stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mont Saint-Michel
Luostarin historia > Luostarin vankilat

Luostari oli vanhan kuningashallinnon aikana rangaistuspaikka useille henkilöille, jotka olivat vangittuna mitä erilaisimmista lain rikkomisista. Viimeiset benediktiinimunkit lähtivät vuorelta vuonna 1791 Ranskan suuren vallankumouksen aikana. Tällöin luostarista tuli vankila, johon suljettiin vuodesta 1793 lähtien yli 300 pappia.
Kun luostariin oli suljettu myös 1800-luvun sosialisteja, muun muassa Martin Bernard, Armand Barbès ja Auguste Blanqui, niin jotkut intellektuellit kuten Victor Hugo vaativat luostarivankilan sulkemista, mikä sitten toteutettiinkin vuoden 1863 keisarillisella asetuksella.lähde?
Vuonna 1794 asennettiin Chappen järjestelmän mukainen optisen lennätinmasto vuoren ja luostarin kellontapulin huipulle, ja näin mont Saint-Michelistä tuli välitysasema Pariisin ja Brestin väliseen lennätinliikenteeseen. Vuonna 1817 vankeinhoitohallinto suoritti lukuisia muutostöitä luostarissa, ja ne estivät Robert de Torignin rakentaman majatalon sortumisen.lähde?
Luostarin historia > Uskonnon uusi tuleminen

Vuonna 1966, kun Ranskan opetusministeri André Malraux'n johdolla vietettiin luostarin rakentamisen tuhatvuotisjuhlia, useat benediktiiniluostarit lähettivät jäseniään viettämään kyseisen vuoden mont Saint-Michelin luostarissa. He halusivat juhlistaa omalla tavallaan juhlavuotta ja paikan uskonnollista luonnetta. Juhlavuoden jälkeen osa munkeista jäi saarelle. Pieni munkkiyhteisö toimi lähes 35 vuoden ajan ja se toi luostariin kaikkialta eri puolilta maailmaa tulleita pyhiinvaeltajia.
Vuodesta 2003 lähtien Jerusalemin luostariveljet tulivat saarelle Saint-Gervaisin luostarista Pariisista.
Luostarin historia > Historiallinen muistomerkki

Ranskalainen keskiaikaisten rakennusten entisöijä Viollet-le-Duc vieraili vuorella vuonna 1835, mutta vasta hänen oppilaansa Paul Gout ja Édouard Corroyer (1835–1904) ottivat tehtäväkseen rakennusperintökohteen restauroinnin. Nopeasti tehtävät rakenteiden vahvistamista koskevat ja koko luostarin, joka julistettiin historialliseksi muistomerkiksi vuonna 1862, suoritettiin Édouard Corroyerin johdolla. Vuonna 1898 arkkitehti Paul Grout löysi kaivauksiensa yhteydessä kirkon lattian alta Notre-Dame-Sous-Terre -kappelin, joka lopullisesti kaivettiin esiin vuonna 1959.
Luostarin historia > Uusi silta

Laskuvesi paljastaa saarta ympäröivän hietikon niin että tiettyinä vuorokaudenaikoina pyhiinvaeltaajat ovat päässeet sinne kävellen. Vuonna 1879 kulkureitille tehtiin pengertie, joka vahvistettiin myöhemmin kantamaan autojakin. Pengertie esti luonnollista veden virtausta niin paljon, että lahden ominaisluonne oli vaarassa tuhoutua. Niinpä pengertie korvattiin kävelysillalla, joka valmistui vuonna 2015. Saarelle pääsee nyt kävellen, pienoisbussilla tai hevoskärryillä, mutta ei henkilöautoilla.
Muutos herätti vastarintaa paikallisissa asukkaissa ja kauppiaissa.
Arkkitehtuuri

