stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nouakchott
Historiaa

Nouakchottin alueella on ollut ihmisiä jo pitkään. 5000 vuotta eaa. Nouakchottin ilmasto oli nykyistä kosteampi ja lähistöltä löydettyjen luolamaalausten mukaan alueella oli runsaasti myös eläimistöä. 2500 eaa. ilmasto kuivui, mutta alueella asui edelleen pieniä metsästäjä-keräilijä yhteisöjä. 300-luvun jälkeen alueelle saapuivat berberit, joita seurasivat arabit 1200-luvulla. Arabit perustivat vuoden 1630 jälkeen Trarzan emiirikunnan nykyisen Nouakchottin käsittäneelle rannikkoalueelle. Kaupunkina sitä ei vielä tuolloin ollut olemassa. 1900-luvun puoliväliin Mauritanian tärkeimmät kaupunkikeskukset olivat Rosso Senegaljoella ja Atar nykyisestä kaupungista luoteeseen. Ranska oli vallannut suuren osan Länsi-Afrikkaa siirtomaavaltansa alle mutta Mauritaniasta tuli siirtomaa vasta 1900-luvun puolella. Ranskalaiset perustivat nykyisen kaupungin paikalle vuonna 1903 pienen sotilasaseman, joka hylättiin vuonna 1908 ja otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1929. Vielä tuolloin Mauritaniaa hallittiin Saint-Louisin kaupungista nykyisestä Senegalista.
Kysymys pääkaupungista nousi esille itsenäisyysliikkeen myötä 1950-luvulla. Rosson kaupunkia pidettiin maan mauriväestön taholta liian läheisissä kytköksissä Senegaliin olevana. Ataria pidettiin taas Marokon uhkaamana. Marokon kuningas Muhammad V oli esittänyt ajatuksen Mauritanian käsittävän Suur-Marokon luomisesta. Nouakchott valittiin vuonna 1957 uuden pääkaupungin paikaksi. Ennen sen rakentamista sen paikalla oli vain vanha ranskalainen sotilasasema ja 324 asukkaan kylä. Kaupunki rakennettiin alun perin 15 000:n asukkaan tarpeita ajatelleen ja sen tyyli oli paljolti samankaltainen kuin muissa siirtomaakaupungeissa. Kaupungin ensimmäinen peruskivi muurattiin 5. maaliskuuta 1958. Mauritania itsenäistyi presidenttinään Mokhtar Ould Daddah marraskuussa 1960.
Vuonna 1968 Nouakchottissa mellakoitiin rotusyrjintää vastaan. Maan eteläosien asukkaat kokivat arabiankielisen pohjoisen asukkaiden syrjivän heitä. Mellakat hajotettiin ja rotuasioista puhuminen kiellettiin. Jännitteet kasvoivat kiellosta huolimatta 1980-luvulla. Mellakoiden jälkeen maassa otettiin käyttöön islamilainen laki. 1988–1989 mellakoitiin jälleen Mauritanian ja Senegalin käymän rajasodan aikaan. Mauritaniassa olleita senegalilaisia surmattiin ja vastaavasti Senegalissa surmattiin siellä olleita mauritanialaisia. Tuolloin ulkonaliikkumiskieltoja oli Nouakchottissa, Nouadhiboussa ja Senegalin pääkaupunki Dakarissa. Ongelmia oli myös maan pohjoisrajalla. Espanjan vetäydyttyä Länsi-Saharasta Mauritania oli saanut siitä osan itselleen. Paikallinen Polisario-järjestö teki vastarintaa ja kesäkuussa 1976 ja heinäkuussa 1977 he tekivät hyökkäyksiä Nouakchottin liepeille tulittaen maan presidentinpalatsia. Sota tuli kalliiksi ja aiheutti lopulta Mokhtar Ould Daddahin vallan menetyksen vallankaappauksessa ja maan vetäytymisen alueelta. Vallankaappaukset ovat sittemmin toistuneet maassa useita kertoja.
Liikenne

