stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kristillinen metallimusiikki
Huomautuksia

↑  Facen viimeisen keikan ajankohta on vahvistettu viestissä info-sähköpostiin. Kyseisen tiketin numero on tallennettu tämän artikkelin keskustelusivulle.
Stryperin näyttävää lavatarpeistoa menestyksekkäällä To Hell with the Devil -kiertueella vuonna 1986.
As I Lay Dying -yhtye on ollut vuodesta 2002 metalcore-tyylin etulinjassa.
Tourniquet kuuluu menestyneimpiin kristillisiin thrash metal -yhtyeisiin. Kuvassa alkuperäisjäsen, lauluntekijä ja rumpali Ted Kirkpatrick.
Sacrificium Sveitsin Elements of Rockissa 2007
Norjalainen kristillinen black metal -yhtye Antestor Elements of Rockissa 2011.
Saksalainen pitkän linjan power metal -yhtye Seventh Avenue.
Sinfoninen gootti-doom metal -yhtye Morphia on suuntauksen kärkinimiä Alankomaissa.
Deuteronomium, kristillisen metallin uranuurtaja Suomessa.
The Devil Wears Prada esiintymässä Cornerstone Festivalissa.
Australialainen goottimetalliyhtye Virgin Black pyrkii korostamaan eroa kirkon ja kristinuskon hengellisyyden välillä.
Kultatöyhtökakadu

| Kultatöyhtökakadu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kakadut Cacatuidae
Suku::  Töyhtökakadut Cacatua
Laji::  galerita
Kaksiosainen nimi
 Cacatua galerita  (Latham, 1790) 
 Kultatöyhtökakadun levinneisyys
Katso myös
   Kultatöyhtökakadu Wikispeciesissä   Kultatöyhtökakadu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultatöyhtökakadu (Cacatua galerita) on papukaijalintu, jota pidetään yleisesti myös lemmikkinä.
Koko ja ulkonäkö

Kultatöyhtökakadun höyhenpeite on kokonaan valkoinen. Sillä kuitenkin on keltainen töyhtö, joka sojottaa yleensä supussa päälaella. Kakadu levittää sulkapäähineensä koko komeuteensa kosiskellessaan ja reviirinäytösten yhteydessä. Se kohottaa töyhtönsä myös tekeytyäkseen todellista isommaksi ja pelästyttääkseen vihollisensa. Pystyssä oleva töyhtö saattaa olla jopa 14 senttimetriä korkea.
Aikuisen linnun pituus on 45–55 senttimetriä ja paino 815–975 grammaa.
Levinneisyys

Kultatöyhtökakadu elää Australiassa ja Uudessa-Guineassa sekä läheisillä Arusaarilla. Se on istutettu myös Uuteen-Seelantiin ja useille Indonesian saarille. Australiassa sitä tavataan pohjois-, itä- ja kaakkoisrannikon osavaltioissa Fizroy-joelta Tasmaniaan. Lajin esiintymisalueen pinta-ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja sen kokonaispopulaatio on noin 500 000 yksilöä.
Elinympäristö

Kultatöyhtökakadun elinympäristöä ovat trooppiset metsät, savannimetsät ja maanviljelysseudut.
Lisääntyminen

Yhteen lyöttäytyneen kultatöyhtökakaduparin suhde on yleensä elinikäinen. Myöhään keväällä tai kesällä parven parit siirtyvät pesimään yksikseen vähän matkan päähän toisistaan. Pari vahvistaa siteensä hieromalla nokkiaan yhteen ja sukien toisiaan. Pariteltuaan linnut rakentavat pesän puunkoloon, jonne naaras munii 2–3 valkeaa, soikeaa munaa. Molemmat emot hautovat yhteensä noin kuukauden. Poikaset pysyvät pesässä jopa kolme kuukautta molempien emojen kantaessa niille syötävää. Vielä pesästä lähdön jälkeenkin poikaset liikkuvat yksissä emojen seurassa ja liittyvät pääparveen. Ne ruokailevat emojensa rinnalla, kunnes ovat oppineet etsimään ravintoa omin päin.
Ravinto

