stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
G. J. Ramstedt
Nuoruus

Ramstedt tuli ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1892. Hän aikoi ensin papiksi ja opiskeli sen vuoksi Helsingin yliopistossa latinaa, kreikkaa ja hepreaa, mutta pian hän kiinnostui kielitieteestä ja urasuunnitelma muuttui. Ramstedt suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1895 ja maisterin tutkinnon 1898. Hän meni naimisiin 1897 Ida Olivia Aleksandra Josefssonin kanssa.
Ramstedtin vanhemmat olivat konetyömies Gustaf Adolf Ramstedt ja Edla Mathilda o.s. Holmberg. Perheessä oli yksitoista lasta, joista tunnettuja ovat myös laulaja, säveltäjä ja näyttelijä Rafael ”Rafu” Ramstedt (1888–1933) ja kansanedustaja Emanuel ”Manu” Ramstedt (1881–1960). Tytär Elma Järnefelt on toimittanut Ramstedtin kokoelman japanilaisia runosuomennoksia.
Tutkimusmatkat

Ramstedt teki vuosina 1898–1912 seitsemän tutkimusmatkaa Siperiaan, Keski-Aasiaan ja Mongoliaan, joissa hän tutki paikallisia kieliä. Matkojen välillä Ramstedt julkaisi kielitieteellisiä tutkimuksia matkoilta kerätyn materiaalin pohjalta ja toimi varsinaisena leipätyönään kieltenopettajana Lahden yhteiskoulussa ja Lahden suomalaisessa tyttökoulussa. Ramstedt osallistui myös Lahden kunnallispolitiikkaan nuorsuomalaisten edustajana.
Vuonna 1898 Ramstedt lähti ensimmäiselle tutkimusmatkalleen, ja sen oli rahoittanut vuonna 1883 perustettu Suomalais-Ugrilainen seura. Matkan kohteena oli ensin Volgan keskijuoksun alue, jossa Ramstedt tutki siellä asuvien suomensukuisten kansojen kieliä. Matka jatkui lokakuussa 1898 Siperian halki Baikal-järven eteläpuolelle ja Keski-Mongoliaan. Ramstedt palasi Suomeen keväällä 1901. Hänen Suomeen lähettämänsä kokoelmat olivat kadonneet junamatkan aikana, ja hän joutui laatimaan matkan perusteella tekemänsä väitöskirjan osittain säilyneiden muistiinpanojensa ja oman hyvän muistitietonsa varassa. Ramstedt valmistui lisensiaatiksi 1902 ja väitteli samana vuonna filosofian tohtoriksi.
Toiselle tutkimusmatkalleen Ramstedt lähti maaliskuussa 1903. Lyhyt matka suuntautui kalmukkien pariin Kaukasukselle ja Kaspianmeren pohjoisosiin. Syksyllä 1903 Ramstedt lähti kolmannelle matkalleen Kaukasian ja Kaspianmeren kautta nykyisten Turkmenistanin ja Tadžikistanin alueille. Siellä hän kuitenkin sairastui marraskuussa vakavasti malariaan ja joutui palaamaan Suomeen hoitoa saamaan.
Neljäs matka alkoi huhtikuussa 1904, ja kohteina olivat nyt Volgan ja Donin alueen kalmukit; matka kesti vuoden loppuun. Toukokuussa 1905 käynnistynyt viides tutkimusmatka vei Ramstedtin Länsi-Siperian halki ja edelleen Irtyšjoen laakson kautta Kiinalle kuuluvaan Itä-Turkestaniin (nykyinen Xinjiang), jossa hän aikoi tutkia itämongolien kieliä. Ramstedt joutui palaamaan matkalta Suomeen ennenaikaisesti saman vuoden joulukuussa Venäjän-Japanin sodan ja vuoden 1905 Venäjän vallankumouksen aiheuttamien levottomuuksien takia. Seuraavat kolme vuotta Ramstedt toimi jälleen opettajana Lahdessa ja julkaisi samalla kielitieteellisiä tutkimuksia kalmukin, mongolin ja tataarin kielestä matkoilla keräämänsä aineiston pohjalta.
Toukokuussa 1909 Ramstedt lähti Sakari Pälsin kanssa kuudennelle matkalle, tällä kertaa Mongolian keskiosiin, jossa he tekivät arkeologisia kaivauksia. Menestyksekäs matka päättyi saman vuoden lopulla. Viimeinen Ramstedtin tutkimusmatkoista suuntautui jälleen Mongoliaan, jonne hän lähti toukokuussa 1912 ylioppilas Arvo Sotavallan kanssa. Viisi kuukautta kestäneellä matkalla tehtiin kielitieteellisiä, arkeologisia ja maantieteellisiä tutkimuksia.
Ura yliopistossa ja diplomaattina

