stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väri
Havaitseminen > Väriaisti > Keinotekoiset väri-ilmaisimet

Valon väriä mittaavat tekniset väri-ilmaisimet toimivat vain kolmivärikanavaisesti. Niille ei ole vielä osattu kehittää kontrasti- ja varjoilmiöiden "näkökykyä".
Jotta teknisten laitteiden väri-ilmaisimet saadaan ”näkemään” värit aidosti – siis ihmisen kaltaisesti, pitää tuntea näköjärjestelmän toimintamekanismi. Erilaisista materiaaleista heijastuvan valon spektraalisia ominaisuuksia voidaan kuitenkin tunnistaa erilaisilla teollisuuden laadunvalvontaan kehitetyillä mittalaitteilla paljon paremmin kuin ihminen silmämääräisesti. Tekninen väri-ilmaisin on valon spektri-ilmaisin, kuten spektrometri, jonka avulla saadut mittaustulokset joudutaan aina tulkitsemaan sovittuina väreinä. Esimerkiksi niin sanottujen lämpökameroiden avulla otettujen kuvien värimaailmassa ihmiselle näkymätön säteily muunnetaan näkyviksi väreiksi kulloisenkin tilanteen ja informaatiotarpeen mukaan. Tieto kohteen väristä ei siis ole johdettavissa suoraan siitä valosta tai säteilyn spektrijakaumasta, joka tulee katsotusta kohteesta tekniseen väri-ilmaisimeen, vaikka näin fysikalistinen värikäsitys olettaa.
Ihmisen näköjärjestelmän tuottamaan kuvaan kuuluvat käänteisväri-, rajakontrasti-, simultaanikontrasti- ja varjoilmiö. Näitä eivät valo- tai värimittarit pysty havitsemaan ihmisen lailla, koska valon spektrivärien suhteelliset osuudet eivät määrää, miltä kohteen värit kulloinkin näyttävät. Kontrasti-ilmiöt paljastavat värin konstanssi eli värin pysyvyyden näkökuvassa: värejä voidaan tunnistaa hyvin erilaisista valaistusolosuhteista huolimatta, koska värit ovat olleet ihmisille ja ovat yhä elintärkeitä ympäristön laadun, esimerkiksi ruoka-aineiden käytettävyyden), ilmaisimia, visuaalisia adjektiiveja. Aivot ovat oppineet tämän olosuhteiden pakosta. Niinpä yksittäisestä näkökohteesta tulevan valon mitattu "väri" ei ole täysin sama kuin havaittu väri.
Värien yhdistyminen ja sekoittuminen

Värit voivat yhdistyä tai sekoittua kolmella tai neljällä eri tavalla.
Värien yhdistyminen ja sekoittuminen > Värivalojen yhdistäminen

Värivalojen yhdistäminen on additiivista yhdistymistä. Kahden vastasävyisen värivalon yhdistymisessä syntyy valkoinen, joka saattaa olla sävyttynyt jommankumman lähtösävyn suuntaan valomäärien keskinäisten suhteiden mukaan. Tasapainoisesti yhdistettäessä kahdesta värivalosta syntyy se sävy, jota vastaava väriympyrän säde on kohtisuorassa lähtövärien yhdistämisjanaa vastaan. Jos halutaan saada aikaan kaikki ajateltavissa olevat sävyt, on käytettävä vähintään kolmea lähtöväriä. Paras sekoitustulos saavutetaan perusvalokolmiolla, jonka värit ovat punaoranssi, violetti ja turkoosinvihreä. Väriympyrän kehältä tasavälein valitut värisävyt muodostavat yhdistyessään valkoisen.
Värien yhdistyminen ja sekoittuminen > Väriaineiden sekoittaminen

