stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maali
Maalien rakenteesta > Maalin koostumus

Maalin osat voidaan jaotella neljään ryhmään:
Sideaine on siveltäessä nestemäinen ja kuivuttuaan kiinteä. Sideaine sitoo maalin yhtenäiseksi kalvoksi, pitää maalin kiinni maalattavassa pinnassa ja suojaa pintaa. Se on tyypillisesti lakkaa tai muovia, esimerkiksi akryyliä, lateksia tai melamiinia. Tyypillisesti maaleja nimitetään sideaineen mukaan.
Liuotin on siveltäessä nestemäinen aine, joka maalin kuivuessa haihtuu. Liuotin tekee maalista juoksevampaa ja helpommin pintaan imeytyvää. Liuotin on yleensä vettä, öljyä, alkoholia, ksyleeniä tai tärpättiä (tavallisesti mineraalitärpättiä). Viimeaikainen maalien kehitys on liittynyt liuotinpäästöjen (VOC) vähentämiseen. Muutoksen seurauksena vesiohenteiset ja UV-kovettuvat maalit ovat yleistyneet.
Väriaine eli pigmentti muodostuu kiinteistä yleensä metalliyhdisteitä sisältävistä hiukkasista, joilla maaliin saadaan haluttu väri. Pigmentti myös suojaa alustaa. Pigmenttejä saadaan perinteisesti muun muassa eri maalajeista (esimerkiksi punamulta on rautaoksidin värjäämää), mutta nykyisin pigmenttejä voidaan valmistaa myös kemiallisesti. Maaleissa tärkein väriaine on valkoinen, joka yleensä on titaanidioksidia. Valkoisella saadaan muutkin värit kirkastumaan. Erilaisilla pigmenteillä voidaan tuottaa muitakin efektejä kuin pelkkä väri. Esimerkiksi metallinhohtomaaleissa on pieniä alumiinihiukkasia, jotka heijastelevat valoa.
Lisäaineet, jotka vaikuttavat maalin ominaisuuksiin ennen maalausta (kuten säilöntäaineet, sakkautumisenestoaineet), maalauksen aikana (kuten hyytelöintiaineet, joilla maali saadaan tiksotrooppiseksi) ja maalauksen jälkeen (kuten ruosteenestoaineet ja homeenestoaineet).
Maalien rakenteesta > Maalityypit

Kalkkimaali valmistetaan sammutetusta kalkista eli kalsiumhydroksidista sekä kalkinkestävistä pigmenteistä. Kalkkimaalilla maalattiin 1800-luvun lopulla kerrostalojen ulkopuoliset kalkkirappauspinnat. Kalsiumhydroksidi on poltettua kalsiumia, kalsiumoksidia, johon on sammutukseksi lisätty vettä. Reaktio on eksoterminen eli lämpöenergiaa vapauttava.
Temperamaalin sideaineena on vernissasta ja munasta tehty emulsio. Kuivuttuaan maali kestää kosteutta. Temperamaalia on käytetty sisäseinärappauspintojen maalaamiseen.
Liimamaali valmistetaan nahka- tai luuliimasta, liitujauhosta ja vedestä. Liimamaalia on käytetty yleensä kattopintoihin, sillä se ei kestä kostealla pyyhkimistä.
Pellavaöljymaali valmistetaan vernissasta eli  keitetystä pellavaöljystä, valkoisesta peruspigmentistä ja muista väriä antavista pigmenteistä. 1800-luvulla lyijyvalkoinen oli suosittu, mutta sen käyttö sisämaalauksessa kiellettiin myrkyllisenä vuonna 1920. 1970-luvulla ulkomaalauksessa se korvattiin titaani- ja sinkkivalkoisella. Pellavaöljymaalia käytetään puuosien maalaamiseen.
Alkydiöljymaali valmistetaan synteettisestä alkydihartsista, ja se on pellavaöljymaalia kestävämpää. Suomessa Tikkurila Oyj on valmistanut 1930-luvulta lähtien alkydiöljymaaleja.
Dispersiomaali eli lateksi on muovisideaineeseen perustuva maali, joka tuli Suomessa markkinoille 1950-luvulla. Se korvasi nopeasti aiemmat seinä- ja kattomaalit omatoimimaalaamisessa.  Lateksia on käytetty kuivahkojen sisätilojen maalina, kun taas aikaisemmin ulkopintoihin säätä vastaan on maalattu öljymaaleja.
Silikaattimaalin sideaineena on alkalisilikaatti. Se tuli kalkkimaalin kilpailijaksi 1930-luvulla, ja 1960-luvulta lähtien sillä on maalattu etenkin kerrostalojen rappauspintoja.
Sementtimaalin sideaineena on portlandsementti, ja sitä käytetään betonipinnoissa. Kalkkisementtirapatuille pinnoille on kalkkisementtimaali eli KS-maali.
Edellä mainittujen maalityyppien lisäksi maaliteollisuus on kehittänyt paljon erilaisia synteettisiä maaleja, joissa sideaineina on erilaisia hartseja (epoksihartsi) ja muoveja (uretaani, polyuretaani).
Maalien rakenteesta > Kiiltoaste

