stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hector Goetinck

Hector Goetinck
Hector Goetinck (5. maaliskuuta 1886 Brugge, Länsi-Flanderi, Belgia – 26. kesäkuuta 1943) oli belgialainen jalkapalloilija ja valmentaja. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Goetinck edusti koko pelaajauransa FC Brugeoisia. Hän liittyi Belgian A-maajoukkueeseen huhtikuussa 1906 ja pelasi yhteensä 17 ottelua, joissa hän teki kaksi maalia.
Goetinck toimi Belgian maajoukkueen päävalmentajana sekä vuoden 1930 että 1934 maailmanmestaruuskilpailuissa.
Itäinen konferenssi (NHL)

Itäisen konferenssin logo
Itäinen konferenssi (engl. Eastern Conference) (ransk. Conférence de l’Est) on toinen pohjoisamerikkalaisen jääkiekkoliiga NHL:n konferensseista Läntisen konferenssin ohella. Se koostuu 16 joukkueesta, jotka on jaettu Atlantin divisioonaan (engl. Atlantic Division) ja Metropolien divisioonaan (engl. Metropolitan Division). Konferenssin voittaja palkitaan Prince of Wales Trophy -palkinnolla, ja se kohtaa vuosittain Stanley Cupin finaaleissa Läntisen konferenssin mestarin. Itäisen konferenssin viimeisin mestari on Florida Panthers kaudelta 2023-2024. Eniten voittoja on Montreal Canadiensilla, yhteensä 25.
Konferenssi tunnettiin vuosina 1974–1993 nimellä Prince of Wales Conference. Vuonna 1993 konferenssien ja divisioonien nimet muutettiin kuvaamaan paremmin joukkueiden maantieteellistä sijaintia, ja syntyi Itäinen ja Läntinen konferenssi.
Kaudella 2020–2021 liigassa ei ole käytössä Itä–Länsi -konferenssijaottelua, vaan joukkueet on jaettu neljään divisioonaan (Itäinen, Läntinen, Pohjoinen, Keskinen).
Joukkueet

Itäisessä konferenssissa on 16 joukkuetta, jotka jaetaan tasan Atlantin ja Metropolien divisioonaan.
| Atlantin divisioona | Metropolien divisioona |
| --- | --- |
Boston Bruins: Carolina Hurricanes
Buffalo Sabres: Columbus Blue Jackets
Detroit Red Wings: New Jersey Devils
Florida Panthers: New York Islanders
Montreal Canadiens: New York Rangers
Ottawa Senators: Philadelphia Flyers
Tampa Bay Lightning: Pittsburgh Penguins
Toronto Maple Leafs: Washington Capitals
Logot

Entisen Prince of Wales -konferenssin logo
Vuosina 1993–2006, myös turkoosi variantti käytössä
2006–
FN FAL

Bundeswehrille 1957 – 1958 valmistettu G1 FAL.
Taittoperäinen FAL 50.64
Kanadalainen C2-versio FN FALO:sta
Brittivalmisteinen L1A1, ns. tuumamitoitettu FAL–lisenssiversio
Brittivalmisteisia L1A1 -versioita
FN FAL (ransk. Fusil Automatique Léger, kevyt automaattikivääri) on belgialaisen Fabrique Nationale de Herstal -asetehtaan valmistama 7,62×51 mm NATO -kaliiperinen, kaasumäntätoiminen, kerta- tai kerta- ja sarjatulta ampuva taistelukivääri.
Kiväärin suunnitteli belgialainen asesuunnittelija Dieudonne J. Saive, ja sen prototyyppi valmistui vuonna 1951. Prototyypit suunniteltiin alun perin Isossa-Britanniassa Enfield EM-2 -rynnäkkökivääriin kehitettyyn uuteen, keskitehoiseen kaliiperiin .280 British eli 7 x 43 mm. Se oli samalla ehdotus NATO-liittouman standardikaliiperiksi. Yhdysvallat ei hyväksynyt sitä vaan ajoi täysitehoista 7,62 x 51 -kaliiperia, jolle FN muunsi aseensa.
Ase otettiin tuotantoon vuonna 1953, ja se on ollut noin 70 maan palveluskiväärinä 2000-luvulle asti. Sitä on myös lisenssivalmistettu 10 maassa, ja sen yhteenlasketun valmistusmäärän arvioidaan olevan yli miljoona kappaletta.
FAL:sta valmistettiin Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Australiassa nimikkeellä L1A1, Etelä-Afrikan tasavallassa R1/R2/R3 mallinimillä ja Kanadassa nimikkeellä C1 niin sanottua tuumamitoitettua lisenssiversiota. Intialainen Ordnance Factory Board of India (OFB) valmistaa Intian puolustusvoimille L1A1-mallin kopiota nimikkeellä 1A1.
FN FAL –perusversiot > FAL 50.00

