stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen liikenne- ja viestintäministeriö
Aiemmin ministeriön ohjauksessa olleet yhtiöt

Valtioneuvosto valtuutti 5. joulukuuta 2018 liikenne- ja viestintäministeriön luovuttamaan Liikenneviraston liikenteenohjaus- ja hallintapalveluiden hallinnassa olevan omaisuuden, immateriaaliset oikeudet sekä liiketoiminnan Traffic Management Finland Oy:lle. Valtion kokonaan omistama erityistehtäväyhtiö aloitti toimintansa 1. tammikuuta 2019. Yhtiöön siirtyvät Liikenneviraston hoitamat meri-, rautatie- ja tieliikenteen ohjauspalvelut. Lisäksi yhtiö hoitaa ohjauspalveluihin liittyvän tiedon keruun, hallinnan ja hyödyntämisen. Liikenteenohjausyhtiö Traffic Management Finland Oy:n nimi muuttui 1. tammikuuta 2021 alkaen Fintraffic Oy:ksi.
Valtioneuvoston omistajaohjausyksikköön on siirretty vuonna 2016 aiemmin ministeriön ohjauksessa olleen yrityksen omistajaohjaus:
Finnpilot Pilotage Oy
Valtioneuvoston kanslian omistajaohjausyksikköön siirrettiin 21. marraskuuta 2011 seuraavien aiemmin liikenne- ja viestintäministeriön ohjauksessa olleiden valtionyhtiöiden omistajaohjaus:
Meritaito Oy
Arctia Shipping Oy
Valtioneuvoston kanslian omistajaohjausyksikköön siirrettiin 1. toukokuuta 2007 seuraavien aiemmin liikenne- ja viestintäministeriön ohjauksessa olleiden valtionyhtiöiden omistajaohjaus:
Finnair Oyj
Raskone Oy
Posti Group Oyj
VR-Yhtymä Oy
Cinia Group Oy
Finrail Oy
Kansliapäälliköt

Seuraavat henkilöt ovat toimineet liikenne- ja viestintäministeriön kansliapäällikköinä:
1970–1972: Klaus Häkkänen
1973–1976: Esko Rekola
1977–1984: Reino J. Auvinen
1985–2006: Juhani Korpela
2006–2021: Harri Pursiainen
2021– Minna Kivimäki
Aiheesta muualla

Liikenne- ja viestintäministeriön verkkosivut
Liikenne- ja viestintäministeriön Impulss-blogi
YLE, Elävä Arkisto: Liikennettä ja viestintää ministeriöstä maanteille ja tiedon valtateille
Liikenne- ja viestintäministeriön esittelyvideo (YouTube): LVM  - kilpailukykyä ja hyvinvointia hyvillä yhteyksillä (lyhyt)
| n k  Suomen ministeriöt |
| --- | --- |
 Liikenne- ja viestintäministeriö  Maa- ja metsätalousministeriö  Oikeusministeriö  Opetus- ja kulttuuriministeriö  Puolustusministeriö  Sisäministeriö  Sosiaali- ja terveysministeriö  Työ- ja elinkeinoministeriö  Ulkoministeriö  Ympäristöministeriö  Valtioneuvoston kanslia  Valtiovarainministeriö 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Eteläesplanadi 16 eli Hypoteekkiyhdistyksen talo oli ministeriön toimipaikka vuosina 1977–2021.
Lafayette McLaws

Lafayette McLaws
Lafayette McLaws (15. tammikuuta 1821 – 24. heinäkuuta 1897) oli Yhdysvaltain armeijan upseeri ja konfederaation kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa.
Lapsuus ja nuoruus

McLaws syntyi Augustassa, Georgiassa. Hän valmistui West Pointista vuonna 1842 ja palveli jalkaväenupseerina Meksikon–Yhdysvaltain sodassa, lännessä ja Utahin sodassa kukistaakseen mormonien kansannousun. Jeffersonin kasarmeilla Missourissa hän nai Emily Allison Taylorin, Zachary Taylorin kälyn.
Sisällissota

