stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lukeminen
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitaatteja aiheesta Lukeminen Wikisitaateissa
Tutkijat huolissaan: Ihmisille kehittymässä ”digitaaliset aivot”, jotka kykenevät enää selailuun (Arkistoitu – Internet Archive). Talouselämä 7.4.2014.
Lusitania

| Lusitania Provincia Lusitania> Rooman provinssi |
| --- | --- |

 Lusitanian provinssin alue vuonna 125.
Valtio:  Rooman valtakunta Länsi-Rooman valtakunta
Prefektuuri:  Gallia (300-luku–)
Diokeesi:  Hispania (n. 293–)
Nykyinen valtio/alue:  Portugali, Espanja
Perustettu:  27/25 eaa.
Hallinto:  
 – hallinnon tyyppi:  keisarin provinssi
 – hallinnollinen keskus:  Augusta Emerita
Lusitania (lat. Provincia Lusitania) tai Hispania Lusitana (lat. Provincia Hispania Lusitana) oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Hispaniassa ja käsitti suunnilleen nykyisen Portugalin.
Maantiede

Lusitanian provinssi käsitti Hispanian eli Iberian (Pyreneiden) niemimaan läntisimmän osan. Alun perin siihen kuului Douro-joen eteläpuolinen alue. Douron pohjoispuolta roomalaiset nimittivät Gallaeciaksi. Provinssin alue vastasi enimmäkseen nykyisen Portugalin aluetta. Jotkut osat siitä olivat nykyisen Espanjan puolella. Provinssin pohjois- ja itäpuolella sijaitsi Hispania Tarraconensiksen provinssi ja kaakkoispuolella Hispania Baetican provinssi. Provinssin hallinnollinen keskus oli Augusta Emerita, nykyinen Espanjan kaupunki Mérida.
Maantiede > Kaupunkeja

Lusitanian roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:
Aeminium
Arandis
Aritium Praetorium
Augusta Emerita
Augustobriga
Balsa
Caetobrix
Capara
Castra Caecilia
Cecilionicum
Conembrica
Ebora
Equabona
Langobriga
Medobriga
Metellinum
Mirobriga
Myrtilis
Norba Caesariana
Ocelum
Olisipo
Ossonoba
Pax Julia
Praesidium
Salacia
Salmantica
Scallabis
Talabriga
Tubucci
Historia

Lusitanian alue oli aiemmin osa Hispania ulteriorin provinssia, joka jaettiin vuonna 27/25 eaa. kahdeksi provinssiksi, jotka olivat Lusitania ja Hispania Baetica. Provinssi nimettiin luultavasti alueen alkuperäisten asukkaiden, lusitaanien mukaan. Heidän alkuperänsä on epäselvä, mutta he saattaisivat olla kelttien ja ibereiden jälkeläisiä.
Augustuksen ajan provinssien jaossa Baetica luettiin keisarin provinsseihin. Provinssi säilyi olemassa Rooman valtakunnan loppuun saakka, ja näin se oli olemassa esimerkiksi keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan.
Vuodesta 293 provinssi kuului Hispanian diokeesiin. 300-luvulla se tuli osaksi Gallian prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului edelleen samoihin prefektuuriin ja diokeesiin.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
| Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Myöhäisroomalaiset provinssit.n. vuosina 293–395 | Länsi-Rooma> Myöhäisroomalaiset provinssit.n. vuodesta 395 | Nykyinen alue tai valtio> Nykyinen alue tai valtio.Nykyinen alue tai valtio |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hispania ulterior 197–27 eaa. | Hispania ulterior 197–27 eaa. | Hispania Baetica | Baetica | Baetica | (Andalusia) |
| Hispania ulterior 197–27 eaa. | Hispania ulterior 197–27 eaa. | Hispania Lusitania | Lusitania | Lusitania | (Portugali) |
| Hispania citerior 197–27 eaa. | Hispania citerior 197–27 eaa. | Hispania Tarraconensis | Tarraconensis | Tarraconensis | (Espanja pohjoinen) |
| Hispania citerior 197–27 eaa. | Hispania citerior 197–27 eaa. | Hispania Tarraconensis | Tarraconensis | Insulae Baleares | (Baleaarit) |
| Hispania citerior 197–27 eaa. | Hispania citerior 197–27 eaa. | Hispania Tarraconensis | Carthaginensis | Carthaginensis | (Espanja kaakkoinen) |
| Hispania citerior 197–27 eaa. | Hispania citerior 197–27 eaa. | Hispania Tarraconensis | Gallaecia | Gallaecia | (Galicia) |
Selitykset: ↑  Provinssit Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen jälkeen.  ↑  Provinssit Theodosius I:n ajan jälkeen vuonna 395, kun imperiumi jaettiin Länsi- ja Itä-Roomaan.
Lyykian kieli

