stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helmikuun manifesti (elokuva)
Arvostelut > Myöhemmät arviot

Mika Waltari totesi itse vuonna 1963 Elokuva-Aitalle antamassaan haastattelussa, että elokuvan lopussa oli ”tarpeetonta tendenssiä”, jonka hän jälkeenpäin olisi mielellään suonut leikattavan pois.
Ensimmäisen televisioesityksen yhteydessä vuonna 1991 lehdissä esitetyt arviot Helmikuun manifestin laadusta olivat selvästi kriittisempiä kuin elokuvan valmistumisen aikoihin, mutta elokuvalla nähtiin olevan vähintäänkin historiallista arvoa. Putte Wilhelmsson arveli Uuden Suomessa elokuvan olevan yhä huomionarvoinen ainakin aikansa historiakuvan taltiointina. Katso-lehden arvostelija Tarmo Poussu piti elokuvaa käsikirjoituksen ja epookin kuvauksen ansiosta ”kohtuullisen onnistuneena” sen yksipuolisesta historiakuvasta ja teatraalisesta näyttelemisestä huolimatta. Peter von Baghin mukaan elokuva välittää onnistuneesti menneen ajan hengen, ja tutut historialliset kohtaukset on siinä ”elävöitetty ansiokkaasti, melkein näkemyksellisesti”. Hänen mukaansa elokuva kertoo myös omasta ajastaan vähintään yhtä paljon kuin kuvaamastaan historiasta. Vuonna 2012 Elokuvauutiset-verkkosivulla kriitikkokenen mukaan? totesi arviossaan DVD-julkaisusta, että kyseessä on huono elokuva, jonka paatoksellinen yltiöisänmaallisuus ja teatraalinen näytteleminen lähinnä vaivaannuttavat katsojaa ja jota on vaikea uskoa Mika Waltarin kirjoittamaksi. Elokuva sai kuitenkin tunnustusta siitä, että se palveli oman aikansa tarpeita.
Tyylilaji

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Suomen cavalcade, niiden miesten ja naisten, niiden sukupolvien sankaritaru, jotka, kukin ajallaan ja tavallaan, ovat olleet luomassa vapaata Suomea. | ” |
– SF-yhtiön mainostiedote elokuvasta. 
Helmikuun manifesti esiteltiin elokuvallisena historiankirjoituksena, jossa todellisten tapahtumien rinnalla seurataan kansakunnan historiaa kuvitteellisten päähenkilöiden elämänvaiheiden kautta. Todelliset ja kuvitteelliset tapahtumat etenevät juonessa jatkuvasti rinnakkain. Henkilöhahmoilla on vain niukasti itsenäistä persoonallisuutta, sillä heidän tehtävänsä tarinassa on lähinnä edustaa aatetta ja yhteiskuntaluokkaa sekä osallistua merkittäviin historiallisiin tapahtumiin. Särkän mukaan elokuvassa on käytetty ”läpileikkausmaista, välähdyksenomaista perspektiivilyhennystekniikkaa”, sillä aihe (kansakunnan historia) oli liian suuri kuvattavaksi vain yksilön kehityksen kautta. Paikoin tarinan fiktiivisten hahmojen suuhun on pantu todellisten historianhenkilöiden lausumia sanoja; eräs tuomari Kotkan repliikki on lähes suora lainaus konsuli Eugen Wolffin kuuluisasta puheesta vuodelta 1899. Lisäksi Kotkan perheen roolin korostaminen ilmentää näkemystä perheestä ja kodista kansakunnan tukipylväänä.
Jääkärin morsiamen ja Aktivistien tavoin Helmikuun manifestin tarina on tyyliltään luonnehdittavissa melodraamaksi. On tosin myös sanottu, että elokuvan monumentaalisuus paikoin ylikorostuu draaman kustannuksella, kun historialliset kuvaelmat keskeyttävät perinteisen kerronnan etenemisen. Spektaakkelimaisilla historiaa kuvittavilla kohtauksilla haettiin paitsi autenttisuutta myös näyttävyyttä, joka tarjoaisi katsojille jotakin ainutlaatuista. Peter von Baghin mukaan kohtaus, jossa kasakat hajottavat Helsingin tuomiokirkon portaille kokoontunutta väkijoukkoa, on kuin suomalainen muunnelma Panssarilaiva Potemkin -elokuvan kuuluisasta Odessan portaat -jaksosta. Panu Rajalan havainnon mukaan Helmikuun manifestin lähtökohtana oleva historian käyttö kansalaisten puolustustahdon nostattamiseen muistuttaa myös eräitä muita Sergei Eisensteinin elokuvia, kuten Aleksanteri Nevskiä. Sekä edustamiensa historiantulkintojen että avoimen venäläisvastaisuutensa vuoksi Helmikuun manifestia voi luonnehtia myös propagandaelokuvaksi.
Muiden 1930-luvun lopun suomalaisten kansallismielisten suurelokuvien tavoin Helmikuun manifestissa käytetään yleistajuista isänmaallista symboliikkaa hyvin läpinäkyvästi. Helposti tunnistettaviin kansallisiin symboleihin kuuluvat useissa kohtauksissa esillä olevat liput, vaakunat, tunnetut taideteokset ja muut kulttuurituotteet. Vastaavaa symboliikkaa sisältää myös elokuvan musiikki. Jääkärin morsiamen tavoin myös Helmikuun manifestin loppukohtauksen taustalla soi ”Jääkärimarssi”, joka tässä sitoo loppukohtauksen yhteen ja tekee selväksi, mistä näkökulmasta kohtauksen aiheena olevaa Suomen sisällissotaa tarkastellaan.
Poliittisia teemoja > Suomen itsenäisyys