1917 Ramstedt nimitettiin Helsingin yliopiston altailaisen kielitieteen ylimääräiseksi henkilökohtaiseksi professoriksi, ja hän muutti Lahdesta Helsinkiin. Hän jatkoi edelleen tutkimuksiaan matkoilla keräämänsä aineiston pohjalta.
Suomen itsenäistymisen jälkeen alkoi Ramstedtin diplomaatinura, kun hänet nimitettiin 1919 Suomen Japanin, Kiinan ja Siamin asiainhoitajaksi asemapaikkanaan Tokio. Tehtävässä Ramstedt toimi vuoteen 1929 saakka ja jatkoi diplomaatin työn ohella myös omia kielitutkimuksiaan. Hän opetteli tänä aikana myös japanin kielen ja alkoi tutkia korean kieltä.
Palattuaan Suomeen Ramstedt jatkoi professorinvirassa vuoteen 1941 ja hoiti myös fonetiikan professuuria vuosina 1935–1940. Vuosina 1941–1950 hän toimi Suomalais-ugrilaisen seuran esimiehenä. Ramstedt oli mukana perustamassa Suomalais-Japanilaista Yhdistystä vuonna 1935, ja hän toimi yhdistyksen puheenjohtajana kuolemaansa saakka. Ramstedt kuului myös moniin ulkomaisiin tieteellisiin seuroihin jäsenenä, ja hän oli kansainvälisesti tunnettu erityisesti mongolikielten tutkijana. Vuonna 1946 Ramstedt valittiin Tanskan Kuninkaallisen tiedeseuran jäseneksi ja vuonna 1948 Suomalaisen Tiedeakatemian kunniajäseneksi. — Ramstedt oli kouluvuosistaan saakka aktiivisesti mukana raittiustyössä.
Ramstedt oli ensimmäisiä suomalaisia esperantisteja opiskeltuaan kielen vuonna 1891. Hän oli myös Suomen Esperantoliiton puheenjohtaja. Asuessaan Japanissa Ramstedt osallistui Japanin esperantoinstituutin (Japana Esperanto-instituto, japaniksi 日本エスペラント協会 nihon esuperanto kyōkai) toimintaan. Hän myös opetti esperantoa monilla paikkakunnilla kuten Sendaissa, Yokohamassa, Yokosukassa, Nagoyassa, Kyotossa, Osakassa, Kobessa, Okayamassa, Fukuokassa ja Nagasakissa. Ramstedt innosti muun muassa nuoren japanilaiskirjailija Kenji Miyazawan opiskelemaan esperantoa.
1940-luvulla Ramstedt julkaisi muistelmansa, ensin Yleisradiossa radio-ohjelmasarjan muodossa, sen jälkeen myös kahtena kirjana.
Suomentaja

Ramstedtin japanilaisten runojen käännöksiä ilmestyi hänen kuolemansa jälkeen 1953 kokoelma Japanilaisia runoja. Osan runoista hän oli kääntänyt jo 1930-luvulla, ja hän saattoi siten olla ensimmäinen japanista vakavasti kääntänyt. Runot vastaavat Niklas Salmen mukaan pitkälti alkuperäisiä sanastollisesti ja mitallisesti,  mutta niiden sävy on mahtipontinen alkuperäisteksteihin verrattuna, ne sisältävät japanilaiselle runoudelle vieraita elementtejä, ja kieli on arkaaista.
Tuulen mukana

