stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hilma af Klint
Läpimurto kansainväliseen tietoisuuteen > Näyttelyitä

Hilma af Klintin teoksia oli esillä hänen elinaikanaan vuonna 1906 taide- ja teollisuusnäyttelyssä Norrköpingissä, 1907 Lundissa, 1911 ruotsalaisten naistaiteilijoiden näyttelyssä Ruotsin taideakatemiassa Tukholmassa, sekä vuonna 1914 balttilaisessa näyttelyssä Malmössä. Hänen kuolemansa jälkeen teoksia oli esillä ensimmäistä kertaa 1986–1987 Los Angelesin County Museum of Artissa yhteisnäyttelyssä The Spiritual in Art, Abstract Painting 1890–1985.
Af Klintin yksityisnäyttelyitä on järjestetty Suomessa Nordiskt Konstcentrumissa Helsingissä 1988–1989 ja Wäinö Aaltosen museossa Turussa otsikolla Temppelikuvia 1999–2000.
Keväällä 2013 järjestettiin Hilma af Klintin retrospektiivinen näyttely Moderna Museetissa. Syksyllä 2014 sama kokonaisuus nähtiin Suomessa Helsingin Taidehallissa.
Elokuva

Hilma, ruotsalaisen ohjaajan Lasse Hallströmin ohjaama draamaelokuva af Klintistä vuodelta 2022.
Kirjallisuutta

Hilma af Klint – Temppelimaalaukset. Liljevalchsin taidemuseo ja Wäinö Aaltosen museo 2000.
Fant, Åke: Hilma af Klintin maalauksista. Taide 3/1988.
Hilma af Klint. Raster Förlag, Stockholm. (ruotsiksi) ISBN 9187214083
Vägen till templet. Rosengårdens Förlag. (ruotsiksi) ISBN 91-972883-0-6
Enheten bortom mångfalden. Rosengårdens Förlag. (ruotsiksi) ISBN 91-972883-4-9
I describe the way and meanwhile I am proceeding along it. Rosengårdens Förlag. (englanniksi) ISBN 91-972883-2-2
Hilma af Klint, The greatness of things. The Douglas Hyde Gallery, Dublin. (englanniksi) ISBN 0-907660-99-1
The Spiritual in Art, Abstract Painting 1890–1985. Los Angeles County Museum of Art, 1986
Zegher, Catherine de – Teicher, Hendel (toim.): 3 X Abstraction. Yale University Press and The Drawing Center, NY, 2005. (englanniksi)
Fant, Åke: Okkultismus und Abstraktion: Die Malerin Hilma af Klint. Albertina, Wien 1992. ISBN 3-900656-17-7. (saksaksi)
Hutchinson, John (toim.): Hilma af Klint, the Greatness of Things. Douglas Hyde Gallery, Dublin 2005. ISBN 0-907660-99-1 (englanniksi)
Breton, André: The Message: Art and Occultism. Kunstmuseum Bochum. Walther König: Köln 2007, ISBN 978-3-86560-342-5. (englanniksi)
Almqvist, Kurt – Belfrage, Louise (toim.): Hilma af Klint: Tidsandans visionär.  Stockholm:  Stolpe, 2019.  ISBN 978-91-98523-70-6
Voss, Julia: Hilma af Klint – »Die Menschheit in Erstaunen versetzen«: Biographie.  Frankfurt am Main:  S. Fischer, 2020.  ISBN 978-3-10-397367-9
Kotirinta. Pirkko: Hilma af Klintin arvoitus: Taiteilija henkien, tieteen ja luonnon maailmassa.  Helsinki:  Tammi, 2021.  ISBN 978-952-04-1578-5
Aiheesta muualla