Kaikki 1930-luvun lopun isänmaalliset suomalaiselokuvat – ja Helmikuun manifesti erityisesti – korostavat pääteemanaan Suomen itsenäisyyden merkitystä. Ne kuvaavat Suomen historiaa ensisijaisesti lähes väistämättömänä itsenäisyyttä kohti vievänä kehityksenä. Helmikuun manifestissa viitataan lisäksi toistuvasti elokuvan tapahtumahetkestä tulevaisuuteen: useat kohtaukset päättyvät siihen, että hahmot katsovat kameran ohi kaukaisuuteen, kuin nähden Suomen tulevan kohtalon. Elokuvassa ihannoitu ajatus itsenäisestä ja itsellisestä – muusta maailmasta riippumattomasta – Suomesta huipentuu loppukohtauksessa näkyvään Suomenlinnan Kuninkaanportin historialliseen kivitauluun, joka kehottaa kansakuntaa seisomaan omalla pohjallaan.
Poliittisia teemoja > Venäläisvastaisuus

Helmikuun manifesti on avoimen venäläisvastainen. Venäläiset on elokuvassa kuvattu stereotyyppisinä ja uhkaavina. Korkeissa asemissa olevat ovat häijyjä ”Suomen syöjiä”, rivisotilaat yksinkertaisen oloisia juoppoja risupartoja. Tarinan selkeimmät konnat ovat kaikki venäläisiä. Yksioikoinen ja karrikoitu kuvaus venäläisistä ”rääsyisinä iivanoina” sai aikalaisarvioissakin paikoin moitteita. Useissa vertauskuvallisissa kohtauksissa venäläiset sotilaat tai santarmit häpäisevät Suomen kansallisia symboleja ja instituutioita tai loukkaavat suomalaisten ja heidän omaisuutensa koskemattomuutta. Idän uhkalla pelotteluun ja viholliskuvien alleviivaamiseen tässä, kuten muissakin saman ajan elokuvissa, vaikutti lähestyvän maailmansodan pelko. Tuotantoyhtiön julkaiseman SF-Uutiset-lehden mukaan Helmikuun manifestin ydinajatuksena oli saada koko Suomen kansa ”tuntemaan pahin ulkonainen vaaransa: Venäjä”. Myöhemmin on arveltu elokuvan olleen suunnattu nimenomaan Neuvostoliittoa vastaan, vaikka tätä ei sen mainonnassa tai arvosteluissa suoraan mainittu.
Kuvaus Suomen historiasta > Historian kuvittaminen

