stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pentti Lumikangas
Taiteellinen tuotanto

Lumikangas debytoi Helsingissä vuonna 1954. Luonteenomaista Lumikankaan taiteelle oli autiuden, hiljaisuuden ja runollisen mystiikan kuvaaminen. Lumikangas käytti paljon kuivaneula- ja akvantintatekniikkaa. Monet teosten aiheet ovat matkoilta peräisin esim. Espanjasta ja Pompeijista Italiasta. Tunnetuimpia töitä ovat mm. Pylväsmaisema, Portti, Muuri, Talvipuutarha, Yucca, Varjo seinällä, Katkenneet pylväät, Odottajat, Harmaa lyhty, Kierretorni, Kierreportaat, Kivimalja, Temppeli, Tyhjentyneet kasvihuoneet sekä Tie ja laituri.
Lumikangas osallistui lukuisiin näyttelyihin, kuten Suomen Taiteilijain ja Suomen Taideakatemian 3-vuotisnäyttelyihin. Hänen teoksiaan oli esillä myös Suomen Taidegraafikoiden 30- ja 50-vuotisnäyttelyssä ja Taidekeskus Salmelan näyttelyssä 1999, samoin kuin monissa kansainvälisissä näyttelyissä. Yksityisnäyttelyn Lumikangas piti Tampereella Sara Hildénin taidemuseossa 1991 ja Helsingissä Galleria G:ssä vuonna 1998. Hänen muistonäyttelynsä nimi oli Ajaton tila, joka kuvaa hyvin teosten hiljaista tunnelmaa.
Lumikankaan teoksia on monissa kokoelmissa, kuten Henna ja Pertti Niemistön kokoelmassa, Ateneumin taidemuseossa Helsingissä, Amos Andersonin taidemuseossa, Wihuri-säätiöllä, Sara Hildenin taidemuseossa, Suomen Taidegraafikoilla ja Valtion kokoelmissa. Ulkomaisia kokoelmia ovat mm Nasjonalgalleriet Oslo, Nationalmuseumissa Tukholmassa, Göteborgin taidemuseossa Victoria and Albert Museumissa Lontoossa ja Eremitaašissa Pietarissa.
Lumikangas sai valtion taidekilpailussa ensimmäisen palkinnon 1966. Suomen Taideakatemian 3-vuotisnäyttelyn palkinnon hän sai 1968 ja Helsingin kaupungin taidegrafiikan kilpailun ensimmäisen sijan 1965. Ulkomailla hän sai kultamitalin Intian III triennaalissa 1975. Pro Finlandia -mitali Lumikankaalle myönnettiin 1971 ja professorin arvonimi 1988. Hän oli Vuoden taiteilija 1977. Kuvataiteilijain valtionpalkinnon hän sai sekä 1970 että 1985 ja Espoo-palkinnon 1990.
Aiheesta muualla

Pentti Lumikankaan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Pentti Lumikankaan teokset Valtion taidemuseon kokoelmissa
Pentti Lumikangas Jyväskylän taidemuseossa
Lahden taidemuseon Suomen Taidepiirtäjäin Liiton kokoelma
teos: Vankilan torni 1976
teos: Venetsian portti 1987
Kansallisbiografia, Pentti Lumikangas
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Edvard Skarp

Edvard Leonard Skarp (7. elokuuta 1888 Kristiinankaupunki – 17. kesäkuuta 1946) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan eskadroonanpäällikkönä valkoisen armeijan ratsujääkärijoukoissa. Huhtikuussa 1918 Skarp oli osallisena Joensuussa tapahtuneeseen 99 sotavangin teloitukseen.
Perhe ja opinnot

Skarpin vanhemmat olivat räätäli, myöhemmin kauppias Johan Edvard Skarp ja Serafia Bergholm. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1933 Elli Matilda Sippolan kanssa. Hän kävi kansakoulun ja kirjanpitokurssin.
Jääkärikausi

