Black metal
Aatemaailma > Nuorisokapina

»Black metalin toisen aallon kauneus on siinä, että se sikisi syvästä, pimeästä ja musertavan tavanomaisesta tunteesta. Se on nuorukaisten ääni, kaipuuta yksinkertaiseen maailmaan, jossa he voivat olla tahrattomia ja äärimmäisiä ja voimakkaita – ja valitusvirsi sille, etteivät he koskaan voi todella saavuttaa haluamaansa. Toinen aalto koostui lähinnä yksinäisistä nuorista pojista, jotka olivat täysin kyvyttömiä ilmaisemaan tunteitaan. Yhdessä nämä kaksi asiaa johtivat kaikkeen siihen teatteriin ja väkivaltaan. Tuhatvuotisen kirkon polttaminen oli näiden hevarien tapa osoittaa, että he todella pystyivät muuttamaan maailmaa.» 
(Chris Krovatin, Kerrang!)
Ilkka Salmenpohjan (2000) mukaan black metal oli ”rockin viimeinen kapina”. Rock-musiikki ja varsinkin 1970-luvulla syntynyt heavy metal yhdistyi konservatiivien mielikuvissa saatananpalvontaan. Saatanaa palvovien noitien ja kultistien salaliitoista on kerrottu tarinoita vuosisatojen ajan. Tällaista uskontoa tuskin on koskaan ollut olemassa, vaikka yksittäiset ihmiset ovatkin jäljitelleet kertomuksia ja yrittäneet siten tehdä myytistä totta. Tähän perinteeseen Salmenpohja näkee myös black metalin liittyvän. Se hyödynsi estottomasti 1980-luvun moraalipaniikkia, joka väitti saatananpalvojien soluttautuneen kaikkialle yhteiskuntaan. Kristinuskon dualistisesta maailmankuvasta black metal omaksui pelkän pahuuden. Niinpä black metal vastasi täydellisesti julkisuuteen levinneitä stereotyyppejä. Rockin kapinallisimmat ainekset yhdistyivät kauhuelokuvien kuvastoon ja ulkomusiikillisiin tekoihin. Lopputuloksena oli äärimmäinen toiseus, ”outo sekoitus narsismia ja nihilismiä”.
Salmenpohjan mukaan black metalin vetovoima perustuu sen fantastisuuteen, salaperäisyyteen ja vierauteen: ”16-vuotias itseään ’satanistiksi’ kutsuva nuori voi todella tuntea astuneensa vanhempiensa kulttuurin ulkopuolelle, vaikka isä ja äiti olisivat olleet kuinka radikaaleja”. Provokaatiot ja rikokset Salmenpohja tulkitsee symbolisiksi teoiksi, joiden avulla black metalista innostunut nuorisoporukka ”näyttelee ja peilaa yliluonnollista folklorea”. Usein motiivina on tosin pelkkä rikoksista kumpuava ”jännittävä draama” ilman merkittävää yliluonnollista ulottuvuutta. Dayal Pattersonin (2013) mukaan ”niille, jotka tempautuivat kaiken tämän pyörteisiin, rajat arkitodellisuuden, taiteen, ideologian ja black metalin mahtipontisen melodraaman välillä hämärtyivät keitokseksi, jonka täytyi olla melkoisen huumaava.” Salmenpohja huomauttaa, että iän karttuessa monet black metal -muusikot luopuivat saatanallisista aiheista ja alkoivat niiden sijasta käsitellä esimerkiksi pakanajumalia.
Moni toisen aallon black metal -muusikko on muistellut lapsuutensa Norjaa ja sen kristillistä konsensuskulttuuria tukahduttavan tylsänä kasvuympäristönä. Bård Eithunin mukaan black metalin arvomaailma ja toimintatavat perustuivat vihaan ja turhautumiseen muuta yhteiskuntaa kohtaan. Vegard ”Ihsahn” Tveitanin mukaan sisäpiiriläiset halusivat olla kaikesta päinvastaista mieltä vallitsevien normien kanssa. Dayal Pattersonin (2013) mukaan on kuitenkin vaikea hahmottaa, mikä oikeastaan johti radikalisoitumiseen, sillä useimmilla jäsenillä oli ollut onnellinen keskiluokkainen lapsuus eivätkä he osallistuneet muuhun rikolliseen toimintaan. Michelle Phillipovin (2011) mukaan syytökset metallimusiikin ja rikollisuuden yhteydestä eivät aina ole pelkkää moraalipaniikista kumpuavaa liioittelua, vaan äärimusiikille ominainen rajojen rikkominen on harvoissa tapauksissa todella johtanut väkivaltaan. Vaikka black metaliin liittyvät rikokset ovat nykyään harvinaisia, niiden symbolinen merkitys on suuri ja lajityypin suosituimpien edustajien maine kumpuaa niiden väkivaltaisesta historiasta.
Kapinallisuudestaan huolimatta toisen aallon sisäpiiri suhtautui päihteidenkäyttöön kielteisesti, ja monet suuntauksen maineikkaimmista muusikoista olivat absolutisteja. Dayal Pattersonin mukaan Norjan black metal -alakulttuuri oli 1990-luvun alussa ”jopa puritaaninen”, mutta ilmapiiri on sittemmin vapautunut.