stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johannes XXIII
Paavina vuosina 1958–1963 > Poikkeuksellinen paavi

Sen jälkeen, kun Johannes XXIII oli valittu paaviksi, hän kirjoitti seuraavasti päiväkirjaansa:
»Minut valittiin paaviksi. Voin sanoa samoin kuin Pius XII kun hänet valittiin: Jumala, ole minulle armollinen hyvyytesi tähden. Tämä on kuin unta, ja kuitenkin kun kuolen se on juhlallisin totuus koko elämässäni. Olen siis valmis, Herra, elämään ja kuolemaan sinun kanssasi. Kolmesataatuhatta ihmistä osoitti minulle suosiotaan Pietarinkirkon aukiolla. Valonheittäjät estivät minua näkemästä muuta kuin hahmottoman väkijoukon.»
Paavina Autuas Johannes XXIII oli edeltäjiään paljon kansanomaisempi. Uusi paavi osoittautui iloiseksi ja huumorintajuiseksi henkilöksi, ja paaviksi tultuaan hän muun muassa totesi, että ”paavinvaali ei ole kauneuskilpailu” ja itselleen hän muistutti usein: ”Angelo, älä ota itseäsi liian vakavasti”. Lisäksi The New York Times -lehden julkaistua hänen painonsa antoi paavi Johannes XXIII korottaa kantotuolinsa kantajien palkkoja.
Johannes XXIII ilmoitti kruunaustilaisuudessaan seuraavanlaisesti tulevasta roolistaan paavina:
»Monet haluavat paavin olevan valtiomies, diplomaatti, uusimpaan tieteeseen perehtynyt oppinut. Uusi paavi on kuin Jaakobin poika, joka kohdatessaan veljensä purskahti itkuun ja sanoi: ’Minä olen Joosef, teidän veljenne.’»
Johannes XXIII vieraili useissa Rooman kaupungin vankiloissa ja sairaaloissa, sekä kulki Rooman kaduilla tavallisen kansan parissa. Edellinen samalla tavalla käyttäytynyt paavi oli 1800-luvulla hallinnut Pius IX.
Ennen paaviksi tuloaan Johannes XXIII ei ollut myöskään toiminut paavillisen kuurian jäsenenä, minkä vuoksi hän ei tuntenut Vatikaanin hallintojärjestelmää ja oli siinä tavallaan ulkopuolinen. Hän ei myöskään ollut samanlainen yksinvaltias kuten edeltäjänsä, eivätkä kardinaalit aina edes totelleet häntä. Kun Johannes XXIII halusi uudistaa kuuriaa, hän kehotti neljää kardinaalia jättämään virkansa kongregaationsa johtajana, mutta kyseiset kardinaalit kieltäytyivät tottelemasta paavia. Paavi kirjoittikin päiväkirjaansa Vatikaanin työnjaosta: ”Arkkipiispa Angelo Dall’Acqua hallitsee, seminaarikongregaation sihteeri Carlo Confalcioneri vakoilee, Pyhän viraston pro-prefekti Alfredo Ottaviani vahtii, kardinaalivaltiosihteeri Domenico Tardini määrää ja paavi Johannes siunaa.” Johannes XXIII:n tapa hallita ei ollut lainkaan samanlaista kuin joillakin hänen edeltäjillään paavinistuimella, jotka olivat tahtonsa saamiseksi läpi turvautuneet pannajulistuksiin, kieltoihin ja tuomioihin. Johannes XXIII:n tyyli hallita paavina oli pikemminkin toimia sallijana, eikä käskijänä. Johannes XXIII kirjoittikin päiväkirjaansa:
»Lempeä tarkkaavaisuus ja kärsivällisyys vie nopeammin eteenpäin kuin ankaruus ja keppi.»
Paavina vuosina 1958–1963 > Kuolema

