stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lapuanliike
Lapuanliikkeen vaiheet > Heinäkuu 1930: Demokratian kriisi ja Talonpoikaismarssi > Kunnanvaltuustojen puhdistaminen kommunisteista

Paine lapuanliikettä kohtaan alkoi kasvaa. Tapaamisessa 23. heinäkuuta 1930 pääministeri Svinhufvud vaati yhteistyön ehtona liikkeen luopumista väkivallasta. Lapuanliikkeen miehet olivat kuitenkin edelleen voimansa tunnossa ja pyysivät Svinhufvudia ryhtymään Suomen diktaattoriksi. Pääministeri kieltäytyi. Lapuanliikkeen valtuuskunta julisti 24. heinäkuuta kyydityskiellon, mutta teki sen tyhjäksi vaatimalla samassa yhteydessä poistamaan kommunistit kaikista valtuustoista ja luottamustoimista ”siveellisellä painostuksella”.
Noin 70 kunnan kunnanvaltuustot ”puhdistettiin” kommunisteista jo ennen uuden kunnallislain voimaantuloa. Useimmilla paikkakunnilla Suomen Lukon paikallisosasto tai sen järjestämä kansalaiskokous vaati kommunististen kunnanvaltuutettujen eroa, jota porvarilliset valtuutetut kannattivat. Kommunistit painostettiin eroamaan kyydityksillä, väkivallan uhalla tai muiden valtuutettujen istuntoboikotilla. Sisäministeriö ilmoitti valtuustojen olevan päätösvaltaisia, vaikka eroamaan pakotettujen valtuutettujen varamiehet eivät ottaisi paikkojaan vastaan. Hallitus harkitsi myös kaikkien kommunistivaltuutettujen pidättämistä, mutta siihen ei ryhdytty.
Svinhufvudin hallitus antoi 6. syyskuuta presidentti Relanderin valmisteleman julkilausuman väkivallan lopettamisesta. Samalla julkistettiin myös saman viestin sisältäneet kiertokirjeet maaherroille ja suojeluskuntien piiripäälliköille sekä pääministerin haastattelu. Kosola vastasi tähän määräämällä seuraavina päivinä entistä enemmän valtuutettujen kyydityksiä suurissa kaupungeissa. Yleinen mielipide oli kuitenkin kääntymässä kyyditysten ja väkivallan vastaiseksi, ja Martti Pihkalan johtama lapuanliikkeen valtuuskunnan enemmistö vaati niiden keskeyttämistä. Tilanteen rauhoittamiseksi 15. syyskuuta julkaistiin Vihtori Kosolan, Vihtori Herttuan ja Iivari Koiviston vetoomus ”yksityisluontoisten väkivallan tekojen” lopettamiseksi. Päätökseen vaikutti myös eduskuntavaalien lähestyminen.
Lapuanliikkeen vaiheet > Sunilan hallitus ja hiljainen kesä 1931

