stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Näköala sillalta
Juoni

Italialaissukuinen satamatyöläinen Eddie asuu New Yorkin Brooklynin rannassa vaimonsa Beatricen ja orvoksi jääneen veljentyttärensä, 18-vuotiaan Catherinen kanssa. Eddie kohtelee tyttöä insestisen pakkomielteisesti ja vainoharhaisen suojelevasti. Kun pari vaimon serkkupoikaa tulee Sisiliasta New Yorkiin laittomina siirtolaisina, Eddie ja Beatrice majoittavat heidät asuntoonsa. Catherine rakastuu heistä nuorempaan, kauniiseen, laulavaiseen a vaaleatukkaiseen Rodolphoon, ja pian he haluavat mennä naimisiin. Eddie tekee kaikkensa estääkseen liiton. Hän syyttää Rodolphoa homoseksuaaliksi, joka haluaa mennä naimisiin vain saadakseen kansalaisuuden. Lopulta Eddie ilmiantaa vaimon serkut maahanmuuttoviranomaisille. Ennen karkotuspäätöksen voimaanpanoa serkuista vanhempi, Marco, surmaa Eddien. Kaiken tämän kertoo näytelmässä takaumina antiikin teatterin kuoron tavoin myötätuntoinen lakimieshahmo, joka lopuksi rinnastaa näytelmän tapahtumat antiikin myytteihin.
Näköalassa sillalta Miller käsittelee New Yorkin ja New Jerseyn satamatyöläisiä, aivan kuten 1950-luvun alussa yhdessä Elia Kazanin kanssa työstämässään käsikirjoituksessa The Hook, jonka Kazan myöhemmin sovitti elokuvaksi Alaston satama. Miller sanoi kuulleensa näytelmän aiheeksi ottaman tarinan eräältä lakimieheltä.
Elokuva- ja oopperasovituksia

Italialainen elokuvaohjaaja Luchino Visconti ohjasi Näköalan sillalta näyttämölle Italiassa vuonna 1958 ja otti sen tarinasta sitten vaikutteita elokuvaansa Rocco ja hänen veljensä (1960). Amerikkalainen Sidney Lumet ohjasi näytelmän pohjalta ranskalais-italialaisen elokuvan Näköala sillalta (Vu du pont), pääosissa Raf Vallone (Eddie), Maureen Stapleton (Beatrice) ja Carol Lawrence (Catherine). Se oli ensimmäinen kerta kun Yhdysvaltain valkokankaalla nähtiin miesten välinen suudelma, joskin tarinassa nöyryyttävänä osoituksena siitä, että toinen mies olisi homoseksuaali.
Säveltäjä Renzo Rossellini, elokuvaohjaaja Roberto Rossellinin veli, sävelsi Millerin näytelmän pohjalta oopperan Uno sguardo dal ponte, joka kantaesitettiin Roomassa 1961. Vuonna 1999 toinen oopperaversio, jonka musiikin teki William Bolcom Arthur Millerin laatimaan librettoon, kantaesitettiin Chicagossa, jossa Eddie Carbonen roolin esitti Kim Josephson. Tätä teosta on esitetty myös New Yorkin Metropolitanissa 2002, Washingtonin kansallisoopperassa 2007 sekä Euroopassa alkukielellä 2011 ja saksaksi 2003.
Näytelmä Suomessa

Suomessa näytelmää on esittänyt muun muassa Kansallisteatteri vuonna 1958 Jack Witikan  ohjaamana (Tauno Palo Eddie Carbonen roolissa) ja 2003 Michael Baranin suomennoksena ja Antti-Einari Halosen ohjaamana. Eddie Carbonen roolin näytteli silloin Juha Muje.
Käännös suomeksi
Volmar Nyström

Volmar Into Nyström (11. huhtikuuta 1893 Alaveteli – 20. tammikuuta 1929) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan sähköttäjänä.
Perhe ja koulutus