Johannes XXIII:ssa havaittiin vatsasyöpä 23. syyskuuta 1962 eikä hän kyennyt saattamaan itse loppuun konsiilia. Viimeisen kiertokirjeensä Pacem in terris hän osoitti piispojen ja uskovaisien lisäksi myös ”kaikille hyvän tahdon ihmisille”. Kiertokirjeessään jo lähellä kuolemaa oleva paavi kuvasi suotuisia aikakauden merkkejä, kuten työväestön ja naisen aseman parantumista, siirtomaakauden loppumista, kansojen välistä yhteistyötä ja pyrkimystä rauhanomaiseen rinnakkaiseloon.
Paavin kuollessa 3. kesäkuuta 1963 häntä surtiin maailmalla todennäköisesti enemmän kuin ketään muuta paavia siihen mennessä.
Paavilliset opetukset

Johannes XXIII:n kirjoittamista paavillisista kiertokirjeistä merkittävimpiin lukeutuu hänen vuonna 1961 julkaisemansa Mater et magistra (suom. Äiti ja opettaja). Paavi käsitteli kyseisessä kiertokirjeessään 1800- ja 1900-luvun vaihteessa hallinneen paavi Leo XIII:n sosiaalioppia. Lisäksi paavi ilmoitti kiertokirjeessään, että hän tuki ”yhteiskunnallisen elämän uudelleenjärjestelyä totuudessa, vanhurskaudessa ja rakkaudessa”.
Toinen Johannes XXIII:n merkittävä kiertokirje oli vuonna 1963 julkaistu Pacem in terris (suom. Rauha maassa). Tässä kiertokirjeessä paavi otti kantaa ajan sotapolitiikkaan vaatimalla muun muassa kilpavarustelun lopettamista sekä tehokkaita aseistariisuntasopimuksia.
Johannes XXIII:n perintö paavinistuimelle

Johannes XXIII:n toimista paavina Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen koolle kutsuminen on ehdottomasti merkittävin.
Johannes XXIII:n ansioihin paavina kuuluu myös hänen työnsä katolisen kirkon ja muiden kirkkokuntien välisen yhteistyön parantamiseksi. Kertoessaan kardinaaleilleen ensimmäistä kertaa aikovansa kutsua koolle Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen Johannes XXIII myös mainitsi haluavansa kutsua kokoukseen ”veljemme erossa olevista kristillisistä kirkoista.” Johannes XXIII myös muun muassa tapasi Geoffrey Francis Fisherin, Canterburyn arkkipiispan Vatikaanissa 2. joulukuuta 1960. Tämä oli ensimmäinen kerta yli 400 vuoteen, kuningatar Elisabet I:n pannaan julistamisesta lähtien, kun kirkkojen johtajat tapasivat. Johannes XXIII:n työtä kristillisten kirkkojen lähentymiseksi jatkoi myöhemmin muun muassa seuraava paavi – jonka Johannes XXIII oli myös nimittänyt kardinaaliksi – Paavali VI.
Vatikaanin toinen ekumeeninen konsiili päätyi julistukseen ekumeniasta, minkä mukaan katolisesta kirkosta erkaantuneet seurakunnat ja yhteisöt ovat ”päteviä joiltain osin”. Tämä mahdollisti tunnustusten lähenemisen katolilaisten ja protestanttien kesken.
Johannes XXIII valittiin Time-lehden vuoden mieheksi 1962. Lehden perusteluissa valinnalle mainittiin muun muassa ”paavin eläneen vuosia ihmisten mielissä ja sydämissä.” Tärkein syy oli kuitenkin paavin halu uudistaa katolista kirkkoa ja Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen koollekutsuminen. Jo konsiilit eli kirkolliskokoukset olivat erittäin harvinaisia katolisen kirkon piirissä, ja niitä oli koko paaviuden kahdentuhannen vuoden historian aikana kutsuttu koolle noin parikymmentä, mutta uudistavat kirkolliskokoukset olivat sitäkin harvinaisempia. Siksi Johannes XXIII:n koollekutsuma kirkolliskokous oli suorastaan ainutlaatuinen, koska se oli katolisen kirkon ainoa maailmanlaajuinen uudistava kirkolliskokous. Time-lehti katsoikin, että teoillaan Johannes XXIII oli oikeutettu saamaan paikkansa ”yhtenä todellisuudessa suurimpana paavina roomalaiskatolisen kirkon historiassa.”
Johannes XXIII:n perintö paavinistuimelle > Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen merkitys

