stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
PeTo-Jussit
Tilastot ja luettelot > Petojussien tilastot vuodesta 2005 > Selitteet

| --- | --- |
    : Superpesis
    : Ykköspesis
    : Suomensarja
    : Ei pelannut
    : Ylemmät pudotuspelit
    : Jatkokarsinta
    : Karsintasarja
O: Ottelut
V: Voitot
T: Tasapeli
H: Häviöt
3p: Kolmen pisteen voitto (Voitto 2-0 tai 1-0)
2p: Kahden pisteen voitto (Voitto supervuorossa tai kotiutuskisassa)
tp: Tasapeli
1p: Yhden pisteen tappio (Tappio supervuorossa tai kotiutuskisassa)
0p: Tappio (Suoraan 0-2 tai 0-1)
Juoksut: Joukkueen tehdyt ja päästetyt juoksut
Y: Yleisökeskiarvo kotiotteluissa
P: Pisteet
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi)
Petojussien Sanna Alestalo lyömässä ottelussa Lapuan Virkiää vastaan vuonna 2008.
Petojussien vuoden 2007 hopeamitalistijoukkue.
Peräseinäjoen pesäpallostadion
Kate Sheppard

Kate Sheppard vuonna 1905.
Katherine Wilson Sheppard (s. Catherine Wilson Malcolm; 10. maaliskuuta 1847 Liverpool, Englanti  – 13. heinäkuuta 1934 Christchurch, Uusi-Seelanti) oli yksi Uuden-Seelannin naisten äänioikeusliikkeen merkittävimmistä jäsenistä ja maan tunnetuin suffragisti.
Sheppard syntyi Liverpoolissa Englannissa, mutta muutti perheineen Uuteen-Seelantiin vuonna 1868. Siellä hänestä tuli aktiivinen jäsen useissa uskonnollisissa ja sosiaalisissa järjestöissä, mukaan lukien Woman's Christian Temperance Union (WCTU). Vuonna 1887 hänet nimitettiin WCTU:n kansalliseksi franchising- ja lainsäädäntövaltuutetuksi ja tässä asemassa hän pyrki edistämään naisten äänioikeutta Uudessa-Seelannissa.
Sheppard edisti naisten äänioikeutta järjestämällä vetoomuksia ja julkisia kokouksia, kirjoittamalla kirjeitä lehdistölle ja kehittämällä kontakteja poliitikkoihin. Hän oli Uuden-Seelannin ensimmäisen naisen päätoimittaman sanomalehden The White Ribbonin päätoimittaja. Taitavasti kirjoittamalla ja suostuttelevalla julkisella puheella hän edisti menestyksekkäästi naisten äänioikeutta. Hänen työnsä huipentumana Uudesta-Seelannista tuli ensimmäinen maa, joka antoi naisille äänioikeuden vuonna 1893.
Sheppard oli vuonna 1896 perustetun Uuden-Seelannin naisten kansallisen neuvoston (National Council of Women of New Zealand, NOWNZ) ensimmäinen presidentti. Myöhemmässä elämässä hän matkusti Britanniaan ja avusti siellä äänioikeusliikettä. Terveydentilan huonontuessa hän palasi Uuteen-Seelantiin, minkä jälkeen hän jatkoi osallistumistaan ​​naisten oikeuksien kirjoittamiseen, vaikka hänestä tuli vähemmän poliittisesti aktiivinen.
Kate Sheppard eli pidempään kuin miehensä, ainoa poikansa ja ainoa lapsenlapsensa. Hän kuoli vuonna 1934, vuosi sen jälkeen kun ensimmäinen nainen Elizabeth McCombs, oli valittu Uuden-Seelannin parlamenttiin.
Sheppardia pidetään tärkeänä hahmona Uuden-Seelannin historiassa. Hänen muistomerkkinsä on Christchurchissa. Hän korvasi kuningatar Elizabeth II:n Uuden-Seelannin kymmenen dollarin setelissä vuonna 1991.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kate Sheppard Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Kate Sheppard
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  Te Papa (New Zealand) 
Käännös suomeksi
Liinahamarin reitti