Maalien värisävyissä on kuusi kiiltoastetta: täyskiiltävä, kiiltävä, puolikiiltävä, puolihimmeä, himmeä ja täyshimmeä.  Kiitoaste voidaan määrittää siten, että kiillotetun lasilevyn heijastamaa valomäärää kuvataan 60 asteen kulmassa 100:lla. Näin ollen täyskiiltävä maali heijastaa siitä runsaat 80%, kiiltävä 61–80%, puolikiiltävä 36–60%, puolihimmeä 11–35%, himmeä 6–10% sekä täyshimmeä 0–5%.
Maalien rakenteesta > Maalin kuivuminen

Maalaamisen jälkeen maali kovettuu. Kovettuminen voi johtua siitä, että liuotin haihtuu ja side- sekä väriaine takertuvat toisiinsa, tai se voi olla kemiallisen reaktion tulos. Esimerkiksi perinteiset pellavaöljymaalit kovettuvat, koska pellavaöljy on kuivuva öljy, joka  hapettuessaan muuttuu kiinteäksi. Kovettumisen tavan mukaan maalit jaetaan fysikaalisesti kuivuviin tai kemiallisesti kovettuviin maaleihin. Kemiallinen kovettuminen voi tapahtua ilman vaikutuksesta, tai maaliin voidaan lisätä kovetetta, jonka aiheuttaman reaktion seuraksena maali kovettuu. Maaleja, joihin ei tarvitse lisätä kovetetta, kutsutaan yksikomponenttimaaleiksi ja kovetetta tarvitsevia kaksikomponenttimaaleiksi.
Maalien historia

Vaatteiden värjäystä on harjoitettu tuhansia vuosia ja näissä on käytetty erilaisia väriaineita. Väriaineiden levittäminen seinälle on vaatinut liotinta ja jotakin sideainetta maalin pysymiseksi seinällä. Vanha menetelmä on esimerkiksi kalkkimaalaus. Puuta on voitu värjätä pelkällä värillä, joka on tunkeutunut puuhun, kuten petsi. Sellakka tuli Eurooppaan siirtomaakaupan myötä. Sillä saatiin aikaan kiiltäviä puupintoja ja sitä voitiin sävyttää. Sideaineena on käytetty useita erilaisia liimoja ja myös munan valkuaista, kuten temperamaalauksessa. Temperalla maalattiin myös huoneita. Keskiajalla tuli käyttöön erilaisia hartseja, esimerkiksi vernissa. 1700-luvulla talojen ja huoneiden maalaus yleistyi. Useat väriaineet, esimerkiksi lyijyvalkoinen, elohopea pitoinen sinoperi ja vihreä kupariarsenaatti olivat varsin myrkyllisiä. Maalarit, jotka sekoittivat värit, sairastuivat usein lyijymyrkytykseen. Myös sideaineena perinteisesti käytetty pellavaöljy on vaarallista, koska se voi syttyä itsestään. Vuonna 1790 Englannissa aloitti ensimmäinen maalitehdas. Kirkkaat värit ovat olleet aina arvostettuja ja kalliimpia. Värien haalistumista ei ole voitu estää, joten usein vallitsee mielikuva vanhoista rauhallisista sävyistä, vaikka alkujaan maalatut pinnat ovat olleet voimakkaan värisiä. Titaanivalkoinen tuli käyttöön maaleissa vasta 1940-luvulla. Sitä ennen ei ollut käytössä puhtaan valkoista maalia.
Nykyaikaiselle maalituotannolle alku oli Roy Kienlen keksimät alkydihartsit, joilla voitiin korvata kuivuvat öljyt sideaineena. Alkydimaalien tuotanto alkoi vuonna 1933.
Kirjallisuutta