Kiinteätukkinen perusmalli
Etelä-Afrikan puolustusvoimien (SADF) käytössä nimellä R1
FN FAL –perusversiot > FAL 50.41 / 50.42

Raskaspiippuinen pikakiväärimalli, jota varten on valmistettu 30 patruunan lippaita
50.41 on varustettu muovitukilla, 50.42 puutukilla
Tunnetaan myös nimellä FALO
Kanadan armeijan käytössä nimikkeellä C2A1
Australian armeijan käytössä nimikkeellä L2A1
SADF:n käytössä nimikkeellä R2
FN FAL –perusversiot > FAL 50.61

Taittotukki, normaali piipun pituus
FN FAL –perusversiot > FAL 50.63

Taittotukki, laskuvarjojääkäri–versio 458 mm tai 436 mm:n pituisella piipulla. Lyhyempipiippuinen versio kehitettiin Belgian armeijalle.
FN FAL –perusversiot > FAL 50.64

Taittotukki, normaali piipun pituus, alarunko valmistettu "Hiduminium"-alumiiniseoksesta
Tekniset tiedot (FAL 50.00)

Toimintatapa: Itselataava kerta- tai sarjatuli
Kaliiperi: 7,62×51 mm NATO
Ammuksen lähtönopeus 840 m / s
Pituus: 1 090 mm
Piipun pituus: 533 mm
Paino: 4,25 kg ilman lipasta / 4,98 kg ladattuna
Lipaskapasiteetti: 20 patruunaa, pikakiväärimalleja varten on valmistettu myös 30 patruunan lippaita
Aiheesta muualla

Suomalainen asekeräily: FN FAL
Modern Firearms: FN FAL
Remtek: Fusil Automatique Legere (Arkistoitu – Internet Archive)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Adam Vidjeskog

