stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wilhelmshaven
Historia

Wilhelmshaven on melko nuori kaupunki, sillä Preussin kuningas Vilhelm I perusti sen 1869. Sen paikalla sijaitsi kuitenkin jo vuonna 1383 Sibetsburgin linna, joka kuului merirosvoille. Linnan tuhosivat 1433 Hansaliiton joukot. Neljä vuosisataa myöhemmin Preussin kuningaskunta suunnitteli oman Pohjanmeren laivaston ja sataman perustamista. Vuonna 1853 Preussi ja Oldenburgin suurherttuakunta solmivat sopimuksen, jonka nojalla 3,13 km² Oldenburgin maa-aluetta Jadebusenin rannalla luovutettiin Preussille. Preussin kuningas Vilhelm I, josta myöhemmin tuli samalla nimellä Saksan keisari, vihki sataman 1869 ja antoi sille oman nimensä.
Wilhelmshavenista tuli yksi Saksan tärkeimmistä satamista. Oldenburgin herttuakuntakin hyötyi satamasta. Wilhelmshavenin vieressä oli Oldenburgin maalla Rüstringenin kaupunki. Ne yhdistyivät 1937.
Toisen maailmansodan aikana Saksan laivasto miehitti kaupunkia, ja sitä pommitettiin liittoutuneiden ilmahyökkäyksissä. Kaksi kolmasosaa kaupungin rakennuksista tuhoutui. Sodan jälkeen satamaa ei käytetty enää vain sotilastarkoituksiin, vaan se tuli myös talouden ja turismin käyttöön. Wilhelmshaven on Saksan kolmanneksi suurin satama Hampurin ja Bremen/Bremerhavenin jälkeen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wilhelmshaven Wikimedia Commonsissa
Ammerland
Aurich
Braunschweig
Celle
Cloppenburg
Cuxhaven
Delmenhorst
Diepholz
Emden
Emsland
Friesland
Gifhorn
Goslar
Göttingen
Grafschaft Bentheim
Hameln-Pyrmont
Hannoverin piirikunta
Harburg
Helmstedt
Hildesheim
Holzminden
Leer
Lüchow-Dannenberg
Lüneburg
Nienburg
Northeim
Oldenburgin piirikunta
Oldenburg
Osnabrückin piirikunta
Osnabrück
Osterholz
Osterode am Harz
Peine
Rotenburg
Salzgitter
Schaumburg
Soltau-Fallingbostel
Stade
Uelzen
Vechta
Verden
Wesermarsch
Wilhelmshaven
Wittmund
Wolfenbüttel
Wolfsburg
Peter Maffay

| Peter Maffay |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. elokuuta 1949 (ikä 75)
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Peter Maffay
Laulukielet:  saksa
Aktiivisena:  1969–
Tyylilajit:  rock, iskelmä
Soittimet:  kitara 
Levy-yhtiöt:  Ariola 
Aiheesta muualla
www.maffay.de
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Peter Alexander Makkay (s. 30. elokuuta 1949 Brașov (Kronstadt), Romania) on saksalainen rock-muusikko.
Ura

Transilvanian sakseihin kuuluva Peter Maffay muutti perheineen Romaniasta Länsi-Saksaan 14-vuotiaana. Hieman vartuttuaan hän teki hanttihommia ja perusti ensimmäisen oman yhtyeensä nimeltään The Dukes. Lukion hän jätti kesken vuonna 1968. Maffayn esikoissingle, "Du", julkaistiin joulukuussa 1969, ja sitä myytiin yli miljoona kappaletta. Singlen menestys loi oivallisen pohjan esikoisalbumille, Für das Mädchen, das ich liebe.
Maffayn kaupallinen menestys jatkui 1970- ja 1980-luvuilla. Steppenwolf-albumia (1979) myytiin noin 1,6 miljoonaa kappaletta ja Revanche (1980) meni vielä paremmin kaupaksi yli 2,1 miljoonan kappaleen myynnillään. 1980-luvulla Maffay teki aluevaltauksen elokuvan pariin. Hän loi muusikko Rolf Zuckowskin ja kirjailija Gregor Rottschalkin kanssa Tabaluga-satumaailman.
Maffay on poliittisesti aktiivinen, ja se heijastuu hänen musiikkiinsa. Vuonna 2005 hän esiintyi Afganistaniin sijoitetuille saksalaisille joukoille. Maffay on niin ikään mukana lasten hyväntekeväisyydessä.
Diskografia > Studioalbumit