Luostari rakennettiin varsinaisesti 900-luvulla ja se on rakennettu romaaniseen ja gotiikan flamboyant-tyyliin. Mont Saint-Michel oli tavallaan eräänlainen megarakennelma, jos termi käsitetään siten, että useissa kerroksissa olevaa kokonaisuus oli rakennettu hyvin pienelle ja ahtaalle alueelle. Luostari koostuu useista erilaisista osista.
Arkkitehtuuri > Luostari ja kappelit > Notre-Dame-Sous-Terre

Jatkuvat luostarin laajentamisen sulautuivat yhdeksi kokonaisuudeksi vuonna 966 perustetun luostarikirkon myötä ja kokonaisuudesta on vaikea erottaa eri vuosien ja vuosisatojen rakennelmia. Notre-Dame-Sous-Terre -kappeli löydettiin vasta 1800-luvun lopulla ja seuraavalla vuosisadalla se kaivausten ja restauroinnin yhteydessä kunnostettiin. Tämä alkuperäinen kirkko antaa loistavan kuvan esiromaanisesta rakennustyylistä.kenen mukaan? Muut luostarin rakennukset kohosivat paikalle vähitellen ja näin hävisi alkuperäinen kirkko, joka oli sijainnut kukkulan huipulla ja käytännöllisesti katsoen riippui kalliossa.
Arkkitehtuuri > Luostari ja kappelit > Luostarin kirkko

Pyhiinvaellusmatkat paikalle lisääntyvät ja niin päätettiin laajentaa luostaria perustamalla uusi luostarikirkko siihen paikkaan, jossa sijaitsivat Notre-Dame-Sous-Terre -kappelin pohjoispuolella olevat luostarin rakennukset. Uusi luostarikirkko muodostui myös kolmesta erillisestä kryptasta: pohjoisessa olevasta 30 kynttilän kappelista, idässä olevasta kuorikryptasta ja etelässä olevasta Pyhän Martin kappelista, joka on rakennettu vuosina 1031–1047. Apotti Ranulphe aloitti kirkkolaivan rakentamisen vuonna 1060. Vuonna 1080 kolme kerrosta luostarirakennusta oli valmiina Notre-Dame-Sans-Terre kappelin pohjoispuolella. Rakennetut tilat sisälsivät Aquilon-salin, joka toimi köyhäinhoitolana (Aumônerie), joka toimi myös pyhiinvaeltajien vastaanottopaikkana, munkkien kävelypiha (promenoir des moines) ja makuutilat (dortoir). Lisäksi tulevan munkkien huoneiston (Merveille) sai perustuksensa eli ruokakellarin (cellier) ja tulevan laajemman köyhäinhoitolan ja pyhiinvaeltajien vastaanottotilat (aumônerie). Uuden rakenteet peittivät kokonaisuudessaan Notre-Dame-Sous-Terre-kappelin, jota kuitenkin käytettiin edelleenkin uskonnollisten menojen harjoittamiseen.
Arkkitehtuuri > Luostari ja kappelit > Jälleenrakentaminen

Huonosti tuettuina kolme läntisen kirkkolaivan kaaririviä sortui luostarirakennusten päälle vuonna 1103. Apotti Roger II rakennutti ne uudelleen vuosina 1115–1125. Vuonna 1421 oli vuorossa romaanista tyyliä edustavan kuorin tornin romahtaminen. Se rakennettiin uudelleen goottilaiseen flamboyant-tyyliin vuosien 1446 ja 1523 välisenä aikana, joskin vuosien 1450 ja 1499 välisenä aikana ei töitä tornin parissa tehty. Vuoden 1776 tulipalon seurauksena päätettiin purkaa kolme läntisen kirkkolaivan kaaririviä ja vuonna 1780 valmistui nykyinen klassinen julkisivu. Suureksi onnettomuudeksi julkisivun tuennassa oli tarpeen jakaa Notre-Dame-Sous-Terre-kappeli kahteen osaan uusien tukirakenteiden vuoksi.
Arkkitehtuuri > Merveille ja munkkien asunnot

