stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Legend of Zelda: Link’s Awakening
Myynti

Alkuperäisen version 3,83 miljoonaa myytyä ja DX-version 2,22 miljoonaa myytyä kappaletta tekevät yhteenlaskettuna pelistä myydyimmän Game Boy -alustoille tehdyn The Legend of Zelda -pelisarjan pelin.
Aiheesta muualla

The Legend of Zelda: Link's Awakening Zelda.comissa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
The Legend of Zelda: Link's Awakening MobyGamesissa (englanniksi)
The Legend of Zelda: Link's Awakening DX MobyGamesissa (englanniksi)
The Legend of Zelda -pelisarja
| --- | --- |
Pääsarjan pelit::  The Legend of Zelda  The Adventure of Link  A Link to the Past  Link’s Awakening  Ocarina of Time  Majora’s Mask  Oracle of Ages  Oracle of Seasons  Four Swords  The Wind Waker  Four Swords Adventures  The Minish Cap  Twilight Princess  Phantom Hourglass  Spirit Tracks  Skyward Sword  A Link Between Worlds  Tri Force Heroes  Breath of the Wild  Tears of the Kingdom 
Spinoff-pelit::  Zelda LCD -pelit  Freshly-Picked Tingle’s Rosy Rupeeland  Link's Crossbow Training  Ripening Tingle’s Balloon Trip of Love  Hyrule Warriors 
Uudelleenjulkaisut::  BS Zelda  BS Zelda: Kodai no Sekiban  A Link to the Past/Four Swords  Ocarina of Time Master Quest  Ocarina of Time 3D  The Wind Waker HD  Majora's Mask 3D  Twilight Princess HD 
CD-i-pelit::  Link: The Faces of Evil  Zelda: The Wand of Gamelon  Zelda’s Adventure 
Kokoelmat::  Collector’s Edition 
Julkaisemattomat::  The Triforce Trilogy  Mystical Seed of Courage 
Universumi::  Hahmot Link  Prinsessa Zelda  Ganon  Midna  Tingle  Hyrule 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:The Legend of Zelda: Link's Awakening
Käännös suomeksi
Ngabo Ngawang Jigme

| Ngabo Ngawang Jigme ང་ཕོད་ངག་དབང་འཇིགས་མེད་ |
| --- | --- |
 Ngabo Ngawang Jigme pitämässä puhetta vuonna 1954.
Henkilötiedot
Syntynyt: helmikuu 1910 Lhasa
Kuollut: 23. joulukuuta 2009 Peking
Ngabo Ngawang Jigme (tiibetiläisin aakkosin ང་ཕོད་ངག་དབང་འཇིགས་མེད་) (helmikuu 1910 – 23. joulukuuta 2009) oli tiibetiläinen virkamies, joka toimi erilaisissa hallinnollisissa ja sotilaallisissa tehtävissä ensin itsenäisessä Tiibetissä ja sittemmin Kiinan vallan alaisuudessa. Hän oli Kiinan–Tiibetin sodan päättäneiden neuvottelujen tiibetiläisen puolen johtaja. Kiinalaisessa hallinnossa hän toimi muun muassa Kiinan kansan neuvoa-antavan poliittisen konferenssin puheenjohtajana ja Tiibetin autonomisen alueen hallinnon puheenjohtajana.
Elämäkerta