Liinahamarin reitti Rovaniemi-Petsamo
Liikennettä hoitamaan asetettu Paavo Talvela sai suuret valtuudet asian hoitamiseksi. Tarvittaessa hallitus oli valmis turvautumaan jopa sotatilalakiin. Kuvassa kenraalimajuri Talvela talvisodan aikana.
Liinahamarin reitti oli välirauhan aikana 1940–1941 Suomen ja Ruotsin ainoa vapaa ulkomaankauppareitti ohi Saksan ja Neuvostoliiton hallitsemien alueiden. Liinahamarin reitti käsitti maantieosuuden Rovaniemeltä sorapäällysteistä Jäämerentietä pitkin Liinahamariin, yhteen suuntaan 531 kilometriä. Rovaniemelle asti tavara pystyttiin rahtaamaan rautateitse. Reitti katkesi Britannian kiellettyä laivaliikenteen satamasta kesäkuussa 1941; kiellon uhmaaminen olisi tarkoittanut aluksille suurta riskiä joutua liittoutuneiden voimien upottamiksi Pohjanmerellä.
Tilanne talvisodan jälkeen

Talvisodan päätyttyä Liinahamarin aina jäätön satama Petsamossa nousi korvaamattomaan asemaan koko maan huollon kannalta. Valtakunnan vienti oli pysähdyksissä, ja maa tarvitsi kipeästi viljaa, sokeria, rasvaa, koneita ja voiteluaineita. Britannia oli sulkenut Pohjanmeren ja Saksa Itämeren. Suomen kauppalaivastosta suurin osa oli suljettu Itämerelle, loput alukset olivat hajaantuneina eri valtamerille. Näille voitiin nyt ilmoittaa kotimaan määräsatamaksi Liinahamari. Ensimmäinen elintarvikelastissa ollut alus saapui satamaan 14. huhtikuuta 1940, seuraavana päivänä neuvostojoukkojen poistumisen jälkeen.
Ulkomaankaupan ainoa vapaa reitti

Suomen hallitus toimeenpani pikavauhtia poikkeuksellisen hankkeen: Liinahamarin satamayhteyden tueksi tarvittiin laajamittainen kuljetusoperaatio koko pohjoisen Suomen halki. Tähän tarkoitukseen suunniteltiin kuorma-autoilla tapahtuvia maakuljetuksia pitkin 1931 valmistunutta Jäämerentietä. Puolustusministeri, kenraali  Rudolf Waldenin aloitteesta koottiin maaliskuussa 1940 neuvottelukunta, jolle asetettiin tehtäväksi valmistella valtioneuvostolle esitys Petsamon maakuljetusten järjestämisestä. Neuvottelukunta esitti huhtikuussa 1940 valmistuneessa mietinnössään, että kuljetukset annettaisiin valtioenemmistöiselle osakeyhtiölle, jolla olisi yksinoikeus Rovaniemen ja Petsamon väliseen tavaraliikenteeseen. Valtioneuvosto hyväksyi esityksen ja toukokuussa 1940 perustettiin Pohjolan Liikenne Oy. Yhtiön tarkoituksena oli alun perin toimia liikenteen organisoijana, jolloin varsinaiset kuljetukset olisivat tulleet yksityisten autoilijoiden hoidettavaksi. Vastoin odotuksia näitä ei kuitenkaan tullut reitille odotetulla tavalla, joten yhtiö osti omaksi kalustokseen puolustusvoimilta 150 perävaunullista Ford-kuorma-autoa. Liikenteen johtoon asetettiin huhtikuussa 1940 kenraali Paavo Talvela, jolle hallitus lupasi järjestää tarvittaessa diktaattorin oikeudet sotatilalain nojalla. Liikenne saatiin käyntiin kesäkuussa.
Aero Oy avasi myös lentolinjan Helsingin Malmilta Petsamoon; kolmimoottoriset Junkers Ju 52 -koneet käyttivät vuonna 1939 valmistunutta Yläluostarin turvepintaista lentokenttää. Lentomatka kesti yhdeksän tuntia.
Ulkomaankaupan ainoa vapaa reitti > Liinahamarin satama