Kaila, Panu: Kevät toi maalarin: Perinteinen ulkomaalaus.  Helsinki:  Rakennusalan kustantajat: Kustantajat Sarmala, 2000 (4. painos 2007).  ISBN 951-664-037-0
Kaila, Panu: Kesällä töitä teki maalari: Perinteinen ulkomaalaus tänään: Täydennystä Kevät toi maalarin -kirjaan sekä kehitys 1950-luvulta 2000-luvulle.  Helsinki:  Multikustannus, 2008.  ISBN 978-952-468-170-4
Kaila, Panu: Sinistä ja punaista: Värin valinta ja perinteiset pigmentit.  Vantaa:  Moreeni, 2010.  ISBN 978-952-468-193-3
Koskela, Kari 2008 (2003). Perinnemaalit ja puutalon rakenteellinen suojaus. 3. uudistettu p. Joensuu, Ilias Oy.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maali Wikimedia Commonsissa
Sisämaalien valmistus onnistuu kotikonstein. Rakennusperintö.fi (Archive.org).
Vahvat värit kunniaan. Rakennusperintö.fi (Archive.org).
Väriaineen jauhatus perinteisellä menetelmällä
Maalitehtaan toimintaa 1860-luvulla Kööpenhaminassa
Évolué

Évolué (ransk. kehittynyt) oli osa Ranskan siirtomaapolitiikan teoriaa, johon siirtokuntien alkuperäisasukkaiden oletettiin hitaasti sopeutuvan. Évoluén asema saatettiin myöntää siirtokuntien asukkaille, jotka olivat nousseet Ranskan kulttuurin tasolle, kuten omaksuneet kielen, pukeutumisen, tavat, koulutuksen, uskonnon jne. tai jotka olivat palvelleet erinomaisesti joko Ranskan siirtomaa-armeijoissa tai siirtokunnan virkailijana. Aseman saanut sai oikeuden anoa Ranskan kansalaisuutta. Hakemusprosessi tosin osoittautui niin monimutkaiseksi, että se myönnettiin koko Ranskan Afrikassa AOF:ssa vain 2 000 afrikkalaiselle. Évoluén luokitteluun ja kansalaisuuteen päässyt sai oikeuden äänestää, olla Ranskan siviili- ja rangaistuslakien alainen toisin kuin perinteisen lain alainen. Évoluén aseman saavuttanut vapautettiin myös indigénat-laista tai corvée-työstä.
Ranskan assimilaatiopolitiikassa oletettiin, että Ranskan kulttuuri oli ylivoimainen ja se sopi kaikille kansoille. Kun tämä dogmi osoittautui idealistiseksi ja tulokset mahdottomiksi toteuttaa, siirtomaapolitiikassa siirryttiin "assosiaation" käsitteeseen, jossa kehitettiin läheistä kulttuurista, taloudellista ja poliittista yhteistyötä Ranskan ja sen valtamerentakaisten siirtokuntien välillä.
Sasu Toikka

