stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Putkiremontti
Aiheesta muualla

Kiinteistöliiton putkiremonttisivusto.
Kaarenoja, Vappu: Saksassa putkiremontti tehdään viikossa – miten se Suomessa voi kestää kolme kuukautta? Suomen kuvalehti 6.11.2016.
RN Messina (1864)

| RN Messina |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia
Kölinlasku:  28. syyskuuta 1861
Laskettu vesille:  20. joulukuuta 1864
Palveluskäyttöön:  helmikuu 1867
Poistui palveluskäytöstä:  1880
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 868 t (normaali) 4 245 t (kuormattu)
Pituus:  72,8 m
Leveys:  15,10 m
Syväys:  7,27 m
Koneteho:  1 968 ihp
Nopeus:  10,4 solmua
Miehistöä:  572
Aseistus
Aseistus:  4 × 72 naulan tykkiä 18 × 164 mm tykkiä
RN Messina (ital. Regia Nave Messina) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1864 vesillelaskettu Principe di Carignano -luokan ironclad (panssarifregatti).
Valmistus

Alus tilattiin Regio Cantiere di Castellammare di Stabialta Castellammare di Stabiasta ja sen köli laskettiin 28. syyskuuta 1861. Alus laskettiin vesille 20. joulukuuta 1864. ja se liitettiin laivastoon helmikuussa 1867.
Palvelus

Alus romutettiin vuonna 1880.
Metallin sulatus

Sulatuksella tarkoitetaan tapahtumaa, missä kappaleeseen on tuotu riittävästi energiaa jotta:
lämpötila on noussut kyseisen materiaalin liquidus-lämpötilan yläpuolelle ja
faasimuutos kiinteästä sulaan pääsee tapahtumaan.
Perinteisissä valmistusprosesseissa metalli sulatetaan vähintään kahteen otteeseen. Ensimmäinen sulaprosessi tehdään prosessimetallurgisessa vaiheessa, kun malmista tehdään metallia. Jälkimmäinen sulatus tehdään, kun valmistus metalliseksi puolituotteeksi alkaa.
Uudet prosessi- ja jauhemetallurgiset innovaatiot ovat tehneet ainakin teoriassa mahdolliseksi ohittaa metallin sulatusprosessit.
Sulatusmenetelmiä ovat:
Sulatus liekillä
Sähkökaarisulatus
Induktiosulatus
Skrymppaus (engl. reticulation) on hallittua sulatusta. Skrymppaamisessa kasvatetaan hienohopeapintaa hehkutus/hapotus-vaiheita useita kertoja toistamalla, jonka jälkeen kappaletta lämmitetään niin, että hienohopean alla oleva seostettu hopea alkaa pehmetä/sulaa pinnan pysyessä kiinteänä, jolloin pinta alkaa vetäytyä alla olevan sulan metallin mukana.
Oskar Messter

Oskar Messter.
Akt-Skulpturen (1903)
Oskar Messter (22. marraskuuta 1866 Berliini – 6. joulukuuta 1943 Tegernsee) oli saksalainen elokuva-alan keksijä, kuvaaja, tuottaja ja liikemies. Hänet tunnetaan yhtenä Saksan elokuvatuotannon edelläkävijöistä.
Mekaanikon koulutuksen saanut Messter otti haltuunsa isänsä mikroskooppeja valmistaneen yrityksen vuonna 1892 ja alkoi rakentaa elokuvaprojektoreja vuonna 1896. Hänen vuonna 1900 patentoimansa maltanristi-projektorinsa muodosti myöhempien esityskoneiden perustan. Messter kuvasi satoja lyhytelokuvia ja perusti vuonna 1901 kolmesta yhtiöstä koostuneen konsortion. Messter’s Projection harjoitti elokuvien tuotantoa ja levitystä, Vereinigte Mechanische
Werkstätten valmisti kameroita ja projektoreja ja Kosmograph Compagnie esitti elokuvia varieteeteattereissa.
Vuonna 1903 Messter alkoi markkinoida gramofonin ja projektorin synkronointiin perustunutta Messter Biophon -äänijärjestelmää. Biophon oli käytössä noin 500 teatterissa Saksassa ja lisäksi eräissä muissa maissa. Ranskassa kokeiltiin samaan aikaan Gaumontin Chronophone-järjestelmää. Messter tuotti vuosina 1907–1910 noin 450 lyhyttä äänielokuvaa, joista käytettiin nimitystä Tonbild. Äänielokuvien menetettyä suosionsa Messter alkoi vähitellen siirtyä useampikelaisiin näytelmäelokuviin, joiden tähdeksi kohosi Henny Porten. Konsortio järjestettiin uudelleen vuonna 1913. Kosmograph Compagniesta tuli Messter-Film niminen tuotantoyhtiö, Portenin elokuvia tuottamaan perustettiin Autor Film ja kaikkien Messter-elokuvien jakelu annettiin Hansa-Filmverleihille. Ensimmäisen maailmansodan aikana alettiin tuottaa suosittua Messter-Woche viikkokatsausta.
Sodan aikana Messter toimi aktiivisesti Saksan elokuvateollisuuden kehittämiseksi, ja vuonna 1917 hänen yhtiönsä yhdistettiin vasta perustettuun Ufaan, josta tuli maan suurin elokuva-alan yritys. Mesterin muistelmat Mein Weg mit dem Film julkaistiin vuonna 1936.
Aiheesta muualla

