stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tracy Hickman

| Tracy Raye Hickman |
| --- | --- |
 Tracy Hickman DragonCon-festivaaleilla vuonna 2006
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. marraskuuta 1955 Salt Lake City, Utah
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  romaanikirjailija, pelisuunnittelija
Puoliso:  Laura Hickman (1977-)
Uskonnollinen kanta:  mormoni
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Aikakausi:  1984-
Tyylilajit:  fantasiakirjallisuus
Esikoisteos:  Syyshämärän lohikäärmeet
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Tracy Raye Hickman (26. marraskuuta 1955 Salt Lake City, Utah) on yhdysvaltalainen fantasiakirjailija, jonka yhteistyössä Margaret Weisin kanssa kirjoittamat kirjasarjat ovat maailmankuuluja. Hänet tunnetaan parhaiten Dragonlance-sarjaan kirjoittamistaan kirjoista. Hän on myös kirjoittanut kirjoja vaimonsa Laura Hickmanin (o.s. Curtis) kanssa.
Vaikutus

Tracy Hickmanin ja Margaret Weisin kirjojen suomennokset ovat olleet myyntimenestyksiä, mikä on edistänyt fantasiakirjallisuuden julkaisemista Suomessa.
Tunnustukset

Hän on voittanut Margaret Weisin kanssa Dragonlance-romaanista Laskevan auringon lohikäärmeet pelialan Origins-palkinnon vuonna 2000 parhaasta peleihin liittyvästä romaanista.. Lisäksi vuonna 2002 hänet nimitettiin Origins Hall of Fameen.
Pelialan aikakauslehti Pyramid mainitsi Tracy Hickmanin yhtenä vaikutusvaltaisimmista ihmisistä roolipelien alalla vuonna 1999. Lehti totesi, että Hickmanin ja Weisin ansiosta peleihin perustuvaa kirjallisuutta tehdään yhä.
Kirjallisuutta

Little, Denise & Weis, Margaret & Hickman, Tracy: Realms of Dragons: The Universes of Margaret Weis and Tracy Hickman.  HarperCollins Publishers, 1999.  ISBN 9780061052392  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tracy Hickmanin kotisivu. (englanniksi)
Tracy Hickmanin haastattelu (2006). (englanniksi)
Tracy Hickman Internet Speculative Fiction Databasessa. (englanniksi)
Hickmanien DragonHearth-podcastin kotisivu. (englanniksi)
Dragon's Bard -trilogian kotisivu. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Bull Runin taistelu

Bull Runin ensimmäinen taistelu (engl. First Battle of Bull Run) eli ensimmäinen Manassasin taistelu (engl. First Manassas) oli Yhdysvaltain sisällissodan taistelu, joka käytiin Unionin ja Konfederaation joukkojen välillä Virginiassa 21. heinäkuuta 1861. Kyseessä oli sisällissodan ensimmäinen suurtaistelu. Taistelun syynä oli Unionin hyökkäys kohti taistelupaikan lähellä sijaitsevaa Richmondin kaupunkia, joka toimi Konfederaation pääkaupunkina.
Taistelun kummankin osapuolen joukot koostuivat lähinnä huonosti koulutetuista vapaaehtoissotilaista. Unioni oli taistelun kuluessa pitkään niskan päällä, mutta joukkojen eteneminen pysähtyi Henry House Hill -nimiselle mäelle. Henry House Hillillä Konfederaation joukot saivat vahvistuksia, joiden avustuksella Konfederaation komentaja P. G. T. Beauregard suoritti vastahyökkäyksen. Vastahyökkäyksessä Konfederaation joukot onnistuivat murtamaan Unionin puolustuslinjan, mikä ajoi Unionin sotilaat paniikkiin ja hallitsemattomaan vetäytymiseen kohti Washingtonia.
Runsas vuosi myöhemmin, elokuussa 1862, samalla seudulla käytiin toinen Bull Runin taistelu. Sekin päättyi Unionin tappioon, joskaan ei yhtä raskaaseen.
Taustaa