Nouakchottissa sijaitsee Nouakchottin kansainvälinen lentoasema. Kaupungilla on myös vientiä ja tuontia palveleva satama jonkin matkaa kaupungista länteen. Se koostuu kahdesta laiturista, joista pienemmille aluksille tarkoitettu on rakennettu 1960-luvulla ja suuremmille tarkoitetun rakennuttivat kiinalaiset 1970-luvulla. Sataman kautta tuodaan esimerkiksi ruokaa maahan ja viedään ulkomaille rautamalmia, fosfaatteja ja kuparia.
Väestö

Vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan Nouakchottissa oli yhteensä 958 399 asukasta. Mauritanian virallinen kieli on arabia, jonka lisäksi merkittäviä vähemmistökieliä ovat wolofi ja soninke, jotka on tunnustettu perustuslaissa kansallisiksi kieliksi. Monet lakitekstit ovat silti pelkästään ranskaksi, jota käytetään myös laajalti Nouakchottissa. Maurit muodostavat noin 35 % kaupungin väestöstä ja he hallitsevat valtion virkatehtäviä. Loput 65 % ovat eri afrikkalaisiin ryhmiin ja entisten orjien jälkeläisiä (haratin). Kaupungin väestömäärä kasvoi rajusti 1970-luvulla Saharan kuivuuksien myötä, jolloin maaseutuväestö muutti kaupunkiin. 1980-luvulla Maailmanpankin mukaan Nouakchottin hallitsematon kaupungistuminen oli Afrikan korkeimmalla tasolla. Väestönkasvu on luonut siihen tavallisesti liittyviä sosiaalisia ongelmia, kuten kaupunkia ympäröivät slummit. Erään arvion mukaan 40 % kaupungin asukkaista elää laittomissa asumuksissa, joita rakennetaan romusta.
Orjuus on useaan otteeseen lailla kielletty Mauritaniassa, mutta orjien pitämisestä ei pitkään oltu määritelty mitään rangaistusta. Vuonna 2003 voimaan tulleen lain mukaan orjuuttamisesta voidaan tuomita sakkoja tai vankeutta. Orjia ja entisiä orjia syrjitään työelämässä ja koulutuksessa.
Kirjallisuutta

Vakkuri, Juha: Afrikan ympäri.  Like, 2012.  ISBN 978-952-01-0791-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nouakchott Wikimedia Commonsissa
| n k Afrikan pääkaupungit |
| --- | --- |
Pääkaupungit:  Abuja, Nigeria  Accra, Ghana  Addis Abeba, Etiopia  Alger, Algeria  Antananarivo, Madagaskar  Asmara, Eritrea  Bamako, Mali  Bangui, Keski-Afrikan tasavalta  Banjul, Gambia  Bissau, Guinea-Bissau  Brazzaville, Kongon tasavalta  Conakry, Guinea  Dakar, Senegal  Djibouti, Djibouti  Dodoma, Tansania  Freetown, Sierra Leone  Gaborone, Botswana  Gitega, Burundi  Harare, Zimbabwe  Jamestown, Saint Helena  Juba, Etelä-Sudan  Kairo, Egypti  Kampala, Uganda  Khartum, Sudan  Kigali, Ruanda  Kinshasa, Kongon demokraattinen tasavalta  Libreville, Gabon  Lilongwe, Malawi  Lobamba, Swazimaa  Lomé, Togo  Luanda, Angola  Lusaka, Sambia  Malabo, Päiväntasaajan Guinea  Mamoudzou, Mayotte  Maputo, Mosambik  Maseru, Lesotho  Mbabane, Swazimaa  Mogadishu, Somalia  Monrovia, Liberia  Moroni, Komorit  Nairobi, Kenia  N’Djamena, Tšad  Niamey, Niger  Nouakchott, Mauritania  Ouagadougou, Burkina Faso  Port Louis, Mauritius  Porto-Novo, Benin  Praia, Kap Verde  Pretoria, Etelä-Afrikka Bloemfontein  Kapkaupunki  Rabat, Marokko  Saint-Denis, Réunion  São Tomé, São Tomé ja Príncipe  Tripoli, Libya  Tunis, Tunisia  Victoria, Seychellit  Windhoek, Namibia  Yaoundé, Kamerun  Yamoussoukro, Norsunluurannikko 
| n k Arabimaiden pääkaupungit |
| --- | --- |
Afrikka:  Alger, Algeria  Kairo, Egypti  Djibouti, Djibouti  Khartum, Sudan  Mogadishu, Somalia  Moroni, Komorit  Nouakchott, Mauritania  Rabat, Marokko  Tripoli, Libya  Tunis, Tunisia 
Aasia:  Abu Dhabi, Yhdistyneet arabiemiraatit  Amman, Jordania  Bagdad, Irak  Beirut, Libanon  Damaskos, Syyria  Doha, Qatar  Ramallah (de facto), Palestiina  Kuwait, Kuwait  Manama, Bahrain  Masqat, Oman  Riad, Saudi Arabia  Sanaa, Jemen 
Katunäkymä kaupungissa.
Al Khaiman hotelli.
Nouakchottin stadion.
Torialuetta.
Apollonopolis Heptakomias