Oskar Messter Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Merikoura

| Merikoura |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Polttiaiseläimet Cnidaria
Luokka::  Korallieläimet Anthozoa
Alaluokka::  Sulkakorallit Octocorallia
Lahko::  Pehmytkorallit Alcyonacea
Heimo::  Nahkakorallit Alcyoniidae
Suku::  Alcyonium
Laji::  digitatum
Kaksiosainen nimi
 Alcyonium digitatum  Linnaeus, 1758  
Katso myös
   Merikoura Wikispeciesissä   Merikoura Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Merikoura (Alcyonium digitatum) on nahkakoralleihin kuuluva pehmytkorallilaji, joka elää luonnonvaraisena Koillis-Atlantissa. Lajista käytetään useissa kielissä pahaenteistä nimitystä ’kuolleenkoura’, sillä se voi muistuttaa rannalle ajautuneena katkennutta ja pöhöttynyttä kättä.
Ulkonäkö ja koko

Merikoura muodostaa enintään 20 senttimetriä leveitä ja korkeita, epäsäännöllisen muotoisia yhdyskuntia, jotka muistuttavat koostumukseltaan lihaa tai nahkaa. Yhdyskunta jakautuu alle kymmeneen sormimaiseen ulokkeeseen, jotka ovat yleensä vähintään 2 senttimetriä paksuja. Muiden nahkakorallien tapaan merikouralla ei ole varsinaista tukirankoa mutta sen mesogleassa on jonkin verran kalkkineulasia eli skleriittejä. Yleisväritykseltään se on valkoinen tai himmeänoranssi, harvemmin kellertävä tai rusehtava.
Merikouran polyypeilla on kahdeksan pientä pyyntilonkeroa, jotka saavat sen pinnan näyttämään pehmeältä ja pörröiseltä. Yksittäiset polyypit tulevat näkyviin veden alla ja voivat vetäytyä vaaratilanteessa runkokunnan sisään. Polyypit ovat läpikuultavan valkoiset mutta muuttuvat vaaleanpunaisiksi, kun niiden sukurauhaset kypsyvät syystalvella.
Levinneisyys

Merikoura elää alkuperäisenä Koillis-Atlantin lauhkeissa ja viileissä vesissä. Sitä tavataan Islannin etelärannikolla sekä Atlantin itärannikolla Norjan lähivesiltä Biskajanlahdelle asti. Erityisen yleinen se on Britteinsaarten ympäristössä. Välimerestä se puuttuu kokonaan.
Elinympäristö

Merikoura elää matalassa rantavedessä noin 50 metrin syvyyteen asti ja voi peittää hyvinkin laajoja alueita merenpohjasta. Tavallisesti se kasvaa vähäleväisten kallioiden ja kivien päällä – joskus se voi kiinnittyä jopa elävän taskuravun tai kotilon pinnalle. Se viihtyy erityisesti voimakkaissa virtauspaikoissa, joissa sen ulottuville kulkeutuu runsaasti planktonia.
Lisääntyminen