Vatikaanin toinen kirkolliskokous oli erittäin merkittävä katolisen kirkon kannalta ja kuuluu kirkon tärkeimpiin tapahtumiin 1900-luvulla. Kirkolliskokous aiheutti käänteen katolisen kirkon suhtautumisessa muihin kristillisiin kirkkoihin ja uskontoihin. Samoin kirkolliskokouksen seurauksena katolisen kirkon käsitys itsestään muuttui, ja myös sen suhtautuminen modernisoituvaan maailmaan muuttui. Varsinkin jälkimmäinen muutos oli erittäin merkittävä, koska paavinistuimen konflikti tieteen ja modernismin kanssa oli leimannut koko uuden ajan paaviutta ja näkynyt selvästi varsinkin 1800- ja 1900-luvulla hallinneiden paavien politiikassa.
Vatikaanin toinen kirkolliskokous poikkesi suuresti edellisistä kirkolliskokouksista, sillä kyseisessä kirkolliskokouksessa uudistettiin suuresti vanhanaikaisena pidettyä katolista kirkkoa. Tuolloin päätetyt uudistukset tunnetaan italiankielisellä nimellä aggiornamento. Esimerkiksi 90 vuotta ennen Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen alkua pidetty Vatikaanin ensimmäinen kirkolliskokous ei ollut uudistanut katolista kirkkoa, vaan vahvistanut paavin valtaa. Lisäksi Vatikaanin toisessa kirkolliskokouksessa valmistellut asiakirjat pyrittiin kompromissiratkaisujen avulla hyväksymään mahdollisimman suurilla ääntenenemmistöillä, toisin kuin esimerkiksi Vatikaanin ensimmäisessä kirkolliskokouksessa, jossa paavi Pius IX oli vastustanut useita kompromisseja ja vienyt paavin tahdon läpi suuresta vastustavasta oppositiosta huolimatta.
Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen tuloksia olivat muun muassa kuusitoista hyväksyttyä asiakirjaa. Neljä konstituutioksi kutsuttua dokumenttia olivat erityisen tärkeitä:
liturgiaa koskeva konstituutio
dogmaattinen kirkkoa koskeva konstituutio
dogmaattinen ilmoitusta koskeva konstituutio
pastoraalinen konstituutio kirkosta nykypäivän maailmassa.
Kirkolliskokouksen hyväksymiin päätöksiin kuului myös yhdeksän dekriittiä, jotka liittyivät sosiaalisiin viestintätapoihin, katolisiin itäkirkkoihin, ekumeniaan, piispoihin, pappien koulutukseen, sääntökuntiin, maallikkoapostolaatteihin sekä pappeihin ja lähetystyöhön. Kirkolliskokous myös hyväksyi kolme lausuntoa, joiden aiheena olivat kristillinen kasvatus, ei-kristilliset uskonnot ja uskonnonvapaus.
Vatikaanin toinen kirkolliskokous myös kehotti katolisia yhteistyöhön sekä keskusteluun muiden uskontojen kuin vain kristinuskon kanssa. Kirkolliskokouksen asiakirjaan liittyen myös julkaistiin kannanotto, jossa kirkko sanoutui irti juutalaisvastaisuudesta.
Lisäksi kirkolliskokous otti sitä edeltäneestä Vatikaanin ensimmäisestä kirkolliskokouksesta poikkeavan linjan hyväksymällä uskonnonvapauden vetoamalla ihmisarvoon sekä kristilliseen uskonkäsitykseen. Kanta poikkesi suuresti Vatikaanin ensimmäisen kirkolliskokouksen aikaisen paavin Pius IX:n julistuksista, joilla paavinistuin oli vielä alle sata vuotta sitten ilmoittanut vastustavansa uskonnonvapautta nimeämällä sen harhaopiksi.
Kritiikkiä

