stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arvi A. Karisto
Henkilöhistoria

Kariston vanhemmat olivat leipurimestari Karl Henrik Karlsson ja Amanda Ojala. Hän kävi kuusi luokkaa kansakoulua ja ryhtyi sitten leipurinoppilaaksi. Karisto perusti vuonna 1900 yhdessä August Bomanin kanssa Kustannusliike Boman & Karlssonin ja toimi sen johtajana. Boman myi osuutensa 1907 ja yhtiö sai nimen Arvi A. Kariston kustannusliike. Vuonna 1917 kustannusliikkeestä, Hämeenlinnan Uusi Kirjapaino Oy:stä sekä Kariston perustamista sitomosta ja kirjekuoritehtaasta Hämeen Sitomo ja Konttorikirjatehdas Oy:sta muodostettiin Arvi A. Karisto Oy -niminen osakeyhtiö. Karisto toimi yhtiön toimitusjohtajana kuolemaansa saakka 1958. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1929.
Kokoomuslainen Karisto oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1925, 1931, 1937, 1940, 1943, 1950 ja 1956 presidentinvaaleissa. Hän oli myös Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston jäsen 1911–1958 ja kaupunginhallituksen jäsenenä 1930–1958.
Karisto oli Hämeen Heimoliiton perustajia ja oli liiton hallituksessa rahastonhoitajana. Hän oli Hämeenlinnan 300-vuotisjuhlien juhlatoimikunnan puheenjohtajana, Hämeen Säästöpankkiyhdistyksen puheenjohtajana sekä Hämeenlinnan Suomalaisen Säästöpankin hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1915 alkaen. Karisto toimi myös Kansallis-Osake-Pankin Hämeenlinnan konttorin valvojana. Karisto harrasti ampumaurheilua ja oli Hämeen läänin metsästysseuran johtokunnan jäsenenä ja seuran sihteerinä. Vuonna 1906 järjestettiin Kariston aloitteesta Suomen ampumaseurojen yhteinen toiminta. Hänen toimestaan järjestettiin ensimmäiset Suomen ampumamestaruuskilpailut vuonna 1907 ja hän oli silloin perustetun mestaruuskilpailujen valtuuskunnan sihteerinä ja rahastonhoitajana 1907–1912. Karisto oli myös yksi Suomen Ampujainliiton perustajista ja hän kuului Suomen Ampujainliiton hallitukseen ja johtokuntaan.
Karisto oli pitkään Hämeenlinnan Käsityöläis- ja Tehtailijayhdistyksessä yhdistyksen varapuheenjohtajana ja rahastonhoitajana. Hän otti osaa Suomalaisen puolueen ja sitten Kansallisen kokoomuspuolueen toimintaan ja oli Etelä-Hämeen kansallisliiton piiritoimikunnan jäsenenä ja rahastonhoitajana sekä Hämeenlinnan kansalliskerhon puheenjohtajana ja kokoomuspuolueen kannatusyhdistyksen puheenjohtajana.
Teoksia

Nimimerkillä A.:
Kun kotikouluja perustettiin. Kansanvalistus-seuran lehtisiä n:o 63. Helsinki 1901
Nimimerkillä Arvi K.:
Vapaaviikolla : kuvaus 3:ssa näytöksessä. Seuranäytelmiä n:o 2. Boman ja Karlsson, Hämeenlinna 1901, 3. painos 1909
Nimimerkillä Santeri Saarto:
Poikuusajoilta : muistelmia ; kuvat piirtänyt Rudolf Koivu. Kariston nuorisonkirjoja 14. Karisto 1909, 2. painos 1918, 3. painos 1990
Nimellä Arvi A. Karisto:
Suomalainen säästöpankki Hämeenlinnassa 1910 30/5 1915 ; kirj. Arvi Aleksanteri Karisto ja Aukusti Heinonen. Hämeenlinnan suomalainen säästöpankki, Hämeenlinna 1915
Toimitustöitä