| Apollonopolis Heptakomias Mikra> Ἀπολλωνόπολις Ἑπτακωμίας Μικρά.Sijainti |
| --- | --- |
 Apollonopolis Heptakomias Mikra
Koordinaatit:  26°56′15″N, 31°19′36″E
Valtio:  Egypti
Paikkakunta:  Kom Asfahat (Kom Isfaht), Markaz Sadfa, Asyut
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  muinaisen Egyptin dynastiat Ptolemaiosten valtakunta Rooman valtakunta Bysantin valtakunta
Alue:  Antaiopolites(?)/Apollonopolites Heptakomias(?), Thebais, Egypti
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Apollonopolis Heptakomias (m.kreik. Ἀπολλωνόπολις Ἑπτακωμίας, Apollōnopolis Heptakomias) tai Apollonopolis Mikra (m.kreik. Ἀπολλωνόπολις Μικρά, Apollōnopolis Mikra tai Ἀπόλλωνος πόλις μικρά, Apollōnos polis mikra; lat. Apollonopolis/Apollinopolis Parva, Apollonos/Apollinos Minore/Minoris, Apollone Inferiore) eli Sbeht (egypt. Sbḥt, kopt. Ⲥⲃⲉϩⲧ) oli kaupunki muinaisessa Egyptissä. Se sijaitsi Ylä-Egyptissä eli Thebaiksessa ja kuului mahdollisesti Antaiopoliteen nomokseen.
Apollonopolis Mikra, suomeksi ”Pieni Apollonin kaupunki”, sijaitsi Niilin länsirannalla suunnilleen Lykopoliin ja Panopoliin puolivälissä. Kaupungin kohdalla suunnilleen joen toisella puolella sijaitsi Antaiopolis.
Kaupungin nomoksesta esiintyy hyvin erilaisia tietoja. Joskus nomokseksi mainitaan Antaiopoliteen nomos (U10), joskus taas siitä erotettu tai sen korvannut Apollonopolites Heptakomiaan nomos (U10b), Joskus kaupunki mainitaan kuitenkin Ylä-Egyptin 12. nomoksen (U12) pääkaupunkina, jolloin kyseinen nomos olisi ollut sama kuin Apollonopolites Heptakomiaan nomos, vaikka kyseisen nomoksen nimenä esiintyy myös Hierakonpolites. Lisäksi Apollonopoliin nomokseksi on mainitty myös läheinen Hypseliteen nomos (U11). Tämä kaikki johtunee nomosten nimissä ja rajoissa kyseisellä seudulla ajan kuluessa tapahtuneista muutoksista. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Apollōnopolitēs (Ἀπολλωνοπολίτης).
Kaupunkia ei tule sekoittaa toiseen Apollonopolis Mikran kaupunkiin Koptiteen nomoksessa tai Egyptin lukuisiin muihin Apollonopolis-nimisiin kaupunkeihin.
Israelin historia

