Punakaarti
Myöhemmät vuosikymmenet > Joukkohaudat ja muistomerkit

Sodan päätyttyä eivät seurakunnat usein suostuneet hautaamaan omaisille päätyneitä ruumiita pyhitetylle maalle, vaan ne laskettiin hautausmaan aitojen ulkopuolelle. Suuri osa papeista ei myöskään suostunut siunaamaan vainajia.lähde? Haudoille kokoontuminen, kukkien vieminen tai hautakivien pystyttäminen oli aluksi kokonaan kiellettyä. Myöhemmin kaatuneiden omaiset sekä työväenjärjestöt pystyttivät muistomerkkejä, jotka yleensä olivat puisia ristejä tai yksinkertaisia muistokiviä. Lisäksi hautoja rajattiin erilaisilla aitauksilla. Muistomerkit joutuivat kuitenkin usein valkoisten tai heidän kannattajiensa vandalisoimiksi, niitä saatettiin kaataa tai jopa räjäyttää. Esimerkiksi Varkaudessa paikallisen työväenyhdistyksen pysyttämä muistokivi varastettiin ja upotettiin järveen. Lisäksi maanomistajat, seurakunnat ja viranomaiset vastustivat monin paikoin muistomerkkejä. Kirkkoneuvostot saattoivat kieltää niiden pystyttämisen ja poliisi hävittää jo olemassa olleet, kuten kävi esimerkiksi Hämeenlinnassa.
Hautamuistomerkit tulivat käytännössä sallituiksi vasta 1940, jolloin marsalkka C. G. E. Mannerheim antoi määräyksen talvisodan sekä sisällissodan molempien osapuolten kaatuneiden kunniaksi vietettävästä kaatuneiden muistopäivästä. Kummatkin sisällissodan osapuolet nimettiin ”vakaumuksensa puolesta kaatuneiksi”, mutta käytännössä termi liitettiin juuri punaisiin. Laajemmin hautamuistomerkkejä alettiin kuitenkin pystyttämään vasta maan poliittisen tilanteen muututtua toisen maailmansodan jälkeen. Jatkosodan päättymisen myötä eri puolilla maata paljastettiin 1950-luvun puoliväliin mennessä 117 punaisten muistomerkkiä. Niitä pystytettiin lähinnä joukkohaudoille ja teloituspaikoille. Lisäksi hautausmaiden ulkopuolella olleita joukkohautoja alettiin tuolloin liittämään siunattuun maahan ja samalla vilkastui muualle haudattujen vainajien siirtäminen toverihautoihin. Jotkut omaisista kuitenkin vastustivat vainajien uudelleenhautaamista, sillä vanhat hautapaikat olivat jo muodostuneet heille pyhiksi. Myös kirkko aloitti punaisten joukkohautojen siunaamisen yleisesti vasta talvisodan jälkeen. Jatkosodan aikana käynnistettiin valtakunnallinen hanke punaisten hautapaikkojen kirkolliseksi siunaamiseksi. Siitä huolimatta siunaustilaisuuksia on järjestetty viime vuosiin saakka, kuten esimerkiksi Huittisissa vuonna 2008, jolloin piispa Kari Mäkinen siunasi 241 punaista vainajaa.
Suurin punaisten joukkohauta sijaitsee Tammisaaren Dragsvikissä, jonne on haudattu yli 3 000 Tammisaaren vankileirillä kuollutta punaista. Hämeenlinnassa Ahveniston hautausmaan suureen joukkohautaan on haudattu 1 500–3 000, Tampereen Kalevankankaalle noin 2 750 ja Helsingin Santahaminaan yli 1 300 punaista. Suuria taistelun aikaisia joukkohautoja on muun muassa nykyään Venäjälle kuuluvassa Raudun pitäjässä, jonne haudattiin jopa 1 200 Raudun taistelussa kaatunutta punaista ja venäläistä.
Joukkohautojen lisäksi eri puolilla maata on lukuisia yksittäishautoja, joissa lepäävien vainajien henkilöllisyys ei usein ole tiedossa. On myös hautapaikkoja, joiden liittymisestä sisällissotaan ei ole täyttä varmuutta. Yksi tällainen neljän punakaartilaisen hauta tuli esiin henkirikostutkimuksen yhteydessä Hausjärven Hikiän kylästä kesällä 2017. Vastaavia unohdettuja hautoja voi tutkijoiden mukaan olla Etelä-Suomen metsissä vielä kymmeniä. Metsähautoja on kartoitettu muun muassa Hauholla, jossa yli neljänkymmenen vainajan jäännökset siirrettiin toverihautaan 1980-luvun alussa. Vainajien henkilöllisyyden selvittäminen on kuitenkin hyvin vaikeaa.
Punaisten valtakunnallinen muistomerkki Crescendo sijaitsee Helsingin Eläintarhassa. Kuvanveistäjä Taisto Martiskaisen veistoksen piti alun perin olla vallankumouksen ja punakaartien muistomerkki, mutta vasta kun siitä tehtiin kaikkien sodan punaisten uhrien muistolle omistettu, saatiin monumentin taakse valtiovalta sekä toteuttamisen mahdollistaneet riittävän laajat kansalaispiirit. Veistos paljastettiin juhlallisin menoin elokuussa 1970, jolloin paikalla oli myös tuhansia punakaartin veteraaneja.
Muita tunnettuja punaisten muistomerkkejä ovat muun muassa kuvanveistäjä Jussi Hietasen veistos Kalevankankaan joukkohaudalla Tampereella, Erkki Kannoston vuonna 1978 paljastettu Punavankien muistomerkki Lahdessa, 1988 paljastettu muistomerkki Tammisaaren joukkohaudalla sekä Marja Kanervon 2004 paljastettu ympäristötaideteos Suomenlinnan vankileirin muistopaikka. Viipurissa sijaitsee neuvostoaikana vuonna 1961 pystytetty Suomalaisten punakaartilaisten muistomerkki. Paikalle on haudattu ainakin 600 Viipurin taistelun jälkeen teloitettua punakaartilaista ja venäläistä.
Punaisten muistomerkit ovat kuitenkin yleensä yksinkertaisia tuntemattomien tekijöiden veistämiä kivipaasia, joihin on usein kaiverrettu kunkin paikkakunnan kuolleiden punaisten nimiä.lähde? Työväenjärjestöjen perinteisiin kuuluu edelleen toverihaudoille erityisesti vappuna tehtävät kunniakäynnit, mutta kynttilöitä ja muistoseppeleitä on tapana viedä myös itsenäisyyspäivänä, jouluna sekä sisällissodan alkamisen vuosipäivänä.
Tampereella toimiva Työväenmuseo Werstas avasi vuonna 2005 verkkopalvelun, jonne on koottu tiedot yli 250 punaisten muistomerkistä eri puolilta Suomea. Sivuston uusi päivitetty versio otettiin käyttöön syyskuussa 2017. Myös uusia muistomerkkejä pystytetään edelleen. Esimerkiksi Porin punaisille on määrä saada oma muistomerkki Keski-Porin kirkon puistoon vuonna 2018. Helsingin valtakunnallisen muistomerkin tapaan siitä tulee kaikkien punaisten muistomerkki. Toinen käynnissä oleva hanke on Raahessa, jonne on tarkoitus saada kaupunkiin Tampereen seudulta siirrettyjen ja siellä teloitettujen punakaartilaisten muistomerkki.