomiksi naamioidut tietokoneen haittaohjelmat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Troijan puuhevonen Wikimedia Commonsissa
Adolf von Becker

Adolf von Becker
Adolf von Becker (14. elokuuta 1831 Helsinki – 23. elokuuta 1909 Vevey, Sveitsi) oli suomalainen taidemaalari, joka sai professorin arvonimen.
Henkilöhistoria

Adolf von Beckerin vanhemmat olivat professori Reinhold von Becker ja Karolina Idestam. Hän tuli ylioppilaaksi Helsingissä 1848, opiskeli oikeustiedettä ja  suoritti tuomarintutkinnon 1853 ja kameraalitutkinnon 1854. Turun hovioikeuden auskultanttina von Becker toimi 1853.  Hän oli aatelissäädyssä valtiopäivämies 1877–1878, 1888 ja 1891.
Adolf von Beckerin veljiä olivat professori, valtioneuvos Frans Josef von Becker ja opettaja, kirjailija Karl Hugo von Becker.
Taideopinnot > Opinnot Suomessa

Von Becker aloitti taideopintonsa Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja yliopiston piirustussalissa. Vielä tällöin hän harkitsi myös arkkitehdin ammattia, mutta päätti unohtaa epävarmat urahaaveensa ja ruveta lukemaan lakia.  Vuonna 1859 von Becker lähti, Robert Wilhelm Ekmanin rohkaisusta, opiskelemaan Kööpenhaminaan taidetta. Kööpenhaminan Akatemiasta hän valmistui vuonna 1856 käytyään läpi alkeisluokan ja malliluokan.
Taideopinnot > Düsseldorf ja Pariisi

Vuonna 1858 hänet osoitettiin suosituskirjeellä Thomas Couturen akatemiaan Pariisiin. Matkan varrella von Becker pysähtyi Düsseldorfissa. Pariisi pelästytti hänet ihmisvilinällään ja suuruudellaan ja hän palasi takaisin Düsseldorfiin. Düsseldorfin taideakatemiassa opiskelu ei ollut kuitenkaan hänelle mieleistä, joten von Becker palasi vuoden 1859 alussa Pariisiin Couturen akatemiaan. Couture painotti opiskelussa paljolti espanjalaisia mestareita ja maalasi paljon "märkää märälle" tekniikalla sekä kehotti oppilaita käyttämään yksinkertaista värivalikoimaa paletilla. Vuonna 1860 Couture kuitenkin sulki oman ateljeekoulunsa, eikä von Becker ehtinyt viipyä viittä kuukautta enempää akatemiassa. Von Becker päätti tämän jälkeen lähteä opiskelemaan École des Beaux-Artsiin läpäistyään akatemian pääsykokeen.
Vuonna 1862 von Becker kokeili ystävänsä Olaf Isaachsenin kanssa Gustave Courbetin uutta akatemiaa, mutta yritys kaatui huonon taloudellisen tilanteen takia.
Taideopinnot > Lisää opiskelua ja matkustelua

1860-luvulla von Beckeriä kiinnosti määrätietoinen taiteiden opiskelu Pariisissa. Hän tutustui eri taiteilijoiden kouluihin ja opetusmenetelmiin. Opettajia olivat muun muassa Felix-Joseph Barrias, Ernest Herbert, Leon Cogniet ja Leon Bonnat. Hän syvensi vielä tietojaan matkustelemalla. Vuonna 1859 von Becker kävi Belgiassa ja vuonna 1864 matkastipendin avulla Espanjassa, jäljentäen Madridissa vanhojen mestarien teoksia. Pariisista moni taiteilija hakeutui Madridiin kopioimaan ja tutkimaan espanjalaisten vanhojen mestarien teoksia, kuten Murillon, De Riberan ja Diego Velázquezin maalauksia. Nämä antoivat vaihtoehdon ennen klassisina esimerkkeinä olleille italialaisille mestareille. Espanjan kautta edeltävistä von Beckerin töistä on säilynyt Vanhan miehen puolivartalokuva ja muutamia muita, useimmiten pienikokoisia kopioita espanjalaismaalareiden teoksista. Näissä teoksissa hän jäljittelee espanjalaisten mestareiden tapaa käyttää yksinkertaistettuja värialueita, suppeaa palettia ja dramaattisia varjoja.
Kesällä 1866 von Becker kävi Roomassa ja Firenzessä. Hän vieraili myös useissa Saksan taidekaupungeissa.
Ura