Israelin historialla tarkoittaa juutalaisten historiaa Israelissa, jonka Raamattu tuntee nimillä Luvattu maa, Kanaaninmaa tai Kaanaa. Suppeammin se tarkoittaa nykyisen Israelin valtion historiaa. Alueen historia ulottuu nykyihmisen edeltäjien varhaiskivikautisesta kulttuurista heprealaisen väestön tuloon.
Vaikka monet valloittajat olivat miehittäneet Israelin aluetta, se pysyi väestöltään ja uskonnoltaan juutalaisena, kunnes vuoden 134 jälkeen roomalaiset ajoivat kapinoivan juutalaisväestön maanpakoon ja nimesivät alueen Palestiinaksi. Sen jälkeen alueen kristittyjen määrä alkoi kasvaa. 600-luvun arabivalloituksen jälkeen alue kuului eri muslimivaltioille ensimmäisen maailmansodan loppuun asti, poikkeuksena ristiretkien aika 1096–1291. Ristiretkien jälkeen nykyisen Israelin alue kuului Egyptin mamelukeille ja vuoden 1517 jälkeen Osmanien valtakunnan Syyrian provinssiin. Ensimmäisessä maailmansodassa britit valloittivat Palestiinan. Kansainliitto teki siitä 1922 brittien hallitseman mandaatin, johon kuului myös nykyinen Jordania.
Juutalaisvainojen johdosta Euroopassa virinnyt sionistinen liike oli esittänyt ajatuksen juutalaisen valtion perustamisesta Palestiinaan. Venäjällä vuonna 1881 alkaneet juutalaisvainot synnyttivät ensimmäisen muuttoliikkeen eli alijan Palestiinaan. Britannia antoi vuonna 1917 tukensa juutalaisten ”kansalliselle kodille”, ja Kansainliitto vahvisti sen vuonna 1922. Arabinationalistit asettuivat vastustamaan ajatusta juutalaisvaltiosta, ja ensimmäiset hyökkäykset siirtolaisia vastaan tehtiin vuonna 1920.
Yhdistyneet kansakunnat teki vuonna 1947 jakosuunnitelman, jossa Jordan-joen länsipuolinen alue olisi jaettu juutalaisten ja arabien kesken. Jakosuunnitelman mukaisesti Israel itsenäistyi 1948, mitä seurasi heti itsenäisyyssota, joka aloitti jatkuvan konfliktin Israelin ja arabivaltioiden välillä. Itsenäisyyssotaa seurasi kuuden päivän sota vuonna 1967 ja Jom Kippur -sota vuonna 1973. Israel selvisi kaikista sodista voittajana, eikä arabivaltioiden tavoite heittää juutalaiset mereen toteutunut. Jom Kippur -sodan jälkeen Israel solmi rauhansopimuksen Egyptin kanssa, mutta miehittää Jordanialle kuulunutta Länsirantaa. Syyrialle kuuluneet Golanin kukkulat Israel on liittänyt alueisiinsa. Gazan kaistan miehityksestä Israel luopui vuonna 2005.
Konfliktia ovat syventäneet Palestiinan arabipakolaiset, jotka vaativat paluuoikeutta Israelin valtion alueelle, Palestiinalaisvaltion perustamista Israelin miehittämille alueille tai Israelin valtion tuhoamista. Heidän lukumääränsä on jatkuvasti kasvanut YK:n pakolaisjärjestö UNRWA:n tulkitessa pakolaisiksi myös emigranttien lapset. Suunnilleen vuodesta 1970 lähtien Yhdysvalloista on tullut Israelin tärkein liittolainen.
Israelin talous oli aluksi pääosin sosialistinen, ja maata hallitsivat työväenpuolueen eri koalitiot 1970-luvulle saakka. Sen jälkeen Israelin talous on asteittain siirtynyt vapaaseen markkinatalouteen, mutta säilyttäen osittain sosiaaliturvajärjestelmän. Muuttoliikkeen johdosta noin 42 % maailman juutalaisista asuu nykyisin Israelissa.
Israelin varhaishistoria

