stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bamako
Talous

Bamako on Malin tärkein taloudellinen keskus, jonka osuus koko maan bruttokansantuotteesta on 36 %. Voimakkaasta väestönkasvusta huolimatta kaupungin taloudellisen kilpailukyvyn ja tuottavuuden kasvu ovat Länsi-Afrikan muita kaupunkikeskuksia selvästi heikompia. Bamakon taloutta hallitsevat pienet mikroyritykset ja epävirallinen talous, jonka työpaikkojen osuus kaikista kaupungin työpaikoista oli Maailmanpankin vuonna 2019 julkaistun selvityksen mukaan 68%.
Bamakon haasteena on nopea kaupungistuminen ja väestönkasvu, joiden seurauksena kaupungissa on paljon työttömyyttä ja tarpeisiin nähden alikehittyneet julkiset palvelut. Kaupungin taloudellista kehitystä hidastavat erityisesti pula koulutetusta työvoimasta, kehittymätön perusinfrastruktuuri, puutteet informaatioteknologian käyttöönotossa, puutteellinen ja suunnittelematon maa-alojen käyttö sekä liikenteen ongelmat. Esimerkiksi vuonna 2016 Bamakon asukkaista 11 prosentilla oli pääsy Internetiin, mikä oli selvästi Länsi-Afrikan 20 prosentin keskiarvoa vähemmän. Afrikalle tyypillisesti bamakolaiset käyttävät kiinteiden Internet-yhteyksien sijasta matkapuhelimia, mutta harvoin muuhun kuin puheluihin tai tekstiviesteihin.
Kaupunkiin kuljetetaan maaseudulta tuotteita sekä ulkomaankauppaa että paikallista kulutusta varten. Bamakossa käydään kauppaa muun muassa kullasta, riisistä, puuvillasta, karjasta ja kolapähkinöistä. Kaupungin teollisuuteen kuuluu puolestaan tekstiili-, keramiikka- ja lääketeollisuutta. Teollisuusyritysten osuus työpaikoista oli vuonna 2019 kuitenkin vain 7 %.
Kulttuuri

Bamako tunnetaan maailmanlaajuisesti erityisesti musiikista. Musiikilla on kaupungissa ainakin Songhain valtakunnan aikaan juontava kuuden vuosisadan mittainen historia. Bamako on ollut kulttuurien risteys, jossa alueen eri heimojen perinteet sekoittuvat:  Saharan tuaregit, Timbuktun songhait, Malin eteläosien mandinkat, vuoristojen dogonit, Wasulun bambarat ja wasulunkat, Keski-Malin fulbet ja heidän perinteensä ovat kohdanneet Bamakossa.
1990-luvulla Salif Keitasta ja Ali Farka Tourésta tuli maailmantähtiä ja Bamakosta keskus, joka veti puoleensa sekä turisteja että paikallisia muusikkoja ja tuottajia. Robert Plantin, Ry Cooderin, John Lee Hookerin ja Manu Chaon kaltaiset kansainväliset tähdet kävivät kaupungissa levyttämässä tai soittamassa paikallisten muusikkojen kanssa.
Suurin osa Bamakon asukkaista on muslimeja, mutta kaupungissa on myös uskonnollisina vähemmistöinä kristittyjä ja animisteja.lähde?
Ystävyyskaupungit

Angers, Ranska, vuodesta 1974 lähtien
Bobo Dioulasso, Burkina Faso
Dakar, Senegal
Leipzig, Saksa
Rochester, New York, Yhdysvallat, vuodesta 1975 lähtien
São Paulo, Brasilia
Kuuluisia Bamakossa syntyneitä

