stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dmitri Venevitinov
Suku ja koulutus

Dmitri Venevitinov syntyi aatelissukuun. Hänen vanhempansa olivat Semjonovski-rykmentin aliupseeri Vladimir Petrovitš Venevitinov (1777-1814) varakkaasta Voronežin aatelissuvusta ja Anna Nikolajevna Obolenski-Belyn ruhtinassuvusta. Äitinsä kautta Dmitri Venevitinov oli kaukaista sukua Aleksandr Puškinille, hän ​​oli tämän pikkuserkun pikkuserkku.
Venevitinov varttui nykypäiviin asti säilyneessä talossa Krivokolenni pereulokilla Moskovassa (ven. Кривоколенни переулк), jossa hän sai klassista kotiopetusta äitinsä ohjaamana. Ranskaa ja latinaa sekä klassista kirjallisuutta opetti eläkkeellä oleva ranskalainen upseeri d'Orrer (D'Horrer), kreikkaa opetti kreikkalainen Beilyia (Bailo), maalausta opetti taiteilija Laperche. Venäläistä kirjallisuutta opetti Moskovan yliopiston professori A. F. Merzliakov ja musiikkia todennäköisesti I. I. Geništa. Hän opiskeli myös saksan kieltä, ilmeisesti varhain kuolleen veljensä Peterin opettajan H. I. Gerken ohjauksessa.
Hän tuli opiskelemaan Moskovan yliopistoon vuonna 1822, jossa hän kiinnostui saksalaisesta filosofiasta ja romanttisesta runoudesta. Vuonna 1823 hän läpäisi yliopistokurssin kokeen ja vuonna 1824/1825 hän siirtyi ulkoasiainkollegion Moskovan pääarkiston palvelukseen, aikomuksenaan diplomaatinura ulkomailla ("arkistonuoret" kuten Puškin ironisesti kutsui arkiston työntekijöitä runoelmassaan "Jevgeni Onegin"). Elo-syyskuussa 1824 hän vieraili nuoremman veljensä Aleksein kanssa Voronežin kartanoillaan, mikä näkyi selvästi hänen kirjeissään.
Koska työ pääarkistossa oli varsin vähän vaativaa, Venevinov antautui runsaalla vapaa-ajallaan monille harrastuksille. Hänestä tuli "Filosofian ystäväin seuran" (ven. «Общество любомудрия») jäsen, jota johti Vladimir Odojevski. Venevitinov ja hänen ystävänsä Ivan Kirejevski, slavofiili kustantaja Aleksandr Košelev, V. P. Titov, N. A. Melgunov sekä Mihail Pogodin ja slavofiili runoilija Stefan Petrovitš Ševirev olivat nuoria idealisteja, jotka toivat Venäjälle Johann Wolfgang von Goethen kultin ja Friedrich von Schellingin metafysiikan. Marraskuussa 1826 Venevitinov muutti platonisesti rakastamansa kirjallisen salongin emännän, kirjailija, runoilija, laulaja, säveltäjä ja Venäjän kulttuurielämän 1800-luvun alkupuolen näkyvän hahmon, ruhtinatar Zinaida Aleksandrovna Volkonskajan (1789-1862) avulla Moskovasta Pietariin ja meni palvelukseen ulkoministeriön Aasian-osastolle.
Kirjallinen ura

