stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Diplomatstaden

Näkymä Diplomatstaden-alueen yli Tukholmassa Djurgårdsbrunnsvikenin vieressä, 2009
Suunnitelma Diplomaten-korttelia, Ambassadören-korttelia ja Legationssekreteraren-korttelia varten, 1934
Diplomatstaden on Östermalmin kaupunginosassa Tukholman keskustassa sijaitseva alue, jota luonnehtivat 1910- ja 1920-luvulta peräisin olevat, kaksitoista palatsia muistuttavaa villaa tai kaupunkivillaa, Englantilainen kirkko ja lukuisia uudempia lähetystörakennuksia.
Alueen villakortteleille annettiin nimet Ambassadören ja Diplomaten,, mutta niissä asui aluksi pääasiassa varakkaita yksityishenkilöitä. Myöhemmin tulivat aluetta kuitenkin hallitsemaan suurlähetystöt ja residenssit. 1950-luvulla alkoi modernimpien suurlähetystöjen rakentaminen Dag Hammarskjöldin tien pohjoispuolelle.
Diplomatstaden on luokiteltu erityiseksi kulttuurikohteeksi, jota valtio suojelee lain nojalla, ja alueen huviloita myydään Ruotsin korkeimmista hinnoista.
Rajaus

Diplomatstaden tarkoitti alun perin vain villa-aluetta Nobelgatanin yhteydessä, ja se rajautui lännessä Nobel-puistoon, Dag Hammarskjöldin tiehen pohjoisessa ja Djurgårdsbrunnsvikeniin etelässä. Suurlähetystörakennusten noustua Dag Hammarskjöldin tien pohjoispuolelle ja Gärdesgatanin ja Skarpögatanin välille 1950- ja 1960-luvuilla, niiden lasketaan joskus kuuluvan myös Diplomatstadeniin.
On olemassa myös kaupunkialueiden virallinen jako ns. perusalueisiin. Tämän mukaan Diplomatstaden käsittää villa- ja suurlähetystökorttelin lisäksi myös Nobel-puiston, Berwaldhallenin ja Ruotsin radion ja Ruotsin television rakennukset Oxenstiernsgatanilla. Tämä artikkeli kuvaa klassisia villakortteleita ja uudempia suurlähetystökortteleita.
Historiikki

Nykyisen Diplomatstadenin alueella oli 1400-luvun alussa kuninkaan navetta Vädlan kylän maalla. Toiminta lopetettiin 1670-luvulla, ja rakennukseen muutti ruuti- ja ampumatarpeiden valmistuslaboratorio. Laboratoriossa sattuneessa räjähdyksessä 1716 koko rakennus hajosi, minkä jälkeen uusi laboratorio rakennettiin nykyisen Ruotsin radion alueelle. Joitakin vanhoja rakennuksia on edelleen olemassa, kuten Törnerin villa, ja katujen nimiä, kuten Laboratoriegatan ja Kruthusplan, joka kulkee villakorttelien läpi,  muistuttavat aikaisemmasta toiminnasta. Englantilaisen kirkon pohjoispuolisella alueella on myös nyt suljettu Artilleri-hautausmaa, joka on vuodesta 1997 luokiteltu muinaismuistoksi.lähde?
Villakorttelit

Dag Hammarskjöldin tiestä etelään sijaitsee kaksitoista ns. yläluokan villaa, jotka ovat puoliympyrän muodostelmassa Englantilaisen kirkon ympärillä ja joista useimmilla on näkymät Djurgårdsbrunnsvikenin vetten yli. Kiinteistöjä hallitsevat nykyään suurlähetystöt ja residenssit, ja ne kuuluvat nykyään kaikkein keskeisimmällä paikalla sijaitseviin villoihin Tukholmassa. Kaksi alueen villoista on tähän asti kalleimpia ruotsalaisia yksityisvilloja kautta aikojen: Bünsowin villa, joka myytiin 115 miljoonalla kruunulla vuonna 2007, ja Villa Geber, joka myytiin 70 miljoonalla kruunulla vuonna 2001.
Villakorttelit > Rakennuttajat