| Lyykia |
| --- | --- |
 Alueet, joilta on löydetty lyykiankielisiä kielinäytteitä
Tiedot
Alue:  Anatolia
Puhujia:  0 (kuollut kieli)
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  anatolialaiset kielet
ISO 639-3:  xlc
 Ohje 
Lyykian kieli on muinaisessa Lyykiassa puhuttu kuollut kieli. Se kuuluu indoeurooppalaisten kielten heettiläiseen ryhmään.
Lyykian kieli tunnetaan kiveen hakattujen ja rahojen sisältämien piirtokirjoitusten perusteella. Ne edustavat kahta eri murretta, joista rakenteeltaan arkaaisempi tunnetaan nimellä miljan. Kirjoittamiseen on käytetty kreikkalaista muistuttavaa vähäaasialaista kirjaimistoa.
Lyykialla ja luuvilla on yhteisiä piirteitä, joiden perusteella ne on yhdistetty erilliseksi heettiläisten kielten alaryhmäksi. Toisaalta niiden välillä on myös huomattavia eroja, jotka estävät yhteisen kantakielen rekonstruoimisen. Todennäköisempää onkin, että samankaltaisuudet ovat syntyneet murteiden välisen vuorovaikutuksen tuloksena. Lisäksi lyykian kielestä erotetaan usien omaksi kielekseen milya (tai lyykia B), mutta näiden kahden suhdetta ei toistaiseksi täysin ymmärretä.
Fonologia > Konsonantit

|  | Labiaali | Labiodentaali | Dentaali | Alveolaari> Norm. | Alveolaari> Lab. | Palataali | Velaari> Norm. | Velaari> Lab. | Velaari> Pal. | Uvulaari | Glottaali |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nasaali | m ~ m̩ |  |  | n ~ n̩ |  |  |  |  |  |  |  |
| Klusiili | β | p | b | θ | ð | t | tʷ |  | k | g | kʷ | kʲ | gʲ | q |  |
| Affrikaatta |  |  |  | ts |  | ʧ |  |  |  |  |  |
| Frikatiivi |  |  |  | s |  |  | x | ɣ |  |  |  | h |
| Lateraali |  |  |  | l | l̩ |  |  |  |  |  |  |  |
| Tremulantti |  |  |  | r ~ r̩ |  |  |  |  |  |  |  |
| Puolivokaali | w |  |  |  |  | j |  |  |  |  |  |
Lähde:
Fonologia > Vokaalit

|  | Etinen | Keskinen | Takinen |
| --- | --- | --- | --- |
| Suppea | i |  | u |
| Puolisuppea | e |  |  |
| Avoin |  | a |  |
Kaikki vokaalit voivat esiintyä myös nasaalisina.
Lähde:
Lyyrypyrstönseuraaja

| Lyyrypyrstönseuraaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiaismalurit Acanthizidae
Suku::  Pycnoptilus
Laji::  floccosus
Kaksiosainen nimi
 Pycnoptilus floccosus  Gould, 1851 
Alalajit
 P. f. floccosus  P. f. sandlandi 
Katso myös
   Lyyrypyrstönseuraaja Wikispeciesissä   Lyyrypyrstönseuraaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lyyrypyrstönseuraaja (Pycnoptilus floccosus) on tiaismalureihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Australiassa.
Koko ja ulkonäkö

