stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puolan meri-ilmavoimien kalusto
Ennen toista maailmansotaa > 1924-1939

| Malli | Lukumäärä | Palvelukseen | Muuta | Kuva |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Lioré et Olivier LeO H-13B | 4 | syyskuu 1924 | koottu maaliskuussa 1925, tunnusnumerot 1-1 - 1-4 | - |
| Schreck FBA-17 HE2 | 6 | 1926-1927 | tunnusnumerot 4-1 - 4-6 | - |
| Schreck FBA-17 MHT2 | 12 | 1926-1927 | tunnusnumerot 5-1 - 5-10 sekä kaksi siviilitunnusta LOPP ja Lubliniak | - |
| Latham 43 HB3 | 8 | 1926-1927 | tunnusnumerot 3-1 - 3-8 | - |
| CAMS-30E | 4 | 1926-1927 | tunnusnumerot 2-1 - 2-4 | - |
| Lioré et Olivier H-135B3 | 7 | 1926-1927 | tunnusnumerot 6-1 - 6-7 | - |
| WWS Bartel BM-300 | 5 | 1930 | tunnusnumerot 56-68 - 56-72 | - |
| Hanriot HD-14E2 | 1 | mahd. 1928 | tunnusnumero 30-32, renkaat | - |
| Hanriot HD-28S | 1 | mahd. 1928 | tunnusnumero 30-14S, renkaat | - |
| Morane Saulnier MS-35AR/EP2 | 1 | mahd. 1928 | tunnusnumero 50-46, renkaat | - |
| Lublin R-XIII hydro | 1 | 1931 | tunnusnumero 54-15, kellukkeet | - |
| Lublin R-VIII bis/ter/hydro 1 | 3 | 1932 | tunnusnumerot 801-803 | - |
| Lublin R-XIII bis/hydro | 3 | 1932 | tunnusnumerot 701-703 | - |
| Lublin R-XIII ter/hydro | 10 | 1934 | tunnusnumerot 704-713 | - |
| Lublin R-XII G/hydro | 6 | 1934 | tunnusnumerot 714-719 | - |
| Lublin R-XIII G | 1 | 1934 | tunnusnumero 720 | - |
| Lublin R-XX | 1 | 1934 | tunnusnumero 806 | - |
| RWD 17W | 1+5 | 1938 | prototyyppi SP-BPW, sarjatuotanto ei kerennyt palvelukseen | - |
| CRDA CANT Z-506 Airone | 1 | 1939 | ensimmäinen kuuden tilatun koneen sarjasta | - |
| Nikol A-2 | 1 | 1939 | ORP Gryfille tehty prototyyppi | - |
| RWD 13 | 2 | 1939 | pakko-otettu siviilistä (SP-ATB ja SP-BML) | - |
Ennen toista maailmansotaa > 1920 - 1923

| Malli | Lukumäärä | Palvelukseen | Muuta | Kuva |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Friedrichshafen FF 33H | 1 | 1920 | alun perin saksalainen |  |
| Fokker D VII | 1 | 1920 | alun perin saksalainen |  |
| Friedrichshafen FF 33E | 1 | 1920 | No 8 hankittu Gdanskista | - |
| Friedrichshafen FF 33L | 1 | 1920 | No 9 hankittu Gdanskista | - |
| Friedrichshafen FF 49b | 1 | 1920 | No 1 hankittu Gdanskista |  |
| Lübeck-Travemünde F 4 | 1 | 1920 | No 7 hankittu Gdanskista | - |
| Sablatnig SF 5 | 1 | 1920 | hankittu Gdanskista | - |
| Albatros B.II | 1 | 1920 | No 4 siirretty Oficerska Szkola Obserwatorów Lotniczychistä Torunista |  |
| Albatros B.II | 2 | 1921 | - | - |
| Hansa Brandenburg NW | 1 | 1921 | No 6 | - |
| DFW C.IV | 2 | 1921 | - | - |
| Albatros D.V | 2 | 1921 | No 5 | - |
| Nieuport Macchi M 9 | 7+3 | 1921 | No 2-1 - 2-9 koottu 1922-1923 |  |
| FBA S 4 | 9+4 | 1921 | vain osa palvelukseen | - |
Purjehdussääntö

