stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suonenjoen valuma-alue
Yleistä > Patoja, sulkuja ja vesivoimalaitoksia

Vuoden 1980 Vesihallituksen koski-inventoinnin mukaan valuma-alueella ei esiinny merkittäviä koskia tai virtapaikkoja, joten vesivoimalaitoksiakaan ei taida olla. Ainoat padot liittyvät Paasvedellä olevaan 350 metriä pitkään Kuivataipaleen museokanavaan, jossa kanavan korkeusero on 0,9 metriä. Kanavan Kuvansin puoleisessa päässä on kaksi sulkuporttia.
Vesistöalueen rakenne

Alla olevassa taulukossa on lueteltu suurimpia Suonenjoen valuma-alueen pääuomaan laskevia jokia, ojia ja puroja. Ne on järjestetty niin, että lähellä Suonenjokea oleva uomat ovat alussa ja kauempana olevat ovat lopussa.
Vesistöalueen rakenne > Pääreitin sivu-uomia

Matkaa Kymijoen suistoon merelle voidaan laskea matkasta Kymijoen lyhintä reittiä pitkin Päijänteen Kalkkistenkoskelle 184 kilometriä, sieltä Päijännettä pitkin Vaajanvirralle 116 kilometriä, ja sieltä Saraaveden Tarvaalankoskelle 28 kilometriä. Kun jatketaan ylävirtaan päin Konnevedelle, tulee näistä matkaa noin 377 kilometriä, ja sitten kun jatketaan Konneveden, Hankaveden ja Koskeloveden kautta Iisvedelle aivan Suonenjoen suulle, tulee kokonaismatkaksi 437 kilometriä. Sarakkeessa ”etäisyys Iisveteen” olevat luvut esittävät pääuoman kohtaa kilometreinä Iisveden rannasta mitattuna. ”Joen pituus” tarkoittaa sivu-uoman pääuoman kokonaispituutta. Virtaamalla tarkoitetaan sivu-uoman keskivirtaamaa (MQ). Taulukon lähteet on esitetty taulukon alla, ja niitä on tarkennettu rivin oikeassa sarakkeessa tietokohtaisesti. Lihavoitu puro Tuomiojärvestä kuuluu pääuomaan, jota ei tässä eritellä.
| lasku-uoman nimi     | pääuoman kohta     | etäisyys Iisveteen (km) | joen pituus (km)   | virtaama (MQ) (m³/s)   | valuma- alue (km²)   | lähteet       |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Suonenjoki laskee Iisveteen, joka on osa Rautalammin reitin pääuomaa. Siitä on matkaa merelle 437 km.
| Tyylinpuro | Suonenjoki | 5 |  |  | 7 | 3,3,4,–,–,4 |  |
| Myllypuro | Suontienselkä | 8 |  |  | 5 | 3,3,4,–,–,4 |  |
| oja Lylyjärvestä | Suontienselkä | 10 | 10 |  | 19 | 3,3,4,6,–,4 |  |
| Lylypuro | Suontienselkä | 13 |  |  |  | 3,3,4,–,–,– |  |
| oja Tenhanlahteen | Suontienselkä | 16 |  |  | 3 | 3,3,4,–,–,4 |  |
| Vehkapuro | Suontienselkä | 13 |  |  |  | 3,3,4,–,–,– |  |
| Jauhopuro | Suontienselkä | 14 | 9 |  | 9 | 3,3,4,6,–,2 |  |
| Laukanpuro | Suontienselkä | 17 |  |  | 3 | 3,3,4,–,–,4 |  |
| Rajaoja | Suontienselkä | 22 |  |  |  | 3,3,4,–,–,– |  |
| Työränpuro | Eteläselkä | 25 |  |  |  | 3,3,4,–,–,– |  |
| puro Tuomiojärvestä | Lahnavesi | 28 | 10 |  | 34 | 3,3,4,6,–,2 |  |
| salmi Isosta Uuhijärvestä | Heinävesi | 31 |  |  | 5 | 3,3,4,–,–,4 |  |
| Mikanpuro | Mikanlahti | 36 |  |  | 3 | 3,3,4,–,–,4 |  |
| Ukonpuro | Suurjärvi | 38 |  |  | 5 | 3,3,4,–,–,4 |  |
| Kansanjoki | Suurijärvi | 41 | 5 |  | 14 | 3,3,4,6,–,4 |  |
| oja Hiukkasesta | Eteläselkä | 23 | 8 |  | 27 | 3,3,4,6,–,2 |  |
| Maijootjoki | Puruvesi | 31 | 7 |  | 8 | 3,3,4,3,–,1+2 |  |
| Kivipuro | Puruvesi | 31 | 7 |  | 14 | 3,3,4,6,–,4 |  |
Valuma-alueen latvat laskevat Suontienselkä–Paasveden Lahnaveteen Tuomiojärven kautta. Latva-alueen Katajapuron sivu-uomia ei ole Karttapaikassa nimetty, joten niitä ei esitellä tässä.
Lähteet: 1 = tieto luettu joen omasta artikkelista, 2 = Ekholm, Matti: Suomen vesistöalueet , 3 = Karttapaikka-verkkopalvelu , 4 = Paikkatietoikkuna-verkkopalvelu , 6 =mittaamiseen käytetty Paikkatietoikkunaa ja Karttapaikkaa yhdessä
Vesistöalueen rakenne > Virtavesiä