| Sasu Toikka |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. heinäkuuta 1990 (ikä 34) Hamina, Suomi
Pesäpalloilija
Ulkopelipaikka:  Polttaja
Seura:  Imatran Pallo-Veikot
Tehtävä:  Polttaja
Pelaajaura
Ammattilaisjoukkueet
 2012–2020  2021  2022– 2023  2024  2025    :   Kouvolan Pallonlyöjät  Haminan Palloilijat  Imatran Pallo-Veikot  Hyvinkään Tahko  Haminan Palloilijat 
Sasu Toikka (s. 26. heinäkuuta 1990 Hamina) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Superpesiksessä kaudella 2025 miesten Superpesiksessä Haminan palloilijoita. Kaudella 2024 Toikka pelasi Hyvinkään Tahkossa, siirryttyään seuraan kahden Imatran Pallo-Veikoissa viettämänsä kauden jälkeen. Edellisen kerran Toikka on nähty kasvattajaseuransa paidassa kaudella 2021, jolloin hän edusti Haminan palloilijoita. Kaudet 2012-2020 Toikka pelasi Kouvolan Pallonlyöjissä. Kouvolan Pallonlyöjissä pelatessaan Toikka saavutti SM-hopean kausilla 2018 ja 2020 sekä SM-pronssin kaudella 2019. Ennen siirtymistään Kouvolaan Toikka pelasi Ykköspesistä kasvattajaseurassaan Haminan Palloilijoissa. Kaudella 2011 Toikka voitti A-poikien Suomen mestaruuden Kouvolan Pallonlyöjien A-poikajoukkueessa. Toikka on myös osallistunut A- ja B-poikien Itä-Länsi-otteluihin. Hänen ulkopelipaikkansa on etukentällä ja sisäpelissä hän toimii vaihtajana ja kotiuttajana. Toikka on pelannut keskikesään 2016 mennessä miesten Superpesiksessä 151 ottelua.
Toikka pääsi edustamaan KooKoota Liigan vuoden 2020 virtuaalisissa NHL 20 ePudotuspeleissä.
Saavutukset > Pelaajana

2 SM-hopea: 2018, 2020
1 SM-pronssia: 2019
2 Itä–Länsi-ottelua: 2014, 2018
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sasu Toikka Wikimedia Commonsissa
Hengenpelastajat

| Hengenpelastajat> Surf Patrol |
| --- | --- |
Tyyli:  Tosi-TV
Kestoaika:  n. 25 min
Alkuperämaa:   Australia
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   Seven Network  MTV3 Fakta, JIM
Esitetty:  9. heinäkuuta 2007 –
Tuotantokausia:  3
Jaksoja:  27 (heinäkuussa 2008)
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Hengenpelastajat (Surf Patrol) on australialainen tositapahtumiin perustuva televisiosarja, jota Australiassa esittää Seven Network ja Suomessa JIM. Sarja seuraa rantavahtien työtä Uudessa Etelä-Walesissa, Victoriassa ja Queenslandissa.
Hengenpelastajia on esitetty vuodesta 2007 lähtien.
Evon alue