Mont Saint-Michelin luostari jakautuu kahteen osaan: Apotin asuinhuoneistoon sekä Merveilleen, paikkaan, jossa munkit elivät. Ulkopuolelta katsottuna juuri tämä munkkien asuma-alue on erinomaisen goottilaisten vaikutusten merkitsemä. Tämän mukaisesti rakennuksen pohjoinen julkisivu on rakennettu kolmeen kerrokseen kaikkiaan 25 vuoden aikana.
Merveille on jo itsekin jaettu kahteen osaan eli itäiseen ja läntiseen puoleen. Itäinen puoli rakennettiin varhemmin noin vuosina 1211  ja 1218 ja se koostuu kolmesta salista: köyhien ja matkalaisten sali, vieraiden sali sekä ruokasali (alhaalta ylös lueteltuina). Läntinen osa, joka on rakennettu seitsemän vuotta edellisen jälkeen, koostuu myös kolmesta salista, jotka ovat kellari, ritarisali ja luostarin suljettu sisäpiha.
Arkkitehtuuri > Merveille ja munkkien asunnot > Robert de Torignin rakennukset

Apotti Robert de Torigni rakennutti läntiseen ja lounaan puoleiseen osaan vuosina 1154–1164 rakennuskokonaisuutta, joka käsitti uudet apottikunnan rakennukset, toimistot, uuden vierasrakennuksen, sairastuvan ja Pyhän Tapanin kappelin. Hän myös muutti yhteysreittiä, joka palveli Notre-Dame-Sous-Terre-kappelin ja muun luostarin välillä. Hän teki tämän, jotta liian yleiset kontaktit luostariveljien ja pyhiinvaeltajien välillä voitaisiin estää.lähde?
Arkkitehtuuri > Merveille ja munkkien asunnot > Merveille

Merveillen rakennus, joka sijaitsi välittömästi luostarikirkon pohjoispuolella, koostuu kävelypihasta, ruokasalista, työhuoneesta sekä köyhäin ja pyhiinvaeltajien salista muodostaen täydellisen ja toimivan kokonaisuuden. Rakennelma muodostaa koko rakennuksen toisen puoliskon ja on sijoitettu kolmeen kerrokseen nojaten tavallaan kallion kylkeen. Pohjakerroksessa kellari toimii perustana. Sen jälkeen jokainen kerros muodostuu omasta erityisestä salistaan, joka on edellistä leveämpi ja kevyempirakenteisempi mitä lähemmäksi kallion huippua saavutaan. Ulkopuolella sijaitsevat voimakkaat tukipilarit kannattelevat tätä kokonaisuutta. Topografiset olosuhteet ovat sanelleet keskeisesti Merveillen rakentamisen strategia.
Arkkitehtuuri > Merveille ja munkkien asunnot > Luostarin piha

Luostarirakennuksessa on myös suljettu sisäpiha, joka erään reunusta kolme holvikaarta antaa merelle ja kaukaiseen tyhjyyteen. Paikalla sijaitsee myös vintturipyörä, jonka tarkoituksena oli varmistaa elintarvikkeiden saanti vankila-aikana ja samalla paikalla myös vangit kävelivät ulkoillessaan.
Arkkitehtuuri > Merveille ja munkkien asunnot > Belle-chaisen sali ja kaakkoiset rakennukset

Samoin Belle-chaisen ja apottiluostarin rakennukset on omistettu hallinnollisille toiminnoille, joka liittyvä myös luostarin kulttuuritehtäviin. Apotti Richard Turstin rakensi itäpuolelle Vartijoiden salia, joka on sittemmin palvellut luostarin sisääntuloaulana. Officialité-sali, joka rakennettiin vuonna 1257 oli oikeudenjakamisen paikkana. Noin vuonna 1393 rakennettiin kaksi Châtlet-tornia ja sen jälkeen Perinnen torni sekä Bailliverie, joka toimi aluehallinnollisen ja veronkantoon perehtyneen yksikön käytössä. Apotti Pierre Le Roy, joka rakennutti myös henkilökohtaisen asuntonsa ja näin vahvisti luostarin linnoituksellista luonnetta, viimeisteli kaiken tämän.
Mont-Saint-Michelin kunta