Nyströmin vanhemmat olivat kirkkoherra Onni Kanutus Nyström ja Elin Maria Rönneberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Laina Maire Pohjanheimon kanssa. Hän kävi seitsemän luokkaa Hämeenlinnan suomalaista yhteiskoulua.
Jääkärikausi

Nyström työskenteli sähköttäjänä valtionrautateillä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 24. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, josta hänet siirrettiin sairauden tähden pataljoonan täydennysjoukkoon 19. toukokuuta 1917.
Suomen sisällissota

Nyström astui Suomen armeijan palvelukseen vänrikiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan sähköttäjäksi aluksi Mikkelin radioasemalle, josta hänet siirrettiin myöhemmin Tampereen radioasemalle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Nyström palveli sisällissodan jälkeen Maarianhaminan radioasemalla, josta hänet siirrettiin lokakuussa 1919 Sortavalan ja helmikuussa 1921 Viipurin radioaseman päälliköksi. Viipurista hänet siirrettiin elokuussa 1921 kenttäradiokomppanian ja lokakuussa 1922 Hangon radioaseman päälliköksi. Hangosta hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1925 Suomenlinnan paikalliskomppanian päälliköksi, josta hänet siirrettiin 13. heinäkuuta 1927 Suomen valkoisen kaartin 2. komppanian varapäälliköksi, jonka päällikkyyden hän vastaanotti 25. huhtikuuta 1928. Armeijasta hän erosi sairauden tähden 11. toukokuuta 1928. Hän kuoli keuhkotautiin 20. tammikuuta 1929.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921  Majuri 11. toukokuuta 1928 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Karl Nyström

Karl Edvard Nyström (8. heinäkuuta 1894 Kokkola – 1. maaliskuuta 1964) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa radioaseman päällikkönä.
Perhe ja koulutus

Nyströmin vanhemmat olivat kupariseppä Fredrik Salomon Nyström ja Edla Amanda Sandström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Sigrid Maria Adelia Johanssonin kanssa. Hän kävi Kokkolan ruotsalaista yhteiskoulua, jonka 8. luokalta hän erosi. Hän suoritti sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925.
Jääkärikausi

Nyström työskenteli sähköttäjänä Lennätinlaitoksessa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 4. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoona tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Libaussa järjestetyille erikoiskursseille (Sprenkommando Polangen|pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Takaisin Suomeen Nyström saapui aselaiva S/S Equityn toisella retkellä Aspuskäriin Merikarvialle 8. joulukuuta 1917. Merikarvialta hän matkusti Vaasaan, missä hän koulutti paikallisia ja lähiympäristön suojeluskuntajoukkoja muun muassa Maksamaalla. Hän osallistui sisällissodan puhjettua Gerbyn kolonnan varajohtajana Vaasan valtaukseen. Vaasan valtauksen jälkeen hänet määrättiin 7. helmikuuta 1918 alkaen Vaasan radioaseman sähköttäjäksi, josta hänet siirrettiin Päämajan sähköttäjäksi Mikkeliin 24. huhtikuuta 1918. Mikkelistä hänet siirrettiin 2. toukokuuta 1918 Viipurin radioaseman päälliköksi.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Nyström jatkoi palvelustaan Viipurin radioaseman päällikkönä, kunnes 1. elokuuta 1918 hänet siirrettiin kenttäradiokomppanian päälliköksi ja edelleen 1. syyskuuta 1921 alkaen Radiopataljoonan väliaikaiseksi komentajaksi. Armeijasta hän erosi 28. toukokuuta 1926, jonka jälkeen hän työskenteli myyjänä Reko Oy:n palveluksessa vuosina 1927–1928. Myöhemmin hän työskenteli muun muassa Constructor Oy:n palveluksessa varastonhoitajana vuosina 1934–1935.
Talvi- ja jatkosota