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 7. heinäkuuta 1998 (ikä 26)
Syntymäpaikka: Kruunupyy, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 179 cm
Paino: 78 kg
Seura
Seura: KPV
Junioriseurat
2010–2011: TUS
2012–: Jaro
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2015 | Jaro | 11 | (0) |
| 2015 | → JBK | 16 | (0) |
| 2016 | Gefle IF U18 | - | (-) |
| 2017 | Jaro | 16 | (0) |
| 2017 | → JBK | 8 | (0) |
| 2018 | PS Kemi | 16 | (0) |
| 2019-2021 | KPV | 55 | (4) |
| 2022 | Jaro | 21 | (1) |
| 2022 | → JBK | 1 | (0) |
| 2023 | Oskarshamns AIK | 24 | (0) |
| 2024 | Jaro | 25 | (3) |
| Yhteensä | Yhteensä | 193 | (8) |
Maajoukkue
| 2013 | Suomi U15 | 4 | (0) |
| 2014 | Suomi U16 | 2 | (0) |
| 2015 | Suomi U17 | 2 | (0) |
| 2016 | Suomi U18 | 5 | (0) |
| 2017 | Suomi U19 | 1 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 28. lokakuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 16. elokuuta 2018.
Adam Vidjeskog (s. 7. heinäkuuta 1998 Kruunupyy) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Ykkösessä pelaavaa FF Jaroa. Pelipaikaltaan hän on keskikenttäpelaaja.
Vidjeskog on Terjärv US:n kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä Veikkausliigassa 2. elokuuta 2015, kun Jaro pelasi 1–1-vierastasapelin FC Lahtea vastaan. Kaikkiaan Adam Vidjeskog pelasi Jarossa Veikkausliigakautena 2015 yhteensä 11 ottelua. Jaron lisäksi hän on pelannut myös sen farmijoukkue JBK:ssa.
Kaudella 2016 pelasi Ruotsissa Gefle IF:n ikäkausijoukkueessa, mutta palasi kaudeksi 2017 takaisin Pietarsaareen. Kaudeksi 2018 Vidjeskog siirtyi Veikkausliigaan PS Kemin riveihin. Kemissä hän pelasi yhden Veikkausliigakauden ja siirtyi kaudeksi 2019 Veikkausliigaan nousseen Kokkolan KPV:n riveihin. Kolmen KPV-kauden jälkeen Adam Widjeskog palasi Jaroon kaudeksi 2022 siirtyen kaudeksi 2023 Ruotsiin Ettanissa pelanneeseen Oskarshamn AIK:hon. Kaudeksi 2024 hän palasi Jaroon ollen nostamassa seuraa Veikkausliigaan.
Kaikkiaan Adam Widjeskog on pelannut Veikkausliigaa kolmen kauden aikana Jaron, PS Kemin ja KPV:n riveissä ja pelannut niissä 31 ottelua ja tehnyt kaksi maalia.
Adam Widjeskog on pelannut 14 kertaa Suomen ikäkausimaajoukkueissa.
Vidjeskogin isä Niklas Widjeskog pelasi ja valmensi Jarossa usean kauden ajan.
Jan Diddens

Jan Diddens (14. syyskuuta 1906 Mechelen, Flanderi, Belgia – 31. heinäkuuta 1972) oli belgialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Diddens edusti koko ammattilaisuransa KRC Mecheleniä vuodet 1922–1934. Hän liittyi Belgian A-maajoukkueeseen maaliskuussa 1926 ja pelasi joukkueessa 23 ottelua, joissa hän teki kaksi maalia. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon sekä vuoden 1930 maailmanmestaruuskilpailuissa että kesäolympialaissa 1928. Hän pelasi molemmissa kaksi täysimittaista ottelua.
Autochrome

Gizan pyramidit Egyptissä. Kuvattu Autochromella noin vuonna 1914.
Nainen pukeutuneena satiiniin. Kuvattu Autochromella noin vuonna 1915.
Autochrome oli varhainen värivalokuvausmenetelmä, jonka kehittivät Lumièren veljekset 1900-luvun alussa. Autochrome hallitsi värivalokuvausmarkkinoita kolme vuosikymmentä.
Historia