Kultatöyhtökakadu syö enimmäkseen siemeniä. Se koluaa maata ja puita tuntien ajan päivässä löytääkseen heinien ja hedelmien siemeniä. Parvet hakeutuvat aterioimaan sopivina hetkinä metsiin ja viljelysmaille. Yksittäisistä siemenistä ei juuri ole ravintotarpeen tyydyttäjiksi, mutta vahvalla nokallaan ja kätevällä kielellään kakadut rikkovat siemenkuoren nopeasti ja näin ne pystyvät käsittelemään suuren määrän siemeniä lyhyessä ajassa. Ne syövät myös hedelmiä, marjoja, pähkinöitä, kukkia, silmuja, juuria sekä hyönteisiä ja niiden toukkia. Linnut siirtyvät ruokailumailleen aamulla, syövät useita tunteja ja lentävät sitten sulattelemaan ateriaansa. Myöhään iltapäivällä ne jatkavat ruokailua. Talvisin ne joutuvat syömään myös vihreitä kasvinosia.
Historiassa

Kultatöyhtökakadun  tai celebesinkakadun alalajin lahjoitti sulttaani al-Kamil keisari Fredrik II:lle. Tieto on peräisin Fredrik II:n teoksesta De arte venandi cum avibus. Lajia ovat selvitelleet suomalaiset tutkijat, ja tutkimuksen perusteella on voitu osoittaa varhaisin kulttuuriyhteys Euroopan ja Wallacen linjan itäpuolisten alueiden välillä.
Lemmikkinä

Kultatöyhtökakadu ei ole Suomessa kovin yleinen lemmikki, mutta sitä tavataan kuitenkin jonkin verran.
Kultatöyhtökakadun hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Voidakseen hyvin se tarvitsee omanlajisen tai vähintään samaa sukua olevan lintutoverin, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa.
Isojen kakadujen ominaispiirteitä lemmikkinä ovat niiden kova ääni, aktiivisuus, älykkyys ja loputon tuhovimma. Linnut tarvitsevat paljon aktiviteettaja, sallittua tuhottavaa (kuten puuleluja ja oksia) sekä omistajan, joka on valmis sietämään niiden kaikki lintumaiset puolet. Kakadut eivät ole tunnettuja puhuja- tai matkijalajeja. Kultatöyhtökakadu on lemmikkinä pitkäikäinen, todistettu ikäennätys vankeudessa on 57 vuotta.
Laji kuuluu CITES II/B-liitteeseen, jonka vuoksi lajilla kauppaa käytäessä on yksilöllä oltava vähintään lintuun liitettävä alkuperätodistus. Myös lajia pesittäessä on molemmilla vanhemmilla oltava alkuperätodistukset.
Juho Kuosmanen (kauppaneuvos)

Juho Kuosmanen.
Johannes (Juho) Kuosmanen (21. joulukuuta 1887 Sortavala – 20. joulukuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja ja kauppaneuvos (1947), joka vaikutti vuosikymmenten ajan tuonti- ja vientiyhtiöiden johtajana merkittävästi Suomen ulkomaankauppaan.
Kuosmasen vanhemmat olivat maanviljelijä Nikolai Kuosmanen ja Annikki Falck ja puoliso vuodesta 1912 Aino Edith Koivisto. Hän syntyi  Ruskealassa maanviljelijäperheeseen, mutta lähti jo 12-vuotiaana Sortavalaan kauppa-apulaiseksi ensin sekatavara- ja sitten tukkuliikkeeseen. Kaupallista alaa hän opiskeli ensin iltakursseilla, mutta perehtyi sitten kansainväliseen kauppaan Lyypekissä vuosina 1909–1911. Palattuaan Suomeen hän oli lyhyen aikaa kauppaedustajana, kunnes perusti agentuuriliikkeen Kontro & Kuosmanen Kaarlo Kontron kanssa vuonna 1913. Ensimmäisen maailmansodan aikana liike toi Suomeen varsinkin elintarvikkeita Atlantin takaa Ruotsin kautta, mutta myös Venäjältä. Viimeksi mainitussa tarkoituksessa liikkeen palveluksessa toimi muun muassa Hella Wuolijoki.
Sodan jälkeen Kuosmasesta tuli yksi vasta perustetun Suomen Valtamerentakainen Kauppa Oy:n johtajista, muut olivat lakimies Risto Ryti ja toimitusjohtaja Samuli Harima. Kuosmanen omisti Kontron kanssa kolmanneksen uudesta perustetusta tuonti- ja vientiyhtiöstä, jonka ensimmäiseksi kohteeksi otettiin etenkin Etelä-Amerikka. Heti ensimmäisenä toimintavuotenaan Suomen suurimmaksi kansainvälisen kaupan harjoittajaksi nousseen yhtiön hallintoneuvoston puheenjohtajana toimi Juho Kusti Paasikivi. Yritys ajautui kuitenkin erittäin pahoihin talousvaikeuksiin vuoteen 1921 mennessä. Kuosmanen ja Kontro pelastivat sen lisäpääomalla, mutta Kansallis-Osake-Pankin lopetettua luototuksen yhtiön toiminta lakkasi 1928 ja Kuosmanen kärsi miljoonatappiot. Hän perusti silti jo samana vuonna uuden yrityksen, Valtameri Oy:n, joidenkin entisten alaistensa kanssa. Uusi yritys kasvoi toisen maailmansodan aikana ja varsinkin sen jälkeen, osin sotakorvausten takia, merkittävästi varsinkin rauta- ja teräsalalla. Kuosmasen poika Kauko Kuosmanen jatkoi vuonna 1950 isänsä jälkeen yhtiön johdossa.
Aiheesta muualla