Luostarisaari on osa Mont-Saint-Michelin kuntaa ja Pontorsin kantonia. Se sijaitsee ranskalaisessa Manchen departementissa.
Kylä ja kunta ovat saaneet nimensä sille rakennetun ja arkkienkeli Mikaelille omistetun luostarin mukaan. Kunta on väkiluvultaan yksi Ranskan pienimmistä. Kehämuuri suojelee kylää, joka on rakennettu luostarivuoren eteläisen ja läntisen osan alueelle. Kylä on hyvin pieni ja sen asukasluku on jatkuvasti vähentynyt. Vastaavasti kylä on tuhansien turistien keskeinen matkakohde ympäri vuoden, mutta eritoten kesällä.
Kylän ja kalliovuoren mahtava arkkitehtuuri, jota edustaa luostari, ja kylän vanhat rakennukset sekä linnoitusmuurit ovat tehneet tästä pienestä kylästä Ranskan kolmanneksi suorituimman turistikohteen, jossa vierailee noin 3,2 miljoonaa vierasta vuosittain. Koko kunta julistettiin historialliseksi monumentiksi vuonna 1987, mutta jo sitä ennen se luokiteltiin, vuonna 1979 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Luostarin lisäksi kunta tunnetaan ruokalajista Mont-Saint-Michelin munakas.
Mont Saint-Michelin lahti on suojeltu Ramsarin sopimuksella.
Mont-Saint-Michelin kunta > Väestö

Kalliosaaren väkiluku on voimakkaasti vähenemässä. Syyt ovat selvät, sillä jokainen paikka ja loukko pyritään saamaan räjähdysmäisesti kasvavan matkailun tarpeisiin ja asukkaat joutuvat muuttamaan tämän tulvan alta mantereelle.
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| xx | 105 | 114 | 80 | 72 | 46 |
Asukasluku on vuodesta 1968 laskettu ilman kaksinkertaisen laskennan vaaraa.
Kunnan talous perustuu täysin matkailusta saataviin tuloihin. Noin tusinan munkin ja nunnan läsnäolo on vain kuriositeetti ja palvelee sekin matkailun tarpeita. Lisäksi valtio vastaa lähes kaikesta historiallisen monumentin kunnossapidosta, johon asukkaat osallistuvat melko vähäisessä määrin. Kuitenkin kunnassa on vaaleilla valittu kunnanjohtaja, joka hoitaa virkaansa oman toimensa ohella.
Turismi > Pyhiinvaeltajat

Matkamiehet ovat olleet aina Mont-Saint-Michelin vieraina, ainakin luostarin perustamisesta lähtien. Luostarivuorelle tehtiin siis pyhiinvaellusmatkoja ja erityisesti, kun Ranskan kuninkaat omaksuivat enenevässä määrin arkkienkeli Mikaelien kultin valtakunnalliseksi ja antoivat arkkienkelille valtakunnan suojelijan tehtävät Satavuotisen sodan (1337–1453) aikoina.
Turismi > Matkailun aikakausi

