stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mimmi Kanervo
Elämä > Varhaiset vuodet

Urjalan Kehrossa syntyneen Kanervon vanhemmat olivat Honkolan kartanon Laurilan talon torppari Johan Samuelinpoika ja Maria Antintytär. Hän oppi luku- ja kirjoitustaidon kartanonomistajan tyttären Annie Furuhjelmin pitämässä koulussa ja työskenteli myöhemmin palvelijattarena kotiseudullaan. Vuonna 1891 Kanervo muutti palvelijattareksi Helsinkiin, jossa hän 1895 avioitui tynnyrintekijä Emil Grönlundin (myöh. Kanervo) kanssa. Keväällä 1897 pariskunta muutti Turkuun, ja 1899 Kanervo lähti työväenliikkeen toimintaan liittymällä Turun Työväenyhdistyksen palvelijatarosastoon. Kanervo oli käynnistämässä työväen osuuskauppatoimintaa, ja vuosina 1901–1902 hän kirjoitti Länsisuomen Työmieheen. Vuonna 1903 Kanervo valittiin Turun Työväenyhdistyksen johtokuntaan, jonka edustajana hän osallistui Forssan kokoukseen. Myös Emil oli työväenyhdistyksen jäsen, muttei ollut mukana politiikassa.
Elämä > Aktivismi ja politiikka

Lokakuussa 1903 Kanervot muuttivat takaisin Helsinkiin, kun kutsuntalakkoja organisoineen työväenyhdistyksen johtokunta oli joutunut viranomaisten hampaisiin. Puolisonsa yritystoiminnasta saatujen tulojen myötä Kanervo saattoi jättää palvelijattaren työnsä ja keskittyä yhteiskunnalliseen vaikuttamiseen. Hän ryhtyi järjestötyöntekijäksi toimien muun muassa Työläisnaisten Liiton (myöh. Suomen Sosialidemokraattinen Naisliitto) kiertävänä puhujana sekä Palvelijain Liiton sihteerinä.
Kevään 1904 kutsuntalakon yhteydessä Kanervo kiersi kagaalin palkkaamana agitaattorina Helsingin työläiskaupunginosissa ja oli Vieno Mäkelinin kanssa kolmen viikon ajan vangittuna toimintansa vuoksi. Kun kesällä Tampereelle suunniteltu Työläisnaisten Liiton edustajakokous kiellettiin, järjesti Kanervo salaisen tapaamisen kotonaan Helsingin Albertinkadulla. Vuonna 1904 Kanervo valittiin myös Helsingin Työväenyhdistyksen radikaalin palvelijatarammattiosaston varapuheenjohtajaksi. Loka–marraskuun 1905 suurlakon aikana Kanervo oli Helsingin suurlakkokomitean jäsen. Joulukuussa 1905 Kanervo valittiin Työläisnaisten Liiton viisihenkiseen äänioikeustoimikuntaan, ja 1906–1907 hän kuului Suomen Ammattijärjestön perustamista valmistelleeseen ammattiliittojen keskustoimikuntaan yhtenä Työläisnaisten Liiton viidestä edustajasta.
Vuonna 1907 Kanervo nousi kansanedustajaksi Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä keräten vaalipiirin suurimman äänimäärän. Hän oli alueen työväestölle jo aikaisemmin tuttu, oltuaan Satakunnan sosialidemokraattisen piirijärjestön agitaattorina vuonna 1906. Kanervo uusi paikkansa viidesti, mutta jäi 1916 varasijalle, kun hänen edelleen puolueen naisista menivät Miina Sillanpää ja Aino Forsten. Eduskunnassa Kanervo keskittyi erityisesti työläisnaisten, perheiden ja aviottomien äitien asioiden parantamiseen. Kansanedustajavuosiensa jälkeen Kanervo työskenteli Sosialidemokraattisen Naisliiton luennoitsijana. Agitaattorina häntä luonnehdittiin rohkeaksi esiintyjäksi. Naisasian ohella Kanervo puhui usein siveellisen nuhteettomuuden puolesta ja vastusti vapaampia rakkauskäsityksiä.
Elämä > Viimeiset vuodet