Purjehdussääntö (engl. Navigation Act) oli Englannin 9. lokakuuta 1651 hyväksymä laki, jonka mukaan Englantiin ja sen siirtomaihin sai tuoda Euroopan ulkopuolelta tavaraa vain englantilaisilla laivoilla. Kielto koski myös joitakin eurooppalaisia tuotteita, mutta yleensä laivat saivat tuoda Englantiin oman maansa tavaroita. Se oli tähdätty kauppamerenkulkua hallinnutta Hollantia vastaan. Monet muut maat ottivat pian käyttöön samanlaisen kiellon.
Kielto oli voimassa kahdensadan vuoden ajan vuoteen 1849, joskin sitä muutettiin ja täydennettiin useasti. Esimerkiksi vuoden 1663 toinen purjehdussääntö edellytti, että Amerikan siirtokuntiin saa laivata tavaraa vain Englannin satamista englantilaisilla laivoilla.
Purjehdussäännön tausta

Hollanti oli 1600-luvun alkupuolella onnistunut laajentamaan kauppamerenkulkuaan ja siitä oli tullut Euroopan rikkain maa. Sen laivat olivat helppohoitoisia ja huokeita, niin että se saattoi tarjota rahtikuljetuksia edullisesti. Hollantilaisten kaukokauppa Aasiasta teki Lähi-idän kautta kulkeneen kauppareitin kannattamattomaksi. Englantilaiset jäivät syrjään tuottoisasta maustekaupasta ja Portugali menetti asemiaan esimerkiksi orjakaupassa. Hollannin johtoasemaa kuvaa, että vuosisadan puolivälissä Juutinrauman läpi kulkeneista aluksista yli kaksi kolmasosaa oli hollantilaisia.
Kiellon seuraukset

Englanti onnistui purjehdussäännön avulla horjuttamaan Hollannin johtoasemaa kauppamerenkulussa, tosin vasta voitettuaan Englannin–Hollannin sodat vuosina 1652–1654,  1665 ja 1672–1674. Tosin Englannilla ei aluksi ollut riittävästi tonnistoa kiellon toteuttamiseksi täydellisesti, ja Hollanti sai Bredan rauhassa 1667 pieniä helpotuksia purjehdussääntöön. Kiellon valvominen oli vaikeaa ja se synnytti laajaa salakuljetusta. Kielto ilmensi merkantilismia, jonka mukaan ulkomaankauppaa piti edistää erilaisten kieltojen avulla. Britannian Pohjois-Amerikan siirtokunnat olivat tyytymättömiä järjestelmään, joka haittasi niiden suoria kauppayhteyksiä. Tämä osaltaan johti lopulta Yhdysvaltain itsenäisyysjulistukseen 1776.
Aiheesta muualla

Maronen Mervi, Kaarle II:n aikana (1660-1685) säädetyt purjehdussäännöt Englannin ja sen Amerikan siirtokuntien välisissä suhteissa. Pro gradu 1985. Oulun yliopisto.
Talvinen tarina

Antigonus, Leontes ja Leontesin tytär Perdita.
Talvinen tarina (The Winter’s Tale) on William Shakespearen kirjoittama näytelmä. Aiemmin näytelmän katsottiin kuuluvan Shakespearen komedioihin, mutta nykyään se nähdään paremminkin romanttisena näytelmänä. Jotkut kriitikot pitävät sitä ”pulmanäytelmänä”, koska näytelmän kolme ensimmäistä näytöstä käsittelevät psykologista draamaa, mutta näytelmän kaksi viimeistä näytöstä ovat komediamaisia ja näytelmässä on onnellinen loppu. Näytelmä sisältää Shakespearen kuuluisimman näyttämöohjeen, joka liittyy Antigonuksen kuolemaan. Kohtauksessa karhu yllättää Antigonuksen, joka ohjeen mukaan ”poistuu näyttämöltä karhu kintereillään”.
Näytelmän lähteet