Nuoresta ja oppineesta Dmitri Venevitinovista odotettiin itsensä Aleksandr Puškinin manttelinperijää. Puškinista poiketen Venevitinovilla oli luontaisia taipumuksia filosofiaan ja hän ansioitui ajattelijana. Hyvätapainen ja karismaattinen moskovolaisnuorukainen herätti ihailua missä liikkuikin. Hän kehitteli omaa estetiikkaansa lähinnä saksalaisen idealistin Friedrich von Schellingin pohjalta. Byronin hengessä hän kirjoitteli runoja vapauden ja oikeuden puolesta.
Venevitinov toimi sihteerinä yhteiskunnallisesti liberaalissa "Viisauden ystäväin seurassa". Seuran jäsenet päättivät hajaantua heti dekabristikapinan jälkeen jäämättä odottelemaan virallista lakkautusta. Kuulusteluihin kolmeksi päiväksi pidätetty Venevitinov ei sanoutunut irti dekabristien pyrkimyksistä, mutta häntä ei rangaistu. Tapahtuma vaikutti voimakkaasti nuorukaiseen. Vuonna 1827 Venevitinov oli mukana perustamassa "viisauden ystävien" uutta lehteä "Moskovski vestnik". Tämän jälkeen vapaushaaveiden haihtuminen, valvottuna oleminen ja ilmapiirin ahtaus lamaannuttivat 20-vuotiaan nuorukaisen. Viimeisissä kirjeissään Venevitinov puhui kylmästä ja tyhjästä yhteistöstä, jonka keskellä hän ei jaksanut enää tarttua mihinkään. Erossaolo Moskovaan jääneistä sukulaisista ja ystävistä ahdisti runoilijaa, vaikka Pietarin sosiaalinen piiri oli melko laaja.
Venevitinovin neljäkymmentä runoa keskittyvät filosofisiin aiheisiin. Kirjallisuushistorioitsija, ruhtinas Dmitri Petrovitš Sviatopolk-Mirskyn (1890-1939) mukaan "hänen sanansa ovat erittäin puhtaita ja hänen rytminsä ovat puhtaita ja majesteettisia". Yhdessä tunnetuimmista runoistaan ​​Venevitinov pyysi turhaan Puškinia osoittamaan oodin Johann Wolfgang von Goethelle.
Perintö

Dmitri Venevitinov vilustui maaliskuun alussa tultuaan tanssiaisista kevyesti pukeutuneena. Hän kuoli todennäköisesti keuhkokuumeeseen 15. maaliskuuta 1827 ystäviensä ympäröimänä. Useat venäläiset runoilijat ja kriitikot surivat Venevitinovin varhaista kuolemaa. Hautajaisiin 2. huhtikuuta Moskovassa osallistuivat Aleksandr Puškin ja Adam Mickiewicz. Venevitinovin lausahdus ”Kak znal on žizn! Kak malo žil!” (ven. «Как знал он жизнь, как мало жил!», "Kuinka hyvin hän tiesi elämän! kuinka vähän hän eli!") kaiverrettiin hänen hautakiveensä Simonovin luostarin hautausmaalla. Simonovin luostarin purkutöissä 1930-luvulla hänen jäännöksensä siirrettiin Novodevitšin hautausmaalle ja runoilijan sormessa ollut ruhtinatar Zinaida Volkonskajan lahjoittama kultainen antiikkisormus talletettiin Kirjallisuusmuseoon. Hänen äitinsä ja veljensä Aleksin jäännöksiä ei siirretty.
Asiasta muualla

Dmitri Venevitinovin elämäkerta (venäjäksi)
Dmitri Venevitinovin elämäkerta Brockaus-Effronin bibliografisessa sanakirjassa 1890-1907 (venäjäksi)
Ruhtinatar Zinaida Volkonskaja. Orest Kiprenski 1830, Eremitaašin taidemuseo, Pietari
Runoilija Dmitri Venevitinovin hauta Novodevitšin hautausmaalla Moskovassa (kortteli 2, rivi 13)
Lauri Pietilä

Lauri Johannes Pietilä (6. toukokuuta 1923 Oulu – 19. maaliskuuta 2013 Oulu) oli oululainen rakennusmestari, uskontokriitikko ja kotiseutukirjailija.
Pietilä vaikutti sillanpääläisyydeksi kutsutussa lestadiolaissuunnassa, mutta siirtyi myöhemmin rauhansanalaisuuteen. Hän kritisoi voimakkaasti Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistystä, josta hänet erotettiin 1970-luvulla. Hän esitti liikettä kritisoivia voimakkaita mielipiteitään lehdissä Pohjolan Työ, Lapin Kansa ja Kalajokilaakso sekä Oulun alueradiossa. Pietilä julkaisi vuonna 1981 omakustanteen Sota perintöosasta, jossa hän pyrkii osoittamaan SRK:n opin muuttumisen pois Raamatun perustalta. Pietilä oli myös mukana Hannu Karpon televisio-ohjelmassa Syntisin silmin, joka kertoo vanhoillislestadiolaisuudesta ja sen ongelmista. Pietilä omisti henkilökohtaisen kokoelman lestadiolaisuuden historiallisia dokumentteja.
Lauri Pietilän erottaminen rauhanyhdistyksestä > Lauri Pietilän mukaan