Sisällissodan aikana Kanervo oli kaupunginvaltuuston tehtäviä hoitaneen Helsingin työväenjärjestöjen eduskunnan jäsen. Sodan loppuvaiheessa Kanervo joutui valkoisten vangiksi, mutta häntä ei asetettu syyteeseen. Vuoden 1919 eduskuntavaaleissa Kanervo oli tulla valituksi Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä, mutta menetti paikkansa Oskari Väreelle tarkistuslaskennassa.
Vaalien jälkeen Kanervo siirtyi SKP:n vaikutuspiirissä olleen SSTP:n riveihin ilmeisesti Nestori Arosen houkuttelemana. Lisäksi syynä oli, ettei Kanervon mukaan sosialidemokraattisessa liikkeessä arvostettu naisia tarpeeksi, eikä heitä ollut riittävästi johtopaikoilla. Sosialidemokraattisen Naisliiton johdossa hän muodosti Fiina Pietikäisen, Elin Fagerholmin ja Rosa Sillanpään kanssa vasemmisto-opposition, joka valtasi liiton sosialidemokraateilta joulukuussa 1920.
Mimmi Kanervo kuoli kotonaan sydänkohtaukseen 51-vuotiaana huhtikuussa 1922. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle. Kanervon hautajaisista tuli suuri työväenliikkeen mielenosoitus Helsingin työväentalolta lähteneen pitkän hautajaissaattueen kulkiessa halki kaupungin.
Perhe

Kanervon puoliso oli Turussa syntynyt tynnyrintekijä Frans Emil Kanervo (vuoteen 1897 Grönlund, 1869–1917), jonka kanssa hän avioitui 1895. Pariskunnalla oli ottotytär. Emil Kanervo oli Turun ja Helsingin työväenyhdistysten jäsen, mutta toimi aktiivisesti ainoastaan niiden orkestereissa.
Carlsbad (Kalifornia)