Paavilainen, Marko 1998. Karjalasta kaukomaille: Valtameri osakeyhtiön ja sen edeltäjien vaiheet 1913–1998. Helsinki: Otava. ISBN 951-1-15883-X
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Kuikka

| Kuikka |
| --- | --- |
 Kuikka Oulussa vuonna 2014.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kuikkalinnut Gaviiformes
Heimo::  Kuikat Gaviidae
Suku::  Kuikat Gavia
Laji::  arctica
Kaksiosainen nimi
 Gavia arctica  (Linnaeus, 1758) 
 Kuikan levinneisyys: pesimisalueet ruskealla, talvehtimisalueet sinisellä (kuva suurenee klikkaamalla).
Katso myös
   Kuikka Wikispeciesissä   Kuikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kuikan munia.
Kuikka (Gavia arctica) on suurikokoinen kuikkalintu, jota tavataan myös Suomessa. Kuikka on saanut nimensä ääntelynsä mukaan.
Kuikka on Pohjois-Savon maakuntalintu.
Piirteet > Ulkonäkö ja koko

Kuikalla on harmaa pää, musta kurkku, valkoinen vatsa ja valkoruutuinen selkä mustalla pohjalla. Lisääntymiskauden ulkopuolella höyhenpuku on harmaampi. Kuikan nokka on harmaa tai valkeahko ja tikarinmuotoinen. Linnun pituus on 58–73 cm ja paino 2–3 kg. Sen siipien kärkiväli on noin 110–130 cm. Kuikan jalat ovat hyvin takana; tämä on uintikyvyn kannalta etu, mutta maalla kuikka liikkuu varsin vaikeasti, käytännössä raahautumalla eteenpäin.
Piirteet > Äänet

Kuikan soidinääni on kauas kuuluva kuiik-ko kuiik-ko, jota se päästää varsinkin touko-kesäkuun aamuina ja iltoina. Linnun muita ääniä ovat matala, narahtava ja hieman valittava aoor tai arkk. Ennen sukellusta kuikka päästää usein helähtävän kluik-äänen.
Piirteet > Elinikä

Vanhin suomalainen rengastettu kuikka on ollut vähintään 13 vuoden ja 29 päivän ikäinen. Euroopan vanhin on ollut saksalainen, ainakin 27 vuoden ja 10 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys

Kuikka pesii kirkasvetisissä ja kalaisissa järvissä tai merenlahdissa Euraasiassa ja satunnaisesti Alaskassa. Laji pesii koko Suomen alueella, jossa sitä on 8 000 – 10 000 paria. Pesimistiheys on 0,5–2 paria/km². Euroopassa pesii 20 000 – 30 000 kuikkaparia, Venäjällä 100 000 – 200 000. Laji talvehtii Välimeren itäosissa ja Mustallamerellä. Suomessa voi talvehtia 50–200 yksilöä. Kaikista EU:n alueen kuikista pesii Suomessa 60 prosenttia.
Levinneisyys > Muutto