vaihtaa paikkaa perhonen

pajun oksalla 
(Matsuo Bashō )
Teokset

Über die Konjugation des Khalkha-mongolischen, Helsingin yliopiston väitöskirja. Helsingfors 1902
Seitsemän retkeä Itään 1898–1912,  WSOY 1944. Uusi painos Oppian 2022, ISBN 978-951-877-770-3 (Kirja digitoituna Kansalliskirjastossa)
Lähettiläänä Nipponissa: Muistelmia vuosilta 1919–1929' WSOY 1950. – 2. p. WSOY 1998 sis. alkusanat, kirjoittanut Aulis J. Joki. Uusi painos Oppian 2022, ISBN 978-951-877-771-0 (Kirjan 1. painos digitoituna Kansalliskirjastossa)
A Korean Grammar, Mémoires de la Société Finno-Ougrienne, vo. 82, Special limited reimpression. Suomalais-Ugrilaisen Seuran Toimituksia LXXXII, Suomalais-Ugrilainen Seura 1939. Uusi painos 1997.
Japanilaisia runoja, WSOY 1953 – 4. painos 1978 ISBN 951-0-07619-8
Kirjallisuutta

Bengelsdorff, Anna Lena: Gustaf John Ramstedt: En mongolsjäl i professorsrock.  Ekenäs:  Proclio, 2017.  ISBN 978-952-67524-4-0
Halén, Harry: ”Ramstedt, Gustaf John (1873–1950)”, Suomen kansallisbiografia, osa 8, s. 84–86.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-449-5  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta G. J. Ramstedt Wikimedia Commonsissa
Harry Halén, G. J. Ramstedt ja japanologia Japanin kulttuurin ystävien lehti syyskuu 1981 s. 4–6 (moniste-pdf)
Arno Forsiuksen artikkeli G. J. Ramstedtista. (Arkistoitu – Internet Archive)
Ramstedt, John hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
G. J. Ramstedt : Vähän uudenvuoden vietosta Japanissa, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 03.01.1932, nro 1, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
G. J. Ramstedt : Kun Pälsin kanssa toimitin hautauksen Mongoliassa, Helsingin Sanomat, 03.06.1934, nro 146, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Nuori Ramstedt tuhat markkaa taskussa, Suomen Kuvalehti, 07.11.1936, nro 45, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
G. J. Ramstedt : Uuden vuoden vietto Japanissa, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1938, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef 
G. J. Ramstedt Mongoliassa oppaineen vuonna 1909. (Kuva Sakari Pälsi.)
Taisto Raunemaa
Aiheesta muualla

Taisto Raunemaa in memoriam: Suomalaisen aerosolitutkimuksen isä on poissa (Arkistoitu – Internet Archive) Yliopistolehti 4/2006. Kuopion yliopisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Mari Rantanen (taidemaalari)

Mari Rantasen Lived Space in Color teoksen osa, 2017 Niittykummun metroasemalla.
Kaikkiin suuntiin, 2023, Tikkutehtaan ratikkapysäkin tukimuuri, Tampere.
Aino-Marja (Mari) Rantanen (s. 4. maaliskuuta 1956 Espoo) on suomalainen taidemaalari, joka on tehnyt pitkän ja tuotteliaan uran.
Opiskelu ja ura

Rantanen opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa Helsingissä 1975–1979 ja Pratt Institutessa New Yorkissa 1982–1983. Hän asui ja työskenteli New Yorkissa vuosina 1985–1996, minkä jälkeen hän muutti Tukholmaan. Rantanen toimi Tukholman Kuninkaallisen taidekorkeakoulun professorina 1996–2005. Nykyisin Rantanen asuu ja työskentelee Tukholman lisäksi kesäisin Tammelassa. Osan vuodesta hän viettää New Yorkissa.
Rantanen on tehnyt maalauksia ja grafiikkaa, pystyttänyt maalausinstallaatioita, toteuttanut seinämaalauksia ja muuta julkista taidetta. Hänen taiteelleen ovat ominaisia vahvat värit, valo ja geometriset rakenteet. Teoksissa yhdistyy erilaisia kulttuurisia vaikutteita lähtien modernin maalaustaiteen konstruktivismista ja muun muassa Euroopan keskiaikaisten kirkkojen lasimaalauksista Aasian taiteeseen tai amerikkalaisten tekstiilikäsitöiden ornamentiikkaan. Rantasen taiteessa ilmenee utelias feministinen asenne visuaaliseen kulttuuriin, jota se kommentoi.
Julkisia teoksia