Sitten 1800-luvun romanttisesti suuntautuneet taiteilijat saapuivat kalliosaarelle, paikan erinomaisen ja ainutlaatuisen viehkeyden sekä paikan pittoreskiuden tähden. Heidän joukossaan oli muun muassa kirjailija Guy de Maupassant. Useita hotelleja avattiin matkailijoiden käyttöön 1800-luvun loppupuolella.
Varsinainen massaturismin kausi alkoi kalliosaarella vasta 1900-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Saari muuttui maailmanluokan turistikohteeksi ja samalla muuttui pieni normandialainen kunta erääksi keskeiseksi matkailukohteeksi Ranskassa. Nykyisin (vuonna 2005) lasketaan saarella vierailevan yli kolme miljoonaan matkailijaa vuodessa. Kuitenkin vain osa kapuaa aina luostariin ja luostarikirkkoon saakka.
Turismi > Monumentit ja nähtävyydet

Useat kunnan rakennukset ovat, valtiokoneiston luokittelun lisäksi, yksityisestä aloitteesta luokiteltu historiallisiksi monumenteiksi.
Turismi > Monumentit ja nähtävyydet > Uskonnolliset nähtävyydet

Monien mielestä saaren mielenkiintoisin nähtävyys on sen luostari, joka tekee vaikutuksen ylväällä olemuksellaan ja mahtavalla arkkitehtuurillaan. Luostari näkyy kymmenien kilometrien päähän saaresta. Kuitenkin saarella on myös monia muita merkittäviä rakennuksia ja monumentteja.
Notre-Dame-sous-Terre -kappeli,
Mont Saint-Michel -luostari,
Saint-Pierren seurakuntakirkko:
Saint-Aubert -kappeli,
Saint-Aubert -suihkukaivo.
Turismi > Monumentit ja nähtävyydet > Maalliset nähtävyydet

Mont-Saint-Michelin kunta on lähes ainoana ranskalaisena paikkakuntana säilyttänyt keskiaikaiset varustuksensa lähes muuttamattomina. Tämä kehämuuri on peräisin 1200- ja 1400-luvuilta. Kehämuuri on kokonaisuudessaan luokiteltu historiallisen monumentiksi. Muuri koostuu puoli ympyrän muotoon sijoitetuista torneista ja seinämästä, yksi torneista on vallitettu:
Claudine–torni,
Pohjoinen torni (Nord)
Vapauden torni (Liberté)
Arcade–torni
Kuninkaan torni (Roi)
Boucle–torni, joka on vallitettu.
Aluetta kieltävä katu ja rintavarustukset ovat 1400-luvulta, kuten myös muutkin kalliosaaren puolustukseen liittyvät rakennelmat:
Kuninkaan portti
Avancée ja sen portti
Boulevardi ja sen portti
Porvarisvahdin tilat (1500-luvulta)
Fanils muuri, joka muodostuu Monteuxin, Cantillyn, ja Piletten muureista on peräisin 1500-luvulta. Siihen kuuluu Gabriel-torni, joka on samalla myös tuulimylly.
Historialliset asuntomonumentit:
Artichaut-talo
Coquille-talo
Licorne-talo
Pot de Cuivre -talo
Truie qui File -talo
Saint-Aubert-majapaikka
Tiphaine Raguenel -majapaikka
Saint-Symphorien majapaikka
Dauphin-hotelli
Mouton-Blanc-hotelli
Mère Poulard -hotelli
Saint-Pierre-hotelli, joka on restauroitu tarkasti vanhaa mallia noudattaen.
Kirjallisuutta