Für das Mädchen, das ich liebe (1970)
Du bist wie ein Lied (1971)
Omen (1973)
Samstag abend in unserer Straße (1974)
Meine Freiheit (1975)
Und es war Sommer (1976)
Tame & Maffay (1977)
Dein Gesicht (1977)
Steppenwolf (1979)
Tame & Maffay 2 (1979)
Revanche (1980)
Ich will leben (1982)
Carambolage (1984)
Sonne in der Nacht (1985)
Lange Schatten (1988)
Kein Weg zu weit (1989)
38317 (Liebe) (1991)
Freunde + Propheten (1992)
Sechsundneunzig (1996)
Begegnungen (1998)
X (2000)
Laut & leise (2005)
Begegnungen – Eine Allianz für Kinder (2006)
Ewig (2008)
Wenn das so ist (2014)
Jetzt! (2019)
So weit (2021)
Parliament-Funkadelic

| Parliament-Funkadelic |
| --- | --- |
 George Clinton ja P-F vuonna 2006.
Tiedot
Toiminnassa:  1968–
Tyylilaji:  Funk, psykedeelinen soul, psykedeelinen rock, funk rock, P-Funk, disco
Kotipaikka:   Plainfield, New Jersey & Detroit, Michigan
Laulukieli:  englanti
Infobox OKNimi-testi OK: 
Parliament-Funkadelic on yhteisnimitys tuottaja George Clintonin johtamille 1970-luvun funkyhtyeille Parliament ja Funkadelic. Yhtyeet ovat osa samaa musiikillista projektia, josta Clinton käyttää nimitystä P-Funk, ja niissä soittavat osittain samat muusikot.
Funkadelic > Psykedeelissävyiset alkuajat, 1970–1971

Funkadelicin kolme ensimmäistä levyä vuosilta 1970–1971 sisältävät paljon jammailumateriaalia. Monissa levyarvosteluissa on epäilty muusikoiden käyttäneen paljon huumeita musiikinteon yhteydessä. Vaikka monet arviot näistä levyistä ovat hyvin positiivisia, ja levyiltä löytyy myöhemmin suosituksi jääneitä kappaleita, ovat monet toisaalta valittaneet ensimmäisten levyjen rikkonaisuudesta: varsinaiset kappaleet tuntuvat jäävän piiloon sekopäisen jammailun sekaan. Funkadelicin albumien on joskus sanottu kärsineen samasta ongelmasta myös myöhemmin, mutta asia korostui yhtyeen alkuvuosina. Nämä Westbound Records -yhtiön julkaisemat levyt eivät ilmestyessään saavuttaneet suurta kaupallista menestystä, mutta ne on löydetty myöhemmin uudelleen.
Ensimmäisellä yhtyeen mukaan nimetyllä levyllä ei kuulla vielä yhtyeelle myöhemmin tärkeää sähkökitaran särösoundia, mutta tähän asiaan tulee muutos jo toisen levyn myötä. Toisen levy nimi on Free your Mind and your Ass will Follow, mikä on myös Clintonin jonkinlainen iskulause. Levyn särökitaran säestämät kappaleet muistuttavat hengeltään aika pitkälti sitä, mitä Red Hot Chili Peppers teki parikymmentä vuotta myöhemmin. Funkadelicin alkuaikojen tunnetuin levy on kuitenkin Maggot Brain (1971), joka valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään. Tämän levyn aloittava nimikappale on Eddie Hazelin kymmenen minuuttia pitkä psykedeelissävyinen kitarasoolo. Levyn muissa kappaleissa on jo mukana P-Funkille ominainen suuri kappaleiden soundin vaihtelevuus, mutta musiikin tuotanto ei ole vieläkään Clintonin parhaalla tasolla.
Funkadelic > Vuodet 1972–1976