Bobrikovin murha. Tuntemattoman tekijän piirros.
Sama tapahtuma elokuvassa, tuotantoyhtiön julkaisema mainoskuva. Vasemmalla Aku Korhonen, oikealla Runar Schauman.
Helmikuun manifestin katsottiin pyrkivän autenttisuuteen todellisten historiallisten tapahtumien kuvaamisessa. Monet kohtaukset, kuten Porvoon valtiopäivät ja helmikuun manifestin allekirjoitus, kuvattiin visuaalisesti tunnettuja maalauksia jäljitellen. Näiden kohtausten kuvaustapa on tarkoituksellisesti hidas ja etäinen, näkökulmaotoksen vastakohta. Toisaalta autenttisuutta heikensi se, että elokuvassa kaikki hahmot puhuvat suomea. Jotkut arvostelijat pitivät esimerkiksi Aleksanteri I:n ja Napoleonin suomenkielistä dialogia lähinnä koomisena. Vain hieman Helmikuun manifestin jälkeen ensi-iltaan tulleeseen Aktivisteihin oli alun perin tarkoitus sisältyä ensimmäisen sortokauden keskeisiä tapahtumia kuvaava prologi, mutta jakso jätettiin viime hetkellä pois. Tämä tehtiin todennäköisesti siksi, että Helmikuun manifesti oli jo ehtinyt kuvittaa täsmälleen samat tapahtumat.
Helmikuun manifestin valmistumisaikana siihen suhtauduttiin jopa Suomen historian dokumentaarisena esityksenä. Sitä suositeltiin Opettajain lehdessä hyvänä opetusmateriaalina, ja sen still-kuvia käytettiin kuvituksena historiallisia aiheita käsitelleissä kuvalehtien artikkeleissa. Tiettävästi monet opettajat suosittelivat oppilailleen juuri tätä elokuvaa tai Aktivisteja. Särkän mukaan hänen elokuvansa tarkoitus oli opettaa nuorisoa ”ajattelemaan historiaamme oikealla tavalla”. Juuri siksi hän olikin niin pettynyt elokuvatarkastamon alkuperäiseen päätökseen kieltää se lapsilta, mikä tuolloin merkitsi 16 vuoden ikärajaa. Särkän toive ilmeisesti täyttyi: Museoviraston vuonna 1996 toteuttamaan elokuvakyselyyn saapuneen palautteen perusteella osa 1930-luvun nuorisosta muisti Helmikuun manifestin katsomisen voimakkaana isänmaallisena kokemuksena.
Näyttelijät

Kaikkia elokuvan sivuroolien näyttelijöitä ei tiedetä tai tunnisteta.
Aiheesta muualla