Skarp liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 2. syyskuuta 1915, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan ratsuosastoon. Pataljoonasta hänet komennettiin joulukuu 1915 – huhtikuu 1916 väliseksi ajaksi etappitehtäviin Ruotsiin, jossa hän toimi Haaparannalla ja Uumajassa jääkärialokkaiden vastaanottajana ja ohjaajana. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Skarp saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan eskadroonanpäälliköksi Karjalan ratsujääkärirykmentin 2. eskadroonaan Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kämärällä ja Nuoraalla, jossa hän haavoittui 25. huhtikuuta 1918.
14. huhtikuuta Karjalan ratsujääkärirykmentin sotilaat teloittivat Joensuussa 99 Raudun taistelussa vangittua venäläissotilasta, jotka oli siirretty kaupunkiin Sortavalan kautta. Kyseessä oli muutaman upseerin omavaltainen teko, jolla kuitenkin oli tuolloin rykmentin vt. komentajana toimineen Skarpin lupa. Hän oli myös itse mahdollisesti teloituspaikalla. Skarp lupasi myöhemmin laatia asiasta raportin esimiehelleen jääkäriratsumestari Sven Weckströmille, muttei milloinkaan tehnyt sitä.
Sisällissodasta jatkosotaan

Skarp määrättiin sisällissodan jälkeen 30. syyskuuta 1918 alkaen päälliköksi Karjalan ratsujääkärirykmentin 1. eskadroonaan, josta hänet siirrettiin 13. joulukuuta 1918 alkaen niin ikään päälliköksi Lapin ryhmän I pataljoonan Kajaanin komppaniaan. Lapin ryhmästä hänet siirrettiin päälliköksi 1. huhtikuuta 1919 alkaen Hämeen ratsurykmentin 2. eskadroonaan. Seuraavaksi hänet nimitettiin 5. elokuuta 1919 patteriston komentajaksi Hyökkäysvaunurykmentin II patteristoon. Skarp erosi armeijasta 16. kesäkuuta 1922 ja astui Rajavartiolaitoksen palvelukseen 5. syyskuuta 1922, jossa hänet sijoitettiin komppanianpäälliköksi Salmin rajavartioston 5. komppaniaan, jossa hän palveli 15. kesäkuuta 1924 saakka. Myöhemmin hän erosi toistamiseen armeijasta ja matkusti 31. heinäkuuta 1924 Kanadaan, missä hän toimi liikealalla. Kanadasta hän palasi takaisin Suomeen vuonna 1928 ja työskenteli sen jälkeen vuoden Maamiesten auto- ja kone oy:n palveluksessa Turussa. Myöhemmin hän toimi Tampereella rintamamiesyhdistyksen taloudenhoitajana ja vuodesta 1934 alkaen eri ravintoloiden vahtimestarina. Skarp osallistui talvisotaan Hevosvarikko 2:n päällikkönä ja jatkosotaan kolonnan johtajana Osasto K:ssa Jalkaväenkoulutuskeskuksessa Keuruulla vuoden 1941 aikana.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 6. helmikuuta 1916  Gruppenführer 24. elokuuta 1916  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 24. joulukuuta 1919 |     |  Vapaudenristi 4. lk. (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.
Viivi Luik

Viivi Luik (2011).
Viivi Luik (6. marraskuuta 1946 Tänassilma, Viljandimaa, Eestin SNT) on virolainen kirjailija ja runoilija.
Elämänvaiheet

Viivi Luik kävi koulua Ristissä, Kalmetussa ja Tallinnassa. Hän työskenteli Tallinnassa kirjastonhoitajana vuodet 1965–1967 ja on sen jälkeen elänyt vapaana kirjailijana. Vuonna 1974 hän avioitui kirjailija ja diplomaatti Jaak Jõerüütin kanssa. Aviomiehen työ on vienyt hänet ulkomaille asumaan: Helsinkiin 1993–1997, Berliiniin 1996 ja Roomaan 1998–2003. Nykyisin Luik asuu Riiassa.
Kirjailijanura > Runoilijana