Lauri Pietilä harrasti 1970-luvun alkupuolella ihmisten luonteenpiirteiden ja ominaisuuksien selostamista syntymäajan perusteella, minkä kertoi oppineensa toiselta vanhoillislestadiolaiselta. 1960-luvun lopulla sitä pidettiin Pietilän mukaan harmittomana harrastuksena SRK:n johdonkin piirissä. Kun SRK:n opillinen tulkinta tämän jälkeen vuosien saatossa kiristyi, alettiin Pietilää syyttää ennustamisesta - ensimmäisen kerran Oulun rauhanydistyksen johtokunnan pitämässä hoitokokouksessa 19. tammikuuta 1975. Pietilä oli yllättynyt ja piti syytöksiä väärinkäsityksenä.
10. huhtikuuta 1975 pidettiin uusi hoitokokous, johon hänet kutsuttiin kirjeellä "jatkohoitoon keskeneräiseksi jääneessä asiassa". Pietilä ei osallistunut kokoukseen, vaan keskusteli ainoastaan puhelimessa puheenjohtajan ja sihteerin kanssa. Pietilän mukaan puheenjohtaja väitti hänen aiheuttaneen toiminnallaan yleistä pahennusta ilman perusteluja. 15. toukokuuta 1975 tuli jälleen uusi kutsu kokoukseen. Tähänkään kokoukseen Pietilä ei osallistunut, vaan lähetti johtokunnalle kirjeen, jossa pyysi "Jumalan sanaan perustuvaa vastausta ja pöytäkirjaotetta". Kumpaakaan ei tullut.
Pietilän mukaan 28. marraskuuta 1975 hänen luonaan vieraili lähetystö. Pietilä oli varautunut lähetystön saapumiseen panemalla nauhurin valmiiksi ja pyytämällä paikalle vieraan miehen. Kokouksessa Pietilä lupasi tehdä parannuksen ennustamisharrastuksestaan mutta huomautti, että synniksi se ei ole kirkastunut. Puoli vuotta myöhemmin Pietilää pyydettiin vielä yleiseen kokoukseen tekemään julkisesti parannusta, minkä hän tekikin. Seurakunta saarnasi hänelle synnit anteeksi, mutta SRK:n johtokunnan jäsen Kauko Mäntylä perui Pietilän mukaan anteeksiannon. Koska alkuperäinen syytös osoittautui sellaiseksi, että jotkut SRK:n johtokunnankin jäsenet olivat syyllistyneet samaan, päädyttiin Pietilää lopulta syyttämään "seurakunnan purevasta arvostelusta". Pietilää syytettiin myös "eriseuran päämiehuudesta". Pietilän mukaan samassa kokouksessa häntä väitettiin perättömästi hoidetun myös televisioasiasta. Pietilä "sidottiin" tässä kokouksessa. Vuonna 1977 Pietilä pääsi omaisten diplomatian avulla "sisälle".
Vuonna 1979 Pietilä jakoi läheisille tuttavilleen valokopioita muun muassa vanhasta vuosikokouspöytäkirjasta, Lutherin postillasta ja Rauhanyhdistyksen säännöistä. Rauhanyhdistyksen johtokunta sai asiasta tietoa ja piti kopioita väärän hengen aikaansaannoksena. Se lähetti ensin Pietilän luokse lähetystön, jonka tarkoitus oli hoitaa häntä. Lähetystö saapui kello 22 illalla ja poistui lähellä kello neljää aamuyöllä. Tämän jälkeen Pietilän mukaan oli vielä kaksi samanlaista hoitoyritystä. Koska hoito ei tuottanut toivottua tulosta, johtokunta järjesti kokouksen, johon se vaati myös Pietilää saapumaan perheineen. Pietilä ei saapunut kokoukseen, vaikka hänelle soitettiin kokouksesta. Hän ei päästänyt kokoukseen myöskään perheenjäseniään. Kokouksen jälkeen Pietilälle tuli soitto, jossa Oulun rauhanyhdistyksen johtokunnan puheenjohtaja ilmoitti, että hänet oli "sidottu".
Yksityiselämä