Minna Nalbantoglu: Vuoroveden vanki Helsingin Sanomat. 20.5.2006. Viitattu 24.7.2024.
Germain Bazin, Le Mont Saint-Michel, Esipuhe Marcel Aubert, Paris, Picard, 1933.
Louis Blondel, Notice historique du Mont-St.-Michel et de Tombelaine, *Avranches, Le Court, 1816. Toinen painos 1823.
Édouard Corroyer, Description de l’Abbaye du Mont Saint-Michel et de ses Abords. Jphdattelun Historiallisia muistiinpanoja, Paris, Dumoulin, 1877.
Paul Gout, Le Mont-Saint-Michel. Histoire de l’abbaye et de la ville. Étude archéologique et architecturale des monuments, Paris, Armand Colin, 1910.
Edouard Le Hericher, Histoire et description du Mont-Saint-Michel, Avranches Anfray, (noin 1850). Teos on jaettuu kolmeen osaa: Legendat ja historia, luostarin ja kaupungin varustusten kuvailua, Tombelainen kalliosaari.
Maximilien Raoul (Charles-Marie Letellierin nimimerkki), Histoire pittoresque du Mont Saint-Michel et de Tombelène, Paris, Librairie A. Ledoux, 1834.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mont Saint-Michel Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Mont Saint-Michel Wikivoyagessa (englanniksi)
Mont Saint-Michelin turistitoimiston viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaupungin historiaa ja arkkitehtuuria
Mont Saint-Michelin lahden turistiopas
Mont-Saint-Michelin luostarin viralliset kotisivut
Unescon maailmanperintökohteet Ranskassa
Albi
Alppien paalutalot
Amiensin katedraali
Arc-et-Senans’n kuninkaallinen suolatehdas
Arlesin roomalaiset ja romaaniset monumentit
Avignonin historiallinen keskusta ja Palais des Papes
Belgian ja Ranskan kellotornit (jaettu Belgian kanssa)
Bourges'n katedraali
Canal du Midi
Causses ja Cévennes
Chaîne des Puys
Chartresin katedraali
Chauvet’n luola
Cordouanin majakka
Euroopan suuret kylpyläkaupungit
Fontainebleaun palatsi ja puisto
Fontenayn apottiluostari
Carcassonne
Le Corbusierin arkkitehtoniset työt
Le Havre
Loiren laakso Sully-sur-Loiren ja Chalonnes-sur-Loire välillä
Lyon
Mont Saint-Michel
Nancyn aukiot: Place Stanislas, Place de la Carrière ja Place d’Alliance
Nord-Pas-de-Calais’n kaivosalue
Notre-Damen katedraali, entinen Saint-Remin basilika sekä Taun palatsi Reimsissa
Nizza
Orangen roomalainen teatteri ja sen ympäristöt sekä ”riemukaari”
Portonlahti: Girolatanlahti,  Scandolan luonnonpuisto ja Pianan calanquet Korsikassa
Provins
Monte Perdido
Ranskan eteläiset ja antarktiset alueet
Saint-Émilion
Saint-Savin-sur-Gartempen luostari
Santiago de Compostelan pyhiinvaellusreitit
Seinen jokivarsi Pariisissa
Grande Île
Pont du Gard
Uuden-Kaledonian laguunit
Vaubanin linnoitukset
Versailles’n palatsi puistoineen
Vézelay
Vézère
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Muut:  IdRef 
Mont Saint-Michel luoteesta nähtynä, piirros kuvaa 900-luvun tilannetta.
Pyhän Mikaelin patsas, joka koristaa tornin huippua
Mont-Saint-Michel: Maisema alueen ympäristöstä, kuva on vuodelta 2006.
Mont Saint-Michel etelästä nähtynä.
Mont Saint-Michelin torni nähtynä luostarin ulkopuolelta.
Eugène Viollet-le-Duc’in tekemä alueen pohjapiirustus.
Paksu muta on hyvin näkyvissä Couesnonjoen ayräillä laskuveden aikaan.
Ritarisalin goottilaiset holvikaaret.
La Merveillen holvikaaria.
Ruokasalin pylväsrivistöä.
Luostaripiha
Muutamia kylän vanhoja rakennuksia on säilynyt entisenlaisina nykypäiviin saakka.
Kankaanpään seurakunta