Merikoura vaipuu lepotilaan syksyn ja talven ajaksi, jolloin se vetää polyyppinsa runkokunnan sisään. Lepoaikana polyyppien sukurauhaset kypsyvät ja yhdyskunnan pinnalle kertyy leviä ja polyyppieläimiä, jotka värjäävät sen vähitellen ruskehtavaksi tai punertavaksi. Herätessään lepotilasta keväällä se luo uloimman kerroksensa ja karistaa samalla levät ja muut eliöt pinnaltaan.
Kutu tapahtuu joulu–tammikuussa, jolloin polyypit vapauttavat sukusolunsa meriveteen, jossa ne hedelmöittyvät. Alkiot ajelehtivat veden mukana viikon ajan, kunnes niistä kehittyy uintitaitoisia planula-toukkia. Päivän tai parin kuluttua toukat laskeutuvat merenpohjaan ja muuttuvat polyypeiksi. Joskus planula-toukka joutuu kuitenkin uimaan pitkiä matkoja ennen kuin se löytää sopivan kasvualustan. Tällöin laji leviää kauemmaksi alkuperäiseltä kasvupaikaltaan.
Valtaosa yhdyskunnista on joko täysin uros- tai naaraspuolisia. Joskus ne ovat kuitenkin hermafrodiitteja eli ne kykenevät tuottamaan sekä naaras- että koiraspuolisia sukusoluja. Yhdyskunnista tulee sukukypsiä yleensä toisen elinvuoden aikana, joskus kuitenkin vasta kolmannen tai neljännen elinvuoden aikana. Yksittäinen yhdyskunta voi elää jopa yli 20 vuoden ikäiseksi.
Ravinto

Merikoura käyttää ravinnokseen planktonia, jota se pyydystää useita kertoja päivässä polyypit ojentautuneina. Polyypit vetävät planktoneliöitä luokseen liikuttamalla rytmikkäästi pinnallaan olevia värekarvoja – samalla ne saavat happea.
Suojelu ja uhat

Merikoura on elinvoimainen laji.
Aiheesta muualla

ITIS: Alcyonium digitatum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q593303  Wikispecies: Alcyonium digitatum  ADW: Alcyonium_digitatum  AFD: Alcyonium_digitatum  ARKive: alcyonium-digitatum  CoL: BL4S  EoL: 46547142  EUNIS: 45333  GBIF: 5185175  iNaturalist: 363877  IRMNG: 10407434  ITIS: 52021  NatureServe: 2.934978  NBN: NBNSYS0000173675  NCBI: 51768  OBIS: 125333  Open Tree of Life: 214122  SeaLifeBase: 43607  WoRMS: 125333 
Merikourayhdyskunta, joka on työntänyt polyyppinsa näkyviin.
Tämä merikoura näyttää enemmän kuolleelta jalalta kuin kädeltä.
Mestarintunneli

Mestarintunnelissa oli avoimien ovien päivät tammikuussa 2011.
Tunnelin eteläinen suuaukko
Mestarintunneli (ruots. Mästartunneln) on maantietunneli Kehä I:llä Espoon Leppävaarassa. Tunnelin louhintatyöt aloitettiin keväällä 2008 ja se oli kokonaan valmis vuodenvaihteessa 2011–2012. Tunneli otettiin käyttöön vaiheittain: Itään suuntautuva liikenne siirtyi tunneliin helmikuun 3. päivän vastaisena yönä 2011 ja toinen tunneli otettiin liikennekäyttöön yöllä 24.–25. helmikuuta 2011. Aluksi kummassakin ajoneuvotunnelissa oli käytössä kaksi ajokaistaa. Marraskuun 10. päivän iltana 2011 liikenne siirtyi käyttämään kaikkia ajokaistoja.
Mestarintunneli koostuu kahdesta rinnakkaisesta ajoneuvotunnelista ja niiden välille avatuista yhdystunneleista, joiden kautta pääsee tarvittaessa pelastautumaan toiseen ajoneuvotunneliin ja sitä kautta ulos. Tunneleiden eteläpää on noin 320 metrin matkalta kalliotunnelia, pohjoispäissä on noin 200 metrin betonitunneliosuus. Ajoneuvotunneleissa on yhteensä kahdeksan ajokaistaa.
Koska Kehä I:llä on runsaasti liikennettä, Mestarintunnelissa on käytössä ruuhkanhallintajärjestelmä. Pyrkimyksenä on, että liikenne ei seisahda tunneliin. Tunneliin päästettävää liikennettä ohjataan kaistaopastein, liikennevaloin ja puomein.
Mestarintunnelin pääurakoitsija oli YIT Rakennus Oy.
Mestarintunnelin rakennustyömaata. Vallikallion kohdalla oli käytössä kiertotie vuoteen 2011 saakka.
Hätäpoistumisovi. Yhdystunnelin kautta pääsee toisen liikennesuunnan ajoneuvotunneliin.
Yhdystunnelissa on hätäpuhelin ja ohjeet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mestarintunneli Wikimedia Commonsissa
Merzbow