Suomessa kuikan kevätmuutto alkaa keskimäärin 10. huhtikuuta, on suurimmillaan 5. toukokuuta ja päättyy noin 20. toukokuuta. Syysmuutto alkaa keskimäärin 10. elokuuta, on suurimmillaan 5. lokakuuta ja päättyy 5. marraskuuta. Suomen yli muuttaa pääasiassa Suomen- ja Pohjanlahtea pitkin toukokuussa ja syys–lokakuussa 50 000 – 70 000 Luoteis-Venäjällä pesivää yksilöä.
Jotta kuikkien muuttoaikatauluista saataisiin tarkempaa tietoa, kahteen kuikkaan, jotka on nimetty Rurikiksi ja Lahjaksi, on Suomessa asetettu kirurgisesti satelliittilähetin. Näiden yksilöiden muuttokäyttäytymistä on seurattu syksystä 2015. Molemmat lähtivät muuttomatkalle lokakuun lopulla. Nuori Rurik-kuikka teki matkaa Mustallemerelle neljä viikkoa, vanhempi Lahja matkasi pari päivää ja pysähtyi matkalla vain kerran, Itämerellä.
Elinympäristö

Kuikan elinympäristöä ovat sekä selkävedet että karut järvet. Laji on sopeutunut lähes täysin vesielämään. Maalle kuikka nousee vain pesimään. Lentoon päästäkseen kuikka tarvitsee 50–200 metrin pituisen vesialueen ja lisäksi noustakseen järveä reunustavien puiden yläpuolelle lähes kilometrin pituisen avoimen maastonlähde?.
Lisääntyminen

Kuikka voi pariutua eliniäkseen ja molemmat sukupuolet osallistuvat pesän rakentamiseen. Kuikka rakentaa pesänsä kasveista aivan vesirajan läheisyyteen, minkä takia pienikin veden kohoaminen saattaa vaarantaa munat. Riski ovat myös moottoriveneiden aiheuttamat aallokot. Kuikka munii yleensä kerralla vain kaksi munaa. Pesueita on yksi vuodessa. Emot hautovat munia kuukauden, jonka jälkeen poikaset siirtyvät veteen. Emot huoltavat poikasia vielä noin 9 viikkoa, minkä jälkeen poikaset ovat lentokykyisiä.lähde?
Ravinto

Muiden sukeltajien tapaan kuikka syö kaloja, esimerkiksi salakkaa ja särkeä, joita se pyydystää pinnan alla. Ravinnoksi käyvät myös äyriäiset, simpukat ja hyönteistoukat. Toisinaan kuikalle kelpaavat sammakot, iilimadot ja erilaiset kasvimateriaalit.
Kuikka ja ihminen

Suurehkosta koostaan huolimatta kuikka on erittäin arka lintu, ja ihmisen havaittuaan se usein sukeltaa jopa satoja metrejä pitkiä matkoja. Aiemmin kuikkaa vainottiin, koska sen kalaa syövänä pelättiin vievän kalastajien saaliit ja sitä pidettiin vahinkoeläimenä. 1800-1900-lukujen vaihteessa kuikkia tapettiin vuosittain satamäärin. 1950-luvulla linnun arvostus alkoi lisääntyä, mutta yhä nykyäänkin kuikkia uhkaavat kalastajien verkot ja kesäasutuksen leviäminen järvien rannoille. Kuikka vaatii pesäpaikakseen rauhallisen ja eristyneen sopen saaren tai niemen kärjestä, eikä sopivia paikkoja ole enää yhtä paljon kuin aiemmin. Myös vesistöjen sääntely ja rehevöityminen uhkaavat kuikan tulevaisuutta. Maanlaajuisesta rauhoituksesta huolimatta Suomen kuikkakanta näyttää olevan hitaasti taantumassa, vaikka vielä tällä hetkellä laji luokitellaankin elinvoimaiseksi. Toisaalta linnun on myös arveltu vähitellen sopeutuvan ihmisen läsnäoloon.
Kuikka on Pohjois-Savon maakuntalintu, ja kyseinen maakunta onkin sen runsainta esiintymisaluetta. Kesällä 2010 kuikka valittiin ylivoimaisesti suosikkilinnuksi BirdLife Suomen järjestämässä "Rakkain mökkilintu" -äänestyksessä.
Kuikan liha on sitkeää, ja ravinnoksi sitä on käytetty vain hätätilanteissa. Karjalaisen sananlaskun mukaan "Huono on kuikka keittiä, paha lintu paistua", Savossa on sanottu, että kuikkaa saa keittää "kuusi vettä kuivillensa, seitsemännen suurukseen".
Kuikka ja ihminen > Kuikka mytologiassa