Pääartikkeli: Israelin esihistoria
Ubeidiyan alueelta Jordanin laaksosta on löytyneet työkalut 1,4–1,6 miljoonan vuoden takaa ovat yksi vanhimmista homidien jäänteistä Afrikan ulkopuolella. Karmel-vuorelta on löytynyt arkeologisia jäänteitä, joiden perusteella on mahdollista että noin 80 000 vuotta sitten neandertalit ja nykyihmiset elivät nykyisen Pohjois-Israelin alueella.
Israelin esihistoria ulottuu nykyihmisen edeltäjien varhaiskivikautisesta kulttuurista heprealaisten asettumiseen alueelle, jolloin alkoi historiallinen aika. Vanhimmat kivikautiset asutukset Israelissa ovat Ein Gevissä, Wadi Amudissa ja Ubeidijessa Genesaretinjärven ympärillä. Karmel-vuorella on ollut asutusta paleoliittisella kaudella eli varhaisemmalla kivikaudella. Neoliittisen kauden eli nuoremman kivikauden asutuksia noin 10 000 vuoden takaa on löytynyt muun muassa Golanilta ja Jerikosta. Myös maanviljelyn vanhimmat vaiheet ulottuvat alueella 10 000 vuoden päähän.
Maanviljelyä edelsi muun muassa villiviljan keräilyllä ja metsästyksellä elänyt Natufin kulttuuri. Muun muassa Jerikosta on löydetty linnoitettu kylä maanviljelyn syntyajoilta ajalta noin 8000 eaa.
Kolmannella vuosituhannella eaa. Lähi-itään tuli seemiläisiä kieliä puhuvia kansoja, joihin heprealaisetkin kuuluivat. Toisella vuosituhannella eaa. heettiläisten valtion romahdus ja egyptiläisten vallan heikkeneminen loivat tilaa heprealaisille. Varhaisin Raamatun ulkopuolinen maininta Israelista on noin vuodelta 1211 eaa. peräisin oleva Egyptin faarao Merenptahin tekemä viittaus.
Egypti ulotti vaikutuksensa alueelle jo varhain. Israelin alueelta tunkeutui kansaa Egyptiinkin, josta sitä palasi taas Israeliin. Nykyään tutkijat uskovat vastoin Raamatun väitteitä israelilaisten vallanneen Kanaanin maan pitkän ajan kuluessa, ja yhdistyneen Israelin kansan syntyneen vastavoimaksi filistealaisia vastaan. Egyptissä kävi vain pieni osa israelilaisista.
Israelin varhaishistoria > Egyptin aikakausi

Toisella vuosituhannella eaa. Kanaanin maata, josta osa tuli myöhemmin tunnetuksi nimellä Israel, hallitsi Egypti noin vuodesta 1550 eaa. vuoteen 1180 eaa.
Merenptahin steela n. vuodelta 1209 eaa. on muinaisen Egyptin faarao Merenptahin kaiverruttama hieroglyfi­teksti. Sitä pidetään yleisesti hyväksyttynä muinais­egyptiläisenä dokumenttina, jossa mainitaan "Isrir" ("ysrỉꜣr") tai "Israel". Se on myös varhaisin tunnettu maininta Israelista, ja siksi sitä on kutsuttu myös nimellä Israelin Steela. Suomennos tekstistä kuuluu: "Israel on ajettu erämaahan, sen viljaa ei enää ole". Steela ei tee selväksi, että Israel olisi jo tässä vaiheessa valtio, vaan viittaa kansaan tai heimoon, eikä kuningaskuntaan tai kaupunkivaltioon. Steelassa määräävä muoto on Israelista "ulkomaalaiset" eikä "valtio".
Israelin varhaishistoria > Israelin kuningaskunta

Noin vuodesta 1200 eaa. lähtien aluetta hallitsivat juutalaiskuninkaat, kunnes se joutui Assyrian hallintaan. Sen jälkeen alue oli vuorollaan Babylonian, Persian valtakunnan ja seleukidien käsissä.
Israelin varhaishistoria > Makkabealaisten juutalaisvaltio (165 eaa. - 63 eaa)