Jean Tigana, ranskalainen jalkapallovalmentaja
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Matkaopas aiheesta Bamako Wikivoyagessa (englanniksi)
Bamako at Cités du Monde (ranskaksi)
The Bamako Appeal (englanniksi)
Mali Music Scene article in the New York Times (englanniksi)
Music samples article in the New York times (englanniksi)
| n k Afrikan pääkaupungit |
| --- | --- |
Pääkaupungit:  Abuja, Nigeria  Accra, Ghana  Addis Abeba, Etiopia  Alger, Algeria  Antananarivo, Madagaskar  Asmara, Eritrea  Bamako, Mali  Bangui, Keski-Afrikan tasavalta  Banjul, Gambia  Bissau, Guinea-Bissau  Brazzaville, Kongon tasavalta  Conakry, Guinea  Dakar, Senegal  Djibouti, Djibouti  Dodoma, Tansania  Freetown, Sierra Leone  Gaborone, Botswana  Gitega, Burundi  Harare, Zimbabwe  Jamestown, Saint Helena  Juba, Etelä-Sudan  Kairo, Egypti  Kampala, Uganda  Khartum, Sudan  Kigali, Ruanda  Kinshasa, Kongon demokraattinen tasavalta  Libreville, Gabon  Lilongwe, Malawi  Lobamba, Swazimaa  Lomé, Togo  Luanda, Angola  Lusaka, Sambia  Malabo, Päiväntasaajan Guinea  Mamoudzou, Mayotte  Maputo, Mosambik  Maseru, Lesotho  Mbabane, Swazimaa  Mogadishu, Somalia  Monrovia, Liberia  Moroni, Komorit  Nairobi, Kenia  N’Djamena, Tšad  Niamey, Niger  Nouakchott, Mauritania  Ouagadougou, Burkina Faso  Port Louis, Mauritius  Porto-Novo, Benin  Praia, Kap Verde  Pretoria, Etelä-Afrikka Bloemfontein  Kapkaupunki  Rabat, Marokko  Saint-Denis, Réunion  São Tomé, São Tomé ja Príncipe  Tripoli, Libya  Tunis, Tunisia  Victoria, Seychellit  Windhoek, Namibia  Yaoundé, Kamerun  Yamoussoukro, Norsunluurannikko 
Malin alueet
Bamako (pääkaupunkipiiri)
Gao
Kayes
Kidal
Koulikoro
Mopti
Ségou
Sikasso
Timbuktu
Erlend Loe

| Erlend Loe |
| --- | --- |
 Erlend Loe vuonna 2007.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. toukokuuta 1969 (ikä 55) Trondheim
Kansalaisuus:  norjalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Esikoisteos:  Tatt av kvinnen
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Erlend Loe (s. 24. toukokuuta 1969 Trondheim) on norjalainen kirjailija. Hän on tehnyt myös musiikkivideoita ja lyhytelokuvia sekä työskennellyt psykiatrisessa sairaalassa ja opettajana.
Tehokeinoinaan Loe käyttää liioittelua ja naivismia.
Loen joulun alla 2011 ilmestynyt teos Fvonk kertoo fiktiivisestä pääministeristä, jonka nimi on Jens (viittaa pääministeri Jens Stoltenbergiin). Kirja oli lähes valmis, kun Norjassa tapahtui Utøyan joukkosurma. Loe kirjoitti kirjan melkein kokonaan uudestaan.
Teokset > Suomennetut teokset

