stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjois-Amerikan arkaaisen kulttuurin alueet
Tasanko

Tasangon arkaaisesta kulttuurista tiedetään melko vähän. Se lienee pohjautunut ainakin osin biisonin metsästykseen. Biisoni lienee ollut harvinainen tai poissa 5000–3000 eaa. ja 500–1300 jaa.. Paleointiaanien tyyppinen pitkulainen kärki oli täällä käytössä vielä n. 6000 eaa.. Arkaainen lovitettu nuolenkärki ilmestyi Mummy Caven löytöjen mukaan tasangoille noin 5600 eaa.. Varsinkin varhaisarkaaisella kaudella oli nykyistä lämpimämpää ja kuivempaa, jolloin biisonille paras pitkäheinäpreeria supistui lyhytheinäpreerian kustannuksella , ja monille ylämaille ilmestyi aavikkoa muistuttava ympäristö. Tämän uskotaan lisänneen kasvien keruuta. Keskiarkaaisella kaudella n. 2900–1000 eaa. ilmestyi pohjoisille tasangoille keskimäärin läpimitaltaan viiden metrin kokoisia kiviympyröitä, jotka ovat ehkä tiipiin pohjia tai seremoniallisia kehiä. Kiviympyröitä käytettiin luultavasti vain vähän aikaa kerrallaan, joskus ne ovat yksittäin, joskus satoja samassa paikassa. Näistä kehistä ei ole löydetty juuri lainkaan esineitä. Luoteisella tasangolla metsästettiin biisonin lisäksi vuorilammasta ja muulihirveä.
Itäinen Pohjois-Amerikka > Itäisiä arkaaisia kulttuureja

Punaokra (Ylempi Illinois/Indiana) ei saa sekoittaa punamaalikulttuuriin
Suurten järvien vanha kuparikulttuuri (Wisconsin/Michican)
Glacial Kame (Michican- ja Eriejärvien ympärillä)
Point Peninsula (Erie & Ontario-järvien ympärillä)
Lake Forest Itäisten suurten järvien pohjoispuolella kuparityökaluja, ja punaokrahautauhreja.
Baumer (eteläinen Illinois)
Copena (Kentucky, Tennessee, Alabama, Arkansas) Mississippin jokilaakson alempi puolisko
Laurentian myöhäisarkaainen (Cincinnatin alue, Maple Creek -vaihe)
Luettelo joistain löytöpaikoista alueittain

Itäinen subarktinen:
Läntinen subarktinen: Grand Rapids, Elk Island, Gods Lake, Drunken Point, Abitbi Narrows
Koillinen: Cow Point,RafterLake, Tusket Falls, Hathaway, Turner Farm, Vargennes, Neville, Watertown Arsenal, Wapanucket, Orient Sylvan Lake
Suuret järvet
Ylä-Mississippi Koster
Missouri (ylä-preeria)
Tyynenmeren rannikko, luode: (myös Kalliovuoret) The Sales Weios, Wilson Butte
Kalifornia: Oak Grove
Suuri allas: Hogun Cave, Danger Cave
Ylä-Colorado: Dust Devil, Sand Dune Cave
Ala-Colorado: Tularosa Cave, Ventana Cave
Rio Grande: Panther Cave
Texas-lahti
Arkansas-vaalea-punainen: Chalk Hollow, Alibates
Ala-Mississippi: Powerty Point, Jaketown
Etelä-Atlantti,Meksikon lahti: mm Florida ja muut etelävaltiot Claiborne aivan lännessä, Floridassa Silver Spring, Zabski, TickIisland
Tennessee: Russell Cave, Quad, Eva
Ohio Indian Knoll, Salts Cave, St Albans, McConnell
Keski-Atlantti: marcey creek, Sheep Rock, Miller Field, Staten island, Lamoka Lake
Michael Polanyi