Ngabo syntyi Lhasassa helmikuussa 1910. Hänen perheensä kuului paikalliseen ylimystöön. Ngabo opiskeli tiibetiläistä kirjallisuutta, ja myöhemmin hän opiskeli myös Britanniassa. Vuonna 1932 hän astui Tiibetin armeijan palvelukseen ja hänestä tuli myöhemmin sen komentaja. Vuonna 1950 hänestä tuli Dhochi eli vapaasti kääntäen kenraalikuvernööri Itä-Tiibetin alueelle. Hän johti tiibetiläisten sotajoukkojen vastarintaa maahan hyökänneitä kiinalaisia joukkoja vastaan. Hänen joukkonsa tuhottiin Chandossa käydyssä taistelussa, ja hän antautui kiinalaiselle kenraali Wang Chinille 19. lokakuuta 1950. Tämän jälkeen hän johti tiibetiläisiä Kiinan kanssa käydyissä rauhanneuvotteluissa ja allekirjoitti rauhansopimuksen, jolla Tiibet liitettiin Kiinaan. Tämän jälkeen hän toimi erilaisissa hallinnollisissa tehtävissä Xizangin autonomisella alueella, joka oli muodostettu valloitetusta Tiibetistä. Tämän lisäksi hän toimi myös Pekingissä. Vaikka hän toimikin Kiinan hallinnossa, hän myös arvosteli Kiinan Tiibetin hallintoa. Ngabo kuoli 99-vuotiaana 23. joulukuuta 2009 pekingiläisessä sairaalassa.
Elämäkerta > Yksityiselämä

Ngabolla oli vaimo, jonka kanssa hänellä oli 10 lasta. Hänen poikansa Jigme Ngapo lähti Kiinasta 1980-luvulla ja työskenteli sittemmin tiibetiläisjärjestöissä Yhdysvalloissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ngabo Ngawang Jigme Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Kroatia  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Ngabo Ngwang Jigme (oikealla) ja puhemies Mao rauhanneuvotteluissa 1951.
Marko Kilpi

| Marko Kilpi |
| --- | --- |
 Marko Kilpi vuonna 2023.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. toukokuuta 1969 (ikä 55) Rovaniemi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, poliisi, poliitikko
Kirjailija
Tyylilajit:  rikoskirjallisuus
Esikoisteos:  Jäätyneitä ruusuja (2007)
Palkinnot
 Vuoden johtolanka -palkinto 2008 Savonia-palkinto 2012 
Aiheesta muualla
www.markokilpi.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Marko Tapio Kilpi (s. 19. toukokuuta 1969 Rovaniemi) on suomalainen dekkarikirjailija, dokumentaristi, näyttelijä, poliisi ja poliitikko. Hän on toiminut vuodesta 2019 kokoomuksen kansanedustajana Savo-Karjalan vaalipiiristä.
Elämä ja ura > Varhaiset vaiheet ja poliisiura

Kilpi syntyi Rovaniemellä, mutta hänen perheensä muutti Kuopioon hänen ollessaan kaksivuotias.
Kilpi on varsinaiselta ammatiltaan poliisi. Hän aloitti opiskelun Tampereen Poliisikoulussa 28-vuotiaana toimittuaan sitä ennen oman media-alan yrityksensä johdossa. Valmistumisensa jälkeen hän on työskennellyt vuodesta 2000 Kuopion poliisissa. Hänen virkanimikkeensä on vanhempi konstaapeli.
Kilpi on ollut mukana Jimin Poliisit-televisiosarjassa kolmella tuotantokaudella, ensimmäisen kerran sarjan keväällä 2015 esitetyllä seitsemännellä kaudella.
Elämä ja ura > Kirjallinen ura