Supernaiivi. Suomentanut Outi Menna. Like, 1998. (Naiv. Super, 1996.)
L. Suomentanut Outi Menna, Like, 2000. (L, 1999.)
Maria & José. Kuvitus Kim Hiorthøy. Suomentanut Outi Menna. Like, 2002. (Maria & José, 1994.)
Tosiasioita Suomesta. Suomentanut Outi Menna. Like, 2002. (Fakta om Finland, 2001.)
Kala. Suomentanut Tuula Tuuva. WSOY, 2003. (Fisken, 1994.)
Naisen talloma. Suomentanut Outi Menna. WSOY, 2003. (Tatt av kvinnen, 1993.)
Kurtin käytöshäiriö. Suomentanut Tuula Tuuva. WSOY, 2003. (Kurt blir grusom, 1995.)
Kurt on tärkeä. Kuvittanut Kim Hiorthøy. Suomentanut Tuula Tuuva. WSOY, 2004. (Kurt quo vadis?, 1998.)
Doppler. Suomentanut Outi Menna. Johnny Kniga, 2005. (Doppler, 2004.)
Kurtilla keittää. Kuvittanut Kim Hiorthøy. Suomentanut Tuula Tuuva. WSOY, 2005. (Kurt koker hodet, 2005.)
Volvon kuorma-autot. Suomentanut Outi Menna. Johnny Kniga, 2006. (Volvo Lastvagnar, 2006.)
Shakespearen salaisuus. Petter Amundsen. Suomentanut Outi Menna. Johnny Kniga, 2007. (Organisten, 2006.)
Muleum. Suomentanut Outi Menna. Johnny Kniga, 2008. (Muleum, 2007.)
Kurttila. Piirrokset Kim Hiorthøy. Suomentanut Tuula Tuuva-Hietala. WSOY, 2009. (Kurtby, 2008.)
Hiljaiset päivät Nigellan lumoissa. Suomentanut Outi Menna. Johnny Kniga, 2011. (Stilla dagar i Mixing Part, 2009.)
Kurt kuriirina. Suomentanut Tuula Tuuva-Hietala. WSOY, 2012.
Niin loppuu maailma sellaisena kuin me sen tunnemme. Suomentanut Outi Menna. Johnny Kniga 2016. (Slutten på verden slik vi kjenner den, 2015.)
Teokset > Suomentamattomia teoksia

Den store røde hunden (1996)
Jotunheimen, bill.mrk. 2469 (2000)
Fvonk, 2011
Esikolumbiaaniset intiaanikulttuurit

Mayaintiaanien rakentama Uxmalin temppeli.
Inkakaupunki Machu Picchu.
Esikolumbiaaniset intiaanikulttuurit tarkoittavat Amerikan mantereella vallinneita muinaisia kulttuureita ja yhteiskuntia ajalla ennen eurooppalaisten (alkaen Kristoffer Kolumbuksesta) saapumista. Niihin lukeutuvat yhtä lailla niin varhaisten paleointiaanien alkeelliset elintavat kuin myöhempien aikakausien sivilisaatiot, joiden korkeakulttuuriin sisältyi monumentaalista arkkitehtuuria, monimutkaisia poliittisia rakennelmia ja merkittäviä keksintöjä tähtitieteen ja matematiikan alalta.
Useimmat esikolumbiaaniset sivilisaatiot katosivat ennen eurooppalaisten saapumista ja ne tunnetaan ainoastaan arkeologisten kaivausten perusteella. Tunnetuimmat korkeakulttuuriset paikat olivat mayojen kaupunkivaltiot sekä asteekkien ja inkojen imperiumit. Myös Kolumbian intiaanikulttuurit voidaan luokitella kehittyneiden joukkoon, samoin Pohjois-Amerikassa kukoistanut Mississippin kulttuuri sekä Arizonan ja New Mexicon pueblokulttuuri, jotka sisälsivät orastavaa sivilisaatiokehitystä. Muualla Amerikan mantereilla eli samaan aikaan eri kulttuurivaiheissa olevia ihmisiä, jotka kalastivat, keräilivät, metsästivät tai viljelivät maata sivilisoitumattomissa pienissä leirikunnissa.
Intiaanikulttuurien kehitys > Amerikan asuttaminen ja varhainen kivikausi