Michael Polanyi vuonna 1933.
Michael Polanyi (syntyjään Mihály Polányi; 11. maaliskuuta 1891 Budapest, Itävalta-Unkari – 22. helmikuuta 1976 Northampton, Yhdistynyt kuningaskunta) oli unkarilais-brittiläinen tutkija, joka toimi kemian, taloustieteen ja filosofian aloilla.
Opiskelu ja ura yliopistossa

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen hän kiinnostui termodynamiikasta ja kvanttiteoriasta ja ilman ohjausta suoritti tohtorin tutkinnon (Ph.D.). Tämän jälkeen hän työskenteli Kaiser Wilhelm-instituutissa fysikaalisen kemian laitoksella ja nimitettiin vuonna 1933 fysikaalisen kemian professoriksi Manchesterin yliopistoon.
Tutkijana

Fysikaalisessa kemiassa Polanyi tutki reaktiokinetiikkaa, röntgensäteiden taipumista (diffraktio) ja kaasujen adsorboitumista. Hänen päätutkimusalansa oli kuitenkin reaktiokinetiikka, johon hän sovelsi termodynamiikkaa ja kvanttiteorioita. Vuonna 1931 hän yhdessä Henry Eyringin kanssa ensimmäistä kertaa kaasukinetiikan perustutkimuksessa käytti heidän yhdessä luomaa semiempiiristä potentiaalienergiapintaa  {\ce {H + H_2}}-reaktion dynamiikkalaskuissa. Tämän jälkeen hän 1930-luvulla teki perustutkimusta alkeisreaktioista ja liuosreaktioista. Hän tutki Eyringin kehittämää siirtymätilateoriaa ja sovelsi sitä reaktioihin joissa reaktiopaine vaikuttaa kinetiikkaan.
Filosofiassa hän vaikutti erityisesti tieteenfilosofiassa, jossa hän alkoi vastustaa vallitsevaa positivismia. Polanyin mukaan se epäonnistui hiljaisen tiedon ja mielikuvituksen luovan roolin tunnistamisessa. Hän sovelsi tieteenfilosofiaansa myös taloustieteeseen vertaamalla tiedeyhteisön toimintaa vapaisiin markkinoihin.
Lisätietoa

Michael Polanyin poika John Charles Polanyi palkittiin vuonna 1986 Kemian Nobel-palkinnolla reaktiodynamiikan tutkimuksistaan.
Polanyista tuli katolisen kirkon jäsen 28-vuotiaana. Uskonnolliset kirjoittajat ovat viitanneet Polanyin kirjoituksiin useasti.
Teoksia

Science, Faith, and Society (1946)
The Logic of Liberty (1951)
Personal Knowledge: Towards a Post-Critical Philosophy (1964)
The Tacit Dimension (1967)
Meaning (yhdessä H. Proschin kanssa) (1975)
Kirjallisuutta

Rae, Murray A. (toim.): Critical Conversations: Michael Polanyi and Christian Theology.  Eugene (Or.):  Pickwick Publications, 2012.  ISBN 978-1-61097-727-2
Virtanen, Ilkka: How Tacit Is Tacit Knowledge? Polanyi’s Theory of Knowledge and Its Application in Knowledge Management Theories.  (Diss. Acta Universitatis Tamperensis, 1947)  Tampere:  Tampere University Press, 2014.  ISSN 1455-1616  ISBN 978-951-44-9492-5  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Michael Polanyi (1891–1976). Elämäkerta (englanniksi)
Michael Polanyi and tacit knowledge. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  Scopus  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Polttimo-yhtiöt

