Irma Seikkula
Elokuvaura > Sota-ajan filmitähti

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Irma Seikkulan kauneus on henkistä kauneutta. Ja sitä tapaa vain harvoin. Hänen ympärillään väreilee runollisuus ja luonnon sala­peräinen sulo. Irma Seikkula on yksityis­elämässään sama kuin filmeissäänkin --- Elävä taiteilijatar ja persoonallinen ihminen. | ” |
– Suomi-Filmin Uutis­aitta -lehden näkemys Irma Seikkulasta vuonna 1940
1930-luvun lopulla Seikkulasta oli tullut yleisön ohella niin elo­kuvan­tekijöiden kuin kriitikoidenkin suosikki. Talvisodan jälkeen Seikkula jätti teatterin ja muutti Tampereelta Helsingin Lautta­saareen. Hän asui kolmen huoneen asunnossa äitinsä, sisarensa ja veljensä kanssa. Suomi-Filmin Uutisaitta-lehti haastatteli Seikkulaa kotonaan. Hän oli hieman vaikea haastateltava, koska ei mielellään kertonut itsestään, mutta harrastuksikseen hän mainitsi ulko­liikunnan ja lukemisen. Toimittajan ojentaessa savuketta Seikkula totesi: ”Älkää nyt pitäkö minua aivan toivottoman vanhan­aikaisena, mutta en tosiaan ole vielä oppinut tupakoimaan.” Elo­kuva­lehdet ylistivät Seikkulan korutonta ja luonnollista olemusta niin filmissä kuin siviilissäkin. Elokuva-Aitta kirjoitti vuonna 1940, että Seikkula edusti filmi­tähtenä ”luonnon mystiikkaa”.
Vuonna 1940 Seikkula siirtyi Suomi-Filmin kuukausi­palkkaiseksi näyttelijäksi. Samana vuonna hän pääsi ilmentämään tragediennen kykyjään Vaalan elo­kuvassa Jumalan myrsky, ja sai positiivista palautetta herkästä tulkinnastaan muutoin kovin yksiviivaisessa osassa. Seikkula itse arvioi myöhemmin elokuvaa kokonaisuudessaan yli­dramaattiseksi. Maalis­kuussa 1941 sai ensi-iltansa sala­poliisi­elo­kuva Viimeinen vieras, jossa Seikkulalla oli konttoristin osa. Arvostelijoiden mielestä hänen näyttelijän­laatunsa ei sopinut jännitys­elo­kuvaan.
Syys­kuussa 1942 Seikkulalla oli nais­pää­osa elo­kuvassa Synnin puumerkki. Palaute hänen näyttelijän­työstään oli jälleen kerran ylistävää, vaikka itse elo­kuvaa moitittiin hajanaisuudesta. Loka­kuussa tuli ensi-iltaan edellis­talvena ja -keväänä kuvattu Yli rajan, joka on sota-ajalle tyypillisesti isän­maallis-paatoksellinen draama. Seikkulalla oli nais­pää­osa Eliisana, joka asuu isänsä kanssa Neuvosto­liiton puolella ja hänen rakastettunsa rajan takana Suomessa. Suoritusta arvioitiin vähä­eleiseksi, kauniiksi luonne­tutkielmaksi. Elo­kuva voitti kanta­esityksensä yhteydessä Medaglia della Biennale -palkinnon Venetsian elo­kuva­juhlilla. Kuvaamisen ohessa Seikkula vieraili sota­sairaaloissa ja osallistui talkoisiin. Marras­kuussa 1942 hän teki kolmen viikon matkan Keski-Eurooppaan suomalaisista elo­kuva­näyttelijöistä ja -ohjaajista koostuneen ryhmän kanssa. Sen kohteina olivat elo­kuva­studiot Berliinissä, Münchenissä ja Wienissä. Saksan-vierailun kohokohta oli illallinen ministeri Joseph Goebbelsin luona. Seuraavana vuonna Seikkulalla oli nais­pää­osat kolmio­draamoissa Keinumorsian ja Miehen kunnia, ja arvostelijat toivat jälleen esiin hänen herkän olemuksensa.
Vuonna 1947 Seikkula tulkitsi kaksois­roolin Maila Talvion aiheeseen perustuvassa melodraamassa Pimeänpirtin hävitys, joka kuvaa kahden naisen rajua kohtaloa. Seikkulalle itselleen vaativa rooli Leninä ja Hannina oli mieluisa. Hän sai suorituksestaan jälleen ylistäviä arvioita. Eräät kriitikot painottivat Seikkulan kuvauksellista olemusta, joka ei pääse kunnolla oikeuksiinsa teatterin lavalla.
Seikkulan elo­kuva­roolit olivat usein eri­laisten vaikeuksien kanssa kamppailevia naisia, jotka yleensä myös selvisivät vastoin­käymisistään. Hänen rooli­hahmonsa edustivat hiljaista sinnikkyyttä ja useimmiten myös korkeaa moraalia. Vaikka Seikkula esitti filmeissä myös varakkaita talon tyttäriä, hänet miellettiin työ­väen­luokan edustajaksi. Juurakon Huldan nimi­osassa Seikkula oli osaltaan luomassa esi­kuvaa itsenäisestä suomalaisesta naisesta.