Svinhufvudin tultua presidentiksi muodostettiin uusi hallitus. Tällä kertaa lapuanliikkeen edustajia ei otettu mukaan hallitusneuvotteluihin. Liikkeen kielteinen kanta vaikutti kuitenkin siihen, että Kallion yritys koota hallitus epäonnistui. Pääministeriksi tuli lopulta hänen puoluetoverinsa J. E. Sunila, joka muodosti porvarillisen kokoomushallituksen. Yksikään Svinhufvudin hallituksen ministeri ei jatkanut Sunilan II hallituksessa, jota siksi pidettiin vähemmän lapualaismyönteisenä. Erityisesti RKP:tä edustanut sisäministeri Ernst von Born ja edistyspuoluelainen oikeusministeri T. M. Kivimäki tunnettiin laillisuusmiehinä. Lapuanliike ja oikeisto olivat pettyneitä.
Kesä 1931 oli lapuanliikkeen rauhallisin kausi, mutta joitain yksittäisiä väkivallantekoja tapahtui. Toukokuun alussa Aktivisti-lehden entinen aputoimittaja Urho J. Kivinen julkaisi Turun Sanomissa paljastuskirjoituksen, jonka mukaan Yrjö Nikulan johtamalla lapualaisjoukolla oli ollut salainen suunnitelma murhata Ståhlberg. Tehtävää suorittamaan oli arpomalla valittu kirjailija Sulo-Weikko Pekkola, joka oli kuitenkin tehnyt itsemurhan. Aktivisti julkaisi Pekkolan kuvan luettelossa ”Ståhlbergin uhreista”. Luopioksi julistettu Kivinen joutui pian itse kyyditetyksi Lapualle, jossa häntä nöyryytettiin julkisesti.
Vuonna 1931 syntyneissä pulaliikkeissä oli aluksi mukana osin samoja henkilöitä kuin lapuanliikkeessä, ja ne saatettiin julkisuudessa yhdistää toisiinsa. Osa pulaliikkeistä erkani nopeasti omille teilleen, mutta esimerkiksi Loimaan liike ja Viipurin seudulla vaikuttanut maakuntain liike olivat lapualaishenkisiä.
Laillisuusrintaman kannattajat perustivat keväällä 1931 lapuanliikkeen vastapainoksi salaisen toimikunnan, josta kehitettiin  syksyyn mennessä maanlaajuinen salainen organisaatio Pro Patria et Lege – Isänmaan ja Lain Puolesta (ILP). Se seurasi lapualaisten toimintaa ja valmistautui torjumaan mahdollisen vallankaappauksen. ILP:n johdossa oli edustus maalaisliitolla, RKP:llä ja edistyspuolueella, minkä lisäksi sen olemassaolosta kerrottiin eräille sosiaalidemokraattien johtajille.
Lapuanliikkeen vaiheet > Syksy 1931 – kevät 1932: Tilanteen kärjistyminen ja lapuanliikkeen loppu > Uusi tavoitteenasettelu

Kommunistilakien jälkeen lapuanliike oli ottanut uudeksi tavoitteekseen sosiaalidemokratian kitkemiseen. Jo Lapuan Liike Ry:n perustamiskokouksessa marraskuussa 1930 oli julistettu sota sosiaalidemokratialle, jonka väitettiin olevan samaa juurta kommunismin kanssa. Kommunistien katsottiin myös soluttautuneen ainoaan jäljelle jääneeseen vasemmistopuolueeseen. Lisäksi SDP oli äänestänyt tasavallan suojelulakia vastaan ja yrittänyt hidastaa kommunistilakien toimeenpanoa. Ääriradikaalit suunnittelivat myös SDP:n kanssa yhteistyössä olleesta laillisuusrintamasta eroon pääsyä. Suomalaisten enemmistö ei kuitenkaan pitänyt sosiaalidemokraatteja uhkana.
Lapuanliikkeen vaiheet > Syksy 1931 – kevät 1932: Tilanteen kärjistyminen ja lapuanliikkeen loppu > Kapinallisten rangaistukset

Mäntsälän kapinan jälkeen lapuanliikkeen johto tuomittiin lieviin vankeusrangaistuksiin. Eduskunta hyväksyi huhtikuussa 1932 armahduslain, jonka nojalla rivimiehiä ei syytetty. Syytteet nostettiin sataa henkilöä vastaan. Turun hovioikeus tuomitsi marraskuussa yhteensä 22 henkilöä kapinasta ja 32 sen avunannosta, kaikki varsin lieviin vankeusrangaistuksiin. Myötämielinen tuomioistuin hylkäsi syytteet valtiopetoksesta ja katsoi lapuanliikkeen johtajien syyllistyneen vain kapinan avunantoon. Monia kapinaan sekaantuneita upseereita ei syytetty lainkaan oikeudessa. Vuorimaa ja Terä saivat ankarimmat rangaistukset, kaksi ja puoli vuotta kuritushuonetta. Kosola ja Wallenius saivat yhdeksän kuukauden ehdolliset vankeustuomiot. Korkein oikeus pidensi myöhemmin tuomioita hieman.
Lapuanliikkeen vaiheet > Syksy 1931 – kevät 1932: Tilanteen kärjistyminen ja lapuanliikkeen loppu > Lapuanliikkeen lakkauttaminen ja viimeiset väkivaltaisuudet