Luiken varhaiset runot 1960-luvulta sisältävät maalaistytön herkkiä luonnonelämyksiä. Ensimmäistä runokokoelmaa Pilvede püha (1965) leimaa välitön luonnontunne ja sävyisä lyyrisyys. Toinen kokoelma Taevaste tuul (1966) sisältää myös kaupunkiaiheita ja kuvaa yhteiskuntasuhteiden monimutkaisuutta. Ilmaisu on tiivistynyt niukkasanaiseksi ja viitteelliseksi.
1960–1970-luvun vaiheessa Luik siirtyi kirjoittamaan assosiatiivista runoutta (mm. Hääl). Säkeet ovat lakonisia ja katkelmallisia, ja runoilijan katse on kääntynyt sisäänpäin. Pian tämän jälkeen Luiken aihepiiri laajeni luonnosta ja itsetutkistelusta yhteiskunnan ilmiöihin ja arkeen. Hän siirtyi vapaasta mitasta nelisäkeeseen ja ankaraan ilmaisuun kokoelmissa Pildi sisse minek (1973) ja Põliskevad (1975). Arkiseen elämään suuntautuu myös runokokoelma Maapäälsed asjad (1978).
Kirjailijanura > Prosaistina

Proosaa Viivi Luik alkoi kirjoittaa 1970-luvulla. Huomion arvoisia ovat kolme lastenkirjaa Leopold-nimisestä pojasta (1974–1976) sekä kertomus Salamaja piir (1974).
Luiken romaani Seitsemäs rauhan kevät (1985) osoittautui suureksi menestykseksi. Teos on avoimen omaelämäkerrallinen kuvaus pienen maalaistytön maailmasta 1950-luvun sekavissa yhteiskuntaoloissa. Romaani Historian kauneus (1991) kuvaa vuotta 1968: päähenkilöt virolainen nainen ja juutalainen mies kohtaavat Riiassa, kun Neuvostoliitto miehittää Prahan. Molemmat romaanit on käännetty useille kielille.
Teoksia > Viroksi

Pilvede püha (runokokoelma, 1965)
Taevaste tuul (runokokoelma, 1966)
Hääl (runokokoelma, 1968)
Lauludemüüja (runokokoelma, 1968)
Ole kus oled (runokokoelma, 1971)
Pildi sisse minek (runokokoelma, 1973)
Leopold (lastenkirja, 1974)
Salamaja piir (kertomus, 1974)
Vaatame, mis Leopold veel räägib (lastenkirja, 1974)
Põliskevad (runokokoelma, 1975)
Leopold aitab linnameest (lastenkirja, 1976)
Luulet 1962–1974 (runovalikoima, 1977)
Maapäälsed asjad (runokokoelma, 1978)
Tubased lapsed (lastenkirja, 1979)
Rängast rõõmust (runokokoelma, 1982)
Kõik lood Leopoldist (lastenkirja, 1984)
Seitsmes rahukevad (romaani, 1985)
Kolmed tähed (lastenkirja, 1987)
Ajaloo ilu (romaani, 1991)
Inimese kapike (esseitä, 1998)
Maa taevas, luulet 1962–1990 (runovalikoima, 1998)
Elujoon: valitud luuletused 1962–1997 (runovalikoima, 2005)
Aabitsajutud (lastenkirja; kuvittanut Made Balbat, 2006)
Tubased lapsed (runokokoelma, 2006)
Kõne koolimaja haual: artiklid ja esseed 1998–2006 (artikkeleita ja esseitä, 2006)
Kogutud luuletused 1962–1997 (runovalikoima, 2006)
Varjuteater (omaelämäkerrallinen romaani, 2010)
Teoksia > Suomeksi > Runoja