Menetelmä patentoitiin 1903 ja esiteltiin Ranskan tiedeakatemialle 30. toukokuuta 1904. Vaikka tätä aiemminkin oli onnistuttu kehittämään aitoja värivalokuvia, oli Autochrome ensimmäinen helppokäyttöinen tapa tallentaa kuvauskohteen värit ilman taiteilijan kättä. Patentista kesti kuitenkin vielä neljä vuotta, ennen kuin menetelmä oli valmis massatuotantoon vuonna 1907. 10. kesäkuuta 1907 aikakauslehti L'Illustrationin pääkonttorissa pidettiin Autochromen viralliset vihkiäiset, joissa oli 600 vierasta.
Lumièren keksinnöstä tuli hyvin suosittu, vaikka kuvaaminen sillä oli kallista ja valotusajat kymmeniä kertoja pidempiä kuin mustavalkoisissa kuvissa. Vuonna 1913 Lumière valmisti kuusi tuhatta Autochrome-laattaa päivässä. Ajoittain kysyntä ylitti valmistuskapasiteetin ja Ranskan ulkopuolella tuotteesta pyydettiin ylihintaa.
Kodakin vuonna 1936 kehittämä värifilmi (Kodachrome) merkitsi lopun alkua Autochromelle, ja menetelmä jäi vähitellen pois käytöstä siitäkin huolimatta, että lasilevyn ohella kehitettiin Autochrome-prosessia käyttävä filmi (Filmcolor, 1932) ja rullafilmi (Lumicolor, 1934). Viimeistään 1950-luvulle tultaessa Lumièren additiivinen värimenetelmä oli jo hävinnyt olemasta.
Ominaisuudet

Autochromessa käytettiin lasilevyä, joka oli käsitelty värjätyllä perunatärkkelyksellä siten, että se oli herkkä kolmelle päävärille (punainen, vihreä, sininen). Violetit, oranssinpunaiset ja vihertävät hiukkaset, halkaisijaltaan 12–16 nm, toimivat valoa läpäisevinä suotimina. Kun levyä tarkasteltiin valoa vasten erityisellä laitteella, diaskoopilla, sen pinta näkyi värillisenä mosaiikkina. Autochrome-menetelmä tuotti lasilevylle suorapositiivin, eräänlaisen dian, joka oli ainutkertainen, sillä järjestelmä ei tuntenut negatiivia. Keino- tai luonnonvalossa tarkastelun lisäksi oli yleistä, että kuva heijastettiin kankaalle. Autochrome-valokuvalevyn tavanomaisin koko oli 9 cm x 12 cm, joka sopi erityisesti projektorikäyttöön.
Valmistus

Autochrome-aihion valmistus oli työläs prosessi. Lyonissa sijainneessa tehtaassa perunatärkkelys eriteltiin elutriaatiolla raekoon mukaan ja värjättiin. Värjätyt hiukkaset siroteltiin tahmealla vernissalla käsitellylle lasilevylle. Rakeiden välit tiivistettiin hiilitomulla, minkä jälkeen levyä puristettiin suurella voimalla (5 kg/cm²) suodinkerroksen ohentamiseksi ja herkkyyden parantamiseksi. Lopuksi levy pinnoitettiin valonherkällä pankromaattisella emulsiolla, joka oli sama kuin mustavalkokuvissa käytetty. Valmis Autochrome-levy paketoitiin neljän laatikoihin. Kuvauksessa voitiin käyttää tavallista kameraa, mutta kuvaajan oli muistettava asettaa lasilevyn käsittelemätön puoli kohti objektiivia, jotta valo siivilöityisi suodinkerroksen läpi ennen emulsiokerrosta.
Käyttö