Nyström osallistui talvisotaan aluksi IV Armeijakunnan esikunnassa, josta hänet siirrettiin myöhemmin Rannikkopataljoona 4:ään ja edelleen apulaispäälliköksi Viestikoulutuskeskukseen. Välirauhan aikana hän toimi toimistoupseerina Kotijoukkojen esikunnassa. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Viestikoulutuskeskukseen, josta hänet siirrettiin myöhemmin Henkilötäydennyskeskus 2:een. Vielä ennen ensimmäisen sotavuoden päättymistä hänet siirrettiin Viestikoulutuskeskukseen Radiopataljoonan komentajaksi. Hänet vapautettiin sotapalveluksesta vuonna 1942, jonka jälkeen hän työskenteli Kone ja Silta Oy:n palveluksessa sekä liikemiehenä Helsingissä. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 28. lokakuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 3. maaliskuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 16. toukokuuta 1924 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Tudhaliya IV

Tudhaliya IV oli muinaisten heettiläisten kuningas noin 1237–1209 eaa. Hän loi uuden oikeus- ja jumalanpalvelusjärjestyksen. Lännessä taisteltiin ehkä keskellä Aigeian meren Turkin länsirannikkoa sijaitsevaa Assuwaa vastaan. Sanasta Assuwa polveutunee sana Aasia. Traakiasta tuli heettiläisiä uhkaavia merikansoja. Tudhalija IV eteni ainoana heettiläiskuninkaana koskaan Joonian rannikolle asti. Assyrian kanssa vallinneet ystävälliset välit muuttuivat, kun assyrilaiset tekivät Tukulti-Ninurta I:n aikana suuren ryöstöretken Eufratin länsipuolelle karkottaen alueelta 30000 heettiläistä. Tudhalija kielsi Amurrua käymästä kauppaa Assyrian kanssa, muttei aloittanut sotaa. Tudhalija IV rakensi suurta kuninkaanlinnaa. Assyria ei vielä vallannut koko Syyriaa. Tudhalija IV pystyi vähäksi aikaa valtaamaan Kyproksen.
Tudhaliyan sisar Maathorneferura avioitui Egyptin faaraon Ramses II:n kanssa.
Heikki Nykänen

Heikki Nykänen
Kaarlo Heikki Nykänen (19. syyskuuta 1920 Helsinki – 7. joulukuuta 2011 Pori) oli suomalainen johtaja, insinööri, sotaveteraani ja Mannerheim-ristin ritari numero 118. Nykänen oli toiseksi viimeinen elossa olleista ritareista Tuomas Gerdtin ollessa viimeinen.
Jatkosodassa Nykänen palveli kaukopartio-osaston johtajana 3. divisioonassa. Hän johti jo ennen ritariksi nimittämistään noin sataa partiomatkaa niukoin tappioin rakentaen osastostaan yksikön, joka kykeni vaikeisiin partioretkiin. Näistä ansioista hänet nimitettiin 1. elokuuta 1943 Mannerheim-ristin ritariksi.
Elämä > Sotavuodet