Tunnistettavia kuvauspaikkoja ja henkilöitä, Kava.fi[vanhentunut linkki]
Kuva elokuvan ruotsalaisesta julisteesta
| n k Mika Waltarin teokset |
| --- | --- |
Romaanit:  Suuri illusioni (1928)  Appelsiininsiemen (1931)  Mies ja haave (1933)  Sielu ja liekki (1934)  Palava nuoruus (1935)  Surun ja ilon kaupunki (1936)  Ihmeellinen Joosef (1938)  Kuka murhasi rouva Skrofin? (1939)  Komisario Palmun erehdys (1940)  Antero ei enää palaa (1940)  Kaarina Maununtytär (1942)  Rakkaus vainoaikaan (1943)  Tanssi yli hautojen (1944)  Sinuhe egyptiläinen (1945)  Mikael Karvajalka (1948)  Mikael Hakim (1949)  Neljä päivänlaskua (1949)  Nuori Johannes (kirjoitettu 1951, julkaistu 1981)  Johannes Angelos (1952)  Turms, kuolematon (1955)  Feliks onnellinen (1958)  Valtakunnan salaisuus (1959)  Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962)  Ihmiskunnan viholliset (1964) 
Pienoisromaanit:  Multa kukkii  Vieras mies tuli taloon  Jälkinäytös  Ei koskaan huomispäivää  Fine van Brooklyn  Jokin ihmisessä  Sellaista ei tapahdu  Nainen tuli pimeästä  Ennen maailmanloppua  Kuun maisema  Kultakutri  Jäinen saari  Pariisilaissolmio  Ihmisen vapaus  Koiranheisipuu 
Muut proosateokset:  Jumalaa paossa  Kuolleen silmät  Yksinäisen miehen juna  Dshinnistanin prinssi  Siellä missä miehiä tehdään  Keisarin tekohampaat  Punainen Madonna  Älkää ampuko pianistia  Kiinalainen kissa  Aiotko kirjailijaksi?  Novelleja  Lähdin Istanbuliin  Vallaton Waltari  Ihmisen ääni  Lukittu laatikko ja muita kertomuksia  Kirjailijan muistelmia  Mika Waltarin mietteitä  Joulutarinoita  Matkakertomuksia  Viisi ässää 
Runot:  Lauluja saatanalle  Sinun ristisi juureen  Valtatiet  Muukalaislegioona  Runoja 1925–1945  22.30 – Pikajuna Viipuriin  Pöytälaatikko  Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978  Kieku ja Kaiku 
Näytelmät:  Jättiläiset ovat kuolleet  Isänmaan parhaat  Yö yli Euroopan  Elämämme parhaat vuodet  Kuriton sukupolvi  Akhnaton, auringosta syntynyt  Mies rakasti vaimoaan  Toimittaja rakastaa  Hämeenlinnan kaunotar  Yövieras  Sotilaan paluu  Maa on ikuinen  Tulevaisuuden tiellä  Hankala kosinta  Paracelsus Baselissa  Gabriel, tule takaisin  Rakas lurjus  Elämän rikkaus  Noita palaa elämään  Omena putoaa  Portti pimeään  Huhtikuu tulee  Kutsumaton (vieras)  Myöhästynyt hääyö  Viimeiset ihmiset  Pimeä komero  Miljoonavaillinki  Keisari ja senaattori  Mika Waltarin näytelmät 
Elokuva- käsikirjoitukset:  Sininen varjo  VMV 6  Vieras mies tuli taloon  Helmikuun manifesti  Oi, kallis Suomenmaa  Nuoria ihmisiä  Kulkurin valssi  Pikku Ilona ja hänen karitsansa  Onni pyörii  Tyttö astuu elämään  Tanssi yli hautojen  Nainen on valttia  Neljä rakkautta  Maailman kaunein tyttö  Lepäisit jo rauhassa, komisario Palmu 
Elokuvan suomenkielinen nimiplanssi.
Elokuvan DVD-julkaisun kansikuva (2006).
Willy Hess

Willy Hess (12. lokakuuta 1906, Winterthur, Sveitsi – 9. toukokuuta 1997, Winterthur, Sveitsi) oli sveitsiläinen musiikintutkija ja säveltäjä. Hän opiskeli pianonsoittoa ja musiikinteoriaa Zürichin konservatoriossa 1926–1929 opettajinaan Volkmar Andreae, Paul Müller-Zürich ja Walter Frey. Samanaikaisesti hän opiskeli musiikkitiedettä Zürichin yliopistossa. Vuosina 1929–1930 hän opiskeli Berliinissä ja jatkoi vielä sen jälkeen pianonsoiton opiskelua Freyn johdolla. Työuransa hän aloitti kotikaupungissaan musiikinopettajana ja toimi 1942–1971 kaupunginorkesterin (Winterthur Stadtorchester) fagotistina. Opetus- ja soittotyönsä ohessa Hess sävelsi sekä toimi kriitikkona ja tutkijana. Hän muun muassa toimitti Beethovenin julkaisemattomien sävellysten kokoomateoksen 1959–1972.
Sävellyksiä > Kuorolauluja

Weihnacht, opus 7, 1933, teksti Dora Haller
Tanzlied der Dorfdirnen, opus 13, 1938, teksti Manfred Kyber
Sävellyksiä > Yksinlauluja

Die neuen Fiedellieder, opus 33, 1943, teksti Theodor Storm
In Bulemanns Haus, opus 34, teksti Theodor Storm
3 Gesänge, opus 61, 1952, tekstit Emmy Krüger ja Manfred Kyber
3 Gesänge, opus 68, 1957, tekstit Manfred Kyber
3 Nachtgesänge, opus 69, 1957–1958, tekstit Manfred Kyber
Sommernacht, opus 73, 1983, teksti Manfred Kyber
kaikkiaan noin 85 pianosäestyksellistä yksinlaulua
Sävellyksiä > Näytelmämusiikki