| Evon alue> Natura 2000 -alue: FI0325001 |
| --- | --- |
 Kotisten aarnialuetta Valkea-Kotisen itäpuolella
Suojelun perusteet
Aluetyyppi:  SAC/SPA
Luontodirektiivin luontotyypit:  humuspitoiset järvet ja lammet, keidassuot, muuttuneet ennallistamiskelpoiset keidassuot, luonnontilaiset tai niiden kaltaiset kuusivaltaiset vanhat metsät, luonnontilaiset tai niiden kaltaiset mäntyvaltaiset vanhat metsät, koivuvaltaiset puustoiset suot, mäntyvaltaiset puustoiset suot
Suojeluohjelmat:  Natura-2000
Sijainti ja koko
Kunta:  Hämeenlinna Padasjoki
Pinta-ala:  7860 hehtaaria
Suojellut lajit
Lintudirektiivin liite I:  ampuhaukka, harmaapäätikka, helmipöllö, huuhkaja, kehrääjä, kuikka, mehiläishaukka, metso, palokärki, pikkulepinkäinen, pikkusieppo, pohjantikka, pyy, uhanalainen laji, varpuspöllö, viirupöllö
Luontodirektiivin liitteen II lajit:  ilves, karhu, kivisimppu, liito-orava, punahärö, saukko
Evon alue on Natura 2000 -suojelualueverkostoon kuuluva monipuolinen metsäalue Etelä-Suomessa. Se sijaitsee Kanta-Hämeen ja Päijät-Hämeen rajalla pääosin Lammilla Hämeenlinnassa ja pienemmiltä osiltaan Padasjoella ja Asikkalassa. Evon alueen Natura 2000 -suojelualueen tunnus on FI0325001 ja sen laajuus on 7 860 hehtaaria. Evon alueen luonnonsuojelu kokonaisuutena on muodostettu luonnonsuojelulain, metsälain ja ulkolulain perusteella.
Tietolaatikossa mainittujen lajien lisäksi merkittäviä ovat haapariippusammal VU,  hirvenkello VU, kangasvuokko VU, ketokatkero EN, lupporustojäkälä VU, lännenmunuaisjäkälä CR.
Osittain Evon alueen Natura 2000 -suojelualueen kanssa päällekkäinen on valtion retkeilyalueisiin kuuluva Evon retkeilyalue. Sen ja eräiden muiden alueiden muodostamaan retkeilyaluekokonaisuuteen kuuluu pääosa Evon alueen Natura-alueesta ja lisäksi Naturan ulkopuolisia alueita etenkin Hämeenlinnan kaupungin omistama Tarusjärven retkeilyalueen suunnalla Padasjoella.
Luonnon osa-alueet

| EVO-LIFE -selvitys | pinta-ala |
| --- | --- |
Eteläinen Syrjänharju: 
Haujärven lehto: 
Hokajärvi: 
Jussinjärvi: 
Kantola: 
Karvalammin lähteikkö: 
Konikorven keidassuo: 
Kotisten suojelualue: 
Luutaoja - Rusthollinkangas: 
Luutaojan suu: 
Majajärvi: 
Metsäsianharju: 
Niemisjärvien alue: 
Peikkovuori: 
Rahtijärvi: 
Ruuhijärvi: 
Savijärvi ja Haarajärvi (luonnonsuojelualue): 
Silmäjärven suoyhdistymä: 
Siperia: 
Sudenpesän kangas : 
Syrjänalusen lampi: 
Syrjänharju - Hattukivenmaa: 
Särkijärvi ja Huhmari: 
Tuohimetsä: 
Tuohimetsä - Keltaoja: 
Ylisen Rautjärven pohjoispää:
Toiminnalliset osa-alueet > Evon retkeilyalue

Evon retkeilyaluekokonaisuuden suurin osa-alue on Evon retkeilyalue, valtion retkeilyalue, jonka kokonaispinta-ala on 4 862 hehtaaria, josta veden peitossa on 186 hehtaaria. Tästä alueesta noin 1 300 hehtaaria on suojelumetsää, johon sisältyvät Kotisten aarnialue, 232 hehtaaria ja Sudenpesänkangas, 460 hehtaaria. Alue rajautuu Evon opetusmetsään, jonka laajuus on 2 025 hehtaaria, Hämeenlinnan kaupungin omistamaan Tarusjärven retkeilyalueeseen, jonka laajuus on noin 1 000 hehtaaria sekä UPM-Kymmenen ja yksityisten maanomistajien metsiin. Kotisten aarnialue on tutkimuskäyttöön varattu alue Evon alueen länsiosassa. Alueeseen kuuluvat Musta Kotinen- ja Valkea Kotinen -järvet sekä Lapinkallio ympäristöineen. Alueeseen sisältyvät myös Kotisten aarnialue ja Sudenpesänkangas, jotka ovat luonnonvaraiset ja joissa kasvaa jopa 150 vuotta vanhoja puita. Koska metsä on koskematon, siellä on runsaasti lahoja puita, mitkä mahdollistavat sellaisten eläinlajien olemassaolon, joilla ei talousmetsissä ole elinmahdollisuuksia.
Toiminnalliset osa-alueet > Evon opetusmetsä