Sodan alussa Unionin armeijan ylipäällikkö oli Winfield Scott. Hänen sotasuunnitelmansa oli Anakonda-suunnitelma, jonka mukaan voitto saavutettaisiin saartamalla Konfederaatio. Kesäkuussa 1861 Konfederaatio teki Virginian Richmondista pääkaupunkinsa, mikä järkytti pohjoisvaltiolaisia. New York Timesin päätoimittaja Horace Greeley julkaisi Unionin hallitusta painostavan lehtikirjoituksen ”On to Richmond”, jossa vaadittiin suoraa hyökkäystä vastustajan pääkaupunkiin. Poliittinen paine kasvoi niin suureksi, että presidentti Abraham Lincoln hylkäsi Anakonda-suunnitelman. Scott siirrettiin syrjään ja Washingtonin ympäristön joukkojen komentajuus annettiin prikaatikenraali Irvin McDowellille.
Lincolnin hallitus päätti 29. kesäkuuta lopettaa sodan yhdellä strategisella hyökkäyksellä. Lincoln käski hyökätä Richmondiin. Osasyynä hyökkäyksen ajoitukselle oli se, että Konfederaation kongressin oli määrä kokoontua kaupungissa 20. heinäkuuta. Euroopasta Yhdysvaltoihin rantautuneen uskomuksen mukaan vihollisen merkittävimpien kaupunkien valtaaminen lopettaisi sodan nopeasti. Bull Runin ja monen muun verisen taistelun jälkeen kävi kuitenkin selväksi, että sota tultaisiin voittamaan vain tuhoamalla vihollisen armeijat.
Unionin joukkojen oli määrä hyökätä kenraali P. G. T. Beauregardin johtamaa heikosti koulutettua yli 20 000 miehen armeijaa vastaan Manassas-nimisen kaupungin ja pienen Bull Run -joen lähettyvillä. Jalkaväkijoukkojensa lisäksi Beauregardilla oli käytössään kymmenen tykistöpatteria (joilla oli käytössään yhteensä 40 tykkiä) sekä neljä ratsuväkirykmenttiä. McDowellilla oli noin 35 000 huonosti koulutettua vapaaehtoissotilasta, jotka oli koottu Unionin pääkaupunkiin Washingtoniin. McDowell olisi halunnut viivyttää hyökkäystä ja kouluttaa joukkojaan paremmin, mutta Lincoln ei ollut tyytyväinen ajatukseen, vaan muistutti, että myös Konfederaatin joukot olivat heikosti koulutettuja. McDowell aloitti Unionin joukkojen hitaan siirtämisen Washingtonista kohti Manassasia 16. heinäkuuta. Koska Konfederaatiolla oli laaja vakoiluverkosto Washingtonissa, Beauregard sai pian tietää lähestyvästä hyökkäyksestä ja kutsui kenraali Joseph E. Johnstonin joukot avukseen. Johnston lähti Manassassiin joukkoineen, joihin kuului 11 000 miestä, viisi tykistöpatteria sekä ratsuväkeä. Konfederaation miesvahvuus nousi näin yli 30 000 mieheen. Unionin sotasuunnitelman mukaan Robert Pattersonin johtamien joukkojen piti estää Johnstonin poistuminen Shenandoahin laaksosta, mutta epäpätevä Patterson epäonnistui tehtävässään.
Taistelu