Lapuan Liike Ry:n toiminta kiellettiin käytännössä jo 29. helmikuuta tasavallan suojelulain nojalla. Apulaissisäministeri Arvo Manner lakkautti järjestön lopullisesti 24. maaliskuuta, ja raastuvanoikeus vahvisti päätöksen 28. toukokuuta. Liikkeen suurin saavutus kääntyi sitä itseään vastaan, sillä sekä sen järjestöt että sen lehdet lakkautettiin kaikki vuonna 1930 säädettyjen kommunistilakien nojalla. Sinimustat-nuorisojärjestö vältti lakkautuksen.
Lapuanliikkeen viimeinen henkirikos oli liikkeen entisen taloudellisen tukijan Minna Craucherin murha Helsingissä 8. maaliskuuta 1932. Liikkeen johdon kanssa riitautunut Craucher oli Mäntsälän kapinan aikana vuotanut liikkeen sisäpiiriä ja väitettyjä kaappaussuunnitelmia koskevia paljastuksia viranomaisille sekä Suomen Sosialidemokraatti -lehdelle, joten liikkeen kiihkomielinen kannattaja Olavi Runolinna ampui hänet petturina päivää kapinan päättymisen jälkeen. Craucherin epäluotettavien paljastusten mukaan lapuanliikkeen johdolla olisi ollut salainen yhteistyösopimus Saksan kansallissosialistisen puolueen (NSDAP) kanssa vallankaappauksen yrittämisestä samanaikaisesti kummassakin maassa. Murhan jälkeen lehdistö ilakoi Craucherin – entisen prostituoidun ja vangin – väitetyillä suhteilla lapuanliikkeen johtajiin, mikä romahdutti loputkin liikkeen uskottavuudesta varsinkin uskonnollisten konservatiivien silmissä.
Myöhempiin väkivaltaisuuksiin kuului 17. heinäkuuta 1932 tapahtunut niin sanottu Honkimäen kapina, jossa ilmeisesti Yrjö Nikulan yllyttämä joukkio yritti kyydittää Mäntsälän kapinan kukistamiseen osallistuneen maalaisliittolaisen puolustusministerin Jalo Lahdensuon tämän kotoa Lapualla. Lahdensuo pelastui puolustautumalla aseen kanssa. Myös pääministeri Sunilan sieppausta suunniteltiin ja sisäministeri von Bornin väijytysmurha oli lähellä toteutumista.
Svinhufvudin Mäntsälän kapinallisille osoittamaan puheeseen sisältynyt maininta ”valtiollisen elämän epäkohtien poistamisesta” tulkittiin lapuanliikkeen piirissä lupaukseksi toteuttaa joitain liikkeen ohjelmakohtia, kuten muutoksia äänioikeuteen. Jälkeenpäin pettymys oli suuri, kun Svinhufvud ei ryhtynytkään ajamaan mitään muutoksia. Lapualaiset saivat tosin pienen voiton, kun presidentti erotti oikeiston silmätikuksi joutuneen maaherra Jalanderin elokuussa 1932 ja siirsi myöhemmin Sihvon pois sotaväen päällikön paikalta.
Lapuan Liike Ry:n lakkautuksesta valitettiin ylempiin oikeusasteisiin, mutta päätös vahvistettiin Vaasan hovioikeudessa helmikuussa 1934 ja korkeimmassa oikeudessa kesäkuussa 1935.
Lapuanliikkeen vaiheet > Syksy 1931 – kevät 1932: Tilanteen kärjistyminen ja lapuanliikkeen loppu > Isänmaallinen Kansanliike IKL

Lapuanliikkeen ideologiseksi perilliseksi perustettiin Isänmaallinen Kansanliike (IKL) 5. kesäkuuta 1932. Avoimesti fasistinen IKL aloitti toimintansa 14. kesäkuuta edustajainkokouksessa Lapualla. Siitä ei kuitenkaan koskaan muodostunut lapuanliikkeen kaltaista vaikutusvaltaista kansanliikettä. Puolueena toimineen IKL:n tavoite oli sosiaalidemokratian kitkeminen ainakin muodollisesti demokratian ja parlamentarismin pelisääntöjä noudattaen. Monille lapuanliikkeen suoran toiminnan radikaaleista ajatus oli vastenmielinen. Vankilasta vapautunut Kosola valittiin joulukuussa 1932 IKL:n johtoon. Hän oli lähinnä keulakuva ja suostui tehtävään vastentahtoisesti, koska ei hyväksynyt kaikkia uuden puolueen ohjelmakohtia. Hänet syrjäytettiin IKL:n johdosta hieman ennen kuolemaansa vuonna 1936. Vuoden 1933 eduskuntavaaleissa IKL solmi kokoomuksen kanssa ”isänmaallisen vaaliliiton". IKL sai 14 kansanedustajaa, ja kokoomuksen kannatus putosi 42 edustajasta 18 kansanedustajaan. Myöhemmissä 1930-luvun vaaleissa IKL sai 14 ja 9 kansanedustajaa ja istui jatkosodan aikana Rangellin hallituksessa 1941–1943. Puolue lakkautettiin Moskovan välirauhansopimuksen nojalla 23. syyskuuta 1944.
Symbolit