Liinahamarin satama käsitti 1930-luvun alussa vain yhden laiturin ja tavaramakasiinin. Hampuri-Petsamo -linjan rahtialus saapui kerran kuussa. Vuonna 1934 rakennettiin kalanjalostuslaitos ja tehtaalle laituri, sekä konttori- ja makasiinirakennukset. Talvisodan jälkeen satamarakenteita parannettiin paikalle lähetetyn insinööriryhmän johtamana: rakennettiin kuusi laituria, 10 öljysäiliötä, 25 tonnin nosturi ja 10 000 m2 varastoja. Sataman vuorokautinen purkausteho oli tämän jälkeen 2 000 tonnia. Insinööriryhmää johti arkkitehti Lars Sonck.
Tunnetuimpana laivana redillä kävi amerikkalainen SS American Legion, jonka 16. elokuuta 1940 lähti mukanaan 870 matkustajaa mm. Norjan kuningashuoneen jäseniä kohti New Yorkia, jonne se saapui 12 vuorokauden matkan jälkeen kuljettuaan läpi venäläisten Petsamon edustalla olevan miinakentän sekä saksalaisten Skotlannin läheisyydessä olevan miinakentän.
Ulkomaankaupan ainoa vapaa reitti > Työväki ja asuinolot

Laajamittainen kuljetusoperaatio vaati myös laajaa rakentamista. Tuhansille miehille pystytettiin pikavauhtia erilaisia parakkiasumuksia. Huoltotiloja, ruokaloita ja majoitustilaa nousi Petsamoon ja Jäämerentien varrelle. Esimerkiksi Liinahamarin sataman ahtaajat asuivat kymmenissä sadan hengen parakeissa kuukausien ajan ilman mitään peseytymismahdollisuuksia. Liinahamarin tunturinrinteille nousi hökkelikylä. Rikollisuus, prostituutio ja runsas alkoholinkäyttö levisivät nopeasti. Syksyllä 1940-41 hökkelikylää koetteli tulirokkoepidemia, joka koitui kohtalokkaaksi monille lapsille.
Jäämerentien liikenteessä mukana olleet yksityiset autoilijat olivat enimmäkseen yhden auton yrittäjiä, jotka olivat ansiotyössä heille normaalissa rahdinajossa. Heidänkin ajojaan ohjasi Pohjolan Liikenne, mutta halutessaan he voivat olla ajamattakin. Tärkeä kannustin oli jatkuva sopimuspohjainen liikennöinti, varma varaosahuolto ja se, että kuljetuksissa saatiin käyttää heikompitehoisen ja työlään puukaasun sijasta bensiiniä. Yhtä hyvää ansiotyötä ei olisi Etelä-Suomesta tuolloin kenties löytynyt.
Ulkomaankaupan ainoa vapaa reitti > Rahtitavaraa ja matkustajia

Kuljetusoperaation yhden vuoden keston aikana Liinahamarin sataman kautta kulki yli kaksisataa laivaa. Tavaraa Suomeen tuotiin 340 000 tonnia ja vietiin 180 000 tonnia. Tuonnista suurin osa, 85 prosenttia, oli elintarvikkeita, mutta joukossa oli myös autoja, lentokoneita, moottoreita, voiteluaineita ja metalleja. Vienti käsitti perinteisiä puuteollisuuden tuotteita. Erikoisin lasti oli valtionvelan maksuksi Suomen Pankista Yhdysvaltoihin rahdattu kultalähetys.
Kaikki laivaliikenne jouduttiin hyväksyttämään Saksan ja Britannian konsulaateissa, joissa tarkistettiin ettei mukana ollut sotatarviketavaraa kummallekaan osapuolelle. Konsulaatit olivat saapuneet Petsamoon heti talvisodan jälkeen. Petsamossa oli myös Neuvostoliiton konsulaatti.
Rahdin lisäksi kuljetettiin myös matkustajia. Liinahamarin vapaa satama veti puoleensa pakolaisia eri maista. Kesällä 1940 Yhdysvaltain Euroopassa oleskelleet kansalaiset pyrkivät joukolla kotiin. Elokuussa heitä odotti kaksi viikkoa sataman redillä suuri yhdysvaltalainen matkustaja-alus SS American Legion. Mukaan pääsi 900 matkustajaa, mutta osa joutui odottamaan seuraavaa mahdollisuutta päästä pois Euroopasta.
Eniten Petsamon liikenteeseen liittyviä tarinoita on kerrottu ns. jobbareista, jotka hankkivat tavalla tai toisella kuljetuksista säännöstelyn alaista tavaraa myytäväksi mustassa pörssissä. Ylivoimaisesti halutuin tuote oli kahvi, jonka hankkimiseksi liikkui niin ammattimaisia välittäjiä kuin kotitarvehankkijoitakin. Kahvin hinta mustassa pörssissä oli yli kymmenkertainen säännöstelyhintaan verrattuna. Moni autonkuljettaja oli jopa liittoutunut "jobbareiden" kanssa, jolloin hän pudotti kahvisäkin ennalta sovittuun paikkaan, josta se kulkeutui metsäteitä pitkin etelän markkinoille. Kotitarvehankkijoiden yleisin tapa kahvin hankkimiseksi oli säkkien rei'ittäminen, jolloin kahvia varisi tien varteen. Kahvin ja muiden tarvikkeiden anastuksia pyrittiin estämään vartioinnilla, ja vuoden 1940 lopussa Pohjolan Liikenteellä oli 26 vakituista tarkkailijaa valvomassa kuljetusten sujumista. Näiden lisäksi tie jaettiin talven 1941 aikana 50 kilometrin pituisiin valvontaosuuksiin, joilla moottoripyöräpoliisit ja hinausryhmät partioivat vuorokauden ympäri. Autojen keskinäistä valvontaa tehostettiin järjestämällä kuljetukset kolonniksi, jolloin takana tullut pystyi pitämään silmällä edellään ajaneen kuormaa. Tehokkaimmaksi keinoksi anastusten vähentämiseksi osoittautui kuljettajan vastuun lisääminen, jolloin hänen oli korvattava kaikki kuormastaan matkan aikana kadonnut tavara mustan pörssin hinnoin. Varotoimien vaikutus tavaravarkauksiin jäi kuitenkin vähäiseksi. Selvittämättömäksi tapaukseksi jäi kokonaisen Chevrolet-kuorma-auton katoaminen kahvilasteineen jäljettömiin Ivalon ja Rovaniemen välillä talvella 1941 siitä huolimatta, että kaikkia risteyksiä ja sivuteitä vartioitiin. Jäämerentien liikenteessä mukana olleet automiehet ristivät tämän vielä vuosikymmeniä myöhemmin muistamansa tapauksen "Lentäväksi hollantilaiseksi".
Britannia sulkee reitin