Autochromen värimaailmaa ja kuvan rakennetta on verrattu pointillismiin, kuten Georges Seurat'n taiteeseen. Menetelmä tuotti eteerisen, ruskaisen vaikutelman. Pitkä valotus houkutteli kuvaajan ulkoilmaan, jossa mahdollisuus vangita luonnon ja kasvillisuuden värejä kiehtoi kuvaajia amatööreistä ammattilaisiin. Autochromella kuvattiin muotokuvien lisäksi asetelmia, puutarhojen kukkaloistoa ja maisemia.
Autochrome avasi nopeasti ennen saavuttamattomat kulttuurit, sillä lehdet ja liikemiehet lähettivät kuvaajia kaukomaille. Ranskalainen L'Illustration julkaisi neljä Leon Gimpelin ottamaa Autochromea sivuillaan 15. kesäkuuta 1907, ja yhdysvaltalainen The Century seurasi perässä tammikuussa 1908. National Geographic -aikakauslehti liittyi joukkoon heinäkuun numerossaan vuonna 1914. Ranskalainen pankkiiri Albert Kahn perusti säätiön, jonka tavoitteena oli lujittaa rauhaa tuomalla vieraat kansat ja kulttuurit kosketukseen keskenään kuvaamalla arkielämää Autochromen kaikissa väreissä. Autochrome yleistyi juuri suuren murroksen alla, kun Itävalta-Unkari ja Ottomaanien imperiumi sortuivat I maailmansodassa.
Suomessa Autochrome -värivalokuvausmenetelmää käyttivät mm. Wladimir Schohin sekä Eino Antero Bergius.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Albert Kahnin Autochrome-kuvia (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
Autochrome-kuvia Guardianin sivuilla(englanniksi)
Jean-Baptiste Tournassoudin Autochrome-kuvia (Arkistoitu – Internet Archive)(ranskaksi)
Autochrome-kuvia ensimmäisestä maailmansodasta (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
Belgialaisia Autochromeja(englanniksi)
Nykyajan Autochrome-kuvia(englanniksi)
Autochrome: sata vuotta värikuvausta (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
Autochrome-valokuvalevylaatikko, jonka parasta ennen -päiväys umpeutui 1923.
Autochrome-kuva katselulaitteessaan, diaskoopissa.
Perunatärkkelysrakeita suurennoksessa Autochrome-levyn pinnalla
Autochrome-laatan rakenne.
Näkymä I maailmansodan taisteluhaudasta (kesäkuu 1917).
Isomuurahaiskarhu

| Isomuurahaiskarhu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Pilosa
Alalahko::  Vermilingua
Heimo::  Muurahaiskarhut Myrmecophagidae
Suku::  Isomuurahaiskarhut Myrmecophaga  Linnaeus, 1758
Laji::  tridactyla
Kaksiosainen nimi
 Myrmecophaga tridactyla  Linnaeus, 1758 
 Isomuurahaiskarhun levinneisyys (sininen - säilynyt, oranssi - mahdollisesti hävinnyt)
Katso myös
   Isomuurahaiskarhu Wikispeciesissä   Isomuurahaiskarhu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isomuurahaiskarhu (Myrmecophaga tridactyla) on Etelä- ja Keski-Amerikassa elävä hyönteisiä syövä vajaahampainen nisäkäs. Se elää heinikkomailla, soilla ja alankosademetsissä.
Ulkonäkö

Isomuurahaiskarhu on muurahaiskarhuista kookkain. Sen ruumiin pituus on 100–130 senttimetriä ja hännän 65–90 cm. Uros painaa 24–39 kilogrammaa ja naaras 22–35 kg. Väriltään laji on harmaa ja ruskea, ja harteilla ja selässä on mustia juovia. Isomuurahaiskarhulla on kummassakin eturaajassaan kaksi jopa 10 cm:n mittaista ja terävää kynttä, joilla se puolustautuu. Isomuurahaiskarhulla on pitkä, putkimainen kuono, jonka avulla se kerää hyönteisiä keoista ja koloista.
Ravinto

Isomuurahaiskarhu käyttää ravintonaan lähes yksinomaan muurahaisia ja termiittejä. Näitä se saalistaa työntämällä 60-senttimetrisen tahmean kielensä kekoon nopeasti, 150 kertaa minuutissa. Hyönteiset tarttuvat kielen sylkeen ja väkäsiin, ja muurahaiskarhu vetää ne suuhunsa. Eläimen suu, kieli, lihakset ja leukaluut ovat sopeutuneet hyvin tällaiseen saalistustapaan. Sen kieliluut ovat isot ja nivelikkäät, ja kieli on kiinnittynyt osin alas kaulaan. Sen suuaukko on vain kynän levyinen. Isomuurahaiskarhulla ei ole hampaita, vaan se jauhaa saaliinsa mahassaan.
Lisääntyminen ja elinikä