Lapuanliikkeen tunnusväreinä pidettiin sinistä ja mustaa. Vihtori Kosola kertoi muistelmissaan valinneensa värit itse suunnitellessaan talonpoikaismarssilla käytettyjä käsivarsinauhoja. Kosolan mukaan sininen oli isänmaan väri ja musta fasismin kommunisminvastainen väri. Väriyhdistelmän on väitetty saaneen innoitusta myös körttipukuihin kuuluneista naisten huiveista, joissa on sinisiä raitoja mustalla pohjalla. Talonpoikaismarssin käsivarsinauhoihin oli painettu lapuanliikkeen vaakunatunnus, mustan kilven keskellä karhulla ratsastava nuijamies. Liikkeen symboleihin kuului myös Kosolan tunnetuksi tekemä niin sanottu vihtoripaita eli musta neulepaita, jossa oli kolme sinistä vaakaraitaa, yksi leveä ja kaksi kapeaa. Sen esikuviksi on väitetty sekä pohjalaisia perinnepaitoja että Italian fasistien mustapaidat-järjestön tunnuspaitoja.
Lapuanliikkeen vaikutus

Välittömien saavutustensa ohella lapuanliikkeen aikaansaama poliittisten voimasuhteiden muutos muutti Suomen sisä- ja talouspolitiikkaa sekä yhteiskunnallista ilmapiiriä oikeistolaisempaan suuntaan 1930-luvun alussa. Laman keskellä sotilasmäärärahoja lisättiin, tulleja korotettiin ja välitöntä verotusta kevennettiin. Virkanimityksissä suosittiin oikeistolaisia henkilöitä. Kulttuuripolitiikka muuttui konservatiivisemmaksi. Kommunistien työmaaterrori korvautui oikeistolaisella työmaaterrorilla, kun työnantajat painostivat työläisiä eroamaan ammattiyhdistyksistä ja ”katumaan” toimintaansa työpaikan menettämisen uhalla.
Lapuanliikkeen lakkauttamisen jälkeen Suomen poliittinen elämä tasaantui. 1920-luvun lopun ja 1930-luvun alun kuohuvien vuosien jälkeen yhteiskunnallisesta elämästä oli uusien suojelulakien avulla kitketty pois sekä oikeisto- että vasemmistoradikalismi. Molemmat olivat toiminnallaan pyrkineet murtamaan maan hallitusmuodon ja parlamentarismin perusteita. Poliittiset voimasuhteet oli nyt muotoiltu vastaamaan tilannetta sisällissodan jälkeen. Tie oli avattu tulevalle konsensus- ja eheyttämispolitiikalle. Poliittisten äärilaitojen kannatus hupeni 1930-luvulla, suomalaisten elintaso koheni, ja ryhdyttiin luomaan suomalaisen hyvinvointivaltion perusteita. Nousun mahdollisti erityisesti maltillisen vasemmiston aseman tunnustaminen parlamentaristisena toimijana. Sosiaalidemokraattinen työväenliike siirtyi lapuanliikkeen muodostaman uhan seurauksena 1930-luvulla entistä selvemmin maltillisen ”tannerilaisen” reformismin suuntaan. Saadakseen porvarilliselta Suomelta suojelua SDP otti voimakkaammin etäisyyttä vallankumoukselliseen ja marxilaiseen perintöönsä sekä sitoutui entistä korostetummin vallitsevaan valtio- ja oikeusjärjestelmään.
Kommunistilait kumottiin jatkosodan päätyttyä marraskuussa 1944, jolloin kommunistinen toiminta laillistettiin uudelleen.
Myöhempiä näkemyksiä lapuanliikkeestä

