stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
C. E. Carlson
Kirjallinen tuotanto

Carlson kirjoitti sekä suomeksi että ruotsiksi. Hänen johdollaan laadittiin Sitran tulevaisuutta käsittelevä teos Suomen talous 2010. Hänen omia tekstejään on koottu teokseen Puheita ja kirjoituksia 1974–1985. Vuonna 1999 ilmestyi Carlsonin kirjoittama Fiskars-yhtiön historia Fiskars 350.
Nuoren miehen sota 1941–1944 (1993) on Carlsonin muistelmateos rintamavuosilta. Sotaan joutuessaan hän oli 18-vuotias. Hän ei keskity niinkään sodan kulun ja taisteluiden kuvaamiseen kuin kertoo siitä, millaista nuorten miesten elämä rintamalla ylipäänsä oli: asemasotavaiheen erilaiset vapaa-ajan harrastukset, opiskelu, kirjeiden odottaminen ja toisaalta toverien kuoleman kohtaaminen.
Teokset

Suomen talous 2010. Suomen Itsenäisyyden juhlavuoden 1967 rahasto, 1981. Sarja B. ISSN 0355-1986
C. E. Carlson, Tauno Olkkonen, Pentti Kallio, Teollisuustalous. Tietomies, 1982.
Puheita ja kirjoituksia 1974–1985. Helsinki 1986. Suomen itsenäisyyden juhlavuoden 1967 rahasto. Sarja B. ISSN 0355-1989
Nuoren miehen sota 1941–1944. Gummerus, 1993. ISBN 951-20-4326-2
Fiskars 350. Otava, 1999. Suom. Pirkko Carlson. ISBN 951-1-16325-6
Aiheesta muualla

Haastattelu: Problemet är hur det ska gå med låglöneindustrin. Affärsmagasinet Forum, 22.9.1971, nro 1971-14, s. 28–29.  ISSN 0533-070X  Artikkelin verkkoversio. (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Ala-Lemun kartano

| Ala-Lemun kartano |
| --- | --- |

Sijainti:  Lemunniemi, Kaarina
Koordinaatit:  60°23′17.4″N, 22°18′22.3″E
Rakennustyyppi:  Kartano
Valmistumisvuosi:  Nykyinen päärakennus vuodelta 1767.
Suunnittelija:  Christian Friedrich Schröder
Omistaja:  Lemon kartano Oy
Julkisivumateriaali:  puu
 Kartanoa on laajennettu 1800-luvulla sekä ulkoasua on muokattu 1920-luvulla klassiseen tyyliin. 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ala-Lemun kartano sijaitsee Kaarinassa, Varsinais-Suomen maakunnassa. Kartanon alueella olevien talojen historiaa tunnetaan 1400-luvulta alkaen. Varsinaisen kartanon historia tunnetaan vuodesta 1567 alkaen. Kartanon nykyisen, 1767 valmistuneen päärakennuksen on suunnitellut Christian Friedrich Schröder.
Historia

Alalemu, josta käytettiin myös nimitystä Lemunniemi (Lemonäs), oli 1400- ja 1500-luvulla kaksitaloinen kylä. Kartano perustettiin 1500-luvulla. 1400-luvun lopulla toinen Alalemun kylän taloista siirtyi prebendatiloina Turun tuomiokirkolle.
Toinen tila (nykyinen kartano) jatkoi talonpoikaistalona muuttuakseen 1557 Eerik Haakoninpoika Slangin rälssitaloksi. Talo säilytti rälssioikeutensa ns. isossa reduktiossa 1683, jolloin moni tila menetti rälssioikeutensa. Näin kävi Alalemun kylän toiselle talolle, joka oltuaan tuomiokirkon prebendatilana, peruutettiin 1530-luvulla kruunulle ja annettiin sitten 1564 ikuisena rälssinä kihlakunnantuomari Niilo Perttelinpojalle ja tämän kuoltua 1567 linnanvouti Juhana Booselle ja hänen perillisilleen. Tämä rälssitila menetti rälssioikeutensa 1680-luvulla ja päätyi 1696 Ylilemun Greulan ratsutilan augmentiksi.
Alalemun rälssikartano muotoutui 1763 alkaneessa isojaossa ja isojaon tarkistuksissa. Vanha sarkajakoinen viljelymuoto väistyi ja viljeltävät alat saatiin suurempiin lohkoihin isojaon tarkoituksen mukaisesti.
Piispa Mennanderin poika Carl Fredrik ehdotti tontin siirtämistä länteen päin Niemenpellolle (nykyinen paikka). Uudella paikalla olisi laajin ja kaunein näkymä merelle, jonka rannat muuodostavat perspektiivin kuin teatterin kulissit.
Uudesta kartanon rakennuspaikasta Greulan omistaja hovisihteeri Anders Mondolin ja Alalemun rälssitilan omistaja piispa Kaarle Mennander sopivat keskenään isojaon yhteydessä 1764. Rakennus tuli alueelle, joka oli kuulunut Mondelinin omistukseen. Samassa kokouksessa sovittiin linjaus nykyiselle tielle, joka johtaisi ”vanhalle kylätielle”. Tie paalutettiin vasta vuoden 1897 lopulla.
Vuosina 1808–1809 käydyn Suomen sodan aikana Ruotsin armeija nousi maihin kartanon rannassa marssiakseen Turkuun. Kartanon alueella on nähtävillä maavallitus, kanuunakukkula. Se sijaitsee omenapuutarhan ja sen eteläreunaa kulkevan peltotien eteläpuolella on noin 30 metrin pituisena pitkänomaisena maavallina. Kanuunakukkulan luona on suuri tammi, jonka sanotaan olevan istutetun maihinnousussa kaatuneen majuri Anders Wilhelm Ramsayn kuolinpaikalle.
Rakennukset