Johannes XXIII oli yksi historian pidetyimmistä paaveista, eikä häntä kohtaan juuri esitetty kritiikkiä. Paavin päätös järjestää Vatikaanin toinen kirkolliskokous ei kuitenkaan miellyttänyt kaikkia, ja esimerkiksi osa kardinaaleista ei erityisemmin innostunut paavin suunnitelmista. Paavilliselle kuurialle ajatus kansainvälisestä kirkolliskokouksesta ei ollut mieluinen, sillä se ei halunnut tuhansien piispojen tulevan keskustelemaan keskenään ja sanomaan oman mielipiteensä kirkon traditioista.
Myöhemmin, Johannes XXIII:n kuoleman jälkeen, joitain Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen päätöksiä arvosteltiin ja vastustettiin, mutta kritiikki ei kohdistunut itse paavi Johannekseen. Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen jälkeen katolisen kirkon sisällä kyti useita riitoja ja kiistoja, jotka varjostivat Johannes XXIII:n seuraajan Paavali VI:n pontifikaattia.
Kritiikkiä > Johannes XXIII:hin liittyviä salaliittoteorioita

Joidenkin salaliittoteoreetikkojen mukaan Johannes XXIII oli ennen paaviksi tuloaan liittynyt ruusuristivapaamuurareihin ja täten hylännyt kristillisen uskonsa ennen paaviksi tuloaan. Täten kanonisen lain mukaan Johannes XXIII:tä ei olisi voitu valita paaviksi vuoden 1958 konklaavissa, minkä seurauksena paavinistuin olisi ollut tyhjänä Pius XII:n kuoltua 1958, eikä kukaan hänen seuraajistaan olisi ollut oikea paavi. Useat nykyajan vastapaavit ovat perustelleet julistautumistaan vastapaaviksi juuri tällä väitteellä.
Lisäksi joidenkin salaliittoteoreetikkojen mukaan Johannes XXIII olisi pimittänyt tulevaisuuteen liittyviä Neitsyt Marialta saatuja ilmestyksiä. Mahdollisesti tähän liittyy myös 1990-luvulla internetissä levinnyt väite, jonka mukaan Johannes XXIII:n päiväkirja olisi sisältänyt tulevaisuutta koskevia profetioita, muun muassa tiedon Jeesuksen toisesta tulemisesta New Yorkin kaupungissa vuonna 2000. Johannes XXIII:llä oli päiväkirja, mutta ei ole minkäänlaista näyttöä siitä, että se olisi tosiaan sisältänyt profetioita tulevaisuudesta.
Matti Ranta

Matti Aarne Ranta (22. huhtikuuta 1932 Tampere – 15. lokakuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen fyysikko ja professori. Hän oli Oulun yliopiston mekaniikan professori 1967–1970, Teknillisen korkeakoulun professori 1970–1996 ja vararehtori 1976–1978. Hänen tutkimusalaansa oli tekninen mekaniikka.
Aiheesta muualla

Kuka kukin on 1978 (Runeberg.org)
Meeri Kalavainen

| Meeri Kalavainen |
| --- | --- |
 Meeri Kalavainen vuonna 1971.
Ministeri opetusministeriössä
 Karjalaisen II hallitus 15.7.1970–29.10.1971  
Edeltäjä:  –
Seuraaja:  Jouko Tyyri
Kansanedustaja
 22.7.1948–23.3.1979  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Kymi
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. huhtikuuta 1918 Tuprova, Neuvosto-Venäjä
Kuollut: 27. lokakuuta 2010 (92 vuotta) Espoo
Ammatti:  opintosihteeri
Meeri Sirkka Kalavainen (27. huhtikuuta 1918 Tuprova – 27. lokakuuta 2010 Espoo) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1948–1979. Hän oli myös toisena opetusministerinä 1970–1971 hoitaen Suomen ensimmäistä kultuuriministerin virkaa. Kalavainen istui pitkällä urallaan kaikkiaan 32 valtiopäivät.
Elämä