Lapuanliikkeestä kirjoitettiin Suomessa vielä 1940–1950-luvulla vähän, mutta se nousi uudelleen keskustelun aiheeksi 1960-luvulla muun muassa Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -romaanitrilogian ja Arvo Salon Lapualaisooppera-laulunäytelmän ansiosta. Tuolloin alkoi myös lapuanliikettä koskenut akateeminen historiantutkimus. Liikettä on myöhemmin tutkittu ja tulkittu eri näkökulmista.
Eurooppaan nousi maailmansotien välisenä aikana 12 oikeistodiktatuuria. Lisäksi viisi maata menetti itsenäisyytensä. Väkivallasta ja laittomasta vallankäytöstä huolimatta suomalainen yhteiskunta selvisi oikeistoradikalismin aallosta eurooppalaisiin valtioihin verrattuna melko pienin kolhuin. Lapuanliike oli saavuttanut painostuksellaan kaikki kommunismin kieltämistä koskeneet tavoitteensa. Liike epäonnistui kuitenkin tavoitteessaan muuttaa suomalaisen yhteiskunnan luonnetta. Maltillinen oikeisto ei lopulta lähtenyt tukemaan äärioikeiston radikaaleimpia pyrkimyksiä vaan ryhmittyi laillisuusrintamaan. Valtiovalta ja poliitikot myötäilivät osin pakostakin liikettä ja tekivät näin radikaalien ajaman vallankumouksen tarpeettomaksi. Kun lapuanliike sai kriittisillä hetkillä tahtonsa lävitse, sen vaatimuksilta ja toiminnalta mureni pohja.
Toisena syynä siihen, että Suomesta ei tullut oikeistodiktatuuria, on pidetty liikkeen järjestäytymättömyyttä ja johdon reaktiivisuutta. Liikkeen keskukseksi muodostuneesta Kosolan talosta pidettiin yhteyttä sähkeillä ja puhelimella maanlaajuiseen verkostoon, joka ei kuitenkaan ollut keskusjohdon komennettavissa. Vihtori Kosolasta henkilönä ei ollut suureksi kansanjohtajaksi, eikä liike löytänyt vahvaa johtajaa, vaikka sellaista taustalla etsittiinkin. Veteraanipoliitikot eivät ryhtyneet liikkeen keulakuviksi houkuttelusta huolimatta. Lapuanliikkeen voimaa ja vaikutusvaltaa määritteli viime kädessä kommunisteja kohtaan tunnettu viha, joka yhdisti henkilöitä, yhdistyksiä ja muita organisaatioita. Kun kommunistien toiminta oli kielletty, myös liikkeen voima laantui. Lapuanliike sai myös voimansa järjestäytymättömyydestään. Sen todellista kannattajien määrää ei tiedetty, sillä liikettä ei ollut valittu asemaansa vaaleilla. Tämä hahmoton painostus teki lapuanliikkeestä vaikutusvaltaisen, sillä sen väittämiä laajasta kansan tuesta ei voitu todistaa vääräksi. Liikkeen tavoitteisiin kohdistettu kritiikki taas voitiin selittää sen vastustajien puheeksi.
Myöhempiä näkemyksiä lapuanliikkeestä > Lapuanliike ja fasismi