Stiftelsen Hilma af Klints Verk (Säätiön verkkosivu.) Stiftelsen Hilma af Klints Verk. Arkistoitu 8.10.2013. Viitattu 20.1.2013. (ruotsiksi)
Searle, Adrian: Out of this world The Guardian. 14.3.2006. Guardian News and Media Limited. Viitattu 20.1.2013. (englanniksi)
James, Van: af Klint, Hilma Kulturimpuls. Dornach:  Forschungstelle Kulturimpuls. Arkistoitu 19.8.2014. Viitattu 20.1.2013. (saksaksi)
O’Rourke, John: Hilma af Klint & the Theosophical Roots of Abstraction in Western Art Insight. 2006, Vol 47 No.3. The Theosophical Society. Viitattu 20.1.2013. (englanniksi)
Wilson, Jenny: The Secret Painter Hilma af Klint at MMKA Metropolis M. 22.4.2010. Metropolis M. Viitattu 20.1.2013. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
Bomsdorf, Clemens: Der Fax-Frühling der Hilma af Klint Art, Das Kunstmagazin. 19.5.2011. art Das Kunstmagazin. Viitattu 20.1.2013. (saksaksi)
Voss, Julia: Hilma af Klint Die Thronstürmerin Frankfurter Allgemeine Zeitung. 16.4.2011. Frankfurter Allgemeine Zeitung GmbH. Viitattu 20.1.2013. (saksaksi)
Westerlund, Jasmine: Henkistä tavoittelemassa – Hilma af Klint ja Rudolf Steiner EMMAssa. (Arkistoitu – Internet Archive) Mustekala.info 6.3.2014.
Lindblom, Louise: Hilma af Klint. Svenskt kvinnobiografiskt lexikon. 8.3.2018.
Dyrschka, Halina: Hilma af Klint: Ilmeisen tuolla puolen. (Jenseits des Sichtbaren: Hilma af Klint.) Dokumenttielokuva. Saksa 2019. Yle Areena 1.3.2021.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Rudolf Steinerin Goetheanum I, Dornach, Sveitsi.
Af Klint studiossaan.
Puukaktukset

| Puukaktukset |
| --- | --- |
 Pereskia grandifolia
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Pereskioideae
Suku::  Puukaktukset Pereskia  Mill. (1754)
Katso myös
   Puukaktukset Wikispeciesissä   Puukaktukset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puukaktukset (Pereskia) on 25 lajia käsittävä kaktuskasveihin kuuluva kasvisuku, joka on peräisin eteläisestä Meksikosta Uruguayhin ja Boliviaan ulottuvalta vyöhykkeeltä. Puukaktukset ovat piikikkäitä pensaita tai köynnöksiä, joilla on suuret lehdet, puutuva varsi sekä näyttävät kukinnot. Pensastavat lajit jäävät tavallisesti noin metrin korkuisiksi, kun köyntelevät lajit voivat saavuttaa jopa 20 metrin pituuden.
Muista kaktuskasveista jyrkästi poikkeavasta ulkonäöstään huolimatta puukaktuksilla on selviä "oikeiden" kaktusten piirteitä: areoleista kasvavat piikit sekä vain kaktuksille ominainen, kuppimainen kukan rakenne. Niiden rungossa on myös mehikasvimaisia piirteitä, mutta lehdet eivät ole meheviä. Ne eivät ole myöskään sopeutuneet erityisen kuiviin olosuhteisiin ja pudottavat lehtensä jo pari viikkoa kestävän kuivuuden seurauksena. Yhdessä rankokaktusten (Pereskiopsis) lajien kanssa niiden arvellaan muistuttavan yhä läheisesti sitä kasviryhmää, josta nykyiset kaktukset ovat kehittyneet.
Tuntomerkit