Vuoden 1972 America Eats Its Young on kunnianhimoinen tupla-LP, jossa on poikkeuksellisesti mukana puhallinsoittimia. Tässä suhteessa levy muodostaa poikkeuksen Funkadelicin tuotannossa. Levyn sanoituksissa käytetään paljon poliittisia teemoja, mistä kertoo jo levyn kansikuvan ihmisiä syövä Vapaudenpatsas. Tässä vaiheessa Collinsin veljekset olivat jo mukana yhtyeessä, kun taas kitaristi Tawl Ross joutui lähtemään lopullisesti epäonnistuneen LSD-tripin seurauksena, ja myös kitaristi Eddie Hazel oli pari vuotta erossa yhtyeestä huumeisiin liittyneiden rahakiistojen takia.
Vuonna 1973 tapahtui käänne selkeästi populaarimpaan suuntaan Cosmic Slop levyn myötä. Levyä pidetään Funkadelicin siihen asti koherenteimpana kokonaisuutena. Siinä palattiin taas funk-rock-soundiin. Levyn nimikappale on yhtyeen tunnetuimpia. Myöhemmin tätä levyä on usein luonnehdittu tahallisen kaupalliseksi, mutta Clinton ottaa levyllä edelleen poliittisesti kantaa, esimerkiksi Vietnamin sodan kovaonnisten sotaveteraanien puolesta. Tähän mennessä Clintonin tuottajan kyvyt ovat jo nousseet sille tasolla, että levyä voi kiitellä ammattimaisesta tuotannosta. Seuraavana vuonna julkaistu Standing on the Verge of Getting It On sisältää monia Funkadelicin suosituimmista kappaleita, kuten levyn nimikappaleen. Levy on saanut erittäin hyviä arvioita, mutta jotkut arvioijat ovat valittaneet siitä, että levyä on materiaalin loppumisen jälkeen jatkettu 12 minuuttia pitkällä uneliaalla kitarasoololla. Levyn toiseksi viimeisellä raidalla, Jimmy got a little Bit of Bitch in him, Clinton ottaa kantaa homoseksuaalisuuden hyväksymisen puolesta. Clintonia myöhemmin kovasti samplanneet rap-artistit sen sijaan suhtautuivat homoihin usein jyrkän kielteisesti.
Vuoden 1975 Let's Take it to the Stage on niin ikään yleisesti onnistuneena pidetty levy. Se jatkaa edeltäjänsä tavoin funk-rockin linjaa lisäten kuitenkin soul-vaikutteita entisestään. Levyllä myös Bootsy Collinsin persoonallista höpötystä kuullaan ensimmäistä kertaa (raidalla Be my Beach). Vuoden 1976 albumi Tales of Kidd Funkadelic on viimeinen Westbound -levy-yhtiölle tehty levy, ja se on kasattu ylijäämämateriaalista, joskin mukaan on silti mahtunut pari merkittävänä pidettyä raitaa studiosekoilujen lisäksi. Vuoden 1976 Hardcore Jollies levyllä soundi on muuttunut hiukan, vaikka musiikin tyyli on periaatteessa sama kuin ennenkin. Levyä pidetään arvioissa yleensä varsin hyvänä, mutta monia on ihmetyttänyt levylle mukaan laitettu Cosmic Slop -kappaleen huonolaatuiseksi katsottu liveversio.
Funkadelic > Muutos soundiin – viimeiset levyt