Kilven esikoisdekkari Jäätyneitä ruusuja julkaistiin syksyllä 2007. Kirjan päähenkilö on työharjoittelussa entisessä kotikaupungissaan oleva poliisi Olli Repo, joka on siirtynyt poliisiksi mainosalalta. Vaikka Kilpi onkin pyrkinyt realistiseen kuvaukseen, kirjan hahmot ja tapahtumat ovat hänen mukaansa täyttä fiktiota. Hän voitti vuonna 2008 esikoisteoksellaan Suomen dekkariseuran Vuoden johtolanka -palkinnon. Kesä-heinäkuussa samana vuonna julkaistiin 16:ssa sanomalehdessä Kilven kirjoittama kesädekkari Veriveljet.
Helmikuussa 2009 julkaistiin Kilven toinen romaani, Kadotetut, jonka kustansi Gummerus. Teos oli Finlandia-palkintoehdokkaana.
Vuonna 2011 ilmestyi Kilven kolmas romaani Elävien kirjoihin. Hänet palkittiin teoksesta Savonia-kirjallisuuspalkinnolla vuonna 2012. Romaanin pohjalta tehtiin elokuva 8-pallo, jonka ohjasi Aku Louhimies. Helmikuussa 2013 ensi-iltansa saanut elokuva kuvattiin osittain Kuopiossa. Hollywoodilainen filmiyhtiö Tapestry Films osti keväällä 2015 kirjan elokuvaoikeudet. Kilven neljäs romaani Kuolematon ilmestyi vuonna 2013.
Kuolemattoman jälkeen Kilpi alkoi kirjoittaa rikosromaanisarjaa Undertaker, jonka on suunniteltu kattavan kuudesta kahdeksaan teosta. Sen ensimmäinen osa Undertaker – kuolemantuomio julkaistiin huhtikuussa 2017. Sarjan päähenkilö on rikollista kaksoiselämää viettävä hautausurakoitsija Jarmo Kivi.
Rikoskirjallisuuden lisäksi Kilpi on kirjoittanut myös lastenkirjan Konstaapeli Kontio: näkymätön vaara, joka julkaistiin vuonna 2010. Kilpi on osuuskuntamuotoisen kustantamo Crime Timen perustajajäsen.
Elämä ja ura > Dokumentaristin työ

Kilpi on myös dokumenttiohjaaja. Hänen ensimmäisen dokumenttinsa Miekka ja leijona kertoo hänen opiskeluaikaisesta kämppäkaveristaan, yli 30-vuotiaana poliisiopinnot aloittaneesta entisestä metsurista. Dokumentti esitettiin Yleisradion TV2-kanavan Pohjantähden alla -sarjassa lokakuussa 2000.
Myös kolme hänen muuta dokumenttiaan esitettiin samassa sarjassa. Kolmen nuoren hengen vieneestä, Kuopion Väinölänniemessä elokuussa 2002 tapahtuneesta auto-onnettomuudesta kertova Viimeinen kaahaus esitettiin televisiossa maaliskuussa 2003, Kilven neljännen lapsen syntymästä kertova Kotona syntynyt marraskuussa 2004 ja Piispaa kyydissä, jossa piispa Wille Riekkinen on mukana kuopiolaispoliisien päivystyskeikalla, uudenvuodenpäivänä 2006.
Vuonna 2002 Kilpi teki Tiehallinnon tilaustyönä dokumentin Maisemagalleria valtatie 5:n varrella sijaitsevasta Maisemagalleriasta.
Elämä ja ura > Poliittinen ura

Kilven ura politiikassa alkoi kuntavaaleista 2017, joissa hän tuli kokoomuksen ehdokkaana valituksi Kuopion kaupunginvaltuustoon. Eduskuntavaaleissa 2019 hänet valittiin kansanedustajaksi Savo-Karjalan vaalipiiristä 9 208 äänellä. Hän oli vaalipiirin toiseksi eniten ääniä saanut ehdokas kristillisdemokraattien Sari Essayahin jälkeen. Kilpi on ollut kesäkuusta 2019 eduskunnan lakivaliokunnan ja tarkastusvaliokunnan varsinainen jäsen sekä hallintovaliokunnan ja tulevaisuusvaliokunnan varajäsen.
Yksityiselämä