Puukaktukset ovat lehteviä ja piikkisiä, puumaisia, pensasmaisia tai usein lamoavia kasveja, joiden varret ovat suoria tai polveilevia ja vain hieman meheviä. Juuret ovat toisinaan turvonneita ja mukulamaisia. Varressa ei ole uurteita eikä kyhmyjä (podarioita). Lehdet ovat vuorottaisia, leveitä, litteitä, ehytlaitaisia, karisevia ja tavallisesti ruodillisia. Lehtihangoissa sijaitsevat areolit, joissa on tavallisesti villakarvaa ja solukarvoja, piikkejä ja toisinaan lehtiä; väkäskarvat (glokidiot puuttuvat). Piikkejä on yksi tai useampia, keskenään eripituisia ja enemmän tai vähemmän suoria. Kukat sijaitsevat varren kärjessä tai lehtihangoissa yksittäin tai kukinnoissa ja ovat ratasmaisia tai kellomaisia. Kasvi kukkii päivällä. Kukkapohjuksessa on tavallisesti villakarvaa, pidempiä karvoja, piikkejä tai lehtimäisiä suomuja. Hedelmät ovat yksittäisiä tai ryhmissä, muodoltaan vaihtelevia, meheviä ja avautumattomia. Hedelmäseinä on pääasiassa muodostunut kukkapohjuksesta (pohjushedelmä). Kehälehdet pysyvät vielä hedelmässäkin. Siemenet ovat isoja, mustia, munan- tai munuaisenmuotoisia, ja niissä on sileä ja kiiltävä kuori.
Levinneisyys

Puukaktukset ovat trooppisen Amerikan kasveja ja ne kasvavat alangoilla eteläisestä Meksikosta Karibialle sekä Pohjois-Argentiinaan ja Uruguayhin ulottuvalla alueella.
Lajit

Puukaktuslajeja tunnetaan 17, kun suku Rhodocactus sisällytetään siihen.
Pereskia aculeata – karibianpuukaktus eli puukaktus
Pereskia aureiflora
Pereskia bahiensis
Pereskia bleo
Pereskia diaz-romeroana
Pereskia grandifolia
Pereskia guamacho
Pereskia horrida
Pereskia lychnidiflora
Pereskia marcanoi
Pereskia nemorosa
Pereskia portulacifolia
Pereskia quisqueyana
Pereskia sacharosa
Pereskia stenantha
Pereskia weberiana
Pereskia zinniiflora
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Puukaktukset – Pereskia
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q131724  Wikispecies: Pereskia  APDB: 193547  APNI: 70987  BioLib: 105621  CoL: 63KWK  EoL: 60426  EPPO: 1PKIG  FNA: 124499  FoAO2: Pereskia  FoC: 124499  GBIF: 3084442  GRIN: 9090  iNaturalist: 156631  IPNI: 30387425-2  ITIS: 19753  NCBI: 3596  NZOR: 014e1978-2724-48e4-bb55-5bfd03a53679  Open Tree of Life: 584124  PLANTS: PERES  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30387425-2  WFO: wfo-4000028718
Koelentäjä

Koelentäjä ja sittemmin ensimmäisenä ihmisenä Kuussa kävellyt Neil Armstrong X-15-rakettilentokoneella suoritetun lennon jälkeen vuonna 1960.
Koelentäjä on lentäjä, joka testaa uuden lentokoneen tai -tyypin ominaisuuksia sen tuotekehittelyn aikana tai testaa lentokäyttöön tehtaalta tai suuremmasta huollosta tulevat koneet. Yleensä koelentäjän työnantaja on maansa ilmavoimat tai lentokonetehdas tai ilmailuviranomainen. Myös harrasterakenteisilla lentokoneilla on paikallisen ilmailuhallinnon määräämät koelentäjänsä.
Tehtävä

