Kiina
Historia > Kiinan kansantasavalta > Kiinan kansantasavalta vuosina 1949–1976

Kiinan kansantasavalta perustettiin 1. lokakuuta 1949 Mao Zedongin julistaessa sen syntyneeksi Pekingin Taivaallisen rauhan aukiolla. Mao tunnettiin kirjallisuutta opiskelleena intellektuellina, joka oli noussut puolueen huipulle sisällissodan myötä. Hänen valtansa kasvoi nopeasti. Mao jatkoi kommunistisen puolueen puheenjohtajana ja siten maan johtajana. Neuvostoliitto tunnusti kansantasavallan lähes välittömästi, Itä-Euroopan maat ja suurin osa Länsi-Euroopankin maista tunnusti sen 1950 vaikka diplomaatit karkotettiinkin.
Pian valtaan päästyään Kiinan kommunistihallitus tuki Kim Il-sungin Pohjois-Korean hyökkäystä Etelä-Koreaan Korean sodassa 1950. YK-joukkojen tehtyä maihinnousun Mao näki mahdollisuuden sotia länsimaiden kanssa ja joukot hyökkäsivät YK-joukkojen kimppuun, mutta raskaat tappiot pakottivat vetäytymään. Vuonna 1951 kommunistit marssivat Tiibetiin.
Neuvostoliiton tuella toteutettu ”ensimmäinen viisivuotissuunnitelma” kehitti taloutta jonkin verran. Kiinan alkuvuosina toteutettiin ”Neljä modernisaatiota”. Koulutus sosialisoitiin ja maaseudulla osaksi lopetettiin. Vuonna 1957 80 % kaupunkien alakoulusta lähtevistä jätettiin ilman koulutusta, koska voimavarat suunnattiin muualle ja osa opettajista oli jo teloitettu oikeistolaisina. Suuri osa korkeakouluista oli ulkomaalaisten perustamia ja monet olivat saaneet koulutuksen lännessä, jonka vuoksi heidät luokiteltiin tuhottaviksi liberaaleiksi.
Vuonna 1956 aloitettiin sadan kukan kampanja, jonka jälkeen porvarismista epäiltyjä ”uudelleenkoulutettiin” tai teloitettiin ”Oikeistolaisuuden vastaisen liikkeen” voimin vuodesta 1959. Samana vuonna Kiina valloitti myös alueita Intialta. Toinen viisivuotissuunnitelma, vuosien 1958 ja 1963 välinen Suuri harppaus, pyrki luomaan pieniä raskaasti verotettuja kollektiiveja. Se tappoi arviolta 14–43 miljoonaa ihmistä ja kymmenet miljoonat lapset jäivät syntymättä neljän vuoden aikana. Kiinalaiset söivät eri lähteiden mukaan keskimäärin 1 200–1 534 kilokaloria eli jopa vähemmän kuin orjatyöläiset Auschwitzin keskitysleirissä, ja esimerkiksi perheenäitien työtaakka kollektiiveissa oli 11 tuntia joka päivä. Suuren harppauksen aikana oli ihmiskunnan historian pahin nälänhätä, ja uhrien määräksi on arvioitu 17–30 miljoonaa.
Vuosina 1958–1959 Kiinan ja Neuvostoliiton suhteet kärjistyivät, kun Kiina syytti Nikita Hruštšovin Neuvostoliittoa liian oikeistolaiseksi. Neuvostoliitto lopetti Kiinan ydinaseohjelman auttamisen ja suunnitteli jopa ydiniskua Kiinaan estääkseen Kiinaa saamasta ydinaseen. Yhdessä Neuvostoliiton ja Kiinan välisissä kiistoissa, Kiina marssitti joukkonsa 150 kilometriä Intian puolelle 1962 saadakseen tahtonsa läpi.
Kommunistien havaittua suuren osan väestöstä olevan kuoleman partaalla, Mao Zedong siirtyi syrjemmälle, ja Liu Shaoqi teki uudistuksia kuten yksityisten peltojen palauttaminen ja tuottajien suurempi autonomia. Vuonna 1964 Kiinasta tuli ydinasevaltio. Mao koki Liun kuitenkin uhkaksi itselleen ja vuonna 1968 Liu syrjäytettiin ja leimattiin "kapitalistisen tien kulkijaksi ja petturiksi." Liun jouduttua epäsuosioon ja pian kuoltua nimettiin Maon tulevaksi seuraajaksi vuonna 1969  Lin Biao. Kuitenkin Mao koki myös hänet pian uhkaksi itselleen. Lisäksi myös vaikutusvaltainen ja maltillinen pääministeri Zhou Enlai vastusti Lin Biaon nousua ja Lin Biaon raportoitiinkin kuolleen vuonna 1971 yritettyään paeta Neuvostoliittoon epäonnistuttuaan suunnitelmassaan surmauttaa Mao.
Vuonna 1966 aloitettiin ”kulttuurivallankumous”, jonka päämäärä oli ”päästä eroon liberaaleista porvareista” ja jatkaa Liu Shaoqin hidastamaa luokkataistelua. 11 miljoonaa punakaartilaista lähetettiin jahtaamaan jäljellä olevia porvareita ja valvomaan, että porvarismia ”kritisoidaan” kaikkialla. Ylemmät kouluasteet lopetettiin ja monet hengissä olevat koulutetut teloitettiin. Porvarillisiksi epäillyt vanhat kirjoitukset, taide, museot, temppelit ja muu perintö tuhottiin. Monien tutkijoiden mielestä kiinalaisen kulttuurin pohja hävisi näinä vuosina. Mao nautti laajamittaista suosiota länsimaiden vasemmistolaisten keskuudessa ja maolaisia puolueita perustettiin ympäri maailmaa, mutta ulkomaiden saatua vihjeitä tuhon laajuudesta suosio hiipui. Maasta tiedettiin hyvin vähän, sillä ihmisiä ei päästetty maahan sisään tai ulos. Monet tiedoista pohjautuivat Ison-Britannian Hongkongiin ja muualle karanneiden kiinalaispakolaisten tietoihin. Mao kuitenkin kutsui Yhdysvaltain presidentti Richard Nixonin historialliselle vierailulle Kiinaan vuonna 1971. Kulttuurivallankumous kesti vuoteen 1976 eli puhemies Maon kuolemaan saakka. 10 vuotta kestäneen  kulttuurivallankumouksen aikana tapettiin syyttömiä ihmisiä ehkä 1,5–2 miljoonaa. Vähintään sama määrä vammautui loppuiäkseen.