Der Tod und das kleine Mädchen, opus 8, 1933, uudistettu 1943, teksti Manfred Kyber
Die Gänsemagd, opus 10, 1934–1935, teksti Heinrich Burhenne
Sävellyksiä > Orkesterimusiikki

Sinfonia, b-molli, opus 15, 1931–1932, uudistettu 1939
Kleine Sinfonie jousiorkesterille, c-molli, opus 21, 1939, uudistettu 1941
3 sinfonisch Ländler, opus 52, 1949
Sinfonietta jousiorkesterille, g-molli, opus 121, 1987
Frühlingouvertüre, E-duuri, opus 128, 1987
trumpettikonsertto
fagottikonsertto
käyrätorvikonsertto
viulukonsertto
alttoviulukonsertto
huilukonsertto
basettitorvikonsertto
Sävellyksiä > Kamarimusiikki

Serenadi jousille ja puhaltimille, B-duuri, opus 19, 1940
sonaatti oboelle ja pianolle, C-duuri, opus 44, 1945
Divertimento puhaltimille, B-duuri, opus 51, 1947
sarja puhaltimille, B-duuri, opus 53, 1945–1949
kvintetto kontrafagotille ja jousikvartetille, opus 63, 1953
sonaatti käyrätorvelle ja pianolle, opus 83, 1980
sonatiini viululle ja alttoviululle, opus 105, 1981
kvintetto basettitorvelle, viululle, alttoviululle, sellolle ja kontrabassolle, opus 95, 1981
Suite pittoresque pianolle ja basettitorvelle, opus 115, 1984
sonaatti huilulle ja harpulle, D-duuri, opus 129, 1989
lisäksi yli 75 pianosävellystä
Kirjallinen tuotanto

Von den Grenzen und Ausdrucksmöglichkeiten der Künste, 1932
Kunstwerk und Seele, 1933
Künstlerische Gesetzmäßigkeiten des von der Musik verklärten Dramas, 1939
Beethovens Vokal- und Instrumental-Volksliedbearbeitungen, 1943
Das Bühnenbild Richard Wagners, 1950
Beethovens Oper "Fidelio" und ihre drei Fassungen, 1953
Beethoven, 1956
Verzeichnis der nicht in der Gesamtausgabe veröffentlichten Werke Ludvig van Beethovens, 1957
Die Harmonie der Künste, 1960
Vom Metaphysischen im Künstlerischen, 1960
Beethovens Bühnenwerke, 1962
Die Dynamik der musikalischen Formbildung, 2 osaa, 1960–1963
Vom Doppelantlitz des Bösen in der Kunst, dargestellt am Beispiel der Musik, 1963
Parteilose Kunst, parteilose Wissenschaft, 1967
Beethoven Studie, 1972
Aus meinem Lieben, Erlebnisse, Bekentnisse, Betrachtungen, 1976
Beethoven. Studien zu seinem Werk, 1981
Das Fidelio Buch, 1986
Georges Matheron

Georges Matheron vuonna 1998.
Georges François Paul Marie Matheron (2. joulukuuta 1930 – 7. elokuuta 2000) oli tilastotieteen erityisalan geostatistiikan perustajia. Hän opiskeli matematiikkaa, fysiikkaa ja todennäköisyyslaskentaa ensin korkeakoulussa Ecole Polytechnique ja sitten kaivosalaa École des Mines de Paris. Eräs hänen opettajistaan oli Paul Levy, jonka vaikutus oli suuri todennäköisyyslaskennan saralla.
Vuosina 1954–1963 hän työskenteli Algeriassa Bureau de Recherches Géologiques et Minières ja kuuli siellä ensimmäisen kerran eteläafrikkalaisten uusista malmiarvioitimenetelmistä. Niitä olivat tehneet muun muassa Danie Krige, Herbert Sichel, de Wijs, jotka sovelsivat niitä lähinnä kultamalmioiden arvioinnissa. Näiden tutkimusten tuloksena hän julkaisi kaksi kirjaa: Traité de géostatistique appliquée ja Les variables régionalisées et leur estimation: une application de la théorie des functions aléatoires aux sciences de la nature.
Vuosina 1964–1968 Matheron työskenteli matemaattisen morfologian parissa yhdessä Jean Serran kanssa samalla, kun tutki hydrodynamiikkaa julkaisten siitä vuonna 1967 kirjan Éléments pour une théorie des milieux poreux. Käynnistettyään todennäköisyyslaskennan ja geostatistiikan opetuksen korkeakoulussa École des Mines de Nancy Nizzassa, otti hän vetääkseen École des Mines de Parisin tutkimuskeskuksen Centre de Morphologie Mathématique.
Hänen vaikutuksestaan se muuttui monitietellisemmäksi ja siksi sen nimi muutettiin vuonna 1979 Centre de Géostatistique et de Morphologie Mathématique. Vuonna 1986 keskus jakaantui kahtia, joista keskusta Centre de Morphologie Mathématique johti Jean Serra ja keskusta Centre de Géostatistique Fontainebleaussa johti Georges Matheron. Täällä alkoi voimallinen kehitystyö, johon osallistuivat muun muassa André Journel, Alain Maréchal, Pierre Delfiner ja Jean-Paul Chilès, jossa syntyivät epälineaarinen geostatistiikka ja ei-stationäärinen geostatistiikka. Koko ajan teorioita sovellettiin myös kaivosteollisuuden tarpeisiin. Vuonna 1975 Matheron julkaisi kirjan Random sets and integral geometry.
Julkaisuja