Koelentäjä testaa lentokoneen kaikissa lentotiloissa, mutta erityisesti rajatiloissa, jotka riippuvat asiakkaan tarpeista. Esimerkiksi 1930-luvun puolivälistä eteenpäin potkurikonekauden loppuun asti suomalaiset koelentäjät, myös ilmavoimien koneiden hankintatilanteissa evaluointilentoja tehneet, joutuivat pohtimaan suurella nopeudella tehtävän syöksyn ongelmia liki kymmenen vuotta aiemmin kuin muiden maiden sotilaslentäjät. Tämä siksi, että Suomen ilmavoimat näkivät mahdollisessa sodassa vihollisen lukumääräisen ylivoiman kohdatessaan pystysyöksyn ainoana keinona suomalaiselle hävittäjälle irrottautua ilmataistelusta. Tällöin kohdattiin ennen tuntemattomia ilman kokoonpuristuvuuden ja rakenteen värähtelyn kytkeytymisilmiöitä, jotka tuhosivat muun muassa VL Myrsky -hävittäjiä. Vihollismaiden lentokoneiden testaaminen ilman käyttöohjekirjoja on oma koelentämisen laji. Ilmataisteluopin muuntuessa on suihkuhävittäjillä tehty koelentoja, jotka liittyvät poikkeuksellisiin lentotiloihin, esimerkiksi Saab Drakenin supersakkauksesta normaaliin lentotilaan siirtyminen tai Suhoj-hävittäjien Cobra- ja Hornet-hävittäjien frisbee-liikkeet, joilla lentäjä voi taistelutilanteessa selvitä hengissä takaa-ajettuna, vaikka vihollisen hävittäjän tykkituli on kohdistettu oikein. Lentokoneiden tuhoon johtuneet suuremmat onnettomuudet usein simuloidaan koelennoilla, mutta yleensä korkeammalla lentokorkeudella kuin onnettomuustilanne.
Alkujaan harvat koelentäjät olivat 1900-luvun alkupuolella koulutukseltaan muuta kuin lentäjiä, mutta useimmat olivat lentäjäksi kouliintuessaan oppineet lentokoneen tekniikan. Mekaanikon koulutus oli hyvä pohja aikana, jolloin moottorihäiriöt olivat jokapäiväisiä. Suuremmissa valtioissa koelentäjiä alettiin kouluttaa lentokoneinsinööreiksi tai valita insinöörien joukosta lentäjiksi kelpaavia.
1940- ja 1950-luvut olivat koelentäjien kultakautta. Tällöin suunniteltiin kaikissa suurissa ilmailumaissa paljon uusia konetyyppejä, lentokone monimutkaistui järjestelmiltään ja lentonopeuden kasvoivat uusiin ulottuvuuksiin. Yhdysvalloissa ja Neuvostoliitossa koelentäminen kulminoitui monien koelentäjien valintaan astronauteiksi ja kosmonauteiksi 1950-luvun lopulla ja 1960-luvun alussa.
Tämän jälkeen koelentämisen määrä on konetyyppien määrän radikaalin laskun takia vähentynyt. Huoltokonelentäjät ovat 1970-luvulta alkaen olleet koelentäjät, jotka keräävät suurimman määrän lentotunteja, ”tiimaa”. Tämäkin vähenee lentokoneiden käytettävyyden noustessa kaasuturbiinien ja elektronikan luotettavuuden jatkuvasti noustua.
2000-luvun alun eniten mediassa näkynyt koelento oli Airbus A380:n ensilento vuonna 2006.
Kuuluisia koelentäjiä

Suomalaisia koelentäjiä
Erkki Ehrnrooth, ilmavoimat
Esko Halme, Valtion lentokonetehdas
Tapani Harmaja, ilmavoimat
Urho Heiskala, ilmavoimat
Eino Juurikas, ilmavoimat
Georg Jäderholm, Suomen ensimmäinen koelentäjä, Ilmailuvoimien lentokonetehdas
Pekka Kokko, ilmavoimat
Jyrki Laukkanen, ilmavoimat
Paavo Janhunen, ilmavoimat
Kim Jäämeri, ilmavoimat
Erkki Alkio,ilmavoimat (SLM 530)
Aarne Siltavuori, Valtion lentokonetehdas
Bo Hermansson von Willebrand, ilmavoimat
Muita
Michael J. Adams, Yhdysvallat
William B. Bridgeman, Yhdysvallat
Jacqueline Cochran, Yhdysvallat
Geoffrey de Havilland Jr., Iso-Britannia
Dora Dougherty Strother, Yhdysvallat
Mihail Gromov, Neuvostoliitto
Iven C. Kincheloe Jr., Yhdysvallat
Vladimir Kokkinaki, Neuvostoliitto
Tony LeVier, Lockheed, Yhdysvallat
Georgi Mosolov, Neuvostoliitto
Hanna Reitsch, Saksa
Joseph Albert Walker, Yhdysvallat
Fritz Wendel, Saksa
Chuck Yeager, Yhdysvallat
Koelentäjiä elokuvissa