Nimellä Arvi A. Karlsson:
Pitkiksi puhteiksi 1–5, Kokoelma kertomuksia ja runoja ; toim. Aug. Boman, Arvi A. Karlsson. Boman ja Karlsson, Hämeenlinna 1901–1905
Nimellä A. A. Karlsson:
Joulujutelmia ; toim. A. A. Karlsson. Boman ja Karlsson, Hämeenlinna 1903
Kirjallisuutta

Punaista ja mustaa : Arvi A. Kariston päiväkirjamerkintöjä ; toimittanut Juhani Niemi. Karisto 2000 ISBN 951234128X
Juhani Niemi : Kisällistä kauppaneuvokseksi : kirjankustantaja Arvi A. Kariston elämäkerta. Karisto 2008 ISBN 9789512350209
Reijo Karhinen

Reijo Karhinen Suomi-areena-tapahtumassa 2014.
Reijo Tapani Karhinen (s. 17. tammikuuta 1955 Juva) on suomalainen vuorineuvos ja yritysjohtaja. Hän oli OP-finanssiryhmän pääjohtaja vuosina 2007–2018, kunnes jäi eläkkeelle. Marraskuussa 2017 Karhinen nimitettiin Valtion kehitysyhtiö Vake Oy:n hallituksen puheenjohtajaksi. Huhtikuussa 2020 Karhinen vapautettiin Vaken hallituksen puheenjohtajan tehtävästä.
Elämä ja ura

Karhinen varttui nelilapsisessa maanviljelijäperheessä Juvan kunnan Härkälän kylän Harjulan tilalla. Hän valmistui ylioppilaaksi Juvan yhteiskoulusta 1975 ja kauppatieteiden maisteriksi Turun kauppakorkeakoulusta vuonna 1979 pääaineenaan laskentatoimi. Opiskeluaikoinaan Karhinen työskenteli kesäapulaisena Turun Suomalaisessa Säästöpankissa. Muutoin hän on tehnyt koko opiskelujen jälkeisen työuransa OP-Pohjolan esimiestehtävissä.
Vuosina 1979–1984 Karhinen toimi Juvan Osuuspankin apulaisjohtajana, minkä jälkeen hän työskenteli toimitusjohtajana Varkauden (1985–1988), Savonlinnan (1988–1990) ja Kuopion (1990–1994) Osuuspankeissa. Vuonna 1994 Karhinen kutsuttiin Osuuspankkien Keskusliiton (OKL) ja Osuuspankkien Keskuspankin (OKO) johtokuntien jäseneksi.
Osuuspankkikeskuksen toimitusjohtajana ja OP-ryhmän pääjohtajan varamiehenä Karhinen toimi vuodesta 1997. Vuonna 2007 hänet nimitettiin OP-Pohjola-ryhmän pääjohtajaksi.
Karhinen on ollut useana vuonna ansiotuloiltaan Suomen sadan hyvätuloisimman joukossa. Vuonna 2009 hänelle myönnettiin vuorineuvoksen arvonimi ensimmäisenä koko työuransa finanssialalla tehneenä henkilönä. Karhinen on naimisissa ja hänellä on neljä lasta. Hän harrastaa golfia ja metsänhoitoa vapaa-ajan maatilallaan Pihlajaveden rannalla.
Karhisella on ollut runsaasti luottamustoimia pankkien ja eläkesäätiöiden hallintoelimissä. Lisäksi hän kuuluu muun muassa sosiaalialan järjestön HelsinkiMission valtuuskuntaan.
Edustukset

