Riboflaviini
Historia ja nimet

Tiettävästi ensimmäisenä riboflaviinin eristi epäpuhtaana 1879 englantilainen kemisti Alexander Wynter Blyth (1844–1921). Hän eristi sen lehmänmaidon herasta ja nimesi värillisen aineen laktokromiksi (eng. lactochrome), jossa lakto viittaa maitoon ja kromi väriin. Hän ei saanut aineen rakennetta selville.
Frederick Gowland Hopkins esitti vuonna 1906 julkaisemattomissa tutkimuksissaan, että maidossa on hyvin pieniä määriä tuntemattomia aineita, jotka palauttivat ruokahalun ja normalisoivat kasvun rotilla, kun niille ruokittiin puhtaista rasvoista, aminohapoista, hiilihydraateista ja suoloista koostuvaa ruokavaliota. Aineiden tiedetään olevan nykyään riboflaviinia.
Ehkä ensimmäisenä riboflaviinipuutoksen oireita ihmisillä kuvasi lääketieteellisesti Hugh S. Stannus 1910 vangeilla Njassamaassa (nykyinen Malawi). Pellagrasta erillisiksi oireiksi hän tunnisti esimerkiksi kielen turvotuksen, suupielten haavaumat ja anemian.
beriberiä estävää ainetta, joka nykyään tunnetaan tiamiinina (tai B1-vitamiinina), alettiin vuodesta 1916 alkaen kutsua B-vitamiiniksi. Myöhemmin sen tunnistettiin koostuvan myös pellagraa estävästä aineesta, joka tunnetaan nykyään yleisnimellä niasiini (tai B3-vitamiini). 1927 British Committee on Accessory Food Factors suositteli beriberin estäjälle nimeä B1 ja pellagran estäjälle nimeä B2.
Paul György (1893–1976) osoitti vuonna 1932, että B2-vitamiinin koostuu edelleen kahdesta eri aineesta: pellagraa estävästä aineesta ja toisesta, ns. (koe-eläinten) kasvua edistävästä aineesta. Muutkin tutkijat olivat epäilleet tämän mahdollisuutta ainakin jo 1929 alkaen. Riboflaviini tunnistettiin tästä "B2-kompleksista" ensiksi, joten sitä alettiin sittemmin kutsua B2-vitamiiniksi ja niasiinille vakiintui synonyymiksi B3-vitamiini.
P. György, Richard Kuhn ja Theodor Wagner-Jauregg (1857–1940) eristivät vuonna 1933 keltaisen aineen maidosta. Pian he nimesivät sen laktoflaviiniksi (nykyään riboflaviini). Pääte tulee latinan kielen sanasta keltainen, flavus. Englanninkielisen sanan flavin päätteellä -in György ja kollegat halusivat kertoa, että aineessa on typpeä (vrt. amine). Pian eri lähteistä eristettiin lisää keltaisia pigmenttejä: kananmunasta eristettyä väriainetta kutsuttiin ovoflaviiniksi, maksasta eristettyä ainetta hepatoflaviiniksi jne.
Kurt Günter Stern (synt. 1904) ja Ensor R. Holiday ehdottivat vuonna 1934, että flaviinit ovat isoalloksatsiineja. 1933 R. Kuhn ja kollegat syntetisoivat ensimmäisinä laktoflaviinin (eli riboflaviinin). Paul Karrer ja kollegat syntetisoivat saman aineen vuonna 1935 itsenäisesti. Pian huomattiin, että vitamiineina toimiva laktoflaviini, ovoflaviini jne. ovat kemiallisesti identtisiä. 1937 Yhdysvaltain lääkärijärjestön (AMA) kokouksessa nämä synonyymit hylättiin ja ainoaksi viralliseksi nimeksi valittiin riboflaviini. Etuliite ribo tulee molekyylissä olevasta D-riboosista. Nimi muutettiin, sillä esimerkiksi laktoflaviini olisi kielinyt, että aine olisi aina peräisin maidosta, mikä ei pidä paikkaansa. Myös muut vaihtoehtoiset nimet kuten G-vitamiini ja B2-vitamiini hylättiin. Pian myös monet muut yhdysvaltalaisjärjestöt hyväksyivät vitamiinin ainoaksi viralliseksi nimeksi nimen riboflaviini.