Kartanon nykyisen, 1767 valmistuneen päärakennuksen on suunnitellut Christian Friedrich Schröder. Kartanon rakentaminen aloitettiin kesällä 1765, jolloin vanha päärakernnus siirrettiin entiseltä tontilta ja uuden rakennuksen perustukset muurattiin sekä alettiin rakentaa navettaa, kellari ja lato. Seuraavan vuoden keväällä valmistui riihi ja luuva (riihen puintihuone) ja kesällä päärakennus nousi paikalleen. Päärakennuksen muuraus ja sisustustyöt kestivät vielä jonkun aikaa ennen kuin rakennus lopulta otettiin käyttöön kesällä 1767.
Kartanon pihapiirin alkuperäisiin rakennuksiin kuuluivat lampuotin asunto (se lienee nykyinen väentupa) ja kahdesta vuonna 1729 valmistuneesta hirsirakennuksesta yhdistelmä, jossa toisessa päässä oli sauna ja toisessa kasvihuone, kaksi vilja-aittaa, suurempi ja pienempi. Asuinpihasta länteen oli työväen asuintupa ja olkikattoinen riihi. Karjapihan muodostivat talli, lehminavetta, härkätalli, lampola ja kolme rehulatoa. Lemun taistelun yhteydessä ruotsalaiset purkivat tuulimyllyn saadakseen puumateriaalia puolustusvallituksiin.
Rakennuksen kumpaankinn päätyyn liitettiin myöhemmin matala siipi, joita keittiösiipi on vanhempi. Oletettavasti tämä rakennus on tehty 1800-luvun alussa. Toisen päädyn talvipuutarhan lienee rakennuttanut kreivi August Armfelt noin 1900.
Seuraavan kerran kartanon ulkoasua on muokattu 1920-luvulla klassiseen tyyliin. Kartanon rakennuksiin kuuluivat silloin 700-neliöisen päärakennuksen lisäksi väentupa, vuonna 1925 rakennettu talli, aitta 1800-luvun lopulta, kaksi vajaa, 1925 rakennettu kotitarvemylly, puutarhurin ja talonmiehen asunnot sekä rantasauna.
Nykyisin majoituskäytössä olevaan päärakennukseen on huoneiden lisäksi rakennettu kokoustiloja. Väentupa, puutarhurin asunto ja vajat ovat myös majoituskäytössä, ja vuonna 2007 otettiin käyttöön tallin yhteyteen rakennetut ravintolatilat.
Kartanon puutarha