Hän on julkaisuut geostatistiikkaan liittyen seuraavia teoksia :
Geostatistiikkaa: Traité de géostatistique appliquée, Technip, Ranska, 1962–63
Matheronin väitös: Les variables régionalisées et leur estimation : une application de la théorie des functions aléatoires aux sciences de la nature, Masson, Ranska, 1965
Hydrodynamiikkaa: Éléments pour une théorie des milieux poreux, Masson, Ranska, 1967
Alueellistettujen muuttujien teoria: La théorie des variables régionalisées, et ses applications, 1970
Random sets and integral geometry, John Wiley & Sons, ISBN 978-0-471-57621-1, 1975
Estimer et choisir : un essai sur les probabilités appliquées, 1978
Estimating and Choosing: An Essay on Probability in Practice, Springer, ISBN 978-0-387-50087-4, 1989
Aiheesta muualla

Annales: Georges Matheron
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Nils Hernberg

Nils Eero Hernberg
Nils Eero Hernberg (2. kesäkuuta 1894 San Francisco Kalifornia USA – 9. elokuuta 1966) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat rovasti Robert Leonard Hernberg ja Anna Emilia Johansson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Saimi Siviä Kuusiston kanssa.
Opinnot

Hernberg kävi kahdeksan luokkaa Hämeenlinnan klassillista lyseota, josta oppilaitoksesta hän myös kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1918 ja liittyi Hämäläis-osakuntaan.
Jääkärikausi

Hernberg liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 6. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan kotiuduttua helmikuussa 1918 hän oli sairaalahoidossa Insterburgissa ja siten ei päässyt Suomeen pataljoonan pääjoukon mukana.
Suomen sisällissota

Hernberg saapui Suomeen Ruotsin kautta 15. maaliskuuta 1918 ja hänet sijoitettiin sisällissotaa käyvään Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 13. jääkäripataljoonan  1. komppaniaan, jossa joukossa hän osallistui taisteluihin Karjalankannaksella muun muassa Kuokkalassa sekä etenemiseen Rajajoelle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hernberg palveli sisällissodan jälkeen edelleen 5. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin ensin Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4 ja myöhemmin Tampereen rykmentti. Hän toimi rykmentissä ensin 1. komppanian päällikkönä ja 25. heinäkuuta 1918 alkaen 1. pataljoonan adjutanttina ja 8. joulukuuta 1918 alkaen rykmentin adjutanttina. Hänet määrättiin 15. maaliskuuta 1919 alkaen päälliköksi 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 22. heinäkuuta 1919 8. komppanian nuoremmaksi upseeriksi ja edelleen nuoremmaksi upseeriksi 6. komppaniaan hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1919. Komppanianpäälliköksi 8. komppaniaan hänet siirrettiin 17. lokakuuta 1919 ja edelleen päälliköksi 4. komppaniaan hänet siirrettiin 15. elokuuta 1920. Armeijasta hän erosi 8. syyskuuta 1922 ja siirtyi etsivän keskuspoliisin palvelukseen ja palveli poliisivoimia vuoteen 1926 saakka. Poliisityönsä ohella hän toimi Suojeluskuntain yliesikunnan koulutusosaston vanhemman apulaisen 1. marraskuu 1923 – 1. kesäkuuta 1925 alisen ajan. Poliisista eronsa jälkeen hän toimi tilapäistöissä eri puolilla, muun muassa vuosina 1937–1938 hän toimi Jägerin filmitoimisto Oy:n palveluksessa. Ennen talvisotaa hän kerkesi toimia vielä Dragsfjärdin kunnan palopäällikkönä vuonna 1939.
Talvi- ja jatkosota