Kilvellä ja hänen puolisollaan on neljä lasta.
Teokset

Jäätyneitä ruusuja.  Helsinki:  Nemo, 2007.  ISBN 978-952-5613-48-3
Kadotetut.  Helsinki:  Gummerus, 2009.  ISBN 978-951-20-7970-4
Konstaapeli Kontio: Näkymätön vaara.  (Kuvat: Janne Markkanen)  Helsinki:  Gummerus, 2010.  ISBN 978-951-20-8217-9
Elävien kirjoihin.  Helsinki:  Gummerus, 2011.  ISBN 978-951-20-8358-9
Kuolematon.  Helsinki:  Gummerus, 2013.  ISBN 978-951-20-9307-6
Undertaker: Kuolemantuomio.  Helsinki:  CrimeTime, 2017.  ISBN 978-952-289-325-3
Undertaker: Kuolemanenkeli.  Helsinki:  CrimeTime, 2018.  ISBN 978-952-289-434-2
Undertaker: Kuolemanlaakso.  Helsinki:  CrimeTime, 2019.  ISBN 978-952-289-522-6
Undertaker: Kuoleman kosketus.  Helsinki:  CrimeTime, 2020.  ISBN 978-952-291-855-0
Undertaker: Kuolemanpelko.  Helsinki:  CrimeTime, 2021.  ISBN 978-952-382-113-2
Undertaker: Kuolemankauppiaat.  Helsinki:  CrimeTime, 2023.  ISBN 978-952-382-377-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marko Kilpi Wikimedia Commonsissa
.aspx Marko Kilpi Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Marko Kilven verkkosivut
Marko Kilpi Elonetissä.
Marko Kilpi: Undertaker – kuolemanenkeli Kirjastokaista-video
Kilpi & Kadotetut Aamun kirjassa Ylen Elävä arkisto.
Kilpi & Elävien kirjoihin Aamun kirjassa Ylen Elävä arkisto. 21.4.2011.
Salvén, Kimmo: Kirjailija Marko Kilpi: Miten minusta tuli dekkarikirjailija? Kantti.net. 24.2.2012.
Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 2019–2023 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (37):  Autto  Eestilä  Grahn-Laasonen  Häkkänen  Heinonen  Heikkinen  Ikonen (2019–2021)1  Jokinen  Kaleva (2021–2023)2  Kanerva (2019–2022)3  Kauma  Kaunisto  Keto-Huovinen  Kilpi  Kinnunen (2021–2023)1  Kiuru  Koulumies  Kopra  Laiho  Marttinen  Multala  Mykkänen  Orpo  Pelkonen  Risikko  Rydman (2019–2022)4  Sankelo  Sarkomaa  Satonen  Sirén  Sjöblom  Talvitie  Tolvanen  Valkonen (2022–2023)3  Valtonen  Vartiainen (2019–2021)2  Vestman  Vikman  Virolainen  Wallinheimo  Zyskowicz 
 1 Anna-Kaisa Ikonen siirtyi Tampereen pormestariksi elokuussa 2021, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Jari Kinnunen.  2 Juhana Vartiainen siirtyi Helsingin pormestariksi elokuussa 2021, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Atte Kaleva.  3 Ilkka Kanerva kuoli 14. huhtikuuta 2022, hänen tilalleen eduskuntaan nousi Ville Valkonen.  4 Wille Rydman erosi kokoomuksen eduskuntaryhmästä 22. kesäkuuta 2022 ahdistelukohun myötä. 
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 2023–2027 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (48):  Aalto-Setälä  Autto  Castrén (2024–)  Eestilä  Fagerström  Grahn-Laasonen  Häkkänen  Hänninen  Heinonen  Heikkinen  Ikonen  Jukkola  Jäntti  Kaleva  Kauma  Kaunisto  Kaunistola  Keto-Huovinen  Kilpi  Kinnari  Kiuru  Kopra  Koulumies  Lahdenperä  Laiho  Limnéll  Lindberg  Marttinen  Multala  Mykkänen  Orpo  Paasi (2024–)  Partanen  Päivärinta  Risikko  Salla (2023–2024)  Sammallahti  Sarkomaa  Satonen  Sirén  Talvitie  Toveri (2023–2024)  Valkonen  Valtola  Valtonen  Vestman  Vikman  Väyrynen  Wallinheimo  Zyskowicz 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Eduskunta  Yle
Hirvas (Rovaniemi)