| Carlsbad |
| --- | --- |

 Carlsbad
 Koordinaatit: 33°7′19″N, 117°17′49″W 
Valtio:  Yhdysvallat
osavaltio:  Kalifornia
Piirikunta:  San Diego
Väkiluku (2010):  105 328
Aikavyöhyke:  UTC-8
 – Kesäaika:  UTC-7
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Carlsbad on yli 100 000 asukkaan kaupunki San Diegon piirikunnassa, Kaliforniassa, Yhdysvalloissa.
Carlsbad sijaitsee noin 55 km San Diegosta pohjoiseen. Sen ympäristössä kasvatetaan talvivihanneksia ja kukkia. Kaupungin paikalle perustetun karja-aseman nimi oli Frazier’s Station, mutta kun alueelta löydettiin mineraalivesiä, se sai eurooppalaisten kylpyläkaupunkien mukaan nimekseen Carlsbad. Vuodesta 1885 Sante Fen rautatie toi Karlsbadin rannoille lomanviettäjiä. Vuonna 1999 sinne perustettiin Legoland.
Vuoden 2010 väestönlaskennassa kaupungissa oli 105 328 asukasta, arvio vuodelle 2017 oli yli 115 000. Asukkaista noin 84 % on valkoisia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Carlsbad (Kalifornia) Wikimedia Commonsissa
Kalifornian osavaltio
Ilmasto | 
Piirit | 
Talous | 
Vaalit | 
Maantiede | 
Hallinto | 
Kuvernöörit |
Historia | 
Politiikka | Teemasivu
| --- | --- |
Alueet:  Antelope Valley |  Big Sur |  Central Coast |  Channel Islands |  Coachella Valley |  Cucamonga Valley |  East Bay (SF) |  Etelä-Kalifornia |  Gold Country |  Los Angelesin suuralue |  Imperial Valley |  Inland Empire | Itäinen Kalifornia |  Keskuslaakso |  Kuolemanlaakso |  Los Angeles Basin | Lost Coast |   Mojave |  North Bay (SF) |  Owens Valley |  The Peninsula |  Pomona Valley |  Redwood Empire |  Russian River |  Sacramento Valley |  Salinas Valley |  San Diegon piirikunnan pohjoisosa |  San Fernando Valley |  San Franciscon lahden ympäristö |  San Gabriel Valley |  San Joaquin Valley |  Santa Clara Valley |  Shasta Cascade |  Sierra Nevada |  Piilaakso |  Pohjois-Kalifornia |  Sonoma Valley |  Tech Coast |  Tri-Valley |  Victor Valley |  Wine Country |  Yosemiten kansallispuisto
Kaupungit (suurimmat):  Bakersfield |  Chico |  Fresno |  Los Angeles-Long Beach-Glendale |  Modesto |  Napa |  Oakland-Fremont-Hayward |  Oxnard-Thousand Oaks-Ventura |  Redding |  Riverside-San Bernardino-Ontario | Sacramento-Roseville |  Salinas |  San Diego-Carlsbad-San Marcos |  San Francisco-San Mateo-Redwood City |  San José-Sunnyvale-Santa Clara | Santa Ana-Anaheim-Irvine |  Santa Barbara-Santa Maria |  Santa Cruz-Watsonville |  Santa Rosa-Petaluma |  Stockton |  Vallejo-Fairfield |  Visalia-Porterville |  Yuba City
Piirikunnat:  Alameda |  Alpine |  Amador |  Butte |  Calaveras |  Colusa |  Contra Costa |  Del Norte |  El Dorado |  Fresno |  Glenn |  Humboldt |  Imperial |  Inyo |  Kern |  Kings |  Lake |  Lassen |  Los Angeles |  Madera |  Marin |  Mariposa |  Mendocino |  Merced |  Modoc |  Mono |  Monterey |  Napa |  Nevada |  Orange |  Placer |  Plumas |  Riverside |  Sacramento |  San Benito |  San Bernardino |  San Diego |  San Francisco |  San Joaquin |  San Luis Obispo |  San Mateo |  Santa Barbara |  Santa Clara |  Santa Cruz |  Shasta |  Sierra |  Siskiyou |  Solano |  Sonoma |  Stanislaus |  Sutter |  Tehama |  Trinity |  Tulare |  Tuolumne |  Ventura |  Yolo |  Yuba
Jere Juutilainen

| Jere Juutilainen |
| --- | --- |
 Jere Juutilainen 1930-luvun vaihteessa.
Kansanedustaja
 1.9.1936–7.11.1949  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Viipurin läntinen, Kymen läntinen, Kymi
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. kesäkuuta 1889 Suonenjoki
Kuollut: 7. marraskuuta 1949 (60 vuotta) Lappeenranta
Ammatti:  maalarimestari
Jeremias (Jere) Juutilainen (26. kesäkuuta 1889 Suonenjoki – 7. marraskuuta 1949 Lappeenranta) oli suomalainen näyttelijä, teatterinjohtaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1936–1949. Sisällissodan aikana hän kuului Lappeenrannan punakaartin esikuntaan, mutta vakoili samalla valkoisten hyväksi. Juutilainen tunnettiin innokkaana teatteriharrastaja, joka oli vuosikymmenten ajan Lappeenrannan Työväen Näyttämön kantavia voimia.
Elämä > Nuoruus

Jere Juutilaisen vanhemmat olivat työmies Petter Mikonpoika Juutilainen (1859–1933) ja Maria Henriika Lappi (s. 1867). Perhe muutti Suonenjoesta Lappeenrantaan pian hänen syntymänsä jälkeen. Käsityöläiskoulun käytyään Juutilainen työskenteli vuodesta 1907 lähtien maalarina. Lappeen pitäjän Kourulanmäessä asunut Juutilainen liittyi sosialidemokraattiseen puolueeseen vuonna 1906. Hän toimi muun muassa Lappeenrannan sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön taloudenhoitajana sekä Suomen Maalarintyöntekijäin Liiton Lappeenrannan osaston puheenjohtajana.
Elämä > Sisällissota