Huolimatta nimestä Diplomatstaden varakkaat yksityishenkilöt tulivat rakennuttamaan kaikki huvilat paitsi Britannian residenssin. Heillä oli korkeat yksityisyyden vaatimukset, suurten edustustilojen tarve ja kattava henkilökunta. Useita aikansa suuryrittäjiä oli edustettuina, muun muassa Berndt August Hjorth (Bahco), Carl Wikström (masoniitti) ja Erik Åkerlund (Åhlén & Åkerlunds förlag, Åkerlund & Rausing), huomattavia lakimiehiä ja poliitikkoja, kuten Ernst Trygger (pääministeri) ja Knut Tillberg (tuomari, liikemies). Lisäksi omistajien joukossa oli monia, jotka kuuluivat sen ajan varakkaimpiin perheisiin Ruotsissa: Bonde (poliitikko, aatelinen), Bonnier (kustannusala), Bünsow (puuala), Gumælius (poliitikko, kustannusala) ja Josephson (liikemiehet).
Ennen kuin huvilat rakennettiin, useilla kiinteistöillä oli muita omistajia, ja houkuttelevilla tonteilla käytiin 1920-luvun alussa vilkasta kauppaa. Tontin Ambassadören numero 9 omisti kreivitär Lewenhaupt, ennen kuin se myytiin B. A. Hjorthille. Robert Bünsow omisti muun muassa tontit Ambassadören numerot 4 ja 5, joista numero 5 pysyi hänen hallussaan ja numero 4 myytiin edelleen Carl Wickströmille, joka sitten jakoi tonttinsa ja luovutti toisen puoliskon sisarelleen Margit Bondelle ja hänen miehelleen. Tontit Ambassadören numero 2 ja 3 omistivat K. Hulth ja S. Hulth. Yhdellekään niistä ei rakennettu, vaan numero 2 myytiin edelleen John Josephsonille ja numero 3 Åke Bonnierille. Diplomaten numero 7 omisti pankinjohtaja N. Persson, joka myöhemmin myi kiinteistön Gumæliukselle. Myös Legationssekreteraren numero 3:lla oli eri omistaja (koroillaeläjä K. Bergsten), ennen kuin Erik Åkerlund hankki tontin.
Jo vuonna 1924 luovutettiin Tillbergin villa Electroluxin toimitusjohtaja Axel Wenner-Grenille, joka teki talon tunnetuksi monista suurista juhlistaan ja nimestään "Wennergrenin palatsi". Pikku hiljaa suurin osa kiinteistöistä myytiin yksityishenkilöille, suurlähetystöille ja muille laitoksille. Ainoat yksityiset omistajat ovat tänään "pyöräkuningas" Salvatore Grimaldi (Villa Geber) ja filippiiniläinen Clarence Tan (Bünsowin villa). Yksikään yksityisesti rakennetuista villoista ei ole nykyään alkuperäisen omistajaperheen hallussa.
1930-luvulla heräsi useampien ulkomaisten valtioiden mielenkiinto sijoittaa lähetystötoimintansa Diplomatstadeniin. Ensimmäisten joukossa oli USA, joka vuodesta 1935 vuokrasi Villa Åkerlundin  lähettiläälleen Laurence Steinhardtille. 1960-luvun lopusta alkaen järjestettiin puolet kiinteistöistä diplomaattista toimintaa varten. Nykyään ulkomaisten valtioiden suurlähetystöt omistavat useimmat villat ja käyttävät niitä suurlähetystöinä ja henkilökuntansa asuntoina.
Axel Wenner-Gren
Laurence Steinhardt
Ernst Trygger
Erik Åkerlund
Berndt August Hjorth
Villakorttelit > Arkkitehdit

Villoja rakensivat 1910- ja 1920-luvulla jotkin aikakauden tunnetuimmista arkkitehdeista kuten Ragnar Östberg, Ivar Tengbom, Cyrillus Johansson, Erik Josephson ja Carl Westman. Alue, jonne Diplomatstadenin villojen piti nousta, oli katsomojen paikka Tukholman olympialaisten purjehdus- ja soutukilpailujen aikana vuonna 1912. Niin pian kuin ne oli purettu, aloitettiin villojen rakentaminen. Ensimmäinen talo, joka rakennettiin alueelle oli Ragnar Östbergin suunnittelema Villa Geber vuodelta 1913. Britannian residenssin piirsi vuonna 1913 brittiläinen arkkitehti Sir Richard Allison, ja se on edelleen Ison-Britannian suurlähetystön käytössä. Samana vuonna Englantilainen kirkko siirrettiin Wallingatanilta Norrmalmilta alueelle arkkitehti Adolf Emil Melanderin johdolla. Yksi viimeisistä villoista oli Villa Bonnier vuonna 1927, ja se oli myös Ragnar Östbergin Åke Bonnierille suunnittelema. Vuonna 1932 valmistui Villa Åkerlund tontille Nobelgatanista länteen, joka ei alun perin sisältynyt Per Olof Hallmanin suunnitelmaan.
Cyrillus Johansson
Erik Josephson
Ivar Tengbom
Ragnar Östberg
Carl Westman
Villakorttelit > Ajan henki