Valuma-alueen pienestä pinta-alasta ja lyhyistä virtavesistä johtuen vesistöalueen suurien jokien uomaverkosto on vähälukuinen. Pääuoman taulukon sivu-uomien lisäksi voidaan mainita seuraavia sivu-uomia. Hiukkasen valuma-alueella Hiukkasen ja Vääränjärven välissä virtaa Vääräjoki. Matkusjärvestä laskee Väärään lyhyt Matkusjoki. Itäpuolisella Maijootjoen–Kivilammen valuma-alueen laskujoki on Maijootinjoki, joka alkaa Maijootlammesta ja laskee Puruveden Maijootlahteen. Jokeen yhtyy kaakosta tuleva Säyneisen laskupuro, jonka latva-alueilla on pitkä ja luontaisen oloinen, mutta ilman karttanimeä virtaava, puro. Säyneisen päälasku-uoma lienee Kivipuro, joka laskee Ylä-Kivilampeen. Säyneinen on tämän vuoksi bifurkaatiojärvi.
Vesistöalueen rakenne > Järviä

Suonenjoen valuma-alueella sijaitsee lähes 80 vähintään hehtaarin kokoista järveä tai lampea, joista kuusi on yli 100 hehtaarin kokoisia järviä. Suonenjoessakin on alempi Kimpanlampi (11 ha). Joki saa alkunsa ylemmästä Kimpanlammesta (6 ha), joka luetaan Suontienselän vesistöalueeseen, joka muodostuu Suontienselän ja Paasveden (5 780 ha) järvialueen lähialueesta. Järven laskee suoraan tai lyhyen laskuojan välityksellä lähes 40 järveä tai lampea. Suonenjoen keskustan alueella sijaitsee pieniä kirkasvetisiä suppalampia: Valkeinen (10 ha), Kaatro (6 ha), Pikku-Kaatro (1 ha), Kokkolampi (2 ha), Poskilampi (6 ha), Kolmisoppi (7 ha) ja Saininlampi (11 ha). Kauempana löytyy viellä esimerkiksi Iso-Musta (20 ha), Lylyjärvi (98 ha), Iso Uuhijärvi (50 ha), Säynäinen (19 ha), Mikanlampi (19 ha) ja Tuomiojärvi (202 ha). Maijootjoki laskee eteläosien järvenosaan Puruveteen. Joen valuma-alueella on lähes 20 järveä, joista on mainittava Maijootlampi (9 ha), Kalajärvi (25 ha), Säyneinen (17 ha), Särki-Kaita (11 ha) ja Iso-Kontio (48 ha). Suontienselän Eteläselän etelärantaan laskee Huikkasen (153 ha) lasku-uoma. Tämän valuma-alueella on yli 15 järveä, joita ovat esimerkiksi Iso Kuorejärvi (13 ha), Matkus (10 ha), Soidinlampi (12 ha), Vääränjärvi (71 ha) ja Niininen (128 ha). Aivan Suonenjoen lähellä sijaitsee Jauhojärvi (46 ha), jonka lasku-uoma Jauhojoki laskee Suontienselän länsirantaan.
Huomioita