Toiseksi suurin yksittäinen alue on Hämeen ammattikorkeakoulun metsätalouden koulutusohjelman Evon yksikön ja Hämeen ammatti-instituutin yhteiskäytössä oleva Evon opetusmetsä, jonka on 2 025 hehtaarin laajuinen. Opetusmetsän alueella on myös kulotettuja, tarkoituksella poltettuja pieniä alueita, jotka on kulotettu siksi, että nähtäisiin metsäluonnon luonnollinen kierto aarniometsävaiheen jälkeen kun puut palavat salamaniskuista.
Toiminnalliset osa-alueet > Tarusjärven retkeilyalue

Kolmanneksi suurin alue on Hämeenlinnan kaupungin omistama Tarusjärven retkeilyalue, jonka laajuus on noin tuhat hehtaaria.
Toiminnalliset osa-alueet > Muut alueet

Lisäksi alueella on Evon virkistyskalastusalue, Suomen puolustusvoimien ja Suomen pelastusopiston harjoitusalue ja UPM-Kymmenen metsät sekä yksityisten maanomistajien metsiä, joita on otettu Natura-alueeseen mukaan. Osa UPM:n metsästä on rauhoitettu metsätaloudelta suojelulla.
Virkistyskalastusalue sijaitsee länsi- ja lounaisosissa Evon aluetta käsittäen neljä järveä:
Valkea Mustajärvi, 135,9 metriä merenpinnasta
Ylimmäinen Mustajärvi, 130,2 metriä merenpinnasta
Iso Mustajärvi, 129,9 metriä merenpinnasta
Alimmainen Mustajärvi, 129,4 metriä merenpinnasta
Mustajärven rimpi, 129,5 metriä merenpinnasta
Historia > Isojaossa kruununmetsäksi

Alkujaan Evon alue oli kruununmaata eli valtion maata, jonka Ruotsin kuningaskunta otti haltuunsa isojaon jälkeen kun kunkin maatilan oma peltoalue erotettiin omaksi kokonaisuudekseen yhteiskäyttömaista, joilla oli vallinnut sarkajako. Evolla suoritettiin isojako 1777. Ne takamaat, joita ei jaettu yksittäisille maatiloille, jäivät valtiolle, jolloin niistä tuli kruununmetsiä.
Historia > Valtion metsänvartiointi

Vaikka metsät oli määritelty valtion omaisuudeksi, silti paikalliset asukkaat käyttivät niitä omassa elinkeinotoiminnassaan muun muassa tervan valmistamiseksi. Suomen suuriruhtinaskunnan aikana paperiteollisuuden kehittyminen ja metsien arvonnousu sai valtion huolestumaan metsänhoidosta ja sen uudistamisesta. 1851 säädettiin metsälaki ja 1855 valtio lähetti Evolle metsänvartijoita, joille asumukseksi perustettiin kahdeksan kruununmetsätorppaa: Kylöläs, Kantola, Mustajärvi, Syrjänalus, Rieska, Hankala, Kankaanmaa (Savikko).
Oppi- ja tutkimuslaitokset > Evon metsäopisto

1858 Suomen senaatti perusti Evon metsäopiston, joka lakkautettiin 1908 sen muututtua yliopistotasoiseksi metsänhoitajaoppilaitokseksi, joka sijaitsi Helsingissä. 1876 Evolla alkanutta metsänvartijaopetusta kuitenkin jatkettiin.
Kaskiviljelyn vuoksi Evon metsät olivat lehtipuuvaltaisia. Niitä hakattiin polttopuiksi ja niitä kuljetettiin myös Vesijärven rantaan 17 kilometrin pituista Evon metsärataa pitkin.
Oppi- ja tutkimuslaitokset > Nykyinen toiminta