Diplomatstadenin villojen rakentaminen toteutettiin kolmen vuosikymmenen aikana, joita leimasivat sota ja rauha, lama ja iloisen 1920-luvun nousukausi sekä suuri lamakausi 1920-luvun lopulla ja 1930-luvun alussa. Yhteistä näille kolmelle vuosikymmenelle oli Tukholman valtava asuntopula, joka jatkuvasti lisääntyi. Ahtaat asuinolosuhteet olivat 1920-luvulla on pahempia kuin useimmissa muissa Euroopan maissa. Euroopassa oli vain yksi maa, jossa oli ahtaammat asuinolosuhteet kuin Ruotsissa, ja se oli Suomi. Huono asuntotilanne ja heikko kansantalous vähensivät syntyvyyttä jatkuvasti, mikä johti muun muassa Alva ja Gunnar Myrdalin 1934 kirjoittamaan debattikirjan Kris i befolkningsfrågan (Kriisi väestökysymyksessä).
Tryggerin villa, Bünsowin villa ja Tillbergin villa suunniteltiin ja rakennettiin  kaikki ensimmäisen maailmansodan aikana tai vähän sen jälkeen materiaalipulan, työttömyyden ja säännöstelyn aikana. Vuonna 1917, ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheessa, tuomari Knut Tillberg tilasi villan, jossa olisi lähes 25 huonetta (sivutiloja ei mukana); samaan aikaan oli avoinna Hemutställningen 1917 -näyttely Liljevalchin taidehallissa, jossa näytettiin, miten lapsiperhe voisi elää "keittiössä'" tai "ruokailuhuoneessa" (keittiö, joka oli samaan aikaan olohuone ja makuuhuone kaikille perheenjäsenille). Vuonna 1918 hallitus päätti rakentaa hätäasuntoja tai väliaikaisia asuinrakennuksia puusta" valtion ja kuntien tuella. Vuosien 1917 ja 1924 välillä rakennettiin noin 2 500 tällaista hätäasuntoa Tukholmassa , joista jotkut ovat vielä nykyäänkin jäljellä, muun muassa Cedersdalsgatanin talot ja asuntorivi Bergsryggenin korttelissa Ulvsundassa. Vuonna 1916 perustettiin Stockholms Kooperativa Bostadsförening (SKB) (Tukholman 'asuntoyhdistysosuuskunta') ja vuonna 1924 HSB:n (asunto-osuuskunta) valtakunnallinen liitto oman ratkaisun löytämiseksi asuntopulaan.lähde?
Villakorttelit > Taiteellinen koristelu

Djurgårdsbrunnsvikenin rannassa Kruthusplanin korkeudella on pronssipatsas Den vilande Diana (Lepäävä Diana), jonka on alun perin luonut 1500-luvun puolivälissä ranskalainen taiteilija Jean Goujon. Kopio pystytettiin vuonna 1964 sen nykyiselle paikalle.
Villakorttelit > Yleiskatsaus

