BMP-1
Suunnittelu

BMP-1 kehitettiin Neuvostoliitossa toisen maailmansodan jälkeen alkaneen kylmän sodan tarpeisiin. Vaunun suunnittelu aloitettiin GBTU:n (Neuvostoliiton panssarivoimien päähallintokeskus) aloitteesta Neuvostoliitossa vuonna 1959, ja tavoitteena oli kehittää uudenlainen jalkaväen taisteluajoneuvo nimenomaan ydinsodan tarpeita ajatellen. Vaunun suunnittelun lähtökohtia oli myös amfibio-ominaisuudet, joilla katsottiin olevan suuri strateginen merkitys. Ominaisuuden avulla olisi voitu ylittää Länsi-Euroopan joet nopeasti, jos laaja maasota olisi syttynyt lännen ja idän välillä.
BMP-1
BMP-1:n torni
Pitkälti Hruštšovin tuon aikaisesta innostuksesta raketti- ja ohjusaseisiin johtuen yhdeksi vaatimukseksi tuotantomallille asetettiin se, että pääaseen oli kyettävä taistelemaan myös taisteluvaunuja vastaan. Alun perin pääaseeksi harkittu 20–30 mm:n konetykki hylättiin, ja kun Grjazevin-Šipunovin suunnittelutoimisto tarjosi uudenaikaista 73 mm:n matalapainekanuunaa projektiin, se myös hyväksyttiin kompromissiratkaisuna.
Tämän 2A28-vaunukanuunan koettiin olevan riittävän tehokas tuon aikakauden Nato-vaunuja vastaan alle 800 metrin etäisyyksillä, mitä se pitkälti myös olikin. Ammus, PG-15 (ontelo), läpäisi testeissä 0° osumiskulmalla tuolloin riittävänä pidetyn 300–320 mm. Kyseinen ammus koostui kahdesta osasta; rakettilaukauksen pohjaan kiinnitetystä kartussista, joka heitti varsinaisen rakettilaukauksen ulos putkesta, jolloin rakettimoottori syttyi ja kiihdytti itse laukauksen loppunopeuteen noin 550–600 m/s.
Samainen suunnittelutoimisto kehitti 2A28-vaunukanuunan rinnalle panssarintorjuntaohjusjärjestelmän, jolla oli tarkoitus kattaa ampumaetäisyydet 800–3 000 m. Läpäisyä ohjuksella oli 400–450 mm. Ohjus oli aikanaan todellinen edistysaskel ja nähtiin, että panssarivaunujen elinaika olisi ohi, kun pst-ohjukset pystyivät hallitsemaan suurillakin etäisyyksillä taistelukenttää pystyen läpäisemään minkä vaunun tahansa. Myöhemmin kävi ilmi, ettei näin toki ollut. Ohjuksessa oli monia puutteita: sen lataus oli vaikeaa ja hidasta, lentoaika pidemmille ampumaetäisyyksille niin pitkä, että häirinnän mahdollisuus kasvoi hyvin suureksi. Osuminen oli myös hyvin haastavaa varsin alkeellisella joystick-tyylisellä ohjaimella. Ohjus- ja kanuunajärjestelmän lisäksi myöhemmässä prototyyppivaiheessa aseistuksessa oli mukana uuden PKM-konekiväärin panssarivaunumalli PKT, jossa oli hieman raskaampi piippu ja sähkölaukaisu. PKT asennettiin kiinteästi torniin kanuunanputken suuntaisesti.
Kuten usein neuvostoliittolaisessa aseteollisuudessa, päätettiin BMP-projekti "kilpailuttaa" useilla suunnittelutoimistoilla. Prototyypille annettiin vaatimus: "uintikykyinen, ABC-suojattu jalkaväen taisteluajoneuvo, jossa sijoitettuna jo valmis Grjazevin-Šipunovin toimiston suunnittelema torni-asepaketti".
Neljän eri suunnittelutoimiston prototyypistä valittiin lopuksi Isakovin toimiston prototyyppi nr.765, suunnittelunimeltään "Koršun". Alustan tilaratkaisu oli käytännöllisin: takana miehistötila, keskellä torni ja edessä moottori kuljettajan ollessa vasemmalla. Vaunun prototyypin ensimmäiset testit olivat 1964–1965 ja vuonna 1966 BMP hyväksyttiin Neuvostoliiton sotavarustukseen, jolloin myös pienimuotoinen sarjatuotanto Tšeljabinskissa aloitettiin. Vuonna 1968 tuotanto siirrettiin Kurganiin ja rakenteeseen, jossa oli varsin paljon "lastentauteja", tehtiin lukuisia pieniä muutoksia. Varsinainen suuren mittakaavan sarjatuotanto aloitettiin vuonna 1970, jolloin vaunun rakennetta korjattiin vielä noin 20 cm pidemmäksi paremman uintivakavuuden vuoksi. Tästä mallia kutsutaan yleisesti ensimmäiseksi varsinaiseksi BMP-1:ksi.
Myöhemmin 1970-luvulla pieniä muutoksia tehtiin tuotantomalleihin ja tuotanto siirtyi myös lisenssillä Puolaan ja Tšekkoslovakiaan, joissa tehtiin myös omia pieniä muutoksia malleihin.
Läntiselle sotilastiedustelulle vaunu tuli tutuksi marraskuun 1967 Punaisen torin paraatissa. Vaunu edusti aivan uudenlaista ajattelutapaa mekanisoidussa sodankäynnissä aiheuttaen jopa hätäännystä länsimaiden puolustustahoilla. Vaunun paranneltu versio BMP-2 tuli julkisuuteen vasta syyskuussa 1982, vaikka se oli ollut jo useita vuosia neuvostoarmeijan peruskalustoa.