Väriaineiden sekoittaminen on subtraktiivista sekoittumista. Tällöin tapahtuu valoi­suutta vähentävä värin­muodostus. Tuloksena syntyvä väri­aineiden seos heijastaa vain niitä näkyvän valon aallon­pituuksia, joita kaikki sekoitetut väri­aineet pystyvät heijastamaan, joten väri tummenee. Subtrak­tiivisessa värin­muodostuksessa "pää­väreinä" voidaan pitää keltaista, magentaa ja syaania, jotka additiivisen värinmuodostuksen kannalta ovat kukin kahden päävärin yhdistelmiä. Näitä kolmea sekoittamalla voidaan saada aikaan kaikki muut värit, ja kaikkia kolmea tietyssä suhteessa sekoittamalla saadaan aikaan harmaata. Näitä kolmea väriä, sekä mustaa käytetäänkin muun muassa neliväripainossa.
Useampaa kuin kolmea lähtöväriä käytettäessä syntyvät värisävyt ovat puhtaampia kuin kolmella lähtövärillä. Taidemaalauksessa musta ja harmaat synnytetään perusväreistä ja valkoisesta, eikä mustaa väriä käytetä. Musta väri syntyy vähintään kolmesta tasapainoisesti käytetystä ja tasavälein ympyrän kehältä valitusta sävystä. Jos kirjoväreihin lisätään valkoista tai mustaa, jotkin värit koetaan eri tavalla. Esimerkiksi keltaisesta ja mustasta syntyy oliivinvihreä, joka koetaan enemmän vihreänä kuin keltaisena. Oranssi taas muuttuu mustaa lisättäessä ruskeaksi.
Värien yhdistyminen ja sekoittuminen > Optinen sekoittaminen

Optinen sekoittuminen tapahtuu värivaikutelmien yhdistyessä aistimuksellisesti. Tavanomaisin esimerkki on nopeasti pyörivä levy, jonka eri värit sekoittuvat optisesti ja tuottavat yhdenmukaisen värikokemuksen.
Diffuusissa sekoittamisessa lähekkäiset värit muuttuvat etäältä katsottuna yhdeksi väriksi. Tavallinen esimerkki on kangas, joka on valmistettu erivärisistä langoista tai erivärisistä kuteesta ja loimesta. Pienikuvioinen tapettikin voi tuottaa yhtenäiseksi värivaikutelmaksi suurehkossa tilassa. Värivaikutelmaan vaikuttaa osasävyjen suhteen ohella karkeassa kankaassa myös varjonmuodostus.
Väritelevisiossa ja tietokoneen näytöllä värit muodostetaan  RGB-värimallin mukaisesti optisen ja additiivisen sekoittamisen yhdistelmänä.
Värikontrasti

Värikontrastilla tarkoitetaan väripintojen vastakohtaisuutta, eroavaisuutta tai jännitettä. Taiteessa ja muotoilussa erilaisten värikontrastien ilmaisullisia mahdollisuuksia hyödynnetään hyvin laajasti. Selkein kontrasti on välittömästi toisiinsa rajautuvien värialueiden rajakontrasti.
Väriteoreetikko Johannes Itten on erotellut seitsemän eri värikontrastilajia: värisävyjen kontrasti, vaalean ja tumman kontrasti, kylmän ja lämpimän värin kontrasti, vastavärien kontrasti, samanaikainen kontrasti, kylläisyyskontrasti sekä määräkontrasti.
Sävykontrasti on voimakkaimmillaan vastavärien yhdistelmissä ja niiden muodostamissa rajakontrasteissa. Samanaikaista eli simultaanista kontrastia on hyödynnetty joissain optisissa harhoissa.
Värimallit ja värinhallinta

Värit määritellään värimalleilla. Niitä on useita erilaisia, ja niillä voi olla useita väritiloja. CIE L*a*b on laiteriippumaton värimalli, sillä se liittyy suoraan tapaan, jolla ihmissilmä havaitsee värin. Siinä on kiinteä väritila. Laiteriippuvaiset värimallit, kuten RGB, HSL, HSV ja CMYK, vaihtelevat niihin liitettyjen väritilojen ja laitteiden mukaan. Värinhallinnan käytön tarkoituksena julkaisuja tehtäessä on tulkita ja kääntää värit tarkasti laitteesta toiseen. Tämän järjestelmä tekee ICC-profiilien avulla.
Värien käyttö