| Kiinteistö  | Rakennus- vuosi  | Arkkitehti | Rakennuttaja  | Kiinteistön- omistaja 2010 | Toiminta 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Villa Geber | 1913 | Ragnar Östberg | Philip Geber | Salvatore Grimaldi | Yksityisasunto  |
| Tryggerska villan - Tryggerin villa  | 1914 | Ivar Tengbom | Ernst Trygger | Sveriges advokatsamfund (Ruotsin asianajajaliitto)  | Toimisto  |
| Brittiska residenset - Britannian residenssi  | 1915 | Richard Allison | Ison-Britannian valtio | Ison-Britannian valtio | Suurlähettilään  asunto  |
| Bünsowska villan - Bünsowin villa  | 1919 | Carl Westman | Robert Bünsow | Saudiarabian valtio | Suurlähetystö  |
| Tillbergska villan - Tillbergin villa  | 1919 | Ivar Tengbom | Knut Tillberg | Etelä-Korean valtio | Suurlähetystö  |
| Villa Gumælius | 1924 | Erik Trana | A. S:son Gumælius | Unkarin valtio | Suurlähetystö  |
| Villa Bonde | 1925 | Cyrillus Johansson | Nils Gustaf Bonde | Turkin valtio | Suurlähetystö  |
| Villa Wikström | 1925 | Cyrillus Johansson | Carl Wikström | Etelä-Korean valtio | Suurlähettilään  asunto  |
| Villa Josephson | 1926 | Erik Josephson | John Josephson | Belgian valtio  | Suurlähettilään asunto  |
| Villa Bonnier | 1927 | Ragnar Östberg | Åke Bonnier | Ruotsin valtio | Edustusrakennus  |
| Villa Hjorth | 1930 | Curt Björklund | Berndt August Hjorth | Turkin valtio | Suurlähettilään asunto  |
| Villa Åkerlund | 1932 | Knut Perno | Erik Åkerlund | USA:n valtio | Suurlähettilään  asunto  |
Villakorttelit > Diplomaattinen yhteys

Alla on yhteenveto vuosista, jolloin asianomainen kiinteistö Diplomatstadenin villakorttelissa oli ensimmäistä kertaa diplomaattikäytössä.
| Kiinteistö | Vuosi | Kommentti |
| --- | --- | --- |
| Brittiska residenset  | 1915– | Rakennettu Brittiläiseksi residenssiksi  |
| Villa Gumælius | 1929?-1971 | Iranin suurlähetystö |
| Villa Åkerlund | 1935?– | USA:n ministerin käytössä  |
| Bünsowska villa | 1939-1968 | Vuokraus Ison-Britannian suurlähetystölle |
| Bünsowska villa | 2010– | Saudi-Arabian valtion ostama  |
| Villa Wikström | 1959?– | Ensimmäinen Etelä-Korean suurlähetystö ja vuodesta 1995 sen residenssi. |
| Villa Josephson | 1962– | Belgian valtion ostama  |
| Villa Hjorth | 1965– | Turkin valtion ostama  |
| Tillbergska villa | 1993– | Etelä-Korean suurlähetystö |
| Villa Maanviljelijä | 1995– | Turkin suurlähetystö  |
| Villa Bonnier | Ei diplomaattiyhteyttä |  |
| Villa Geber | Ei diplomaattiyhteyttä |  |
| Tryggerska villa | Ei diplomaattiyhteyttä |  |
Suurlähetystökorttelit

Villakortteleista koilliseen, Gärdesgatania ja Skarpögatania pitkin leviää alue, jossa on moderneja toimistorakennuksia, joiden rakentaminen on aloitettu toisen maailmansodan jälkeen. Alueelle pääsee pohjoisesta Valhallavägenin kapeaa pidennystä pitkin. Tämän korttelin nimiä ovat Troppen, Kompaniet ja Plutonen, joilla ei ole mitään yhteyttä diplomaattiseen toimintaan, vaan aikaisempaan sotilaalliseen toimintaan.
Suurlähetystökorttelit > Kaupungin asemakaava

Asemakaava kortteleille Kompaniet, Plutonen, Troppen ynnä muille vahvistettiin 23. elokuuta 1947 ja sen on allekirjoittanut silloinen kaupungin rakennusjohtaja Sven Markelius. Koskien alueen käyttöä sanovat asemakaavamääräykset, että "alueelle saa rakentaa ainoastaan valtion julkisia rakennuksia tai ulkomaisten edustustojen rakennuksia".
Troppen-korttelin nimi muutettiin vuonna 1958 Plutonen 4:ksi Länsi-Saksan suurlähetystön rakennuslupahakemuksen yhteydessä. Gärdesgatanista länteen leviää suuri alue, jossa on Ruotsin radion ja Ruotsin television toimisto- ja studiorakenneuksia. Muut seitsemän kiinteistöä, jotka sijaitsevat alueella, majoittavat johdonmukaisesti suurlähetystöjä, poikkeuksena ainoastaan Italian kulttuuri-instituutti.lähde?
Suurlähetystökorttelit > Suurlähetystöt