Ala-Lemun alkuperäisestä puutarhasta ei ole olemassa kuvallista tai kirjallista selvitystä. Ala-Lemuun oletetaan perustetun neliruutuinen puutarha eli parterri. Siihen viittaavia todisteita voidaan havaita edelleen.
Kartanoalueen puutarhan perusti piispa Kaarle Mennander vuonna 1767 kartanorakennuksen yhteydessä. Puutarhan perustamista ja hoitoa valvoi jo suunnitellut 1700-luvulla kasvitieteilijä ja professori Pehr Kalm. Aivan alussa puutarhaan istutettiin omenapuita sekä karviais- ja viinimarjapensaita. Piispan poika Carl Fredrik Mennander lähetti Tukholmasta muun muassa omenan, kirsikan, luumun, kriikunan ja päärynän siemeniä ja taimia sekä erilaisten keittiökasvien siemeniä. Vuosina 1893–1922 kolmen kreivin aikana puutarhaa laajennettiin ja aloitettiin hedelmäpuiden suurviljely. Yli 400 puun tarha kukoisti.
Omistussuhteet

| Omistusvuodet | Omistaja |
| --- | --- |
1400-luvun alussa: Kristiina ja poikansa Juhana Hjärne
1445: Henrik Hjärne (Kristiina, Juhan ja Henrik olivat ruotsalaisia talonomistajia)
1500 alkupuolella: Talo muuttui rälssitaloksi
1557: Wiurilan herra ja linnanvouti Eerik Hakoninpoika Slang
1580: Kemiön Bölen herra Erik Martinpoika
1600 luvun alussa: Suomen ratsuväen marski Anders Boije, Slangin vävy
1618: Sotapäällikkö Arvid Hannunpoika Stålarm ja leski Hebla Stålarm
1660 - 1668: Jahtimestari Erik Boije, Heblan vävy
1668 - 1671: Sofia Beuraeus, em. leski
1671 - 1675: Sofia Beuraeusin perilliset
1675: Elin Thorvöst, raatimies Henrik Schefferin leski
1687 - 1703: Elin Thorvöstin perilliset
1704 - 1732: Raatimies, kauppias Karl Scheffer
1732 - 1763: Taivassalon kirkkoherra Karl Beckman
1764 - 1777: Arkkipiispa Kaarle Mennander
1777 - 1778: Akatemian kamreeri Tuomas Björkbom
1778 - 1784: Hovioikeuden varapresidentti Eric Walleen
1785 - 1788: Everstiluutnantti Nils Fredrik von Wallvijk
1778 - 1791: Fredrika Wilhelms (von Wallwijkin vaimo)
1792 - 1793: Valtioneuvos, kreivi Carl Erik Mannerheim
1793 - 1794: Fredrika Charlotta Wilhelms
1795: Värjäri Nordling
1796 - 1798: Ratsumestari Karl K. Uggla
1799 - 1804: Ylitarkastaja Lars Nils Thuring
1805 - 1809: Kihlakunnantuomari Per Johan Ekbom
1810 - 1813: Kultaseppä Anders Törnqvist
1814 - 1858: Turun hovioikeuden asessori, valtioneuvos Carl Fredrik Richter
1858 - 1863: Senaattori Berndt Federley em. vävy
1864 - 1889: Kihlakunnankirjuri Ludvig Landell
1889 - 1890: Elisabeth Landell s. Finkenberg em leski
1891 - 1894: Tohtorinna Adele Indrenius
1894 - 1904: Kreivi August Magnus Armfelt
1904 - 1908: Kreivi, arkkitehti Carl Eugen Armfelt em. veli
1908 - 1922: Kreivi, kassanhoitaja Filip Harald Almfelt em. veli
1922 - 1938: Maanviljelysneuvos, konsuli Eliel Sundström
1938 - 1968: Jan-Erik Sundström
1968 - 1998: Turun kaupunki
1998 - 2011: Varsinais-Suomen Kansallissäätiö
2011 -: Lemon kartano Oy
Sundströmien aika