Monien kansojen mytologioissa kuikka on tärkeässä roolissa ns. sukeltajamyytissä, jossa se osallistuu maailman luomiseen sukeltamalla maata alkumeren pohjasta. Suomalaisessa kansanperinteessä kuikka oli pelätty noitalintu, jonka sukulaisensa kaakkurin tavoin uskottiin karkottavan pahoja voimia: tietäjät kantoivat usein mukanaan kuikan sulkia, ja kuikan nokasta tehtyjä nuolenkärkiä eivät mitkään taiat pysäyttäneet. Taikakaluja säilytettiin kuikasta valmistetuissa noitapusseissa, ja porstuaan voitiin asettaa kuikkapariskunta uima-asentoon estämään kateiden pääsemistä sisälle taloon. Kuikan nahka saatettiin myös täyttää oljilla ja asettaa se talon päätyyn levitetyin siivin "estämään muiden vainolintujen tuloa taloon". Kuikan käytöksestä on koetettu myös ennustaa tulevaa säätä.
Kuikan jalat ovat taaempana kuin useimmilla muilla linnuilla, mihin syy on kansanperinteen mukaan se, kuinka kuikalla "oel kiire poes luomispaekalta" ja niin Luoja joutui tökkäisemään kuikalle jalat, ja "sen taatta se ei piäse mualla kävelemmään kun luoja ei ylettänä jalakoja panna oekeelle kohti".
Kirjallisuutta

Lehtonen, Pekka & Perämäki, Martti: Lähikuvassa kuikka.  Helsinki:  Gaudeamus, 2019.  ISBN 978-952-345-011-0
Mauri Leivo, Kuikka – alkulintu, Docendo 2012 ISBN 978-952-5912-23-4
Leo Lehtonen, Balladi erämaajärvestä, WSOY 2001
Aiheesta muualla

Yleisradion äänigalleria: kuikka (Arkistoitu – Internet Archive)
LuontoPortti: Kuikka (Gavia arctica)
BirdLife Suomen kuikka- ja kaakkurityöryhmät
ITIS: Gavia arctica (englanniksi)
Lehtonen, Leo: Zur Biologie des Prachttauchers, Gavia a. arctica (L.). – Ann. Zool. Fennici 1970 7:25–60.
Pettay, Timo: Kuikan ja jääkuikan sukellusten kestoajoista Jäämerellä. – Ornis Fennica 1982 59:38–39.
Sarmas, Iiris: Huomioita punasilmäisestä mökkinaapurista eli kauniista ja kiehtovasta kuikasta. Kirja-arvostelu teoksesta: Lehtonen, Pekka & Perämäki, Martti: Lähikuvassa kuikka. Helsinki: Gaudeamus, 2019. (Agricolan arvostelut 24.5.2019)
Lintumies- ja Linnut-lehden vanhojen juttujen arkistohaku (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q184432  Wikispecies: Gavia arctica  ABA: arcloo  ADW: Gavia_arctica  Avibase: CA5852BE6E617DBD  BioLib: 8332  BirdLife: 22697834  BOLD: 9522  BOW: arcloo  BTO: bob30  CoL: 3FFP5  eBird: arcloo  EoL: 45508996  EUNIS: 1061  EURING: 30  Fauna Europaea: 96567  Fauna Europaea (new): 774d3bfb-175f-4db6-bc77-78279d3adbcf  Featherbase: arctica  GBIF: 2481959  GNAB: arctic-loon  IBC: black-throated-diver-gavia-arctica  iNaturalist: 4623  IRMNG: 10934623  ITIS: 174471  IUCN: 22697834  NatureServe: 2.102767  NBN: NBNSYS0000000219  NCBI: 57069  Observation.org: 305  OBIS: 137186  Open Tree of Life: 1085739  Paleobiology Database: 368268  Paleobiology Database: 335288  SeaLifeBase: 155257  TSA: 7326  WoRMS: 137186  Xeno-canto: Gavia-arctica  Laji.fi: MX.25837 
Kuikan pesä sijaitsee yleensä aivan vesirajan tuntumassa.
Kuikka poikasensa kanssa.
Piirros kuikasta vuodelta 1918.
Johan Kunttu