Pihlaja: Kahdeksan eestiläistä naisrunoilijaa. Valinnut ja suomentanut Aino Kaasinen. Omakustanne. Lahti 1983. ISBN 951-99491-1-9
Uusien sulkien kasvaminen: Kymmenen nykyvirolaista runoilijaa. Toimittaneet Pirkko Huurto ja Paul-Eerik Rummo. Suomentaneet Jaakko Anhava, Leena Krohn ym. Tammi, Helsinki 1984. ISBN 951-30-5991-X
Teoksia > Suomeksi > Kuunnelma

Koiran syntymäpäivä: kuunnelma. [Koera sünnipäev.] Suomentanut Juhani Salokannel. Moniste. Yleisradio, Helsinki 1994.
Teoksia > Suomeksi > Proosaa

Seitsemäs rauhan kevät. [Seitsmes rahukevad.] Suomentanut Eva Lille. Tammi, Helsinki 1986. ISBN 951-30-6386-0
Historian kauneus. [Ajaloo ilu.] Suomentanut Juhani Salokannel. Tammi, Helsinki 1991. ISBN 951-30-9810-9
Varjoteatteri.  [Varjuteater.] Suomentanut Anja Salokannel. Tammi, Helsinki 2011. ISBN 978-951-31-6205-4
Lupercus

Lupercus (latinaksi susien karkottaja tai susiolento) oli itsenäinen muinaisroomalainen karjan suojelusjumala sekä mahdollisesti Faunuksen lisänimi, jotka molemmat sittemmin yhdistettiin kreikkalaisten Paniin.
Lupercuksen papit, eli Luperci, viettivät Palatium-kukkulan juurella olevassa Lupercal-luolassa helmikuun 15. päivänä Lupercalia-uhrijuhlaa.
Vivi-Ann Sjögren

| Vivi-Ann Sjögren> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Vivi-Ann Kristina Sjögren de Serrano
Syntynyt: 31. toukokuuta 1938 (ikä 86)  Espoo
Ammatti:  kirjailija, näyttelijä,
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Vivian Sjögren,   Vivi-Ann Sjögren de Serrano
Merkittävät roolit:  Anna Aaltonen (Mies, joka ei osannut sanoa ei) Stina Matsson (Kotikatu) Kertoja, Mymmeli (I Mumindalen)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Vivi-Ann Krstina Sjögren de Serrano (o.s. Widergren; s. 31. toukokuuta 1938 Espoo) on suomenruotsalainen kirjailija ja näyttelijä.
Opiskelu ja ura näyttelijänä

Vivi-Ann Sjögren kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1956. Vuodesta 1958 lähtien hän on toiminut freelancernäyttelijänä ja -toimittajana radiossa, televisiossa ja suomenruotsalaisissa teattereissa. Yksi hänen merkittävimpiä elokuvaroolejaan on Anna Aaltosen rooli Risto Jarvan elokuvassa Mies, joka ei osannut sanoa ei vuonna 1975. Hänen vastanäyttelijöinään toimivat muun muassa Matti Ruohola ja Antti Litja. Lisäksi hän on tehnyt rooleja TV-sarjoissa, joista mainittakoon Kotikadun Stina Matsson.
Myös dubbaukset kuuluvat Sjögrenin näyttelijänuraan. Hän toimi kertojana Muumilaakson tarinoiden ruotsinkielisessä versiossa. Lisäksi hän ääninäytteli sarjassa Mymmeliä ja Nanaa. Elokuvassa Kometen kommer (suomeksi Muumipeikko ja pyrstötähti) hän ääninäytteli myös Mymmeliä.
Kirjailijanura

Sjögrenin teokset pohjautuvat pitkälti kirjailijan omaan elämään ja kokemuksiin. Lähes kaikki Vivi-Ann Sjögrenin teokset on käännetty suomeksi. Hänet tunnetaan innokkaana ruoka-aiheisten juttujen kirjoittajana. Hän on kirjoittanut ruokajuttuja Helsingin Sanomien kuukausiliitteeseen. Lisäksi hän on laatinut espanjan kielen oppikirjoja. Hänelle myönnettiin Warelius-palkinto vuonna 2020.
Yksityiselämä