Becker teki enimmäkseen laatukuvatyyppisiä porvariselämää ja käsityöläisiä kuvaavia maalauksia, mutta kuvasi myös kansanelämää. Beckerin parhaiten tunnettuihin teoksiin kuuluvat Äidin iloa 1868, Ennen metsästystä 1880 ja Yksi erä pikettiä 1869. Hän tunnettiin myös Suomen ensimmäisenä Pariisissa opiskelleena taiteilijana sekä monien taiteilijoiden kuten Edelfeltin opettajana yksityiskoulussaan, samoin kuin heidän linkkinään Pariisin taiteeseen ja taideakatemioihin.
Ura > Uran alku

Muutamat vuosina 1863 ja 1864 Pariisin salonkiin päässeet työt eivät vielä tuoneet hänelle läpimurtoa. Vuonna 1866 hän palasi Pariisiin, ja vuonna 1868 hän siirtyi maalaamaan muutamien kilometrien päähän Pariisista, mistä hän vuokrasi ystävänsä Alfred Wahlbergin kanssa ateljeen. Tämän aikakauden tavoitteena näyttää olleen siirtyminen vapaampaan ja realistisempaan ilmaisuun, pois Düsseldorfin koulukunnasta. Kun monissa muissa paikoissa käytettiin tavallisia ateljeemalleja, paikkakunnalla jonne von Becker oli asettunut käytettiin malleina yleensä paikallisia ihmisiä, jotka poseerasivat alkuperäisissä maisemissa tai interiööreissä.
Ura > Tunnetuimmat työt

Tänä aikana valmistuneista teoksista merkittävimmät ovat Äidin iloa (1868) ja Pikettipeli (1869). Kummatkin olivat realistisia kuvauksia arkipäivän elämästä. Äidin iloa -teosta voidaan pitää hänen tunnetuimpana ja yhtenä onnistuneimmista teoksistaan. Teos on hyvin Couturemainen tekniikaltaan ja värimaailmaltaan. Nähtävissä on Couturemaista mustaa ääriviivaa, joka toimii kontrastina vaalean taustan kanssa. Taustan siveltimellä töpötetty epätasaisuus ja vihreän ja punaisen kontrasti viittaa myös Coutureen. Eroavaisuuksia ovat kuitenkin tarkasti kuvatut esineiden yksityiskohdat.
Pikettipeli on taas päinvastainen aihe, pienikokoinen meissoniermainen maskuliininen interiööri. Huolimatta teknisestä taituruudesta nämä teokset eivät ole saaneet arvostusta Suomessa, koska aiheet olivat ranskalaisia, eivätkä kansallisromanttisia, kuten tuolloin toivottiin.
Kansankuvaamisesta tuli 1860-luvun puolella von Beckerille ajan muodin mukaisesti tyypillinen aihepiiri. Vielä tätä ennen lapsia pidettiin usein jopa humoristisina aiheina, mutta uusien tuulien myötä lapsiaiheiset teokset olivat saavuttaneet paremman maineen. Tätä aihetta von Becker kuvasikin hyvin realistisesti.
Ura > Kriitikot lämpiävät kotimaassa

Taiteellisen läpimurron kotimaassa aiheutti teos Pohjalainen kosintakohtaus (1871), joka oli tulos von Beckerin ja Arvid Liljelundin matkasta ruotsinkieliselle Pohjanmaalle. Kriitikot pitivät tätä ranskalaisen maneerin hylkäämisenä ja yleisö piti kansallisromanttisesta aiheesta. Aikaisempi Couturelle ominainen karhea öljymaalaustekniikka oli tässä työssä vaihtunut sileämpään. Hän kuvasi myöhemmin paljon samantyyppisiä pohjalaisaiheita, kuten Sairasvuoteen ääressä (1874), Orpo (1874) , Pienokaisen esittely (1875), Kaste maalaispappilassa (1877), Ennen metsästystä (1880) ja Vastasyntynyt (1876). Tältä ajalta on peräisin hieman virheellinen käsitys von Beckeristä kansallisaiheiden maalarina. Hänen maalauksensa aiheet kattoivat myös paljon muuta.
Ura > Ulkoilmamaalausta, interiöörejä ja salonkitöitä