Nykänen päätyi ennen jatkosotaa reserviupseerikoulun käytyään Suomussalmelle. Sodan alussa nuori vänrikki toimi aluksi kk-joukkueen johtajana, mutta pyysi siirtoa sissitoimintaan. Huomionarvoista on, että toimiessaan linjojen takana Neuvostoliitossa Nykänen oli helsinkiläinen kaupunkilaispoika. Ankarat olot kuitenkin koulivat hänestä nopeaan näihin oloihin sopeutujan. Lisäksi Nykänen oli toiminut suojeluskunnassa jo 12-vuotiaasta asti, joten suunnistus-, ammunta- ja muut sotilastaidot olivat hänelle tuttuja.
Ensimmäiseen todelliseen tulikasteeseensa Nykänen joutui kolmen muun miehen kanssa partiossa Uhtuan lounaispuolella heinäkuussa 1941. Omia tappioita ei tullut, mutta vihollinen kärsi noin 15 miehen tappiot joukkueen vahvuudesta. Pari päivää myöhemmin Nykänen oli kuolla, kun hän samoissa maisemissa joutui suoraan tulitukseen. Hän selvisi tilanteesta vain lievällä käteen haavoittumisella.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ...Kaarlo Heikki Nykäsen, joka on hänelle uskotuissa tärkeissä erikoistehtävissä, joiden laatua ja tuloksia sodan vielä jatkuessa ei ole syytä yksityiskohtaisemmin selvittää, osoittanut ainutlaatuista johtaja- ja aloitekykyä, erinomaista mieskohtaista rohkeutta, sisukkuutta ja neuvokkuutta mitä vaikeimmissa olosuhteissa. Hänen suorituksensa ja saavutuksensa on luettava suomalaisen sotilaan uljaimpien ja kunniakkaimpien tekojen joukkoon. | ” |
– Ote Nykäselle myönnetyn Mannerheim-ristin virallisista nimitysperusteluista. 
Joulukuussa 1941 Nykänen ylennettiin luutnantiksi, ja heinäkuussa 1942 hänet nimitettiin hiljattain perustetun kaukotiedusteluosaston päälliköksi. Hieman nimityksen jälkeen hänen komentamansa sissiosasto joutui taisteluun, joka oli tärkein yksittäinen peruste hänen nimityksessään Mannerheim-ristin ritariksi. Kyseisessä taistelussa Nykäsen kokoama 40 miehen osasto valtasi vihollisen asemat ja useita korsuja. Hyökkäyksessä kuoli 40 vihollista suomalaistappioiden jäädessä yhteen kuolleeseen ja viiteen haavoittuneeseen.
Kenttäoikeus tuomitsi tammikuussa 1944 Nykäsen ja kymmenen muuta pääosin Nykäsen kaukopartio-osastoon kuuluvaa miestä lyhyehköihin vankeusrangaistuksiin sotamies Pentti Peltolan pahoinpitelystä kuoliaaksi. Nykänen sai vuoden ja kolmen ja puolen kuukauden pituisen tuomion, josta hän kärsi helmi–maaliskuun vaihteessa 1944 vain 38 päivää, kun hänen armahdettiin ja hän sai siirron kaukopartiopataljoonaan. Sodan jälkeen Nykäsen ja hänen miestensä eli ”Uhtuan sissien” teosta vaiettiin.
Nykänen osallistui myös jatkosodan jälkeen Lapin sotaan Pellon suunnalla osallistuen muun muassa sillan tuhoamiseen.
Elämä > Myöhemmät vuodet

Nykänen ylennettiin majuriksi 4. kesäkuuta 1977. Hän oli Mannerheim-ristin ritarien säätiön hallituksen jäsen vuosina 1969–1987 ja 1995–1999, varajäsen vuosina 1987–1993 ja varapuheenjohtaja vuosina 1999–2011. Koulutukseltaan Nykänen oli insinööri, ja hän toimi investointijohtajana Rauma-Repola Oy:n Porin konepajaryhmässä vuosina 1972–1981, eli eläkkeelle jäämiseensä asti.
Presidentti Martti Ahtisaari aloitti vuonna 1994 perinteen, jossa kaikki elossa olevat Mannerheim-ristin ritarit kutsutaan Linnan juhliin. Nykänen osallistui viimeisen kerran Linnan juhliin itsenäisyyspäivänä vuonna 2006. Tämän jälkeen hän ei terveydellisistä syistä enää kyennyt saapumaan juhliin. Myöskään vuonna 2005 Nykästä ei Linnan juhlissa nähty. Nykänen ei esiintynyt julkisuudessa eikä antanut haastatteluja viimeisinä elinvuosinaan poiketen esimerkiksi vuonna 2008 kuolleesta Pentti Iisalosta ja viimeisestä elossa olevasta ritarista, Tuomas Gerdtistä. Nykänen sai sairauskohtauksen pari vuotta ennen kuolemaansa, ja hän kärsi viimeisinä vuosinaan sydänvaivoista. Nykänen kuoli vuonna 2011 itsenäisyyspäivän jälkeisenä päivänä 91 vuoden iässä kotonaan Porissa. Hänet on haudattu Tammelan hautausmaalle.
Uutta valoa Nykäsen maineeseen tuo Pekka Turusen kirja Operaatio Kaleva – Päämajan kaukopartioiden suurin isku ja sen taustat (Atena 2020). Se kertoo perusteellisesti osasto Kalevasta, joka on aiemmin jäänyt vähälle huomiolle.
Teokset