Liikkeen löyhästä organisaatiosta huolimatta sen taustalla olleiden organisaatioiden vaikuttajat olivat kiinteä äärioikeistolaisten aktivistien joukko. Liikkeen syntyminen ei ollut niin spontaani tapahtuma kuin usein on annettu ymmärtää. Lapuanliikkeet aktivistit olivat myös esimerkiksi laajan kannattajakunnan Vapaussodan Rintamamiesliiton vaikuttajia. Historiankirjoitus ja varsinkin osa yleisestä keskustelusta on myöhemmin toisinaan vähätellyt lapuanliikkeen oikeistoradikalismia ja sen harjoittamaa poliittista väkivaltaa sekä varonut lausumasta ääneen fasismi-sanaa. Suomalaista äärioikeistolaisuutta on vähätelty leimaamalla se harvojen radikaalien toiminnaksi. Keskustelu lainehti 2000-luvulle saakka, jolloin se jälleen voimistui politiikan uuspatrioottisen aallon ja itsenäisyyden varhaisvuosien radikalismia tutkineen uuden historiankirjoituksen myötä. Liikkeen poliittista terroria vähäteltiin esimerkiksi sanomalla sen olleen ”juurevalla kansanhuumorilla ryyditettyä hevosenleikkiä.” Fasismi-syytöksellä oli sotienjälkeisessä Suomessa kuitenkin myös helppo lyödä poliittisia vastustajia, ja näin usein tehtiinkin.
Eräät lapuanliikkeen kannattajat perustivat Fascisti-nimisen lehden, jonka mukaan lapuanliike ollut vielä fasistinen mutta ajoi sentään Suomea oikeaan suuntaan. Lehti lakkautettiin kolmessa kuukaudessa. Lapuanliike oli vuoden 1930 talonpoikaismarssin edellä nimenomaan julistautunut ei-fasistiseksi.
On varmaa, että kaikki lapuanliikkeen kannattajat eivät olleet fasisteja. Lapuanliikkeessä he kuitenkin osallistuivat toimintaan, joka oli varsinkin liikkeen loppuvaiheissa luonteeltaan fasistista. Liikettä tutkittaessa ja sitä käsittelevässä kirjallisuudessa on poikkeuksetta jouduttu analysoimaan lapuanliikkeen suhdetta fasismiin. On keskusteltu siitä, täyttääkö lapuanliike yleisesti käytetyt fasismin määritelmät. Uusin historiankirjoitus käsittelee lapuanliikettä osana ajankohtansa fasistista ja äärioikeistolaista eurooppalaista liikehdintää. Sen tulkinnan mukaan löyhästä protestiliikkeestä ei lopulta tullut avoimen fasistista vain siksi, että sen ydinaktivistit epäonnistuivat tavoitteissaan. Valtiovalta myötäili liikkeen toimintaa ja onnistui syleilemään sen kuoliaaksi.
Yiyun Li

| Yiyun Li |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1972 (ikä 52–53)
Kansalaisuus:  amerikankiinalainen
Ammatti:  kirjailija
Aiheesta muualla
www.yiyunli.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Yiyun Li (李翊雲) (s. 1972) on amerikankiinalainen kirjailija. Hän on saanut teoksistaan useita palkintoja. Hän on Brooklynissä ilmestyvän kirjallisuuslehden A Public Spacen toimittaja.
Vuonna 2010 hän sai MacArthur Fellow -palkinnon. Jo hänen esikoisteoksensa, novellikokoelma A Thousand Years of Good Prayers sai vuoden 2005 Frank O'Connor International Short Story Award -palkinnon, ja seuraava kokoelma Kultapoika, smaragdityttö (Gold Boy, Emerald Girl) oli saman palkinnon ehdokkaana. Hänen esikoisromaaninsa Kulkurit (The Vagrants) oli vuonna 2011 ehdokkaana International IMPAC Dublin Literary Award -palkinnon saajaksi.
Elämä

Yiyun Li vietti lapsuutensa Pekingissä Kiinassa. Suoritettuaan 1996 B.S.-tutkinnon Pekingin yliopistossa hän muutti Yhdysvaltoihin suorittamaan immunologian jatko-opintoja. Hän suoritti MS-tutkinnon immunologiassa Iowan yliopistossa, MFA:n Iowan yliopistossa ja MFA Iowa Writers' Workshopissa. Hänen novellejaan ja esseitään on ilmestynyt The New Yorkerissa, The Paris Review'ssa ja Zoetrope: All-Storyssa. Kaksi novellia kokoelmasta A Thousand Years of Good Prayers on pohjana vuonna 2007 valmistuneissa Wayne Wangin ohjaamissa elokuvissa The Princess of Nebraska ja A Thousand Years of Good Prayers, jonka Li sovitti itse.
Li asuu Kalifornian Oaklandissa miehensä ja kahden poikansa kanssa ja opettaa Kalifornian yliopistossa Davisissa.
Palkinnot ja tunnustukset