Nykyään Evon alueella toimii kaksi oppilaitosta: Hämeen ammattikorkeakoulun metsätalouden koulutusohjelman Evon yksikkö ja Hämeen ammatti-instituutti. Oppilaitoksilla on yhteinen Evon opetusmetsä.
Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksella oli vuoden 2014 loppuun saakka pysyvä tutkimustoimipiste Evon alueella. Tutkimusaseman lakkauttamisen jälkeen rakennukset ovat vaihtaneet omistajaa ja muunnettu matkailu- ja kokouskäyttöön vuonna 2018.
Helsingin yliopistolla on alueella tutkimustoimintaa.
Luontotyypit

Boreaalisiin luonnonmetsiin kuuluvia alueita on 900,3 hehtaaria. Suurimmat yhtenäiset alueet ovat Sudenpesänkankaalla ja Kotisten aarnialueella, jossa niitä on yhteensä 375 hehtaaria. Edellisten lisäksi Sudenpesänkankaan länsipuolella on Tuohimetsän paloalue, joka on palanut noin 30 vuotta sitten. Tuohimetsän alueella on kahden kilometrin pituinen Metsopolku, joka sijaitsee Tuohimetsäntien pohjoispuolella ja joka liittyy lenkin jälkeen Hankalantiehen. Merkittäviltä osin jaloista lehtipuista koostuvia metsiköitä ovat:
Hautjärven lehto, metsälehmuslehto, 2,2 hehtaaria
Vuorenpeikon lehto, metsälehmuslehto, 2,4 hehtaaria
Majajärven lehto, metsälehmuslehto, 1,0 hehtaaria
Ylisen Rautjärven lehto, metsälehmuslehto, 0,3 hehtaaria
Pyssyvuoren lehto, metsälehmuslehto, 0,1 hehtaaria.
Evon vesialueella on runsaasti järviä. Se on vedenajaka-aluetta.
Luontopolkuja

Harjupolku, 2 km, sijainti: Syrjänalusen harjun alue
Karhulenkki, 6,3 km, sijainti, Savottapolun koillispuoli siihen osan matkaa liittyen
Majavapolku, 3 km, sijainti: kiertää Haarajärven
Metsäluontopolku, 2 km, sijainti: Saarisjärven pohjoispuolella ja Alisen Rautjärven eteläpuolella, liittyy Metsätaitorataan sen eteläpuolella
Metsätaitorata, 4 km, sijainti: Evokeskuksen poikki kulkeva Alisen Rautjärven kiertävä reitti
Niemisjärven luontopolku, 3 km, sijainti: Ylisen ja Alisen Niemisjärven itäpuolella kiertävä luontopolku, joka sijaitsee Evon virkistyskalastusalueella.
Savottapolku, 4,2 km, sijainti: Kelkutteen luoteispuolella
Dingle