Vuoden 1978 One Nation Under a Groove vie Funkadelicin soundin selvästi uuteen suuntaan. Musiikki on nyt aikaisempaa lähempänä diskomusiikin konemaisia soundeja varsinkin R&B -listoilla menestykseksi nousseen nimikappaleensa puolesta. Funk-tyylistä ei kuitenkaan ole levyllä luovuttu. Itse albumi nousi myös R&B -albumilistan kärkeen ja levy onkin edelleen ehkä Funkadelicin tunnetuin (joskin monet fanit pitävät Maggot Brainia suurempana klassikkona). Levyn kappaleet ovat keskenään varsin erilaisia. Ajatuksella tehtyjen kappaleiden lisäksi mukaan on laitettu myös 10 minuuttia omituista sekoilua sisältävä raita, jossa toistetaan esimerkiksi lausetta "Fried ice cream is reality!". Levyn menestyksen taustalla on mahdollisesti uusi muusikko, kosketinsoittaja Walter "Junie" Morrison, joka oli mukana säveltämässä levyn kappaleita. Morrison soitti aiemmin Ohio Players -yhtyeessä.
Seuraavana vuonna ilmestynyt Uncle Jam Wants You on teema-albumi, joka käsittelee taistelua diskomusiikkia vastaan. Jälkikäteen katsottuna levyn soundi muistuttaa itse asiassa jonkin verran tuon ajan diskomusiikkia, erottuen kuitenkin siitä selvästi kitarasoundin ja funkille tyypillisemmän rytminsä takia. Levyn täyttävät pari arvostelijoilta kehuja saanutta pitkää raitaa. Toisaalta levyllä esiintyvä Clintonin huumori vokaalidubbauksineen on koetellut monen kuuntelijan ärsytyskynnystä. Levyltä julkaistu single (Not just) Knee Deep nousi R&B-listaykköseksi. Vuonna 1980 ilmestyi täysin ilman Clintonia tehty Funkadelic-levy, Connections & Disconnections, jonka takana olivat Clintonin omavaltaiseen talousasioiden hoitoon kyllästyneet P-Funk -muusikot. Tätä levyä pidetään arvosteluissa kuitenkin selvästi epäonnistuneena.
Funkadelicin viimeiseksi levyksi jäi vuonna 1981 ilmestynyt Electric Spanking of War Babies. Levy jatkaa soundiltaan kahden edellisen levyn linjoilla yhdistäen ajan tasalla olevan soundin funk-riffeihin, ja levyä pidetään Funkadelicin onnistuneimpiin julkaisuihin kuuluvana. Levyn äänimaailma menee hieman eteenpäin edeltäjistään, ja levyn on nähty sisältävän myöhempään hiphop-musiikkiin omaksuttuja innovaatioita. Levyn teemana on USA:n media, jota Clinton syyttää sotapropagandan lietsomisesta.
Parliament > Funk siirtyy avaruuteen ja laboratorioihin