1 2  Valuma-alueen pääuoma on mitattu Paikkatietoikkunassa, jossa on käytettävissä vesistöviranomaisten määrittämiä joenuomien pituuksia. Niihin lisätään järvenselkien suoria mittoja, joten pääuoman pituus on oikea lukuarvo noin kilometrin tarkkuudella.
↑  Kymijoen vesistön pääuoman pituudelle ei ole kirjallisuuslähteitä. Sen määrittäminen kartasta mittaamalla on hankalaa, jos jokien mutkittelu on voimakasta. Suuri osa pääuomasta on laajoja järvenselkiä, jossa matkan mittaaminen on helppoa. Mittaamisen vaiheet on selostettu artikkelissa Kymijoen vesistö kappaleessa Pääuoman kulun ja pituuden määritys. Matkan pituus mereltä Nokisenkoskelle on kartasta mittaamalla 430 kilometriä ja Iisvettä myöten Suonenjoen joensuuhun 7 km lisää. Saatu arvo on minimiarvo ja kun vesistöviranomaisten arvio julkaistaan, tämä määrittely voidaan poistaa!
Skyttä

Skyttä on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Jenni Skyttä-Forssell (s. 1981), kirjailija ja runoilija
Juhana Skyttä (s. 1970), eversti, Panssariprikaatin komentaja
Kyösti Skyttä (1925–1982), toimittaja ja kirjailija
Laura Skyttä (s. 1985), kestävyysjuoksija
Lauri Skyttä (1922–1973), Mannerheim-ristin ritari
Markus Skyttä (s. 1995), pikajuoksija
Naatan Skyttä (s. 2002), jalkapalloilija
Mika Skyttä (s. 1973), jääkiekkoilija
Pietari Skyttä (s. 1976), keihäänheittäjä ja geologi
Saara Skyttä (s. 1987), kestävyysjuoksija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Kruonis

| Kruonis |
| --- | --- |
 Kruonisin kirkko.
 vaakuna
 Kruonis
 Koordinaatit: 54°45′29″N, 24°14′38″E 
Valtio:   Liettua
Lääni:  Kaunas
Kunnallispiiri:  Kaišiadorysin kunnallispiiri
Väkiluku (2001):  726 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kruonis on kauppalaselvennä keskisessä Liettuassa, Kaišiadorysin kunnallispiirissa, Kaunasin läänissä. Vuonna 2001 kauppalassa asui 726 asukasta. Kruonisista 3 km pohjoiseen sijaitsee Baltian maiden ainoa pumppuvoimalaitos, Kruonisin pumppuvoimalaitos.
Kuvia

Kruonis (Crono) 1500-luvun kartalla.
Kruonisin pumppuvoimalaitos.
Paalukaktukset

| Paalukaktukset |
| --- | --- |
 Neobuxbaumia euphorbioides
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Pachycereeae
Suku::  Paalukaktukset Neobuxbaumia  Backeb. (1938)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paalukaktukset (Neobuxbaumia) on yhdeksänlajinen kaktuskasvisuku. Sen lähimpiä sukulaisia ovat jättikaktukset (Carnegiea). Suvun tieteellinen nimi on annettu Franz Buxbaumin kunniaksi, mutta siihen lisättiin uutta tarkoittava etuliite, sillä Buxbaumia-nimi oli jo annettu eräälle sammalsuvulle. Lajit muodostavat näyttäviä metsiköitä Etelä-Meksikossa ja kukkivat yöaikaan.
Tuntomerkit

Paalukaktukset ovat kookkaita, puumaisia, haaraisia tai haarattomia, jopa 15 metriä korkeita. Runko voi olla läpimitaltaan 30 cm. Varret ovat tukevia, liereitä, harmaanvihreitä ja runsas- ja matalauurteisia. Areolit sijaitsevat lähekkäin. Piikit ovat jäykkiä tai taipuisia, samanlaisia kaikissa areoleissa tai runsaampia kukkien alueella, joka ei poikkea ulkomuodoltaan muusta versosta. Kukat ovat pieniä, lieriömäisiä tai kellomaisia, valkoisia tai vaaleanpunaisia. Pohjuksessa on melko suuria kyhmyjä (podarioita) ja pieniä, meheviä suomuja. Hedelmä on munamainen, piikkinen ja avautuu pitkittäisraoin. Malto on valkeaa ja kuiva. Kehälehdet ovat jäljellä vielä hedelmävaiheessa. Siemenet ovat tumman tai vaalean ruskeita ja kiiltäviä.
Levinneisyys