McDowellin johtama armeija kohtasi Konfederaation joukot 21. heinäkuuta. McDowellin joukot tulittivat tykeillä Konfederaation puolustuslinjaa. Samaan aikaan muut Unionin joukot ylittivät joen useasta kohdasta. Parhaiten ylityksessä onnistuivat Sudleyn kahlaamolla yli menneet joukot, jotka hyökkäsivät Konfederaation joukkojen vasempaan sivustaan. Seuraavan kahden tunnin aikana noin 10 000 miehen vahvuiset joukot ajoivat noin 4 500 Konfederaation sotilasta mäelle, jolla sijaitsi Henryn perheen talo (Henry House Hill).
Taistelu näytti jo ratkenneen Unionin hyväksi, mutta paikalle saapuneet Johnstonin ja Beauregardin armeijoiden vahvistusjoukot pysäyttivät Unionin etenemisen. Iltapäivän aikana kumpikin osapuoli yritti hyökätä useaan kertaan tuloksetta. Kello 16 mennessä kummallakin osapuolella oli noin 18 000 sotilasta alueella. Tällöin Beauregard määräsi koko linjan mittaisen vastahyökkäyksen. Konfederaation joukot huusivat edetessään (tämä ”rebel yell” sai myöhemmin pelottavan maineen Unionin joukkojen keskuudessa). Konfederaation hyökkäys mursi Unionin linjan, ja Unionin sotilaat pakenivat paniikissa Bull Runin yli. Joen lähellä oli paljon washingtonilaisia siviilejä seuraamassa taistelua, ja myös he pakenivat paikalta Konfederaation joukkojen jahdatessa Unionin sotilaita. Sotilaiden lisäksi myös useat siviilit jäivät Konfederaation vangeiksi. Vangittujen siviilien joukoissa oli muun muassa New Yorkin kongressiedustaja Alfred Ely, joka oli tullut seuraamaan taistelua New Yorkin 13. jalkaväkirykmentin mukana.
Seuraukset

Unioni menetti taistelussa 2 896 sotilasta, Konfederaatio 1 982. Voitostaan huolimatta Konfederaation joukot olivat taistelun jäljiltä liian hajallaan, jotta ne olisivat voineet ajaa takaa vihollisia, jotka pääsivät Washingtoniin seuraavana päivänä. Tappio oli Unionille psykologisesti merkittävä: taistelun myötä Unionin haaveet sodan nopeasta lopettamisesta haihtuivat, kun taas Konfederaatiossa alettiin elätellä toivoja nopeasta voitosta. Pian myös Konfederaatiossa kuitenkin ymmärrettiin, että sodasta tulisi pitkä ja verinen.
Konfederaation puolella Beauregard, Johnston ja presidentti Jefferson Davis kiistelivät siitä, kenen syytä takaa-ajon epäonnistuminen oli. Taistelua paikan päällä seurannut Davis nimitti Beauregardin Konfederaation ylipäälliköksi. Lisäksi taistelun jälkeen Unionin ansioitunut kapteeni Francis C. Armstrong loikkasi Konfederaation puolelle, ja hänet ylennettiin myöhemmin prikaatikenraaliksi. Tämä teki hänestä sodan ainoan kummallakin puolella taistelleen korkea-arvoisen upseerin. Unionin puolella Lincoln siirsi McDowellin pois joukkojen johdosta ja määräsi uudeksi komentajaksi George B. McClellanin. McClellain koulutti ja uudelleenorganisoi taistelusta selvinneet joukot asettaen ne suojelemaan Washingtonia. Uuden sotajoukon nimeksi tuli myöhemmin Potomacin armeija.
Unionin puolella taistelleista sotilaista Ambrose E. Burnside ja William T. Sherman nousivat myöhemmin korkea-arvoisiksi komentajiksi, Konfederaation puolella taas Jeb Stuart, Wade Hampton ja Thomas Jackson. Jackson sai taistelusta lempinimensä ”Stonewall” (suom. kivimuuri), kun hän marssitti joukkonsa Henry House Hillille jumiin jääneiden sotilaiden avuksi ratkaisevalla hetkellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bull Runin taistelu Wikimedia Commonsissa
Sabine Busch