Rantanen on yksi Länsimetron asemien taidekilpailussa palkituista taiteilijoista. Hänen suunnittelemansa tilateos on Niittykummun metroasemalla Espoossa. Se koostuu asemahallin suuren teoksen lisäksi myös lippuhallin värimaailman suunnittelusta. Rantasen mukaan ”aseman ja paikan nimi toimivat työn lähtökohtana”. Hän on kuvaillut, miten teos levittäytyy metroasemalle kuin suomalainen kesäniitty. Siinä on ”maitohorsman punaisuutta ja ruohon vihreyttä”. Taiteilijalle on ollut tärkeää, että teos liittyy yhtä lailla aseman arkkitehtuuriin kuin paikkaan, jossa se sijaitsee. Asemahalliin tekeillä olevan suuren teoksen materiaali on ääntä eristävää teräsverkkoa. Samankaltainen ruutukuvio on tuttua Rantasen muusta taiteesta.
Rantanen on toteuttanut Ruotsiin useita julkisia teoksia, joista eräs on Tukholman Keskusradan Odenplanin asemalla.
Näyttelyitä

Mari Rantanen piti ensimmäiset näyttelynsä heti valmistuttuaan vuonna 1979 Heinolassa Niemelän kartanossa ja Galleria G:n nuorten taiteilijoiden ryhmänäyttelyssä Helsingissä. Rantasen ensimmäinen yksityisnäyttely oli Helsingissä Taidemaalariliiton Tm-galleriassa vuonna 1981. Sen jälkeen hänen teoksiaan on ollut lukuisissa yksityis- ja yhteisnäyttelyissä Suomen lisäksi eri Pohjoismaissa, muualla Euroopassa ja Yhdysvalloissa.
Rantanen oli mukana yhdysvaltalaisessa Kemper Museum of Contemporary Artissa vuodenvaihteessa 2015–2016 järjestetyssä suomalaisen taiteen yhteisnäyttelyssä ”Dark Days, Light Nights”. Hänen yksityisnäyttelynsä olivat New Yorkin Brooklynissa ja Hishultin taidehallissa Ruotsissa syksyllä 2015 sekä talvella 2016 Galleria Pictorissa Nummelassa. Helsingissä hänen teoksiaan on ollut esillä Designmuseon ”Postmodernismi”-näyttelyssä keväällä 2015 ja Korjaamo Gallerian näyttelytoiminnan päättäneessä ”Grande Finalessa” samana keväänä. Helsingin Taidehallissa Rantasen teoksia ollut esillä muun muassa suuressa yksityisnäyttelyssä keväällä 2007 sekä ryhmänäyttelyssä ”Kiasma Goes Taidehalli” syksyllä 2014.
Kirjoituksia taiteesta

Vuonna 1989 Rantanen oli Tampereen taidemuseon järjestämän palkintonäyttelyn Vuoden nuori taiteilija, ja huomionosoitukseen liittyy myös Maaretta Jaukkurin ja Stephen Westphalin artikkelein varustettu näyttelyjulkaisu.
Rantasen taiteesta on kirjoitettu paljon eri julkaisuissa, ja sitä on esitelty useissa monografioissa, näyttelyluetteloissa ja nykytaiteen kokoomateoksissa Suomessa, Ruotsissa ja muun muassa Yhdysvalloissa. Varhaisimpia niistä ovat olleet keväällä 1991 julkaistu Marja-Terttu Kivirinnan, Ilppo Pohjolan ja Leena-Maija Rossin Koko hajanainen kuva ja Markku ja Olli Valkosen kirjassa Suomen taide 6. Myös taidekirjasarjassa Pinx. Maalaustaide Suomessa on käsitelty Mari Rantasen taidetta.
Rantasen puoliso oli elokuva- ja videotaiteilija Steven Dixon vuosina 1989–2008.
Aiheesta muualla