Vuosina 1974 ja 1975 tehdyt Parliament -nimen henkiinherättämisen jälkeen tehdyt kaksi ensimmäistä levyä eivät vielä tehneet läpimurtoa. Vuoden 1974 Up for the Down Stroke on materiaaliltaan hyvin vaihtelevaa, osin psykedeelistäkin maalailua. Kappaleen nimiraita on joka tapauksessa yhtyeen tunnetuimpia. Toisena raitana kuullaan uusintaotto yhtyeen 1960-luvun kokoonpanon hitistä, "(I Just Wanna) Testify". Vuoden 1975 Chocolate City on taas hyvin suoraviivaista musiikkia, jossa viljellään 1970-luvun "poliisifunkin" kliseitä.
Chocolate Cityn jälkeen Clinton onnistui nostamaan tuottajan ja säveltäjän taitojaan Parliamentin tulevia julkaisuja varten. Levyille otettiin nyt myös avaruusaiheisia teemoja. Monien levyjen sanoituksissa Starchild -niminen hahmo taistelee Sir Nose d´Voidoffunk -nimistä hahmoa vastaan. Näistä jälkimmäinen on jonkinlainen ilonpilaaja. Ensimmäinen avaruusfunklevy oli vuoden 1975 Mothership Connection, jota pidetään yhtenä funkin suurimmista klassikkolevyistä. Nimiraidan ohella levyn tunnetuin kappale on gospelhenkinen Give up the Funk (Tear the Roof off the Sucker). Levyä on joskus luonnehdittu hiphopalbumeiden esi-isäksi sillä perusteella, että siitä on jätetty pois tuohon aikaan joka R&B-levyllä "pakollinen" hidas kappale. Albumi valittiin vuonna 2005 hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Kolme seuraavaa levyä vuosilta 1975–1978 ovat niin ikään hyvin arvostettuja. Seuraavana ilmestynyt Clones of Dr. Funkenstein lisäsi soul-vaikutteista vokaalityöskentelyä entisestään. Levyllä Clinton esittää klooniarmeijaa valmistelevaa Dr. Funkensteinia. Levyltä ei noussut yhtään hittisingleä, mutta sen tunnetuimpiin kappaleisiin kuuluvat Dr. Funkenstein ja Do that Stuff. Levyn tematiikan pohjalta perustettiin Brides of Dr. Funkenstein -niminen sivuprojekti, joka levytti omia albumeitaan.
Vuoden 1977 levy, Funkentelechy vs. Placebo Syndrome, palautti muusikot taas avaruuteen. Levyltä julkaistiin R&B-listan ykköseksi noussut single, Flash Light, jossa Bernie Worrell hoitelee bassot Minimoog-syntetisaattorilla. Levyllä esiintyy ensimmäistä kertaa Sir Nose D'Voiddoffunk -vihollishahmo. Tällä levyllä kappalepituudet ovat kasvaneet aiempaa suuremmiksi heijastellen tuon ajan diskomuusikissa tapahtunutta kehitystä kahden raidan yltäessä kymmenen minuutin pituuteen.
Parliament > ...ja valtameriin

Parliamentin neljästä klassikkolevystä viimeinen, Motor-Booty Affair (1978), perustuu vedenalaiseen teemaan. Levyn musiikki lähenee soundiltaan paikoin sen aikaista diskoa, joskin Clinton haluaa säilyttää diskomusiikkiin tietyn etäisyyden. Motor-Booty Affair on Clintonin kaoottisimpia levyjä monine vokaalidubbauksineen ja levyn tahallisen irvokkaasti lauletut kertosäkeet ovat vaatineet monelta kuuntelijoilta paljon sulattelua. Levyn kappaleista R&B-listan ykköseksi nousi singlenä julkaistu Aqua Boogie (Psychoalphadiscobetabioaquadoloop). Levyn toinen raita "Rumpofsteelskin" on niin ikään yhtyeen tunnetuimpia.
Parliamentin kaksi viimeistä levyä vuosilta 1979 ja 1980 eivät enää ole saaneet edeltäjiensä nauttimaa arvostusta. Levyjen väitettyä heikkoutta on selitelty sillä, että eri muusikoiden sooloprojektit veivät energiaa Parliament-levyjen tekemiseltä, ja Clinton taas itse käytti enimmät energiansa Funkadelic-nimellä julkaistuihin albumeihin. P-Funk -imperiumin romahtaessa vuonna 1981, myös Parliament-nimi haudattiin. Clinton on tämän jälkeen kiertänyt maailmaa usein nimellä George Clinton and P-Funk Allstars.
Tärkeimpiä P-Funkin muusikoita