Hirvas on taajama ja kaupunginosa Nelostien, Kemi–Rovaniemi-rautatien ja Kemijoen varrella Rovaniemellä Lapin maakunnassa, noin 11–18 kilometriä keskustasta etelään. Kylä sijaitsee Kemijoen länsirannalla. Taajama levittäytyy rautatien ja Kemijoen väliselle alueelle peltoaukeina ja metsäsaarekkeina. Taajamassa on toiminut peruskoulun ala-asteen (aik. kansakoulun) lisäksi myös metsäalan oppilaitoksia.
Valtatie 4 on alueen tärkein liikenneväylä. Aiemmin Kemijoki ja sen rinnalle rakennettu rautatie toimivat tärkeinä kulkuväylinä. Rautateiden henkilö- ja tavaraliikenne Hirvaalla on päättynyt Hirvaan rautatieaseman lakkauttamisen myötä.
Hallitseva maisematekijä on Kemijoki. Valajaskosken alapuolella olevan Isosuvannon jälkeen joki kapenee Rautiosaaren kohdalla, levenee jälleen, nyt Hirvassuvannoksi ja kapenee taas Peterinniemen kohdalla. Entisen metsäkoulun alueen jälkeen joki levenee järvimäiseksi, seuraavan voimalaitoksen altaaksi.
Hirvaan kohdalla jokeen laskee Hirvasoja Hirvasmutkassa sekä Tuomioja Häkinvaaran alapuolella.
Entinen Hirvaan metsäopisto (virall. Rovaniemen metsäopisto, aik. Rovaniemen metsäkoulu ja alkuaan Rovaniemen metsänvartijakoulu), rautatien länsipuoli ja Peterinniemen alueet ovat metsäistä Hirvasojan painanteeseen asti, mistä alkaen aukeaa näkymiä joelle. Vanhalla yleiskaava-alueella tie kulkee hyvin lähellä joen rantaa. Maamerkkeinä toimivat koulurakennus ja etelästä tullessa myös Valajaskosken voimalaitoksen ja padon rakenteet. Alueen länsipuolella nousee laakea Jussilanvaara. Vähän ennen Tuomiojaa maasto alkaa nousta kohti Häkinvaaraa, joki jää kauemmas maantiestä ja maisema muuttuu taas metsäiseksi.
Pinnanmuodot

Vedenpinnan korkeus Valajaskosken voimalaitoksen yläpuolella on +74,1 m ja padon alapuolella +63,0 m. Rannat ovat Valajaskosken jälkeen loivat.
Maasto kohoaa joen länsipuolella kohti Häkinvaaraa ja nelostien länsipuolella kohti Kalliovaaraa, joka onkin Alakemijoen yleiskaava-alueen korkein kohta – yli 160 m merenpinnan yläpuolella.
Häkinvaarasta laskeudutaan lähelle jokea, ja tien metsäpuolella kohoaa Jussilanvaara. Hirvasojan alue on alavaa, ja Peterinniemen tienoilla maasto kohoaa hieman Vinsanselän/Kalliokummun alueelle.
Lähteitä

Issakainen, Katri: Hirvas : kylän elämää ja historiaa, Hirvaan kylähistoria, Rovaniemen maalaiskunnan kulttuuritoimi, 1997.
Rovaniemen kaupunginosat ja kylät
Alakorkalo
Ala-Nampa
Auttinseutu
Hirvas
Jaatila
Juotasniemi
Karvonranta
Katajaranta
Kauko
Kiiruna
Kivitaipale
Kolpene
Korkalovaara
Koskenkylä
Lehtojärvi
Leipee
Lohiniva
Marrasjärvi
Marraskoski
Meltaus
Misi
Muurola
Narkaus
Niesi
Nivankylä
Nivavaara
Norvajärvi
Oikarainen
Ojanperä
Olkkajärvi
Ounasrinne
Paavalniemi
Patokoski
Pekkala
Perunkajärvi
Petäjäinen
Pisa
Pullinranta
Pöykkölä
Rantaviiri
Rautiosaari
Ruikka
Saarenkylä
Sinettä
Santamäki
Sonka
Syväsenvaara
Tapionkylä
Tennilä
Teollisuuskylä
Tiainen
Tuhnaja
Vaarala
Vanttausjärvi
Vanttauskoski
Vennivaara
Viiri
Vikajärvi
Välijoki
Ylikylä
Yli-Nampa
Vuoden 1896 kesäolympialaisten mitalitaulukko

