Venäläinen kirjallisuus
Historia > Katariina II:n aika

Kirjoitus- ja lukutaito eivät Katariina II:n kaudella yleistyneet merkittävästi, mutta lukijakunta laajeni aateliston ulkopuolelle porvariston ja käsityöläisten pariin 1700-luvun lopulla. Kirjapainojen ja painettujen kirjojen määrä kasvoi 1770–1780 -luvuilla huomattavasti, varsinkin kaunokirjallisuuden. Katariina II:n aloitteesta yksityinen kustannustoiminta laillistettiin vuonna 1783. Painovapaus oli varsin suurta ja valtio tuki käännöskirjallisuutta. Venäjän Akatemia, Akademija Rossisjskaja perustettiin vuonna 1783 ja sen johtoon nimitettiin Jekaterina Daškova.
Katariina II:n valtakauden loppupuolella 1790-luvulla yhteiskuntaa kritisoivaa kirjallisuutta sensuroitiin tiukasti ja kirjailijoita jopa tuomittiin kuolemaan. Aateliston saatua matkustusvapauden ja palvelusvelvollisuuden poistuttua matkakuvausten kirjoittaminen yleistyi. Näistä kuuluisimpia ovat merkittävän kulttuurivaikuttaja Jekaterina Daškovan ranskankieliset kuvaukset ja Venäjän ensimmäiseksi vallankumoukselliseksi sanotun Aleksandr Radištševin vuonna 1790 julkaistu maaorjuutta arvosteleva teos Matka Pietarista Moskovaan, (ven. Putešestvie iz Peterburga v Moskvu), joka suututti Katariina II:n. Kirjailija tuomittiin kuolemaan, joka muutettiin karkotukseksi Siperiaan. Yksi aikakauden kirjallisuuden merkittävimpiä vaikuttajia oli Nikolai Novikov, joka oli kustannustoiminnan ja kirjamarkkinoinnin uranuurtaja. Hän toimitti Venäjän ensimmäistä lastenlehteä sekä satiirista Kuhnuri -lehteä (Truten). Vapaamuurariuuden vuoksi Novikov vangittiin ja kustantamo lakkautettiin vuonna 1792.
Runous kuitenkin kukoisti: Ivan Krylovin eläinsaduista tuli nopeasti klassikoita. Gavrila Deržavinia pidetään yleisesti Venäjän 1700-luvun suurimpana runoilijana. Kielitaitoinen opettaja Vasili Petrov (1733–1799) kutsuttiin hoviin keisarinna Katariina II:n henkilökohtaiseksi kääntäjäksi ja luottolukijaksi. Häntä sanottiin Katariina II:n "taskurunoilijaksi", jonka oodeissa hallitsijaa kutsuttiin muun muassa "Venäjän Minervaksi". Ippolit Bogdanovitšin Dušenka eli runomuotoinen romanttinen kertomus oli ensimmäinen, joka toi yhteen antiikin Amor- ja Psykhe-myytin ja venäläisen kansanperinteen. Puškinin Ruslan ja Ljudmila runoelma seurasi aikanaan tätä traditiota. Mihail Heraskov oli ajan vaikutusvaltaisimpia runoilijoita ja kirjallisia toimijoita. Hänen ja hänen vaimonsa runoilija Jelizaveta Neronovan kotona Moskovassa 1760-luvulla kokoontunutta opiskelijapiiriä on sanottu Venäjän ensimmäiseksi kirjallisuussalongiksi.
Venäläisen romaanin uranuurtajia 1700-luvulla olivat Fjodor Emin, Mihail Tšulkov ja Matvei Komarov. Monet heidän romaaneistaan olivat bestsellereitä, joista otettiin uusintapainoksia aina 1900-luvulle asti. Venäläinen romaani oli vakiintunut kirjallisuudenlajiksi ennen 1830-luvun romantiikan historiallisia romaaneja ja seikkailukertomuksia.
Komedian johtava nimi oli Ivan Jelagin. Denis Fonvizin oli 1700-luvun lopun merkittävin näytelmäkirjailija, joka ivasi näytelmissään despoottisia maanomistajia ja aateliston ranskalaisuuden ihailua. Hänen esikuvinaan olivat mm. Antioh Dmitrijevitš Kantemirin satiirit.
Keisarillisen historioitsija Nikolai Karamzinin, 12-osainen Istoriya gosudarstva rossiyskogo (ven. История государства Российского), Venäjän valtion historia, vuosilta 1816–1829 on venäläisen kirjallisuushistorian merkkiteos, eikä pelkästään ensimmäinen Venäjän valtion historiikki. Hän vaikutti myös kirjakieleen käyttämällä ranskalaistettua sanastoa ja syntaksia kirkkoslaavin kustannuksella. Hän oli 1700-luvun lopun merkittävin kirjailija, jonka tuotanto ja toiminta enteilivät jo seuraavaa kirjallisuuden taitekohtaa, romantiikan murrosta.