Pietilän isä oli Pateniemessä asunut puulegojen kehittäjä ja keksijä Kaarlo (Kalle) Jaakko Pietilä (1897–1988). Myös Lauri Pietilä oli taitava puutyöntekijä. Pietilän tytär on kirjastotutkija Anna-Maija Pietilä-Ventelä.
Kirjallinen tuotanto

Pietilä, Lauri: Sota perintöosasta : todisteita ja tosiasioita lestadiolaisuuden ihmeellisyyksistä sisältä seurattuna.  Tornio:  L. Pietilä, 1981.
Pietilä, Lauri: Henkilötunnus paljastaa luonteesi : syntymäaikojen merkilliset salaisuudet paljastuvat : 020873-033M.  Jyväskylä:  L. Pietilä, 1982.  ISBN 951-99412-9-0
Pietilä, Lauri: Vioilla ja virheillä peitetty : ajatuksia ja yhteenvetoja kristinuskosta ja sekavuudesta sen ympärillä.  Oulu:  L. Pietilä, 1990.  ISBN 952-90-2013-9
Pietilä, Lauri: Kuivasjärvi : kuvattua historiaa.  L.Pietilä, 1996.
Pihlainen

Pihlainen oli kylä Kivennavan pitäjässä Karjalankannaksella. Kylä sijaitsi kirkonkylästä 15 kilometriä luoteeseen, Muolaan ja Valkjärven pitäjien rajalla. Pihlaista lähinnä olivat Muolaan Jaarila ja Karhula. Kivennavan puolella lähimpiin kyliin Rantakylään ja Ahjärvelle oli matkaa, Ahjärvi oli kirkonkylään kuljettaessa matkan varrella, mutta aivan loppumatkassa. Pihlainen oli iso kylä, ennen talvisodan alkamista kylässä oli 73 taloa.
Pihlaisissa ei ole näkyvissä jälkiä suomalaisasutuksesta. Talojen kivijalatkin on siirretty muuhun käyttöön paria poikkeusta lukuun ottamatta.  Niitä käytettiin rakennusmateriaalina Punainen lokakuu -nimiseen kolhoosiin. Kolhoosin asukkaat tulivat Kirovin alueelta Ukrainasta. Kolhoosi käytti Pihlaisten maita viljelyksiin.
Kolhoosin tilalle rakennettiin 1950-luvulla ohjustukikohta. Malinovkaan sijoitettiin puolentoistasataa ilmatorjuntaohjusta suojaamaan Leningradia. Varsinainen ohjustukikohta sijoittui entisen Pihlaisten kylän itäpuolelle, osa varuskuntarakennuksista rakennettiin vanhan suomalaiskylän eteläosiin. Ohjussiilot on sijoitettu laajalle alueelle betonitien varteen. Ohjustukikohtaan rakennettiin myös iso kerrostaloalue.
1990-luvulla ohjustukikohta tyhjennettiin, koska kiinteiden ilmatorjuntaohjusten aika oli ohi. Kerrostaloalueella asutaan kuitenkin edelleen monessa talossa. Ilmatorjuntavaruskunnasta jäi muistoksi Laatokan rannalta Pihlaisiin eli Malinovkaan rakennettu betonitie. Tätä tietä pääsee edelleen ajamaan alueelle. Google Mapsin satelliittikuvissa erottuvat ohjustukikohdan rakenteet selvästi.
Kirjallisuutta

Jortikka, Annikki: Hyvin onnistunut, ikimuistoinen kotikylämatka Pihlaisiin. Sipin Sanomat, 2011.  Kivennavan Kirjavaisten sukuseura.
Jortikka, Anneli: Takaisin kotiin Karjalaan : vuosi 1942 oli toiveiden toteutumisen vuosi. (Kotikyläni Kivennavan Pihlaisten kyläläisillä oli mahdollisuus päästä takaisin Karjalaan) Joulukannel : Karjalan liiton joulujulkaisu, 2012, s. 21.
Aiheesta muualla