OPK:n toimitusjohtaja 1997–2006 (samalla myös OPK:n ja OKOn johtokuntien vpj. ja OP-ryhmän pj:n varamies)
OP-Eläkekassan hallituksen pj. 1997–2006
OP-Eläkesäätion hallintoneuvoston jäsen 1987–1991 ja hallituksen pj. 1997–2006
OP-Henkivakuutus Oy:n hallituksen pj. 1995–2006
Osuuspankkien Keskinäisen Vakuutusyhtiön hallituksen pj. 1997–2006
Pohjola-vakuutusyhtiön hallituksen vpj. 2005–2006 (Pohjola-vakuutusyhtiö on osa OP-Pohjolaa)
Eläkesäätiöyhdistyksen hallituksen pj. 2004–2006
Eurocardin hallituksen vpj. 1997–2000 ja vuodesta 2002 sekä pj. 2000–2002
Luottokunnan hallituksen pj. 2002–2005 ja vpj. 1997–2002, 2005–2006, hallintoneuvoston jäsen 2007–2013
Lähivakuutus Keskinäisen Yhtiön hallintoneuvoston jäsen 2002–2005
Radiolinjan hallintoneuvoston jäsen 1996–2000 ja hallituksen jäsen 2000–2002
Savonlinnan oopperajuhlien kannatusyhdistyksen valtuuston jäsen 1997–2007, hallituksen jäsen 2007–2014, valtuuston puheenjohtaja 2014–
Työeläkevakuuttajien hallituksen toinen vpj. 2004–2005 ja ensimmäinen varapuheenjohtaja vuodesta 2005
Finanssialan Keskusliiton hallituksen vpj. 2006–2008, 2011–2012, pj. 2008–2011, 2015
Vaalirahoitus

Reijo Karhinen on tukenut Pekka Haavistoa presidentinvaaleissa 2024. Karhinen on kertonut antaneensa kampanjaan 6 000 euroa. Karhinen on kertonut olevansa markkinamyönteinen ja aikaisemmin uskollinen kokoomuksen äänestäjä. Vuoden 2024 presidentinvaaleissa hän on kertonut tukevansa kuitenkin Haavistoa.
Kirjallisuutta

Niskanen, Markku (2000): Menestys syntyy huippusuorituksilla: Karhinen Reijo, toimitusjohtaja, Osuuspankkikeskus. Kirjassa Hakkarainen, Olli: Johtamisen taito: näkijöitä ja tekijöitä. Helsinki. ISBN 952-9590-99-7.
Aiheesta muualla

Cygnel, Katariina: Kesäapulaisesta pääjohtajaksi: Rakkaudesta työhön ja elämään. OP, 2006, nro 2, s. 4–6.  Artikkelin verkkoversio.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Talousvaikuttajat
Karatas-Seura

P. D. Ouspensky: Ihmisen sielulliset kehitysmahdollisuudet. Karatas-Seura 2019.
Karatas-Seura on vanhin suomalainen Neljännen tien ryhmittymä. Karatas-Seura ry edistää ja tukee G. I. Gurdjieffin elämäntyöhön, filosofiaan ja opetuksiin liittyvää työtä.
Karatas-Seuran toiminta on vuosikymmenten aikana kulkenut milloin yksityisesti, milloin julkisesti eri nimien alla. Sen historia ulottuu 1960-luvulle. Suomalaisen Työn voimahahmo, jämsäläinen kihlakunnantuomari ja asessori Väinö Kopponen (1905 -1986), oli Turussa vuonna 1979 perustetun Karatas-seuran primus motor ja yksi seuran perustajajäsenistä. Vuonna 2014 seura palasi juurilleen rekisteröimällä Karatas-Seura nimen, yhdistyksen kotipaikka on Turku.
Karatas-Seura on vahvasti läsnä tässä päivässä ja sillä on ryhmätoimintaa Helsingissä ja Turussa. Näissä ryhmissä pyritään soveltamaan G. I. Gurdjieffin ideoita käytännössä. Seura järjestää säännöllisesti tapaamisia G. I. Gurdjieffin menetelmästä ja sisäisen työn mahdollisuuksista kiinnostuneille. Näissä tilaisuuksissa voi esittää kysymyksiä, jakaa kokemuksia sekä keskustella mahdollisuudesta liittyä lukupiiriin tai tulla mukaan ryhmätyöhön.
Tarkoituksensa toteuttamiseksi yhdistys pyrkii harjoittamaan tiedotus-, tutkimus- ja julkaisutoimintaa, järjestää seminaareja ja muita keskustelutilaisuuksia sekä pitää yhteyttä toimintansa tarkoitusta sivuaviin henkilöihin ja järjestöihin sekä kotimaassa että kansainvälisesti. Karatas-Seura ylläpitää Gurdjieff.fi verkkojulkaisua, joka tutkii G. I. Gurdjieffin alkuperäistä opetusta ja edistää siitä kiinnostuneiden henkilöiden ja organisaatioiden välistä kanssakäymistä.
Julkaisut > P. D. Ouspensky