Yksi ensimmäisistä suurlähetystöistä alueella oli Norjan suurlähetystö, joka vihittiin käyttöön vuonna 1952 ja joka rakennettiin arkkitehti Knut Knutsenin piirustusten mukaan. Rakennus on alueen ainoa, joka seuraa villakortteleiden tiiliarkkitehtuuria. 1955 muutti Yhdysvaltojen suurlähetystö kadun toiselle puolelle Villa Åkerlundista. Vuonna 1967 avasi porttinsa Yhdistyneen kuningaskunnan suurlähetystö, jonka toiminta oli aiemmin Bünsowin villassa Diplomatstadenissa. Gärdesgatan 10:een rakennettiin vuonna 1972 Japanin suurlähetystö arkkitehti Yoji Kasajiman piirustusten mukaan. Alueen uusin rakennus on Suomen linna, jonka Suomen suurlähetystö otti käyttöön vuonna 2001; rakennuksen arkkitehti oli Kristian Gullichsen.lähde?
Vuonna 1975 Länsi-saksan suurlähetystöstä tuli "uutisaihe"  Kommando Holger Meinsin tekemän miehityksen yhteydessä. USA:n suurlähetystö on ollut useiden mielenosoitusten ja sulkemisten kohteena, muun muassa liittyen Irakin sotaan ja syyskuun 11. päivän iskuihin vuonna 2001. Suurlähetystöä ympäröi korkea metalliaitaus. Lähetystön edessä on pysähtymiskielto.
Suurlähetystökorttelit > Yleiskatsaus

| Kiinteistö | Rakennusvuosi | Arkkitehti |
| --- | --- | --- |
| Norjan suurlähetystö | 1952 | Knut Knutsen |
| Yhdysvaltain suurlähetystö | 1955 | Ralph Rapson ja John Van der Muelen |
| Italian kulttuuri-instituutti | 1958 | Giò Ponti |
| Saksan suurlähetystö | 1958 | Hans-Otto Muhlert |
| Ison-Britannian suurlähetystö | 1967 | William S. Bryant |
| Japanin suurlähetystö | 1972 | Yoji Kasajima |
| Suomen linna  | 2001 | Kristian Gullichsen |
Alue populaarikulttuurissa

Vanhan Monopoli-pelin ruotsalaisissa versioissa Diplomatstaden on kolmanneksi kallein tontti.
Kirjallisuus

Bedoire, Fredric (1998). Ett judiskt Europa : Kring uppkomsten av en modern arkitektur 1830–1930. s. 50 ISBN 9789172035522.
Mårtensson, Jan (2007). Kungliga Djurgården. Stockholm: Wahlström & Widstrand. ISBN 9789146216018.
Stavenow-Hidemark (1971). Villabebyggelse i Sverige 1900–1925. Nordiska museets handlingar. Uppsala: Nordiska museet. ISSN 0346-8585.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli:
Diplomatstadenin sijainti, kartta vuodelta 1915
Britannian residenssi
Villa Josephson
Villa Bonnier
Bünsowin villa
Villa Geber, jossa on kivenhakkaajan tervehdys sokkelissa.
Käännös suomeksi
Valkovillakas

| Valkovillakas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Villakkaat Lymantriidae
Suku::  Leucoma
Laji::  salicis
Kaksiosainen nimi
 Leucoma salicis  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Valkovillakas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkovillakas (Leucoma salicis) on puhtaanvalkoinen yöperhoslaji. Se on tunnettu aikaisemmin nimellä raitakehrääjä.
Koko ja ulkonäkö

♀
♂
Valkovillakas on sekä siiviltään että ruumiiltaan täysin valkoinen perhonen. Siivet ovat silkinhohtoiset, eikä niissä ole koskaan minkäänlaista kuviointia. Ainoastaan jalat ovat mustavalkoiset ja tuntosarvet mustat. Naaraalla takaruumiin musta pinta voi siintää valkoisen karvoituksen läpi antaen takaruumiista harmaan vaikutelman. Koiraan tuntosarvet ovat kookkaat ja kaksoiskampamaiset. Siipiväli koiraalla on 34–38 mm ja naaraalla 44–55 mm. Villakkaille tyypilliseen tapaan lepäävä perhonen pitää etujalkojaan ojennettuna eteenpäin.
Toukka on karvainen, pohjaväriltään musta ja sen pinnassa on punaruskeita nystyjä. Selkäpuolella on valkoisista laikuista muodostuva juova. Täysikasvuinen toukka on 35–46 mm pitkä.
Levinneisyys ja lentoaika