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Sabine Busch 28.6.1986 |  Sabine Busch 28.6.1986 |  Sabine Busch 28.6.1986 |  |
Maa:   Itä-Saksa
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Soul 1988 | 4×400 metriä |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1983 | 4×400 metriä |  |
|  Kultaa | Rooma 1987 | 400 metrin aidat |  |
|  Kultaa | Rooma 1987 | 4×400 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ateena 1982 | 4×400 metriä |  |
|  Kultaa | Stuttgart 1986 | 4×400 metriä |  |
|  Hopeaa | Stuttgart 1986 | 400 metrin aidat |  |
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Indianapolis 1987 | 400 metriä |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Pireus 1985 | 400 metriä |  |
|  Kultaa | Madrid 1986 | 400 metriä |  |
Sabine Busch (s. 21. marraskuuta 1962 Erfurt) on entinen itäsaksalainen pika- ja aitajuoksija. Hänen päämatkansa oli 400 metrin aitajuoksu mutta hän saavutti menestystä myös 4 × 400 metrin viestijuoksussa.
Sabine Busch aloitti aikuisten kilpailuissa aidattoman 400 metrin juoksijana. Hän kilpaili 19-vuotiaana Ateenan EM-kilpailuissa 1982 sijoittuen 400 metrillä neljänneksi ja voittaen 4 × 400 metrillä kultaa maailmanennätysajalla 3.19,05. Helsingin MM-kilpailuissa 1983 hän karsiutui henkilökohtaisella matkalla välierissä mutta voitti kultaa viestissä. Los Angelesin 1984 olympialaisiin hän ei päässyt maansa olympiaboikotin vuoksi. Hän juoksi 400 metrillä vuonna 1984 ennätyksekseen jääneen ajan 49,24 s.
Sisäradoilla Sabine Busch saavutti edelleen arvokisavoittoja aidattomalla 400 metrillä: hän voitti Euroopan mestaruuden Pireuksessa 1985 ja Madridissa 1986 sekä maailmanmestaruuden Indianapolisissa 1987. Ulkoradoilla hän kokeili 400 metrin aitajuoksua vuonna 1985 ja teki heti ensi yrittämällä maansa ennätyksen 53,83 s. Myöhemmin samana vuonna hän juoksi maailmanennätyksen 53,55 s. Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986 hän sai kultaa viestissä ja hopeaa aitajuoksussa. Rooman MM-kilpailuissa 1987 hän voitti molempien matkojen maailmanmestaruudet. Vuonna 1987 hän juoksi aitamatkalla ennätyksekseen jääneen ajan 53,24 s. Soulin 1988 olympialaisissa hän sijoittui aitajuoksussa neljänneksi ja sai pronssia viestissä. Tokion MM-kilpailuissa 1991 hän karsiutui aitajuoksun välierissä eikä kuulunut enää viestijoukkueeseen.
Jäähyväiset aseille

Hemingwayn omistamat italialaiset ensihoitajan hattu ja sideharso
Jäähyväiset aseille (A Farewell to Arms) on Ernest Hemingwayn 1920-luvulla kirjoittama romaani, jonka tapahtumat sijoittuvat ensimmäiseen maailmansotaan, jossa Hemingway oli myös osallisena. Vuoden 1917 aikana käytiin Caporetton taistelu itävaltalaisten ja italialaisten liittoutumien välillä. Taistelun jälkiselvittelyjä Ernest Hemingway kuvasi myöhemmin kirjassaan.
Hemingway kirjoitti kirjaan 47 erilaista lopetusta ennen kuin löysi oikean. Heinäkuussa 2012 kirjasta julkaistiin painos, jossa on mukana nämä vaihtoehtoiset loput.
Romaanista on tehty ainakin kolme eri elokuvasovitusta: vuonna 1932 Frank Borzagen, 1957 Charles Vidorin ja viimeisimpänä vuonna 1966 Rex Tuckerin ohjaamana.
Juoni