| Masami Akita> 秋田 昌美 |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1956
Ammatti:  muusikko, toimittaja, kirjailija
Muusikko
Taiteilijanimi:  Merzbow Merzbow Null S.C.U.M. True Romance Abtechtonics
Aktiivisena:  1979–
Tyylilajit:  noise, dark ambient, industrial
Soittimet:  nauhasilmukat, tietokone, syntetisaattori, lyömäsoittimet, itsetehdyt sähkökitarat
Levy-yhtiöt:  Useita
Aiheesta muualla
www.merzbow.net
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Merzbow on japanilaisen taiteilijan Masami Akitan (jap. 秋田 昌美, Akita Masami; s. 1956) noise-projekti. Hänen tuotantoonsa kuuluu satoja äänitteitä ja useita kirjoja kolmelta eri vuosikymmeneltä. Akita on ensimmäinen japanilainen noise-artisti, ja häntä pidetään tunnetuimpana noise-muusikkona koskaan. Nimi Merzbow tulee saksalaisen Kurt Schwittersin dadaistisesta tilataideteoksesta Merzbau.
Akita on julkaissut monia levyjä yhteistyössä muiden artistien kanssa. Näiden projektien nimiä ovat mm. Abe Sada, Bustmonster, Flying Testicle, Maldoror, MAZK, Sponge ja Tibeta Ubik. Muuta taidetta, kuten omien levyjensä kuvitukset, hän julkaisee käyttäen nimeä Abtechtonics ja sen muunnelmia.
Akita on vegaani ja kannattaa PETA-järjestöä. Eläinsuojeluteema on vahvasti esillä monilla uudemmilla levyillä, kuten Japanin hallituksen valaanpyyntiohjelmaa kritisoivalla Bloody Sea -albumilla.
Elämä ja musiikillinen ura

Akita syntyi Tokiossa vuonna 1956. Nuorena hän kuunteli psykedeelistä musiikkia, progressiivista rockia ja free jazzia. Lukioikäisenä hän soitti rumpuja koulunsa rock-yhtyeissä.
Suorittaessaan maalaamisen ja taideteorian tutkintoja Tamagawan yliopistossa Akita kiinnostui dadasta ja surrealismista. Opiskeluaikoinaan hän tutustui Kurt Schwittersin Merziin, roskasta tehtyyn taiteeseen. Nimen Merzbow hän otti teoksesta Merzbau eli Merz-rakennus. Akita perusti Lowest Music & Arts -levy-yhtiön ja alkoi tehdä musiikkia duona yhdessä Kiyoshi Mizutanin kanssa.
Merzbow'n varhainen musiikki rakentui metalliesineiden ja perkussioiden äänistä tehdyistä nauhasilmukoista. Näiden ensimmäisten julkaisujen kuvitus oli valokopioituja kollaaseja Tokion metron roskakoreista löydetyistä manga- ja pornolehdistä. "Sellaisilla konsepteilla kuin 'ura' ja 'taito' ei ollut enää merkitystä. Lopetin musiikin soittamisen ja aloin etsiä jotain muuta.", Akita kuvaili tätä vaihetta eräässä haastattelussa. Vuonna 1984 hän perusti toisen levy-yhtiön nimeltä ZSF Produkt ja jatkoi kasettiensa aktiivista julkaisua, kunnes 80-luvun loppupuolella hän siirtyi levyttämään ulkomaisille levy-yhtiöille. Vuosina 1988–1992 Merzbow esiintyi triona kiertueilla Venäjällä, Yhdysvalloissa, Koreassa ja Euroopassa.
90-luvulla Akita ryhtyi käyttämään musiikissaan enemmän sähkökitaroita ja muita elektronisia soittimia. Kansainvälinen suosio mahdollisti kunnianhimoisia projekteja: Noisembryo-levystä (1994) julkaistiin yhden kappaleen erikoispainos BMW:n auton CD-soittimen sisään rakennettuna. Levy alkoi soida aina kun auto käynnistettiin. Vuonna 2000 julkaistiin Merzbox, joka on 50 CD:n paketti Merzbowin levytyksiä, ja joista 20 olivat aikaisemmin julkaisemattomia. Paketti sisälsi myös rintanappeja, postikortteja, julisteita ja muita sekalaisia Merzbow-keräilykohteita.
2000-luvulla Merzbow on käyttänyt musiikkinsa tekemiseen paljolti tietokoneita, monien muiden noise-artistien suosiessa yhä kelanauhureita ja muita analogisia laitteita.
Musiikki