Lyyrypyrstönseuraaja kasvaa 16–19 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Ruumiinrakenteeltaan se on tukevahko ja pitkäpyrstöinen. Lajin pää, selkä ja siivet ovat ruskeat. Otsa on punertavampi. Lyyrypyrstönseuraajan rinta ja vatsa ovat kellanruskeat ja niissä on vaalean- tai tummanruskeita suomukuvioita. Alalaji P. f. sandlandi on värisävyiltään tummempi kuin P. f. floccosus.
Levinneisyys ja elintavat

Lyyrypyrstönseuraajan levinneisyysalue ulottuu eteläisestä Uudesta Etelä-Walesistä Victorian itäosiin. Lajin elinympäristöä ovat kosteat ja pensaikkoiset metsät ja rotkot. Linnun ravintoa ovat enimmäkseen hyönteiset, mutta se syö lisäksi siemeniä ja hedelmiä. Lyyrypyrstönseuraajat liikkuvat usein lyyrypyrstöjen perässä ja poimivat ravintonsa lyyrypyrstöjen kuopimasta maasta. Laji rakentaa katetun pesän maahan ja naaras munii kaksi munaa.
Lyyrypyrstönseuraaja luokitellaan vaarantuneeksi, ja kannan kooksi arvioidaan noin 88 000 täysikasvuista yksilöä. Kantaa uhkaa ilmastonmuutoksen aiheuttama kuivuus ja maastopalot. Arviolta jopa 37 % kannasta kuoli maastopaloissa vuosien 2019–2020 aikana
Lyijysulfidi

| Lyijysulfidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  1314-87-0
PubChem CID:  14819
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  PbS
Moolimassa:  239,28 g/mol
Ulkomuoto:  Mustia kiiltäviä kiteitä
Sulamispiste:  1 114 °C 
Tiheys:  7,57–7,59 g/cm3
Liukoisuus veteen:  12,44 mg/100ml (20 °C) 
    
Lyijysulfidi (PbS) on lyijy- ja sulfidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Ainetta käytetään elektroniikkateollisuudessa, analyyttisessä kemiassa ja lasitteiden valmistuksessa. Tärkein lyijymineraali lyijyhohde on kemialliselta koostumukseltaan lyijysulfidia.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa lyijysulfidi on mustia kuutiomaisia kiteitä, jotka liukenevat veteen hyvin huonosti. Vahvat hapot kuten suolahappo ja typpihappo liuottavat sen, mutta samalla lyijysulfidi hajoaa rikkivedyksi ja typpihappoa käytettäessä rikiksi. Lyijysulfidi on fotokonduktiivinen eli muuttuu säteilykvantin vaikutuksesta sähköä johtavaksi
Valmistus

Lyijysulfidia voidaan valmistaa lyijymetallin ja kuuman rikkihöyryn välisellä reaktiolla.
Toinen tapa on valmistaa yhdistettä on saostaa se rikkivedyn avulla jostain lyijyioneja sisältävästä liuoksesta. Tätä reaktiota käytetään myös analyyttisessä kemiassa osoittamaan lyijy- tai sulfidi-ionien läsnäolo.
Käyttö

Lyijysulfidia käytetään sen fotokemiallisten ominaisuuksien vuoksi fotokonduktiivisissä kennoissa, infrapunailmaisimissa ja transistoreissa. Lisäksi sitä voidaan käyttää muun muassa lasitteissa. lyijyväriaineiden valmistuksessa ja öljynjalostuksessa tiolien poistamisessa käytettävänä katalyyttinä.
Lyijyhohteesta eli mineraalina esiintyvästä lyijysulfidista valmistetaan lyijyä. Prosessin ensimmäisessä vaiheessa sulfidi-ionit hapetetaan hapen avulla rikkidioksidiksi, minkä jälkeen samalla muodostunut lyijy(II)oksidi pelkistetään lyijyksi hiilen avulla.
Aiheesta muualla

Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Lead sulfide (englanniksi)
Matti Peltonen (jääkiekkoilija)