| Polttimo Oy |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Inspirations since 1883
Perustettu:  1883
Perustaja:  August Fellman Henrik Mattsson Ferdinand Frigrén
Toimitusjohtaja:  Ilkka Kylmälä
Puheenjohtaja:  Pär-Gustaf Relander
Kotipaikka:  Lahti
Toiminta-alue:  Eurooppa Pohjois- ja Etelä-Amerikka Venäjä
Toimiala:  elintarvikkeiden ja juomien raaka-aineet
Tuotteet:  maltaat ja mallasuutteet
Liikevaihto:  155 milj. € (2012)
Henkilöstö:  189 (2012)
Tytäryhtiöt:  Viking Malt Oy Senson Oy
Omistaja:  Relanderin perhe
Kotisivu:  www.polttimo.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Polttimo-yhtiöt, alun perin Lahden Polttimo Oy – Lahtis Bränneri Ab, on Lahdessa vuodesta 1883 toiminut perheyritys, joka valmistaa maltaita ja mallasuutteita. Yritys kuuluu Euroopan viiden suurimman ja maailman kymmenen suurimman mallasyhtiön joukkoon.
Historiaa

Lahtis Bränneri Aktiebolagin perustivat 1883 kapteeni, hovineuvos August Fellman ja oluttehtailija Henrik Mattsson aluksi viinanpolttimoksi. Tiukentuva alkoholipolitiikka vaikeutti pian toimintaa niin, että perustajat myivät osakkeensa polttimomestariksi valitulle Ferdinand Frigrénille, nykyisen pääomistajan Harald Bertel Relanderin äidin isoisälle. Vuonna 1897 Frigrén aloitti polttimossa sivutuotteena saadun hiivan tuotannon nousevan leipomoteollisuuden tarpeisiin.
Kieltolaki vuonna 1919 miltei lopetti Polttimon toiminnan. Ferdinand Frigrén vetäytyi eläkkeelle, mutta hänen poikansa Anders Enok Frigrén keksi ryhtyä valmistamaan hiivaa melassista, jolloin viinanpolttovaihetta ei tarvittu. Kieltolain jälkeen yritys aloitti uudelleen väkiviinan tuotannon Alkoholiliikkeen luvalla ja tilauksesta. Tilausmäärät vaihtelivat kuitenkin niin, että muitakin tuotteita oli otettava rinnalle. Vuonna 1934 sai alkunsa Polttimon menestykseen johtanut mallastuotanto.
Polttimo Oy alkoi kansainvälistyä 1970-luvulla yhteistyöyritysten kautta. Ruotsiin Söderhamniin perustettiin Nord-Malt ja Halmstadiin Svenska Malt Ab sekä Liettuaan Litmalt. Yhtiöiden liikevaihdosta noin 80 % tulee Suomen ulkopuolelta.
Vuoden 2001 alussa muodostettiin konserniyritys Polttimo Yhtiöt Oy. Se koostuu kahdesta liiketoimintaryhmästä. Mallastuotantoa harjoittaa Viking Malt (yhteisyritys ruotsalaisen Lantmännenin kanssa), ja elintarvikeraaka-aineet kuuluvat Senson-yhtiöön. Yhdessä Alkon kanssa vuonna 1993 perustettu Suomen Hiiva myytiin 2007 kanadalaiselle Lallemand-konsernille.
Toukokuussa 2013 yrityksen hallituksen puheenjohtajuus siirtyi perheen viidennen sukupolven edustajalle, pääomistajan Harald Relanderin pojalle Pär-Gustafille.
Kirjallisuutta

Vehviläinen, Heikki. Oy Lahden Polttimo Ab 1883–1983. Tampere 1983.
Latikka, Olavi. Oy Lahden Polttimo Ab:n vaiheet 1883–2003, Historian jatko-osa 1971–2003. Lahden Polttimo Oy 2003. ISBN 952-91-6170-0
Aiheesta muualla