VirtuaaliKivennapa kivennapa.fi. Viitattu 13.12.2015.
Näkymä Kivennavan Pihlaisten kylästä [valokuva] 1920-30-luku. Museovirasto. Viitattu 13.12.2015.
Blogikirjoituksia Pihlaisista monivarinen.blogspot.fi. Viitattu 13.12.2015.
Kivennavan kylät
Ahjärvi • Hartonen • Hiirelä • Holttila • Ikola • Jalkala • Joutselkä • Jäppinen • Kanala • Karvala • Kaukolempiälä • Kauksamo • Kekrola • Kivennavan kirkonkylä • Kontu • Korpikylä • Kotselkä • Lavola • Liikola • Lintula • Lipola • Miettilä • Multala • Mustapohja • Pamppala • Patrikki • Pihlainen • Polviselkä • Raivola • Rantakylä • Rasala • Riihisyrjä • Riihiö • Rontu • Räikylä • Saarenmaa • Seppälä • Siiranmäki • Soppikylä • Suurselkälä (Suurselkä) • Tammiselkä • Tirttula • Tonteri • Uupune • Vaittila • Vanhakylä • Vehmainen • Voipiala • Vuottaa • Ylentelä
Piilomainonta

Piilomainonnalla tarkoitetaan mainoksia, joita ei varsinaisesti esimerkiksi televisiosarjan aikana selvästi ilmaista mainoksiksi. Mainokset on kirjaimellisesti piilotettu esimerkiksi televisio-ohjelmaan tai sanomalehden artikkeliin.
Piilomainonnassa mainostajan haluama tuote voidaan esimerkiksi varta vasten mainita ohjelmassa tai sitä voidaan kehua paremmaksi kuin muut vastaavat tuotteet. Tuote voi myös näkyä ohjelman tai televisiosarjan taustalla.
Tuotesijoittelussa mainostajan haluamia tuotteita käytetään mediassa. Elokuvan tai televisiosarjan henkilö esimerkiksi ajaa mainostajan haluamaa autoa tai juo hänen haluamaansa olutta. Tuotesijoittelu ei aina ole piilomainontaa.
Aiheesta muualla

Marknadsmässig kurragömmalek. Barn, unga och dold reklam. (Arkistoitu – Internet Archive) Toim. Ulf Dalquist ja Ingela Wadbring. Nordicom, Statens medieråd, 2017. ISBN 978-91-87957-65-9. (ruotsiksi)
Kalle Veirto

| Kalle Veirto> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 12. kesäkuuta 1961 (ikä 63) Lahti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kalle Veirto (s. 12. kesäkuuta 1961 Lahti) on suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän on kirjoittanut sekä aikuisille että lapsille ja nuorille suunnattuja kirjoja. Suurimman osan hänen teoksistaan on julkaissut Karisto.
Elämä ja ura

Veirto valmistui ylioppilaaksi Salinkallion lukiosta 1980 ja humanististen tieteiden kandidaatiksi Tampereen yliopistosta 1989. Hän työskenteli vuosina 1991–2013 Etelä-Suomen Sanomien toimittajana. Vuonna 2013 Veirto jäi päätoimiseksi kirjailijaksi jatkaen ohessa freelance-toimittajana. Syksystä 2013 hän on toiminut ESS:n kulttuurisivujen kolumnistina.
Vuonna 2008 alkaneen Henkka ja Kivimutka -sarjan lisäksi Veirto on kirjoittanut vuodesta 2013 Kivimutka-sarjaa. Nuorten urheilumaailmaan sijoittuvia kirjasarjoja ovat FC-Viirupaidat (2003–2004), Sählymestarit-sarja ja Tähtiketju-sarja. Nuortenkirjojen tapahtumaympäristö on yleensä Lahti tai välitön lähiympäristö. Säbätalvi (2014) sijoittuu pääosin Heinolaan, ja joskus Veirto on lähettänyt nuoret sählymestarinsa jopa ulkomaille, kuten kirjassa Ruotsin kuninkaat (2018).
Vuonna 2017 Veirto sai lastenkulttuurin valtionpalkinnon yhdessä Aino Havukaisen ja Sami Toivosen kanssa. Palkintoperustelujen mukaan: "Hänen humoristiset, jännittävät ja myötäelävät kirjansa ja kirjasarjansa ovat rohkaisseet varsinkin poikia lukemaan." Kirjojen tyylilajia on luonnehdittu ”kovaksi keitetyksi naivismiksi, jossa oli tennissukka-anarkistista asennetta”.
Etsivätoimisto Henkka & Kivimutka -kirjoista on tehty samanniminen elokuva, joka sai ensi-iltansa 2022. Elokuvan ohjasivat Väinö Weckström ja Jarkko Felin. Weckström dramatisoi aiemmin sarjan kirjasta myös näytelmän. Elokuva kuvattiin Lahdessa kesällä 2020. Elokuvassa näyttelevät muun muassa Annu Valonen, Pirjo Heikkilä, Heikki Nousiainen ja Tapani Kalliomäki.
Veirto pelasi opiskeluaikoinaan kilpasählyä historianopiskelijoiden joukkue Patinan riveissä. Kun sählystä sukeutui salibandy, edusti Veirto tamperelaista Manse Unitedia, jossa hän oli mukana voittamassa salibandyn kahta ensimmäistä Suomen mestaruutta kausilla 1986-1987 ja 1987-1988. Oikealta (R) puolelta laukonut Veirto pelasi valmennusjohdon tahdon mukaisesti etupäässä puolustajana, mutta pääsi aina välillä tekemään maaleja hyökkääjänäkin.lähde?
Vuonna 2006 hänet palkittiin vuoden pyöräilytoimittajana. Vuonna 2019 Veirto sai Päijät-Hämeen maakuntamitalin.
Teokset > Aikuisille suunnatut kirjat