Inkerinmaalla syntyneen Kalavaisen vanhemmat olivat työmies Pekka Kalavainen (1892-1966) ja Anna-Maria Asikainen (1895-1988). Perheen muutettua Suomeen Kalavainen varttui Kotkassa, jossa hän kävi kansakoulun ja työskenteli kotiapulaisena sekä kaupungin lähettinä. Kaksivuotisen ammattikoulun jälkeen Kalavainen työskenteli Kymenlaakson Työväen Säästöpankin virkailijana 1938-1945. Kalavainen aloitti poliittisen uransa vuonna 1935, jolloin hänet valittiin Kotkan Sosialidemokraattisen Nuorison puheenjohtajaksi. Jatkosodan aikana Kalavainen suoritti Työväen Akatemian kurssin ja muutti sodan päätyttyä Helsinkiin, jossa hän toimi Sosialidemokraattisen työläisnuorisoliiton järjestösihteerinä 1945–1947 ja Suomen Liiketyöntekijäin Liiton opintosihteerinä 1947–1948.
Kalavainen valittiin kansanedustajaksi vuonna 1948. Eduskuntatyössään hän keskittyi koulutus- ja sivistyskysymyksiin. Vuonna 1970 Kalavaisesta tuli Karjalaisen hallituksen II opetusministeri, jonka vastuulla olivat myös kulttuuriministerin tehtävät. Kalavaisen näkyvimpiä hankkeita oli aikuiskoulutuksen kehittäminen, jonka ohella hän ajoi uudistuksia nuorisojärjestöjen valtionapuihin. Ministerikautensa jälkeen Kalavainen keskittyi tasa-arvokysymyksiin toimiessaan Tasa-arvoasiain neuvottelukunnan ensimmäisenä puheenjohtajana 1972–1981. Hän oli myös SDP:n eduskuntaryhmän varapuheenjohtaja 1966–1978.
SDP:n puoluehajaannuksen aikana Kalavainen kuului Väinö Leskistä tukeneeseen enemmistösiipeen. Hänellä oli keskeinen rooli kahtia jakautuneen sosiaalidemokraattisen naisliikkeen eheytymisessä. Hajaannuksen alkaessa vuoden 1957 puoluekokouksessa Kalavainen toimi Sosialidemokraattisen naisliiton puheenjohtajana. Naisliitto jäi skogilaisten haltuun, jolloin siitä eronneet naiset perustivat Sosialidemokraattisten Naisten Keskusliiton. Kalavainen toimi sen puheenjohtajana vuodesta 1972 lähtien, kunnes liitot 1979 yhdistyivät Sosialidemokraattisiksi Naisiksi. Vuonna 1953 Kalavainen oli perustamassa Vanhus- ja lähimmäispalvelun liiton edeltäjää Koteja Vanhuksille -yhdistystä. Hän toimi muun muassa Työväen Sivistysliiton varapuheenjohtajana sekä Pajulahden urheiluopiston johtokunnan puheenjohtajana 1963–1987. Kalavainen oli presidentin valitsijamiehenä 1950, 1956, 1962 ja 1968. Hän oli myös Kotkan kaupunginvaltuuston jäsen.
Meeri Kalavainen kuoli Jorvin sairaalassa 92-vuotiaana lokakuussa 2010. Hänet on haudattu perhehautaan Kotkan Vapaa-ajattelijain hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Meeri Kalavainen Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
Paatero, Sirpa: Meeri Sirkka Kalavainen (maksullinen artikkeli) HS muistot.  28.5.2011. Helsingin Sanomat.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: – | Suomen II opetusministeri (kulttuuriministeri) 1970−1971 | Seuraaja: Jouko Tyyri |
Suomen kulttuuriministerit
Meeri Kalavainen (1970) |
Jouko Tyyri (1971) | 
Pentti Holappa (1972) | 
Marjatta Väänänen (1972) |
Kalevi Kivistö (1975) |
Kaarina Suonio (1982) | 
Arvo Salo (1983) | 
Gustav Björkstrand (1983) |
Anna-Liisa Kasurinen (1987) |
Tytti Isohookana-Asunmaa (1991) |
Claes Andersson (1995) | 
Suvi-Anne Siimes (1998) | 
Suvi Lindén (1999) | 
Kaarina Dromberg (2002) | 
Tanja Karpela (2003) |
Stefan Wallin (2007) |
Paavo Arhinmäki (2011) |
Pia Viitanen (2014) |
Sanni Grahn-Laasonen (2015) |
Sampo Terho (2017) |
Annika Saarikko (2019, 2020) |
Hanna Kosonen (2019) |
Antti Kurvinen (2021) |
Petri Honkonen (2022) |
Sari Multala (2023)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Eduskunta  Biografiasampo
Kielet Lasten Eurovision laulukilpailussa