Romaanin päähenkilö on Italian armeijassa ensimmäisessä maailmansodassa palveleva amerikkalainen luutnantti Frederic Henry. Rintamalla Henry tapaa sairaanhoitajana toimivan englantilaisen Catherine Barkleyn ja he rakastuvat pian toisiinsa. Henry haavoittuu kranaatin sirpaleesta ja hänet lähetetään toipumaan sisämaahan, jonne Barkley seuraa häntä. Henry ja Barkley saavat hetken ajan elää onnellista elämää yhdessä ja Barkley tulee raskaaksi. Pian raskaaksi tulemisen jälkeen Henry kuitenkin lähetetään takaisin rintamalle. Pian Henryn paluun jälkeen Italian rintamalinja murtuu ja italialaisten joukot aloittavat sekasortoisen perääntymisen. Perääntymisen aikana Henry teloittaa yhden karkuun yrittävän sotilaan, mutta joutuu myöhemmin itse teloituskomppanian eteen sotapoliisien etsiessä perääntyjien joukosta pakenevia upseereita, joita sotapoliisit pitävät maanpettureina näiden jätettyä asemansa. Henry pääsee kuitenkin pakenemaan teloituskomppaniaa ja matkustaa salaa Barkleyn luokse. Viranomaisten jahtaamana Henry ja Barkley päättävät lopulta paeta soutuveneellä Sveitsiin.
Sveitsissä Henry ja Barkley elävät rauhallista elämää vuoristossa ja odottavat yhteisen lapsensa syntymää. Synnytyksen lähestyessä Henry vie Barkleyn sairaalaan. Synnytyksestä tulee Barkleylle pitkä ja tuskallinen, ja lopulta Henry antaa lääkärille luvan suorittaa synnytys keisarinleikkauksella. Leikkaus vaikuttaa aluksi onnistuneen hyvin, mutta lapsi kuoleekin pian syntymänsä jälkeen ja Barkley alkaa menettää nopeasti verta. Pian myös Barkley kuolee ja Henry lähtee sairaalasta yksin.
Sensuuri

Ilmestyessään teos otettiin vastaan kriittisesti, ja kirja joutui joissain maissa sensuurin kynsiin. Esimerkiksi Italiassa kirja kiellettiin sen kuvattua liian tarkasti italialaisten vetäytymistä Caporettosta. Saksassa 1930- ja 1940-luvuilla oli yleistä polttaa "ristiriitaisia teoksia", ja Jäähyväiset aseille joutui pannaan "seksiromaanina".
Suomennokset

Hemingway, Ernest: Jäähyväiset aseille.  ((A Farewell to Arms, 1929) Suomentanut Hugo L. Mäkinen)  Helsinki:  Tammi, 1946.
Hemingway, Ernest: Jäähyväiset aseille.  (A Farewell to Arms, 1929) Suomentanut Veikko Polameri (vuodelta 1963)  Helsinki:  Keltainen kirjasto, Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-6301-3
Aiheesta muualla

Jäähyväiset aseille elokuva (1932) ladattavissa ilmaiseksi Internet Archivesta
New York Times: To Use and Use Not (englanniksi)
Sarastuksen tuolla puolen

Sarastuksen tuolla puolen on Barbara Winckelmannin historiallinen romaani (ilmestynyt suomeksi vuonna 1981). Se on kirjoitettu ruotsiksi nimellä Bortom gryningen (1979). Kirja on osa Winckelmanin viisiosaista historiallisten romaanien sarjaa, jonka muut osat ovat Vihan päivät, Keisarin kaupunki, Kivilinna ja Kaupunki kapinassa. Kirjallisuudenlajiltaan se edustaa realismia. Se kertoo elämästä Helsingissä 1700-luvun jälkipuoliskolla ennen Kustaan sotaa. Sen teemoja ovat muun muassa eriarvoisuus ja säätyerot, oikeuslaitoksen mielivaltaisuus sekä alkava suomalainen itsenäisyysaate.
S. E. Hinton