Värejä käytetään esteettisistä syistä esimerkiksi taiteessa, sisustuksessa, rakennusten ulkoseinissä ja vaatetuksessa. Väripsykologiassa hyödynnetään värien erilaisia psykologisia vaikutuksia viihtyvyyteen, mielialaan ja tuntemuksiin. Värien symbolikäyttö on hyvin tavallista monella alalla. Värejä käytetään esimerkiksi uskonnollisina symboleina, kansallisina, heraldisina, kaupallisina ja muina tunnusväreinä sekä viestittävinä merkinantajina esimerkiksi liikenteessä.
Värien nimet

Eri kulttuureissa värit määritellään eri tavoin. Kieliin on kehittynyt värejä kuvaavia sanoja sen mukaan mikä on ollut kieltä puhuville ihmisille tärkeää. Afrikan xhosilla on 26 väritermiä lehmien väreille, mutta heillä ei ole lainkaan sanaa siniselle ja vihreälle. Yleensä värejä kuvaavia omakielisiä sanoja on kolmesta yhteentoista.  Esimerkiksi hantien ja mansien keskuudessa keltaista merkitsevä sana tarkoittaa myös nuoren ruohon vihreää väriä.
Värien nimet musta, valkoinen, ruskea, punainen ja vihreä ovat suomessa ja sukukielissä omaperäisiä sanoja, samoin todennäköisesti myös sininen, jota tosin on myös arveltu ikivanhaksi iranilaiseksi lainasanaksi. Vihreää arvellaan uudehkoksi johdokseksi samasta perusmuodosta kuin vihannoida tai myös viha. Vanhempi vihreää merkitsevä sana oli oletettavasti pe- alkuinen, ehkäpä pešeä. Sana valkoinen on kehittynyt itämerensuomalaisten kielten keskuudessa sanasta valo. Eräs vanhempi nimitys valkoiselle oli päje. Sana ruskea on alun perin tarkoittanut punaista, ja sanan vastineet eräissä sukukielissä merkitsevät edelleen punaista, kun taas sana punainen on alkujaan merkinnyt väriä ylipäänsä tai myös karvaa. Esimerkiksi karjalankielisen kansanlaulun sanat "ruskie neitsyt, valkie neitsyt" tarkoittavat puna- ja vaaleahiuksista tyttöä, "(aamu/ilta)rusko" kuvaa taivaan punaisia ja oransseja sävyjä, "rusko" on punaruskea hevonen, ja "ruska" kuvaa punaisia ja oransseja lehtien värejä.
Keltainen ja harmaa ovat vanhoja lainasanoja balttilaiskielistä. Sanan keltainen balttilainen vastine on alkujaan merkinnyt keltaista väriainetta, sanan harmaa vastine taas on voinut merkitä harmaaturkkista eläintä. Sana keltainen on myös sukua sanalle kulta. Muut värien nimet ovat yleensä joko yhdistelmiä vanhoista sanoista kuten sinipunainen ja vaaleanpunainen, tai uudempia, usein ranskalaisperäisiä lainasanoja, jotka ainakin alkukielessä tarkoittavat myös jotakin sen väristä kohdetta (turkoosi on myös eräs korukivi, ja ranskassa violette tarkoittaa myös orvokkia, orange taas appelsiinia)
Kirjallisuutta