Suomi oli sallinut Saksan sotavoimille kauttakulkuliikenteen Perämeren satamista Suomen halki Petsamoon ja Norjan Kirkkoniemeen syyskuusta 1940 lähtien. Liikenne oli alkanut Saksan ilmavoimien huolto- ja henkilökuljetuksista, ja oli laajentunut käsittämään kaikkien aselajien sotilas- ja tarvike- ja asekuljetuksia. Pohjois-Suomeen oli rakennettu saksalaisjoukkojen pysyvästi miehittämä etappiverkosto. Asian huomasivat myös ulkovallat, ja Britannia peräsi Suomelta useaan otteeseen miksi ja miten paljon saksalaisjoukkoja oli maassa. Saksalaistoiminta Lapissa lisääntyi keväällä 1941.
Kesäkuun alussa saksalaiset aloittivat massiiviset joukkojen keskitykset Suomen Lappiin Neuvostoliittoon tehtävää hyökkäystä varten. Britannia esitti vastalauseensa ja katkaisi 14. kesäkuuta 1941 laivaliikenteen Liinahamarista. Liittoutuneilla oli Jäämerellä meriherruus, ja luvaton rahtialus olisi todennäköisesti upotettu. Saksan Barbarossa-suunnitelman mukaiset valmistelut olivat jo pitkällä ja Suomessa oli jo 40 000 saksalaissotilasta. Jatkosota alkoi 25. kesäkuuta.
Jatkosodan puhjettua myös ruotsalaisrekat takavarikoitiin Suomen valtion käyttöön, joskin jotkut kuljettajat tämän tietäen ajoivat autonsa salaa Ruotsin puolelle.
Lopputuloksena Petsamon liikenteestä on todettu, että kyseessä oli ainutlaatuinen kansanhuoltoministeriön, kauppa- ja teollisuusministeriön, kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön sekä puolustusministeriön yhteistyöponnistus, johon liittyi tuhansia yksityisiä toimijoita. Tämä yhteistyö toimi pohjana jatkosodan aikaiselle keskitetylle kuljetusjärjestelmälle. Näin Petsamon liikenne nostikin omalta osaltaan huomattavasti Suomen puolustuskykyä. Lisäksi se osoitti ensimmäisen kerran Suomen historiassa, että kuorma-autoilla oli mahdollista tehdä kansantalouden kannalta merkittäviä kuljetussuoritteita. Yhteydellä Petsamon kautta Yhdysvaltoihin, "vapaaseen maailmaan", oli myös suuri henkinen merkitys. Kokonaisuutena runsaan vuoden kestänyt Jäämerentien liikenne, jossa Petsamosta lähti ja Rovaniemelle saapui noin 130 kuorma-autoa päivittäin, on kuljetussuoritteena vielä nykyisinkin huippuluokkaa.
Liinahamarin satama. Laivaa lastataan, kuorma-autot odottavat vuoroaan. Autojono saattoi olla kilometrien mittainen, ja joskus se ulottui Parkkinaan saakka.
Rovaniemi-Petsamo-liikenteessä käytetty Niilo Lindströmin seka-auto 1930-1940-luvulta
Mauno Honkanen, Petsamon kuljetusten 1940-1941 muistomerkistä Inarin Saariselällä, Magneettimäen museotien varrella. Muistomerkki on paljastettu vuonna 1993.
Jonathan Quick