Ihmisen sielulliset kehitysmahdollisuudet (Karatas-Seura ry, 2019) uusittu ja laajennettu laitos ISBN 9789526723969 suom. Karatas-Seura
Ihmisen sielulliset kehitysmahdollisuudet (Karatas-Seura, 2008) ISBN 9789529245956 suom. Kari Krohn
Julkaisut > J. G. Bennett

Muuntumisen tie (Karatas-Seura, 2008) ISBN 9789529227983 suom. Timo Kyllönen
Gurdjieff - hyvin suuri arvoitus (Karatas-Seura, 2009) ISBN 9789526723907 suom. Väinö Kopponen
Enneagrammi - kosminen symboli (Neljäs tie Suomessa, 2011) ISBN 9789526723914 suom. Tapani Mäntylä. Vuorisaarna -luku suom. Eija Inglis
Aineen, elämän ja kosmoksen energiat (Karatas-Seura ry, 2014) suom. Jukka Laakso
Uudistuva maailmankuva / Marian Kaminsky: Dramaattisen Universumin johtoajatukset (Karatas-Seura ry, Turku 2015) suomennos alkuosa Väinö Kopponen, sanasto Timo Kyllönen.  (alkuteos A short guide and glossary to the dramatic universe) ISBN 9789526723938
Ihminen kriisitilassa (Karatas-Seura ry, 2016) ISBN 9789526723945 suom. Väinö Kopponen
Tutkimus ihmisestä (Karatas-Seura ry, 2021) ISBN 978-952-80618-4-7
Julkaisut > Väinö Kopponen

Aleksandra Ionowa: Toisenlaisen todellisuuden kuvaaja. Esitelmä Aleksandra Ionowan näyttelyssä Jyväskylän Kesässä 30.6.1980. Turku: Karatas, 1980
Julkaisut > C. S. Lewis

Suuri avioero (Karatas-kirjat 1970), suomentanut Kari Krohn. Kannen kuva sekä kirjan värikuvat Aleksandra Ionowa.
Julkaisut > Jarl Fahler

Harhan oivaltaminen (Karatas-Seura ry, 2019) ISBN 978-952-67239-5-2
Aiheesta muualla

Karatas-Seura ry kotisivut  viitattu 11.3.2021
Karatas-Seura ry Facebook -sivu
Karatas-Seuran ylläpitämä verkkojulkaisu Gurdjieff.fi viitattu 22.10.2023
Neljäs tie Suomessa Viitattu 4.3.2021
J. G. Bennett; Enneagrammi - kosminen symboli. Karatas-Seura, 2011
Nikolai Karamzin