Y-kromosomimuutosten perusteella ensimmäisten ihmisten arvellaan vaeltaneen Amerikkaan Siperiasta noin 18 000–15 000 eaa. Heidän uskotaan yleisesti ylittäneen kuivana olleen Beringinsalmen. Radiohiiliajoituksen (C-14-menetelmä) mukaan monista eri paikoista Amerikkaa on tehty löytöjä 13 500–12 900 vuotta vanhoista ihmisasutuksista. Tulokkaat ovat tulleet monena aaltona, viimeisen muuttoaallon tavoittaessa Amerikan mantereen noin 6000 eaa. Tähän ryhmään kuuluvat ihmiset ovat nykyisten aleutien, inuitien ja jupikien varhaisia esivanhempia.
Varhainen paleointiaanien kulttuuri muistutti Euroopan jääkauden ajan myöhäispaleoliittisia metsästäjäkulttuureja. Näistä ihmisistä tuli pitkien etäisyyksien kävelijöitä, joiden metsästysmaat saattoivat yltää lähes 400 kilometrin päähän. Jotkut ryhmät palasivat samalle alueelle useita kertoja. Heidän riistaansa kuuluivat monet jääkauden aikaiset suuret eläinlajit kuten mammutit, mastodontit, kamelit, sapelihammastiikerit, myskihärät ja tapiirit. Arkeologit ovat löytäneet merkkejä myös jättiläiskokoisista laiskiaisista, vyötiäisistä, majavista ja hirviösusista. Santa Rosan saarelta noin 70 kilometrin päässä Etelä-Kalifornian rannikolta on kaivauksissa löydetty jäännöksiä sadoista kääpiökokoisista mammuteista.
Suurriistan metsästäjät käyttivät aseinaan teräväkärkisiä keihäitä ja sytyttivät joskus maaston tuleen ajaessaan eläinlaumat yli jyrkänteen, jossa ne tapettiin kivittämällä tai keihäin. Saltvillestä Virginiasta on löydetty mastodonttien tappopaikka, jota on käytetty mahdollisesti jo 12 550–11 950 eaa. Hieman myöhempään ajankohtaan viittaavat vastaavat löydökset ovat pääosin Arizonasta.
Intiaanikulttuurien kehitys > Suurriistan  katoaminen

Noin 11 000 eaa. paleointiaanit alkoivat tehdä edeltäjiään tehokkaampia ja selvästi erottuvia keihäänkärkiä, joita löydettiin ensimmäisenä Clovisin kaupungista New Mexicosta. Löytöpaikkansa mukaan nimetty clovis-kulttuuri levisi nopeasti läpi Amerikan mantereen. Tämän kulttuurin aikakaudella suurriista hävisi. Jotkut tutkijat uskovat paleointiaanien harjoittaman ylimetsästyksen olleen joukkotuhon suurin syy. Tätä ei kuitenkaan pidetä yleisesti uskottavana selityksenä eläinten katoamiseen, vaan todennäköisempänä tuhon aiheuttajana ovat olleet noin 10 000 vuotta sitten tapahtunut ilmastonmuutos. Pitkän kuivan ajanjakson jälkeinen ilman nopea lämpiäminen näännytti sukupuuttoon 20 veden puutteesta kärsinyttä suureläinlajia.
Clovis-kulttuuri katosi suurriistan myötä. Ainutta eloonjäänyttä suureläintä, pitkäsarvista biisonia, metsästävä Folsom-kulttuuri nousi hallitsevaan asemaan noin 8000 eaa. Heidän jäljillään jatkoivat myöhemmät Plano- ja Plainview-kulttuurit, jotka on mielletty lähinnä Suurille tasangoille. Näiden kulttuurien aikakauden lopulla noin 4500 eaa. oli selvä muutosvaihe monipuolisempaan elämäntapaan alkanut kaikkialla Pohjois-Amerikassa. Tasangot muuttuivat lyhytruohoisiksi laitumiksi ja niin ihmiset kuin eläimetkin siirtyivät kohti itää Mississippijoen varrelle ja sen yli. Väkiluvun lisääntyessä keräilyn ja sittemmin maanviljelyn merkitys kasvoi, ja väestö asettui asumaan paikoilleen. Varhaisesta keräilystä ja viljelystä kertovat monet löydetyt jauhinkivet ja survimet. Vaiheittain paleointiaanit jakautuivat moniin kieliryhmiin. Laajoille alueille syntyi elämäntapa, jossa metsästettiin, kalastettiin ja kerättiin kasveja liikkumalla vuodenaikojen mukaan pieninä ryhminä.
Maanviljelyn yleistyminen alueittain synnytti yhä lisääntyvää kiinteää kyläasutusta, joka keskittyi vesistöjen ääreen. Uskonnollinen elämä saattoi yhdistää erillään eläviä kyläkuntia ja kaupunkeja. Jotkut kylät kehittyivät voimakkaiksi päällikkökunniksi ja ensimmäiset näistä muotoutuivat valtioiksi noin vuonna 1000 eaa.
Intiaanikulttuurien kehitys > Maanviljelyn alku