| Kankaanpään seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Kankaanpään kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Turun arkkihiippakunta
Rovastikunta:  Porin rovastikunta
Pääkirkko:  Kankaanpään kirkko
Perustettu:  1841
Seurakuntaliitokset:  Honkajoki (2019) Jämijärvi (2019) Karvia (2023) Siikainen (2023)
Jäsenmäärä:  13 362 (2024)
– Osuus asukkaista:  n. 76,0 %
Kirkollisvero:  1,80 %
Kirkkoherra:  Mika Kyytinen
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kankaanpään seurakunta on Kankaanpään, Karvian, Jämijärven ja Siikaisten kuntien alueella Satakunnassa toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Se kuuluu Turun arkkihiippakuntaan ja Porin rovastikuntaan.
Kankaanpään seurakunta perustettiin Ikaalisten seurakuntaan kuuluneena rukoushuonekuntana vuonna 1756. Vuonna 1777 se muutettiin kappeliseurakunnaksi ja vuonna 1841 itsenäiseksi seurakunnaksi. Siitä ovat myöhemmin eronneet Karvian ja Honkajoen seurakunnat.
Vuoden 2019 alussa Honkajoen ja Jämijärven seurakunnat liitettiin Kankaanpään seurakuntaan ja vuoden 2023 alussa Siikaisten ja Karvian seurakunnat.
Vuoden 2024 lopussa Kankaanpään seurakuntaan kuului yhteensä 13 362 jäsentä, mikä oli noin 76 prosenttia Kankaanpään, Karvian, Jämijärven ja Siikaisten yhteenlasketusta asukasmäärästä. Seurakunnan jäsenmäärä on ollut laskussa 2000-luvun alusta saakka.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Kankaanpään seurakunnan kirkkoherroina:
1853–1880: kirkkoherra Henrik Sandberg
1882–1902: kirkkoherra Matias Vilhelm Hannelius
1904–1920: kirkkoherra Karl Henrik Lindfors
2020–: kirkkoherra Mika Kyytinen
Aiheesta muualla

Seurakunnan kotisivut
| n k Porin rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Kankaanpää  Keski-Pori  Länsi-Pori  Merikarvia  Meri-Pori  Noormarkku  Porin Teljä  Ulvila  |  |
| Entiset seurakunnat |  Ahlainen  Honkajoki  Jämijärvi  Karvia  Kullaa  Lavia  Pihlava  Pomarkku  Pori  Reposaari  Siikainen  |  |
Turun arkkihiippakunta
Kesäolympialaiset 1940

Tokion vuoden 1940 kesäkisojen juliste.
XII olympiadin kisat oli alun perin tarkoitus pitää Tokiossa Japanissa, mutta järjestäjät joutuivat peruuttamaan ne Kiinan–Japanin sodan takia, ja Kansainvälinen olympiakomitea (KOK) myönsi olympiakisat Helsingille Suomeen. Kisoja ei kuitenkaan voitu järjestää toisen maailmansodan takia.
Vuoden 1940 kisoja haki alun perin yksitoista kaupunkia: Egyptin Aleksandria, Kreikan Ateena, Espanjan Barcelona, Unkarin Budapest, Argentiinan Buenos Aires, Irlannin Dublin, Suomen Helsinki, Sveitsin Lausanne, Ison-Britannian Lontoo, Kanadan Montréal ja Toronto, Brasilian Rio de Janeiro, Italian Rooma ja Japanin Tokio. KOK:n oli määrä valita voittaja vuoden 1935 kokouksessa Oslossa. Ennakkosuosikkeja olivat Tokio ja Rooma. Vain pari viikkoa ennen Oslon kokousta Italia luopui kisojen hausta Tokion hyväksi ja siirsi hakemuksensa vuoden 1944 kisoihin. KOK:ssa tällaista ratkaisua ei katsottu hyvällä. Niinpä vuoden 1940 kesäkisojen isäntäkaupungin valinta siirrettiin heinäkuulle 1936 Berliinin kesäolympialaisten yhteyteen. Ehdokkaiksi tässä vaiheessa jäivät vain Tokio ja Helsinki. Viime hetkillä kisaan ilmoittautui vielä Lontoo, jonka mukanaolo suomalaisittain nähtiin myönteisenä asiana Suomen kannalta.selvennä
Kisakaupungin valinta tapahtui Berliinin Adlon-hotellissa. Helsinkiä tilaisuudessa edustivat Erik von Frenckell, Armas-Eino Martola ja Hjalmar Procopé. Ennen kisakaupunkiäänestystä Lontoo ilmoitti yllättäen vetäytyvänsä kisasta; jäljellä jäivät siis Helsinki ja Tokio. Äänestys Berliinin kokouksessa tapahtui kaksiosaisena – paikan päällä annetut ja KOK:n jäsenten äänet sekä poissaolevien lähettämät postiäänet. Berliinin olympiakisoihin kokoontuneet äänestivät Helsingin hyväksi 27–20, mutta kaikki postitse toimitetut äänet menivät Tokiolle eli lopullinen tulos oli 36–27 Tokion hyväksi.
Tokion kisat