Nikolai Mihailovitš Karamzin, Aleksei Venezianov 1828, Puškinin taidemuseo Moskova
Nikolai Mihailovitš Karamzin (ven. Никола́й Миха́йлович Карамзи́н; 12. joulukuuta (J: 1. joulukuuta) 1766 Mihailovsk, Simbirskin kuvernementti – 3. kesäkuuta (J: 22. toukokuuta) 1826 Pietari) oli venäläinen kirjailija, kielitieteilijä, toimittaja, kielenkääntäjä ja historioitsija. Hän oli merkittävä venäjän kirjakielen kehittäjä ja loi runsaasti uudissanoja venäjän kieleen. Hän oli Aurora Karamzinin toisen aviomiehen isä.
Hän oli 1700-luvun lopun merkittävin venäläinen kirjailija, jonka tuotanto ja toiminta enteilivät jo seuraavaa kirjallisuuden taitekohtaa, romantiikan murrosta. Hän loi nimensä kirjailijana ilman hovia ja virkauraa sekä esitteli venäläiselle yleisölle uuden kirjallisen suuntauksen, sentimentalismin. Hänen työnsä ansiosta kertova proosa sai Venäjällä viimein laajaa hyväksyntää ja arvostusta.
Karamzin oli merkittävä kirjallisuuslehtien toimittaja, huomattava eurooppalaisen kirjallisuuden kääntäjä ja uransa lopulla hovin virallinen historiankirjoittaja. Karamzinin filosofiaa, kieltä ja kirjallisuutta käsittelevät esseet ja arviot muokkasivat venäläisen lukijakunnan makua, arvostuksia ja kirjallisuuskäsitystä ennennäkemättömän voimakkaasti. 1790–1820 -lukuja on joskus nimitetty Karamzinin kaudeksi, jolloin venäläinen lukijakunta laajeni huomattavasti ja ammattikirjailijoiden määrä kasvoi.
Suku ja koulutus

Nikolai Karamzin syntyi Simbirskissä Volgan rannalla. Hänen vanhempansa olivat pienaateliin kuulunut kartanonomistaja, kapteeni Mihail Jegorovits Karamzin (1724–1783) ja Jekaterina Petrovna Pazukina (1730/1735–1769). Suku polveutui perimätiedon mukaan kristinuskoon kääntyneestä tataari Kara-Murzista. Äiti kuoli kun Nikolai oli 2-vuotias ja vuonna 1770 Mihail Karamzin meni uusiin naimisiin Jevdokia Gavrilovna Dmitrjevan (1724–1783) kanssa, tästä liitosta syntyi kaksi lasta. Hänellä oli sisaruspuolien lisäksi yksi sisar ja kolme veljeä.
Nikolai opiskeli kotiopetuksen jälkeen vuodesta 1778 lähtien saksalaisen Johann Matthias Schadenin koulussa Moskovassa. Hän seurasi tübingeniläisen filosofin l. G. Schwartzin luentoja Moskovan yliopistossa ja opiskeli kirjoittamista vuosina 1781–1782. Lisätäksen venäläisten tietämystä englanninkielisestä kirjallisuudesta Karamzin käänsi venäjäksi Shakespearen Julius Caesarin vuonna 1787 ja Gotthold Ephraim Lessingin Emilia Galottin vuonna 1788.
Karamzin palveli henkikaartin Preobraženskin-rykmentissä Pietarissa, erosi palveluksesta luutnanttina isänsä kuoltua vuonna 1783 ja siirtyi takaisin Simbirskin kautta Moskovaan.
Hän myi veljilleen 16 000 ruplalla vuonna 1795 oman osuutensa isänsä perinnöstä, 220 sielua eli miespuolista maaorjaa Znamenskojen eli Karamzinon ja Kliutševkan kylissä, joista vuositulo oli noin 1 200 - 1 400 ruplaa.
Moskovassa hän tutustui Nikolai Novikoviin ja aloitti kirjailijanuransa tämän lapsille suunnatussa kirjallisuuslehdessä Detskoje tštenije dlja sedrtsa i razuma (ven. Детское чтение для сердца и разума, Lasten lukemisto sydämelle ja järjelle). Hän liittyi myös Novikovin perustamaan Ystävyyden ja oppineisuuden seuraan (ven. Дружеского учёного общества, Družeskogo utšjonogo obštšestva).
Vapaamuurari-aatteeseen hän oli tutustunut jo Moskovan yliopistossa. Sturm und Drang -estetiikkaan Karamzin tutustui runoilija Jakob Michael Reinhold Lentzin vaikutuksesta. Hän perehtyi muuhunkin eurooppalaiseen esiromantiikan kirjallisuuteen ja filosofiaan.
Perhe