Albers, Josef: Värien vuorovaikutus.  ((Interaction of color, 1963.) Käännöstyö: Maija Kärkkäinen, Eero Laitinen. 2. uudistettu painos)  Helsinki:  Vapaa taidekoulu, 1991.  ISBN 951-95982-3-5
Ball, Philip: Kirkas maa: Miten värit syntyivät.  ((Bright earth: The invention of colour, 2001.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra Cognita, 2003.  ISBN 952-5202-58-5
Brusatin, Manlio: Värien historia.  ((Storia dei colori, 1983.) Suomentanut Leena Talvio)  Helsinki:  Taide, 1996.  ISBN 951-608-019-7
Minnaert, Marcel: Maiseman valot ja värit.  ((Licht en kleur in het landschap, 1954.) Suomennos: Pekka Kröger. Ursan julkaisuja 32)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1987.  ISBN 951-9269-39-8
Pekonen, Osmo (toim.): Elämän värit.  Jyväskylä:  Kopijyvä, 2003.  ISBN 952-5478-11-4
Rihlama, Seppo: Värit ja kuviot ympäristövaikuttajina.  Vantaa:  Tikkurila oy, 1993.  ISBN 951-96855-5-3
Wetzer, Hannele: Värivaaka.  (Kuvaamataito-sarja)  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-26-4416-9
Wingren, Roger & Wallin, Erik & Savolainen, Tiina: Väri ja kulttuuri.  Vantaa:  Tikkurila oy, 1995.  ISBN 952-5030-03-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Coloria.net
Coloriasto
YLE Oppiminen: Värit ovat ikivanha visuaalinen kieli
Väri on viesti (Arkistoitu – Internet Archive). Puheen aamu 25.10.2012.
Color Designer. (englanniksi)
Värilämpötilaspektri. Värilämpötila-arvo ilmaistaan kelvineissä, ja arvo on samalla lämpötila jossa hehkuva kappale emittoi tietynväristä valoa. Esimerkiksi volframi alkaa muuttua valkohehkuiseksi yli 4000K lämpötiloissa.
Tappisolutyyppien (S, M, L) normalisoidut herkkyyskäyrät valon eri aallonpituuksille.
Väreillä merkittynä aivojen takaosan näkökeskus sekä väylät, joita pitkin tieto siirtyy aivojen muihin osiin.
Värimittarit eivät osaa "nähdä" näitä värejä kuten ihminen.
Lisäävä eli addi­tiivinen väri­sekoitus väri­valoja yhdistettäessä.
Vähentävä eli subtrak­tiivinen väri­sekoitus väri­aineita sekoitettaessa.
Näyttölaitteissa käytetään additiivisen ja optisen sekoittamisen yhdistelmää.
RGB- ja CMYK-värimallien eri väritiloilla on eri tavoin rajallinen kyky esittää värejä. Taustan värillisessä kuviossa ovat CIE-mallin kaikki olemassa olevat värit. Eri väritilojen väriskaalat näkyvät monikulmioina sen päällä.
Rauhanoppositio

