Venäläinen kirjallisuus
Historia > Vuoden 1991 jälkeen

Neuvostoliiton hajottua Venäjän maineikkaimmiksi kirjailijoiksi ovat nousseet Vladimir Sorokin, Viktor Jerofejev ja Viktor Pelevin. Boris Akunin ja Aleksandra Marinina ovat keränneet mainetta dekkareistaan ja he ovat olleet myydyimmät kirjailijat. Niin sanotuista uusrikkaista (novyje russkije, uudet venäläiset) Moskovan Rubljovkan kaupunginosan asukkaista kirjoittaa Oksana Robski. Fantasiakirjallisuus on erittäin suosittua: 2000-luvun alkupuolella sitä ilmestyi 250–350 nimikkeen vuosivauhtia.
Vuonna 1992 perustettu Venäjän Booker-palkinto eli Booker-Open Russia Literary Prize -palkinto on kohonnut maan merkittävämmäksi kirjallisuuspalkinnoksi. Kirjallinen eliitti arvostaa kuitenkin enemmän Andrei Belyi-palkintoa, jota on jaettu jo vuodesta 1978 lähtien ja se on edelleen tavoiteltu kunnianosoitus. Se on saanut alkunsa epävirallisesta toisinajattelijakulttuurista, palkintona on votkapullo ja omena. Neuvostoliiton virallisen kirjallisuuspolitiikan jatkaja on kirjallisuuden valtionpalkinto, jota on vuodesta 1992 myöntänyt valtakunnan presidentti. Myös oligarkit eli suurliikemiehet ovat perustaneet omia palkintojaan, esimerkiksi Mihail Prohorovin säätiön Nos (Nenä) -palkinto ja Boris Berezovskin tukema Triumf. Vuonna 2005 perustetun niin sanotun "Ison kirjan" (Bolšaja kniga) eli "Kansallisen kirjallisuuspalkinnon" jakajia ovat valtion tukemat akateemiset instituutiot.
Neuvostoliiton romahdettua syntynut ideologinen tyhjiö on täyttynyt paitsi viihteestä myös nationalismin ja uskonnon tarjoamista aineksista. Uskonnollisuuden lisääntyminen ja kirkon aseman vahvistuminen näkyvät sekä arkielämässä että kirjallisuuudessa. Uskonto yksilön vakaumuksen ja kirkollisena toimintana on huomion kohteena Jelena Tšižovan tuotannossa. Hänen romaaninsa Vremja ženštšin (Naisten aika, 2009) palkittiin Venäjän Booker-palkinnolla. Suhde menneeseen on suositun ja palkitun nykykirjailija Mihail Šiškinin tuotannossa tärkeä teema, hän asuu ja työskentelee Zürichissä. Venäjäksi kirjoittavia kirjailijoita asuu ulkomailla eniten Israelissa, jonne juutalaiset muuttivat Neuvostoliiton hajottua.
Dystopia-romaanien suosion syytä 2000-luvun alussa on perusteltu muun muassa sillä, että 1990-luvulla vallinnut sanan- ja painovapauden euforia haihtui, kun kirjallisuuden kentällä havahduttiin uuden markkinavetoisen kirjallisuusinstituution todellisuuteen. Samalla valtio alkoi jälleen kerran rajoittaa yhteiskuntakeskustelua esimerkiksi valvomalla televisiokanavien ja toimittajien työtä. Pettymys demokratiaprosessiin näkyy kirjailijoiden pessimistisinä kuvauksia tulevaisuuden epätoivotusta yhteiskunnasta. Ensimmäisiä edustajia olivat vuonna 2005 Dmitri Bykovin Evakuator ja viihteellisempi Dmitri Gluhovskin fantasiaromaani Metro 2033 (suom. 2010), johon vuonna 2009 ilmestyi paljon keskustelua herättänyt jatko-osa Metro 2034. Vakavampaa dystopiakirjallisuutta edustavat muun muassa Olga Slavnikovan romaani 2017, joka palkittiin vuonna 2006 Venäjän Booker-palkinnolla ja Dmitri Bykovin ŽD.
Yhdeksi kirjallisuuden suuntaukseksi kohotetaan niin sanottu uusi realismi, jonka edustaja on uuden sukupolven kirjailijoiden keulahahmoihin kuuluva Roman Sentšinin kertomus Novyi realizm (Uusi realismi), joka on kuvaus moskovalaisen nykykirjailijan päivästä.
Runouteen ovat vaikuttaneet samat institutionaaliset muutokset kuin proosaankin. Neuvostoaikana runoilijoiden esiintyminen täytti urheilustadionit, perestroikan kaudella ja 1990-luvulla areenana olivat myös monet kokeelliset kirjallisuuslehdet. 2000-luvun alusta lähtien internetin merkitys runoilijoille on kasvanut jatkuvasti. Internet on tärkeä kanava myös siksi, että monet venäjäksi kirjoittavat runoilijat asuvat Venäjän rajojen ulkopuolella Yhdysvalloissa, Israelissa, Isossa-Britanniassa ja Ukrainassa. Internetissä toimii myös runouteen erikoistunut lehti, esimerkiksi moskovolaisen runouden monitoimimiehen Dmitri Kuzminin Vozduh (Ilma).
Merkittäviä venäjänkielisiä nykyrunoilijoita on paljon. Maineensa vakiinnuttaneita ovat esimerkiksi Arkadi Dragomoštšenko, Igor Pomerantsev, Mihail Aizenberg, Boris Hersonski, Šamšad Abdullajev, Jelena Fanailova, Aleksandr Skidan, Andrei Sen-Senkov. Nuoremmasta sukupolvesta on nostettu esille muiden muassa Marija Stepanova, Polina Barskova, lähinnä kääntäjänä toiminut Nika Skandiaka (s. 1978), Andrei Poljakov ja Pavel Goldin.