Nikolai Karamzin oli naimisissa kaksi kertaa ja hänellä oli 10 lasta.
Karamzinin ensimmäinen vaimo vuonna 1801 oli Jelisaveta Ivanovna Protasova (1767–1802), joka oli erittäin koulutettu ja aktiivinen miehensä avustaja. Hän kuoli tasan vuosi avioitumisen jälkeen synnytyksen jälkeiseen infektioon. Tytär Sofia Nikolajevna Karamzina (1802–1856) oli hovin kunnianeito (ven. фрейлина), Puškinin läheinen tuttava ja Lermontovin ystävä.
Toisen avioliiton hän solmi vuonna 1804, suuret myötäjäiset (973 sielua eli miespuolista maaorjaa ja 10 000 ruplan vuositulot) perineen Jekaterina Andrejevna Kolyvanovan (1780–1851) kanssa, joka oli ruhtinas Andrei Ivanovitš Vjazemskin (1754–1807) ja naimisissa tahollaan olleen ruhtinatar Jelizaveta Karlovna Sievers-Putjatinin (1746–1818) avioton tytär sekä runoilija Pjotr Vjazemskin sisarpuoli. Jekaterina syntyi Tallinnassa, jonka venäläisen nimen mukaan hän sai nimen Kolyvanova. Hän kasvoi aluksi isänsä tädin ruhtinatar Jekaterina Andrejevna Obolenskajan luona ja sitten isänsä ja tämän Irlannista tuodun uuden vaimon luona, kun isä kotiutui vuosina 1782–1786 tekemältään Euroopan matkalta.
Nikolai Karamzinilla ja Jekaterina Kolyvanovalla oli yhdeksän lasta, joista viisi eli aikuiseksi:
Ruhtinatar Jekaterina Nikolajevna (1806–1867) Meštšerski os. Karamzina, jonka poika oli kirjailija ja kustantaja Vladimir Meštšerski (1839-1914).
Eversti Andrei Nikolajevitš Karamzin (1814–1854) oli naimisissa Aurora Karlovna Demidovan kanssa. Andreilla oli kaksi aviotonta tytärtä suhteesta kirjailija Jevdokija Suškova-Rostoptšinan kanssa.
Kirjailija, runoilija Aleksandr Nikolajevitš Karamzin (1815–1888) oli naimisissa ruhtinatar Natalia Vasiljevna Obolenskajan (1827-1892) kanssa.
Senaattori Vladimir Nikolajevitš Karamzin (1819–1879) oli naimisissa paronitar Aleksandra Iljinitšna Dukan (1820-1871) kanssa.
Jelisaveta Nikolajevna Karamzina (1821–1891), hovin kunnianeito (ven. фрейлина) oli naimaton ja asui vanhimman sisarensa Sofian kanssa sisarensa Jekaterina Meštšerskin luona.
Nikolai Mihailovitš Karamzin kuoli keuhkotautiin 59-vuotiaana 22. toukokuuta 1826 Pietarissa. Legendan mukaan hänen kuolemansa johtui vilustumisesta 14. joulukuuta 1825, kun hän oli tarkkailemassa Senaatinaukiolla dekabristikapinan tapahtumia. Hänet on haudattu Aleksanteri Nevskin luostarin Tihvinän hautausmaalle.
Kirjallinen ura