Nykänen, Heikki: Sissisotaa : sissipäällikön muistelmia jatkosodasta ja Lapin sodasta.  Helsinki : Alea-kirja, 1983.  ISBN 951-9272-79-8
Kirjallisuutta

Pekka Turunen, Operaatio Kaleva – Päämajan kaukopartioiden suurin isku ja sen taustat, Atena 2020 ISBN 978-952-300-667-6
Raimo Näkki

Raimo Tapani Näkki (24. joulukuuta 1946 Savitaipale – 14. syyskuuta 2019) oli suomalainen matemaatikko ja professori. Hän toimi Jyväskylän yliopistossa matematiikan professorina vuoteen 2014.
Akateeminen ura

Raimo Näkki väitteli matematiikasta tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1970. Valmistuessaan hän oli Harri Högmanderin mukaan yksi Suomen nuorimpia tohtoreita. Näkin väitöskirja käsittelee kvasikonformikuvausten raja-arvoja n-avaruudessa. Väitöskirjan ohjaajana toimi professori Jussi Väisälä.
Valmistumisen jälkeen Näkki aloitti akateemisen uransa. Vuodesta 1972 hän oli Helsingin yliopiston matematiikan dosentti. Hänet nimitettiin matematiikan apulaisprofessoriksi Jyväskylän yliopistoon 1974. Myöhemmin hänet nimitettiin vakinaiseksi professoriksi. Yliopistovirkansa ohella hän toimi pitkään ylioppilastutkintolautakunnan sensorina.
Opettajana Näkki oli tunnettu selkeistä oppimateriaaleistaan. Hän oli viimeinen laitoksensa opettaja, joka kirjoitti demotehtäväpaperit käsin. Professori Näkki oli myös suosittu luennoitsija. Jyväskylän yliopiston ainejärjestö Ynnä palkitsi hänet useita kertoja matematiikan ja tilastotieteen laitoksen vuoden parhaana luennoitsijana. Hänet valittiin vuoden luennoitsijaksi vielä viimeisenä virkavuonnaan 2014. Näkki jäi professorinvirastaan eläkkeelle vuoden 2015 alussa.
Näkki kuoli työmatkallaan Thaimaassa syyskuussa 2019.
Tutkimustyö

Matemaatikkona Raimo Näkki erikoistui niin kutsuttujen kvasikonformikuvausten tutkimukseen. Alan tutkimuksella on Suomessa vahva perinne. Näkki teki kvasikonformikuvauksiin liittyen useita tutkimusvierailuja Teksasin yliopistoon (Austinissa).
Julkaisut > Tutkimusartikkeleita

Raimo Näkki & Jussi Väisälä: John disks. Exposition. Math. 9 (1991), no. 1, 3–43.
M. Ghamsari, Raimo Näkki & Jussi Väisälä: John disks and extension of maps. Monatsh. Math. 117 (1994), no. 1–2, 63–94.
Olli Martio & Raimo Näkki: Boundary accessibility of a domain quasiconformally equivalent to a ball. Bulletin of the London Mathematical Society 36 (2004), 115–118.
Milos Arsenovic, Vesna Manojlovic & Raimo Näkki: BOUNDARY MODULUS OF CONTINUITY AND QUASICONFORMAL MAPPINGS Annales Academiæ Scientiarum Fennicæ Mathematica Vol. 37 (2012), 107–118.
Raimo Näkki & Bruce Palka: Swiss Cheese, Dendrites, and Quasiconformal Homogeneity (2014). Computational Methods and Function Theory. Lokakuu 2014, Vol 14, Issue 2, 525–539.
Julkaisut > Muita julkaisuja