Rauhanoppositio oli jatkosodan loppuvaiheessa Suomen politiikassa toiminut sodan jatkamista vastustanut ryhmä.
Rauhanopposition toiminta sai alkunsa Stalingradin taistelun jälkeen tammikuussa 1943 ruotsalaisen Nyliberala studentförbundetin jäsenten keskuudessa. Oppositioon kuuluneet halusivat Suomen hallituksen aloittavan rauhanneuvottelut Neuvostoliiton kanssa ja irtautuvan sodasta jo ennen syksyä 1943. He harkitsivat jopa varjohallituksen perustamista Lontooseen ja Tukholman käyttämistä tällöin väliasemana.  Rauhanoppositio laajeni pian muihinkin poliittisiin ryhmiin ja siihen kuului lopulta muun muassa SAK:n puheenjohtaja Eero A. Wuori, K. A. Fagerholm, Eino Kilpi, Sakari Tuomioja, Urho Kekkonen, Åke Gartz, J. O. Söderhjelm, Ralf Törngren, Nils Meinander ja C. O. Frietsch. Eduskunnassa siihen kuului pääasiassa SDP:n, RKP:n ja edistyspuolueen kansanedustajia.
Rauhanoppositioon kuuluneet luovuttivat jatkosodan aikana 5. elokuuta 1943 presidentti Risto Rytille niin sanotun Kolmenkymmenenkolmen kirjelmän, johon kaikki jälkeenpäin ryhmään luetut eivät tosin osallistuneet. Esimerkiksi Urho Kekkonen ei allekirjoittanut. Rauhanoppositio ei kuitenkaan kyennyt painostamaan Suomen hallitusta, joka sodan jatkamisesta ja siitä aikanaan irtautumisesta päättäessään katsoi liittolaissuhteen ylläpitämisen Saksan kanssa olleen vallinneissa oloissa Suomen etujen mukaista. Pienin osin rauhanopposition vaatimusten mukaista politiikkaa kuitenkin toteutettiinkin, sillä esimerkiksi kotiuttamalla vapaaehtoisen SS-pataljoonan Saksasta vuonna 1943 ja perustamalla arvovaltaisten kansalaispiirien tukemana kesällä 1944 amerikkalais-suomalaisen yhdistyksen Linkomiehen hallitus pyrki varautumaan Saksan ja Suomen liittosuhteen päättymisen jälkeiseen aikaan.
Jatkosodan jälkeen monet rauhanoppositioon kuuluneet nousivat Suomen politiikan tärkeimpiin johtoasemiin.
Kirjallisuutta

Fagerholm, K-A.: Puhemiehen ääni. S. 155-175. Tammi, 1977. ISBN 951-30-3980-3.
Aiheesta muualla

Urho Kekkonen: Rauhan presidentti ja rauhan hallitus (muistio rauhanopposition puolesta Suomen Marsalkalle : 29/6 1944) hdl.handle.net. 29.6.1944. Viitattu 2.12.2009.
Paavo Rantanen: Suomen mutkikas tie rauhaan kesällä 1944 Vanhat Toverit. 14.12.2005. Viitattu 2.12.2009.
Rauhocereus riosaniensis

| Rauhocereus riosaniensis |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Trichocereeae
Suku::  Rauhocereus  Backeb. (1957)
Laji::  riosaniensis
Kaksiosainen nimi
 Rauhocereus riosaniensis  Backeb. (1957) 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rauhocereus on kaktuskasveihin kuuluva suku, jossa on vain yksi laji, R. riosaniensis. Tieteellinen sukunimi viittaa Heidelbergin yliopiston kasvitieteen professori Werner Rauhiin, joka oli maineikas mehikasvien eli sukkulenttien tutkija. Lajin läheisin sukulainen on Browningia-suku.
Ulkonäkö ja koko

R. riosaniensis on pylväsmäinen, enimmäkseen pensastava ja tyvestään haarova kaktus. Se muodostaa usein jopa neljän metrin korkuisia tiheikköjä. Varren väritys on sinertävän vihreä ja siinä viisi tai kuusi uurretta, joiden väleihin muodostuu kyhmyjä. Areoleissa on villakarvaa ja muutama tukeva piikki, jotka ovat alta punertavia, päältä kellertäviä, myöhemmin harmaantuvia, enintään viisi senttiä pitkiä. Kukat sijaitsevat varren yläpäässä, ovat avoinna päivisin; kehä on kellomainen ja jopa viisi cm leveä. Pohjuksessa on pieniä suomuja ja kiharia ruskeita karvoja. Hedelmä on munanmuotoinen, punainen ja mehevä, ja kukan jäänteet ovat siinä jäljellä. Siemenet ovat pieniä ja kiiltävän mustia.
Levinneisyys