Helmikuun vallankumouksen jälkeen keväällä 1917 Juutilainen valittiin Lappeenrannan työväen järjestävään komiteaan. Yleislakon aikana Lappeenrannan kaupungin ja maalaiskunnan lakkokomitea nimitti hänet Työväen vallankumoukselliseen kunnallisneuvostoon, jonka muita jäseniä olivat muun muassa Elias Käkelä, Emil Lehén, Viktor Ripatti ja Taavi Starck. Juutilainen kuului myös Lappeenrantaan perustetun työväen järjestyskaartin johtoon. Sisällissodan käynnistyttyä Juutilainen valittiin punaisten nimittämään Lappeen kunnallisneuvostoon ja taloudenhoitajan kokemuksensa vuoksi hänestä tehtiin Lappeenrannan punakaartin talouspäällikkö. Sotatuomari Toivo Tapanaisen mukaan valkoiset saivat häneltä arvokkaita tietoja punaisten toiminnasta. Juutilaista ja toista esikunnan jäsentä Otto A. Paappasta epäiltiin tietovuodosta jo helmikuussa, kun vihollinen oli etukäteen selvillä Joutsenon rintamalla tehdystä hyökkäyksestä.
Valkoisten lähestyessä Lappeenrantaa Juutilainen lähti 25. huhtikuuta viimeisellä pakolaisjunalla kohti Viipuria. Viipurin taistelun ollessa jo käynnissä hän jäi perheineen Hovinmaan asemalle ja luopui hallussaan olleesta punakaartin 50 000 markan kassasta. Juutilainen jäi valkoisten vangiksi Miehikkälässä 5. toukokuuta, josta hänet Virolahden ja Haminan kautta siirrettiin kuun lopussa Tammisaaren vankileirille. Kuulusteluissa hän kertoi auliisti punaisten toiminnasta ja luetteli esikunnan jäsenten nimiä. Sodan aikaisen yhteistyönsä vuoksi Juutilainen vältti valkoisten kostotoimet ja pääsi vapaaksi jo heinäkuun lopussa, kun eräs liikemies palkkasi hänet töihin. Elokuussa Juutilainen sai viisi vuotta kuritushuonetta avunannosta valtiopetokseen, mutta säilytti vapautensa armahduslakien myötä.
Elämä > Kansanedustajana ja teatterivaikuttajana

Sisällissodan jälkeen Juutilainen asui Lappeen Peltolassa ja työskenteli maalarina omassa liikkeessään. Hän toimi pitkään Lappeenrannan työväenyhdistyksen puheenjohtajana ja kuului muun muassa Osuusliike Onnin johtokuntaan. Juutilainen valittiin kansanedustajaksi vuonna 1936. Hän oli myös presidentin valitsijamies 1937, 1940 ja 1943 sekä Lappeenrannan kaupunginvaltuuston jäsen 1932–1933 ja 1946–1949.
Juutilainen oli mukana Lappeenrannan Työväen Näyttämön toiminnassa sen perustamisesta 1908 lähtien. Juutilainen oli teatterin johtajana neljään eri otteeseen ja kuului sen johtaviin miesnäyttelijöihin, jonka ohella hän toimi lavastajana. Juutilaisen parhaita roolisuorituksia oli muun muassa Sherlock Holmesia, jonka hän oli valinnut myös 20-vuotisjuhlanäytökseensä. Viisi vuotta myöhemmin nähtiin Marcel Pagnolin Kunnian kauppiaat ja 30-vuotistaiteilijajuhlassaan Juutilainen esitti Mika Waltarin Kurittoman sukupolven pääosaa professori Varavaaraa.
Jere Juutilainen kuoli pitkäaikaiseen sairauteen kesken kansanedustajakautensa marraskuussa 1949. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Armas Tolonen.
Perhe