Raimo Näkki: Kvasikonformikuvausten jatkamisesta alueiden reunoille (1968). Helsinki: Helsingin yliopisto, matematiikan laitos. (Näkin lisensiaattitutkielma)
Raimo Näkki: Continuous boundary extension of quasiconformal mappings (1972). Helsinki : Suomalainen tiedeakatemia. ISBN 951-41-0038-7
Raimo Näkki & M. K. Vamanamurthy: Quasiconformal disks in 3-space (1973). Helsinki: Suomalainen tiedeakatemia. ISBN 951-41-0091-3
Raimo Näkki & Jussi Väisälä: John Disks (1988). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, matematiikan laitos.
Olli Martio & Raimo Näkki: Boundary Hölder continuity and quasiconformal mappings (1989). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, matematiikan laitos.
Christian Oesch

| Christian Oesch> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. marraskuuta 1860 Schwarzenegg, Sveitsi
Kuollut: 25. marraskuuta 1935 (75 vuotta) Lahti
Kansalaisuus:  Sveitsi, Suomi
Vanhemmat:  Friedrich Oesch Marianne Oesch (o.s. Augsburger)
Puoliso:  Anna Barbara Oesch (o.s. Stegmann), ja Ida Oesch (o.s. Ali-vekka)
Lapset:  Anna Barbaran lapset: 1. Ernst Friedrich Oesch, 2. Emil Gotthold Oesch, 3. Werner Kristian Oesch, 4. (Hans) Arthur Oesch, 5. Uno Walter Walter Oesch, 6. Karl Lennart Oesch, 7. Edit Johanna Waarala (Telen) (o.s. Oesch), 8. Ester Amalia Puhakka (o.s. Oesch), 9. Anna Martta Waris-warén (o.s. Oesch)
Christian Oesch [öš] (24. marraskuuta 1860 Schwarzenegg, Sveitsi – 25. marraskuuta 1935 Lahti) oli sveitsiläinen vuonna 1879 valtion kutsusta Suomeen saapunut meijeristi, jonka päätehtävä oli maidonjalostuksen ja karjatalouden ohjaaminen Pohjois-Karjalassa Tohmajärvellä.
Christian Oesch omisti useita suuria meijeriliikkeitä ja häntä on pidetty Suomen meijeriteollisuuden uranuurtajana. Hän oli myös vuodesta 1910 alkaen toimineen Suomen Juustonvalmistajain Yhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja.
Elämä

Oesch toimi Karjalankannaksella aluksi meijerinhoitajana Valkjärvellä Veikkolan kruununtilalla. Sen jälkeen Oesch vuokrasi Ivaskan hovin meijerin Räisälässä ja toimi 1890-luvun alkuvuosina tilanhoitajana Pyhäjärven Taubilassa. Hän hankki vuonna 1894 Tohmajärven Kemiestä tilan ja perusti seuraavana vuonna oman voi- ja juustomeijerin, jonka yhteydessä toimi valtion meijerikoulu. Oeschien juustomeijerit laajenivat myöhemmin 1910–1920-luvuilla Hämeeseen, Satakuntaan ja Varsinais-Suomeen. Christian Oeschin pojista Werner ja Uno Oesch omistivat tai vuokrasivat yksityisiä kartanomeijereitä Perniössä, Eurajoella, Kalvolassa, Orimattilassa ja Kangasalla.
Tohmajärven keskustassa sijaitsevat Oeschintie ja Oeschinkuja, joista jälkimmäinen kulkee Oeschin entisen juustomeijerin tuntumasta.
Perhe