Matti Toivo Tapani Peltonen (27. toukokuuta 1941 Tampere – 16. lokakuuta 1997 Tampere) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi maalivahtina SM-sarjassa vuosina 1960–1970 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta. Suomen maajoukkueessa hän pelasi kuusi maaottelua.
Matti (Peltsu) Peltonen edusti SM-sarjassa Tampereen Tapparaa vuosina 1960–1965, 1966–1968 ja 1969–1970. Aikaisempi seura oli Tampereen Pallo-Veikot ja myöhempi vuodesta 1968 Hilpara. Hän pelasi SM-sarjassa 47 ottelua ja vaihtopenkillä istutut mukaan laskien 134 ottelua. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1961 ja 1964 ja saavutti kerran SM-hopeaa ja SM-pronssia. Parhaimpana pelinään Peltonen piti vuoden 1967 mestaruussarjaottelua Ilvestä vastaan, jonka Tappara voitti 4-3.
Peltonen toimi vuonna 1970 poikien maajoukkueen, Hakkapeliittojen ja SAUL:n jääkiekkojoukkueen (pronssi Tampereen MM-kisoissa) valmentajana. Jalkapalloa hän pelasi vuosina 1962–1963 TP-V:n suomensarjajoukkueessa.
Peltonen oli ammatiltaan merkonomi. Hänen mieliharrastuksensa oli klassisen jazzmusiikin kuuntelu. Peltosen kotikunta oli Tampere.
Väinö Peltonen

Väinö Peltonen vuonna 1964.
Väinö Rafael Peltonen (23. kesäkuuta 1902 Askola – 18. tammikuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen Aamulehden päätoimittaja 1964–1970.
Peltosen vanhemmat olivat pientilallinen, kiertokoulun opettaja Johan Peltonen ja Ida Maria Mikkola. Kirjailija Johannes Linnankoski eli Vihtori Peltonen oli hänen setänsä. Peltonen osallistui 1918 koulupoikana Suomen sisällissotaan. Talvisodassa ja jatkosodassa hän oli rintamalehtien kuten Karjalan Viestin toimittaja ja TK-komppanian kirjeenvaihtaja. Toimittajan kokemusta Peltosella oli jo opiskeluajalta, Keski-Uusimaasta ja Iltalehdestä. Valmistuttuaan filosofian kandidaatiksi 1928 hän tuli Aamulehden kaupunki- ja artikkeliosaston toimittajaksi Tampereelle. Hän toimi toisaalta jopa muotitoimittajana ja perusti lehteen mainostoimiston. 1933 hän siirtyi aikakauslehtien pariin, sitten mainosmieheksi, opettajaksi ja ammattiyhdistystyöhön, mutta palasi 1951 Aamulehteen päätoimittajan työpariksi, ensin  Jaakko Tuomikoskelle  ja sitten Jaakko Hakalalle. Päätoimittajana hän työskenteli itse vuodesta 1964 aina eläkkeelle jäämiseensä asti vuonna 1970. Lehtimiehenä Peltosta kiinnostivat erityisesti politiikka ja talous, kolumnistina hän käytti nimimerkkiä Jumi. Poliittiseen keskusteluun Peltonen osallistui aktiivisesti vielä eläkkeellä ollessaankin.
Peltosen puoliso vuodesta 1932 oli Anna-Maija Ritala.
Lähikuvassa Erno Paasilinna

| Lähikuvassa Erno Paasilinna |
| --- | --- |

Kirjailija:  Antti Tuuri
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2009
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  205
ISBN:  978-951-1-22902-5
Sarja: Lähikuvassa
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Lähikuvassa Erno Paasilinna on kirjailija Antti Tuurin vuonna 2009 ilmestynyt muistelma kirjailijaystävä Erno Paasilinnasta.
Aiheesta muualla