Näytelmän juoni on otettu Robert Greenen vuonna 1590 valmistuneesta maalaisidylliä kuvaavasta romanttisesta teoksesta Pandosto, ja Shakespearen juoneen tekemät muutokset ovat hyvin pieniä. Henkilöiden nimiin, paikkoihin ja juonen sivukäänteisiin Shakespeare teki pieniä muutoksia. Merkittävämpi muutos sen sijaan on Hermionen selviäminen. Pandostossa Hermionea vastaava henkilö kuolee jouduttuaan aviorikosepäilyjen kohteeksi. Tämä erottaa näytelmän Greenen teoksesta. Greene seuraa hellenistisen romantiikan eetosta, jossa kadonneeksi luullun prinssin tai prinsessan paluu palauttaa järjestyksen ja saa aikaan sulkeuman, joka palauttaa Sallimuksen kontrollin. Shakespeare sen sijaan korostaa ikääntyneiden Leontien ja Hermionen sovun solmimista.
On esitetty, että maalaisidyllin käyttö vuodelta 1590 näytelmän pohjana osoittaa Shakespearen halunneen palata uransa loppupuolella nuoruutensa dramaattisiin ympäristöihin.
Historioitsija Eric Ives uskoo näytelmän olevan parodia kuningatar Anna Boleynin kohtalosta. Boleyn mestattiin aviorikosepäilyistä miehensä Henrik VIII:n käskystä vuonna 1536. Näytelmän tapahtumissa on huomattavaa samankaltaisuutta kuningattaren kohtalon kanssa. Esimerkiksi Sir Henry Norreys mestattiin yhtenä Annan oletetuista rakastajista ja että tämä kieltäytyi tunnustamasta säästääkseen henkensä ja väitti kaikkien tietävän, että kuningatar oli syytön. Tämän teorian mukaan Perditasta tulee Annan ainoan tyttären kuningatar Elisabet I:n henkilöitymä.
Vuosi ja teksti

Tohtori Samuel A. Tennenbaumin mukaan tutkijat ovat kiistelleet yli puolen vuosisadan ajan siitä, oliko Talvinen tarina yksi Shakespearen ensimmäisiä vaiko viimeisiä näytelmiä. Charles Barrell esitti vuoden 1594, mutta useat kriitikot uskovat näytelmän olleen yksi Shakespearen myöhäisemmistä teoksista ja sen kirjoitetun mahdollisesti vuonna 1610 tai 1611.
Henkilöt

Lentes, Sisilian kuningas
Mamillius, tämän poika
Camillo, sisilialainen lordi
Aantigonus, sisilialainen lordi
Cleomenes, sisilialainen lordi
Dion, sisilialainen lordi
Muita sisilialaisia lordeja
sisilialaisia herrasmiehiä
tuomioistuimen virkailijoita
Polixenes, Böömin kuningas
Florizel, tämän poika
Archidamus, böömiläinen lordi
merenkulkija
gaoler
vanha paimen, otaksuttavasti Perditan isä
Clown, tämän poika
vanhan paimenen palvelija
Autoclycus, roisto
Isä aika
Hermione, Lenteosin kuningatar
Perdita, Leontesin ja Hermionen tytär
Paulina, Antigonuksen vaimo
Emilia, kuningattaren hovineito
muita hovineitoja
Mopsa, paimentyttö
Dorcas, paimentyttö
Juoni