Etelä-Amerikan intiaanikulttuurien kehityksen kärkialueella Perussa alkoi puutarhaviljely noin 8000–6000 eaa. Alussa viljeltiin kurpitsaa, papua, avokadoa ja paprikaa. Luultavasti maanviljely alkoi alueilla, joilla oli korkeusvaihteluista johtuvia pieniä ”mikroympäristöjä”, ja laskeutui alaville maille vasta myöhemmin. Koska puutarhavihanneksia ei osattu säilöä, laajamittainen viljely ei kannattanut pitkään aikaan, ja siirtyminen viljelyyn oli hitaampaa kuin Lähi-idässä viljelyn alkuaikoina. Näin keräily, kalastus ja metsästys olivat pitkään pääasiallinen ravinnon lähde. Maissin edeltäjää teosinttiä saatettiin viljellä Meksikon eteläosan Balsasin laaksossa jo lähes 9000 vuotta sitten..
Tehuacánin laaksossa Etelä-Meksikon vuoristossa näkyy asteittainen kehitys keräilytaloudesta kohti maissin viljelyä. Esihistoriallisen maissin jäännöksiä on löydetty viidestä Tehuacánin luolasta. Varhaisimmat näistä jäänteistä on ajoitettu siellä vuosien 5200–3400 eaa. välille. Myöhemmin viljeltyjen maissinjätteiden joukossa näkyi selkeä kehitysketju, jonka tulosta ovat monet Meksikossa edelleen viljeltävistä lajikkeista. Maissia voitiin varastoida pitkiä aikoja. On melko varmaa, että viljelykasveja on etsitty vuosituhansien kokeiluiden avulla. Perussa maissinviljely saattoi alkaa Meksikosta saadun mallin mukaan. Meksikossa metsästys ja keräily menettivät merkityksensä pääasiallisena ravinnon lähteenä 2000–1500 eaa. ja Perun ylängöillä 3200–700 eaa.
Andien ylänköjen yleisin viljelykasvi oli peruna, joka menestyy yli neljän kilometrin korkeudessa, toisin kuin maissi. Amazonian alueilla maniokin on uskottu menneen suosiossa maissin edelle. Pohjois-Amerikan itäisillä metsämailla ensimmäinen viljelykasvi oli auringonkukka (Helianthus annus) viimeistään 2250 eaa. Sen siemenistä puristettiin öljyä moniin eri tarkoituksiin. Samalta aikakaudelta on myös mantelikurpitsan viljely, joka toi maanviljelyn Suurten järvien pohjoispuolelle. Myös maa-artisokkaa (Helianthus tuberosus) ja savikkaa (Chenopidium berlandieri) käytettiin ravinnonlähteinä, samoin monia harvinaisempia kasviksia, jotka luokitellaan lähinnä rikkaruohoiksi. Naisten osuus eri ryhmien taloudessa kasvoi merkittävästi maanviljelyn myötä.
Intiaanikulttuurien kehitys > Maanviljelyn kehitys ja sivilisaatio