Suvun lajit kasvavat Meksikossa, sen itä- ja eteläosissa.
Lajit

Paalukaktuslajeja on yhdeksän (myös ne osavaltiot mainittu, joissa kukin laji kasvaa luonnonvaraisena).
Neobuxbaumia euphorbioides. Tamaulipas, San Luis Potosí, Veracruz.
Neobuxbaumia laui. Oaxaca.
Neobuxbaumia macrocephala. Puebla.
Neobuxbaumia mezcalaensis. Puebla, Oaxaca, Morelos, Jalisco, Colima, Michoacán, Guerrero.
Neobuxbaumia multiareolata. Guerrero.
hidalgonpaalukaktus (Neobuxbaumia polylopha). Hidalgo, Queretaro, Guanajuato, San Luis Potosí.
Neobuxbaumia scoparia. Veracruz, Oaxaca.
Neobuxbaumia squamulosa. Colima, Guerrero, Michoacán.
Neobuxbaumia tetetzo. Puebla, Oaxaca.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Paalukaktukset – Neobuxbaumia
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q136912  Wikispecies: Neobuxbaumia  BioLib: 400674  CoL: 5YVQ  EoL: 5193086  EPPO: 1NEBG  FNA: 121899  GBIF: 7284725  GRIN: 15516  iNaturalist: 272661  IPNI: 295349-2  IRMNG: 1258354  ITIS: 907009  NCBI: 171975  Open Tree of Life: 322818  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:295349-2  Tropicos: 40026461  WFO: wfo-4000025632
Amos Oz

| Amos Oz |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. toukokuuta 1939 Jerusalem
Kuollut: 28. joulukuuta 2018 (79 vuotta)
Kansalaisuus:  israelilainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: heprea
Tuotannon kieli: heprea
Aiheesta muualla
www.amos-oz.net
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Amos Oz (alk. Amos Klausner, 4. toukokuuta 1939 Jerusalem – 28. joulukuuta 2018) oli israelilainen kirjailija ja Ben-Gurionin yliopiston kirjallisuuden professori. Hän kannatti hyvin voimakkaasti kahden valtion mallia eli Palestiinan valtion luomista.
Elämäkerta

Ozin vanhemmat olivat itäeuroopanjuutalaisia siirtolaisia. Poliittisesti perheen tausta oli oikeistolais-sionistinen ja maallistunut. Ozin äiti teki itsemurhan pojan ollessa 12-vuotias, ja traaginen käännekohta muutti koko hänen elämänsä tavalla, jota hän on kuvannut teoksessaan Tarina rakkaudesta ja pimeydestä. Oz halusi paeta lapsuutensa maisemista, liittyi työväenpuolueen sionistiseen nuorisoliikkeeseen.lähde? Hän muutti 14-vuotiaana yksin Hulda-nimiseen kibbutsiin. Tällöin hän otti sukunimekseen Oz, joka heprean kielellä merkitsee ’voimaa’ ja ’rohkeutta’.
Suoritettuaan asevelvollisuutensa hän aloitti Jerusalemin heprealaisessa yliopistossa hepreankielisen kirjallisuuden opinnot. Hän solmi avioliiton kibbutsin kirjastonhoitajan tyttären Nilin kanssa, jota hän kutsuu parhaaksi lukijakseen, ja heillä on kolme lasta.
Oz aloitti kirjallisen uransa 1960-luvun alussa. Hänen ensimmäinen teoksensa oli novellikokoelma, joka julkaistiin vuonna 1965. Seuraavana vuonna ilmestyi ensimmäinen romaani, Ehkä jossain muualla. Ozin pääteoksena pidetään romaania Mieheni Mikael, joka julkaistiin vuonna 1968. Vuonna 2007 julkaistu Tarina rakkaudesta ja pimeydestä on vahvasti omaelämäkerrallinen. Ozin viimeiseksi romaaniksi jäi Juudas, joka oli ehdolla Kansainväliseen Booker-palkintoon.
Oz kuului Israelin vaikutusvaltaisimpiin ja arvostetuimpiin intellektuelleihin. Hän oli rauhan kannattaja ja edustaa mielipiteiltään sosialidemokraattisen puolueen vasenta laitaa. Hän otti usein lehtien sivuilla tai julkisissa esiintymisissään kantaa poliittisiin kysymyksiin.lähde?
Tuotanto