1930-luvulta lähtien koelentäjät ovat olleet yksi etenkin amerikkalaisten elokuvien sankarikategorioista. Eräs tunnetuimmista koelentäjiin liittyvistä elokuvista on Valiojoukko vuodelta 1983.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Society of Experimental Test Pilots
Empire Test Pilots School (Arkistoitu – Internet Archive), Englanti
US Air Force Test Pilot School (Arkistoitu – Internet Archive), Kalifornia
US Naval Test Pilot School (Arkistoitu – Internet Archive), Maryland
École du Personnel Navigant d'Essais et de Réception, Ranskalaisen koelentokoulun epävirallinen sivusto
NASAn koelentäjä Don Mallick valmiina lentoon YF-12A:lla (1972).
Puuntuhooja

| Puuntuhooja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Puuntuhoojamaiset Cossoidea
Heimo::  Puuntuhoojat Cossidae
Alaheimo::  Cossinae
Suku::  Cossus
Laji::  cossus
Kaksiosainen nimi
 Cossus cossus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Puuntuhooja Wikispeciesissä   Puuntuhooja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puuntuhooja (Cossus cossus) on melko kookas, hämärä- ja yöaktiivinen perhonen. Sillä on jonkin verran merkitystä metsä- ja puutarhatalouden tuholaisena.
Koko ja ulkonäkö

Puuntuhooja on helposti tunnistettava ja tukevarakenteinen perhonen. Aikuinen yksilö on huomiota herättävän kookas ja yleisväriltään selvästi harmaanruskea. Sekä etu- että takasiivet ovat pohjaväriltään rusehtavat ja siipiä kirjoo tumma, verkkomainen kuvio, joka erottuu selvänä myös takasiivissä. Keskiruumiin selkäpuolella on vaalealla pohjalla tumma kuvio, joka voi tuoda mieleen kasvot. Takaruumiin jaokkeiden reunat ovat vaaleat ja muodostavat takaruumiiseen vaalean poikkiraidoituksen. Tuntosarvet ovat poikkileikkaukseltaan lieriömäiset. Siipien kärkiväli on koiraalla 55–77 mm ja naaraalla 68–95 mm.
Puuntuhoojan jopa kymmensenttinen, selkäpuolelta lihanpunainen ja kyljistään kellertävä toukka on hyvin tavallinen näky kun täysikasvuiset toukat lähtevät etsimään koteloitumispaikkaa. Toukka erittää tunnusomaista, epämiellyttävän tärpättimäistä tuoksua, jonka ihminenkin voi esimerkiksi metsässä aistia monien metrien etäisyydeltä.
Levinneisyys ja lentoaika