Kartanon omistaja maanviljelysneuvos Eliel Sundström ja hänen puolisonsa Vava (s. Höckert) ostivat kartanon vuonna 1922. Kartanon päärakennukseen tehtiin muutoksia pohjaratkaisuun, sisustukseen ja ulkoasuun. Samoin rakennettiin puutarhurin asunto, uusi navetta ja siipikarjalle suojat. Ala-Lemun kartano oli 1920- ja 1930-luvulla Ayrshire-rotuisen lypsykarjan ja maatiaislampaiden siitoskeskus sekä opetusministeriön retkeilytila. Kartanosta lähetettiin muualle Suomeen, Ruotsiin ja Norjaan siitoseläimiä (hevosia, lehmiä, lampaita sekä siipikarjaa). Eliel Sundström sai muun muassa Suomen Ayrshire-yhdistyksen kunniapalkinnon Lahden yleisessä kotieläinäyttelyssä vuonna 1927.
Karjanjalostuksen lisäksi kartanossa keskityttiin hedelmätarhaan. Eliel Sundström istutti myös Lemuntien hevoskastanjat kujaksi kartanoon tulevalle tielle. 1960-luvulla ne haluttiin hävittää, mutta poika Jan-Erik Sundström onnistui säästämään puut.
Elielin pojasta Jan-Erik Sundströmistä tuli kartanon omistaja vuonna 1939. Talvisotatalven tulipalopakkaset tuhosivat suuren määrän hedelmäpuita. Kesällä istutettiin tuhoutuneiden puiden tilalle 2000 uutta tainta. Piispa Mennanderin aikaisista omenapuista vielä kaksi antoi satoa 1930-luvulla.
Puutarha laajennettiin 10 hehtaariin ja puutarhatuotteiden lisäksi tärkeimpiä tuotteita olivat vehnä ja sokerijuurikas. Hedelmätarhan lisäksi Jan-Erik aloitti kasvihuoneviljelyn omalla tontilla sekä Friedhemin tilalta vuokratussa kasvihuoneessa. Näissä kasvatettiin kurkkuja ja tomaatteja. Vihanneksia ja yrttejä kasvatettiin hedelmäpuiden välissä. Kartanolla oli 5–7 työhevosta ja niillä Jan-Erik harrasti aktiivisesti raviurheilua.
Sundströmien aika > Kartanon hedelmätarha

Maanviljelysneuvos Eliel Sundström laajensi kolme kreivin hedelmätarhaa, jossa enimmillään oli 4 000–5 000 omena-, kirsikka-, päärynä- ja luumupuuta. Erikoisalana olivat kuitenkin omenapuut. 1930-luvun alussa puutarhan koko oli kuusi hehtaaria. Puutarhassa kasvatettiin muun muassa monia omaperäisiä siemenpuulaatuja ja puutarha luettiin Suomen suurimpien joukkoon. Omenien viljely loppui parissa vuodessa lähes kokonaan 1960-luvun loppupuolella, koska Suomeen alettiin tuoda runsaasti ulkomaista omenaa.
Sundströmien aika > Kartanon omenalajikkeet

Ala-Lemun kartanon omenalajikkeista ei ole olemassa täydellistä luettelointia. 1950-luvulla olevista hedelmälajikkeista on olemassa vain muistitieto.
| Kesälajikkeet | Syyslajikkeet | Talvilajikkeet |
| --- | --- | --- |
| Astrakaani iso kuulas | Harlamovski | Antonovka |
| Bergius | Keltakaneli | Bismarck |
| Gyllenkrokin astrakan | Melba | Cox orange |
|  | Oranie | Cox pomona |
|  | Punainen kaneli | Filippa |
|  | Ruskea kaneli | Lobo |
|  | Sariola | Maglemer |
|  | Sävstaholm | Talvikaneli |
|  | Valkea Kuulas | Wealthy |
|  |  | Åkerö |
Kartanon nykyisyys ja tulevaisuuden näkymät

Jan-Erik Sundströmin myi kartanon Turun kaupungille vuonna 1968. Hänen poikansa Juhani Sundström jäi vuokralaiseksi tilalle, ja piti siellä ravitallia. Vuokrasopimuksen päätyttyä vuonna 1975 Sundströmin ravitalli muutti 19 ravurinsa kanssa Pertteliin. Ala-Lemun kartano oli pitkään Varsinais-Suomen Kansallissäätiön omistuksessa, kunnes se siirtyi yksityiseen omistukseen vuonna 2011.
Ala-Lemun kartanon asemakaavan muutosprosessi on aloitettu lokakuussa 2013. Asemakaavan muutoksen jälkeen kartano tulisi olemaan suunnitellun golf-kentän keskusrakennus. Kartanon alueelle suunnitellaan rakennettavaksi myös loma- ja palveluasuntoja. Kaavamuutoksen arvioidaan tulevan voimaan tammikuussa 2017.
Kirjallisuutta