Makkabealaiset nousivat 165 eaa. kapinaan seleukideja vastaan ja perustivat uudelleen Juudean kuningaskunnan. He hallitsivat valtiota ensin ylipappeina, mutta ottivat lopulta käyttöön kuninkaan arvonimen. Täysin itsenäinen juutalaisvaltio säilyi noin sata vuotta, kunnes keskenään riitelevät hallitsijat kutsuivat roomalaisia apuun liittolaisikseen. Roomalainen kenraali Pompeius Suuri valloitti Jerusalemin 63 eaa., mutta roomalaiset eivät enää poistuneet, vaan asettivat Hyrcanus II:n sijaishallitsijakseen. Myöhemmin Herodesten suku hallitsi Galileaa ja Juudeaa noin roomalaisten valvonnassa 37 eaa. – 44.
Israelin varhaishistoria > Rooman valta (63 eaa.–390 jaa.)

Juutalaiset nousivat kaksi kertaa Rooman valtakuntaa vastaan juutalaissotien nimellä tunnetuissa kapinoissa, ensin vuosina 66–70 ja sitten Simon bar Kokhban johdolla vuosina 132–135.
Vuonna 70 Jerusalemin piirityksessä Tituksen johtama Rooman armeija valtasi Jerusalemin lähes viiden kuukauden piirityksen jälkeen. Kaupunki ryöstettiin, ja roomalaiset polttivat Jerusalemin toisen temppelin, jonka mukana tuhoutuivat juutalaisten arvokkaat sukuluettelot. Lähes koko kaupunki hävitettiin, ja ainoastaan Herodeksen palatsin tornit ja osa länsimuuria säästyivät. Juutalaisia surmattiin valtava määrä: Josephuksen mukaan surmansa saaneita oli noin 1,1 miljoonaa ja vankeja otettiin 97 000, mutta nykyisin näitä lukuja pidetään liioitteluna. Ensimmäinen juutalaissota päättyi kolme vuotta myöhemmin, kun roomalaiset valtasivat Masadan linnoituksen piirityksen jälkeen.
Simon bar Kokhba perusti vuonna 132 lyhyt­aikaiseksi jääneen itsenäisen juutalais­valtion, jota hän johti kolme vuotta käyttäen arvo­nimeä nasi. Roomalaiset kukistivat sen vuonna 135 kaksi ja puoli vuotta kestäneen sodan jälkeen.
Jo ennen juutalaissotia oli juutalaisia asunut runsaasti Israelin ulkopuolella, mutta kapinoiden jälkeen roomalaiset pakkosiirsivät melkein kaikki juutalaiset eri puolille valtakuntaa. Näin sai alkunsa juutalaisten diaspora. Roomalaiset alkoivat käyttää Israelin entisestä alueesta nimeä Palestiina, joka johtui rannikolla aikoinaan asuneista filistealaisista.
Keskiaika > Bysantti (390–611)

Rooman valtakunnan hajottua vuonna 390, alue oli vuoteen 611 saakka osa Itä-Roomaa eli Bysantin valtakuntaa. Bysantin kristinuskoa hallitsi ortodoksinen kirkko. 400-luvulla Länsi-Rooma romahti, mikä johti kristittyjen muuttoliikkeeseen Palaestina Priman provinssiin ja kristityistä tuli enemmistö alueella. Juutalaisia oli 10–15% ja heidän alueensa keskittyi suurelta osin Galileaan. Juutalaisuus oli ainoa sallittu ei-kristillinen uskonto, mutta juutalaisille oli asetettu kieltoja uusien palvontapaikkojen rakentamisessa, julkisten virkojen hoitamisessa ja orjien omistamisessa. Useita samarialaisten kapinoita puhkesi tällä aikakaudella, ja ne johtivat samarialaisten yhteisön pienenemiseen noin miljoonasta lähes katoamisen partaalle. Juutalaisten pyhiin Palestiinassa kirjoitettuihin kirjoituksiin tältä aikakaudelta kuuluvat Gemera (400), Jerusalemin Talmud (500) ja Haggada.
Keskiaika > Arabivalta (636–1099)