Valkovillakkaan levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta ja Etelä-Euroopasta Keski-Aasiaan ja Japaniin asti. Lisäksi se on päätynyt vieraslajina Pohjois-Amerikkaan. Suomessa valkovillakasta tavataan koko maassa pohjoisinta Lappia myöten, mutta etelässä se on huomattavasti yleisempi. Perhonen lentää kesäkuusta elokuuhun.
Elinympäristö ja elintavat

Valkovillakas on hyvin monenlaisilla, yleensä kuivilla ja vaihtelevasti avoimilla paikoilla elävä perhonen. Populaatiokoko vaihtelee vuosittain hyvin paljon ja joinakin vuosina yksilöitä voi vaeltaa etelästä massoittain kun toisina laji vaikuttaa puuttuvan lähes kokonaan. Aikuiset perhoset lentävät yöllä ja tulevat valolle, joskin naaraat koiraita harvemmin. Päivisin perhonen lepää usein kasvin lehden alapinnalla. Häirittynä perhonen ei pakene vaan erittää kirkkaankeltaista nestettä. Laji on immuuni vetysyanidin myrkyllisyydelle, vaikka sen ei tiedetä itse tuottavan syanidia.
Naaras munii 200–400 munaa, jotka se asettaa kasvillisuuden joukkoon 50–100 munan ryhminä. Muniessaan naaras erittää munien päälle nestettä, joka muodostaa kuivuessaan kovan, valkoisen suojakuoren. Yhden munarykelmän tuotettuaan naaras jää usein tunneiksi lepäämään sen viereen. Nuoret toukat viihtyvät ryhmissä ja vetäytyvät talvilevolle aikaisin, joskus jo elokuun alussa. Toukka talvehtii ja elää keväällä erakkona. Laji koteloituu toukokuun lopulla löyhään kotelokoppaan puun kuoren koloon tai latvustossa lehtien väliin.
Ravintokasvi

Toukka syö yleisimmin raitaa (Salix caprea) mutta myös muita pajuja (Salix) sekä poppeleita (Populus).
Aiheesta muualla

Suomen perhostutkijain seura: valkovillakas (Arkistoitu – Internet Archive)
Keskisuomalainen (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
BugGuide.net (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q45030  Wikispecies: Leucoma salicis  BAMONA: Leucoma-salicis  BioLib: 54740  BOLD: 16576  BugGuide: 27833  CoL: 6Q4MY  EoL: 504153  EPPO: LEUOSA  EUNIS: 309142  Fauna Europaea: 447126  Fauna Europaea (new): 937acb10-c423-4023-9981-c49e37e75aef  GBIF: 1820039  iNaturalist: 209787  IRMNG: 11194203  ITIS: 709248  LepIndex: 52258  LoB: 4071  MONA: 8319  MaBENA: LeucoSalic  NatureServe: 2.743234  NBN: NBNSYS0000006117  NCBI: 688415  Observation.org: 10017  Open Tree of Life: 113154  Laji.fi: MX.62175
Kapearaiteinen rautatie

Kapearaiteinen tarkoittaa suomen kielessä kaikkia alle 1 435 millimetrin raideleveyksiä (engl. gauge).
Kapearaiteinen rautatie on sellainen rautatie, jonka raideleveys eli kiskojen sisäpintojen välinen etäisyys on pienempi kuin 1 435 millimetriä (4 jalkaa 8½ tuumaa). Tällaisella radalla käytetään kapearaidevetureita ja kapearaiteista liikkuvaa kalustoa, joka on joko kapealle raideleveydelle alun perin valmistettu tai muunneltu jostain muusta raideleveydestä.
Kapean raideleveyden alarajana pidetään yleisesti noin 600 millimetriä, jota kapeammat luokitellaan niin sanotuiksi minimilevyisiksi rautateiksilähde?, mutta Suomessa kapearaiteiseksi luokitellaan myös esimerkiksi Kuusankosken–Voikan rautatien edeltäjä, vuosina 1898–1912 liikennöinyt 488 millimetrin sähkörautatie.
Raitiovaunuja liikennöiviä yhtiöitä ei luokitella kapearaiteisiksi rautateiksi, mutta niiden kalusto kulkee usein kapearaiteisella radalla.
Vaikka maailman yleisimmin käytetyksi standardileveydeksi on muodostunut 1 435 millimetriä jo yli sata vuotta sitten, ei kapearaiteisilla raideleveyksillä ole vastaavassa mielessä milloinkaan ollut mitään tiettyä standardileveyttä, vaan raideleveydet ovat muotoutuneet eri teollisuudenalojen, kalustonvalmistajien ja maiden käyttötarpeiden ja resurssien mukaan. Yleisimmiksi kapearaiteisiksi raideleveyksiksi ovat muodostuneet 1 067 millimetrin (3 jalkaa 6 tuumaa) Cape gauge ja 1 000 millimetrin (3 jalkaa 3 3/8 tuumaa) Metre gauge.
Historiaa > Kaivosradoista maanpinnalle