Laji on kotoisin Perun pohjoisosasta.
Risto Rasa

Risto Rasa kesäkuussa 2012.
Risto Olavi Rasa (s. 29. huhtikuuta 1954 Helsinki) on suomalainen runoilija, ammatiltaan kirjastonhoitaja. Hän kirjoittaa lyhyitä, naivistisen avoimia ja arkisen lämpimiä runoja luonnosta, kodin piiristä ja rakkaudesta. Rasa tunnetaan erityisesti luontolyyrikkona. Jo esikoisteoksellaan Metsän seinä on vain vihreä ovi (1971) Rasa saavutti suurta suosiota. Sen julkaistessaan hän oli vain 17-vuotias ja kävi koulua Vaasassa. Hänen runojaan alkoivat lukea sellaisetkin, jotka eivät ennen olleet välittäneet runoista.
Rasan vanhemmat ovat diplomi-insinööri Raimo Rasa ja yo-merkonomi Liisa o.s. Marjanen. Rasa on syntynyt Helsingissä mutta viettänyt pääosan lapsuudestaan ja nuoruudestaan Vaasassa. Hän on toiminut kirjastonhoitajana eri paikkakunnilla, muun muassa Varkaudessa ja vuodesta 1989 Somerolla. Hän valmistui kirjastonhoitajaksi Tampereelta 1987. Rasa on ollut naimisissa vuodesta 1974. Sotilasarvoltaan Rasa on korpraali.
Vuonna 2019 Rasalle myönnettiin taiteilijaeläke.
Runokokoelmat

Metsän seinä on vain vihreä ovi.  Helsinki:  Otava, 1971.
Kulkurivarpunen.  Helsinki:  Otava, 1973.  ISBN 951-1-00311-9
Hiljaa, nyt se laulaa.  Helsinki:  Otava, 1974.  ISBN 951-1-01606-7
Kaksi seppää.  Helsinki:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-04009-X
Rantatiellä.  Helsinki:  Otava, 1980.  ISBN 951-1-05995-5
Laulu ennen muuttomatkaa: Runot 1971–1980.  Helsinki:  Otava, 1982.  ISBN 951-1-06775-3
Taivasalla.  Helsinki:  Otava, 1987.  ISBN 951-1-09818-7
Tuhat purjetta: Kootut runot.  Helsinki:  Otava, 1992 (4. painos 2007).  ISBN 951-1-12216-9
Palkinnot

Suuren suomalaisen kirjakerhon tunnustuspalkinto 1978
Einari Vuorelan seuran Korpirastas-reliefi 1989
WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 1993
Eino Leinon palkinto 1996
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Risto Rasa Wikisitaateissa
Rasan runoja suomeksi ja englanniksi
Risto Rasa Kirjasampo.fi:ssä
Risto Rasa (Arkistoitu – Internet Archive). Pispalan kirjastotalo 2003.
Ahola, Suvi: Kaukainen kevät ja kaunis syksy. Helsingin Sanomat 20.12.2010
Rasan esittely eteläpohjalaisia kirjailijoita käsittelevillä sivuilla. (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Ramses II

Ramses II (myös Ramses Suuri, joskus myös Ramesses, ’Ra-jumalasta syntynyt’) oli Egyptiä 19. dynastian aikaan vuosina 1279–1213 eaa. hallinnut faarao.
Ramseksen hallituskausi oli poikkeuksellisen pitkä. Jo nuorella iällä hän oli isänsä Seti I:n mukana sotaretkillä, ja Setin viimeisinä hallitusvuosina hän toimi myös kanssahallitsijana. Itsenäisesti hän hallitsi ainakin 66 vuotta. Ramses rakennutti huomattavan paljon.
Varhainen elämä

Ramses syntyi noin vuonna 1303 eaa. faarao Seti I:n ja kuningatar Tujan toisena poikana. Hän oli 14 vuoden ikäisenä mukana isänsä sotaretkillä Libyassa ja Palestiinassa. 22-vuotiaana Ramses johti itse sotaretkiä Nubiassa, ja Seti I nimitti hänet kanssahallitsijakseen. Ramses ja Seti käynnistivät yhdessä useita kunnostushankkeita ja rakensivat palatsin Avarisiin.
Faaraona