| Susan Eloise Hinton> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. heinäkuuta 1948 (ikä 76) Tulsa, Oklahoma
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Aiheesta muualla
www.sehinton.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Susan Eloise Hinton (s. 22. heinäkuuta 1948 Tulsa, Oklahoma) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hinton oli aina pitänyt lukemisesta, mutta ei ollut tyytyväinen saatavilla oleviin nuorille aikuisille kirjoitettuihin kirjoihin ja tämä sai hänet innostumaan nuorille suunnattujen kirjojen kirjoittamisesta. Vaikka Hinton tunnetaan lähinnä nuortenkirjoistaan, myös poikkeuksiakin on. Esimerkiksi Vampyyrin palvelija -kirjasta Hinton itse kertoo, että se on hänen ensimmäisiä aikuisille suunnattuja kirjojaan.  Francis Ford Coppola on ohjannut hänen kirjojensa Taistelukala ja Me kolme ja jengi filmatisoinnit, joissa ovat esiintyneet muun muassa Mickey Rourke ja Matt Dillon.
Suomennetut teokset

Me kolme ja jengi (The Outsiders, 1967)
Olimme kuin veljet (That Was Then, This Is Now, 1971)
Taistelukala (Rumble Fish, 1975)
Tex (Tex, 1979)
Kesyttömät (Taming The Star Runner, 1988)
Vampyyrin palvelija.  ((Hawkes Harbor, 2004.) Suomentanut Lotta Sonninen)  Otava, 2006.  ISBN 951-1-20164-6
Kirjallisuutta

Mervi Koski: Ulkomaisia nuortenklassikoita Aarresaaresta Pulskaan Mustaan. BTJ, 2000.
Aiheesta muualla

Markku Soikkeli: Vampyyriromaani ikuisen nuoruuden kauhusta[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 14.1.2007.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
William Sleator

| William Sleator> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. helmikuuta 1945
Kuollut: 3. elokuuta 2011 (66 vuotta)
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tyylilajit:  tieteiskirjallisuus, lasten- ja nuortenkirjallisuus
Esikoisteos:  The angry moon (1970)
Aiheesta muualla
William Sleator's Home Page. (englanniksi)
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
William Sleator (oik. William Warner Sleator III, 13. helmikuuta 1945 – 3. elokuuta 2011) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän kirjoitti enimmäkseen nuorille suunnattua tieteiskirjallisuutta.
Yksi Sleatorin tunnetuimmista teoksista on vuonna 1974 ilmestynyt Sokkeloportaikko. Kirja on dystopia, jossa viisi orpokodissa asunutta nuorta viedään erikoiseen rakennukseen, jossa on kaikkialla vain loputtomia portaita.
Teokset

The angry moon (1970)
Blackbriar (1972)
Run (1973)
House of stairs (1974, suom. Sokkeloportaikko)
Among the dolls (1975)
Take charge: A personal guide to behavior modification (1976, William H. Reddin kanssa)
Into the dream (1979)
Once, said Darlene (1979)
The green futures of Tycho (1981, suom. Aika-avain)
That's silly (1981)
Fingers (1983)
Interstellar pig (1984, suom. Avaruuspeli)
Singularity (1985)
The boy who reversed himself (1986)
The duplicate (1988)
Strange attractors (1989)
The spirit house (1991)
Others see us (1993)
Oddballs (1993)
Dangerous wishes (1995)
The night the heads came (1996)
The beasties (1997)
The boxes (1998)
Rewind (1999)
Boltzmon! (1999)
Marco's millions (2001)
Parasite pig (2002)
The boy who couldn't die (2004)
The last universe (2005)
Hell phone (2006)
Teokset > Suomennetut teokset

Sokkeloportaikko.  (A house of stairs, 1974)  Suomentanut Anja-Liisa Vartiainen. WSOY, 1988.  ISBN 951-0-15272-2
Aika-avain.  (The green futures of Tycho, 1981)  Suomentanut Antti Mäyrälä. WSOY, 1983.  ISBN 951-0-11675-0
Avaruuspeli.  (Interstellar pig, 1984)  Suomentanut Antti Mäyrälä. WSOY, 1985.  ISBN 951-0-13231-4
Aiheesta muualla

William Sleator's Home Page. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Korea  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Burtassit