| Jonathan Quick |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. tammikuuta 1986 (ikä 39) Milford, Connecticut, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Jon
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  185 cm
Paino:  99 kg
Seura
Seura:  New York Rangers
Sarja:  NHL
Pelinumero:  32
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2007–
Aik. seurat:  Los Angeles Kings (NHL)   Columbus Blue Jackets (NHL)    Vegas Golden Knights (NHL)
NHL-varaus:  72. varaus, 2005 Los Angeles Kings
Jonathan Douglas Quick (s. 21. tammikuuta 1986 Milford, Connecticut, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkomaalivahti ja olympiamitalisti, joka pelaa NHL-joukkue New York Rangersissa. Hän on kolmannen kierroksen varaus kesältä 2005, kun LA Kings varasi Quickin numerolla 72.
Quick on NHL:n historian eniten nollapelejä pelannut yhdysvaltalainen maalivahti.
Ura > Maajoukkue

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Vancouver 2010 | jääkiekko |  |
Quick voitti olympiahopeaa Vancouverin olympialaisista 2010. Hän ei kuitenkaan saanut torjuntavastuuta Yhdysvaltain joukkueesta toimiessaan joukkueen kolmosmaalivahtina. Quick valittiin vuoden 2014 talviolympialaisiin Sotšiin edustamaan Yhdysvaltoja. Quick oli turnauksessa joukkueen pelaava maalivahti, kun Yhdysvallat sijoittui lopulta neljänneksi hävittyään pronssiottelun Suomelle 5–0.
Quick valittiin edustamaan Yhdysvaltojen maajoukkuetta vuoden 2016 maailmancupissa.
Perhe

Quickilla on vaimo Jaclyn, tytär Madison Mychal (s. 2010) sekä poika Carter (s. 2013). Jaclynin sisko Alicia on naimisissa Buffalo Sabersin Matt Moulsonin kanssa. Moulson on aiemmin pelannut Quickin joukkuetoverina Los Angeles Kingsin organisaatiossa kausina 2007–2008 ja 2008–2009.
Minskin keskusrautatieasema

| Minskin keskusrautatieasema,   Minskin matkustajaliikenteen keskusasema,   Мінск-Пасажырскі (Minsk-Pasažyrski) |
| --- | --- |
 Arkkitehti Viktar Kramarenkan suunnitteleman Minskin päärautatieaseman (2000) julkisivu kadulle.
Perustiedot
Sijainti:  53°53′26″N, 027°33′02″E
Osoite:  Rautatieaseman aukio 3 (valkoven. Прывакзальнай плошчы 3,  Pryvakzalnai Ploštšy 3), Minsk, 220050 
Kunta:  Minsk
Valtio:  Valko-Venäjä
Avattu:  1871-1873 (ensimmäinen asema: Vilnan asema), 2000 (nykyinen pääasema) 
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Valko-Venäjän rautatiet, (osa kaukojunista): Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  eri puolille Valko-Venäjää ja ulkomaille, mm. Berliini, Kaliningrad, Kaunas, Moskova, Pietari, Praha, Smolensk, Varsova, Vilna,...
Paikallisjunat:  Linjat Maladzetšnan,  Oršan, Asipovitšyn ja Baranavitšyn suuntaan
Vaihtoyhteydet:  Minskin metron Leninin aukion asema ja muu paikallisliikenne, Minskin keskuslinja-autoasema
Asemarakennus
Suunnittelija:  arkkitehti Viktar Kramarenka, apunaan arkkitehti Mihail Vinahradau ja insinööritoimisto GP Minskprojekt
Rakennettu:  2000
Lipunmyynti:  kyllä (24h), myös kansainvälisille reiteille
Minskin keskusrautatieasema eli Minskin matkustajaliikenteen keskusasema (valkoven. Мінск-Пасажырскі, Minsk-Pasažyrski, ven. Минск-Пассажирский, Minsk-Passažirski) on rautatieasema Valko-Venäjän pääkaupungissa Minskissä. Asema on sekä Minskin lähiliikenteen junien että maan pikajunaliikenteen keskusasema.
Historia