Kastelu- ja pengerviljely alkoi Perussa viimeistään noin 2800–2600 eaa. ja Keski-Amerikassa noin 1500 eaa., kun olmeekit kehittivät kivistä muuratun ja painovoimalla toimivan maanalaisen vesijohtoverkoston keinotekoiseksi kastelujärjestelmäksi. Pengerviljely mahdollisti maanviljelyn esimerkiksi vuoristossa. Asteekit rakensivat chinampoja, vesikasveista ja mudasta kelluvia puutarhasaaria, ja mayat suosivat kaskiviljelyä. Nämä kehittyneet viljelytekniikat mahdollistivat suuren väestönkasvun. Perun varhaisimmat suuret seremoniakeskukset, joissa oli temppeleitä, olivat Supéjoen laaksossa Huaca de los Idolosissa ja Huaca de los Sacrificiosissa noin 2900 eaa. Samana aikakautena Perun rannikolle syntyi suuria keskuksia: Caral, Aspero, Huaca Prieta ja El Paraiso sekä ylängölle La Galgada, Huaricoto ja Kotosh.
Ensimmäiset keskukset kävivät kauppaa ympäristönsä kanssa ja hankkivat tavaroita, joita eivät itse kyenneet tuottamaan. Rannoilla asuvat asperolaiset pyydystivät suuria määriä anjoviksia ja sardiineja kun taas Caral ja muut sisämaan kaupungit tuottivat kastelun avulla erilaisia kasviksia, hedelmiä ja puuvillaa (Gossypium barbarense).  Nykyään sen on syrjäyttänyt toinen lajike Gossypium hirsutum, josta saadaan suurin osa maailman sadosta.
Intiaanikulttuurien kehitys > Keramiikka

Ensimmäiset löydökset muinaisesta keramiikasta ovat peräisin Taperinhan ja Pedra Pintadan luolista Amazonjoen varrelta Brasiliasta. Löydöksen alkuperä on jäljitetty vuoteen 6000 eaa. Perussa syntyi suuria Caralin kaltaisia keskuksia noin 2800–2600 eaa., ja aikaisemmin Kolumbian ja Ecuadorin kautta Brasiliasta kulkenut keramiikka yleistyi siellä noin 2000 eaa. Pohjois-Amerikan intiaanit keksivät keramiikan kuitenkin vasta 2500 eaa. Sen ikäistä keramiikkaa löytyy Keski-Amerikasta ja Pohjois-Amerikan koillisosista.
Nämä kaksi erilaista keramiikkatyyppiä erosivat jonkun verran toisistaan. Kumpikin tyyppi levisi kaupankäynnin mukana ja sekoittui nopeasti toisiinsa. Poltetusta savesta tehtyjä astioita käytettiin muun muassa viljan säilytykseen tuholaisten estämiseksi. Tämä mahdollisti viljan varastoinnin ja käytön myös "rahana". Aluksi savesta tehdyt keramiikkatyöt olivat koristeettomia ja rosopintaisia, mutta nopeasti esineiden muoto muuttui sirommaksi ja niihin alkoi ilmestyä erilaisia piirroksia. Pieniä savifiguureita alettiin luoda ihmisen tai eläinten kuviksi uskonnollisen taiteen ilmauksena. Mesoamerikan vanhin keramiikka on löydetty Guerrerosta Puerto Marquesista ajalta noin 2400 eaa., ja Tehuacanin laaksosta 2300 eaa. Karibianmerellä keramiikka alkoi Salanoid-kulttuurissa noin 2000 eaa.
Pohjois-Amerikan intiaanikulttuurit