Vivi-Ann Sjögren asuu kotikaupungissaan Espoossa. Hän avioutui vuonna 1965 valokuvaaja Fransisco (Paco) Serrano Cordónin kanssa. Hän jäi leskeksi vuonna 1992. Hänellä on kaksi lasta (s. 1958 ja 1967).
Teoksia

Vem mäter tiden: Dikter från Spanien. Söderström, Helsingfors 1980.
Diego, Spanien. Boklaget för södra Finland, Helsingfors 1985.
Kocken, turisten, persikorna. Schildt, Esbo 1994.
Mustaa kahvia, keksinmuruja. Schildt, Espoo 1998.
Lycklig resa. Schildt, Esbo 1995.
Andalusiens grova salt – Sal gorda de Andalucía. Schildt, Esbo 1996.
Andalusian karkea suola – Sal gorda de Andalucía. Schildt, Espoo 2000, 3. painos 2004
Någonstans rasslar en persienn. Schildt, Esbo 1997, Schildt, Helsingfors 2010
Mexikansk dagbok. Schildt, Esbo 1998.
Meksikon-päiväkirja. Schildt, Helsinki 2001.
Morgon och afton i Sahara. Schildt, Esbo 1999
Saharan aamut ja illat. Schildt, Espoo 2002.
Detta möte: Anteckningar från Benin. Schildt, Esbo 2001.
Kasvokkain: Muistiinpanoja Beninistä. Schidt, Espoo 2003.
Kattens ansikte: Barndomsår 1938-1947. Schildt, Esbo 2003.
Kissan kasvot ja Lassen kioski: Lapsuus- ja nuoruusvuodet 1938-1956. Schildt, Espoo 2005
Lasses kiosk: 1947-1956. Schildt, Esbo 2003.
Kissan kasvot ja Lassen kioski: Lapsuus- ja nuoruusvuodet 1938-1956. Schildt, Espoo 2005
Liten fru i litet hus: 1957-1965. Schildt, Esbo 2005.
Pikku rouva pikku talossa: 1957-1965. Schildt, Helsinki 2006.
Vivi-Anns kök. Schildt, Helsingfors 2007.
Vivi-Annin keittiössä. Schildt, Helsinki 2007.
Fattiga riddare i eget kök. Schidt, Helsingfors 2009.
Köyhän ritarin keittokomero. Schildt, Helsinki 2009.
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva / TV-elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1963 | Förlåt, fel nummer | numeropalvelija |
| 1963 | Lysistrate | naistenkuoron aktiivinen jäsen |
| 1964 | Kattorna | Alexandra |
| 1965 | Don Quijote ja Sancho Panza Jätkäsaaressa | 1. laivatyttö |
| 1965 | Rum nr 87 |  |
| 1966 | Tänään olet täällä | saksalainen nainen |
| 1968 | Just naineet |  |
| 1975 | Mies, joka ei osannut sanoa ei | Anna Aaltonen o.s. Lindkvist |
| 1976 | Oma koti kullan kallis |  |
| 1982 | Salameno | Martta |
| 1983 | Kolme mummoa |  |
| 1984 | Biedermann och pyromanerna | Babette Biedermann |
| 1989 | Rannekello | Mamman ääni |
| 1990 | Flaggstölden | fru Bast |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Televisiosarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1984 | Vandra skugga | Manda |
| 1985 | Harjunpää ja ahdistelija | fru Hällfors |
| 1995–2004 | Kotikatu | Stina Matsson |
Aiheesta muualla