Oz pyrki romaaneissaan kuvaamaan henkilöitään psykologisen realistisesti, hiukan ironiseen sävyyn. Hänen kielenkäyttönsä on pelkistettyä. Romaanien taustalla on useimmiten juutalaisten ja Israelin valtion myrskyisä historia, mutta pääpaino on aina yksityisissä ihmiskohtaloissa, ihmisten yleismaailmallisten heikkouksien ja intohimojen kuvauksessa, mikä selittää Ozin kirjojen maailmanlaajuisen suosion. Romaaneista tunnetuin on nuoruudenteos Mieheni Mikael, joka kertoo nuoren naisen avioliitosta 1950-luvun Jerusalemissa. Kirjan kautta lukija oppii tuntemaan Jerusalemin erikoisen tunnelman, sen kujat ja kaupunginosat, ja samalla hän pääsee tunkeutumaan Ozin tarkan psykologisen kerronnan kautta päähenkilö Hannan mielen syvyyksiin. Romaani on käännetty kolmellekymmenelle kielelle ja liitetty muun muassa 1900-luvun merkittävimpien teosten luetteloon, jonka on laatinut maineikas saksalainen kustannusyhtiö Bertelsmann.
Teoksessaan Tarina rakkaudesta ja pimeydestä Oz omistaa kuuden sivun mittaisen luvun kahdelle suomalaiselle lähetyssaarnaajalle. Oz kuvaa, miten nämä pelottomasti uhrautuvat suomalaiset naiset, Aili Havas ja Rauha Moisio, auttoivat hänen kaupunginosansa asukkaita vuonna 1948 Israelin itsenäisyyssodan aikana. He jakoivat piiritetyssä Jerusalemissa ruokaa, lääkkeitä ja vaatteita. Vedenjakelupäivinä he jonottivat vettä naapurien puolesta ja rohkaisivat näitä Raamatun sanalla. Oz, joka oli tällöin yhdeksänvuotias, kuvaa liikuttavasti tätä lapsuuden kokemustaan ja kertoo myös tapaamisestaan Havaksen ja Moision kanssa vieraillessaan Suomessa kymmeniä vuosia myöhemmin.lähde?
Suomennetut teokset