Nikolai Karamzin tuli heti uransa alussa tunnetuksi pienimuotoisen proosan (malaja forma) taitajana, joka erotti hänet rönsyilevistä romaanikirjailijoista. Hän toi kotoperäiseen kirjallisuuteen eurooppalaisesta traditiosta pastoraali-idyllin, seurapiiritarinan ja goottilaisen kertomuksen.
Hän kirjoitti tietoisesti naisyleisölle, jota piti taiteellisesti herkempänä ja vastaanottavaisempana. Esimerkiksi Bednaja Liza (ven. Бедная Лиза, Liisa-parka) vuodelta 1792 on sentimentalismin tyylipuhdas edustaja ja nostatti Venäjällä samankaltaista kohua pastoraalisella viettely-kuolema-katumus tarinallaan kuin Nuoren Wertherin kärsimykset Saksassa. Sankarittaren itsemurhapaikasta, lammesta Simonovin luostarin alueella Moskovassa tuli kulttikohde, jossa vierailemista alettiin jopa rajoittaa moraalisyistä. Kirja on kuulunut Venäjällä koululukemistoon vielä neuvostoaikanakin ja se käännettiin jo vuonna 1803 englanniksi.
Kertomuksissa Ostrov Borngolm (ven. Остров Борнгольм, Bornholmin saari, 1793), Afinskaja žižn (ven. Афинская жизнь, Ateenalaista elämää, 1793) ja Sierra-Morena (ven. Сиерра-Морена, 1793) näkyy kauhuestetiikka ja englantilainen goottilainen kertomus. Seurapiirikertomuksen kolmiodraamaa edusti Julija (ven. Юлия, Julia, 1797).
Karamzin oli tuottelias ja suosittu runoilija. Ilja Murometš (ven. Илья Муромец, Ilja Muromalainen, 1795) kertoo sankarisadun tunnetusta bogatyristä. Runokokoelman Moi bezdelki (Minun joutavanpäiväisyyteni, 1794), jonka nimi viittaa naisten salonkikulttuurissa suosimiin runolajeihin kuten epitafit eli muistorunot, omistuskirjoitukset, anekdootit ja trioletit eli toistoon perustuvat värssyt.
Karamzin toimitti kolmea kirjallista julkaisua: Moskovski žurnal (ven. Московский журнал, Moskovan lehti, 1792–1793,) Aglaja (ven. Аглая, 1795) ja Aonidy (ven. Аониды, 1796–1799. Vestnik Jevropy (ven. Вестника Европы, Euroopan sanansaattaja, 1802-1803) käsitteli lieventyneen sensuurin ansiosta kirjallisuuden lisäksi myös yhteiskunnallisia asioita.
Käännetyt teokset

Pipes, Richard: & Karamzin, Nicolay: Karamzin's Memoir on Ancient and Modern Russia: A Translation and Analysis. Featuring a New Introduction by the Author. Ann Arbor Paperbacks For The Study Of Russian And Soviet History And Politics. University of Michigan Press, 2005. ISBN 0472030507, {{ISBN|978-0472030507}}
Karamzin, Nicolay: Poor Liza and Other Tales, (sis. tarinan Julia). Original translation by John Battersby Elringtort, first published in London in 1803. Great Steppe Press, 2019. Kindle edition. {{ISBN|1086045157}}
Karamzin, Nikolai: Letters of a Russian traveller. (Ed. Andrew Kahn). With an Essay on Karamzin's Discourses of Enlightenment. First complete translation into English. Studies on Voltaire and the eighteenth century (SVEC) Series no. 4. Voltaire Foundation for Enlightenment Studies, Oxford Unversity, 2003. {{ISBN|978-0-7294-0811-0}}
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nikolai Karamzin Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Nikolai Karamzin on Wikiaineistossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  IdRef 
Nikolai Karamzin, Giovanni Battista Ortolani Damon 1805, Uljanovskin alueen taidemuseo. Nikolai maalautti tämän muotokuvan veljensä Vasilin pyynnöstä.
Jekaterina Andrejevna Kolyvanova (1780–1851), Jean Henri Brenner 1817. Eremitaaši Pietari.
Nikolai Karamzin, Vasili Tropinin 1818, Tretjakovin galleria Moskova.
Karamzin veistettynä Tuhatvuotisen Venäjän patsaaseen Novgorodissa
Karhusiilikäs