Jere Juutilaisen puoliso oli Ida Elisabeth Smolander, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1909. Pariskunnalla oli neljä lasta. Heidän tyttärensä oli pitkän uran Lappeenrannan Työväen Näyttämöllä ja Lappeenrannan kaupunginteatterissa tehnyt näyttelijä Meri Juutilainen.
Teokset

Lappeenrannan työväenyhdistys r.y. 30-vuotiskertomus v. 1893–1923.  Viipuri:  Lappeenrannan työväenyhdistys, 1923.
Lappeenrannan työväenyhdistys r.y. 50-vuotiskertomus v. 1893–1943.  Viipuri:  Lappeenrannan työväenyhdistys, 1943.
Juutilainen, Jere; Mäntylä, Jaakko: Lappeenrannan työväenyhdistys r.y. 60 vuotta 1893–1953.  Lappeenranta:  Lappeenrannan työväenyhdistys, 1953.
Oios

| Oios> Οἰός.Sijainti |
| --- | --- |
 Oios
Koordinaatit:  37°22′15″N, 22°23′19″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Kerasiá, Trípoli, Arkadia, Peloponnesos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Skiritis, Lakonia
Oios (m.kreik. Οἰός tai Οἶος) tai Oion (Οἰόν tai Οἶον, myös Ἰόν, Ion; lat. Oeum) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Lakoniassa Kreikassa. Se sijoitetaan nykyisen Trípolin kunnan alueelle lähelle nykyisiä Kerasián ja Vlachokerasián kyliä.
Maantiede

Oioksen kaupunki sijaitsi Skiritiissä Lakonian pohjoisosassa paikassa, joka oli Arkadian ja Lakonian luonnollista rajaseutua ja vedenjakajaa, ja hallitsi solaa, jonka kautta kulki tie Tegeasta Spartaan. Kaupunki sijoitetaan nykyiselle Ai-Giánnisin kukkulalle, joka sijaitsee Kerasián pohjoispuolella ja on saanut nimensä siellä olevasta Pyhälle Johannekselle omistetusta kirkosta. Oioksen kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen pienikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu alle 25 tai ainakin alle 100 neliökilometriä.
Oioksen on joskus ehdotettu olleen sama paikka kuin Pausaniaan mainitsema Iasos.
Historia

Oios oli Skiritiin tärkein kaupunki ja ylipäätään ainoa kaupunki, jonka antiikin lähteet nimeävät sijainneen kyseisellä alueella. Se oli olemassa arkaaiselta roomalaiselle kaudelle. Kaupungin alue oli muun Skiritiin tavoin alun perin osa Arkadiaa, mutta spartalaiset valloittivat sen osaksi Lakoniaa, jonka jälkeen oioslaiset olivat spartalaisten perioikeja. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Oiatēs (Οἰάτης).
Oioksen vaiheista tiedetään antiikin lähteistä vain vähän. Kun Epameinondaan johtama Theban armeija, joka oli jakautunut neljään osastoon, valloitti Lakonian neljän eri solan kautta, ainoa osasto joka kohtasi vastarintaa oli se, joka tuli Lakoniaan Oioksen vartioiman solan kautta. Oiosta puolustaneet Iskholaoksen johtamat spartalaiset kuitenkin jäivät alakynteen, ja hyökkääjät etenivät näin Sellasiaan, jossa yhtyivät muihin osastoihin.
Näitä tapahtumia kuvaavalla Ksenofonilla sekä Pausaniaalla kaupungin on tulkittu esiintyvän nimimuodolla Oion tai Ion. Nimimuoto Oios on kuitenkin varhaisempi, ja esiintyy Stefanos Byzantionlaisen säilyttämässä Aiskhylos-fragmentissa. Samankaltaisia nimiä käytettiin usein vuoristossa sijainneista kaupungeista tai kylistä.
Kaupungin paikalla ei ole suoritettu järjestelmällisiä arkeologisia kaivauksia.
Rakennukset ja löydökset