Lyhyen esittelyn jälkeen näytelmä alkaa kahden lapsuudenystävän Sisilian kuninkaan Leontesin ja Böömin kuninkaan Polixeneksen tapaamisesta. Polixenes on vierailulla Sisiliassa ja nauttii vanhan ystävänsä kohtaamisesta. 9 kuukauden jälkeen Polixenes kuitenkin kaipaa takaisin valtakuntaansa hoitaakseen asioitaan ja nähdäkseen poikansa. Leontes yrittää epätoivoisesti saada Polixeneksen viipymään pidempään ja lähettää lopulta vaimonsa kuningatar Hermionen taivuttelemaan Polixenesta jäämään. Hermione suostuu ja saa Polixeneksen muuttamaan mielensä kolmella lyhyellä puheella. Leontes on hämmästynyt kuinka helposti Hermione onnistui. Yhtäkkiä Leontes tulee hulluksi ja epäilee raskaana olevan vaimonsa olleen suhteessa Polixeneksen kanssa ja että syntymätön lapsi on äpärä. Leontes määrää sisilialaisen lordin Camillon myrkyttämään Polixeneksen.
Camillo kuitenkin varoittaa Polixenesta ja he pakenevat yhdessä Böömiin. Leontes antaa pidättää Hermionen epäiltynä aviorikoksesta ja salaliitosta kuningasta vastaan. Hermione synnyttää tyttären vankilassa ja Leontes määrää Antigonuken, sisilialaisen hoviherran hävittämään lapsen. Hermionen oikeudenkäynnissä Delhpoin oraakkeli julistaa tämän syyttömäksi, mutta Leontes uhmaa oraakkelia ja saa välittömästi tiedon, jonka mukaan hänen nuori poikansa Mamillius on kuollut suruun. Hermione pyörtyy ja hänen luullaan kuolleen. Leontes valittaa huonoa harkintakykyään ja lupaa surra kuollutta vaimoaan ja poikansa päivittäin.
Leontes lähettää Antigonuksen hylkäämään Hermionen vastasyntyneen tyttären Böömin rannikolle. Hermione ilmestyy Antigonykselle unessa ja käskee antamaan lapselle nimeksi "Perdita" (latinan kielen kadonnutta tarkoittavan sanan mukaan). Antigonus säälii lasta, mutta hänet ajetaan pois karhun ajamana. Tapahtuma on yksi Shakespearen näytelmien kuuluisimmista kohtauksista. Ei ole tiedossa käyttikö Shakespeare kohtauksessa oikeaa karhua vai esittikö karhua näyttelijä. Paikalle sattuva paimen ja tämän poika pelastavat Perditan.
Isä aika ilmestyy ja ilmoittaa 16 vuoden kulumisesta. Leontes on viettänyt ajan surren vaimoaan ja lastaan. Böömissä Polixenes ja Camillo osallistuvat valepuvussa lampaankuohitsemisjuhlaan ja saavat tietää Polixeneksen pojan prinssi Florizelin suunnittelevan avioituvan kauniin paimentytön kanssa (Perdita, joka ei tiedä mitään kuninkaallisesta syntyperästään). Polixenes vastustaa avioliittoa, joten pari pakenee Camillon avustuksella Sisiliaan. Polixenes seuraa heitä. Lopulta Autolycus-nimisen roiston pienellä avustuksella Perditan salaisuus selviää ja hän pääsee yhteyteen isänsä kanssa. Kuninkaat sopivat riitansa ja molemmat hyväksyvät Florizelin ja Perditan avioliiton. Kaikki menevät katsomaan Hermionen hovineidon Paulinan, Antigonuksen lesken, pitämää Hermionea esittävää patsasta. Patsas herää henkiin ja kaikki henkilöt ovat näytelmän lopussa onnellisia (paitsi Mamillius ja Antigonus, jotka yhä ovat kuolleita).
Kirjallisuutta

Shakespeare, William: Talvinen tarina.  ((The winter’s tale.) Suomentanut Jyrki Vainonen. Esipuhe: Clas Zilliacus)  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32017-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hannu Marttila: Böömi meren rannalla[vanhentunut linkki]. Helsingin Sanomien blogit 13.11.2006.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:The Winter's Tale
Käännös suomeksi
Kaarel Robert Pusta

Kaarel Robert Pusta (1. maaliskuuta 1883 Narva – 4. toukokuuta 1964 Madrid) oli virolainen poliitikko ja diplomaatti.
Elämäkerta