Polttimo-yhtiöiden verkkosivusto (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Hans Kelsen

| Hans Kelsen |
| --- | --- |
 Hans Kelsen noin vuonna 1930.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. lokakuuta 1881 Praha, Itävalta-Unkari
Kuollut: 19. huhtikuuta 1973 (91 vuotta) Berkeley, Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Wienin yliopisto
Instituutti:  Wienin yliopisto Kölnin yliopisto Geneven yliopisto Harvardin yliopisto Kalifornian yliopisto, Berkeley
Oppilaat:  Helen Silving-Ryu
Tutkimusalue:  oikeusteoria valtio-oikeus
Tunnetut työt:  puhdas oikeusoppi normipyramidi perusnormi
Aiheesta muualla
www.hanskelsen.com
Hans Kelsen (11. lokakuuta 1881 Praha, Itävalta-Unkari – 19. huhtikuuta 1973 Berkeley, Yhdysvallat) oli itävaltalainen oikeustieteilijä ja -teoreetikko, joka on yksi oikeuspositivismin tärkeimpiä edustajia ja koko 1900-luvun merkittävimpiä oikeusajattelijoita. Kelsen toimi uransa aikana professorina Wienissä vuosina 1917–1929, Kölnissä vuosina 1929–1933, Genevessä vuosina 1933–1940 ja Yhdysvalloissa (Harvard, Berkeley) vuodesta 1940 lähtien. Hänen tieteellinen työnsä kesti yli 60 vuotta ja sisälsi paljon oikeustieteen, sosiologian ja politiikan aloilta.
Kelsen tunnetaan etenkin hänen puhtaan oikeusopin teoriastaan, jonka hän esitteli pääteoksessaan Puhdas oikeusoppi (Reine Rechtslehre, 1934). Kelsenin mukaan oikeutta tuli tarkastella "puhdistettuna" kaikesta ei-oikeudellisesta aineksesta. Hänen teoriansa keskeisiä piirteitä ovat oikeusnormien muodostama hierarkkinen oikeuspyramidi ja sen huipulla oleva perusnormi. Kelsenin puhdas oikeusoppi on vaikuttanut erittäin moniin tutkijoihin ympäri maailmaa.
Tieteellisen uransa ohella Kelsen työskenteli myös käytännöllisempien tehtävien parissa. Hän muun muassa osallistui Itävallan vuoden 1920 perustuslain laadintaan ja toimi sotarikostoimikunnan oikeudellisena avustajana Nürnbergin oikeudenkäynneissä.
Elämäkerta

Kelsen syntyi Prahassa, silloisessa Itävalta-Unkarissa. Hän oli juutalaista syntyperää, mutta myöhemmin kääntyi muodollisesti kristinuskoon. Kelsenin perhe muutti Wieniin hänen ollessaan kolmevuotias, ja hän opiskeli oikeustiedettä Wienin yliopistossa, jossa hän sai dosentin pätevyyden vuonna 1911, ylimääräisen professuurin vuonna 1917 ja varsinaisen professuurin vuonna 1919. Kelsen oli alkujaan valtio-oikeuden tutkija, ja hänen ensimmäinen monografiansa oli Hauptprobleme der Staatsrechtslehre. Vuonna 1912 Kelsen meni naimisiin Margarete Bondin kanssa ja pariskunnalle syntyi kaksi tytärtä.
Kelsen osallistui myös politiikkaan edustaen sosiaaliliberalismia. Hän osallistui asiantuntijana oikeusministeriön palveluksessa Itävallan vuoden 1920 perustuslain laadintaan, johon hän vaikutti merkittävästi esimerkiksi esittämällä erityisen valtiosääntötuomioistuimen perustamista. Kelsen myös toimi kyseisen tuomioistuimen ensimmäisen kokoonpanon jäsenenä vuoteen 1930 asti, jolloin hän joutui väistymään poliittisen ilmapiirin muuttuessa oikeistolaisemmaksi. Samana vuonna Kelsen otti viran Kölnin yliopistosta Saksassa, mutta joutui jättämään virkansa vuonna 1933 natsien valtaannousun seurauksena. Hän siirtyi opettamaan ensin Geneven yliopistoon, sitten Prahan yliopistoon ja lopulta vuonna 1940 Yhydsvaltoihin.
Yhdysvalloissa Kelsen opetti Kalifornian yliopistossa Berkleyssä. Hän jatkoi tieteellistään työtään aina 90-vuotiaaksi asti, jolloin hän huomasi kirjoittaessaan teostaan Allgemeine Theorie der Normen muistinsa alkavan pettää. Käsikirjoituksensa hän "testamenttasi" mahdollista julkaisemista varten pääoppilaalleen R. A. Métallille, joka kuitenkin kuoli äkillisesti ennen kuin oli ehtinyt saada työn valmiiksi, ja hänen kirjoituksiaan on julkaistu postuumisti muiden toimesta aina vuoteen 1985 asti. Kelsen kuoli 91 vuoden ikäisenä Berkeleyssä 19. huhtikuuta 1973.
Oikeusteoria