Nykyiseltä Ai-Giánnisin kukkulalta on löydetty muun muassa Demeterille omistetun pyhäkön sekä jonkun suurikokoisen rakennuksen rauniot, 300-luvulle eaa. ajoitettujen tukimuurien jäänteitä sekä keramiikan sirpaleita arkaaiselta hellenistiselle kaudelle.
Humanismin käsi

Humanismin käsi on Viitasaaren kaupungin vuonna 1980 perustama elokuvapalkinto, joka jaetaan vuosittain Viitasaaren elokuvaviikolla.
Palkinto jaetaan suomalaisessa kokoillan näytelmäelokuvassa työskennelleelle henkilölle, joka on taiteellisesti laadukkaan elokuvan välityksellä edistänyt humanistisia ja ihmisläheisiä arvoja.
Luettelo palkituista

| Vuosi | Voittaja | Elokuva(t) |
| --- | --- | --- |
| 1980 | Tapio Suominen | Täältä tullaan elämä |
| 1981 | Pirjo Honkasalo ja Pekka Lehto | Tulipää |
| 1982 | Mikko Niskanen | Ajolähtö |
| 1983 | Vesa-Matti Loiri | Jon |
| 1984 | Aki Kaurismäki | Rikos ja rangaistus |
| 1985 | Timo Linnasalo | Päivää, herra Kivi |
| 1986 | Mika Kaurismäki | Rosso |
| 1987 | Matti Pellonpää | Varjoja paratiisissa |
| 1988 | Esko Nikkari | Pohjanmaa |
| 1989 | Kari Sohlberg | Ihmiselon ihanuus ja kurjuus, Kuutamosonaatti ja Latvoilta jokisuulle |
| 1990 | Aki Kaurismäki | Tulitikkutehtaan tyttö |
| 1991 | Heikki Takkinen | Kadunlakaisijat, Kiljusen herrasväen uudet seikkailut ja Viiva vinita – tavallisen ihmisen museo |
| 1992 | Timo Salminen | Boheemielämää |
| 1993 | Veikko Aaltonen | Tuhlaajapoika |
| 1994 | Åke Lindman | Harjunpää ja kiusantekijät |
| 1995 | Markku Pölönen | Kivenpyörittäjän kylä |
| 1996 | Kati Outinen | Kauas pilvet karkaavat |
| 1997 | Timo Koivusalo | Pekko ja muukalainen |
| 1998 | Auli Mantila | Neitoperho |
| 1999 | Olli Saarela | Rukajärven tie |
| 2000 | Matti Ijäs | Sokkotanssi |
| 2001 | Martti Suosalo | Rentun ruusu, Klassikko ja Tango Kabaree |
| 2002 | Jarmo Lampela | Joki |
| 2003 | Sulevi Peltola | Haaveiden kehä, Mies vailla menneisyyttä, Kahlekuningas |
| 2004 | Tove Idström | Eila |
| 2005 | Liisa Helminen | Pelikaanimies |
| 2006 | Klaus Härö | Äideistä parhain |
| 2007 | Juha Koiranen | Rock’n Roll Never Dies |
| 2008 | Lauri Törhönen | Raja 1918 |
| 2009 | Dome Karukoski | Kielletty hedelmä |
| 2010 | Ville Virtanen | Paha perhe |
| 2011 | Pekko Pesonen | Napapiirin sankarit |
| 2012 | Aki Kaurismäki | Le Havre |
| 2013 | Simo Halinen | Kerron sinulle kaiken |
| 2014 | Peter Franzén | Tumman veden päällä |
| 2015 | Antti Litja | Mielensäpahoittaja |
| 2016 | Karoliina Lindgren | Armi elää! |
| 2017 | Dome Karukoski | Tom of Finland |
| 2018 | Antti-Jussi Annila | Ikitie |
| 2019 | Miia Tervo | Aurora |
2020: 
| 2021 | ei jaettu |  |
| 2022 | Teemu Nikki, Petri Poikolainen, Jani Pösö | Sokea mies, joka ei halunnut nähdä Titanicia |
| 2023 | Ilona Ahti, Alli Haapasalo, Daniela Hakulinen | Tytöt tytöt tytöt |
| 2024 | Katja Gauriloff, Niillas Holmberg | Je’vida |
Prasiai (kaupunki)