Innamaa, Kerttu & Kivikoski, Ella & Oja , Aulis: Kaarinan Pitäjän historia osat I-IV.  Kaarina:  Kaarinan historiatomikunta, 1981.
Saresalo, Lassi & Vilppo, Marja-Liisa: Kartano meren rannalla, Elämää ja historiaa Ala-Lemussa, s. 72.  Turku:  Turun Porvarillinen Kulttuuriyhdistys ry., 1986.
Tuomi, Liisa: Ala-Lemun Kartanon Puutarha, s. 16.  Turku:  Turun Porvarillinen Kulttuuriyhdistys ry., 1991.
Lounatvuori, Irma: Rakkaudesta rakennuksiin, s. 201.  Turku:  Turun Museokeskus, 2013.  ISBN 978-951-595-175-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ala-Lemun kartano Wikimedia Commonsissa
Pääsali vuonna 1925.
Ala-Lemun kartanoa 1950-luvulta
Suomen Ayrshire-yhdistyksen kunniapalkinto Lahden yleisestä kotieläinnäyttelystä 1927
Jan-Erik Sundström harjoittelee
Omenasatoa vuonna 1926.
Omenalaatikkomainos.
Caracallan kylpylät

Caracallan kylpylät vuonna 2016
Caracallan kylpylät, Abraham-Louis-Rodolphe Ducros´n kaiverrus, noin vuodelta 1780.
Caracallan kylpylät (lat. Thermae Antoninianae; ital. Terme di Caracalla) olivat Rooman valtakunnassa sijainnut ylellinen rakennuskompleksi, jonka keisari Caracalla rakennutti vuosien 212 ja 216 välisenä aikana. Nykyään kylpylöiden rauniot ovat turistikohde Rooman kaupungissa.
Rakennus > Yleistä

Kompleksi peitti arviolta 13 hehtaarin pinta-alan. Kylpylärakennus oli 228 metriä pitkä, 116 metriä leveä ja arviolta 38,5 metriä korkea. Sitä pystyi käyttämään noin 1 600 kylpijää kerralla.
Rakennuksen seinät oli koristeltu mosaiikeilla, jotka sisälsivät aidonkokoisia kuvia painijoista ja valmentajista sekä erilaisista merihirviöistä ja sankareista. Kylpylässä oli myös useita patsaita, joista suurin osa on viety turvaan muihin museoihin, kuten Vatikaanin museoihin.lähde?
Kylpylä sai vetensä läheisestä Aqua Marcia -akveduktista. Sen ansiosta kylpylöitä voitiin käyttää aina Rooman viimeisiin päiviin asti, jolloin barbaarit tuhosivat akveduktin yrittäessään valloittaa Rooman.lähde?
Koko rakennusta lämmitettiin hypokaustin avulla. Kyseisessä tekniikassa lämmitettiin ensin hiilen avulla suuri määrä vettä, joka sitten virtasi kylpylän lattian alla lämmittäen näin koko rakennusta. Hypokausteja käytettiin vielä 1800-luvulla.lähde?
Rakennus > Kylpyläosasto

Kylpylät itsessään sisälsivät frigidariumin (kylmän huoneen), tepidariumin (lämpimän huoneen) sekä caldariumin (kuuman huoneen). Pohjoissivulla oli natatio, joka oli uima-allas. Natatiolla ei ollut kattoa, ja sitä ympäröivät pronssipeilit, jotka ohjasivat auringonvaloa allasosastolle. Koko allasrakennus oli 6 metriä korkealla alustalla, jotta sen alle voitiin säilöä tavaraa ja sitä voitiin lämmittää erinäisillä uuneilla.lähde?
Rakennus > Muut osastot

Caracallan kylpylät eivät sisältäneet vain altaita, vaan niiden alueelle kätkeytyi muun muassa kirjasto, kaksi palaestraa, useita pylväskäytäviä sekä iso puutarha käytävineen. Kirjastossa oli kaksi eri huonetta, kuten kaikissa muissakin Rooman kirjastoissa: toinen oli kreikan- ja toinen latinankielisille teksteille. Kylpylärakennus oli osaltaan tarkoitettu kulttuurien kohtauspaikaksi, ja siellä solmittiin niin poliittisia kuin kaupallisiakin sopimuksia Rooman valtakunnan aikana.lähde?
Kirjastot olivat sijoitettu rakennuskompleksin itä- ja länsisiipeen, ja koko pohjoissiiveke oli omistettu kaupoille.lähde?
Nykyään