Pusta syntyi Narvassa vuonna 1883 ja hänellä oli nuorena yhteyksiä radikaaliliikkeeseen. Vuonna 1903 hän joutui pidätetyksi tsaarin vastaisesta toiminnasta. Hänen sellitoverinsa oli Mihail Kalinin, josta tuli sittemmin merkittävä bolševikkijohtaja. Vuodesta 1904 Pusta asui ulkomailla Englannissa, Ranskassa ja Sveitsissä. Hän opiskeli Pariisissa ja Bernissä pitäen samalla yllä yhteyksiä radikaaliliikkeeseen Virossa esimerkiksi ottamalla osaa vasemmistolaisen Uudised-lehden toimintaan. Pusta palasi Viroon vuonna 1906 työskennellen ensin Virulane-lehdelle (1906–8) ja sittemmin Paevalehtelle (1910–14). Vuonna 1915 Pusta nostettiin Venäjän armeijaan, jossa hän toimi armeijan siviilihallinnossa.
Vuonna 1917 Pustasta tuli länsimaihin lähetetyn virolaisen diplomaattisen edustuston jäsen, jonka tarkoituksena oli saada tunnustus Viron itsenäisyydelle Ranskalta ja Yhdistyneeltä kuningaskunnalta. Muita lähetystön edustajia olivat Jaan Tõnisson, Ants Piip ja Eduard Virgo. Pusta toimi myös Viron ensimmäisenä Ranskan lähettiläänä ja Pusta saikin Ranskan tunnustamaan Viron itsenäisyyden vuonna 1922. Pusta säilytti virkansa vuoteen 1933 saakka, lukuun ottamatta lyhyttä kautta vuosina 1924 ja 1925, jolloin hän toimi Viron ulkoministerinä. Vuosina 1934-35 Pusta oli Viron Puolan lähettiläs ja vuodesta 1935 maan Tanskan ja Neuvostoliiton lähettiläs. Konstantin Pätsin vallankaappauksen jälkeen vuonna 1934 Viron vapaussotureiden liitto eli vapsit mainitsivat Pustan yhtenä mahdollisena heidän kaavailemansa uuden hallituksen jäsenistä. Pusta pidätettiin vuonna 1936, mutta koska ei voitu osoittaa hänen tienneen vapsien suunnitelmista hänet vapautettiin. Korvauksena Pustalle annettiin neuvonantajan virka Viron Pariisin lähetystöstä. Neuvostoliiton miehitettyä Viron vuonna 1940 Pusta jäi ulkomaille, jossa hän pyrki osoittamaan kansainväliselle yhteisölle Viron miehityksen olleen laiton. Pusta kuoli Madridissa vuonna 1964.
Pusta julkaisi elämänsä aikana useita teoksia. Hän oli Euroopan yhtenäisyyden kannattaja ja käsitteli aihetta vuonna 1931 julkaistussa teoksessa L’idee de l’union européenne devant les gouvernements et de la Société des Nations (1931). Hänen muita teoksiaan olivat Problèmes de la Baltique (1934), The Soviet Union and the Baltic States (1942) ja vähän ennen hänen kuolemaansa julkaistu Pustan muistelmat Saadiku päevik.
Pusulanjärvi (Somero)