Minskin ensimmäinen rautatieasema oli Venäjän tsaarin Aleksanteri II aikana Vilna–Minsk-radan äärelle 1870-luvun alkupuolella rakennettu Vilnan asema (valkoven. Віленскі вакзал, ven. Виленский вокзал). Tämä rata jatkui edelleen Vilnasta Itämeren rannalle Liepājaan ja kaakossa Romnyyn, joka sijaitsee nykyisen Sumyn alueella Ukrainassa. Aluksi asemarakennelmat olivat puusta, mutta 1890 tilalle rakennettiin kivinen asemarakennus. Toisen maailmansodan aikana asemanseutu rakennuksineen tuhoutui. Vuosina 1948–1956 Minskin rautatieaseman aukiosta rakennettiin arkkitehti B. Rubanenkon johtaman suunnittelijaryhmän johdolla mahtipontinen Neuvostoliiton paraatiportti länteen.
Nykyinen matkustajaliikenteen keskusasema ympäristön maisemointeineen rakennettiin vuosina 1992–2001 arkkitehti Viktar Kramarenkan suunnitelmien pohjalta. Itse asemarakennus valmistui 2000. Asemarakennukseen kuuluu neljä maanpäällistä ja yksi maanalainen kerros.
Liityntäliikenne

Aseman naapurina samalla Rautatieaseman aukiolla sijaitsee Minskin keskuslinja-autoasema.  Asemalta on pääsy myös läheiselle Itsenäisyyden aukiolla sijaitsevalle Minskin metron Leninin aukion asemalle (valkoven.  Плошча Леніна,  Pložtša Lenina, ven. Площадь Ленина).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Minskin keskusrautatieasema Wikimedia Commonsissa
Минское отделение Белорусской железной дороги - Выберите станцию -  Minskin lähijunien sivusto reitteineen ja joidenkin asemien aikatauluineen - Klikkaa kaaviosta asemaa sen aikataulun saamiseksi (Valko-Venäjän rautateiden Minskin osasto) (venäjäksi)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (karttavalikon kautta) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kaukoliikenteen junia Minskin keskusasemalle/-lta (englanniksi) (poezda.net)
Kaukoliikenteen juna-aikatauluja Minskin keskusasemalle (venäjäksi) (rasp.yandex.ru)
Venäjän rautateiden matkustajaliikenteen sivut, sis. aikatauluhaku (venäjäksi) (rzd.ru)
Valko-Venäjän rataverkon kartta (venäjäksi)
Valokuvia Valko-Venäjän rautatieasemista ja radoista (railwayz.info) (venäjäksi)
Aseman historiaa (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Minskin keskusaseman paikalla sijaitsi alun perin vuosina 1871–1874 puusta rakennettu Vilnan asema.
Ponkilan silta

| Ponkilan museosilta |
| --- | --- |
 Ponkilan museosilta elokuussa 2006
Ylittää:  Muhosjoen alajuoksun
Sijainti:  Muhos
Ylläpitäjä:  Muhoksen kunta
Siltatyyppi:  teräksinen riippusilta
Pisin jänneväli:  60 m
Pituus:  71 m
Leveys:  3,6 m
Avattu liikenteelle:  1931
Koordinaatit:  64°48′32.3″N, 026°00′18.8″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Ponkilan silta on teräsrakenteinen, puukantinen riippusilta Muhosjoen yli Muhoksen keskustaajamassa. Sillan on suunnitellut insinööri Lauli Ilmoniemi vuonna 1928, ja silta on valmistunut vuonna 1931. Sillan pituus on 71 metriä, jänneväli 60 metriä ja hyötyleveys 3,6 metriä. Suurin aukko on 58 m. Museosillaksi Ponkilan silta hyväksyttiin vuonna 1982. Silta suljettiin moottoriajoneuvoliikenteeltä vuonna 1992 lähde?, ja se on siitä lähtien palvellut kevyen liikenteen väylän siltana. Silta kuuluu Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Tiehallinnon tekemässä selvityksessä sillalla ei ole merkittäviä uhkia, mutta betonituissa havaittu liikehdintä on aiheuttanut huolta. Sillalle johtavalla kevyenliikenteen väylällä on myös oleskelupaikka ja opastetaulu, ja silta sijaitsee puistomaisessa ympäristössä kävelyreitin varrella.
Sillan kautta kulki aiemmin vanha Leppiniementie ennen tien oikaisemista.
Erkki Pohjanheimo (lentäjä)