Kasaarien alueet 800−luvulla. Karttaan merkitty burtassien nimi kasaarien hallitsemalla alueella.
Burtassit olivat kasaarien ja bulgaarien alueiden välissä asunut kansa. Heidän taustansa ei ole täysin selvä, mutta heidät on ennen yritetty yhdistää muun muassa mordvalaisiin, mišääreihin ja unkarilaisiin. Nykyisin suuri osa pitää heitä suomalaisugrilaisten ja turkkilaisten kansojen sekoituksena, joiden lisäksi heihin oli mahdollisesti sekoittunut myös iranilaisia kansoja.
Aikalaislähteissä

Burtasseista löytyy mainintoja islamilaisista ja venäläisistä lähteistä. Islamilaisten aikalaislähteiden mukaan heidän alueensa olivat Volgan varrella bulgaarien ja kasaarien maiden välissä. He maksoivat veroja kasaareille ja pystyivät nostamaan tarvittaessa 10 000:n ratsumiehen armeijan. He sotivat bulgaareja vastaan pohjoisessa ja petsenegejä vastaan idässä saavuttaen kohtalaista menestystä. Ibn Rustan kirjoitusten mukaan burtassit olivat jakaantuneet kahteen luokkaan, joita erotti hautatavat. Toiset polttivat kuolleiden ruumiit toisten haudatessa ne. Toinen ryhmä oli ilmeisesti myös keskittynyt metsiin ja toinen arolle.
Muyjmal at-Tavarikh kirjoitti burtasseilla olleen kuninkaita, joita kutsuttiin nimellä T-rw. Ei ole selvää milloin heitä hallitsivat kuninkaat. Heidän hallintojärjestelmänsä tiedetään muuten olleen löyhä. Heidän alueensa jakaantuivat pienempiin alueisiin, joita johtivat yksi tai kaksi vanhinta. Al Mas'ūdī kuvaili burtasseja suureksi turkkilaiseksi kansaksi ja korostaa turkiskaupan merkitystä heille. Venäläisissä lähteissä heidät luokitellaan taas miltei poikkeuksetta yhteen suomalaisugrilaisten kansojen kanssa. Burtassit katosivat islamilaisista lähteistä 900−luvulla. Viimeisin maininta heistä on venäläisessä Ustiugin kronikassa, jossa heidät mainitaan vuonna 1360 osana tataarien johtamaa armeijaa.
Warren Buffett

| Warren Buffett |
| --- | --- |
 Warren Buffett vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. elokuuta 1930 (ikä 94) Omaha, Nebraska
Muut tiedot
Omaisuus:   82,4 miljardia dollaria (syyskuu 2020)
Yritys:  Berkshire Hathaway
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivu
Warren Edward Buffett (s. 30. elokuuta 1930 Omaha, Nebraska) on yhdysvaltalainen, maailman menestyneimmäksi luonnehdittu sijoittaja ja liikemies. Hänen lempinimensä on ”Omahan oraakkeli”.
Omaisuus

Buffett on hankkinut sijoituksillaan valtavan omaisuuden. Hänen omaisuutensa arvo vuoden 2009 Forbes-lehden maailman rikkaimpien ihmisten listassa on 37 miljardia Yhdysvaltain dollaria ja hän oli maailman kolmanneksi rikkain henkilö. Vuotta aiemmin Buffett oli maailman rikkain mies 62 miljardin omaisuudella. Huhtikuussa 2017 hän on neljänneksi rikkain henkilö maailmassa, ja Forbes arvioi hänen omaisuudekseen 73,3 miljardia dollaria. Buffett sijoittaa omaisuuttaan Berkshire Hathaway -yrityksen kautta, josta hän omistaa hieman alle 19 prosenttia. Vuonna 2012 hänet rankattiin maailman toiseksi rikkaimmaksi.
Buffett osti vuonna 2012 63 amerikkalaista sanomalehteä. Hän totesi tuolloin, ettei uutisia kannata kertoa ilmaiseksi.