George Clinton, tuottaja, manageri, säveltäjä ja laulaja. Säveltänyt melkein kaikki kappaleet (tosin lähes aina yhteistyössä jonkun muun kanssa) ja on kertojan äänenä albumeilla.
Eddie Hazel, P-Funkin johtava kitaristi vuoteen 1975 asti. Hazel on funkin merkittävimpiä kitaristeja ja samalla myös tärkeimpiä mustia rock-kitaristeja. Kärsi huumeongelmista, minkä takia Clinton vähensi hänen palkkioitaan, ettei rahaa törsäänny huumeisiin. Hazel sävelsi monia kappaleita Clintonin kanssa. Eddie Hazelin nimen tilalla on kappaleiden nimen perässä usein hänen äitinsä nimi, "G.Cook", koska Hazel halusi rojalttien menevän rahapulassa olevalle äidilleen.
Bootsy Collins, P-Funkin tunnetuin basisti, perusti Bootsy's Rubber Bandin vuonna 1975.
Michael Hampton, vuodesta 1976 alkaen P-Funkin johtava kitaristi
Garry Shrider, ryhmän parhaita laulajia, myös kitaristi
Clarence "Fuzzy" Haskins, laulaja
Bernie Worrell, alusta asti mukana ollut kosketinsoittaja
Junie Morrison, vasta 1978 kuvioihin mukaan tullut kosketinsoittaja, sävelsi myös kappaleita
Billy Bass, basisti, keksi Funkadelic-nimen
Cordell "Boogie" Mosson, basisti
Jeremy Brailey, rumpali
Tyrone Lampkin, rumpali
Dennis Chambers, rumpali
Tiki Fulwood, rumpali
Fred Wesley, pasunisti, ehkä kuuluisin pasunisti rhythm and bluesissa
Maceo Parker, saksofonisti, tunnetuimpia rhythm and blues -saksofonisteja
kaikkien aikojen tunnetuimpiin jazzsaksofonisteihin kuuluva Michael Brecker soittaa myös joillakin Parliamentin levyillä
Diskografia > Funkadelicin albumit

Funkadelic (1970)
Free Your Mind... and Your Ass Will Follow (1970)
Maggot Brain (1971)
America Eats Its Young (1972)
Cosmic Slop (1973)
Standing on the Verge of Getting It On (1974)
Let's Take it to the Stage (1975)
Tales of Kidd Funkadelic (1976)
Hardcore Jollies (1976)
One Nation Under a Groove (1978)
Uncle Jam Wants You (1979)
Connections & Disconnections (1980)
The Electric Spanking of War Babies (1981)
Diskografia > Parliamentin albumit

Osmium (1970)
Up for the Down Stroke (1974)
Chocolate City (1975)
Mothership Connection (1975)
Clones of Dr. Funkenstein (1976)
Funkentelechy Vs. the Placebo Syndrome (1977)
Motor Booty Affair (1978)
Gloryhallastoopid (1979)
Trombipulation (1980)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yhtyeen nokkamiehen kotisivut
The Motherpage – kattava sivusto, sisältää laajan FAQ:n
P.Funk portal – haastatteluja, diskografioita, valokuvia ja linkkejä
MoreThings – valokuvia
Yhtyejohtaja George Clinton on tunnettu 1980-luvulta alkaen värjätyistä rastoistaan
P-Funk All Stars Roskildessa vuonna 2006
Painelu-puhalluselvytys

Painelu-puhalluselvytystä voi harjoitella sitä varten tehdyn harjoitusnuken kanssa
Painelu-puhalluselvytyksen (PPE) tarkoituksena on keinotekoisesti ylläpitää elimistön verenkiertoa ja hapen saanti. PPE:llä saadaan aikaiseksi hetkellisesti kohtuullinen verenkierto, mutta tällä ei kuitenkaan saada pidettyä ihmistä loputtomiin "elossa".
Suositeltava painelu–puhalluselvytysrytmi on 30:2, mutta myös tiheämpää puhallusrytmiä on käytetty. Painelu-puhalluselvytystä aloitettaessa on tarkistettava potilaan hengitysteiden avoimuus ja avattava ne taivuttamalla päätä kevyesti taaksepäin.
PPE on suositeltu tapa elvyttää onnettomuuden uhria, jos uhri ei hengitä. Elvytystä jatketaan, kunnes ammattiapu on paikalla, hengitys palautuu tai elvyttäjän voimat ehtyvät.
Elvytysohjeet