Kelsen nimitti omaa oikeuspositivistista oikeusteoriaansa puhtaaksi oikeusopiksi ja piti sitä ainona ankarasti määritellyn tieteellisyyden vaatimukset täyttävänä oikeusteoriana. Teorian "puhtaus" merkitsee, että se pyrkii olemaan puhdas yhtäältä yhteiskuntatieteistä ja toisaalta moraalista. Kelsenin mukaan oikeustieteen erotti yhteiskuntatieteistä se, että sen kohteena oli lainalaisuuksien ja syy-seurassuhteiden sijaan normatiivinen järjestelmä, ja moraalitieteistä sen kohteena olevan normatiivisen järjestyksen pakottavuus. Lisäksi Kelsenin teoria ei käsitellyt tietyn aikakauden tai maantieteellisen alueen oikeutta vaan oikeutta yleensä, sen muuttumatonta muodollista rakennetta erotuksena muuttuvasta sisällöstä. Kelsen erotti teoriassaan staattisen puolen, joka kuvasi oikeuden rakennetta, ja dynaamisen puolen, joka kuvasi oikeuden luomista, muuttamista ja kumoamista.
Kelsen sai vaikutteita kantilaisuudesta, etenkin sen tietoteoriasta, loogisesta empirismistä, jota edustavan Wienin piirin toimintaan hän osallistui, ja saksalaisessa oikeustieteessä vaikuttaneesta lakipositivistisesta käsitelainopista, jonka edustajiin kuuluva Georg Jellinek toimi valtio-oikeuden professorina Wienin yliopistossa ennen Kelseniä. Pitkän elämänsä aikana Kelsen kehitti teoriaansa ja muutti monia sen keskeisiä ajatuksia.
Oikeusteoria > Normipyramidi (saks. Stufenbau)