Tokion vuoden 1940 olympiakisojen oli määrä olla osa Japanin valtion 2 600-vuotisjuhlallisuuksia, sillä myyttisen ensimmäisen keisarin Jinmun valtaannousu oli ajoitettu vuoteen 660 eaa. Juhlavuonna Tokiossa oli suunniteltu järjestettäväksi myös maailmannäyttely. Kesäolympiakisat oli tarkoitus järjestää 21. syyskuuta – 6. lokakuuta 1940.
Kisojen siirtämistä muualle ehdotettiin jo vuonna 1938 sodan takia, mutta japanilaisjärjestäjät vakuuttivat pystyvänsä pitämään kisat normaalisti. Keskusteluja kisojen järjestelyistä käytiin muun muassa KOK:n Kairon-istunnossa maaliskuussa 1938. Siellä päätettiin, että ”Japanin oli annettava KOK:n työvaliokunnalle uusi selvitys maan ulkopoliittisesta tilanteesta. Sen perusteella määriteltäisiin jatkotoimenpiteet.” Suomen KOK-edustaja Ernst Krogius ilmoitti silloin Helsingin olevan kiinnostunut järjestämään vuoden 1944 kisat, jos Tokio pystyy järjestämään vuoden 1940 kisat. Työvaliokunta hyväksyi toukokuussa 1938 Tokion raportin, mutta myöhemmin heinäkuussa 1938 järjestäjät ilmoittivat luopuvansa kisoista. Syynä oli kansainvälisen painostuksen lisäksi myös Japanin armeijan vastustus, sillä se piti kisojen myötä maahan tulevia ulkomaisia vaikutteita haitallisina japanilaiselle kulttuurille.
Tokion kisojen järjestelytoimikunta ilmoitti KOK:lle 16. heinäkuuta 1938 luopuvansa kisäjärjestelyistä. Neljä päivää Japanin luopumisen jälkeen KOK antoi kisat Helsingille, joka oli ollut halukas järjestämään olympialaiset jo ennen niiden myöntämistä Tokiolle.
Kesäkisoja ei ollut annettu aiemmin väestöltään yhtä pienelle kansakunnalle; Suomen asukasluku vuonna 1938 oli 3,672 miljoonaa ja Helsingin asukasluku 246 784.
Molot Perm

| Molot Perm |
| --- | --- |

Perustettu:  1948
Entiset nimet:  SK Sverdlova Molotov (1948–1959) Molot Perm (1959–1997) Molot-Prikamje Perm (1997–2021)
Kaupunki:  Perm, Venäjä
Kotiareena:  Molotin yleinen urheilupalatsi
– kapasiteetti:  6 000
Sarjataso:  VHL
Värit:                
Päävalmentaja:   Sergei Berdnikov
Mestaruudet:  2004
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Molot Perm (ven. Молот Пермь) on venäläinen jääkiekkoseura, joka on kotoisin Permistä. Seura pelaa Venäjän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla VHL:ssä.