Lannan Foundation residency in Marfa, Texas
2005 - Frank O'Connor International Short Story Award teoksesta A Thousand Years of Good Prayers
2006 - PEN/Hemingway Award teoksesta A Thousand Years of Good Prayers
2006 - Guardian First Book Award teoksesta A Thousand Years of Good Prayers
2006 - Whiting Writers' Award
California Book Award first fiction award teoksesta A Thousand Years of Good Prayers
2007 - Grantan 21 Best of Young American Novelists
California Book Award teoksesta Kulkurit
2010 - The New Yorkerin 20 under 40
2010 - MacArthur Foundation fellow
2010 - Story Prize finalisti teoksella Kultapoika, smaragdityttö
2011 - International IMPAC Dublin Literary Award ehdokkaana teoksella The Vagrants
2011 - Frank O'Connor International Short Story Award ehdokkaana teoksella Kultapoika, smaragdityttö.
2014 - The American Academy of Arts and Lettersin Benjamin H. Danks -palkinto
2015 - Sunday Timesin novellipalkinto
Teokset > Suomennetut teokset

Kultapoika, smaragdityttö (Gold Boy, Emerald Girl). suom. Seppo Loponen, Tammi 2012 Sarja: Keltainen kirjasto 430; ISBN 978-951-31-6477-5
Kulkurit (The Vagrants), suom. Seppo Loponen, Tammi 2013 Sarja: Keltainen kirjasto 438; ISBN 978-951-31-6521-5
Yksinäisyyttä kalliimpaa (Kinder Than Solitude), suom. Helene Bützow, Tammi 2015.
Teokset > Alkuteokset

A Thousand Years of Good Prayers. Määritä julkaisija! ISBN 978-0-8129-7333-4
The Vagrants.  Random House, 2009.  ISBN 978-1-4000-6313-0  suom. Kulkurit, Tammi 2013
Gold Boy, Emerald Girl.  Random House, 2010.  ISBN 978-1-4000-6813-5  suom. Kultapoika, smaragdityttö. Tammi 2012
Kinder Than Solitude.  Random House, 2014.  ISBN 978-1-4000-6814-2
Teokset > Antologiat

Best American Short Stories
toim. Laura Furman: ”Prison”, O'Henry Prize Stories.  Random House, 2008.  ISBN 978-0-307-28034-3
Aiheesta muualla

Yiyun Lin kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
UC Davis homepage (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
"The Rumpus Interview with Yiyun Li", January 14th, 2009 (englanniksi)
January 2009 interview with Yiyun Li (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
"Executioner Songs", The Wall Street Journal, 30.1.2009 (englanniksi)
"Interviews: Yiyun Li", Identity Theory (englanniksi)
Yiyun Li speaks about Gold Boy, Emerald Girl on KRUI's The Lit Show (englanniksi)
Video: The Story Prize haastattelijoina (Arkistoitu – Internet Archive) Anthony Doerr ja Suzanne Rivecca. 2.3.2011. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Liftarimurhat

Liftarimurhilla tarkoitetaan kesällä 1971 Etelä-Suomessa tehtyjä kolmoissurmia, joihin todettiin syylliseksi helsinkiläinen Ensio "Häkä-Enska" Koivunen.
Kolmen tytön katoaminen

11. heinäkuuta 1971 oli 23-vuotias Salme Helena Metsänikula (s. 28. tammikuuta 1948) lähtenyt linja-autolla kotiseudultaan Anjalasta Helsingin kautta opiskelukaupunkiinsa Turkuun. Hän ehti Korialle, jossa katosi jäljettömiin. Hän oli jäänyt pois Korialla, josta hänen oli tarkoitus liftata Turkuun.
17. elokuuta 17-vuotiaat Ritva Anneli Raijas (s. 27. marraskuuta 1953) ja Pirjo Marjatta Laiho (s. 20. heinäkuuta 1954) lähtivät liftaamalla Helsingin Pitäjänmäeltä Raijaksen perheen luokse Hyvinkäälle. Perille he eivät päässeet ja muutaman päivän kuluttua heistä julkaistiin katoamisilmoitus. Viimeinen todistus Laihon ja Raijaksen sijainnista oli 14. elokuuta sillalta Hämeenlinnantiellä lähellä Keimolaa. Autoilija, 28-vuotias helsinkiläinen mies, otti tytöt kyytiin sillalta. Hänen muistikuvansa perustui siihen, että radiosta tuli Helsingin yleisurheilun EM-kisojen 5 000 m juoksun finaali.