Isomuurahaiskarhunaaras saa keväisin yhden poikasen. Isomuurahaiskarhun tiineysaika on 190 vuorokautta. Yksilö saavuttaa sukukypsyyden kaksivuotiaana. Se voi elää tarhassa 26-vuotiaaksi.
Käyttäytyminen ihmistä kohtaan

Isomuurahaiskarhu on yleensä ihmistä kohtaan suvaitseva, mutta samalla kun sen elinpiiri Etelä- ja Keski-Amerikassa on kaventunut, sen on raportoitu uhattuna käyvän kynsillään ihmisen kimppuun. Kaksi ihmisen kuolemaan johtanutta yhteenottoa on ilmoitettu Brasiliassa, missä isomuurahaiskarhu oli puolustanut itseään.
Isomuurahaiskarhu kieli ulkona
Harald Sotahammas

Harald Sotahammas oli legendaarinen viikinki, joka hallitsi Tanskaa ja Ruotsia 700-luvulla. Hän taisteli myyttisen Bråvallan taistelun Sigurd Sormusta vastaan. Harald kaatui ja hänen mukanansa 40 000 soturiaan. Saagojen mukaan hän oli tullut korkeaan ikään, lähteissä mainitaan 150 vuotta, ja hän halusi kuolla taistelussa päästäkseen Valhallaan ylijumala Odinin luokse.
| Harald Sotahammas |
| --- | --- |
Valtakausi:  noin 715-754? 700-luvun alkupuolesta puoliväliin
Seuraaja:  Sigurd Sormus
Kuollut:  Bråvalla
Lapset:  Þránd Vanha  Östen Beli Halfdan
Äiti:  Auðr Syvämielinen?
Harald Bråvallan taistelussa.
Perhe

Lähes kaikki lähteet kertovat Haraldin olleen Ivar Vidfamnen tyttären poika. Sögubrot, Njállin saaga ja Hyndluljóð kertovat Seelannin kuninkaan Hrœrekr Ringslingerin olleen Haraldin isä. Njalin saaga ja Sögubrot mainitsevat, että Haraldilla oli poika Thrand Vanha (Þrándr hinn gamli), joka oli erään saagoissa esiintyvän hahmon esi-isä.
Hervörin saagassa mainitaan myös toinen poika, Östen Beli, josta tuli myöhemmin Ruotsin kuningas.
Gesta Danorum ei kuitenkaan kerro Ivar Vidfamnesta Haraldin isoisänä, vaan antaa kaksi erilaista versiota Haraldin syntyperästä. Ensimmäisen mukaan Harald oli Scanian päällikön Borkarin poika ja hänen äitinsä olleen Gro. Myöhemmin Saxo oli ''unohtanut'' tämän ja kertoo Haraldin olevan Halfdan Borkarinpojan ja Gyrid-nimisen naisen poika.
Historiallinen alkuperä

Harald Sotahampaan ja Bråvallan taistelun todellisuudesta on puhuttu paljon. Taistelu on käynyt läpi useita uudelleentulkintoja, ja sen yleisesti oletetaan olleen käyty noin vuonna 740 tai 750, kuitenkin 700-luvun puolivälissä.
Monet nykyaikaiset historioitsijat pitävät Haraldin taustaa ja taistelua keksittynä tarinana myöhäisten lähteiden takia. Frankilaisissa lähteissä mainitaan kolme 800-luvun tanskalaista kuningasta, nimittäin Angantyr, Sigfred ja Harald. Niissä kerrotaan myös, että friisiläisten kuningas Redbad II pakeni tanskalaisten maahan, jossa Harald hallitsi vuonna 754.
Käännös suomeksi
Pelkosenniemen lukio