Kelsenin mukaan oikeusnormit liittyvät "pitämisen" (saks. Sollen) maailmaan erotuksena kausaalilain alaisesta "olemisen" (saks. Sein) maailmasta, joiden välistä eroa hän piti tajunnallemme välittömästi annettuna. Täten yksittäisen oikeusnormin voimassaolo eli pätevyys voi perustua vain toiseen oikeusnormiin. Oikeusnormit ovat Kelsenin mukaan norminantotahdon tuotteita, joille toiset oikeusnormit antavat objektiivisen merkityksen. Tällä tavoin oikeusnormit muodostavat hierarkkisen rakenteen eli normipyramidin, jossa alemmanasteisten normien pätevyys perustuu niitä ylemmänasteisiin normeihin ja näiden normien pätevyys edelleen ylempiin normeihin. Esimerkiksi asetusten normit saavat pätevyytensä lain tasoisista normeista ja lakien normit puolestaan perustuslain normeista. Alemmat oikeusnormit eivät saa olla ristiriidassa ylempien oikeusnormien kanssa, jotka ristiriitatilanteissa syrjäyttävät ne. Tästä hierarkiasta johtuu, että oikeus on suljettu, yhtenäinen ja koherentti systeemi. Ajatuksen normihierarkiasta esitti ensimmäisenä itävaltalainen oikeustieteilijä Adolf Julius Merkl, jolta Kelsen sen omaksui.
Oikeusjärjestyksen erottaa Kelsenin mukaan muista normatiivisista järjestyksistä se, että oikeusjärjestys on pakkojärjestys, jonka normien noudattamatta jättämisestä seuraa sanktio. Oikeusjärjestys sisältää myös oikeusnormeja, jotka eivät itse aseta sanktiota, mutta tällaiset normit ovat epäitsenäisiä ja riippuvaisia sanktioita asettavista oikeusnormeista. Myös kansainvälinen oikeus on Kelsenin mukaan oikeusjärjestys, sillä sen noudattamisen takeena ovat myös sanktiot, joihin kuuluvat repressaalit ja sodat. Kuitenkin Kelsen myös ajatteli, että kansainvälisen oikeuden sääntöjen tuleminen osaksi kansallista oikeusjärjestystä riippuu kansallisen oikeusjärjestyksen perusnormista.
Kelsenin mukaan oikeusjärjestyksen tulee myös olla suurin piirtein tehokas (saks. im grossen und ganzen wirksam) ollakseen pätevä. Sen käsittämät oikeusnormit tulee siis panna tavallisesti tehokkaalla tavalla täytäntöön tuomioistuimissa ja muissa viranomaisissa. Pääpiirteisen tehokkuuden vaatimus koskee sekä oikeusjärjestystä yleisesti että erikseen sen yksittäisiä oikeusnormeja.
Oikeusteoria > Perusnormi (saks. Grundnorm)

Kelsenin mukaan normipyramidin huipulla on pelkästään ajattelussa edellytetty perusnormi, johon oikeusnormien regressio päättyy ja joka on näin kaikkien oikeusjärjestyksen normien lopullinen peruste. Kelsen kutsui perusnormia transsendentaalis-loogiseksi edellytykseksi, joka on välttämätön, jotta normatiivisesta maailmasta voi olla mitään tietoa, ja jota juristit yhteisesti hyödyntävät normatiivisena mittapuuna, jonka avulla he kykenevät tunnistamaan voimassa olevan oikeuden ja erottamaan sen ei-oikeudesta. Kelsenin ajatus perusnormista on läheisesti yhteydessä Immanuel Kantin transsendentaaliseen filosofiaan. Ajattelunsa myöhemmässä vaiheessa Kelsen piti perusnormia pikemminkin hyödyllisenä fiktiona.
Perusnormin sisältönä on pelkästään, että historiallisesti ensimmäistä valtiosääntöä ja sen nojalla annettuja normeja tulee noudattaa, eikä sillä ole mitään tekemistä oikeuden sisällön kanssa. Jos valtiosääntö muuttuu tavalla, joka on vastoin valtiosäännössä asetettuja muuttamisehtoja, kuten esimerkiksi vallankumouksen seurauksena, oikeudellinen jatkuvuus katkeaa ja perusnormi muuttuu. Tällöin Kelsenin mukaan myös kaikki aiemman valtiosäännön nojalla annetut alemmat oikeusnormit lakkaavat olemasta, vaikka yleensä uudessa valtiosäännössä myös implisiittisesti omaksutaan uudet, sisällöltään identtiset oikeusnormit.
Oikeusteoria > Kelsenin tulkintaoppi

Kelsen jakoi laintulkinnan kahteen kategoriaan. Lakien säätämisessä ja lainkäytössä on kyse autenttisesta tulkinnasta, jossa luodaan oikeutta asettamalla oikeusnormi. Sen sijaan oikeustieteessä on kyse epäautenttisesta tulkinnasta, jossa ei luoda oikeutta vaan vain todetaan oikeusnormien sisältö. Jos oikeusnormin kielellinen sananmuoto on tulkinnanvarainen, ei Kelsenin mukaan millään oikeudellisella metodilla ole mahdollista ratkaista, mikä tulkinnallinen kannanotto on "oikea" vaan kaikki tulkintavaihtoehdot ovat oikeuden kannalta samanarvoisia. Oikeutieteen tulee rajoittua vain oikeusnormien ja niiden mahdollisten tulkintavaihtoehtojen kuvaamiseen arvovaapasti eikä esittää mitään tiettyä tulkintasuositusta.
Oikeusteoria > Kelsenin valtioteoria