»Jos musiikki olisi seksiä, Merzbow olisi pornografiaa.» 
(Masami Akita)
Merzbow'lla on ollut tärkeä osa noise-musiikin ja erityisesti japanilaisten artistien japanoise-tyylin kehittämisessä. Täydellistä listaa Akitan äänitteistä ei ole, mutta niitä voidaan arvioida olevan laskutavasta riippuen ainakin 300–400.  90-luvun jälkeen kaikki Merzbow-levyt ovat olleet äänenvoimakkuudeltaan tavallista tasoa huomattavan paljon kovemmalle masteroituja.
Lyhennetty diskografia

Metal Acoustic Music (1981)
Material Action 2 N.A.M. (1983)
Batztoutai With Memorial Gadgets (1986)
Ecobondage (1987)
Rainbow Electronics (1990)
Rainbow Electronics II (1990)
Music For Bondage Performance (1991)
Noisembryo (1994)
Venereology (1994)
Pulse Demon (1996)
Aqua Necromancer (1998)
1930 (1998)
Merzbox (2000) (50 CD:n kokoelma)
Doors Open at 8am (2000)
Dharma (2001)
Merzbeat (2002)
Last of Analog Sessions (2004)
Merzbird (2004)
Merzbuddha (2005)
Metamorphism (2006)
Merzbear (2007)
Here (2008)
Kirjallinen tuotanto

The Anagram of Perversion (1988)
Ikei No Mannerism (1989)
Fetish Fashion (1990)
Touge No Chaya / Conversation of Underground Folklore (1990)
Club & Saloon (1990)
The Birth of Sex Symbol (1991)
Noise War (1992)
Terminal Body Play (1993)
Body Exotica (1993)
Sei no Ryo-ki Modern (1994)
Scum Culture (1994)
History of Kinbaku Pictures (1995)
Nude World Vol. 1-3 (1995)
Cruelty Free Life (2006)
Akita myös kirjoittaa säännöllisesti artikkeleita useisiin japanilaisiin aikakauslehtiin, aiheinaan kuvataiteen ja avantgarde-musiikin lisäksi mm. seksuaaliset fetissit ja arkkitehtuuri.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen kotisivu
Allmusic: Merzbow
Discogs: Merzbow
Last.fm: Merzbow
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 2  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  IdRef
Puolan merivoimat

| Puolan merivoimat Marynarka Wojenna |
| --- | --- |
 Puolan merivoiminen kotka
Toiminnassa:  28. marraskuuta 1918 –
Valtio:   Puola
Puolustushaarat:  merivoimat
Osa joukkoa:  Puolan asevoimat
Koko:  14 300 henkeä, joista 6 500 sotilaita  80 alusta
Komentajat
Nykyinen komentaja:  amiraali Tomasz Mathea
Puolan merivoimat (puol. Marynarka Wojenna) on yksi Puolan asevoimien kolmesta puolustushaarasta, ja sen tehtävänä on maan merialueen puolustaminen.
Merivoimat perustettiin Puolan itsenäistyttyä uudelleen ylipäällikkö Józef Piłsudskin käskyllä 28. marraskuuta 1918. Puolan merivoimat koostuvat nykyisin laivastosta, merivoimien lentoprikaatista sekä rannikkopuolustusjoukoista. Puolan merivoimilla on kaikkiaan 149 alusta, joista viisi on sukellusveneitä, yksi (museo)hävittäjä, kaksi fregattia, kolme korvettia ja viisi ohjusvenettä. Laivaston alusten etuliitteenä on perinteisesti käytetty lyhennettä ORP (puol. Okręt Rzeczypospolitej Polskiej).
Maan merivoimat on suunniteltu toimimaan sodan aikana nimenomaan Itämerellä, minkä lisäksi ne vastaavat pelastuspalvelusta ja merentutkimuksesta. Puolan merivoimat osallistuivat Irakin sotaan tarjoamalla logistista tukea.
Merivoimien organisaatio