| Pelkosenniemen lukio |
| --- | --- |
Sijainti:  Pelkosenniemi
Tyyppi:  lukio
Perustettu:  1980
Lakkautettu:  2007
Luokat:  1–4 (lukio)
Pelkosenniemen lukio oli Pelkosenniemellä vuosina 1980–2007 toiminut lukio. Lukio sijaitsi samassa rakennuksessa kirjaston ja yläasteen kanssa.
Pelkosenniemen lukio perustettiin vuonna 1980. Tuolloin Pelkosenniemi sai viimeisenä Lapin läänin kuntana oman lukion. Pelkosenniemen lukio oli 35 opiskelijalla Suomen kolmanneksi pienin lukio lukuvuonna 1996–1997. Vuonna 2000 se oli Suomen pienin 29 opiskelijalla. Vähäisen opiskelijamäärän vuoksi lukion toiminnan jatkamisesta keskusteltiin kunnanvaltuustossa vuonna 2003. Lukion jatkomahdollisuuksia selvittämään perustettiin työryhmä, joka ilmoitti kannattavansa lukio-opetuksen jatkamista Pelkosenniemellä. Lukiokoulutuksen turvaamiseksi ehdotettiin vuonna 2004 tietokoneiden jakamista opiskelijoille kolmeksi vuodeksi ja etäopiskelumahdollisuuden tukemista.
Pelkosenniemen sivistyslautakunta ehdotti lukion lakkauttamista vuonna 2005 siten, että lukion toiminta loppuisi kahden vuoden kuluttua, toisen ja kolmannen luokan opiskelijoiden siirtyessä pois. Lukio lakkautettiin vuonna 2007.
Myrskyn silmä (täsmennyssivu)

Myrskyn silmä voi tarkoittaa seuraavia:
myrskyn silmä, trooppisen hirmumyrskyn keskelle muodostuva melko tyyni ja yleensä pilvetön alue
Kirjallisuus

Myrskyn silmä (The Eye of the Storm), Patrick Whiten romaani
Myrskyn silmä, Tad Williamsin romaani ja Taru kolmesta miekasta -kirjasarjan neljäs osa
Myrskyn silmä (Strömkantring), Olov Svedelidin romaani
Myrskyn silmä (Marvatten), Ann Rosmanin romaani ja Karin Adler -kirjasarjan seitsemäs osa
Myrskynsilmä, Lasse Raustelan romaani ja Taivaansavut-kirjasarjan neljäs osa
Myrskynsilmä, Meri Luttisen romaani
Myrskynsilmä (Onyx Storm), Rebecca Yarrosin romaani ja Empyreum-kirjasarjan kolmas osa
Jacques Moeschal

Jacques Moeschal (6. syyskuuta 1900 Uccle, Bryssel, Belgia – 30. lokakuuta 1956) oli belgialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Moeschal edusti koko ammattilaisuransa Racing Clubia vuodet 1919–1933. Hän liittyi Belgian A-maajoukkueeseen maaliskuussa 1928 ja pelasi joukkueessa 23 ottelua, joissa hän teki kuusi maalia. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon sekä vuoden 1930 maailmanmestaruuskilpailuissa että kesäolympialaissa 1928. Hän pelasi molemmissa kaksi täysimittaista ottelua. Olympialaisissa hän teki lisäksi kolme maalia.
Tiibetinsirkku

| Tiibetinsirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkut Emberizidae
Suku::  Sirkut Emberiza
Laji::  koslowi
Kaksiosainen nimi
 Emberiza koslowi  (Bianchi, 1904) 
Katso myös
   Tiibetinsirkku Wikispeciesissä   Tiibetinsirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKVirheellinen IUCN-arvo: 
Tiibetinsirkku (Emberiza koslowi) on aasialainen varpuslintu. Sen esiintymisalue käsittää Qinghain maakunnan Kiinassa sekä itäisen Tiibetin.
Kausatiivi

