Filosofisia tutkimuksia
Sisältö > Kielipelien moninaisuus (§21–25)

21. huomautuksessa Wittgenstein kehottaa kuvittelemaan kielipelin, jossa ilmoitetaan rakennuskivien lukumäärä, väri tai muoto, ja kysyy, miten tämän kielipelin väitelause ”Viisi laattaa” eroaa käskystä ”Viisi laattaa!” Vaikka ero saattaa olla lausumisen aikaisissa eleissä tai äänensävyssä, niin ei välttämättä ole, vaan ero on lauseiden käytössä. Tätä ei muuttaisi sekään että, käyttäisimme sanoja ”väite” ja ”käsky” vain tietyssä kieliopillisessa muodossa olevista lauseista: voimme kuvitella kielipelin, jossa kaikki väitteet esitetään retorisina kysymyksinä tai käskyt muodossa ”Viitsisitkö tehdä tämän?”, mutta lauseita käytettäisiin silti, kuten väitteitä tai käskyjä.
Seuraavassa huomautuksessa Wittgenstein tutkii Gottlob Fregen käsitystä, että jokainen lause sisältää oletuksen, ”joka on juuri se, mitä väitetään” (§22). Tämän käsityksen mukaan esimerkiksi väitelauseella, kysymyksellä ja käskyllä voi olla sama sisältö tai ajatus, ja ne eroavat toisistaan jonkin tähän sisältöön lisätyn seikan suhteen, eivätkä sen kielipelin suhteen, johon ne kuuluvat. Myös Wittgenstein itse oli ajatellut näin varhaisfilosofiassaan. Frege esittää, että väitelauseet voi kirjoittaa muotoon ”Väitetään, että asianlaita on se-ja-se.” Wittgensteinin mukaan ”Että asianlaita on se-ja-se” ei kuitenkaan ole meidän kielemme lause, ja jos taas kirjoitetaan ”Väitetään: asianlaita on se-ja-se”, ”Väitetään” on tarpeeton lisäys. Lisäksi voimme kuvitella, että väitelauseet  kirjoitetaan kysymyksen ja sitä seuraavan myöntävän vastauksen muotoon: kukaan ei kuitenkaan sanoisi, että väitelause sisältää kysymyksen. Wittgensteinin kritiikki ei kaada Fregen näkemystä, mutta hänen pyrkimyksensä onkin osoittaa, että tällainen hänen oman näkemyksensä kanssa ristiriidassa oleva kanta ei ole lainkaan kiistaton.
Voimme merkitä väitelauseen alkuun erityisen väitemerkin, kuten Frege tekee, mutta väitteen esittäminen ei silti yleensä koostu asian punnitsemisesta ja sen väittämisestä, kuten laulaessamme nuoteista ensin luemme nuotit ja sitten laulamme: väittäminen on sen sijaan yksi akti. Väitemerkillä on Wittgensteinin mukaan vastaava rooli lauseen alussa kuin pisteellä lauseen perässä, ja tämä on Fregen mielenkiinnon kohteen suhteen irrelevanttia.
Wittgenstein sanoo, että erilaisia tapoja käyttää merkkejä, sanoja ja lauseita eli erilaisia kielipelejä on valtavasti, ja niitä häviää ja syntyy jatkuvasti. Hän kertoo puhuvansa kielipeleistä peleinä korostaakseen sitä, että ”puhuminen on osa toimintaa tai elämänmuotoa” (§23). Hän antaa esimerkkejä erilaisista kielipeleistä: niitä ovat muun muassa esineen kuvaaminen, hypoteesin laatiminen ja koetteleminen, vitsin keksiminen ja kertominen ja niin edelleen. Huomautuksen lopussa hän mainitsee, että loogikot, kuten hän itse Tractatusta kirjoittaessaan, eivät yleensä käsitä kielipelien paljoutta: he sen sijaan ajattelevat, että propositioilla on jokin yleinen muoto.
Jos ei oteta huomioon kielipelien moninaisuutta, voidaan päätyä kysymään kysymyksiä kuten ”Mikä on kysymys?” (§24). Kysymys voi olla toteamus kysyjän epätietoisuudesta jonkin asian suhteen tai toivomus, että joku kertoo kysyjälle jotakin, mutta tiettyä olemusta sillä ei ole. Sama pätee kuvauksiin: kappaleen paikan kuvaus koordinaatein eroaa ilmeen kuvauksesta ja ne taas mielialan kuvauksesta. Kysymys voidaan kyllä muuntaa toteamuksen muotoon, kuten ”Haluan tietää, onko ...”, mutta ”näin ei eri kielipelejä ole saatettu yhtään lähemmäksi toisiaan” (§24). Tämä mahdollisuus muuntaa lauseita kieliopillisesta muodosta toiseen, esimerkiksi lisäämällä lauseen alkuun ”Uskon”, on Wittgensteinin mukaan solipsismin taustalla.
Huomautuksessa 25 Wittgenstein mainitsee, että kun sanotaan, että eläimet eivät puhu (”Tai paremmin: ne eivät käytä kieltä – jos jätämme alkeellisimmat kielimuodot huomioimatta.”), koska ne eivät ajattele, ei ole sanottu muuta kuin että ne eivät puhu: voimme saada selville, ajatteleeko jokin vain, jos se käyttää kieltä. Huomautuksen lopuksi Wittgenstein sanoo, että kielen käyttäminen on osa ”luonnonhistoriaamme” siinä missä käveleminen, syöminen ja leikkiminenkin. Tällä hän haluaa korostaa sitä, että kielen käyttäminen on toimintaa ja sellaisena muuhun elämäämme tiukasti kietoutunutta. Kun lisäksi vertaamme kielen käyttämistä tällaisiin toimintoihin, emme pidä niin itsestään selvänä sitä, että kielenkäyttö vaatii erityisiä ajattelun mekanismeja, jotka puuttuvat eläimiltä.