| Prasiai> Πρασιαί.Sijainti |
| --- | --- |
 Prasiai
Koordinaatit:  37°8′47″N, 22°53′21″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Pláka, Leonídio, Nótia Kynouría, Arkadia, Peloponnesos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kynuria / Lakonia
Prasiai (m.kreik. Πρασιαί, myös Prasia, Πρασία, Brasiai, Βρασιαί; lat. Prasiae) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kynuriassa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Nótia Kynourían kunnan alueella lähellä nykyistä Leonídion Plákan kylää.
Maantiede

Prasiain kaupunki sijaitsi Kynuriassa Peloponnesoksen niemimaan itärannikolla. Se luettiin alun perin osaksi Argolista ja myöhemmin osaksi Lakoniaa. Pausanias kuvailee sitä kaukaisimmaksi lakonialaisista paikkakunnista tällä rannikkoalueella, ja se sijaitsi 200 stadioninmitan eli noin 37 kilometrin merimatkan päässä pohjoiseen Kyfantasta. Pseudo-Skylaks mainitsee sen sekä kaupunkina että satamana.
Kaupungin akropolis sijaitsi nykyisen Ágios Athanásioksen kukkulan rinteessä heti nykyisen Leonídion Plákan länsipuolella. Kukkula on saanut nykyisen nimensä siellä olevasta Pyhälle Athanasiokselle omistetusta kirkosta. Kaupungilla oli kaksi satamaa; toisena satamana toimi sama lahti, jossa myös nykyisen Plákan satama sijaitsee.
Prasiain kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä. Tyroksen kaupunki tai kylä, joka sijaitsi nykyisen Paralía Tyroún paikalla noin 11 kilometriä kaupungista pohjoiseen, saattoi olla Prasiain aluetta, ellei se ollut oma poliksensa.
Historia

Prasiain paikka on ollut asuttu viimeistään mykeneläisellä kaudella 1500-luvulla eaa. Prasiain kaupunki oli olemassa arkaaiselta roomalaiselle kaudelle. Se kuului muun Kynurian ohella Argoliihin 500-luvun eaa. puoliväliin saakka. Pausanias sanoo kaupungin alkuperäisen nimen olleen Oreiatai (Ὀρειᾶται), arkaaisesti tai runoudessa Oreioi (Ὀρειοί). Prasiain asukkaat selittivät kaupunkinsa myöhemmin nimen juontuneen aaltojen äänestä (βράζειν, brazein). Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Prasieus (Πρασιεύς) ja Brasiatēs (Βρασιάτης).
Prasiai kuului Kalaureian amfiktyoniliittoon. Sen jälkeen kun kaupunki tuli osaksi Lakoniaa, spartalaiset maksoivat kaupungin jäsenmaksun. Ateenalaiset polttivat Prasiain peloponnesolaissodan toisena vuonna eli 430 eaa. Myös vuonna 414 eaa. ateenalaiset ja argoslaiset yhteisvoimin hävittivät rannikkoa Prasiain lähellä. Vuonna 366 eaa. peloponnesolaisliiton joukot pitivät kokouksen Prasiaissa.
Hellenistisellä kaudella 200-luvun eaa. lopulle tultaessa Prasiai, muiden tämän rannikon lakonialaisten kaupunkien tavoin, oli tullut takaisin argoslaisten haltuun. Siksi Strabon kutsuu sitä yhdeksi Argoliin kaupungeista, vaikka toisessa kohdassa hän sanoo sen kuuluneen aiemmin spartalaisille. Augustus palautti Prasiain takaisin osaksi Lakoniaa, tehden siitä yhden Vapaiden lakonialaisten liiton kaupungeista.
Kaupungin paikka oli epäselvä vielä 1800-luvulla, ja esimerkiksi Ernst Curtius ja Ludwig Ross sijoittivat sen pohjoisemmaksi nykyiseen Tyrókseen ja William Martin Leake vielä pohjoisemmaksi nykyiseen Ágios Andréakseen. Prasiain paikalla on suoritettu arkeologisia kaivauksia vuodesta 2011 lähtien.
Rakennukset ja löydökset