Jos henkilö menee elottomaksi, tarkista, onko hän herätettävissä.
Jos ei, tee hätäilmoitus numeroon 112 ja huuda apua.
Avaa hengitystiet kohottamalla leuan kärkeä ylöspäin ja tarkista hengitys esimerkiksi kämmenselällä. Jos henkilön hengitys ei ole normaalia, aloita elvytys.
Aloita paineluelvytys: painele rintalastaa 30 kertaa
Aloita puhalluselvytys: puhalla ilmaa potilaan keuhkoihin suun kautta kaksi kertaa
Toista vaiheet 4. ja 5. niin kauan, kunnes hoitohenkilökunta saapuu, potilaan hengitys palautuu normaaliksi tai et jaksa enää elvyttää.
Käytä aikuisen paineluelvytykseen kumpaakin kättä, kämmenet päällekkäin. 1–8-vuotiaan lapsen paineluelvytykseen käytetään yhtä kämmentä. Alle yksivuotiaille käytetään kahta tai kolmea sormea.
Lapsen painelu-puhalluselvytyksessä ennen painelun aloittamista tehdään viiden alkupuhalluksen puhalluselvytys, koska yleisin tajuttomuuden syy lapsilla on henkitorven tukos.
Ohjeet muuttuvat ajan myötä.
Muuta

Bee Gees -yhtyeen ”Stayin’ Alive” -kappaleessa on juuri sopiva 104 iskun tempo paineluelvytykseen. Vastaavanlainen on Queenin  "Another One Bites the Dust", missä on 110 iskua-per-minuutti ja muistiinpainuva rumpurytmi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Elvytys SPR:n verkkosivuilla.
Englanninkääpiöbulldoggi

| Englanninkääpiöbulldoggi |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Englanti,  Iso-Britannia
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Rodun syntyaika:  1800-luku
Alkuperäinen käyttö:  seurakoira
Muita nimityksiä:  Miniature Bulldog, Toy Bulldog, Toy Bull
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Paino:  korkeintaan 9 kg
Englanninkääpiöbulldoggi (Miniature Bulldog) on sukupuuttoon kuollut englantilainen koirarotu.
Ulkonäkö

Rotu muistutti sitä kookkaampaa englanninbulldoggia kaikilta muilta osin paitsi kooltaan. Korvat olivat taittuneet. Paino oli maksimissaan yhdeksän kilogrammaa.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotua kuvailtiin älykkääksi, erinomaiseksi seurakoiraksi. Kuitenkin vain ani harva narttu oli hyvä emä, ja pennuilla ei ollut juurikaan sitkeyttä.
Alkuperä

Englanninkääpiöbulldoggi kehitettiin naisten seurakoiraksi 1800-luvun Englannissa. Kun härkätaistelut kiellettiin vuonna 1835, osa kasvattajista alkoi systemaattisesti jalostaa bulldoggien kokoa pienemmäksi. Tästä kääpiökokoisesta versiosta tuli tietyillä alueilla suosittu seurakoira. Hieman myöhemmin se oli vähällä kuolla sukupuuttoon ensimmäisen kerran, mutta viktoriaanisen aikakauden loppupuolella siitä kiinnostuttiin jälleen.
1890-luvulla ranskanbulldoggi saapui Lontooseen ja saavutti heti suuren suosion. Alkuperäisen kääpiöbulldoggin harrastajat halveksuivat ranskalaista versiota, mutta siitä huolimatta tämän menestystä Englannissa ei voinut estää. Lopulta vuonna 1902 perustettiin kaksi kilpailevaa yhdistystä: yksi englanninkääpiöbulldoggille ja toinen ranskanbulldoggille. The Kennel Club vastusti termiä toy rodun nimessä, joten vuonna 1906 sen uudeksi nimeksi vaihdettiin Miniature Bulldog. Viimeinen merkintä englanninkääpiöbulldoggista on vuodelta 1914, ja vuonna 1920 Kennel Club lakkautti sen rekisteröinnin virallisesti.
Alkuperä > Vaikutus nykyisiin rotuihin