Mari Rantasen kotisivut.
Rantanen, Mari hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Marja Sakari, Frida Cornell: Kaipuun ja toivon kuvat; Parvs, 2021; ISBN 978-952-7226-81-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Taiteenala:  RKD Artists
Raudakit

| Raudakit |
| --- | --- |
 Vuoriraudakki (Sideritis montana)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Huulikukkaiskasvit Lamiaceae
Suku::  Raudakit Sideritis  L.
Katso myös
   Raudakit Wikispeciesissä   Raudakit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Raudakit (Sideritis) on huulikukkaiskasveihin kuuluva suku, jossa on noin sata lajia. Niitä esiintyy Euroopassa, Välimeren ympäristössä ja Atlantin saarilla, kuten Kanarialla. Ne kasvavat erilaisilla paikoilla, kuten laakerimetsän peittämillä vuorenrinteillä. Raudakit ovat yksi- ja monivuotisia ruohokasveja tai ainavihantia pensaita ja varpuja. Niiden vastakkain kasvavat lehdet ovat yksinkertaiset, usein karvaiset tai valkovillaiset. Raudakkeja voidaan viljellä koristekasveina.
Yhtä raudakkien lajia, Euroopasta kotoisin olevaa yksivuotista vuoriraudakkia (Sideritis montana) esiintyy harvinaisena tulokaskasvina Suomessa.
Raudakkilajeja

palmanraudakki (Sideritis barbellata)
mascanraudakki (Sideritis brevicaulis)
kanarianraudakki (Sideritis canariensis)
madeiranraudakki (Sideritis candicans)
hopearaudakki (Sideritis cretica )
teneriffanhopearaudakki (Sideritis cretica subsp. cretica)
gomeranhopearaudakki (Sideritis cretica subsp. spicata)
tamaimonraudakki (Sideritis cystosiphon)
keltahuoparaudakki (Sideritis dasygnaphala)
anaganraudakki (Sideritis dendro-chahorra)
sitruunaraudakki (Sideritis discolor)
purppurasuuraudakki (Sideritis eriocephala)
hierronraudakki (Sideritis ferrensis)
gomeranraudakki (Sideritis gomerae )
nuokkugomeranraudakki (Sideritis gomerae subsp. gomerae)
pystygomeranraudakki (Sideritis gomerae subsp. perezii)
hornanraudakki (Sideritis infernalis)
silosinraudakki (Sideritis kuegleriana)
ruskosuuraudakki (Sideritis lotsyi)
käpyraudakki (Sideritis macrostachya)
marmoriraudakki (Sideritis marmorea)
vuoriraudakki (Sideritis montana)
suoniraudakki (Sideritis nervosa)
nuokkuraudakki (Sideritis nutans)
teneriffanraudakki (Sideritis oroteneriffae)
varpuraudakki (Sideritis pumila)
italianraudakki (Sideritis romana)
vilaflorinraudakki (Sideritis soluta )
guimarinpensasraudakki (Sideritis soluta subsp. guiemaris)
granadillanpensasraudakki (Sideritis soluta subsp. soluta)
punahuoparaudakki (Sideritis sventenii)
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Raudakit (Sideritis)
Suomen Lajitietokeskus: Raudakit – Sideritis
ITIS: Sideritis (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Sideritis (englanniksi)
Flora of China: Sideritis (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q431310  Wikispecies: Sideritis  APDB: 194886  APNI: 201141  CoL: 8W3KH  EoL: 70847  EPPO: 1SIEG  FNA: 130315  FoC: 130315  FoIO: sideritis  GBIF: 2926685  GRIN: 11145  iNaturalist: 156059  IPNI: 21227-1  IRMNG: 1047175  ITIS: 32756  NBN: NHMSYS0000463545  NCBI: 155231  Open Tree of Life: 762742  PLANTS: SIDER  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:21227-1  Tropicos: 40000027  WFO: wfo-4000035314
Rapakivi