Puuntuhooja on levinnyt koko Eurooppaan pohjoisimpia osia myöten. Lisäksi se esiintyy Pohjois-Afrikassa ja elinalue jatkuu Aasian puolella aina Japaniin ja Etelä-Kiinaan saakka. Suomessa sitä tavataan varsin yleisenä ainakin Etelä-Lapin korkeudelle saakka. Aikuiset perhoset lentävät kesä-heinäkuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Puuntuhoojaa tavataan metsissä, puistoissa ja puutarhoissa. Aikuiset perhoset viettävät piilottelevaa elämää, eikä niitä ole lajin yleisyydestä huolimatta helppo löytää. Aikuiset perhoset lentävät yöllä ja hakeutuvat toisinaan valon luo. Niiden suuosat ovat surkastuneet, eikä perhonen nauti ravintoa. Naaraita voi kuitenkin lentää viinisyötille niiden erehtyessä pitämään käyneen nesteen tuoksua merkkinä sopivasta munimispaikasta. Pariutumisvalmis naaras houkuttelee koiraita luokseen feromonien avulla.
Naaras munii 700–1000 munaa, yleensä muutaman kymmenen, mutta joskus jopa parin sadan munan ryppäinä yleensä vahingoittuneiden tai sairaiden, mutta edelleen elossa olevien puiden kuorelle. Munintapaikka on kuoren rako tai kohta, jossa kuori on valmiiksi vioittunut. Se myös suosii ikääntyneempiä puuyksilöitä. Naaras peittää munaryhmät tuottamallaan eritteellä. Toukat elävät aluksi pieninä ryhminä heti kuoren alla, mutta erakoituvat myöhemmin.
Toukka elää elävien puiden puuaineksessa, kaivertaa sinne käytäviä ja riittävän suuressa puussa saattaa elää jopa kymmeniä toukkia. Joskus vanhempi toukka saattaa vaihtaa isäntäpuutaan. Toukan kehitys kestää kahdesta neljään vuotta. Täysikasvuinen toukka kaivautuu ulos puunrungosta tehden puun tyviosaan 12–16 mm:n läpimittaisen aukon, ja saattaa vaeltaa pitkänkin matkan ennen kuin löytää mieleisensä talvehtimispaikan. Toukka kaivautuu maahan tai vanhaan kantoon ja rakentaa erittämästään silkistä kotelokopan. Toukka talvehtii kopan sisällä ja koteloituu sinne vasta keväällä. Kotelovaihe kestää kahdesta kuuteen viikkoa.
Ravintokasvi

Toukka elää etenkin raidan (Salix caprea) puuaineksessa, mutta joskus myös koivuissa, lepissä tai erilaisissa hedelmäpuissa, kuten omenapuussa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Puuntuhooja (Cossus cossus)
Metsäntutkimuslaitos (Metla): Puuntuhooja (Cossus cossus) (Arkistoitu – Internet Archive)
Ötökkätieto: Puuntuhooja (Cossus cossus)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Cossus cossus (carpenter moth) (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Cossus cossus, the European goat moth (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Le gâte-bois (ranskaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q278629  Wikispecies: Cossus cossus  ADW: Cossus_cossus  AfroMoths: COSSCOSS  BioLib: 48525  BOLD: 204466  CoL: YW2Q  EoL: 383668  EPPO: COSSCO  EUNIS: 303783  Fauna Europaea: 439949  Fauna Europaea (new): 32a44422-8e2e-4ba2-a915-cae95e39b0e3  GBIF: 5101394  iNaturalist: 362611  IRMNG: 10631749  LepIndex: 70520  LoB: 5104  MaBENA: CossuCossu  NBN: NBNSYS0000005662  NCBI: 753294  Observation.org: 1751  Open Tree of Life: 528937  Laji.fi: MX.59928 
Kookas toukka on tyypillisin vaihe, jossa puuntuhoojan tapaa.
Kōgyoku

| Keisarinna Kōgyoku / Keisarinna Saimei 皇極天皇 / 斉明天皇 |
| --- | --- |
 Kuva Kōgyokusta
Japanin keisarinna (Kōgyoku, ensimmäinen valtakausi)
Valtakausi:  25. tammikuuta 642 – 14. kesäkuuta 645
Edeltäjä:  Jomei
Seuraaja:  Kōtoku
(Saimei, toinen valtakausi)
Valtakausi:  3. tammikuuta 655 – 24. heinäkuuta 661
Edeltäjä:  Kōtoku
Seuraaja:  Tenji
Japanin keisarinnapuoliso
Valtakausi:  630 – 641

