Risto Ryti
Viimeiset vuodet

Ryti joutui lopulta kärsimään tuomiostaan vankilassa runsaat kolme vuotta, kunnes Paasikivi armahti hänet 1949 huolimatta suomalaisten kommunistien ja Neuvostoliiton lehdistön äänekkäistä vastalauseista. Normaalin käytännön mukaan Ryti olisi päässyt ehdonalaiseen vapauteen vasta helmikuussa 1951, mutta hänet oli lokakuussa 1948 siirretty vaikean sairauden vuoksi hoidettavaksi Kivelän sairaalaan.
Paasikiven päiväkirjamerkinnät keväältä 1949 osoittavat hänen käyneen vaikeaa ja raskasta henkistä taistelua sisäpoliittisen paineen ja ulkopoliittisen uhan välillä. Neuvostoliittolaisten jyrkkä reaktio Väinö Tannerin päästyä vankilasta marraskuussa 1948 ei tiennyt hyvää. Sosialidemokraatit halusivat valita ehdonalaisessa vapaudessa olleen Tannerin Elannon hallintoneuvoston puheenjohtajaksi ja ilmoittivat, että he eivät tukisi Rytin armahtamista, ellei Tanner saisi samalla takaisin sotasyyllisyystuomion vuoksi menettämäänsä kansalaisluottamusta. Pitkän harkinnan jälkeen Paasikivi päätti toukokuussa 1949 armahtaa Rytin nojautuen tämän lääkärien antamaan lausuntoon, jonka mukaan Rytin sairaus oli laadultaan erittäin vakava ja parantumaton. Samalla hän vapautti Väinö Tannerin, T. M. Kivimäen, Edwin Linkomiehen ja Jukka Rangellin heidän tuomioidensa jäljellä olleista osista. Tämän nojalla kaikki sotasyyllisinä tuomitut nauttivat jälleen kansalaisluottamusta. Rytille itselleen armahdus merkitsi käytännössä vain sitä, että vartijoina olleet poliisit poistuivat Kivelän sairaalan eteisestä.
Ryti ei tämän jälkeen enää palannut politiikkaan, vaan vietti viimeiset vuotensa syrjässä julkisuudesta kotonaan Helsingin Kaivopuistossa. Hän ehti aloittaa muistelmiensa kirjoittamisen, mutta teos jäi keskeneräiseksi. Joulukuussa 1953 Tuomiojan hallitus päätti maalauttaa Rytin muotokuvan asetettavaksi valtioneuvoston linnan istuntosalin seinälle, ja paljastustilaisuus pidettiin arvovaltaisen kutsuvierasjoukon läsnä ollessa kesäkuussa 1955. Vain muutamaa kuukautta ennen kuolemaansa, toukokuussa 1956, Ryti vihittiin Helsingin yliopistossa valtiotieteen kunniatohtoriksi. Ryti ei sairautensa vuoksi voinut itse saapua kumpaankaan juhlatilaisuuteen, vaan häntä edustivat hänen perheensä jäsenet. Hänen viimeinen matkansa suurten kansanjoukkojen saattamana 11. marraskuuta 1956 oli kansallinen merkkitapaus, vaikka virallinen Suomi joutuikin vaikenemaan siitä Neuvostoliiton pelossa. Rytin hautajaiset osuivat poliittisesti arkaan ajankohtaan, sillä Unkarin kansannousu oli kärjistynyt veriseksi kriisiksi vain joitakin päiviä aiemmin. Ruumiinsiunauksen toimitti arkkipiispa Ilmari Salomies ja valtiovallan tervehdyksen esitti eduskunnan puhemies V. J. Sukselainen. Rytin omaisten pyynnöstä muistopuheen Rytin arkun äärellä piti hänen ystävänsä ja entinen avustajansa Lauri Puntila, joka viittasi rohkeasti Rytin saamaan sotasyyllisyystuomioon:
»Jos on rikos rakastaa isänmaata ja kansaansa enemmän kuin omaa oikeutta elämään, Risto Rytin tuomitseminen on ollut oikein. Jos sitä pidetään hyveenä, on hänen kohdallaan tapahtunut oikeusmurha. – – – Jos on erehdys tukahduttavissa olosuhteissa suojella jättiläispalon uhkaamaa kotia, Risto Rytin toiminnan tuomitseminen on oikeutettu. Jos taas ponnistelua pienenkin kansan itsenäisyyden säilyttämiseksi pidetään arvossa, Risto Ryti nousee suurten valtiomiestemme riviin.»
Historioitsija Jukka Tarkan mukaan Rytin hautajaisissa oli tunnelmineen ja ulkoisine puitteineen samantapainen isänmaallisen mielenosoituksen vivahde kuin marsalkka Mannerheimin hautajaisissa tammikuussa 1951. Ryti on haudattu Helsingin Hietaniemeen: U25-13-5.