Pinnaltaan moroksi muuttunut rapakivilohkare.
Rapakivet ovat anorogeenisia laatan sisäisiä A-tyypin graniitteja, joille on tunnusomaista rapakivitekstuuri suurimmissa batoliiteissa. Tiukan määritelmän mukaan rapakivitekstuuriin kuuluu (1) alkalimaasälpäfenokrysti, jota voi reunustaa (2) plagioklaasikehä sekä (3) kahden generaation alkalimaasälpää ja kvartsia. Kaikissa rapakivissä ei välttämättä ole hyvin kehittynyttä rapakivitekstuuria, jolloin 1–5 cm:n läpimittaisten pyöreähköjen alkalimaasälpäfenokrystien ympäriltä puuttuvat plagioklaasikehät. Rapakivistä on olemassa myös muita tekstuureja, jotka ovat porfyyrinen ja tasarakeinen. Rapautuminen geokemiallisena ilmiönä on tunnusomaista rapakiville. Ne rapautuvat herkästi soraksi ja pieneksi kiviksi, jota kutsutaan moroksi.
Rapakiviä tavataan kaikilla mantereilla ja ne ovat iältään 2,8–0,05 Ga, mutta suurin osa niistä syntyi paleo- ja mesoproterotsooisella maailmankausilla 1,8–1,0 Ga sitten. Suomen rapakivet ovat iältään 1 650–1 540 Ma. Suomea pidetään rapakivitutkimuksen ydinalueena. Suomessa on neljä suurta rapakivibatoliittia; Viipurin, Laitilan, Vehmaan ja Ahvenanmaan batoliitit sekä useita pienempiä stokkeja; Suomenniemi, Ahvenisto, Onas, Bodom, Obbnäs, Sipoo, Reposaari, Eurajoki, Kokemäki, Fjälskär ja Kökarsfjärden. Näiden kaikkien graniittien ikä on 1,64–1,54 Ga välillä.
Professori Jakob Johannes Sederholm julkaisi kattavan tutkimuksen rapakivistä vuonna 1891. Hän oli ensimmäinen tutkija, joka esitti rapakivitekstuurin. Urban Hjärnen vuoden 1694 julkaisussa sana rapakivi tulee esille ensimmäistä kertaa, ja se on saunan lisäksi harvoja suomalaisia sanoja, jotka on lainattu sellaisenaan muihin kieliin.
Mineralogia

Rapakiven päämineraalit ovat paljousjärjestyksessä alkalimaasälpä, plagioklaasi, kvartsi ja biotiitti.
Alkalimaasälpä muodostaa noin 50 tilavuusprosenttia kivestä. Se on runsain päämineraali ja väriltänsä se on punainen. Se esiintyy 1–5 cm:n kokoisina rakeina ja se on muodoltansa pyöreähkö ovoidi.
Plagioklaasi muodostaa noin 20 tilavuusprosenttia kivestä. Se esiintyy harmaana 2–3 mm:n paksuisena kehänä alkalimaasälpien ympärillä ja perusmassassa. Sen koostumus on oligoklaasin ja albiitin välillä.
Kvartsi, sarvivälke ja biotiitti muodostavat yhdessä noin 15 tilavuusprosenttia kivestä. Nämä mineraalit esiintyvät 1–3 mm:n kokoisina rakeina. Sarvivälke ja biotiitti ovat tummia mafisia mineraaleja. Kvartsin muoto on pisaran mallinen.
Fluoriitti on tärkeä aksessorinen mineraali. Muita aksessorisia mineraaleja ovat topaasi, zirkoni, allaniitti, magnetiitti, apatiitti ja ilmeniitti.
Geokemia