Pohjois-Amerikan esikolumbiaanisen kauden kulttuurillisesti merkittävin ajanjakso alkoi noin 1000 eaa. – 200 jaa. vaikuttaneesta Adena-kulttuurista. Kummunrakentajien tekemät erikokoiset maakummut toimivat kunnioitettujen johtajien hautaholveina ja alueen kaupankäynti laajeni. Adenan kanssa osittain päällekkäinen Hopewellin perinne jatkui noin vuoteen 700 jaa. ja jatkoi edeltäjänsä aloittamaa kehityskaarta. Kaupankäynti laajeni etelässä Floridaan, pohjoisessa Kanadaan ja lännessä lähelle Kalliovuoria. Eri materiaaleista tehdyt taide-esineet kulkeutuivat joka puolelle mannerta ja hautakummuista rakennettiin yhä suurempia.
Hopewellin perinnettä jatkoi Mississippin kulttuuri, jonka piiriin luokiteltuja arkeologisia paikkoja on löydetty Mississippijoen varrelta aina Floridasta Wyomingiin läntisten rajojen yltäessä Oklahomaan. Tässä kulttuurissa kummunrakentajat erikoistuivat suuriin temppelikumpuihin. Papit ja kuninkaalliset asuivat kumpujen huipulla ja omasivat suuren määräämisvallan alaisiinsa nähden. Tiedemiehet ovat rinnastaneet monia piirteitä Mesoamerikan asteekkien yhteiskuntaan.
Nykyisessä Illinoisissa sijainnut Cahokia (600–1350 jaa.) edusti tunnetuinta Mississippin kulttuuria ja oli oman aikakautensa suurimpia metropoleja. Se rakennettiin rehevälle maaseudulle neljän joen yhtymäkohtaan ja siitä muodostui vilkkaasti liikennöity satamakaupunki. Lisäksi Cahokia toimi vieri viereen ahtautuneiden maanviljelijöiden suurena keskittymänä. Vuodesta 1200 eteenpäin rankkasateet aiheuttivat puuttomaksi hakatun kaupungin ympäristössä suuria mutavyöryjä ja padotut joet tulvivat maissipelloille tuhoten monet sadot. Nälänhätä, mahdolliset kaupunkilaisten keskinäiset erimielisyydet ja lisääntyneet luonnonkatastrofit hajaannuttivat väestöä ja vuoteen 1350 mennessä Cahokia oli autioitunut. Sen jälkeen ei Meksikon pohjoispuolelle noussut koskaan yhtä suurta intiaanien yhteisöä.
Merkittävin varhaisen Pueblo-kulttuurin keskus oli Chato Canyonissa New Mexicossa. Alueen kukoistuskausi ajoittui vuosiin 600–1200 jaa. ja se sisälsi useita kaupunkeja noin 13 neliökilometrin alueella. Suurin löydetty raunio on nimetty Pueblo Bonitoksi (’kaunis kylä’) ja se käsitti yli 600 huonetta neljässä kerroksessa. Tärkeitä muinaisten intiaanien keskuksia oli myös Mesa Verde, joka kukoisti Coloradossa vuosien 600–1300 jaa. välisenä aikana.
Keski-Amerikan eli Mesoamerikan intiaanikulttuurit

Maissin viljely johti suurten kylien syntyyn Meksikonlahden seuduilla, jonne kehittyi noin 1800–1200 eaa. suuria olmeekkien päällikkökuntia. Mesoamerikassa nousi monia voimakkaita sivilisaatioita, kuten Teotihuacán. Näiden perinteitä jatkoivat muun muassa tolteekit ja asteekit, jotka loivat Teotihuacánin tapaan molemmat suurvallan. Varsinaisena valtiona pidetään vasta mayojen ja sapoteekkien kaupunkivaltioita. Sapoteekkikulttuuri syntyi noin 500 eaa. Mesoamerikkalaiset uskonnot perustuivat monilta osin ihmisten uhraukseen. Heidän kauppaverkostonsa ulottui laajoille alueille. Olmeekit, mayat ja muut Mesoamerikan yhteisöt olivat edelläkävijöitä matematiikassa ja astrologiassa.
Eteläisessä Meksikossa ja Keski-Amerikan pohjoisosissa kukoistaneen Maya-kulttuurin huippu saavutettiin heidän oman kalenterinsa mukaan vuonna 790. Ensimmäiset kalenterin merkinnät olivat vuodelta 292 jaa. ja päättyivät lopullisesti vuoteen 909. Tuona aikana heidän miljooniin asukkaisiin kasvanut yhteiskuntansa koki huimaavan nousun ja omiin virhearviointeihin perustuneen tuhon. Lähes sata vuotta jatkunut kuivuus mayojen ydinalueilla oli liikaa kansalle, joka oli kuluttanut loppuun kaikki omat luonnonvaransa.
Parhaiten kaikista ”Kadonneista siviilisaatioista” tunnetuksi tulleet asteekit muodostivat 1100-luvulla voimakkaan kolmiliiton Meksikon keskiosiin. Kuningas ja aateliset pyörittivät asteekkivaltion taloutta, joka jakaantui valtion ja yksityisten omistamaan sektoriin. Heidän temppeliensä pyramidien huipuilla uhrattiin tuhansia vankeja auringolle. Espanjalainen tutkimusmatkailija Hernán Cortés miehineen ja intiaaniliittolaisineen tuhosi vuosina 1519–1521 asteekkien valtakunnan ja samalla sen perinteet, joiden juuret juonsivat tuhat vuotta vanhemmasta Teotihuacánista.
Etelä-Amerikan intiaanikulttuurit