Syntynyt:  Takara (宝) 7. elokuuta 594 Japani
Kuollut:  24. elokuuta 661 (66–67 vuotta) Asakura no Miya
Hautapaikka:  Ochi-no-Okanoe no misasagi (Nara)
Puoliso:  Jomei
Lapset:  Tenji  Tenmu  Prinsessa Hashihito
Koko nimi:  Postuumisti, japanilaisittain: Ametoyotakaraikashihitarashi-hime no Sumeramikoto (天豊財重日足姫天皇) Kiinalaisittain: Keisari Kōgyoku (皇極天皇),  Keisari Saimei (斉明天皇)
Isä:  Prinssi Chinu
Äiti:  Prinsessa Kibitsu-hime
Keisarinna Kōgyoku (皇極天皇, Kōgyoku-tennō, 594–661), eli Keisarinna Saimei (斉明天皇, Saimei-tennō), oli Japanin 35. ja 37. monarkki perinteisen vallanperimysjärjestyksen mukaan. Hänen valtakautensa Kōgyokuna kesti vuodesta 642 vuoteen 645, ja Saimeina vuodesta 655 vuoteen 661. Hän antoi valtaistuimen veljelleen Kōtokulle vuonna 645, ja nousi takaisin valtaan tämän kuoltua uudella nimellä Saimei. Saimei hallitsi maata kuolemaansa saakka.
Kōgyoku/Saimei oli järjestyksessä toinen Japania hallinnut keisarinna, joita on tähän päivään saakka ollut yhteensä kahdeksan. Ensimmäinen naismonarkki oli Suiko. Kōgyokun/Saimein jälkeen muut kuusi naishallitsijaa olivat Jitō, Genmei, Genshō, Kōken/Shōtoku, Meishō ja Go-Sakuramachi.
Historia

Ennen nousuaan krysanteemivaltaistuimelle hänen henkilökohtainen nimensä (imina) oli Takara (宝). Keisarinnana hänen nimensä olisi ollut Ametoyo Takara Ikashi Hitarashi hime (天豐財重日足姬).
Prinsessa Takara (Takara no miko) oli keisari Bidatsun lapsenlapsenlapsi.
Historia > Kōgyokun valtakausi

Hänen ensimmäisen valtakautensa aikana Soga-klaani kaappasi vallan. Kōgyokun poika Naka no Ōe suunnitteli vallankaappausta ja tappoi Soga no Irukan hovissa Kōgyokun valtaistuimen edessä. Kōgyoku järkyttyi tapauksesta ja luopui valtaistuimesta.
Elinaikanaan Kōgyokun arvonimi ei olisi ollut tennō (keisari), sillä useimpien tutkijoiden mukaan tätä arvonimeä alettiin käyttää vasta keisari Tenmun ja keisarinna Jitōn valtakausilla. Hänen arvonimensä oli siis oletettavasti Sumeramikoto tai Amenoshita Shiroshimesu Ōkimi (治天下大王), joka tarkoittaa "kaikkea taivaan alla hallitsevaa suurta kuningatarta". Kōgyokua on voitu kutsua myös tittelillä Yamato Ōkimi (ヤマト大王/大君) eli "Yamaton suuri kuningatar".
Kōgyoku hallitsi neljä vuotta. Hänen jälkeensä valtaan nousi hänen veljensä Kōtoku.
Historia > Saimein valtakausi