Ehkä jossain muualla (Makom ahher, 1966), suom. Kai Kaila. Tammi, 1980, ISBN 951-30-2804-6 romaani kibbutsista, esikoisromaani (suomennettu englanninkielisestä käännöksestä Elsewhere, perhaps.)
Mieheni Mikael (Mikha’el shelli, 1968), suom. Marja Alopaeus, Tammi, 1978, ISBN 951-30-4568-4 romaani (suomennettu englanninkielisestä käännöksestä (suomennettu englanninkielisestä käännöksestä My Michael) (Keltainen kirjasto 143)
Pahanneuvon vuori (Har ha-’etsah ha-ra ’ah, 1976), suom. Pirkko Talvio-Jaatinen. Tammi, 1981, ISBN 951-30-5173-0 novelleja brittiläisen mandaatin aikaisesta Palestiinasta (suomennettu englanninkielisestä käännöksestä The Hill of the Evil Councel) (Keltainen kirjasto 168)
Maailmassa kaikki muuttuu (Sumchi, 1978), suom. Hannu Väisänen. Karisto, 1983 ISBN 951-23-1987-X lastenkirja (suomennettu englanninkielisestä käännöksestä)
Israelin maassa (alkuteos 1982), suom. Dan Steinbock. Tammi, 1983, esseekokoelma ISBN 951-30-5919-7 (suomennettu englanninkielisestä käännöksestä Here and there in the land of Israel)
Kuolemaan asti (Ad mavet, 1971), suom. Ilkka Malinen. Tammi, 1987 ISBN 951-30-5172-2 (suomennettu englanninkielisestä käännöksestä Unto death) (Keltainen kirjasto)
Täydellinen rauha.  ((Menuhah nekhonah, 1982.) Suom. Pirkko Talvio-Jaatinen)  Tammi, 1988.  ISBN 951-30-6547-2 . Suomennos englanninkielisestä laitoksesta (Keltainen kirjasto 223)
Musta laatikko (Qufsä šehôrä, 1987), suom. Pirkko Talvio-Jaatinen. Tammi, 1990, ISBN 951-30-8950-9 kirjeromaani (suomennettu englanninkielisestä käännöksestä) (Keltainen kirjasto 239)
Naisen ikävä (Lada’at isha, 1989), Kristiina Lampola. Tammi, 1993 ISBN 951-30-9885-0 (Keltainen kirjasto 265)
Pantteri kellarissa (Panter ba-martef, 1995), suom. Kristiina Lampola. Tammi, 2000, ISBN 951-31-1168-7 romaani, lapsuuskuvaus 1940-luvun Jerusalemista
Meri on sama (Oto ha-yam, 1998), suom. Kristiina Lampola ja Mikko Rimminen, Tammi, 2003 ISBN 951-31-2283-2 suorasanaiseen runomuotoon kirjoitettu romaani
Tarina rakkaudesta ja pimeydestä (Sippur al ahava ve-hosekh, 2002), suom. Kristiina Lampola ja Pirkko Talvio-Jaatinen. Tammi, 2007, ISBN 978-951-31-3803-5 omaelämäkerrallinen teos (Keltainen kirjasto 384)
Älä kysy yöltä (Al tagidi lailah). suom. Pirkko Talvio-Jaatinen. Tammi, 2010. ISBN 978-951-31-5272-7 romaani (suomennettu englanninkielisestä käännöksestä  Don't call it night) (Keltainen kirjasto 410)
Fima (Fima), suomentanut Pirkko Talvio-Jaatinen. Tammi, 2012. ISBN 978-951-31-6743-1. (suomennettu englanninkielisestä laitoksesta) (Keltainen kirjasto 431)
Juudas (Ha-besora al-pi Jehuda), suomentanut Minna Tuovinen. Tammi, 2018 ISBN 978-951-31-8461-2 (Keltainen kirjasto 487)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Amos Ozin sivusto; muun muassa teokset ja käännökset (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Nili Oz ja Amos Oz New Yorkissa syyskuussa 2008.
Paasikiven–Kekkosentie

Paasikiven–Kekkosentietä Tampereen keskustassa vuonna 2002. Kuvassa näkyvä tieosuus on 2010-luvulla siirretty kulkemaan Rantatunnelin kautta.
Paasikiven–Kekkosentie eli Rantaväylä on Tampereella sijaitseva vilkas autoliikenteen väylä, joka toimii seudullisena läpikulkutienä sekä merkittävänä sisäänajoreittinä kaupungin keskustaan. Se on Suomen valtion omistama nelikaistainen maantie ja osa valtatietä 12. Paasikiven–Kekkosentie sijoittuu Nokian moottoritien ja Teiskontien liittymän väliin.
Tien historia

Alkuperäinen Paasikiven–Kekkosentie oli seitsemän kilometriä pitkä, ja se rakennettiin useassa vaiheessa. Ensimmäinen osa valmistui Näsijärven etelärannalle ja Tampereen ydinkeskustan pohjoispuolelle 1970-luvun puolivälissä. Viimeinen osa Petsamon kohdalla avattiin liikenteelle vuonna 1989. Suunnitteluvaiheessa väylästä käytettiin nimeä Kehätie, mutta myöhemmin läntinen osa sai kaupungin asemakaavassa nimen Paasikiventie ja itäinen osa nimen Kekkosentie. Paasikiventie vaihtui Kekkosentieksi Tammerkosken rannassa Näsinsillan itäpäässä.
Paasikiventie ja Kekkosentie olivat alun perin kaupungin hallinnoimia ja hoitamia katuja, mutta 1990-luvun puolivälissä ne muutettiin valtion ylläpitämiksi yleisiksi teiksi. Mustanlahden ja Naistenlahden välistä tieosuutta levennettiin vuonna 1997.
Vuonna 2016 valmistunut pari kilometriä pitkä Rantatunneli muutti väylän linjausta niin, että Paasikiventie sijaitsee nykyään tunnelin länsipuolella (Santalahdesta länteen) ja Kekkosentie tunnelin itäpuolella (Naistenlahdesta itään). Tunneliosuus ei ole Paasikiven- eikä Kekkosentietä, vaan maanalaisen tien nimi on Rantatunneli. Tunnelin myötä Santalahden ja Naistenlahden välinen maanpäällinen tieosuus jäi pois valtatie 12:n käytöstä, ja se sai tässä yhteydessä uudet nimet Paasikivenkatu ja Kekkosenkatu sekä niiden välissä Tampellassa kulkevalla osuudella Ranta-Tampellan katu. Katu-pääte kertoo siitä, että tien hoitovastuu kuuluu Tampereen kaupungille.
Nimen tausta