Tämä artikkeli käsittelee Lasten Eurovision laulukilpailussa käytettyjä kieliä. Toisin kuin aikuisten Euroviisuissa, lasten kilpailussa kappaleet tulee esittää suurimmaksi osaksi jollakin edustettavan maan virallisista kielistä. Myös keksityllä kielellä saa laulaa, kuten Georgia teki voittaessaan esittämällä ampiaisten ääniä vuonna 2008. Lasten Euroviisuissa onkin kuultu esimerkiksi kazakkia ja kymriä, joilla ei aikuisten kilpailussa ole vielä esiinnytty. Tapahtuman juontokieli on englanti.
Aiheesta muualla

Lasten Eurovision laulukilpailun viralliset sivut (englanniksi)
Nissan Silvia

Nissan Silvia oli Nissanin S-pohjalevylle perustuva pitkäikäinen urheilullinen coupé-malli. Nimellä 200SX on aikojen saatossa myyty useita eri S-sarjan autoja.
Silvia CSP311 (1964–1968)

Nissan Silvia CSP311 esiteltiin vuoden 1964 Tokion autonäyttelyssä. Ensimmäinen Silvia oli Albrecht von Goertzin suunnittelema Fairlady-avomalliin perustunut käsin tehty coupé-malli. Valmistus loppui vuonna 1968 554 valmistuneen auton jälkeen. Jokaisessa yksilössä oli ainutlaatuinen, käsin tehty kori. Suurin osa autoista jäi Japaniin, mutta 49 autoa vietiin Australiaan ja 10 yksilöä muihin maihin. Pienet valmistusmäärät ja valmistustapa tekivät autosta erittäin arvokkaan; auto oli tuolloin lähes kaksi kertaa kalliimpi kuin Nissanin malliston toiseksi kallein malli.
Silvia S10 (1975–1979)

S10-malli oli ensimmäinen S-pohjalevylle valmistettu Silvia. Se oli konservatiivisemmin muotoiltu kuin Toyotan ja Mazdan kilpailevat mallit, ja menestyi myös monilla markkinoilla heikommin. Japanissa autossa oli sama L18-moottori kuin Datsun 610/Bluebird 180B:ssä. Pohjois-Amerikassa myydyssä versiossa oli suurempi, Bluebird 200B:stä peräisin ollut L20B-moottori. Tässä mallissa oli suuremmat puskurit ja sitä myytiin nimellä Datsun 200SX. Malli ei menestynyt kummassakaan maassa erityisen hyvin, koska suurin osa ostajista valitsi Toyota Celican "tylsemmän" Nissanin sijaan.
Silvia S110 (1979–1983)