Sjögren, Vivi-Ann hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Vähämaa, Satu: Vivi-Ann Sjögren Kirjastokaista. Viitattu 27.6.2020. Esittely Vivi-Ann Sjögrenistä ja hänen tuotannostaan (äänite).
Sanojen aika -artikkeli Sjögrenistä Kirjasammossa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet
Luoksepääsemättömyyden napa

Maailmankartta, joka havainnollistaa luoksepääsemättömyyden napoja. Maa-alueille on rajattu punaisella alueita, joilta lähimmät meret ovat yhtä kaukana ja luoksepääsemättömyyden napoja on merkitty punaisilla pisteillä. Merialueilla on vastaavasti rajattu sinisellä alueita, joilta lähimmät maa-alueet ovat yhtä kaukana.
Luoksepääsemättömyyden napa on maantieteellisen muodostuman kohta, joka on kauimpana kaikista rannikoista. Luoksepääsemättömyyden napa voidaan määritellä vaikkapa mantereelle, saarelle tai merelle.lähde?
Luoksepääsemättömyyden napoja

Pohjoinen luoksepääsemättömyyden napa sijaitsee Pohjoisen jäämeren siinä kohdassa (84°03′N, 174°51′W), josta on pisin matka kaikkiin maamassoihin.
Eteläinen luoksepääsemättömyyden napa on Etelämantereella mannerjäätikön keskustassa 600 km päässä Vostok-tutkimusasemasta ja koska se on mantereen keskellä, se on vaikeimmin saavutettava kohde Antarktiksella. Sen sijainnille on useita koordinaatteja, riippuen siitä, mitataanko jäätikön vai mantereen reunasta. Yleensä viitataan Neuvostoliiton Luoksepääsemättömyyden navan tukikohtaan, jonka koordinaatit ovat 82°06′S, 54°58′E (toiset lähteet antavat sijainniksi 83°06′S, 54°58′E) Neuvostoliitolla oli vuonna 1958 muutama mökissä asuva mies tekemässä siellä säähavaintoja. Rakennukset ovat yhä paikallaan ja navan sijainnin osoittaa Vladimir Leninin Moskovaa kohti katsova rintakuva. Paikka on suojeltu historiallisena kohteena.
Valtamerten luoksepääsemättömyyden napa eli Point Nemo sijaitsee eteläisellä Tyynellä valtamerellä koordinaateissa 48°52′S, 123°23′W. Sen lempinimi on peräisin kirjailija Jules Vernen luomasta romaanihenkilöstä Kapteeni Nemo, jonka nimi merkitsee latinaksi "ei kukaan". Valtamerten luoksepääsemättömyyden napa sijaitsee yli 1 450 meripeninkulman päässä lähimmästä rannasta. Point Nemosta on syrjäisyytensä vuoksi tullut avaruusromun hautausmaa, ja alueelle on pudotettu vuodesta 1971 lähtien yli 263 avaruusromun kappaletta, mukaan lukien avaruusasemat Mir ja Skylab.
Pohjoinen luoksepääsemättömyyden napa kartassa keltaisella tähdellä vähän pohjoisnavan yläpuolella.
Vanha neuvostoliittolainen Luoksepääsemättömyyden navan tukikohta Etelämantereella.
Point Nemo ja sen lähimmät maa-alueet Tyynellä valtamerellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luoksepääsemättömyyden napa Wikimedia Commonsissa
Team N2i reaches for POI and found Lenin!
Artur Lundkvist