Paasikiventien nimi viittaa presidentti Juho Kusti Paasikiveen, joka asui varhaislapsuudessaan Tampereella. Kun kadunnimi 1970-luvun alussa merkittiin asemakaavaan, Paasikiven syntymästä oli tullut kuluneeksi sata vuotta. Vuonna 1977 asemakaavaan otetulla nimellä Kekkosentie on puolestaan haluttu kunnioittaa presidentti Urho Kekkosta, jolla oli Tampere-yhteyksiä liikemies Kalle Kaiharin kautta.
Paasikiven–Kekkosentien valmistumisaikaan Suomen ulkopolitiikassa vallitsi niin sanottu Paasikiven–Kekkosen linja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paasikiven–Kekkosentie Wikimedia Commonsissa
Rantatunnelin suuaukko Kekkosentien puolella.
Käytöstä poistetut ajoradat nykyisellä Paasikivenkadulla marraskuussa 2016. Vasemmalla Näsinpuisto.
Ritari (täsmennyssivu)

Ritari tai ritarit voi viitata seuraaviin:
ritari, keskiaikainen raskasaseinen ratsuväkisotilas
ritari, joissakin maissa aatelisarvo, joka myönnetään ritarikunnan jäsenelle
ritarit (Papilio), ritariperhossuku
Ritarit, Aristofaneen komedia
ritari, Tarot-pakan pienen arkanan kortteja.
Kadonneen aarteen metsästäjät

| Kadonneen aarteen metsästäjät> Raiders of the Lost Ark |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Steven Spielberg
Käsikirjoittaja:  Lawrence Kasdan
Tarina:   George Lucas  Philip Kaufman 
Tuottaja:   George Lucas  Howard G. Kazanjian  Frank Marshall  Robert Watts 
Säveltäjä:  John Williams
Kuvaaja:  Douglas Slocombe
Leikkaaja:  Michael Kahn
Tuotantosuunnittelija:  Norman Reynolds
Pääosat:   Harrison Ford  Karen Allen  Paul Freeman  Ronald Lacey  John Rhys-Davies 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Lucasfilm Ltd.
Levittäjä:  Paramount Pictures
Ensi-ilta:   1981-6-1212. kesäkuuta 1981 (Yhdysvallat)  1981-12-1818. joulukuuta 1981 (Suomi)  
Kesto:  115 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  20 miljoonaa $
Tuotto:  384 140 454 $
Seuraaja:  Indiana Jones ja tuomion temppeli
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kadonneen aarteen metsästäjät (tunnetaan myös nimellä Indiana Jones ja kadonneen aarteen metsästäjät, engl. Raiders of the Lost Ark tai Indiana Jones and the Raiders of the Lost Ark) on vuonna 1981 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen seikkailuelokuva, jonka on ohjannut Steven Spielberg ja tuottanut George Lucas. Se on Indiana Jones -elokuvasarjan ensimmäinen osa. Elokuvasta tuli nopeasti valtavan suosittu, ja se voitti vuoden 1982 Oscar-gaalassa neljä palkintoa.
Harrison Ford esittää seikkailija-arkeologi Indiana Jonesia, joka palkataan etsimään liitonarkkia. Vastassaan hänellä ovat natsit, jotka uskovat armeijansa olevan voittamaton arkin kanssa. Indianan naisystävää Marion Ravenwoodia esittää Karen Allen, hänen kilpailijaansa René Belloqia Paul Freeman ja apuriaan Sallahia John Rhys-Davies.