Bysantin ja sassaniden Persian välisessä sodassa sassanidit ensin valloittivat Jerusalemin roomalaisilta, mutta keisari Herakleios löi persialaiset vuonna 622, mikä muutamien vuosien kuluessa johti sassanidien valtakunnan romahtamiseen. Bysantti ei kuitenkaan pystynyt vakiinnuttamaan valtaansa Lähi-idässä, vaan vetäytyi sieltä tärkeimpiä satamakaupunkeja lukuun ottamatta. Valta siirtyi molempien valtakuntien apujoukkoina olleille arabiheimoille, joiden käymät keskinäiset sodat vuoden 640 tienoilla johtivat Syyriassa vaikuttaneen arabikenraali Muawijan voittoon. Muawijan haltuun joutui jättiläismäinen alue, mutta hän onnistui vakiinnuttamaan valtansa vasta 20 vuotta myöhemmin.
Islamilaiset 800-luvun lähteet antavat tapahtumista yksityiskohtaisemman kuvauksen, mutta eivät ole aikalaislähteisiin perustuvaa historiankirjoitusta vaan tarinaperinteen kirjausta. Sen mukaan profeetta Muhammedin seuraajat olivat Arabian niemimaalta käsin hyökkäyssodassa vallanneet Lähi-idän alueet. Oikeaanjohdettu kalifi Umar ibn al-Khattab olisi vallannut Syyrian ja Palestiinan vuonna 638 sen jälkeen, kun Bysantin sotajoukko oli lyöty Jarmukin taistelussa 20. elokuuta 638. Aikalaislähteet eivät kuitenkaan tunne taistelua tai kalifia, eikä Jarmukin taistelusta ole löytynyt arkeologisia jälkiä.
Keskiaika > Arabivalta (636–1099) > Ristiretkeläiset ja aijubidit (1099–1291)

Vuosina 1099–1291 ristiretkeläiset valloittivat Pyhän maan ja perustivat Jerusalemin kuningaskunnan. Ristiretket olivat paavin hyväksymiä, uskonnollisesti motivoituja sotaretkiä erityisesti keskiajalla. Aluksi tarkoitus oli vallata Jerusalem takaisin kristittyjen hallintaan, minkä vuoksi ensimmäiset ristiretket kohdistuivat sinne. Vuonna 1187 aijubidien sulttaani Saladin löi ristiretkeläiset Hattinin taistelussa, ja valloitti Jerusalemin ja suurimman osan Jerusalemin kuningaskunnan alueista. Vuoteen 1291 mennessä muslimit valloittivat alueen kokonaan.
Keskiaika > Arabivalta (636–1099) > Mamelukit (1260–1517)

Mamelukit hallitsivat aluetta 1260–1517. Mamelukit olivat muslimikalifien, seldžukkien ja aijubidien keskiajalla käyttämiä sotilasorjia, joista tuli ajan myötä voimakas sotilaskasti, ja jotka useammin kuin kerran anastivat vallan itselleen.
Osmanien valtakunta (1517–1920)

Israelin alueen valloitti 1517 Osmanien valtakunta, johon se kuului vuoteen 1920. 1500-luvulla Osmanien valtakuntaan liitettiin Selim I:n (1512–1520) alaisuudessa Egypti, Hijaz (Mekan ja Medinan alueet), Palestiina, Algeria ja alueita Punaisen meren rannalta. Osmanien valtakunta rappeutui ja sen valtapiiri Euroopassa murentui 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa.
Sionismin synty 1870–1914