Olympiakilpailujen voittajat palkittiin hopeamitalilla.
Vuoden 1896 kesäolympialaisissa jaettiin nykyisen laskutavan mukaan 43 kultamitalia eri olympiakilpailujen voittajille. Kultamitaleita ei kuitenkaan vuonna 1896 jaettu, vaan olympiavoittajat palkittiin hopeamitalilla, oliivipuun oksalla ja diplomilla. Toiseksi tullut palkittiin kuparimitalilla, laakerinoksalla ja diplomilla. Kolmanneksi tulleelle ei jaettu palkintoja. Mitaleissa oli kuvattuna Ateenan Akropolis ja toisella puolella oli kuvattu Zeus, joka piti kädessään maapalloa.
Kansainvälinen olympiakomitea ei julkaise olympiakilpailuista virallisia mitalitaulukoita, joten taulukot eivät ole virallisia rankingtaulukoita. Varhaisimpien olympiakilpailujen mitalitaulukot on laadittu myöhemmin helpottamaan vertailua myöhempiin olympiakisoihin. Taulukot on laskettu nykyisen laskutavan mukaan, siten että ensimmäinen olisi ansainnut kultamitalin, toinen hopeaa ja kolmas pronssia.
Vuoden 1896 olympialaisiin osallistui 14 maata ja lisäksi mukana oli sekajoukkue, joka koostui useamman kuin yhden maan urheilijoista. Mitaleille pääsi nykyisen laskutavan mukaan 10 maata, sekä sekajoukkue.
Mitalitaulukko

| Vuoden 1896 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Sija | Vuoden 1896 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Maa | Vuoden 1896 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Kultaa | Vuoden 1896 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Hopeaa | Vuoden 1896 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Pronssia | Vuoden 1896 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Yhdysvallat | 11 | 7 | 2 | 20 |
| 2 |  Kreikka | 10 | 18 | 19 | 47 |
| 3 |  Saksa | 6 | 5 | 2 | 13 |
| 4 |  Ranska | 5 | 4 | 2 | 11 |
| 5 |  Iso-Britannia | 2 | 3 | 2 | 7 |
| 6 |  Unkari | 2 | 1 | 3 | 6 |
| 7 |  Itävalta | 2 | 1 | 2 | 5 |
| 8 |  Australia | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 9 |  Tanska | 1 | 2 | 3 | 6 |
| 10 |  Sveitsi | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 11 |  Sekajoukkue | 1 | 0 | 1 | 2 |
| Yhteensä | Yhteensä | 43 | 43 | 36 | 122 |
Lähde: Athens 1896 Olympic Medal Table International Olympic Committee. Viitattu 8.8.2022. (englanniksi)
Aimery de Lusignan

| Aimery de Lusignan |
| --- | --- |
 Kyproksen kuningas Aimeryn sinetti. Kääntöpuoli esittää Aimerya kruunattuna ja istumassa valtaistuimella, pitelemässä valtakunnanomenaa ja valtikkaa. Teksti: + AIMERICVS DEI GRA[TIA] REX IER[USA]L'M ET CIPRI (Aimery, Jumalan armosta Jerusalemin ja Kyproksen kuningas) Kääntöpuolella kolme Jerusalemin tärkeintä monumenttia: Pyhän haudan kirkko, Daavidin torni ja Kalliomoskeija. Kirjoitus: + CIVITAS · REGIS · REGVM OMNIVM (kaikkien kuningasten kuninkaan kaupunki)
Kyproksen kuningaskunta
Valtakausi:  1196–1205
Kruunajaiset:  syyskuu 1197
Seuraaja:  Hugues I
Jerusalemin kuningaskunta, yhteishallinto Isabella I:n kanssa
Valtakausi:  1198–1205
Kruunajaiset:  tammikuu 1198
Edeltäjä:  Isabella I
Seuraaja:  Isabella I