Suuret sählymuistelmani.  Karisto, 2002.  ISBN 951-23-4255-3
Kahvakiekon alkeet.  Karisto, 2008.  ISBN 978-951-23-5002-5
Vilttiketjumies.  Karisto, 2009.  ISBN 978-951-23-5138-1
Hämärän renki.  (Dekkari)  Imprimatur, 2015.  ISBN 978-952-6662-0-77
Leikkimielitautisen päiväkirja.  Imprimatur, 2018.  ISBN 978-952-6662-19-0
Verta, hikeä ja pari pystiä. Sporttiesseitä Lahdesta ja sen kasvattamasta Kallesta.  Impirimatur, 2024.  ISBN 978-952-6662-28-2
Palkinnot ja palkintoehdokkuudet

2004 Olga ja Vilho Linnamon säätiön palkinto
2015 Topelius-palkinto
2015 Lahden kaupungin kulttuuripalkinto
2016 kunniamaininta Vuoden urheilukirjojen kilvassa
2017 Sysmän kirjakyläpalkinto
2017 Lastenkulttuurin valtionpalkinto
2019 Laivakello-palkinto (eli Pertsa ja Kilu -palkinto)
Kariston säätiön palkinto kolmesti
2007 Topelius-palkinto
2009 Anni Polva –palkinto
2012 Topelius-palkinto
2013 Lydecken-palkinto
2014 Laivakello-palkinto (eli Pertsa ja Kilu -palkinto)
2015 Lydecken-palkinto
2016 Laivakello-palkinto
2016 ESS:n Aukusti-kulttuuripalkinto
2018 Laivakello-palkinto
Aiheesta muualla

Kalle Veirto Nuorisokirjailijat.fi-sivustolla
Piilopirtti

Piilopirtti on syrjäinen ja vaikeasti löydettävä erämaissa sijaitseva asumus, jota on käytetty piilopaikkana rauhattomina aikoina. Suomessa piilopirttejä on rakennettu syrjäisiin metsiin, saariin ja saloseuduille, jonne perhe, karja ja omaisuus vietiin turvaan. Myös kallioluolia kerrotaan käytetyn pakopaikkoina.
Piilopirtit lienevät olleet pääosin yksinkertaisia majamaisia rakennuksia. Ne ovat saattaneet muistuttaa niin sanottuja miilumajoja, mäkitupia ja pienempiä torppia. Rakennusten tulisijoista saattaa olla näkyvillä lohko- tai luonnonkivistä koostuvia kiukaita. Piilopirttejä tunnetaan Pohjanmaalta, mutta niitä on kuitenkin luultavasti ollut myös muualla Suomessa.
Suomalaiset pakenivat piilopirtteihin miehittäjiä, sotaväenottoja, omia virkamiehiä tai verottajaa. Erityisesti isonvihan aikana 1714–1721 venäläisten sotilaiden toiminta Suomessa herätti kauhua, ja ihmiset piiloutuivat piilopirtteihin pelätessään henkensä, eläintensä ja omaisuutensa puolesta. Lisäksi he halusivat välttyä väenotoilta Venäjän armeijaan tai pakkotöihin. Metsissä asuivat myös venäläisiä vastustaneet sissit, joita toimi  etenkin Savossa ja Kainuussa. Suuri osa virkamiehistä ja muista säätyläisistä pakeni Ruotsiin, mutta tavallisella kansalla ei tähän useimmiten ollut halua tai mahdollisuuksia. Täten vainoja välteltiin pakenemalla erämaahan.
Kuortaneen Mäyryn Piilomäkeen on vuosina 1999–2000 rakennettu isonvihan aikana käytössä olleen piilopirtin paikan läheisyyteen piilopirteistä muistuttava pihapiiri.
Aiheesta muualla