Johan Evert Kunttu (8. kesäkuuta 1890 Luumäki – 28. maaliskuuta 1918) oli suomalainen jääkärikapteeni, ylennettiin kapteeniksi saapuessaan Suomeen. Hän oli Saksassa sotilaskoulutuksensa saanut jääkäri, joka menehtyi sisällissodan taistelussa Kalevankankaalla.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat kauppias Antti Kunttu ja Maria Kristina Hämäläinen.
Opinnot

Kunttu kirjoitti ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1910 ja liittyi Viipurilaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1910–1912 ja filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1912–1915.
Jääkärikausi

Kunttu liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 8. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän haavoittui Schmardenissa 25. heinäkuuta 1916. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hän suoritti Vuonna 1917 Polangenissa järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Kunttu saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän kaatui 28. maaliskuuta 1918. Hänet haudattiin Luumäen hautausmaahan.
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Kuningatar (shakki)

Musta kuningatar shakkilaudalla
Kuningatar eli daami on shakkipelin voimakkain nappula. Pelin alussa molemmilla pelaajilla on yksi kuningatar, ja se sijoitetaan pelaajan puoleiselle reunariville kuninkaan viereen siten, että valkea kuningatar on valkealla ruudulla (d1), musta kuningatar mustalla ruudulla (d8). Shakkisiirtoja muistiin merkittäessä siitä käytetään Suomessa lyhennettä D, esimerkiksi englanninkielisissä maissa Q (Queen).
Siirto

Kuningatar voi siirtyä yhden tai useamman ruudun verran suoraan eteenpäin, taaksepäin, sivulle tai viistoon, ei kuitenkaan hypätä oman tai vastapelaajan nappulan yli. Tällä tavoin sen voi siirtää joko tyhjään ruutuun tai ruutuun, jossa on vastapelaajan nappula, joka tällöin tulee lyödyksi ja poistetaan pelistä. Täten kuningattarella on sekä tornin että lähetin siirtomahdollisuudet.
Yleistä > Nappuloiden arvot

Kuningatar on yleensä hieman vahvempi kuin torni ja lähetti yhteensä, mutta hieman vähemmän vahva kuin kaksi tornia. Sen katsotaan vastaavan voimakkuudeltaan 9 sotilasta. Joskus matin voi tehdä sommitelmalla, joka edellyttää kuningattaren uhraamista, mutta muutoin on lähes aina epäedullista vaihtaa oma kuningatar mihin tahansa vastapelaajan nappulaan.
Kuningatar on vahvimmillaan, kun pelilauta on avoin, vastapelaajan kuningas huonosti suojattu tai kun vastapelaajalla on suojaamattomia nappuloita. Torniin tai lähettiin verrattuna se on huomattavasti vahvempi myös suljetuissa asemissa.
Yleistä > Strategia