1900-luvun alkupuolella kylpylöiden muotoilua käytettiin inspiroimaan useita moderneja rakennuksia.lähde?
Kylpylöiden raunioihin pääsee nykyään tutustumaan pientä maksua vastaan, joskin alle 18-vuotiaat ja yli 65-vuotiaat EU:n kansalaiset pääsevät tutustumaan raunioihin ilmaiseksi, kuten myös Palatium-kukkulalle ja Colosseumiin.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Caracallan kylpylät Wikimedia Commonsissa
Caracallan kylpylöiden pohjapiirustukset
Caracallan kylpylän raunioista löydetty fresko.
Kaivausten aikana pudonneita paloja kylpylöiden mosaiikkikoristeista
Paavo Castrén

Paavo Castrén Turun Kirjamessuilla 2011.
Paavo Sakari Castrén (s. 3. huhtikuuta 1938 Pielavesi) on klassillisen filologian emeritusprofessori Helsingin yliopistossa. Hän on Suomen johtavia Pompeji-tutkijoita.
Castrénin tieteellinen tutkimus on käsitellyt erityisesti latinalaista epigrafiikkaa, Rooman ja Pompejin sosiaalihistoriaa ja Ateenan ja Rooman myöhäisantiikkia. Hän on julkaissut myös suurelle yleisölle suunnattua tietokirjallisuutta. Teoksestaan Pompejilaisia kohtaloita (Otava) hän sai vuoden 2007 Lauri Jäntin tietokirjapalkinnon. Suomen tietokirjailijat ry palkitsi hänet Tietokirjailijapalkinnolla vuonna 2011. Castrén on yliopisto-opetuksen lisäksi luennoinut usein erilaisissa yleisötilaisuuksissa.
Castrén valmistui filosofian tohtoriksi vuonna 1975. Hän oli Suomen Ateenan-instituutin ensimmäinen johtaja 1984–1988. Paavo Castrén nimitettiin professoriksi 1. elokuuta 1998.
Populaariteoksia

Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: Rooma. Matkailijan opas.  Helsinki:  Gaudeamus, 1982.  ISBN 951-662-399-9
Maassa maan tavalla. Eurooppalaisen tapakulttuurin juurilla.  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20060-3
Pompejilaisia kohtaloita.  Helsinki:  Otava, 2006.  ISBN 951-1-18929-8
Uusi antiikin historia.  Helsinki:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-21594-3
Homeros: Troijan sota ja Odysseuksen harharetket. Helsinki: Otava, 2016. ISBN 9789511296324.
Antiikin myytit. Helsinki: Otava, 2017. ISBN 9789511281214.
Aiheesta muualla

Castrénin kotisivu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
CeBIT

| CeBIT |
| --- | --- |

Järjestämistiheys:  vuosittain
Paikkakunta:  Hannover, Saksa
Ensimmäisen kerran:  1970
Viimeisen kerran:  2018
Kotisivut
Jimmy Wales 2014 on CeBIT Global Conferences, Wikipedia Zero
CeBIT oli Hannoverissa Saksassa vuosittain järjestettävä tietotekniikka- ja tietoliikennealan messutapahtuma vuodesta 1970 vuoteen 2018. Messualueen koko on 400 000 m² ja kävijämäärä noin 700 000. Vuoden 2016 messut järjestettiin 14. – 18. maaliskuuta.
Vuoden 2008 messuille osallistui 5 845 näytteilleasettajaa 77 maasta. Kävijöitä messuilla oli yhteensä 495 000, joista 100 000 Saksan ulkopuolelta.
Nimi CeBIT tulee sanoista Centrum der Büro- und Informationstechnik (suom. Toimisto- ja tietotekniikan keskus).
Yhdysvalloissa on pidetty oma CeBIT-tapahtuma vuodesta 2003.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
CeBIT messujen virallinen kotisivu
Fair Parties (Arkistoitu – Internet Archive)
Giosuè Carducci

| Giosuè Carducci |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. heinäkuuta 1835
Kuollut: 16. helmikuuta 1907 (71 vuotta)
Kirjailija
Salanimi: Enotrio Romano ja Delio Lunese 
 Nimikirjoitus
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Giosuè Carducci (27. heinäkuuta 1835 – 16. helmikuuta 1907) oli italialainen runoilija ja prosaisti, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1906. Häntä pidetään modernin Italian epävirallisena kansallisrunoilijana. Hän toimi myös opettajana ja kääntäjänä ja käänsi Vergiliuksen teoksia ja osia Iliaasta italiaksi. Carducci toimi aktiivisesti myös kulttuuripolitiikassa ja oli muun muassa koulutusta ja kulttuuririentoja järjestävän Società Dante Alighierin perustajajäsen. Hänen poliittiset mielipiteensä olivat ailahtelevaisia, ja hän on kirjoittanut yhtä tulisieluisia tekstejä tasavallan puolesta kuin sitä vastaan. Hänet äänestettiin Senaatiin vuonna 1890.
Carduccin maine kirjailijana perustuu hänen runoihinsa, mutta myös proosatuotanto on laajaa.
Suomennettu runotuotanto