Hannu Waarala: Lähikuvassa Erno Paasilinna (Arkistoitu – Internet Archive). Savon sanomat 19.3.2009.
Eino Kaikkonen: Erno Paasilinnan yksinäisyys ja uhma toisin silmin. Kansan uutiset 1.7.2009.
Petri Anttila: Toisinajattelijan muotokuva (Arkistoitu – Internet Archive) Kymen sanomat 21.4.2009.
Lällärit lakoon

| Lällärit lakoon> Any Which Way You Can |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste
Ohjaaja:  Buddy Van Horn
Käsikirjoittaja:  Stanford Sherman
Tuottaja:  Robert Daley Fritz Manes
Säveltäjä:  Steve Dorff
Kuvaaja:  David Worth
Leikkaaja:  Ron Spang Ferris Webster
Pääosat:  Clint Eastwood Sondra Locke Geoffrey Lewis William Smith Ruth Gordon
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  1980
Kesto:  115 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Edeltäjä:  Mies San Fernandosta
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lällärit lakoon on Buddy Van Hornin ohjaama toimintakomedia vuodelta 1980. Se on Mies San Fernandosta -elokuvan jatko-osa ja siinä nähdään lähes kaikki alkuperäiset näyttelijät.
Rekka-autonkuljettaja Philo Beddoe (Clint Eastwood) lopettaa katutappelemisen. Hänet kuitenkin kiristetään mukaan vielä yhteen otteluun ja hänen naisystävänsä (Sondra Locke) siepataan. Beddoe pelastaa hänet eikä hänen tarvitse otella, mutta hän ja hänen vastustajansa (William Smith) haluavat silti selvittää, kumpi heistä on parempi.
Arvioita

Helsingin Sanomien Mikael Fränti kiteytti elokuvan tv-esityksen alla 1989 ”typeräksi ketkuttelufarssiksi”. Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoi sen olevan ”yhtä huolettoman paukapäinen remellys” kuin edeltäjänsä. Hän antoi sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Martti Peltoniemi

Martti Peltoniemi (16. kesäkuuta 1935 Lappajärvi – 2. elokuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen vapaapainija. Hän edusti Suomea Rooman olympialaisissa 1960 alle 67-kiloisten sarjassa ja sijoittui seitsemänneksi. Hän edusti Suomessa Helsingin Paini-Miehiä, Lappajärven Veikkoja ja Nokian Urheilijoita. Hän voitti junioreiden Suomen-mestaruuksia sekä saavutti aikuisten SM-kilpailuissa kuusi hopeaa ja kaksi pronssia.
Peltoniemi otteli Rooman olympialaisissa alle 67-kiloisten ensimmäisellä kierroksella kuubalaista José Yáñezia vastaan ja sai pistevoiton. Toisella kierroksella hän hävisi pisteillä sittemmin kultaa voittaneelle yhdysvaltalaiselle Shelby Wilsonille. Kolmannella kierroksella Peltoniemi otti pistevoiton intialaisesta Parkash Gianista. Neljännellä kierroksella hän oli lepovuorossa. Viidennellä kierroksella hän hävisi eteläkorealaiselle Bong Uk-wonille ja putosi jatkosta.
Peltoniemi saavutti vapaapainissa SM-pronssia alle 67-kiloisten sarjassa vuonna 1957 ja sen jälkeen SM-hopeaa 67-kiloisissa vuosina 1958, 1959 ja 1961 sekä alle 70-kiloisissa vuosina 1962, 1963 ja 1964. Näinä kaikkina vuosina mestaruuden voitti Erkki Penttilä, joka Rooman olympialaisissa kilpaili alle 62-kiloisten sarjassa. Kreikkalais-roomalaisessa painissa Peltoniemi saavutti SM-pronssia alle 73-kiloisten sarjassa vuonna 1961.
Lyönnillä 11