Hernberg otti osaa talvisotaan 31. Autokomppanian päällikkönä. Välirauhan aikana hänet siirrettiin päälliköksi 4. Autokomppanian ja edelleen 15. Divisioonan autoupseeriksi. Vielä ennen jatkosodan puhkeamista hänet kerittiin siirtää päälliköksi 8. Prikaatin Autokomppaniaan. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin liikennetarkastajaksi Raaseporin suojeluskuntapiiriin, missä hänet siirrettiin edelleen liikennetoimiston päälliköksi, mistä tehtävästä hänet kotiutettiin vuonna 1942 ja hän siirtyi puutarha-alalle, jota tehtävää hän hoiti Helsingissä ja Keuruulla. Lopulta hän siirtyi jo ennestään tuttuun Jäger Filmi Oy:n palvelukseen talonmieheksi vuodesta 1953 alkaen. Hänet haudattiin Dragsfjärdiin.
Opetustoimet

Hernberg oli vuonna 1920 komennettuna Tuukkalan kapitulanttialiupseerikoulun johtajana ja opettajana. Vuonna 1921 hän toimi opettajana Reservialiupseerikoulussa.
Luottamustoimet

Hernberg toimi aliupseerikoulujen yhtenäistyttämistä suunnitelleessa komiteassa ja armeijan ohjesääntökomiteassa jäsenenä vuonna 1920.
Julkaisut

Aliupseeri sisäpalveluksessa, 1920
Käsigranaatit, 1925
K. Adaridin ja Paul von Gerichin teoksen Taktillisia tehtäviä, 1921 (käännös)
K. Adaridin Maailmansodan opetukset, 1922 (käännös)
Kirjoituksia sotilasalaa sivuavista aiheista aikakausi- ja sanomalehtiin.
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
David Hetemäki

David William Hetemäki
David William Hetemäki (26. joulukuuta 1890 Multia – 20. tammikuuta 1964) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Kustaa Hetemäki ja Vilhelmiina Saarinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 lääketieteen lisensiaatti Elna Hedvig Lehtosen (s. 1895) kanssa, perheeseen syntyi kaksi poikaa. David Hetemäki oli Päiviö Hetemäen setä ja Elsi Hetemäki-Olanderin appi.
Opinnot

Hetemäki kävi kaksi luokkaa Jyväskylän lyseota ja Jyväskylän kaupungin kauppakoulun sekä 1 lukukauden Tampereen kauppaopistoa. Kahdeksannen luokan hän suoritti yksityisoppilaana Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1926. Hän suoritti Kapteenikurssin vuonna 1926 ja sotilashallinnollisten kurssien 1. jakson vuonna 1927 ja 2. jakson vuonna 1930.
Jääkäriaika

Hetemäki liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 3. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hetemäki saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi komppanianvääpeliksi ja myöhemmin joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hetemäki siirrettiin sisällissodan jälkeen suoritetussa armeijan uudelleen järjestelyssä Suomen valkoiseen kaartiin, missä hän toimi komppanianpäällikkönä useassa komppaniassa, kunnes hänet siirrettiin 27. kesäkuuta 1928 rykmentin talouspäälliköksi ja edelleen 19. kesäkuuta 1936 Armeijan vaatetusvarikon päälliköksi. Omien toimiensa ohella hän toimi myös 1. Divisioonan apulaisintendenttinä 22. elokuuta 1927 – 8. maaliskuuta 1928 välisen ajan ja 1. Sotilasmaakunnan esikuntapäällikkönä 1. maaliskuuta 1932 – 15. kesäkuuta 1933.