Syntynyt:  n. 1153 / ennen 1155
Kuollut:  1. huhtikuuta 1205
Puoliso:  Eschiva d'Ibelin (naim. n. 1176, k. 1196) Isabella I (naim. 1198, k. 1205)
Lapset:  Bourgogne, Toulousen kreivitär; Helvis, Antiokian ruhtinatar; Hugues I, Kyproksen kuningas; Sibylla, Armenian kuningatar; Melisende, Antiokian ruhtinatar; Amalric
Suku:  Lusignan
Isä:  Hugues VIII de Lusignan
Äiti:  Burgundia de Rancon
Aimery de Lusignan (lat. Aimericus; kreikk. Amorí); kutsuttu virheellisesti Amalriciksi tai Amauryksi aikaisemmassa historiankirjoituksessa; (n. 1153 / ennen vuotta 1155 – 1. huhtikuuta 1205) oli Kyproksen ensimmäinen kuningas, joka hallitsi vuodesta 1196 aina kuolemaansa asti. Hän hallitsi myös Jerusalemin kuninkaana avioiduttuaan Jerusalemin kuningatar Isabella I:n kanssa, jure uxoris vuodesta 1197 aina kuolemaansa asti.
Aikaisemmat historiantutkijat kutsuivat häntä virheellisesti nimellä Amalric tai ranskalaisittain Amaury, mutta asiakirjatodisteet osoittavat, että häntä todella kutsuttiin Aimericukseksi, joka on erillinen nimi, vaikka se sekoitettiin joskus Amalricukseen jo keskiajalla. Englantilainen historioitsija Steven Runciman ja muut nykyajan historioitsijat kutsuvat häntä virheellisesti Jerusalemin kuningas Amalric II:ksi, koska he sekoittivat hänet kuningas Amalric I:een.
Suku

Aimery oli Hugues "le Vieux" VIII de Lusignanin (1106–1110 tai 1125 jälkeen – 1165 -1171) ja Fontenayn dame, Bourgundie de Ranconin viidenneksi vanhin poika kaikkiaan kuudesta veljeksestä. Lusignanin suku oli ollut tunnettu ristiretkeläissuku Poitoussa sukupolvien ajan. Hänen isoisoisänsä, Hugues VI de Lusignan kaatui Ramlan taistelussa vuonna 1102. Aimeryn isoisä Hugues VII de Lusignan osallistui toiseen ristiretkeen. Aimeryn isä oli mennyt Pyhään maahan vuonna 1163, jossa joutui muslimien vangiksi Harimin taistelussa ja kuoli vankeudessa vuonna 1165-1171.
Vanhin veli Hugues de Lusignan (n. 1141–1169) hallitsi isänsä kanssa vuodesta 1164 lähtien; Robert de Lusignan kuoli lapsena n. 1150; Geoffroy de Lusignan (ennen 1150–1216) oli Moncontourin, Soubisen, Vouventin ja Merventin herra sekä Jaffan ja Askalonin kreivi vuosina 1191-1193, saapui Pyhään maahan kolmannen ristiretken mukana vuonna 1188 rankaisuna kapinoinnistaan Ranskassa ja osallistui Akkon valtaukseen vuonna 1191. Hän luopui kreivin arvonimistä palattuaan Ranskaan. Hänen puolisoitaan olivat Humberge de Limoges sekä Vouventin ja Merventin dame Eustache de Chabotin; Pierre de Lusignan (ennen 1155 – joulukuun 1174 jälkeen);  Guy de Lusignan, josta tuli Jerusalemin kuningas ennen Aimeryä ja Kyproksen kuningas hänen jälkeensä sekä nuorin veli Guillaume de Lusignan de Valence (1163 jälkeen – ennen 1208) kihlautui Beatrix de Courtenayn, Edessan kreivi Joscelin III:n tyttären kanssa vuonna 1186, mutta avioliitto ei toteutunut.
Aimery liittyi kapinaan Poitouta hallinnutta Englannin Henrik II:ta vastaan vuonna 1168 Robert de Torignin kronikan mukaan, jonka Henrik murskasi. Aimery lähti Pyhään maahan ja asettui Jerusalemin valtakuntaan. Hänet vangittiin taistelussa ja pidettiin vankeudessa Damaskoksessa. Suosittu perimätieto, jonka kirjasivat ylös ensimmäisinä 1200-luvulla eläneet kronikoitsijat Filippo di Novara (n. 1200 – n. 1270) ja Jaffan ja Askalonin kreivi, juristi Jean d'Ibelin (1215–1266) väittivät, että Jerusalemin kuningas Amalric I lunasti hänet henkilökohtaisesti.
Kronikoitsija Ernoul, jonka luotettavuus on kyseenalaistettu, väitti, että Aimery oli kuningas Amalric I:n entisen puolison kreivitär Agnes de Courtenayn rakastaja. Aimery avioitui ennen vuotta 1176 Eschiva d'Ibelinin (1160–1196) kanssa, joka oli Balduin d'Ibelinin ja Richelda de Beisanin vanhin tytär, Balduin oli yksi Jerusalemin kuningaskunnan vaikutusvaltaisimmista aatelisista. Amalric I kuoli vuonna 1174 ja häntä seurasi Agnes de Courtnayn kanssa saatu 13-vuotias poika Balduin IV, joka sairasti lepraa. Aimerysta tuli hovin jäsen appensa tuella. Aimeryn nuorempi veli Guy de Lusignan avioitui vuonna 1180 Balduin IV:n sisaren, leskeksi jääneen prinsessa Sibyllan kanssa huhtikuussa 1180.
Hallitsija > Kyproksen herra