| Dingle |
| --- | --- |
 Dinglen satama
 Dingle
 Koordinaatit: 52°8′N, 10°16′W 
Valtio:  Irlanti
Provinssi:  Munster
Kreivikunta:  Kerry
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dingle (iiriksi An Daingean) on kaupunki Kerryn kreivikunnassa Irlannissa. Dingle on Dinglenniemen ainoa kaupunki ja sijaitsee rannikolla suojaisan lahden perukassa noin 49 km lounaaseen Traleesta ja noin 71 km luoteeseen Killarneysta. Dingle sijaitsee iirinkielisellä alueella (gaeltacht).
Kaupunki perustettiin satamapaikaksi normannien valloitettua Irlannin 1100-luvulla. 1500-luvulle tultaessa Dingle oli yksi Irlannin tärkeimmistä kauppasatamista, josta vietiin kalaa sekä vuotia ja jonne tuotiin viiniä Manner-Euroopasta. Vuonna 2006 Dinglessä oli 1 920 asukasta. Nykyään kaupungin tärkeimmät elinkeinot ovat turismi, kalastus ja maatalous.
Fungi-patsas.
Vuodesta 1984 saakka Dinglen sataman tuntumassa on elänyt Fungi-niminen pullokuonodelfiini, joka ei poikkeuksellisesti tunnu etsivän lajitovereidensa seuraa vaan hakeutuu säännöllisesti satamassa liikkuvien veneiden läheisyyteen. Dinglessä on Fungia esittävä pronssipatsas, ja turisteille järjestetään veneretkiä delfiiniä tapaamaan.
Vuosina 1891–1953 Dingleen kulki Traleesta kapearaiteinen rautatie.
Markku Suominen

| Markku Suominen |
| --- | --- |
 Markku Suominen Narrien iltojen kuvauksissa vuonna 1970.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. marraskuuta 1949 Ämmänsaari
Kuollut: 22. toukokuuta 2013 (63 vuotta) Oulu
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  laulaja, säveltäjä, sanoittaja
Markku Olavi Suominen (8. marraskuuta 1949 Ämmänsaari – 22. toukokuuta 2013 Oulu) oli suomalainen laulaja, säveltäjä ja sanoittaja. Suomisen levytysura alkoi vuonna 1968. Hänet muistetaan parhaiten Bobby Goldsboron kappaleen ”Honey” suomenkielisestä versiosta ”Hän” vuodelta 1968, ja José Felicianon listahitin "Sade" suomalaisversiosta vuodelta 1970.
Hänen veljensä Tapio Suominen oli elokuvaohjaaja, jonka esikoiselokuva Narrien illat (1970) kertoi iskelmälaulaja Markku Suomisen arjesta ja keikkailusta puolidokumentaariseen tyyliin.
Suominen levytti myös kaksi levyllistä lastenmusiikkia: levyn Pilvien paimen vuonna 1977 sekä albumin Hottentottilaulu ja muita suosittuja lastenlauluja vuonna 1982. Vuonna 1986 hän perusti levy-yhtiön Ring Music, mutta se teki konkurssin vuonna 1987.
Suomisella diagnosoitiin keväällä 2013 ruokatorven syöpä. Hän menehtyi Oulun yliopistollisessa keskussairaalassa 22.5.2013. Markku Suomisen poika Olavi Suominen on laulukilpailuissa menestystä saavuttanut tenori, poika Anton Suominen ja tytär Tuuli Suominen ovat jazzmuusikkoja.
Salanimet

Picanen B.
Thomas
Diskografia

Narrien illat (1970)
Markku Suominen (1971)
Emilia (1977)
Pilvien paimen (1977)
Soittorasia (1978)
Hottentottilaulu ja muita suosittuja lastenlauluja (1982)
Merimies (1987)
20 suosikkia – Hän (1996)
Parhaat (2002)
Aiheesta muualla

Markku Suomisen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Markku Suomisen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Markku Suomisen sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Agneta Rosenbröijer

Agneta Bröijer, vuodesta 1647 Rosenbröijer (1620–11. syyskuuta 1697), oli viipurilainen menestyneen kauppiaan leski, joka jatkoi miehensä liiketoimintaa hänen kuolemansa jälkeen ja lukeutui harvojen Viipurin ulkomaankauppaa käyneiden joukkoon. Toisessa aviossaan hänen jatkoi liiketoimia ja puolusti toisen miehensä kuoleman jälkeen perheen velkaantunutta taloutta. Häntä on kuvattu temperanttiseksi ja ylpeäksi henkilöksi.
Elämä

Agneta Rosenbröijer oli Viipurin pormestarin Antonius Rosenbröijerin tytär ja hänen äitinsä oli kaupungin saksalais-suomalaisen Cröellin pormestarisuvun tytär.