S110-korimallin Silvia (Pohjois-Amerikassa Datsun 200SX ja Meksikossa Datsun Sakura) oli saatavilla sekä 2-ovisena hardtop-coupéna että 3-ovisena hatchbackina. Voimanlähteenä piti alun perin toimia Nissanin suunnittelema ja valmistama wankelmoottori, mutta luotettavuusongelmien takia moottori ei sopinut tuotantoon. Wankelmoottori korvattiin nopeasti uusilla Z-sarjan mäntämoottoreilla. 
Sukupolven huippumalli oli Silvia 240RS, 2.4-litraisella DOHC FJ24-moottorilla varustettu coupé. 240RS:ää valmistettiin vuosina 1983–1985, eli sen valmistus jatkui vielä S110-mallin valmistuksen loputtua. Nissan käytti 240RS:ää rallin maailmanmestaruussarjassa vuosina 1983–1985.
Silvia S12 (1984–1988)

S12-korimallia valmistettiin vuosina 1984–1988, ja auton muotoiluun tehtiin pieniä muutoksia vuonna 1987 ("Mark II" -malli). S12:sta tehtiin kahta eri korimallia – kaksiovista coupéta ja kolmiovista fastback-mallia.
S12-korimallissa käytettiin useita eri moottoreita, riippuen valmistusvuodesta ja myyntialueesta. Moottorit olivat tuttuja aiemmista korimalleista, tai joissakin tapauksissa tultaisiin käyttämään myöhempien moottoriversioiden perustana (lukuun ottamatta FJ-sarjan moottoria, joka suunniteltiin ainoastaan rallikilpailuja varten). Esimerkiksi CA-sarjan moottori perustui NAP-Z-sarjaan. CA18DET-moottorin kannen muotoilua käytettiin myöhemmin RB-sarjan rivikuutosissa joita käytettiin R32-, R33, ja R34 -korimallien Skyline-malleissa. VG-sarja oli 350Z:ssa käytettävän VQ-moottorisarjan edeltäjä.
Silvia S12 (1984–1988) > Eurooppa

S12-korimallia myytiin Euroopassa nimellä Silvia, ja ainoa korimalli oli fastback. Moottorina toimi sama 1.8-litrainen turboahdettu SOHC CA18ET-moottori jota myytiin myös Pohjois-Amerikassa, ja joillakin alueilla 2.0-litrainen DOHC FJ20E-moottori. FJ-moottori suunniteltiin alun perin 240RS-ralliautoa varten 2.4-litraisena kaasutinmoottorina (FJ24), mutta nyt sen iskutilavuutta oli pienennetty ja siinä oli polttoaineen suihkutus. Samaa moottoria käytettiin myös DR30-korimallin Skylinessä, sekä vapaastihengittävänä että turboahdettuna versiona.
Silvia S12 (1984–1988) > Pohjois-Amerikka

Pohjois-Amerikassa S12-mallia myytiin nimellä 200SX. Coupé-koria myytiin 2.0-litraisella SOHC CA20E-moottorilla, ja fastback-koria sekä samalla 2-litraisella moottorilla, että 1.8-litraisella turboahdetulla CA18ET-moottorilla. Mallivuodeksi 1987 1.8-litraisen turbomoottorin myynti lopetettiin, ja myyntiin tuli "SE"-malli 3.0-litraisella SOHC VG30E V6-moottorilla, jota käytettiin myös Z31-korimallin 300ZXssä.
Silvia S12 (1984–1988) > Australia

S12-mallin nimi Australiassa oli Gazelle. Gazellea myytiin sekä coupé- että fastback-korilla. Moottorina toimi sama 2.0-litrainen CA20E joka oli saatavilla muillakin markkinoilla.
Silvia S12 (1984–1988) > Japani

S12:aa myytiin Japanissa sekä Silvia että Gazelle-nimellä. Mallien välillä on pieniä kosmeettisia eroja. Sekä S110- että S12-malleja myytiin molemmilla nimillä. Silvia oli Japanissa coupé-korinen (perusmallia myytiin myös fastback-korilla), ja Gazellea sai ainoastaan fastbackina. Molemmista malleista tehtiin kolmea versiota: perusmallia, RS- ja RS-X-versioita. RS:ssä oli 2.0-litrainen DOHC FJ20E-moottori, ja RS-X-mallissa oli sama moottori turboahdettuna (FJ20ET). Vuonna 1987 FJ-moottorit korvattiin vanhan CA-moottorin päivitetyllä versiolla, jossa oli kaksi nokka-akselia ja isompi turboahdin (CA18DET).
Silvia S13 (1988–1993)