Suomessa 1870-luvulla tehtyjen interiöörinäkymien jälkeen von Becker keskittyi ulkoilmamaalaukseen. Tältä ajalta on säilynyt maalaus Asniersin silta Pariisin piirityksen jälkeen (1871). Saman tyyppisiä, joskin impressionistisempia maalauksia hän teki paljon 1890-luvulla vieraillessaan eri puolilla Eurooppaa. Barbizonilaisen koulukunnan ja impressionistien vaikutus näkyy näistä töistä selvästi.
Vuonna 1879 valmistui Souvenir de Veules, joka kuvaa vanhaa naista rukin äärellä. Teos muistuttaa 1600-luvun alankomaalaisia laatukuvamaalauksia valon oikeaoppisella kuvaamisella ja luonnonmukaisuudella. Samantyyppisiä aiheita von Becker maalasi samoihin aikoihin useita.
Näiden pienempien töiden lisäksi hän työskenteli usein myös suurempien ja enemmän taloudellisia uhrauksia vaatineiden maalausten parissa. Näitä maalauksia hän usein koetti saada Pariisin salonkinäyttelyyn. Aiheina salonkimaalauksissa oli usein kissa tai lapsi. Näitä maalauksia oli useita. Suurempia ja usein teknisesti vaikeampia olivat Vastasyntynyt (1875), Päivällisen jälkeen (1877) ja Mallina olon jälkeen (1880).
Von Becker kuvasi töissään myös naisia, usein kuitenkin niin, että naiset olivat osa tilaa, eivätkä suoranaisesti maalauksen aihe. Naista keskeisesti kuvaavista töistä on säilynyt muun muassa Tyttö ja lintu (1870). Innoituksen tähän maalaukseen von Beckerin epäillään saaneen Courbetin vastaavanlaisesta työstä, jossa alaston nainen pitelee papukaijaa. Samaa henkeä edustaa myös von Beckerin Papukaijoja syöttävä nainen (1872) ja Pariisitar (1882). Luultavasti Pariisitarta maalattaessa on käytetty samaa mallia Edelfeltin kanssa.
Ura > Viimeiset vuodet

Von Becker siirtyi vuonna 1892 eläkkeelle yliopistosta ja muutti Pariisiin. Saman vuosikymmenen lopulla hän rupesi viettämään kylmimmän ajan vuodesta Välimeren rannalla. Vielä vuonna 1898 hän maalasi ystävänsä Alfred Wahlbergin kanssa Pyreneillä. Vuonna 1904 hän muutti Nizzaan, ja vuonna 1909 von Becker kuoli.
Opettaminen ja vaikutus taidemaailmaan

Magnus von Wrightin kuoltua vuonna 1868 von Becker sai paikan piirustuksenopettajana yliopiston piirustussalilla. Tässä virassa hän pääsi osoittamaan kunnianhimoisen uurastuksensa tulokset. Von Becker piti myös yksityiskoulua, jonka hän perusti Helsingissä vuonna 1873. Koulu noudatti ranskalaista piirtämisen ja maalaamisen mallia. Näillä kouluilla oli suuri merkitys vuosina 1870–1880 -luvuilla aloittaneille suomalaisille taideopiskelijoille. Adolf von Becker tutustuttikin suomalaiset maalarit ranskalaiseen realismiin. Koulut tarjosivat juuri sopivat pohjataidot, jotka tarvittiin lähdettäessä Pariisin akatemioihin. Pariisiin lähteneitä ja taidekriitikkojen tunnustamia oppilaita olivat muun muassa Albert Edelfelt, Helene Schjerfbeck, Elin Danielson, Helena Westermarck ja Akseli Gallen-Kallela.
Yliopiston piirustuksenopettajana hän uudisti silloista opetusta tilaamalla paljon uusia kipsimalleja (näitä kipsejä tilattiin yli 100, ja jotkut näistä ovat vieläkin käytössä Porthanian piirustuksen laitoksen tiloissa), sekä muun muassa Charles Barguen ja Jean-Léon Gérômen piirustuskurssin litografia painoksen.
Von Beckerille myönnettiin Pietarin taideakatemian suuri kultamitali ja akateemikon arvo vuonna 1873 ja Suomessa hän sai professorin arvonimen vuonna 1879.
Opettaminen ja vaikutus taidemaailmaan > Yksityiskoulu