| Pusulanjärvi |
| --- | --- |
 Pusulanjärveä nähtynä Someron kaupungin uimarannalta
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Somero
Koordinaatit:  60°38′30″N, 23°24′10″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Ryhtänkurkku
Järvinumero:  27.032.1.003 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  81,2 m
Rantaviiva:  9,1  km 
Pinta-ala:  0,62 km²
Suurin syvyys:  20 m
 fiPusulanjärvi 
Pusulanjärvi on Paimionjoen vesistöön kuuluva järvi Somerolla. Se on toiseksi suurin Paimionjoen yläjuoksun kallioperän murrokseen muodostuneen järviketjun pitkistä ja kapeista järvistä, joita katkonainen harjujakso reunustaa. Pusulanjärven yläpuolisia järviä järviketjussa, jonka kaikkien järvien korkeus merenpinnasta on noin 81,2 metriä, ovat Hirsjärvi, Kirkkojärvi, Saarentaanjärvi ja Rautelanjärvi, ja alapuolisia Åvikinjärvi ja Pitkäjärvi. Näitä alemmaksi jää vielä Hovirinnankosken alapuolinen Myllylammi.
Pinta-alaltaan Pusulanjärvi on noin 62 ha. Idässä sitä erottaa yläpuolisesta Rautelanjärvestä Rautelansalmi. Järven alapuolella, Ryhtänkurkun jälkeen Paimionjoki jatkuu Åvikinjärvelle asti pääosin jokimaisena.
Järven pohjoisrannalla sijaitsevat Someron Lahden ja Pusulan kylät ja etelärannalla Someron Ryhdän ja Kimalan kylät. Näistä Lahti ja Kimala ovat kartanokyliä, joiden alueella vastapäätä toisiaan järven länsipäässä sijaitsevat Lahden ja Kimalan kartanot. Lahden ja Pusulan kylien läpi järven pohjoisrannalla kulkee Hämeen Härkätie (yhdystie 2810), ja joen eteläpuolista tietä (osoitenimenä Kimalan rantatie) on arveltu Hämeen härkätien vaihtoehtoiseksi linjaukseksi.
Järven pohjoisrannalla, Pusulan kylässä, Hämeen Härkätien varrella on Someron kaupungin uimaranta.
Sami Tamminen (purjehtija)

Sami Tuomas Tamminen (s. 17. helmikuuta 1971 Espoo) on suomalainen, olympialaisissakin kilpaillut purjehtija.
Tamminen sijoittui olympialaisten Soling-luokassa Jali Mäkilän ja Erkki Heinosen kanssa 15:nneksi Sydneyssä 2000. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän sijoittui parhaimmillaan kuudenneksi vuonna 2000 ja kymmenenneksi vuonna 1998. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän oli viides vuonna 1999, kuudes vuonna 1998 ja yhdeksäs vuonna 1997.
Tamminen edusti seuratasolla Helsingfors Segelsällskapia. Hän voitti Suomen-mestaruuden H-veneiden luokassa vuonna 2000.
Tamminen voitti jääkiekkoilijana A-nuorten Suomen-mestaruuden Kiekko-Espoon joukkueessa vuonna 1989.
Puskurinilkka

| Puskurinilkka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläimet Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Kivinilkkakalat Zoarcoidei
Heimo::  Puskurinilkat Zaproridae  Jordan & Evermann, 1898
Suku::  Zaprora  Jordan, 1896
Laji::  silenus
Kaksiosainen nimi
 Zaprora silenus  Jordan, 1896 
Katso myös
   Puskurinilkka Wikispeciesissä   Puskurinilkka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puskurinilkka eli vanhemmalta nimeltään puskuriluikero (Zaprora silenus) on ahvenkaloihin kuuluva kalalaji, jota tavataan Tyynenmeren pohjoisosissa. Se on ainoa laji puskurinilkkojen heimossa (Zaproridae).
Koko ja ulkonäkö

Puskurinilkka kasvaa kooltaan tyypillisesti noin 40 cm:n mittaiseksi, mutta voi saavuttaa 88–100 cm:n pituuden. Ruumiinrakenteeltaan se on tukeva ja pitkulainen ja pää on suuri. Selkäevä on hyvin pitkä ja pyrstöevä on tasapäinen. Lajin rintaevät ovat suuret ja pyöreät, vatsaevät puuttuvat. Kalan suu on kookas ja hampaat pienikokoiset. Puskurinilkalla ei ole uimarakkoa. Väriltään puskurinilkka on harmaa, ruskea tai vihertävä ja ruumiissa on vaaleampia kuvioita. Nuoret kalat ovat oranssinruskeita.
Levinneisyys ja elintavat