Merivoimat muodostuu kahdesta erillisestä laivueesta ja merivoimien lentoprikaatista. Laivueet ovat Gdańskiin sijoitettu 3. laivue ja Świnoujścieen sijoitettu 8. Rannikkopuolustuslaivue, ja lisäksi on 1. merivoimien lentoprikaati, joka myös on sijoitettu Gdańskiin.
Merivoimien tärkeimpänä tehtävänä on maan aluevesien, rannikkoalueen ja maan etujen puolustaminen. Muina tehtävinä on Naton operaatioihin osallistuminen esimerkiksi Lähi-idässä sekä etsintä- ja pelastuspalvelu Itämerellä.
Puolan merivoimien historia

Arkeologisten tutkimusten perusteella Puolan rannikko oli slaavilaisten heimojen asuttama jo varhain. Heimot kalastivat, kävivät rannikkokauppaa ja harjoittivat merirosvousta.
Puolan laivaston ensimmäisenä varsinaisena saavutuksena pidetään kolmetoistavuotisen sodan (1454–1466) aikaista tapausta, jossa vuonna 1456 kolmetoista Gdańskin kaupungin varustamaa alusta ryösti Königsbergiin matkalla olleen alankomaalaisen saattueen, joka kuljetti saksalaisen ritarikunnan tavaroita. Vuonna 1457 Gdańskin kaupungin varustamat kaljuunat tuhosivat Tanskan ja Kuurinmaan muodostaman laivaston Bornholmin edustalla. Menestyksensä jälkeen gdańskilaiset joukot hävittivät aluksia Lyypekissä, Rostockissa ja Stralsundissa. Vuonna 1463 Puolan hallitsija kokosi laivaston torjuakseen saksalaisen ritarikunnan ja Tanskan laivaston maihinnousun. Seuranneessa Veikselinhaffin taistelussa neljästäkymmenestäneljästä hyökänneestä aluksesta selvisi ainoastaan yksi, joka kuljetti saksalaisen ritarikunnan suurmestaria. Voitto takasi maalle esteettömän pääsyn Itämerelle. Toisessa Thornin rauhassa 1466 Puolalle luovutettiin Gdańskin kaupunki, mikä mahdollisti merikelpoisen laivaston ylläpidon. Lisäksi se sai Toruńin, Elblągin, Olsztynin ja Malborkin. Voitettuaan Venäjän keisarikunnan laivaston 1561 maa sai hallintaansa toisen tärkeän sataman Riiasta.
Olivan taistelussa 1627 saavutettu voitto Ruotsin laivastosta varmisti maan alusten pääsyn Atlantille ja mahdollisti kaupankäynnin kaikkialla Euroopassa. Kuningas Sigismund II perusti 1625 kuninkaallisen laivaston esikunnan (puol. Komisja Okrętów Królewskich) eli amiraliteetin, jolle Sejmin 1637 luovuttama määräraha mahdollisti laivaston luomisen. Laivaston saama taloudellinen tuki jäi vähäiseksi, ja se kuihtui vuoteen 1650 mennessä.
Kuurinmaan herttuakunnalla oli kuitenkin samanaikaisesti voimakas laivasto, joka perusti siirtokunnat muun muassa Tobagoon Länsi-Intian saaristoon (Uusi Kuurinmaa) ja Gambianjoen suistoon. Puola-Liettua ei kuitenkaan valtiona perustanut olemassaolonsa aikana merkityksellistä laivastoa.
Puolan merivoimien historia > Luominen 1918–1939 > Puolan laivaston kalusto ennen toista maailmansotaa