Ensimmäinen vahvistettava tieto kapearaiteisesta radasta löytyy vuonna 1556 julkaistusta kirjasta De re metallica. Sen kirjoittaja Georgius Agricola kuvaa tšekkien käyttäneen kaivoksissaan noin 610 millimetrin levyisiä ratoja maa-aineksen kuljetukseen. Yhdessä kirjan piirroksista on radalla käsin työnnettävässä kärryssä kahden rauta-akselin päissä puupyörät ja kärryn pohjassa rautatappi, joka ohjasi kärryn suuntaa kaivostunnelin lattiassa olevan uran mukaisesti.
Vähitellen kapearaiteiset radat levittäytyivät kaivostunneleista maan pinnalle helpottamaan raskaiden kaivostuotteiden edelleen kuljetusta. Kalustosyistä kaivosten maanpäälliset kuljetusradat rakennettiin yleensä samalle raideleveydelle kuin tunneleissa olleet radat. Vuosisatojen saatossa kapearaiteiset rautatiet ja radat levisivät myös muille teollisuudenaloille, metsätöihin, yleiseen tavara- ja henkilöliikenteeseen sekä sotakäyttöön.
Historiaa > Vanhojen kapearaiteisten ratojen voimanlähteet

Kapearaiteisten ratojen voimanlähteenä oli aluksi miesvoima, mutta vähitellen kuormien suurentuessa vetoavuksi otettiin hevonen. Sota-aikoina työmiehiä ja hevosia korvaamaan otettiin monesti myös sotavankeja. Höyryveturit vaihtuivat vaunujen eteen 1800-luvun lopulla, joskin hevoset vetivät vaunuja joillain radoilla vielä pitkään. Kapearaiteiset sähköveturit tulivat höyryvetureiden vaihtoehdoksi 1800–1900-lukujen vaihteessa, joista suomalaisena esimerkkinä Finlaysonin sähköradan vuonna 1902 valmistettu Kummer 1902, 0–4–0sm.
Historiaa > Englannin varhaisimmat radat

Englannissa ensimmäiset kapearaiteiset radat olivat hiilikaivoksissa käytettyjä, puisille kärryille tarkoitettuja puisia ratoja. Ahtaiden tunneleiden ja käsin työnnettävien kärryjen pienuuden vuoksi lähes kaikki kaivosradat olivat kapearaiteisia. Radat levittäytyivät vähitellen kaivoksista ulos ja edelleen vesistöjen ja muiden kulkuyhteyksien varsille. Vasta 1700-luvun lopulla alkaneen teollisen vallankumouksen aikana syntyi mahdollisuus valmistaa ratakiskot ja pyörät raudasta. Niiden kitkaa vähentävä vaikutus mahdollisti useampien hevosvetoisten vaunujen vetämisen peräkkäin, mistä muodostuikin Englannin ensimmäisiä todellisia kapearaiteisia rautateitä.
Ensimmäinen Englannin parlamentin hyväksymä todellinen rautatie oli Middletonin rautatie, joka kuljetti kivihiiltä kaivoksistaan lähistön kyliin jo vuonna 1758, mikä tekee siitä maailman vanhimman rautatien. Middletonin rautatie oli alun perin 1 245 millimetrin (4′ 1″) raideleveydelle rakennettu, puukiskoinen ja hevosvetoinen rata, jota alettiin muuttaa metallikiskoiseksi noin vuonna 1807. Se on edelleen museotoiminnassa, mikä tekee siitä myös pisimpään yhtäjaksoisesti toiminnassa olleen rautatien.
Ensimmäisten rautakiskoja käyttävien rautateiden joukossa oli Derbyshiren kreivikuntaan vuonna 1793 rakennettu, kahdeksan kilometrin mittainen Little Eaton Gangway, joka hoiti hiili- ja tavarakuljetuksia 1 067 millimetriä leveällä, rautalevyillä päällystetyllä radalla.