Aloittelijat yrittävät usein kehittää kuningattarensa mahdollisimman pian pelin alussa siinä toivossa, että voisivat täten nopeasti hyökätä vastapelaajan asemiin ja tehdä nopean matin, esimerkiksi koulumatin. Kokenutta pelaajaa vastaan pelattaessa tällainen strategia on kuitenkin epäedullinen. Jos muita nappuloita ei ole vielä kehitetty, kuningatar joutuu helposti vastapelaajan uhkailujen kohteeksi. Koska sitä on epäedullista vaihtaa mihinkään muuhun nappulaan, vastapelaaja voi tällä tavoin pakottaa sen perääntymään. Kuitenkin skandinaavista puolustusta (1. e2-e4 d7-d5; 2: e4xd5 Dd8xd5), jossa musta siirtää kuningatarta jo toisella siirrollaan, on käytetty mestaritasonkin pelissä. Shakin suurmestari Hikaru Nakamura on käyttänyt Parhamin hyökkäystäkin (1. e2-e4 e7-e5; 2:Dd1-h5), vaikka sitä yleensä pidetään vain aloittelijoille sopivana avauksena.
Jos sotilas saadaan viedyksi viimeiselle riville, se korotetaan joksikin muuksi nappulaksi. Tavallisimmin kannattaa korottaa se kuningattareksi, koska se on pelin voimakkain nappula. Joskus, etenkin loppupelissä, kuningattareksi korottaminen saattaa kuitenkin johtaa pattiin. Tässä tilanteessa sotilas kannattaa korottaa joksikin muuksi upseeriksi.
Kuningattarien vaihto merkitsee usein siirtymistä keskipelistä loppupeliin, joskin esiintyy myös loppupelejä, joissa useimmat muut nappulat on lyöty mutta kuningattaret jäljellä.
Historia

Shakkipelin edeltäjässä shatranjissa kuningattaren sijasta oli jokseenkin heikko nappula, visiiri, jota Persiassa kutsuttiin nimellä ferzin, myöhemmin firz. Eurooppalaisissa kielissä siitä käytettiin myös nimitystä ministeri. Alkujaan se saattoi siirtyä vain yhden ruudun verran viistoon. Vuoden 1300 aikoihin pelisääntöjä muutettiin siten, että se saattoi siirtyä kaksikin askelta, jolloin sen siirtomahdollisuudet olivat samat kuin lähetin samaan aikaan. Nappuloiden nykyiset liikkumissäännöt, jotka lisäsivät kuningattaren ja lähetin siirtomahdollisuuksia entiseen verrattuina, vakiintuivat Euroopassa pääosin 1400-luvulla. Turkissa ja Venäjällä noudatettiin kuitenkin 1700-luvulle saakka hieman poikkeavia pelisääntöjä, joiden mukaan kuningatar sai kerran pelin aikana siirtyä myös ratsun tavoin.
Puolan kielessä kuningattaresta käytetään nimeä Hetman, joka johtuu eräästä huomattavasta historiallisesta sotilaallis-poliittisesta virasta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Piececlopedia: Queen laatineet Fergus Duniho ja Hans Bodlaender.
Mikko Kuoppa

Mikko Kalevi Kuoppa (s. 10. syyskuuta 1944 Mikkeli) on suomalainen poliitikko ja kansanedustaja. Hän on toiminut eduskunnassa SKDL:n (1979–1986), Demokraattisen Vaihtoehdon (1986–1987), Vasemmistoliiton (1995, 1999–2011) ja Vasemmistoryhmän (1995–1999) eduskuntaryhmissä. Kuoppa on valittu Pirkkalan kunnanvaltuustoon vaaleista 1980 lähtien.
Kuoppa liittyi Suomen kommunistiseen puolueeseen vuonna 1970. Huhtikuussa 1986 hänet valittiin SKP:stä erotetun taistolaisen opposition muodostaman SKP:n järjestöjen keskuskomiteaan ja poliittiseen toimikuntaan. Kuoppa uusi paikkansa SKP:n (yhtenäisyys) edustajakokouksessa 1987.
Ennen eduskuntauraansa Kuoppa työskenteli G.A. Serlachius -yhtiön Takon tehtaalla trukinkuljettajana 1965–1975 ja pääluottamusmiehenä 1975–1979. Vuosina 1987–1995 Kuoppa oli samassa paikassa työkonekorjaamon asentajana ja varastonhoitajana.
Kesäkuussa 1995 Kuoppa, Veijo Puhjo ja Esko-Juhani Tennilä erotettiin Vasemmistoliiton eduskuntaryhmästä, koska he olivat äänestäneet eduskunnassa Lipposen hallituksen ja Vasemmistoliiton eduskuntaryhmän hyväksymiä säästölakipäätöksiä vastaan. Tämän jälkeen kolmikko muodosti oman Vasemmistoryhmä – Vänstergruppen -nimisen eduskuntaryhmänsä.