Lähde:
Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa, toim. Aale Tynni, WSOY, 1976 ISBN 951-0-07416-0
Lyyra ja paimenhuilu: runosuomennoksia, V. A. Koskenniemi, WSOY 1917 Verkossa 1 Digi.kirjastot.fi ja verkossa 2 Gutenberg.org
Italian kirjallisuuden kultainen kirja, WSOY 1945
Nobel-kirjailijat: maailmankirjallisuuden mestarit: 1 Otava, Valitut Palat, 1977 ISBN 951-1-04344-7
Rakkausrunoja: valikoima maailmankirjallisuudesta, Helsinki: Otava 1953.
Runon suku: valikoima suomeksi elävää käännöslyriikkaa, toim. Jarkko Laine, Otava 1991 ISBN 951-1-11447-6
Runot, Kaarlo Sarkia, WSOY 1944 – Ntamo 2016. Näköispainos ISBN 978-952-215-636-5
Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, WSOY 1957, 1974, 2004
Vain unen varjo: kaipuun ja surun, toimittaneet Hannele Koivunen ja Laura Virkki, Otava 1997 ISBN 951-1-15017-0
Suomennettu runotuotanto > Runot

Egle, suom. Jaakko Ahokas, teoksessa: Nobel-kirjailijat
Fantasia, suom. Jaakko Ahokas, teoksessa: Nobel-kirjailijat
Härkä, suom. Saima Harmaja, teoksissa: Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa ja Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Kaipaus, suom. Aale Tynni, teoksissa: Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa ja Tuhat laulujen vuotta, 1957, 1974, 2004
Keskipäivä Alpeilla, suom. Jaakko Ahokas, teoksessa: Nobel-kirjailijat: maailmankirjallisuuden mestarit: 1
Kevät, suom. V. A. Koskenniemi, teoksissa: ja paimenhuilu: runosuomennoksia ja Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Lumisade, suom. V. A. Koskenniemi, teoksissa: Lyyra ja paimenhuilu ja Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Lumisade, suom. Jaakko Ahokas, teoksessa: Nobel-kirjailijat: maailmankirjallisuuden mestarit: 1
Martti Lutherus, suom. Yrjö Kaijärvi, teoksessa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Monte Mariolla, suom. V. A. Koskenniemi, teoksissa: Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa, Lyyra ja paimenhuilu ja Italian kirjallisuuden kultainen kirja
P. B. Shelleyn uurnan ääressä, suom. Oiva Tuulio ja Tyyni Tuulio, teoksessa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Pyhän Martin päivä, suom. Aale Tynni, teoksissa: Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa ja Tuhat laulujen vuotta, 1957, 1974, 2004
Ruit hora, suom. Aale Tynni, teoksissa: Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa, Rakkausrunoja: valikoima maailmankirjallisuudesta ja Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, 1957, 1974, 2004
San Petronion torilla, suom. Jaakko Ahokas, teoksessa: Nobel-kirjailijat: maailmankirjallisuuden mestarit: 1
Santa Maria degli Angeli, suom. Yrjö Kaijärvi, teoksessa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Sydänpäivä Alpeilla, suom. Kaarlo Sarkia, teoksissa: Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa, Italian kirjallisuuden kultainen kirja, Runon suku ja Runot (Sarkia)
Vanha valitus, suom. Yrjö Kaijärvi, teoksessa: Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa, Italian kirjallisuuden kultainen kirja ja Tuhat laulujen vuotta, 1957
Vanha valitus, suom. Aale Tynni, teoksessa: Vain unen varjo: kaipuun ja surun
Vergilius, suom. Yrjö Kaijärvi, teoksessa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Vinjetti, suom. Kaarlo Sarkia, teoksissa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja ja Runot (Sarkia)
Teoksia

Rime, 1857
Juvenilia, 1863
Inno a Satana, 1865
Levia Gravia, 1865
Decenalia, 1871
Nuove poesie, 1873
Giambi ed epodi, 1882
Odi Barbare, 1877, 1882 ja 1889
Rime e Ritmi, 1901