| Artur Lundkvist |
| --- | --- |
 Artur Lundkvist 1943.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. maaliskuuta 1906 Oderljunga, Ruotsi
Kuollut: 11. joulukuuta 1991 (85 vuotta) Tukholma
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Artur Lundkvist (3. maaliskuuta 1906 Oderljunga – 11. joulukuuta 1991 Tukholma) oli ruotsalainen kirjailija ja kirjallisuuskriitikko, vuodesta 1968 Ruotsin akatemian jäsen.
Lundkvistin tuotantoon kuuluu runoja, novelleja, romaaneja, matkakirjoja ja esseitä. Hän oli ruotsalaisen modernistisen runouden merkittävimpiä henkilöitä ja kuului Fem unga -ryhmään. Hän sai vaikutteita ranskalaisesta surrealismista, myöhemmin afrikkalaisesta ja eteläamerikkalaisesta runoudesta. Hänen proosansa oli 1950-luvulta alkaen kokeilevaa niin että fiktioon yhdistyi dokumentaarisuutta. Myöhemmin hän hyödynsi historiallisia aiheita. Esseissä näkyy suuntautuminen vasemmistoon.
Lundkvist oli vuodesta 1936 naimisissa kirjailija Maria Winen kanssa.
Suomennetut runot

Elonkorjuu, suom. Viljo Kajava, teoksessa: Viesti mereen, WSOY 1946
Evankelista (Evangelist), suom. Otto Varhia, teoksessa: Viesti mereen
Kuulaulu, suom. Otto Varhia, teoksessa: Viesti mereen
Lyhyt luento vapaudesta, teoksessa: Suurempi kuin sydämeni, toim. ja suom. Anna-Maija Raittila, Helsinki: Kirjapaja 1982 ISBN 951-621-339-1
Mustalaisballadi, suom. Otto Varhia, teoksessa: Viesti mereen
Yön sillat, suom. Viljo Kajava, teoksessa: Viesti mereen
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Artur Lundkvist Wikimedia Commonsissa
Lundkvist, Artur Kirjasampo.fi
Lundkvist, Artur, Svenska akademien (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Yle 
Muut:  IdRef
Luontoissuoritus

Luontoissuoritus eli luontaissuoritus on hyvitys tai maksu, joka suoritetaan rahan asemasta tavarana tai työnä. Velvoite täytetään siis alkuperäisen määränsä mukaisena, mutta jonkin muun kuin rahan avulla. Luontoissuoritus voi olla esineen luovutus, esineen valmistaminen, palveluksen suorittaminen tai pidättyminen jostakin toiminnasta. Suoritushäiriön seuraamuksena se voi merkitä suorituksen tekemistä uudelleen kokonaan tai osittain. Luontoissuoritukseksi katsotaan myös suoritusvirheen korjaaminen. Sopimusoikeudessa luontoissuoritus on usein suoritushäiriön seuraamus. Toisaalta sen käyttöä vähentää pakkotäytäntöönpanon hankaluus.
Edellä luontoissuoritusta on pidetty rahasuorituksen vastakohtana. Tämä onkin usein paikallaan, mutta käytännössä luontoissuoritusvelvoite voi täytäntöönpanovaiheessa muuttua rahavelaksi. Esimerkiksi velallisen tehtäväksi tuomittu työsuoritus annetaan ulosotossa yleensä ulkopuolisen tehtäväksi ja siitä aiheutuneet kulut peritään velalliselta rahana.
Aina velkoja ei voi vaatia luontoissuoritusta sopimuksen perusteella, sillä velallista ei voi pakottaa hänen työpanostaan vaativan työsuorituksen tekemiseen. Luontoissuorituspakkoa voidaan harvoin käyttää apuvelvoitteiden ja velvoitteiden tehosteena. Velvoitteet täyttämistä luontoissuorituksen avulla rajoittaa vetoaminen liikavaikeuteen, mahdottomuuteen ja ylivoimaiseen esteeseen. Velallinen voi myös välttyä luontoissuorituksesta vetäytymällä sopimuksesta.
Kirjallisuutta

Erkki Aurejärvi & Mika Hemmo: Velvoiteoikeuden oppikirja, Condictio 1998, ISBN 951-95570-1-6 sivut 78–86.
Luettelo jääkäreistä V

Jääkärimerkki
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27.
V

Siirry kirjaimeen → A B C D E F G H I J K L M
N O P R S T U
V W Y Z Å Ä Ö