Torpedoveneet:
Saksan keisarikunnan laivaston A56-luokan rannikkotorpedoveneet
ORP Krakowiak (ent. A64)
ORP Kujawiak (ent. A68)
ORP Ślązak (ent. A59)
Saksan keisarikunnan laivaston A80-luokan rannikkotorpedoveneet
ORP Goral (ent. A80) vuodesta 1922 alkaen ORP Podhalanin
Saksan keisarikunnan laivaston V105-luokan torpedoveneet
ORP Mazur (ent. V105, ent. Alankomaiden laivaston Z1)
ORP Kaszub (ent. V108, ent. Alankomaiden laivaston Z4)
Tykkiveneet:
Filin-luokka
ORP General Haller (ent. Vodorez)
ORP Komendant Piłsudski (ent. Lun)
Hävittäjät:
Wicher-luokan hävittäjät
ORP Wicher ja ORP Burza
Grom-luokan hävittäjät
ORP Grom ja ORP Błyskawica
Sukellusveneet:
Wilk-luokan sukellusveneet
ORP Ryś, ORP Wilk ja ORP Żbik
Orzeł-luokan sukellusveneet
ORP Orzeł ja ORP Sęp
Muut:
miinalaiva ORP Gryf
Warszawa-luokan jokimonitorit
ORP Warszawa, ORP Horodyszcze, ORP Pińsk ja ORP Mozyrz (myöhemmin Toruń)
Kraków-luokan jokitykkiveneet
ORP Kraków ja ORP Wilno
Tanskasta ostetut entiset Saksan keisarillisen laivaston FM-luokan miinanraivaajat
ORP Czajka (ent. FM27), ORP Jaskółka (ent. FM2), ORP Mewa (ent. FM31) ja ORP Rybitwa (FM28)
Jaskółka-luokan miinanraivaajat
ORP Czajka, ORP Jaskółka, ORP Mewa, ORP Rybitwa, ORP Czapla ja ORP Żuraw
Lisäksi runsaasti aseistettuja siviilialuksia
Puolan merivoimien historia > Toinen maailmansota 1939–1945

Saksan hyökättyä Puolaan Puolan merivoimat oli valmistautumaton ja sen kehitysohjelmat kesken. Paras kalusto siirrettiin Peking-suunnitelman mukaisesti Britteinsaarille, jossa ne liittyivät liittoutuneiden laivastoihin. Hävittäjät ORP Burza, ORP Blyskawica ja ORP Grom lähtivät 30. elokuuta merelle kohti Skotlantia ja Leithin laivastotukikohtaa. Hävittäjien lisäksi Britteinsaarille matkasivat sotatoimien alettua sukellusveneet ORP Orzel ja ORP Wilk, ja loput kolme internoitiin Ruotsiin Sukellusveneet osallistuivat ennen lähtöään operaatio Worekiin, jossa niiden tehtävä oli estää rannikkolinnakkeiden ampuminen mereltä.
Puolaan jääneet alukset osallistuivat maansa puolustamiseen muun muassa miinoittamalla rannikkoa. Pääosa aluksista tuhoutui ilmahyökkäyksissä tai miehistö upotti ne. Saksalaiset nostivat osan aluksista ja liittivät ne laivastoonsa.
Sodan aikana marraskuussa 1939 Puolan pakolaishallituksen laivastolle luovutettiin Pariisissa allekirjoitetun yhteistyösopimuksen mukaisesti runsaasti aluksia. Muun muassa Belgian ja Ranskan antauduttua Brittensaarille jäi runsaasti aluksia, joiden miehistöt palasivat perheidensä luokse mannermaalle, esimerkiksi hävittäjä Ouragan, partioalukset Medoc ja Pomerol ja sukellusveneidentorjunta-alukset Ch-11 ja Ch-15. Näin saaduista aluksista kuitenkin osa palautettiin Vapaan Ranskan laivastolle. Britannian kuninkaallinen laivasto luovutti muun muassa kaksi risteilijää, seitsemän hävittäjää, kolme sukellusvenettä ja muutamia pienempiä aluksia. Laivaston alukset osallistuivat liittoutuneiden mukana sotatoimiin Norjassa ja Dunkerquen evakuointiin, Saksan laivaston taistelulaivan Bismarckin upottamiseen, saattueiden suojaamiseen Atlantilla, Jäämerellä ja Välimerellä (operaatio Halberd, Harpoon) sekä Pohjois-Afrikan, Sisilian, Calabrian, Salernon, Anzion, Etelä-Ranskan ja Normandian maihinnousuihin.
Sodan aikana sen aluksista tuhoutui risteilijä, neljä hävittäjää, miinalaiva, torpedovene, kaksi sukellusvenettä ja pienempiä aluksia, kaikkiaan 26 alusta, joista pääosa jo Puolan taisteluiden aikana syyskuussa 1939.