Seti I kuoli vuonna 1279 eaa. ja Ramseksesta tuli faarao. Hän alkoi heti valmistella sotaretkiä Syyriaan ja Kanaaniin palauttamaan Egyptille heettiläisten valtaamia alueita ja kauppareittejä. Toisena hallintovuonnaan Ramses löi harhautustaktiikan avulla merikansat Niilin suistolla.
Ramses aloitti Pi-Ramsesin kaupungin rakennuttamisen joskus ennen vuotta 1275 eaa. Avariksen lähelle itäiseen jokisuistoon. Kaupungista tuli pääkaupunki ja sotilaskeskus, josta Ramses saattoi hyökätä lähialueille.
Neljäntenä hallintovuonnaan Ramses marssi armeijoineen Kanaaniin, joka oli heettiläisten vasallivaltio. Hän johti itse armeijansa Amon-divisioonaa. Ramses saavutti heettiläisistä maineikkaan voiton tai ainakin tasapelin Kadeshin taistelussa vuonna 1274 eaa. ja palasi Egyptiin runsaan sotasaaliin kera. Vuonna 1258 eaa. egyptiläiset ja heettiläiset allekirjoittivat maailman ensimmäisen rauhansopimuksen. Kahdentenatoista hallitusvuotenaan Ramses kukisti nubialaisten kapinan poikiensa Amon-her-khepeshefin ja Khaemwasen kanssa.
Kadeshin taistelun jälkeen Ramses omistautui Egyptin infrastruktuurin parantamiseen, rajojen vahvistamiseen ja useiden rakennushankkeiden läpiviemiseen. Ramses rakennutti satoja rakennuksia, monumentteja ja temppeleitä, kuten Abu Simbelin temppelit, Karnakin temppelin salin, Ramesseum-kuolintemppelin ja Abydoksen rakennuskompleksin.
Raamatussa

Ramses II:n on usein arveltu olleen se Toisessa Mooseksen kirjassa mainittu faarao, joka piti israelilaisia orjuudessa, kunnes he poistuivat maasta Mooseksen johdolla. Faaraon nimeä ei Raamatussa kuitenkaan mainita, mutta hänen mainitaan rakennuttaneen muun muassa Ramses-nimisen kaupungin.
Kuolema ja muumio

Ramses kuoli vuonna 1213 eaa. Hänet haudattiin muiden Uuden valtakunnan faaraoiden tapaan Kuninkaiden laaksoon (hauta KV7), yhteen suurimmista Kuninkaiden laakson haudoista. 21. dynastian aikaan papit avasivat Ramseksen haudan ja veivät muumion turvaan ryöstelijöiltä. He poistivat kaikki arvometallit muumion ympäriltä ja käärivät muumion uudestaan. Ramseksen muumio sijoitettiin kuningatar Inhapin hautaan Seti I:n ja Amenhotep I:n muumion kanssa. 72 tuntia myöhemmin kaikki haudassa olleet muumiot siirrettiin turvaan ylipappi Pinudjem II:n hautaan. Muumioita peittäneestä pellavakankaasta löytyi pappien kirjoittamia asiakirjoja, joissa kerrottiin muumioiden siirtelystä.
Muumionsa perusteella Ramses oli yli 180 senttimetriä pitkä, vahvaleukainen, paksuhuulinen ja kapeanenäinen. Hänellä oli kuollessaan huonot hampaat, vakava nivelreuma ja kovettuneet verisuonet. Hänellä oli punaiset hiukset.
Vuonna 1974 Ramseksen muumio piti lennättää Pariisiin entisöitäväksi. Egypti myönsi Ramsekselle virallisesti maan passin, jossa hänen ammatikseen on merkitty "kuningas (kuollut)". Passin myöntämisellä haluttiin osaltaan varmistaa se, että ranskalaiset palauttaisivat muumion myöhemmin Egyptiin.
Ramseksen muumiota säilytettiin Kairon Egyptiläisessä museossa, josta se siirrettiin vuonna 2021 uuteen Egyptiläisen sivilisaation kansallismuseoon 21 muun kuninkaallisen muumion kanssa.
Jälkimaine