| Lyönnillä 11> Roma ore 11 |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Giuseppe De Santis
Käsikirjoittaja:   Cesare Zavattini  Giuseppe De Santis  Rodolfo Sonego  Gianni Puccini 
Perustuu:  Todelliseen tapahtumaan (onnettomuuteen) 15. tammikuuta 1951.
Tuottaja:  Paul Graetz
Säveltäjä:  Mario Nascimbene
Kuvaaja:  Otello Martelli
Lavastaja:  Leon Barsacq
Pääosat:   Lucia Bosè  Carla Del Poggio  Maria Grazia Francia  Lea Padovani  Delia Scala  Elena Varzi  Eva Vanicek 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Transcontinental Italia
Levittäjä:  Titanus
Ensi-ilta:  1952
Kesto:  105 min
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Via Savoia 31 vuonna 2017. Tässä osoitteessa tapahtui 1951 se onnettomuus mihin elokuva perustuu.
Lyönnillä 11 (ital. Roma ore 11) on italialainen mustavalkoinen tositapahtumiin perustuva elokuva vuodelta 1952, ja sen on ohjannut Giuseppe De Santis. Tätä De Santisin elokuvaa pidetään yhtenä neorealismin tärkeimmistä teoksista. Se kuuluu toisena ohjaajansa vuosina 1948–53 tekemän kolmen feministisen ja muutenkin yhteiskuntakriittisen elokuvan sarjaan.
Tausta – onnettomuus Roomassa

Sunnuntaina 14. tammikuuta 1951 sanomalehti Il Messaggero sisälsi ilmoituksen vapaasta työpaikasta. Rooman via Savoia-kadulla, numerossa 31, toimiva yritys haki nuorta, älykästä, ja työnhaluista naista joka oli tottunut konekirjoittaja. Työpaikasta kiinnostuneita kehotettiin saapumaan henkilökohtaisesti haastateltaviksi maanantaina kello 10-11 ja 16-17 välisinä aikoina kolmannessa kerroksessa sijaitsevaan toimistoon. Maanantaina kello 10 kadulla jonotti noin 200 naista, lähes kaikki alle 30-vuotiaita, nuorimmat vain 16, odottaen että pihalle vievä portti avattaisiin. Ilma oli kylmä ja sateinen. Kun portti avattiin kaikki ryntäsivät rappukäytävään lämmittelemään. Haastattelut alkoivat mutta aika pian oli selvää että päivän kuluessa ei ehdittäisi haastatella useampaa kuin noin 30-40 ensimmäistä ja haastatteluista vastaava virkailija kehotti tähän vedoten muita poistumaan rappukäytävästä mitä tiettävästi ei kuitenkaan kukaan tehnyt.
Noin kello 11:00 rappusten yläosa romahti ja siellä seisovat naiset putosivat betonin ja rautakaiteiden mukana alempien kerrosten askelmilla seisovien niskaan. Yhteensä 77 naista loukkaantui ja yksi heistä, 26-vuotias Anna Maria Baraldi, kuoli muutamaa tuntia myöhemmin vammoihinsa sairaalassa. Useimmat niistä jotka olisivat olleet pitemmän sairaalahoidon tarpeessa lähtivät koteihinsa saatuaan ensiavun koska heillä ei ollut varaa maksaa 2300 liiraa vuorokaudessa minkä sairaalahoito olisi tullut maksamaan.
Jo samana päivänä Giuseppe De Santis luki tapahtumasta sanomalehdistä. Saatuaan radion uutislähetyksistä illan mittaan lisää tietoa kuolemantapauksesta ja varattomuutensa takia sairaalahoidosta kieltäytyneistä naisista hän otti asiaan kriittisen kannan ja päätti julkistaa mielipiteensä elokuvalla. Hän halusi saada vastauksen kahteen kysymykseen: miksi 200 naisen on pakko tungeksia vanhan talon rappukäytävässä yhden ainoan työpaikan takia, ja miksi yhteiskunta ei voisi maksaa syyttömien katastrofien uhrien sairaalalaskuja. Puhelinsoitto selvitti että hänen ystävänsä Cesare Zavattini oli valmis kirjoittamaan käsikirjoituksen jos joku toinen kokoaa tarvittavat taustafaktat. Tämän otti tehtäväkseen Elio Petri jonka tekemät haastattelut myös julkaistiin kirjassa joka ilmestyi 1956 ja sai saman nimen kuin se elokuva joka niiden pohjalta tehtiin.
Elokuvan tapahtumat