Piilopirtti Arkeologisen kulttuuriperinnön opas. Museovirasto. Viitattu 27.11.2019.
Aimo Halila: Pohjois-Pohjanmaan ja Lapin historia IV.  (Pohjois-Pohjanmaa ja Lappi suuren Pohjan sodan ja isonvihan aikana 1700–1721)  Pohjois-Pohjanmaan ja Lapin maakuntaliitot, 1984.  ISBN 951-99561-9-0
Niilo Räsänen, Oulaisten pitäjän historia (Alkuperäisteos Oulussa, 1921), 2. painos, Oulainen 1999, ISBN 951-96706-4-5.
Taavi Vartia

| Taavi Vartia> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. marraskuuta 1965 (ikä 59)
Ammatti:  elokuvaohjaaja elokuvakäsikirjoittaja
Aiheesta muualla
taavivartia.fi
IMDb 
Elonet
Taavi Vartia (s. 9. marraskuuta 1965 Helsinki) on suomalainen käsikirjoittaja, ohjaaja ja kirjailija. Vartia on ohjannut ja kirjoittanut viihdettä, musiikkiohjelmia, draamasarjoja, tv-elokuvia, dokumentteja ja asiaohjelmia. Hän on työskennelyt myös tuottajana ja juontajana ja häneltä on julkaistu useita romaaneja. Taavi Vartia on perustanut Nurmijärvelle 2009 Taaborin kesäteatterin ja 2019 alkanut pyörittää elokuvateatteri Kino Juhaa.
Elokuvat ja Lyhytelokuvat

Syke: Särkynyt sydän. Ohjaaja.
Pertsa ja Kilu – Faaraon sormus. Ohjaaja ja käsikirjoittaja. Ensi-ilta 20. tammikuuta 2023.
Pertsa ja Kilu. Ohjaaja ja käsikirjoittaja. Ensi-ilta 13. marraskuuta 2020.
Rölli ja kaikkien aikojen salaisuus. Ohjaaja ja käsikirjoittaja. Ensi-ilta syyskuussa 2016.
Lomasankarit. Ohjaaja ja käsikirjoittaja. Ensi-ilta 31. lokakuuta 2014.
Rölli ja kultainen avain. Ohjaaja ja käsikirjoittaja. Ensi-ilta 1. helmikuuta 2013.
Tunneli. Ohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä. Kesto 8 min. 1986.
Esa. Ohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä. Kesto 53 min. 1984
Tv-ohjelmat > Draama