S13-mallin Silvia, joka esiteltiin vuoden 1988 puolivälissä mallivuodelle 1989, saavutti Japanissa välittömän suosion. Vientimalleja ei enää myyty Silvia-nimellä. Muotoilutrendien mukaisesti luukkulamput korvattiin perinteisillä.
Silvian fastback-malli korvattiin uudella S-pohjalevyyn perustuvalla mallilla Nissan 180SX:lla. 180SX:sta tehtiin myös lyhyen aikaa myös cabriolet-mallia, mutta vähäisen suosion takia tuotanto lopetettiin.
S13-korimallin Silvian voimanlähteenä toimi alun perin S12:ssa käytetyt CA18DE- ja CA18DET-moottorit. CA18DET-moottorissa oli nyt välijäähdytin, joka lisäsi sen tehoa hiukan. Vuonna 1990 (mallivuodelle 1991) uudet SR20DE- ja SR20DET-moottorit tulivat myyntiin. Näissä moottoreissa oli parempi teho ja vääntö suuremman iskutilavuuden ja (SR20DET-moottorissa) paremman turboahtimen ansiosta.
S13-mallin Silvia oli ensimmäinen S-sarjan auto, jossa käytettiin J's , Q's, ja K's -merkintöjä kuvaamaan varustetasoja (kirjaimet viittaavat korttipakan arvoihin).
J's oli perusmalli, jossa oli karu sisustus, vähän varusteita 14" peltivanteet steel wheels. Q's -mallissa oli ylellisempi sisustus ja enemmän elektroniikkaa. K's mallissa oli turboahdettu SR20DET-moottori.
S13-mallin Silvia korvattiin mallivuoden 1993 jälkeen uudella S14-mallilla.
Silvia S13 (1988–1993) > 180SX/200SX/240SX RS13

180SX korvasi Silvia S12:n fastback-korin. Sitä myytiin Euroopassa ja Etelä-Afrikassa nimellä 200SX. Näissä malleissa oli alun perin 1.8-litrainen CA18DET-turbomoottori, joka korvattiin mallivuodelle 1991 2.0-litraisilla SR20DE- ja SR20DET-moottoreilla. Mallimerkinnät eivät aina viittaa moottorin kokoon: Euroopassa malli oli moottorista riippumatta aina 200SX ja Japanissa 180SX. Yhdysvalloissa myytiin 2.4-litraisella vapaastihengttävällä KA24E (1989-1990) tai KA24DE-moottorilla varustettua mallia nimellä 240SX.
180SX pysyi tuotannossa koko S14-mallin Silvian eliniän ajan, vuoteen 1998 asti.
Silvia S13 (1988–1993) > Sileighty

Sileighty tai Sil80 oli alun perin japanilaisten drifting-harrastajien toteuttama muutos, jossa 180SX-mallin vaurioitunut etupää vaihdettiin Silvian etupäähän, koska se oli perinteisine etuvaloineen halvempi ja kevyempi.
Vuonna 1998 japanilainen Kids Heart-virityspaja valmisti 500 auton sarjan "virallisia" Sileighty-malleja 180SX Type-X-malleista. Nämä autot oli viritetty drifting-käyttöä varten. Kids Heartin valmistaman Sileightyn erottaa harrastelijamuutoksesta "Sileighty"-merkeistä.
Yhdysvalloissa monet 240SX:n omistajat ovat vaihtaneet autoonsa Japanista tuodun Silvian etupään. Tällaisia 2.4-litraisilla moottoreilla varustettuja autoja kutsutaan joskus Silforty (Sil40)-nimellä. 
Toinen muunnos on ns. Onevia, jossa Silvian perä yhdistetään 180SX:n keulaan. Nissan itse myi samankaltaisia versioita 240SX Coupéna yhdysvalloissa.