1850-luvulla englanninkääpiöbulldoggeja vietiin Pohjois-Ranskaan, missä ne risteytyivät muiden rotujen kanssa. Lopputuloksena oli ranskanbulldoggi.
Terveys

Kääpiökoirien asiantuntija Leslie Williamsin mukaan rotu oli heiveröinen, sillä oli lisääntymisongelmia ja sen oli vaikea pysyä pystyssä.
Mikael Gabriel

| Mikael Gabriel |
| --- | --- |
 Mikael Gabriel YleXPop-tapahtumassa kesäkuussa 2017
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. helmikuuta 1990 (ikä 34) Helsinki, Suomi
Ammatti:  muusikko, lauluntekijä, näyttelijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Mikael Gabriel, MG
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  2007–
Tyylilajit:  rap, pop, hiphop
Levy-yhtiöt:  Helsinki Freedom Records (2008–2010) Universal Music Group (2010–) Tasoi Records (2015–)
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Mikael Kristian Gabriel Sohlman (s. 25. helmikuuta 1990 Helsinki), taiteilijanimeltään Mikael Gabriel tai MG, on suomalainen rap- ja pop-artisti. Hänen tunnetuimpia kappaleitaan ovat muun muassa "Pohjosen poika", "Sä olit oikees", "Kipua", "Älä herätä mua unesta" ja "Lennokki" (mukana Vesa-Matti Loiri). Hänen ensimmäinen levynsä 5 miljoonaa muuta julkaistiin vuonna 2009. Hän on tehnyt yhteistyötä Nublun kanssa.
Ura > 2007–2009: Idols ja ensimmäinen albumi

Mikael Gabriel tavoitteli artistin uraa jo vuonna 2007, jolloin hän osallistui Idolsin koelauluihin Oulussa, mutta ei päässyt jatkoon. Hän esiintyi laulajana, mutta koelaulujen jälkeen hän päätti ryhtyä rap-artistiksi.
Hän allekirjoitti sopimuksen Helsinki Freedom Records -levy-yhtiön kanssa vuonna 2008. Mikael Gabrielin debyyttialbumi 5 miljoonaa muuta ilmestyi alkuvuonna 2009. Uransa alkuaikoina hän on käyttänyt myös taiteilijanimeä Ironia.lähde?
Ura > 2010–2012: Uusi levy-yhtiö ja toinen albumi

Alkuvuodesta 2010 hän siirtyi Helsinki Freedom Records -yhtiöltä Universalille. Uusia kappaleita esitettiin ensi kertaa 14. helmikuuta 2010 Helsingin Gloriassa. Toinen studioalbumi Pohjosen poika ilmestyi 26. tammikuuta 2011. Albumi nousi korkeimmillaan Suomen virallisen listan yhdeksänneksi. Ennen albumin julkaisua julkaistiin singlet ”Pohjosen poika”, ”Sä olit oikees” ja ”Rakastu räppäriin”.lähde?
Mikael Gabriel osallistui myös Young Spray -nimellä Rap SM -kilpailuun vuonna 2011, mutta ei päässyt kilpailussa mitalisijoille asti. Hän on myös toiminut keikoilla Uniikin tuplaajana. Joulukuun viidentenä päivänä vuonna 2011 julkaistiin 8190-niminen mixtape, jota myytiin aluksi ainoastaan keikoilla, mutta nykyään mixtapea saa myös Rähinän nettikaupasta.lähde?