Juutalaisten keskuudessa alkoi 1800-luvun lopulla esiintyä sekulaarisia ajatuksia itsenäisestä juutalaisesta kansallisvaltiosta. Nathan Birnbaum otti vuonna 1891 käyttöön termin sionismi kuvaamaan tätä liikettä. Keskeisessä osassa liikkeessä oli itävaltalaisen juutalaisen sanomalehtimiehen, Theodor Herzlin vuonna 1896 julkaisema kirja Der Judenstaat, jossa hän visioi juutalaisen valtion perustamisesta 1900-luvun aikana. Herzlin vaikutuksesta sionistit järjestäytyivät 1897 poliittiseksi liikkeeksi, Maailman Sionistijärjestöksi.
Sionististen aatteiden innostamana nykyisen Israelin valtion alueelle alkoi muuttaa juutalaisia vuosina 1881–1903. Tätä ensimmäistä aaltoa kutsutaan myös nimellä ensimmäinen alija. Vuoteen 1903 mennessä noin puolet ensimmäisistä 35 000 maahanmuuttajasta oli kuitenkin lähtenyt pois alueelta. Toisen alijan aikana 1904–1914 Palestiinaan muutti noin 40 000 juutalaista pääasiassa Venäjältä pakoon pogromeja. Toisen alijan aikana alkoi muodostua Israelin tulevan itsenäisyyden keskeisiä kansallisia instituutioita: heprean kieltä ryhdyttiin elvyttämään, ja alueella syntyi hepreankielistä lehdistöä ja kirjallisuutta. Juutalaiset perustivat myös poliittisia puolueita ja ammattiyhdistyksiä. Noin puolet toisen alijan aikana alueelle muuttaneista juutalaisista poistui vuoteen 1914 mennessä, jolloin ensimmäinen maailmansota keskeytti maahanmuuton.
Brittihallinnon aika (1922–1948) > Balfourin julistus 1917

Britannia etsi maailmansodan aikana poliittista tukea sekä juutalaisilta että arabeilta ja pyrki sen takia miellyttämään vuoroin kumpiakin, mikä johti ristiriitaiseen politiikkaan. Osmanien valtakunnan hajotessa Britannia valtasi arabikapinallisten tukemana suuren osan nykyistä Lähi-itää, mukaan lukien Palestiinan.
Vuonna 1917 Britannian ulkoministeri Arthur Balfour lähetti sionistista liikettä edustaneelle Britannian juutalaisyhteisön johtajalle Walter Rothschildille kirjeen, jossa ilmoitti, että Britannian hallitus sitoutui tukemaan juutalaisten ”kansallisen kodin” (national home) perustamista Palestiinaan. Samalla oli turvattava ei-juutalaisten yhteisöjen kansalaisoikeudet ja uskonnolliset oikeudet.
Brittihallinnon aika (1922–1948) > San Remon kongressi 1922

Vuonna 1922 San Remon kongressissa Palestiinasta tehtiin Kansainliiton päätöksellä Britannian mandaattialue. Palestiinan mandaattiin kuului myös vuonna 1921 perustettu Jordanjoen itäpuolinen osa eli Transjordania (nykyinen Jordania), joka annettiin muodollisesti arabiemiirin johdettavaksi. Maa, joka oli kolme neljäsosaa koko Palestiinan mandaatista suljettiin juutalaiselta siirtolaisuudelta alusta alkaen, ja vuonna 1946 se sai itsenäisyyden. San Remossa Kansainliitto vahvisti Balfour-julistuksen periaatteen ja tunnusti ”juutalaisen kansan historiallisen yhteyden Palestiinaan”. Mandaattihallinnon tuli varmistaa kansallisen kodin perustaminen itsehallintoelimineen. Hepreasta tehtiin alueen virallinen kieli arabian ja englannin ohella. Balfourin julistuksen jälkeen  juutalaisten maahanmuuttajien määrä lähti kasvuun sekä julistuksen että Venäjällä tapahtuneen lokakuun vallankumouksen seurauksena. Neljässä vuodessa 1919–1923 Palestiinaan muutti 40 000 juutalaista. Muuttoaalto sai nimen ”kolmas alija”. Suurin osa muuttajasta oli nuoria halutzimeja eli uudisraivaajia Itä-Euroopasta. Kolmannen alijan aikana perustettiin Haganah eli juutalaisten puolisotilaalliset joukot alueen väestöryhmien välien kiristyttyä juutalaisen maahanmuuton seurauksena.