Von Beckerin yksityiskoulu sai alkunsa suurimmaksi osaksi hänen omasta halustaan ryhtyä kouluttamaan tarkasti juuri niitä, jotka suunnittelivat taiteilijan uraa. Koulun toiminta kuitenkin keskeytyi usein von Beckerin matkustaessa paljon. Yksityiskoulun tarkoituksena voi olettaa olleen myös alastonmallin piirustus. Tätä ei kuitenkaan ehditty toteuttaa.
Beckeriä luonnehditaan usein hyvin ankaraksi opettajaksi ja ahkeraan opiskeluun painottavaksi. Hän halusi ranskalaiseen tapaan nähdä aina uusien oppilaidensa piirtävän ja tämän takia kaikki kouluun ilmoittautuneet joutuivat piirtämään aluksi jonkun aikaa, niin että von Becker sai käsityksen kyseisen oppilaan taidoista. Hän välitti Gustave Courbetin, Thomas Couturen ja Leon Bonnatin ranskalaisen varhaisrealismin oppeja ja tyyliä opetuksessaan. Maalaustaitoja harjoitettiin yleensä asetelmien tai elävien mallien avulla. Suomalaisilta koulussa opiskelleilta on säilynyt useita teoksia, jotka näyttävät olevan selvästi von Beckerin ohjauksessa toteutettuja. Esimerkiksi Helene Schjerfbeckiltä, Albert Edelfeltiltä ja Elin Danielsonilta on säilynyt töitä, jotka osoittavat selvää von Beckerin vaikutusta kauniin yleistetyillä realistisilla muodoillaan.
Opettaminen ja vaikutus taidemaailmaan > Taidepoliitikko ja vastakkainasettelu

1800-luvun lopulla nuori taiteilijakoulukunta alkoi hyökätä von Beckerin vanhoillista filosofiaa vastaan. Tätä voidaan pitää yhtenä syynä hänen muuttoonsa pois Suomesta.
Jotkut hänen vanhoista oppilaistaan väheksyivät myöhemmin von Beckeriä unohtaen uransa varhaisvaiheessa häneltä saamansa vaikutteet. Nuorempien polvien taiteilijoiden ja von Beckerin välille syntyikin useita riitoja, kuten 1889 Pariisin maailmannäyttelyn Suomen osaston kokoamisessa. Se yltyi nyrkkitappeluksi näyttelyn avajaisissa, jossa Edelfelt ja Vallgren taistelivat von Beckeriä, Walter Runebergia, ja Berndt Lindholmia vastaan.
Von Beckeriä voi pitää myös suomalaisten taiteilijoiden puolestapuhujana. Vuosina 1877 ja 1878 hän esitti ensimmäisenä ehdotuksen tekijänoikeuslaista ja 1870- ja 1880-luvuilla hän oli pitkän aikaa Suomen Taideyhdistyksen jäsen. Näinä aikoina ja sen jälkeenkin hän kapinoi taideyhdistyksen holhousta vastaan ja piti näyttelyitä erillään yhdistyksestä. Hän myös toteutti näyttelylakon 1890-luvulla.
Kirjallisuutta

Penttilä Tiina (toim.) Adolf von Becker – Pariisin tien viitoittaja -vägen till Paris. Museovirasto 2002. ISBN: 951-616-083-2
Liisa Steffa – Suomalaisia Taiteilijoita, Helsinki Otava 1993, ISBN 951-1-1-2242-8
Teoksia

Pienokaista syötetään, 1874.
Vastasyntynyt, 1875.
Taiteen tuntija, 1880–1890.
Onkija, noin 1890.
Maalaisnaisia, 1895.