Aivan kuin sillä tapahtumalla mihin se perustuu tällä elokuvalla ei ole päähenkilöä, mutta voisi myös sanoa että sillä on noin 200 päähenkilöä joista noin puolen tusinan kohtaloita se seuraa lähemmin. Elokuva on luonteeltaan dokumentaarinen ja seuraa aika tarkasti Petrin keräämiä kuvauksia. Henkilöiden nimiä on kuitenkin muutettu. Tapauksen ainoa kuolonuhri on elokuvassa saanut nimen Cornelia Riva ja häntä näyttelee Maria Grazia Francia. Toinen nainen jonka kohtalo nostetaan esiin on Luciana Renzoni (Carla Del Poggio) joka ainakin omasta mielestään aiheuttaa onnettomuuden epärehellisyydellään. Hän onnistuu valheen avulla ohittamaan jonossa edellä seisovat ja pääsee haastateltavaksi mikä muuten olisi ollut mahdotonta. Rappujen romahdus tapahtuu juuri hänen suoritettuaan eräänlaisen kujanjuoksun ulos vihastuneiden naisten sättimänä ja edestakaisin tönimänä. Syyllisyydentunnon ahdistamana hän ajautuu itsemurhan partaalle poliisin kuulustellessa häntä tapahtumasta ja vain hänen miehensä Nandon (Massimo Girotti) paikalle saapuminen pysäyttää hänet viime hetkessä.
Neljä muutakin naiskohtaloa esitetään elokuvassa. Jonossa odottaa vuoroaan naimaton ja aviossa olevan entisen työnantajansa lasta odottava Adriana (Elena Varzi) joka ei ole uskaltanut kertoa vanhemmilleen olevansa raskaana. Prostituoitu Caterina (Lea Padovani) ei ole aivan varaton mutta haluaisi kuitenkin mielellään vaihtaa ammattinsa kunniallisempaan. Gianna (Eva Vanicek) opiskelisi mieluummin mutta hänen yksinhuoltajaäitinsä pakottaa hänet hakemaan työpaikkaa jota hänellä ei ole juuri mitään mahdollisuuksia saada koska hänen näppäimistön käsittelynsä on aivan liian hidasta. Parantaakseen mahdollisuuksiaan hän odottaa koko yön kadulla ollakseen varmasti jonon ensimmäinen. Kotiapulainen Angelina (Delia Scala) on kyllästynyt työnantajaansa jolle mikään ei ole tarpeeksi hyvin tehty ja asettuu hetken mielijohteesta jonoon hakeakseen uutta työpaikkaa. Kun tämä huomataan hän sanoutuu suullisesti irti kotiapulaisen työstään. Tämän sattuu kuulemaan Viterbosta asti paikalle matkustanut nainen (Maria Pia Trepaoli) joka heti ilmoittautuu Angelinan seuraajaksi ja hänestä tulee siten ainoa jonon naisista joka saa työpaikan onnettomuuspäivänä. Elokuvan loppukohtauksessa Gianna asettuu portin viereen viettääkseen siinä vielä yhden yön ja hakeakseen samaa paikkaa myös seuraavana päivänä.
Ville Lång

| Ville Lång |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Ville Joonas Lång
Syntynyt: 14. helmikuuta 1985 (ikä 39) Lahti
Kansalaisuus:   Suomi
Sulkapalloilija
Pituus:  177 cm
Paino:  75 kg
Kätisyys:  oikea
Korkein listasijoitus:  21. (12.3.2009)
Ville Joonas Lång (s. 14. helmikuuta 1985 Lahti) on suomalainen sulkapalloilija ja sulkapallovalmentaja. Hän on vuosien 2005–2014 kaksinpelin Suomen mestari. Sulkapallon maailmanrankingissa Lång oli parhaimmillaan 21. maaliskuussa 2009.
Lång lopetti ammattilaisuransa vuonna 2017. Hän edusti Östersundom IF:ää.
Lång valittiin kesäkuussa 2021 Suomen sulkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi. Jo tuota ennen hän oli toiminut maajoukkueen päävalmentajan Anu Niemisen äitiyslomasijaisena.