Kelsenin valtioteoria sisältyy etenkin hänen teokseensa General Theory of Law and State. Kelsenin mukaan valtio on yhtä kuin oikeusjärjestys. Oikeusjärjestyksen takana ei siis ole mitään ei-oikeudellista oliota, joka voitaisiin identifioida valtioksi. Oikeusjärjestyksen taustalla on kyllä erilaisia valtasuhteita, jotka liittyvä siihen seikkaan, että oikeudellisesti on olemassa valtio, mutta niistä ei voida erottaa valtioksi identifioitavaa määrättyä suhteiden joukkoa, sillä ainoa tapa erottaa erilaiset suhteet ja tottelemisen motiivit on käyttää sellaisia käsitteitä, jotka jo edellyttävät valtion olemassaoloa. Kaikki viittaukset valtioon, esiintyivätpä ne sitten oikeudellisessa kielenkäytössä, sosiologisissa tutkimuksissa tai arkipuheessa, viittaavat siis oikeudellisesti määriteltyyn olioon.
Oikeusteoria > Kritiikki

Perusnormin käsitettä on pidetty Kelsenin teorian kiistellyimpänä ja haavoittuvimpana kohtana, ja Kelsenin vastaukset sitä kohtaan esitettyyn kritiikkiin jäivät epämääräisiksi. Kelsenin tulkitsijoilla on usein vaikeuksia selittää, mikä perusnormi on ja sijoittuuko se osaksi oikeutta vai sen ulkopuolelle. Raimo Siltala on verrannut perusnormia paroni von Münchhaussenista kertovaan tarinaan, jossa tämä vetää itsensä tukastaan ylös suosta. Kaarlo Tuori on kritisoinut Kelsenin teoriaa siitä, että perusnormi asetetun sijaan pelkästään edellytettynä normina johtaa Kelsenin hylkäämään oikeuden positiivisuuden. Englantilaisen oikeuspositivistin H. L. A. Hartin ajatusta tunnistamissäännöstä on pidetty ajatuksellisena vaihtoehtona Kelsenin perusnormille, mutta Hartin pääteoksessa The Concept of Law vertailu näiden kahden välillä on rajoittunut vain pariin alaviitteeseen.
Myös muita Kelsenin puhtaan oikeusopin piirteitä on kritisoitu. Myöhempi oikeudellisen ratkaisun teoriaa pohtiva keskustelu on ohittanut Kelsenin, jolla ei ollut paljon sanottavaa argumentaatioteoriasta ja joka ei koskaan kyennyt luomaan oikeudellisen ratkaisun teoriaa, joka olisi tyydyttänyt hänen asettamansa johdonmukaisuusvaatimukset. Oikeusjärjestyksen pääpiirteisen tehokkuuden vaatimusta on krititisoitu yhtäältä siitä, että oikeutta täytäntöönpaneva tuomioistuin on oikeudellinen tosiasia, jonka tunnistaminen edellyttää jo tietoa oikeudesta, ja toisaalta siitä, että vaatimus vaikuttaa olevan ristiriidassa teorian "puhtauden" kanssa. Oman aikansa saksalaisessa valtiosääntöteoriassa Kelsenin vastapoolina toimi etenkin Carl Schmitt, joka esimerkiksi kritisoi Kelsenin suvereniteettikäsitystä teoksessaan Poliittinen teologia. Eerik Lagerspetz on kritisoinut Kelsenin teorian ontologista puolta etenkin hänen valtioteoriansa ja käsityksensä siitä, että jokaisen oikeusnormin identtiteetti vaihtuu perusnormin vaihtuessa, osalta sosiaalisen ontologian näkökulmasta. Myös oikeusnormien tulkintaa koskevien metanormien sekä oikeusperiaatteiden aseman on katsottu jäävän Kelsenin teoriassa epäselväksi.
Kelsen itse oli hanakka vastaamaan häntä vastaan eri suunnilta esitettyyn kritiikkiin. Puhtaan oikeusopin toisen painoksen jälkeen hän ei kuitenkaan enää jaksanut perinpohjin uudistaa oikeusteoriaansa. Kelsenin ajattelua ovat myöhemmin kehittelleet esimerkiksi tanskalainen oikeusrealisti Alf Ross, joka kirjoitti Kelsenin ohjauksessa väitöskirjansa ja pyrki myöhemmässä tuotannossaan yhdistämään Kelsenin normativismin ja skandinaavisen realismin, ja italialainen Noberto Bobbio.
Muu tieteellinen työ