Kausatiivi eli aiheutusverbi on verbijohdannainen, joka osoittaa kantasanan ilmaiseman toiminnan aiheuttamista. Esimerkiksi suomen kielessä heilahtaa-verbin, elpyä-verbin ja nukkua-verbin kausatiiviverbit ovat: heilauttaa, elvyttää ja nukuttaa.
Nykysuomen Sanakirjan mukaan juosta-verbin kausatiiviverbi on juoksuttaa, toisin sanoen saattaa juoksemaan joku. Toisaalta juoksetuttaa, eli panna joku juoksemaan, on kuratiiviverbi eli teettoverbi, joka on kausatiiviverbin alalaji..
Kausaviitijohdosten kantasanana on usein verbi, mutta myös joitakin adjektiivi- (jalostaa, kaunistaa) ja substantiivikantaisia (marjastaa, keihästää) verbejä voidaan kutsua kausatiivisiksi.
Aiheesta muualla

Kausatiivisuus semanttisena ominaisuutena Iso suomen kielioppi (verkkoversio). Kotimaisten kielten keskus.
Sijamuodot
abessiivi • ablatiivi • absolutiivi • adessiivi • adverbiaali • akkusatiivi • allatiivi • benefaktiivi • datiivi • delatiivi • distributiivi • eksessiivi • ekvatiivi • elatiivi • ergatiivi • essiivi • finaali • formaali • genetiivi • illatiivi • inessiivi • instruktiivi • instrumentaali • kausaali • kausatiivi • komitatiivi • komparatiivi • latiivi • lokatiivi • modaali • multiplikatiivi • nominatiivi • oppositiivi • partitiivi • prepositionaali • prolatiivi • separatiivi • situatiivi • sosiatiivi • sublatiivi • superessiivi • superlatiivi • temporaali • temporaalinen distributiivi • terminatiivi • translatiivi • vokatiivi
Stentti

Kaksi stenttiä
Stentti on yleensä metallista valmistettu verkkoputki, jota käytetään tukemaan ja pitämään auki verisuonia tai muita tiehyitä sisäpuolelta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stentti Wikimedia Commonsissa
Pia Cramling

| Pia Cramling |
| --- | --- |
 Cramling vuonna 2015.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Pia Ann Rosa-Della Cramling
Syntynyt: 23. huhtikuuta 1963 (ikä 61) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Shakinpelaaja
Titteli:  suurmestari (1992)
Elo-luku:  2458 (tammikuu 2023)
Korkein Elo:  2550 (lokakuu 2008)
Pia Ann Rosa-Della Cramling (s. 23. huhtikuuta 1963 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen shakinpelaaja. Hän sai vuonna 1992 suurmestarin arvonimen viidentenä naisena historiassa, ja kansainvälisen mestarin tittelin vuonna 1983. Cramling on johtanut shakin maailmanrankingin naisten tilastoa useaan otteeseen 1980- ja 1990-luvuilla. Tammikuussa 2023 hän sijoittuu shakin maailmanrankingissa naisten tilastossa sijalle 24. Cramling on tällä sijoituksella Ruotsin parhaiten sijoittunut naispelaaja. Miehet ja naiset mukaanluettuna hän sijoittuu shakin maailmanlistalla sijalle 1506 ja Ruotsin listalla sijalle 19. Cramling on Judit Polgárin lisäksi ainoa naispelaaja, joka ansaitsi shakin suurmestarin arvonimen ennen vuotta 2000 voittamatta yhtään shakin naisten maailmanmestaruutta.
Cramling on naimisissa shakin suurmestari Juan Manuel Bellón Lópezin kanssa. He asuivat ennen Espanjassa, mutta ovat muuttaneet sittemmin Ruotsiin. Heidän tyttärensä Anna Cramling Bellón on naisten FIDE-mestari ja YouTube-sisällöntuottaja. Loka-marraskuussa 2024 Cramling pelasi näytösottelun kansainvälistä mestaria Levy Rozmania vastaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pia Cramling Wikimedia Commonsissa