Ramseksen pitkä valtakausi oli vakaa ja vauras. Hän turvasi valtakunnan rajat, kasvatti sen vaurautta ja laajensi sen kaupankäyntiä. Ramses mainitaan lähes jokaisessa Egyptin muinaisessa arkeologisessa kohteessa. Monet hänen seuraajansa kunnioittivat häntä käyttämällä hänen nimeään.
Ramseksen pitkää valtakautta pidetään Egyptin taiteen ja kulttuurin huippukautena. Etenkin hänen vaimonsa Nefertarin hautakammion maalaukset ovat arvostettuja. Ramses tunnetaan myös kuvauksista, joita hän teetti omista saavutuksistaan.
Lähisukulaiset

Ramseksen isä oli hänen edeltäjänsä Seti I ja hänen äitinsä kuningatar Tuja. Ramseksella oli yli 200 vaimoa ja jalkavaimoa sekä 156 lasta. Ramses otti ensimmäisen vaimonsa 15-vuotiaana, ja jo kymmenen vuotta myöhemmin hänellä oli jo vähintään seitsemän lasta. Hänen ensimmäinen vaimonsa Nefertari kuoli melko nuorena. Toisen vaimonsa Isetnofretin Ramses korotti kuningattareksi.
Ramseksen päävaimot:
Nefertari (ensimmäinen ja Ramseksen lempivaimo, haudattu Kuningattarien laaksoon (hauta QV66)
Isetnofret
Binth-Anath (Ramseksen ja Isetnofretin tytär)
Meryamon (Ramseksen ja Nefertarin tytär)
Nebettawy (Ramseksen tytär)
Henutmira (Ramseksen nuorempi sisar)
Maathorneferura (alun perin heettiläinen prinsessa)
nimi ei tiedossa
Ramsesin 16 ensimmäistä poikaa (suluissa äidit):
Amon-her-khepeshef (Nefertari)
Ramses (Isetnofret)
Pa-ra-her-wenemef (Nefertari)
Khaemwase (Isetnofret)
Montu-her-khepeshef
Neben-kharru
Meryamon
Amun-emwia
Seti
Setepenra
Meryra (Nefertari)
Hor-her-wenemef
Merenptah (Isetnofret, Ramseksen seuraaja)
Amenhotep
Itamun
Meryatum (Nefertari)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ramses II Wikimedia Commonsissa
Faarao Ramses Suuren kasvot mallinnettiin muumiosta ohjelmalla, jota käytetään rikos­tutkinnassa. Helsingin Sanomat 13.1.2023.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Seti I | Egyptin faarao 19. dynastia | Seuraaja: Merenptah |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 2 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Kreikka 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Ramses II:n muumio Émile Brugschin kuvaamana.
G. J. Ramstedt

| G>  J. Ramstedt |
| --- | --- |
 G. J. Ramstedt 1920-luvulla.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Gustaf John Ramstedt
Syntynyt: 22. lokakuuta 1873 Tammisaari
Kuollut: 25. marraskuuta 1950 (77 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kieltenopettaja
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  E. N. Setälä
Oppilaat:  Pentti Aalto ja Aulis J. Joki
Tutkimusalue:  kielitiede
Gustaf John (G. J.) Ramstedt (22. lokakuuta 1873 Tammisaari – 25. marraskuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen tutkimusmatkailija, tieteilijä ja diplomaatti. Hän oli vertailevan altailaisen kielentutkimuksen uranuurtaja ja modernin mongolistiikan perustaja.