Kōtokun kuoleman jälkeen ensimmäisenä vallanperimysjärjestyksessä oli Naka no Ōe, joka pysyi kruununprinssinä äitinsä noustessa jälleen valtaan. Täten hän pysyi aktiivisena Japanin politiikassa.
Korean Baekje tuhottiin vuonna 660, Saimein viidentenä hallintovuonna. Japani auttoi Baekjea yrityksessä Baekjen dynastian palauttamisesta. Vuoden 661 alussa Saimei vastasi tilanteeseen lähtemällä pääkaupungistaan Yamaton provinssissa. Hän aikoi johtaa sotaretken Koreaan. Keisarinna majaili Ishiyan väliaikaispalatsissa Iyon provinssissa, joka on nykyään Dōgo-onsen. Toukokuussa hän saapui Asakuran palatsiin pohjoisessa Tsukushin provinssissa Kyūshūssa, joka kuuluu nykyään Fukuokan prefektuuriin. Japanin ja Baekjen armeija valmistautui sotaan Sillaa vastaan, mutta keisarinnan kuolema esti suunnitelmat. Vuonna 661 Saimei kuoli Asakuran palatsissa, ennen kuin armeija ehti lähteä Koreaan. Lokakuussa hänen ruumiinsa tuotiin Kyūshūsta meritse Naniwa-zun satamaan (nykyisin Osakan kaupunki), ja hänen hautajaisensa pidettiin marraskuun alussa.
Keisarinna Saimei hallitsi seitsemän vuotta. Hänen hautapaikkaansa sijaitsee Kengoshizukan haudassa Asukan kylässä Naran prefektuurissa. Häntä kunnioitetaan perinteisesti muistopyhätössä (misasagi) Narassa. Paikka on Kōgyokun/Saimein mausoleumi, ja sitä kutsutaan virallisesti nimellä Ochi-no-Okanoe no misasagi.
Puoliso ja lapset

Ensimmäinen aviomies: Prinssi Takamuku (高向王), prinssi Tamen poika (sekä keisari Yomein lapsenlapsi)
Ensimmäinen poika: Prinssi Kara (漢皇子)
Toinen aviomies: Prinssi Tamura (田村皇子), josta tuli myöhemmin keisari Jomei, prinssi Oshisaka-no-hikohito-no-Ōen poika (sekä keisari Bidatsun lapsenlapsi)
Toinen poika: Prinssi Naka no Ōe (中大兄皇子), josta tuli myöhemmin keisari Tenji
Ensimmäinen tytär: Prinsessa Hashihito (間人皇女, kuoli 665), meni naimisiin keisari Kōtokun kanssa
Kolmas poika: Prinssi Ōama (大海人皇子), josta tuli myöhemmin keisari Tenmu
Pykälä

Pykälä, vanhentunut nimi paragrafi, on jonkin kirjoituksen osa, jonka avulla kirjoituksen sisältö jakaantuu jäsennystä selventäviin alaosastoihin. Pykäliä käytetään järjestelmällisissä esityksissä, kuten laeissa, asetuksissa, säännöissä, pöytäkirjoissa ja muissa vastaavissa kirjoituksissa.
Merkintä

Uuden pykälän alkamisen merkiksi kirjoitetaan lyhenteenomainen pykälämerkki §, jonka yhteyteen liitetään arabialainen numero. Pykälämerkki voi tilanteen mukaan olla numeron edellä tai sen perässä: § 10 (’pykälä kymmenen’) tai 10. § (’kymmenes pykälä’). Säädösteksteissä ja oikeustieteellisissä yhteyksissä järjestysluvun piste kuitenkin jää pois: 10 § (yleiskielen periaatteiden mukaan ’kymmenen pykälää’, mutta lakikielessä ’kymmenes pykälä’).
Lyhyissä laeissa on usein pelkkä pykäläjako, kun taas laajemmat lait jakaantuvat lukuihin ja luvut pykäliin. Pykälät voivat jakaantua momentteihin, ne taas kohtiin ja kohdat alakohtiin.
Jos laki jakaantuu lukuihin, pykälien numerointi voi olla koko laissa juokseva (esimerkiksi tieliikennelaissa) tai alkaa kussakin luvussa uudestaan 1:stä (esimerkiksi rikoslaissa). Jälkimmäisessä tapauksessa on pykälään viitattaessa aina mainittava, minkä luvun pykälää tarkoitetaan.
Pykälämerkki, Arial.