Kevyttä yläpilveä (Elisa Viihde & Nelonen, Warner Bros., 2020) 8 jaksoa. Ohjaaja ja alkuperäisidea.
Huone 301/ Man in Room 301 (Elisa Viihde & Warner Bros., 2019) Osatuottaja Kreikassa
Keisari Aarnio (Nelonen, 2018), 10 jaksoa joista ohjasi 3.
Syke (Yle TV2 & Nelonen, 2015–2018). Ohjaaja kaudet 3, 5 ja 6. Kolmas kausi voitti Kultainen Venla -yleisöäänestyksessä vuoden 2016 parhaan televisio-ohjelman Kultaisen Venlan.
Downshiftaajat (Elisa Viihde & Yle TV2, 2016–2017). Ohjaaja kausi 2.
Käenpesä (MTV3, 2005–2006) 16 jaksoa. Ohjaaja, yksi useista ohjaajista
Suolaista vettä, nuorisodraama (Yle TV1, 2000) 6 jaksoa. Käsikirjoittaja (Kari Levolan alkuperäisidea)
Pertsan ja Kilun uudet seikkailut, lasten- ja nuortendraama (TV2, 2000). Ohjaaja ja käsikirjoittaja. Näyttelijät: Santeri Kinnunen,  Vesa Vierikko, Eija Vilpas, Jaana Saarinen,  Ismo Apell ja Tapio Liinoja
Samaa sukua, eri maata (TV1, 1997–1998) 46 jaksoa. Ohjaaja
Houdinin pojat, minisarja (MTV3, 1997) 4 jaksoa. Ohjaaja, tuottaja
Komisario Koivu, salapoliisisarja, komedia (TV1, 1996) 28 jaksoa. Ohjaus, yksi monista käsikirjoittajista
Marskin poika, tv-elokuva (TV1, 1995). Ohjaus, dramatisointi
Tapulikylä (TV1, 1995) 5 jaksoa. Ohjaaja
Tv-ohjelmat > Viihde & Talk Shows

Kuvia ja käännekohtia(AlfaTV, 2017–) haastattelu-/keskusteluohjelma, viihde. Tuottaja, haastattelija.
Kamera käy (AlfaTV, 2017–2018), 29 jaksoa. Tuottaja ja juontajaparina Jenni Banerjee.
Ota tai Jätä (Deal or No Deal), formaatti (Nelonen, 2007) 10 jaksoa. Ohjaaja
Big Brother, formaatti (SubTv, 2006) 6 ensimmäistä jaksoa. Live-action-ohjaaja
Pääroolissa (TV1, 2005) 8 jaksoa. Ohjaaja, juontaja
Itse valtiaat (TV1, 2005) 2 jaksoa. Käsikirjoitus
Diili (The Apprentice), formaatti (MTV3, 2004) 15 jaksoa. Ohjaaja
Videotreffit (TV2, 1999) 18 jaksoa. Ohjaaja
Ben Furman, talk show (TV1, 1999) 18 jaksoa. Ohjaaja
Haastattelijana Mirja Pyykkö, talk show (TV1, 1995–1997) 40 jaksoa. Ohjaaja, tuottaja
Sinun unelmiesi tähden, (TV1, 1995) 10 jaksoa. Ohjaaja
Etusivu uusiksi, lehdistökilpailu (TV2, 1995) 50 jaksoa. Juontaja
Tämä on minun, kilpailu (TV1, 1994) 18 jaksoa. Ohjaaja
Erotico-tico (TV1, 1992) 18 jaksoa. Ohjaaja, käsikirjoittaja
Tv-ohjelmat > Musiikki & konsertit

Seinäjoen Tangomarkkinat -konsertit (Alfa TV, 2018): Kuningatarfinaali, Kuningasfinaali, Meidän Tango -Juhlakonsertti ja Esikarsinta/ Kerava. Ohjaaja.
Seinäjoen Tangomarkkinat -konsertit (Alfa TV, 2017): Kuningatarfinaali, Kuningasfinaali, Tango Finlandia -Juhlakonsertti ja Esikarsinta/ Kerava. Ohjaaja.
Kirka – taiteilijajuhlakonsertti (TV1, 1998). Ohjaaja
Toivomuslähde (TV2, 1998) 19 jaksoa. Ohjaaja
Puhdas elämä lapselle -konsertit 1996 ja 1997 Olympiastadionilla (MTV3). Ohjaaja
Euroviisut 1996, Suomen karsintakilpailut (TV1, 1996). Ohjaaja
Danny-Show'n 30-vuotisjuhlakonsertti Kulttuuritalolla (TV1, 1996). Ohjaaja
Täällä Sarajevo, kuuleeko Helsinki -konsertti Olympiastadionilla (TV1, 1994). Ohjaaja, toimittaja
Euroviisut 1994, Suomen karsintakilpailut (TV1, 1994). Ohjaaja
Katri Helena 50 v -konsertti (TV1, 1994). Ohjaaja
Pellit auki (TV1, 1993) 6 jaksoa. Ohjaaja