Kelsen oli perehtynyt myös muihin kuin oikeusteoreettisiin kysymyksiin. Vaikka hän suhtautui kriittisesti arvoihin, valtio-oppiin ja politiikkaan, haluten sulkea empiiriset ja arvostukselliset kysymykset oikeusteorian piiristä, tämä ei estänyt häntä liikkumasta pätevästi myös valtio-opin, sosiologian ja oikeudenmukaisuusteorioiden alueella, joissa hänen omissa käsityksissään kietoutuivat yhteen analyysi ja arvopohjainen – liberalistinen – kritiikki.
Teokset

Seuraavassa rajoittunut valikoima Kelsenin kirjoituksia.
Hauptprobleme der Staatsrechtslehre, entwickelt aus der Lehre vom Rechtssarz (Mohr, Tübingen 1910)
Vom Wesen und Wert der Demokratie (Mohr, Tübingen 1920; 2. p. 1929
Sozialismus und Staat (Hirschfeld, Leipzig 1920; 2. p. Mohr, Tübingen 1929)
Allgemeine Staatslehre (Mohr, Berlin 1925)
Der soziologische und der juristische Staatsbegriff (Mohr, Tübingen 1928)
Puhdas oikeusoppi (Reine Rechtslehre, 1934; 2. p. Springer, Wien 1960; jälkimmäisen suomentanut Olli Nikkola WSOY, Porvoo 1968)
General Theory of Law and State (Clarendon, Cambridge 1946; uud. p. 1961)
The Law of the United Nations (Holt, Rinehart, Winston, New York 1951)
Essays in Legal and Moral Philosophy (1973)
Allgemeine Theorie der Normen (Manz, Wien 1979)
Die Illusion der Gerechtigkeit (Manz, Wien 1985)
Kirjallisuutta

Jansson, Jan-Magnus: Hans Kelsens statsteori mot bakgrunden av hans rättsfilosofiska åskådning.  Helsingin yliopisto, 1950.
Järvelaid, Peeter. Die Rezeption Kelsens und der Einfluss der Reinen Rechtslehre in Estland. – Hans Kelsen anderswo. Hans Kelsen abroad. Der Einfluss der Reinen Rechtslehre auf die Rechtstheorie in verschiedenen Ländern. Hrsg. von Robert Walter, Clemens Jabloner, Klaus Zeleny. Wien: Manzsche Verlags – und Universitätsbuchhandlung, 2010, s. 73–88. (Schriftenreihe des Hans Kelsen-Institut, Bd. 33): ISBN 978-3-214-14754-9
Kastari, Paavo: Hans Kelsenin valtiokäsitys.  Lakimies, 1937.
Laakso, Seppo: Oikeuden systeeminykseys puhtaassa oikeusopissa.  Tampere:  Tampereen yliopisto, hallintotieteiden laitos, 1980.
Walter, Robert: Hans Kelsen – Ein Leben im Dienste der Wissenschaft.  Wien:  Manz, 1985.