Christian Oeschin aviopuoliso oli Anna Barbara Oesch (o.s. Stegmann, 16. maaliskuuta 1860 Aettenbühl, Aargau, Sveitsi – 4. lokakuuta 1917 Sortavala). Heidän lapsensa olivat Ernst Friedrich Oesch; Emil Gotthold Oesch; Werner Christian Oesch; Hans Arthur Oesch; Uno Walter Oesch; Karl Lennart Oesch; Edit Johanna Vaarala; Ester Amalia Puhakka ja Anna Martta Waris.
Lennart Oesch on tunnettu Suomen armeijan kenraaliluutnanttina talvisodassa ja jatkosodassa sekä Mannerheim-ristin ritarina (n:o 131). Ester Puhakan puoliso oli ministeri Yrjö Puhakka (1888–1971) ja pojat everstiluutnantti, hävittäjälentäjä ja Mannerheim-ristin ritari (n:o 175) Olli Puhakka sekä tekniikan professori Lauri Puhakka. Martta Wariksen puoliso oli professori ja Turun yliopiston rehtori Harry Waris (1893–1973).
Sigbjørn Obstfelder

Sigbjørn Obstfelder
Sigbjørn Obstfelder (1866 Stavanger, Norja – 1900 Kööpenhamina, Tanska) oli norjalainen kirjailija ja koneinsinööri. Hän oli vapaarytmisen runouden edeltäjä. Hän oli maansa uusromantikoista merkittävin. Hänen lyriikassaan on mystiikkaa (mm. Digte), proosassaan taas intiimiä sielukuvausta. Hän kehitti jyrkän symbolisen, vapaan runotyylin. 1890-luvulla hän pääsi esiin hyvin merkittävänä lyyrisenä kykynä.
Obstfelder asui Yhdysvalloissa 1890–1891. Hän sai 1892 hermoromahduksen. fSiitä toivuttuaan hän alkoi kirjoittaa. Hän oli tyyliltään symbolisti.
Suomennetut teokset

Risti, suom. J. Siljo Hämeenlinna: Karisto 1911 Sarja: Kirjallisia pikkuhelmiä: 38
Suomennetut teokset > Suomennettuja runoja

Lausuntaohjelmistoa (1929) WSOY 1929
Maailman lyriikkaa: runosuomennoksia, suom. Aarni Kouta, Helsinki: Otava, 1922
Murtuvien roolien aika: antologia pohjoismaista kirjallisuutta vuosisadan vaihteesta, Laatusana 1994 ISBN 951-9062-32-7
Eeva, suom. Aarni Kouta, teoksissa: Lausuntaohjelmistoa (1929) ja Maailman lyriikkaa
Hän kylvää, suom. Aarni Kouta, teoksessa: Maailman lyriikkaa
Joulu-ilta, suom. Aarni Kouta, teoksissa: Lausuntaohjelmistoa (1929) ja Maailman lyriikkaa
Minä näen (Jeg ser), suom. Aarni Kouta, teoksessa: Maailman lyriikkaa
Minä näen (Jeg ser), suom. Tuovi Paju, teoksessa: Murtuvien roolien aika
Myrsky, suom. Aarni Kouta, teoksissa: Lausuntaohjelmistoa (1929) ja Maailman lyriikkaa
Puu, suom. Yrjö Jylhä, teoksissa: Skandinavian kirjallisuuden kultainen kirja, WSOY 1930 ja Veri ja kulta : Yrjö Jylhän suomentamaa maailmanlyriikkaa, Otava 1954
Silmät, suom. Aarni Kouta, teoksessa: Maailman lyriikkaa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sigbjørn Obstfelder Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Jake Nyman

Jake Nyman syyskuussa 2009.
Jarmo Juhani ”Jake” Nyman (s. 10. elokuuta 1949 Nurmo) on suomalainen musiikkitoimittaja ja tietokirjailija.