Guy de Lusignan kuoli toukokuussa 1194 ja testamenttasi Kyproksen vanhemmalle veljelleen Geoffroylle, joka oli jo vuonna 1193 palannut takaisin Moncontouriin tai Poitouhun Ranskaan, joten Guyn vasallit valitsivat Aimeryn uudeksi herrakseen. Henrik I vaati oikeutta tulla kuulluksi Kyproksen kruununperimyksessä, mutta Kyproksen aateliset jättivät hänet huomiotta. Samoihin aikoihin Henrik vaihtoi Aimeryn tilalle Jean d'Ibelinin Jerusalemin konnetaabelina.
Aimery tajusi, että Kyproksen rahakammio oli lähes tyhjä, koska hänen veljensä Guy oli kronikoitsija Ernoulin mukaan antanut suurimman osan saaren maaomaisuudesta kannattajilleen. Hän kutsui vasallinsa koolle. Korostettuaan, että jokainen heistä omisti enemmän maata mitä hänellä itsellään oli, hän suostutteli heidät yksitellen "joko väkisin tai ystävyydellä tai sopimalla" luovuttamaan osan maavuokratuloistaan ja maistaan.
Aimery lähetti suurlähetystön paavi Celestinus III:n luo ja pyysi tätä perustamaan roomalaiskatolisia hiippakuntia Kyprokselle. Hän lähetti myös edustajansa Rainier de Gibeletin keisarin Henrik VI :n luo ehdottaen, että tämä tunnustaisi keisarin ylivallan, jos keisari lähettäisi hänelle kuninkaan kruunun. Aimery halusi ensisijaisesti turvata keisarin avun mahdollista Bysantin hyökkäystä vastaan, mutta halusi myös vahvistaa omaa legitimiteettiään kuninkaana. Rainier de Gibelet vannoi uskollisuutta Henrik VI:lle Aimeryn puolesta Gelnhausenissa lokakuussa 1196. Keisari, joka oli päättänyt johtaa ristiretken Pyhään maahan, lupasi kruunata Aimeryn kuninkaaksi henkilökohtaisesti. Hän lähetti Brindisin ja Tranin arkkipiispat viemään kultaisen valtikan Aimerylle symbolina tämän oikeudesta hallita Kyprosta.