Zoo TV Tour
Lavarakennelma

Siinä missä U2:n 1980-luvun kiertueiden lavastukset olivat olleet tyyliltään minimalistisia ja vähäeleisiä, Zoo TV Tourin lavastus oli monimutkainen kokonaisuus, jonka tavoitteena oli ylikuormittaa konserttiyleisön aisteja. Konserttilavan suurilta video- ja televisionäytöiltä välitettiin yhtyeen jäsenten lähikuvien lisäksi ennalta taltioituja videoita, suoria televisiolähetyksiä ja erilaisia fraaseja. Tarkoitus oli paitsi tehdä pilaa, myös ottaa kantaa laajalle levittäytyneestä teknologiasta, ja muun muassa tämän vuoksi kiertuetta on usein kuvattu luonteeltaan ironiseksi.
Konserttilavasta käytettiin kiertueen aikana eri versioita. Zoo TV Tourin kaksi ensimmäistä osuutta koostuivat vain areenakonserteista, joten myös lavastus oli hieman pienempi. Philips tuotti areenakonserttien lavasteisiin neljä videoruuduista rakennettua seinämää (”Vidiwalls”), joiden lisäksi lavalla oli 36 televisionäyttöä ja kuusi lavan yläpuolelle ripustettua Trabant-autoa. Päälava yhdistyi kulkuluiskan avulla pienempään B-lavaan, joka sijaitsi irrallaan suuremmasta esiintymislavasta. B-lavan vieressä sijaitsi seitsemäs Trabant, joka toimi diskopallona ja DJ-pisteenä.
Vuoden 1992 Pohjois-Amerikan stadioneilla soitettuja konsertteja varten Williams muokkasi lavarakennelmaa yhteistyössä kollegoidensa Mark Fisherin ja Jonathan Parkin kanssa. Fisher ja Park olivat aiemmin vastanneet muun muassa The Rolling Stonesin Steel Wheels Tourin lavasuunnittelusta. Lavarakennelma laajeni merkittävästi kiertueen siirtyessä stadioneille: esiintymislavan koko kasvoi 76 metriä leveäksi ja pituussuunnassa 24 metriä syväksi, ja areenakonserteissa käytettyjen Vidiwalls-seinämien rinnalle otettiin käyttöön neljä vielä suurempaa videoruutua. Ulkoilmassa järjestetyt stadionkonsertit toivat lavasuunnitteluun myös haasteita valaistuksen osalta, sillä lavalla ei ollut kattoa. Lavarakennelman valaistus sijoitettiin tämän vuoksi yhtyeen taakse. Lavastus aiheutti myös käytännönhuolen konsertin ulkopuolella: konserttilavalle mastoja muistuttamaan rakennetut tornit olivat niin korkeita, että Yhdysvaltain ilmailuhallinto vaati niihin kiinnitettäväksi vilkkuvia varoitusvaloja. Lavan ulkonäköä verrattiin muun muassa tieteiselokuva Blade Runnerin futuristisiin kaupunkimaisemiin ja kyberpunk-kirjailija William Gibsonin teoksiin. Päälava ja B-lava yhdistyivät 46 metriä pitkän ”catwalkin” avulla. Lavarakennelmaan lukeutui yhteensä 176 kaiutinkoteloa, 312 halkaisijaltaan 46 senttimetrin subwooferia, 592 halkaisijaltaan 25 senttimetrin keskiäänikaiutinta, 18 videoprojektoria, 26 mikrofonia sekä kaksi kannettavaa Betacamia ja Video 8:a. Lavan yllä roikkui yhteensä 11 Trabantia.
Vuoden 1993 stadionkonserteissa lavarakennelma pieneni rajallisen budjetin vuoksi, ja lavan yllä roikkuvista Trabant-autoista luovuttiin lukuun ottamatta kolmea, rumpusetin taakse ripustettua autoa. Videonäytöt korvattiin kuutioilla, koska näytöt eivät olleet riittävän kirkkaita konsertteihin kesäisessä Euroopassa, jossa päivänvalo jatkui iltamyöhäiselle asti. Euroopan stadionkonserteissa lavastuksessa oli mukana konfettitykkejä, jotka ampuivat yleisön sekaan Zoo Ecu -seteleitä ja Irlannissa poikkeuksellisesti Zooropa-kondomeja.
Video- ja televisionäyttöjen hallitsemiseksi rakennutettiin kolme ja puoli miljoonaa dollaria maksanut kuvatarkkaamo. Konserttilavan alla oli Philipsin tilaustyönä yhtyeelle valmistama Philips CD-i -järjestelmä, joka koostui viidestä kuvaa välittävästä kamerajärjestelmästä, kahdestatoista Laserdisc-soittimesta sekä satelliittilautasesta. Järjestelmän käyttämiseen vaadittiin yhteensä 12 ohjaajaa, 19 videoryhmän työntekijää sekä kaksi erillistä miksausasemaa.
Huolimatta konserteissa käytetyn teknologian monimutkaisuuksista ja haasteista U2 ei halunnut tapahtuman monipuolisuuden joutuvan koetukselle. Yhtye päätti, että mahdollisuus joustaa konserttien pituudessa ja sisällössä olisi tapahtuman tärkeimpiä päämääriä. Tämän turvin yhtyeellä oli mahdollisuus tuoda konsertteihinsa mukaan improvisointia, joka tarjosi mahdollisuuden poiketa muutoin tarkoin suunnitellun konsertin käsikirjoituksesta. Kitaristi The Edge on sanonut sen olleen eräs tärkeimmistä päätöksistä, jonka yhtye teki kiertuetta ajatellen, sillä huolimatta tarkoin suunnitellusta kokonaisuudesta se toi silti konserttiin aidon live-esityksen tunnelman.
180-henkinen kiertuehenkilökunta käytti matkustamiseen 12 linja-autoa sekä nimellä Zoo Plane tunnettua suihkukonetta. Pohjois-Amerikan stadioneilla järjestettyjä konsertteja varten vaadittiin 52 rekka-autoa kuljettamaan yhtyeen yli tuhannen kilon painoisia laitteistoja, lähes viiden kilometrin mittaisia virtajohtoja, kahtatoista trukkia sekä 36 tuhannen kilon nosturia. Miljoonan dollarin konserttilavan rakentaminen vei 40 tuntia, ja sen rakentamiseen osallistui konserttipaikkakunnilla 200 paikallista työläistä. Kiertueella käytetty äänijärjestelmä vaati toimiakseen yli miljoona wattia ja painoi 27 tuhatta kiloa.