Erkki Pohjanheimon ja Aki Järvisen muistolaatta Tampereen Koivistonkylässä
Erkki Olavi Pohjanheimo (ent. Vuori, 2. joulukuuta 1917 Turku – 7. maaliskuuta 1943) oli suomalainen pommituslentäjä, lennonopettaja ja koelentäjä.
Lentolaivueet ja komentopaikat

Pohjanheimo valmistui kadettikoulusta 6. maaliskuuta 1939. Sen jälkeen hänen joukko-osastojaan olivat 1939 Lentorykmentti 4 (Lento R4), Lentolaivue 44 (LLv 44)  ja Lentolaivue 46 (LLv 46) . Talvisodassa Pohjanheimon laivue toimi Joensuun Linnunniemessä, Luonetjärvellä ja Joroisissa. Välirauhan aikana hänen komentopaikkoinaan olivat Luonetjärven varuskunta ja Kemin lentokenttä. Syksyllä 1940 Pohjanheimo aloitti ohjaajaopettajakurssin Kauhavan lentosotakoulussa, missä hän toimi lennonopettajana vuonna 1941.
Dornierien haku

Pohjanheimo oli yksi niistä kolmesta upseerista, jotka lensivät sotamarsalkka Herman Göringin lahjoittamat kolme ensimmäistä Dornier Do 17 -pommikonetta Saksasta Suomeen, Malmin kentälle 5. tammikuuta 1942. Lentoa edelsi joulukuussa 1941 alkanut koulutus Varsovassa. Tampereella suoritettujen huoltojen jälkeen koneet siirrettiin Joensuun Lintuniemeen, josta tuli sotaa käyvän Lentolaivue 46:n tukikohta. Erkki Pohjanheimo kuului tuohon laivueeseen suuren osan vuotta 1942.
Koelentäjäksi Tampereen lentovarikolle Pohjanheimo komennettiin 1.12.1942.
Kuolema

Pohjanheimo kuoli ollessaan koelentäjänä Tampereen lentovarikolla. Onnettomuuskone oli VL Pyry PY-37. Pohjanheimo ohjasi konetta, ja siinä oli matkustajana kuuluisiin urheilijaveljeksiin lukeutuva kapteeni Akilles Järvinen. Aki Järvinen oli omalla vastuulla mukana vapaaehtoisena matkustajana, koska Pyryä testattiin kahdella henkilöllä. Aki Järvinen ei ollut lentäjä vaan siviilissä panssaritorjuntajoukkueen johtajan tehtävistä. Onnettomuuden aikaan hän toimi tilausten tarkkailijana Härmälän lentovarikolla.  Pyry syöksyi maahan Tampereen Koivistonkylässä Lempäälään johtavan tien lähistöllä. Sekä Pohjanheimo että Järvinen saivat surmansa.
Muistolaatta

Pyryn putoamispaikalle pystytettiin syyskuussa 1964 muistolaatta, joka sittemmin rakennetun marketin ja moottoritien vuoksi siirrettiin metsikköön läheiselle mäelle. Muistolaatan hankkivat Tampereen reserviupseeri- ja reservialiupseerikerhojen ilmailujaostot, Ilmavoimien varikko ja Valmetin lentokonetehdas.
Pohjanheimo haudattiin Multian sankarihautaan.
Yksityiselämä

Pohjanheimon aviopuoliso oli Raili Pohjanheimo (o.s. Valkola, myöh. Kuuranne). Heidän poikansa on tv-tuottaja ja ohjaaja Erkki Pohjanheimo.