Puskurinilkkaa tavataan Kaliforniaan kuuluvalta San Miguelin saarelta pohjoiseen Alaskaan, Beringinmerelle ja Aasiassa Venäjän rannikolta etelään Japaniin saakka. Aikuiset kalat elävät lähellä pohjaa aina 675 metrin syvyydessä. Nuoret kalat liikkuvat lähempänä pintaa yleensä meduusojen seuralaisina. Puskurinilkan ravintoa ovat meduusat, eräät muut selkärangattomat eläimet ja kalat.
Taide

Michelangelo, Daavid, 1501–04.
Tutkimus
Aatehistoria
Etnologia
Kulttuuriantropologia
Kulttuurihistoria
Kulttuurintutkimus
Keskeisiä käsitteitä
Kulttuuri
Populaarikulttuuri
Taide
Katso myös
Historia
Ihminen
Kieli
Yhteiskunta
Taide tarkoittaa yleisesti kaikkia niitä toimintoja ja tuotteita, joilla ihminen aistein havaittavin keinoin koettaa herättää toisissa itsessään kokemiaan tunnevaikutuksia. Usein sanalla viitataan erityisesti kuvataiteisiin.
Taide on yksi kulttuurin peruskäsitteistä. Se koostuu erilaisten elementtien tarkoituksellisen järjestelyn tuloksista ja prosesseista, joilla pyritään vaikuttamaan tunteisiin tai ajatteluun subjektiivisella tasolla. Taide on ilmaisun, viestinnän, kannanoton ja mielihyvän tuottamisen väline. Se, onko jokin teos taidetta, riippuu paljolti tarkastelijan omaksumasta taidekäsityksestä. Taidetta voi olla myös sellainen, joka aiheuttaa kokijassaan muitakin kuin esteettisyyden tunteita.
Taiteen luokitteluja ja piirteitä > Kaunotaiteet ja soveltavat taiteet

Kuvataiteet kuuluvat niin sanottujen vapaiden taiteiden tai kaunotaiteiden (ransk. beaux-arts, engl. fine arts) traditioon. Kaunotaiteiksi kutsutaan niitä taiteenlajeja, joilla pyritään puhtaasti esteettiseen lopputulokseen. Sana juontaa antiikin ajalta peräisin olevaan perinteiseen määritelmään, jonka mukaan kaunotaiteita ovat maalaustaide, kuvanveisto, arkkitehtuuri, runous ja musiikki. Kuvataiteessa on ollut erilaisia tyylisuuntauksia esihistorialliselta ajalta ja antiikin ajalta nykyaikaan saakka. Myös taidemusiikissa eli klassisessa musiikissa on ollut aikojen kuluessa monenlaisia tyylejä.
Kaunotaiteiden vastakohtana ovat niitä soveltavat eli soveltavat tai käyttötaiteet. Ne ovat käytännön tarkoituksia palvelevaa taidetta, esimerkiksi taideteollisuuden tuotteita ja mainosgrafiikkaa. Taideteollisuutta hyödynnetään esimerkiksi tekstiilien suunnittelussa. Julisteet ja kirjan piirretty kuvitus ovat tämän ajattelun mukaan käyttötaidetta. Rajanvedot ovat kuitenkin historiallisesti nopeasti muuttuvia.
Taiteen luokitteluja ja piirteitä > Luonnon jäljittely ja mimesis