Rapakivet ovat meta- ja peralumiinisia laatan sisäisiä A-tyypin graniitteja. Rapakiviin ovat rikastuneet K, Rb, Pb, Nb, Ta, Zr, Hf, Zn, Ga, Sn, Th, U, F ja REE alkuaineista. Rapakivet ovat köyhtyneet Ca, Mg, Al, P ja Sr alkuaineista. Näiden lisäksi rapakivissä on korkeat Fe/Mg, K/Na ja Rb/Sr -suhteet. SiO2 -pitoisuus on 70,5 wt. % kivestä, mikä tekee rapakivistä happamia graniitteja. Kondriittiin normalisoidut REE-alkuainepitoisuudet antavat rapakivigraniiteille vahvan Eu minimin.
Rapakivissä esiintyy enemmän fluoria (0,04–1,53 wt. %) kuin muissa kivissä, joiden F-pitoisuus on keskimäärin (0,35 wt. %). Poikkeuksellisen korkeat F-pitoisuudet rapakivissä ilmenevät batoliittien läheisyydessä pohjavesissä. Juomavedessä on korkeammat F-pitoisuudet (1–2 mg/l) kuin muualla Suomessa keskimäärin (0,1 mg/l). Rapakivibatoliittien läheisyydessä asuvien ihmisten hampaissa on enemmän hammaskiillettä. Siksi rapakivialueilla asuvien ihmisten hampaat ovat paremmassa kunnossa kuin keskimäärin muualla Suomessa asuvien ihmisten. F on peräisin topaasi, fluoriitti ja fluoriapatiitti mineraaleista.
Rapakivialueilla uraania esiintyy keskimäärin enemmän (1,3–24 ppm) kuin muualla Suomen kallioperässä, jossa U:n keskiarvo on 6,8 ppm. Terveydelle haitallista radonia (Rn) syntyy 238U:n radioaktiivisessa hajoamisesta kallioperässä, josta se liikkuu jalokaasuna kohti maaperää. Maaperästä radonkaasu kulkeutuu asuntojen pohjarakenteiden kautta sisätilojen huoneilmaan. Etelä-Suomen rapakivialueilla ylittyy 400 Bq/m3 terveysasetusarvo huoneilmassa. Suomen rakennusten huoneilman radonpitoisuudet ovat korkeimmat maailmassa.
Taloudellinen merkitys

Rapakiveä arvostetaan rakennuskivenä monipuolisten käyttömahdollisuuksien ja monet laatukriteerit täyttävän kestävyyden, ekologisuuden sekä kierrätettävyyden ansiosta. Rapakiveä käytetään sen kauniin värin ja tekstuurin vuoksi myös monumenteissa, tulisijoissa, ulkoportaikoissa, hautakivissä ja kivimurskeena. Suomalaiset rapakivet ovat tunnettuja rakennuskiviä maailmalla korkean laadun ansiosta. Etelä-Suomessa sijaitsee noin 20 rapakivigraniittilouhosta, joista Viipurin ja Vehmaan batoliitit ovat tärkeimmät alueet, joista louhitaan tasalaatuista rapakiveä vientiin monella eri kauppanimellä. Tunnetuin kauppanimi rapakiville on porfyyrinen hieno- ja karkearakeinen Balmoral Red. Muita tunnettuja kauppanimiä ovat Carmen Red, Eagle Red, Karelia Red, Baltic Brown, Monola Brown ja Baltic Green. Näiden lisäksi rapakivikomplekseihin liittyviä anortosiitteja myydään kauppanimellä spektroliitti.
Suomi on maailman merkittävin rapakivien tuottajamaa, mikä tarkoitti 100 miljoonan euron liikevaihtoa vuonna 2004. Rapakiveä louhitaan Vehmaan ja Viipurin batoliiteista, mikä tarkoitti 81 prosentin osuutta kaikesta louhitusta luonnonkivimateriaalista Suomessa vuonna  2011. Rapakiviin liittyy myös malminmuodostusta. Proterotsooisiin rapakiviplutoneihin liittyy kaksi tärkeää malmityyppiä, jotka ovat greisen-, juoni- ja karsi -tyypin Sn (-W-Be-Zn-Pb) ja Fe-oksidi-Cu (-U-Au-Ag).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rapakivi Wikimedia Commonsissa
Kiillotettu viborgiitti, jossa on 1–5 cm halkaisijaltaan olevia alkalimaasälpäfenokrysteja, joista osaa niistä reunustaa 2–3 mm:n paksuinen plagioklaasikehä.
Graniittitalo, johon on käytetty Palin Granit Oy:n Balmoral Red -rapakiveä.