Chavin-kulttuuri nousi hallitsevaan asemaan Andien pohjoisilla ylänkömailla Perussa 700 eaa. Sen valtakausi kesti kristillisen aikakauden alkuun, jolloin sen luhistumisen korvasivat paikalliskulttureista kehittyneet Tiwanakun ja Warin suuret valtiot. Teknisesti edistyksellinen Warin suurvalta levittäytyi Chavinin paikalle kun Tiwanaku puolestaan otti hallitsevan aseman Titicacajärvellä. Rannikon valtioista mainittakoon Lambayeque. Ajanlaskun alussa syntynyt Moche oli kuningaskuntamainen valtio, jonka seuraajat Tiahuanaco, Chimor ja inkat loivat omat imperiuminsa.
Keski-Andien reuna-alueille syntyi valtiota heikompia päällikkökuntia, muiden muassa Kolumbiaan Muisca. Vuonna 1491 inkat hallitsivat valtakuntaa, joka oli suurempi kuin Kiinan Ming-dynastia tai Iivana Suuren alaisuudessa kasvava Venäjä. Inkojen maa käsitti Amazonian pohjoiset sademetsät, ylettyi läpi Andien huippujen ja laajeni Perun rannikon autiomaihin. Heillä oli käytössään lähes 40 000 kilometrin pituinen tieverkosto, joka johti kaukaisten valtioiden maatiloille ja yhä uusille rakennustyömaille. Inkat kehittivät myös ainutlaatuisen kirjoitustyylin quipun (puhuvat solmut), joka mahdollisesti muistutti binäärijärjestelmää. Erityiset ”Solmujen vartijat” pystyivät lukemaan kirjoituksen juoksuttamalla sormensa solmujen yli. Espanjalaiset valloittajat raivostuivat, kun quipujen kuvaukset tapahtumista olivat ristiriidassa heidän omien näkemystensä kanssa ja määräsivät poltettaviksi Perun kaikki solmitut nuorat vuonna 1582. Espanjalaiset murskasivat inkojen imperiumin saman vuosisadan aikana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Esikolumbiaaniset intiaanikulttuurit Wikimedia Commonsissa
Esikolumbiaaniset intiaanikulttuurit
| --- | --- |
Yleistä:  Intiaanien alkuperä  Paleointiaanit  Amerikan historia 
Pohjois-Amerikka:  Pohjois-Amerikan intiaanit  Arkaainen kausi  Arkaaisen kulttuurin alueet  Jälkiarkaaiset kulttuurit  Kanadan kivikausi  Kanadan kilven arkaainen perinne  Alaskan varhaiset arktiset kulttuurit 
Keski-Amerikka:  Mesoamerikan intiaanikulttuurit  Mesoamerikan intiaanikulttuurien muotoutumisvaihe 
Etelä-Amerikka:  Etelä-Amerikan intiaanikulttuurit  Keski-Andien intiaanikulttuurit  Perun varhaiskeraaminen kausi  Pohjois-Andien intiaanikulttuurit  Ecuadorin intiaanikulttuurit  Kolumbian intiaanikulttuurit 
Beringin maasilta.
Hirviösusi (Canis dirus) oli yksi Amerikan mantereen sukupuuttoon kuolleesta eläinlajista, josta on löytynyt merkkejä Ohiosta ja Indianasta.
Inkojen aikaisia pengermiä on yhä käytössä Písacissa, Perussa.
Inkojen vanhaa keramiikkataidetta.
Pueblo Boniton rauniot idästä katsottuna.
Asteekkien pydamidi St. Cecilia Acatitlanissa Meksikossa.
Chavin-kulttuurin kivikaiverrus.
Inkojen quipu, ”solmukirjoitus”.