| Karhusiilikäs |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Aitosiilikkäät Arctiinae
Suku::  Diacrisia
Laji::  sannio
Kaksiosainen nimi
 Diacrisia sannio  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Karhusiilikäs Wikispeciesissä   Karhusiilikäs Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karhusiilikäs (Diacrisia sannio) on siilikkäisiin (Arctiidae) kuuluva perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Sukupuolidimorfinen perhoslaji. Koiraan etusiivet ovat vaaleankeltaiset ja niissä on ruusunpunaiset reunat sekä siipitäplä. Takasiivet ovat harmaanvalkoiset. Siipiväli on 35–45 mm. Naaraan etusiivet ovat oranssinruskeat ja niissä on punaiset siipisuonet sekä punainen siipitäplä. Takasiivet ovat tummanharmaat ja niissä on punainen reunus. Naaras on myös selvästi koirasta pienempi mutta ruumiinrakenteeltaan rotevampi. Sen siipiväli on vain 32–40 millimetriä.
Levinneisyys ja lentoaika

Karhusiilikäs lentää yhtenä sukupolvena kesä-heinäkuussa. Lentoajan huippu on suurin piirtein juhannuksena. Perhonen on yleinen Suomen eteläosissa, se esiintyy myös Rovaniemen korkeudelle, mutta sitä pohjoisempana sitä ei ole havaittu.
Elinympäristö ja elintavat

Laji viihtyy niityillä, tienvierustoilla, hakkuuaukeilla ja muissa avoimissa maastoissa, mutta harvoin tyypillisen elinympäristönsä ulkopuolella. Karhusiilikästä tavataan usein yhdessä täpläsiilikkään kanssa. Koiraat lentävät ympäri vuorokauden ja tulevat joskus valolle, mutta naaras on aktiivinen vain päivällä, yleensä auringonpaisteessa. Koiraita tapaa huomattavasti naarasta useammin. Ne lentävät nopeasti, muutamia metrejä maanpinnan yläpuolella joitakin kymmeniä metrejä kerrallaan. Naaras lentää hitaammin ja pysyttelee matalalla kasvillisuuden lomassa.
Naaras munii 150–200 munaa, jotka se sijoittaa ravintokasvien lehtien alapinnoille pieniin ryhmiin. Toukat kuoriutuvat runsaan viikon kuluttua. Toukka talvehtii ja on talven jälkeen yöaktiivinen. Toukokuun lopulla toukat koteloituvat kasvillisuuden joukkoon lähelle maanpintaa.
Ravintokasvi

Toukka elää monilla kasvilajeilla.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q247301  Wikispecies: Diacrisia sannio  BioLib: 54907  BOLD: 51486  EUNIS: 309195  Fauna Europaea: 446979  Fauna Europaea (new): 74dc3946-9ab7-4d41-8084-ce0634b0a725  GBIF: 4532544  iNaturalist: 132317  LoB: 6033  MaBENA: DiacrSannio  NBN: NBNSYS0000006145  NCBI: 464721  Observation.org: 1978  Open Tree of Life: 20801  Laji.fi: MX.62268 
Toukka
Naaras
Gibraltarin museo

| Gibraltarin museo |
| --- | --- |
 Gibraltarin museotalo.
Tyyppi:  Kansallismuseo 
Sijainti:  Gibraltar
Perustettu:  1930
Kotisivut:  gibmuseum.gi
Koordinaatit:  36°08′20″N, 5°21′14″W
 fiGibraltarin museo 
  
Gibraltarin museo (engl. Gibraltar Museum) on Gibraltarilla toimiva kansallismuseo, jossa esitellään alueen historiaa, luonnonhistoriaa ja kulttuuria.