Immanuel Kantin mukaan ihminen ei voi saada tietoa ympäristön todellisesta olemuksesta, vaan ympäröivä todellisuus ilmentyy havainnoissamme sellaisena, kuin aistimme ne hahmottavat. Estetiikka ei siis myöskään kerro mitään tarkasteltavasta esineestä itsestään, vaan tarkastelijan tunnepohjaisesta suhtautumisesta esineen mielikuvaan. Kantin toisen määritelmän mukaan taideteoksia voidaan verrata luonnon tuotoksiin: luonnossa kaikki on välttämätöntä seurausta luonnonlaeista, ja vaikka taideteokset syntyvät ikään kuin vapaudessa, noudattaa taiteilija niissäkin luonnon määräämiä sääntöjä, ja taide jäljittelee siten luontoa.
Taiteen teorian keskeinen käsite on mimesis, joka tarkoittaa luonnon tai todellisuuden jäljittelyä ja esittämistä taiteen keinoin. Taideteos voi äärimmillään olla tarkka jäljennös jo olemassa olevasta kohteesta tai jotain sellaista, mitä emme kykene edes hahmottamaan. Teoksen ei tarvitse olla kuitenkaan esine, vaan se voi olla vaikkapa teatteri-, musiikki- tai performanssiesitys ja sellaisenaan mahdoton toistaa.
Platon ajatteli, että taide vain jäljittelee jo olemassa olevia esineitä. Esimerkiksi tehdessään tuolia puuseppä jäljittelee tuolin ideaa, kun taas tuolia maalaava taidemaalari jäljittelee jäljitelmää, missä Platonin mukaan ei ole järkeä.
Taiteen luokitteluja ja piirteitä > Mediaominaisuudet

Taidetta voi lähestyä tarkastelemalla taideteosten välityskeinoja eli sen mediaominaisuuksia. Kuvataiteen kuva, musiikin ääni, tanssin liike, kirjallisuuden sana tai teatterin näyttämötulkinta saattavat kuitenkin rajoittaa tarkastelua, sillä varsinkin nykytaiteessa taide välittyy useiden keinojen avulla.
Taiteen luokitteluja ja piirteitä > Historia

Kaikilla taiteilla on historiansa, joissa tarkastellaan niiden kehitystä. Taiteen tekemiseen on vaikuttanut aina myös taiteen tutkimus. Taidesuuntaukset ovat historian eri aikoina vallinneita tyylejä. Taiteen vastaanottajan on hyvä tuntea niitä, sillä tunnetun mietelmän mukaan taide on velkaa toisille taideteoksille usein enemmän kuin todellisuudelle.
Taiteen luokitteluja ja piirteitä > Tehtävä

Dosentti Kalle Puolakan mukaan taiteella ei ole tehtävää. Yhteiskunnallisesti kantaa ottava taideteos voi olla vastuuton, se voi saada omaksumaan väärin ymmärretyn näkökulman yhteiskunnalliseen kysymykseen ja sellaisia näkökulmia voi saada paremmin harkittuina ja perusteltuina journalismista ja tieteestä kuin taiteesta. Aihetta vailla oleva taideteos voi puolestaan olla hyvin tarpeellinen. Teoksia tulee arvioida yksilöinä.
Taideteoksella ei tarvitse myöskään olla käytännön tehtävää. Silti myös käytännölliset asiat voivat olla taidetta. Teos voi olla esimerkiksi samanaikaisesti sekä esteettisen mielihyvän, että kaupankäynnin kohde. Typografialla on tarkasti määritelty tehtävä, edistää luettavuutta. Yleisesti sanottuna taiteen tekemisen tarve johtuu itseilmaisun tarpeesta.
Taiteen luokitteluja ja piirteitä > Esittävät ja ei-esittävät

Taiteet voidaan jakaa esittäviin ja ei-esittäviin. Esittävät taiteet, kuten teatteri, elokuva, tanssi tai musiikki esitetään ajallisessa jatkumossa ja esitys suunnitellaan siten, että yleisön oletetaan seuraavan esitystä alusta loppuun. Esittävät taiteet perustuvat esityksiin, joilla on tavallisesti selkeä alku, keskikohta ja loppu.
Arkkitehtuuri, maalaustaide, grafiikka, kuvanveisto, muotoilu tai kirjallisuuden eri lajit eivät perustu aikaan sidottuihin esityksiin, vaan katsoja tai lukija valitsee ja päättää itse katselutilanteen pituuden tai lukemisajankohdan. Tämän takia niitä kutsutaan ei-esittäviksi taiteiksi.
Esittäviä ja ei-esittäviä taiteenaloja voidaan myös yhdistää esimerkiksi performanssissa tai videotaiteessa.