Prasiain akropoliilta on löydetty linnoitusmuurien ja tornien jäänteitä ja muita antiikin aikaisia raunioita. Myös kaupungin satamasta on löydetty jäänteitä. Pausaniaan mukaan Prasiaissa oli Asklepiokselle ja Akhilleukselle omistetut temppelit sekä pieni niemi, jolla seisoi neljä pronssista, alle jalan korkuista patsasta. Kaupungissa oli myös luola, jossa Ino myytin mukaan hoiti Dionysosta.
Tyroksen lähellä sijaitsi Apollon Tyritaksen pyhäkkö, joka saattoi olla Prasiain alaisuudessa. Parnon-vuorella oli Apollon Maleataan pyhäkkö, joka sekin saattoi olla Prasiain aluetta.
Sakaramiina

Sakaramiina on jalkaväkimiina, jonka tarkoituksena on rikkoa pyöräajoneuvon rengas tai silpoa kehon osa, mutta ei surmata miinaan astunutta. Sakaramiina 65-98 kuuluu painevaikutteisten polkumiinojen ryhmään. Suomessa on käytössä sakaramiina SM 65-98, jossa räjähdysaineena käytetään 60 grammaa tiiviiksi puristettua trinitrotolueenia. SM 65-98 laukaistaan yleissytytin 65:llä ja sakaralaukaisin 98:lla. SM 65-98 kuuluu tietyt jalkaväkimiinat kieltävän Ottawan sopimuksen piiriin.
Psykoakustiikka

Acoustics Psychoacoustics
Psykoakustiikka tutkii kuuloa psykofyysisillä kokeilla. Psykoakustiikassa tutkitaan äänen aiheuttamaa vastetta kuulossa epäsuorasti havainnoimalla eikä suorilla fysiologisilla mittauksilla. Psykoakustiikan avulla on löydetty monia lainalaisuuksia ja koneistoja, joilla kuulo toimii, mutta se ei selvitä kovin matalalla tasolla kuulon toimintaa. Kuulo on kuitenkin niin monimutkainen asia, että psykoakustiikan avulla saadaan tärkeitä tuloksia, joita voidaan soveltaa monilla eri aloilla (esimerkiksi äänenpakkaus) – fysiologisella tasolla vastaavanlaajuisten tulosten saaminen ei ole vielä mahdollista, koska aivojen toimintaa ei tunneta riittävän hyvin. Fysiologinen tutkimus kuitenkin täydentää ja varmentaa tiettyjä havaintoja psykoakustiikassa.
Psykoakustisia käsitteitä ovat muun muassa peittoilmiö, äänekkyys, äänekkyystaso, äänenkorkeus, aistittu dissonanssi ja äänenväri.
Kirjallisuutta

Karjalainen, Matti (toim.): Puheen kuulemisen mallintaminen.  (On the modelling of speech perception)  Espoo:  TKK, Akustiikan laboratorio, 1987.  ISBN 951-754-154-6  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Karjalainen, Matti: Kommunikaatioakustiikka.  Espoo:  TKK, Akustiikan ja äänenkäsittelytekniikan laboratorio, 1999.  ISBN 951-22-4412-8  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Pulkki, Ville & Karjalainen, Matti: Communication Acoustics – An Introduction to Speech, Audio and Psychoacoustics.  New York:  John Wiley & Sons,  Ltd, 2015.  ISBN 978-1-118-86654-2  Teoksen verkkoversio.
Karhulan koulu

Karhulan koulun rakennuksia. Vanha puukoulu oikealla. Kuva elokuulta 2011.
Karhulan koulu on yläaste ja lukio Kotkassa Karhulan kaupunginosassa.