Sisällissodan alussa McLaws erosi unionin armeijasta kapteenina ja liittyi majurina konfederaation armeijaan. Hän yleni nopeasti everstiksi 10. Georgian jalkaväkirykmenttiin; sitten nopeasti prikaatinkenraaliksi ja divisioonan komentajaksi Seven Daysin taisteluihin; sitten 23. toukokuuta 1862 kenraalimajuriksi. Hän liittyi James Longstreetin armeijakuntaan Pohjois-Virginian armeijassa 1. divisioonan komentajaksi ja pysyi Longstreetin kanssa suurimman osan sodasta.
Robert E. Leen invaasion aikana Marylandiin 1862 McLawsin divisioona joutui eroon muusta armeijakunnasta, toimi konjunktiossa kenraalimajuri Thomas J. ”Stonewall” Jacksonin joukkojen kanssa ja valtasi Maryland Heightsin Harpers Ferryssä. Hän marssitti divisioonansa Sharpsburgiin Marylandissa ja puolusti West Woodsia Antietamin taistelussa. Lee oli pettynyt McLawsin joukkojen hitaaseen saapumiseen taistelukentälle. Fredericksburgin taistelussa McLaws oli yksi divisioonista, joka puolusti Marye's Heightsia ja miellytti Leetä hurjalla puolustustaistelullaan.
Chancellorsvillessä kun muu Longstreetin armeijakunta oli sijoitettu palvelukseen lähelle Suffolkia Virginiassa, McLaws taisteli suoraan Leen alaisena. 3. toukokuuta 1863 Lee lähetti McLawsin divisioonan pysäyttämään unionin VI armeijakunnan, jota komensi kenraalimajuri John Sedgwick. Unionin armeijakunta marssi kohti Leen selustaa. McLaws saavutti tämän, mutta Lee oli pettynyt koska  McLaws ei ollut hyökännyt aggressiivisemmin ja aiheuttanut enemmän harmia Sedgwickin armeijakunnalle, sen sijaan että olisi antanut hänen paeta Rappahannock-joen yli. Kun Lee uudelleenjärjesteli armeijaansa kompensoidakseen Jacksonin kuolettavan haavoittumisen Chancellorsvillessä, Longstreet suositteli alaistaan komentajaksi yhteen kahdesta uudesta armeijakunnasta, mutta molemmat miehet pettyivät kun Lee valitsi Richard S. Ewellin ja A. P. Hillin sen sijaan. McLaws pyysi siirtoa, mutta se kiellettiin.
Gettysburgin taistelu ja McLawsin myöhemmät vaiheet

Gettysburgin taistelun aikana 2. heinäkuuta 1863 McLaws komensi toista divisioonaa ja osallistui Longstreetin massiiviseen hyökkäykseen unionin armeijan vasempaan sivustaan. Hän saavutti suurta menestystä (menetettyään paljon ihmishenkiä) alueilla, jotka tunnetaan nimillä Wheatfield ja Peach Orchard, mutta armeija kokonaisuudessaan epäonnistui ajamaan unionin joukot asemistaan Cemetery Ridgellä. Hänen divisioonansa ei ottanut osaa Pickettin hyökkäykseen seuraavana päivänä vaikka Longstreet komensi hyökkäystä.
McLaws seurasi Longstreetin armeijakuntaa Tennesseehen kenraali Braxton Braggin armeijan avuksi. Hänen divisioonansa saapui liian myöhään auttaakseen Chickamaugassa ja Chattanoogassa. Knoxville-sotaretkellä Longstreet vapautti McLawsin hänen epäonnistuttuaan hyökkäämään Fort Sandersiin syyttäen riittämättömiä valmisteluja. Sotaoikeus vapautti McLawsin useimmista syytteistä, mutta tarvittiin Jefferson Davisin väliintulo, jotta hän sai komentajuutensa takaisin. Ymmärrettävästi hänen suhteensa Longstreetin raunioitui. Hän jätti armeijakuntansa ja koska Lee ei hyväksynyt häntä komentajaksi Virginiaan hänet lähetettiin Georgiaan puolustamaan (epäonnistuneesti) Savannahia kenraalimajuri William T. Shermania vastaan tämän marssilla merelle. McLaws antautui kenraali Joseph E. Johnstonin armeijan kanssa Pohjois-Carolinassa 26. huhtikuuta 1865.
Sodan jälkeen McLaws työskenteli vakuutusbisneksessä, palveli Savannahin postimestarina ja oli aktiivinen konfederaation veteraanijärjestöissä. Huolimatta sodan aikaisista erimielisyyksistään Longstreetin kanssa McLaws puolusti Longstreetia sodan jälkeisissä Jubal Earlyn ja toisten yrityksissä mustata hänen saavutuksensa. Juuri ennen kuolemaansa hänen mielipiteensä muuttui menetetystä asiasta ja hän alkoi puhua Longstreetin epäonnistumisista Gettysburgissa.
McLaws kuoli Savannahissa, ja hänet on haudattu Laurel Groven hautausmaahan. Häneltä on julkaistu postuumisti teos nimeltä A Soldier's General: The Civil War Letters of Major General Lafayette McLaws (2002).
Käännös suomeksi
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona

| Finnisches Freiwilligen-Bataillon der Waffen-SS |
| --- | --- |
 Vapaaehtoispataljoonan lippu
Toiminnassa:  1941–1943
Valtio:   Saksa
Lempinimi:  Panttipataljoona
Marssi:  Suomalaisten SS-miesten marssi
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Hans Collani
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona (saks. Finnisches Freiwilligen-Bataillon der Waffen-SS, alkujaan SS Freiwilligen-Bataillon Nordost) oli vuosina 1941–1943 toisen maailmansodan itärintamalla toiminut suomalaisista vapaaehtoisista koottu Saksan Waffen-SS:n joukkoyksikkö. Pataljoona oli osa SS-divisioona Wikingiä (5. SS-Panzer-Division Wiking). Useat vapaaehtoisista toimivat jatkosodan päättymisen jälkeen saksalaisten Suomeen perustamassa vastarintaliikkeessä. Noin 1 400 suomalaisesta Waffen-SS:n sotilaasta kaatui 256, katosi 14 ja haavoittui 686.
Yksikkö tunnetaan professori Mauno Jokipiin yksiköstä kirjoittaman, runsaasti siteeratun teoksen mukaan suomeksi myös nimellä Panttipataljoona.
Tausta

Saksalainen everstiluutnantti Joseph Veltjens saapui marsalkka Hermann Göringin lähettämänä elokuussa 1940 Helsinkiin neuvottelemaan saksalaisten joukkojen kauttakulusta Suomen kautta Norjaan ja Saksan ja Suomen välisistä asekaupoista. Veltjensin vierailu osoitti, että Saksan poliittinen mielenkiinto Suomea kohtaan oli herännyt. Ajatus jääkärien perinteitä vaalivan suomalaisen vapaaehtoisjoukon lähettämisestä Saksaan heräsi miltei samanaikaisesti kuin Veltjensin neuvottelut suomalaisten kanssa alkoivat Helsingissä. Sen esitti ensimmäisenä sotatalouspäällikkö kenraalimajuri Leonard Grandell. Historioitsija Andre Swanströmin mukaan on todennäköistä, että aloite vapaaehtoispataljoonan lähettämiseen tuli nimenomaan Saksalta.
Pataljoona oli Suomen epävirallinen panos Saksan propagoimaan eurooppalaiseen ristiretkeen bolševismia vastaan. Taisteluun pyrittiin saamaan edes yksi yksikkö tai joukkoyksikkö jokaisesta maasta, myös Saksan miehittämistä maista. Pataljoona oli näin Suomen diplomaattinen ele Saksalle. Suomen poliittisen johdon toive olisi ollut yksikön lähettäminen Saksan armeijan eli Wehrmachtin joukkoihin. Kohteeksi kuitenkin tuli aatteellisesti painottunut SS, joka kamppaili Wehrmachtin kanssa vaikutusvallasta natsien johtamassa Saksassa. Heinrich Himmlerin johtama SS pyrki keskeiseen asemaan tulevan saksalaisen Euroopan johdossa. Siksi järjestön vaikutusvaltaa ja organisaatiota oli laajennettava.
SS-pataljoonalla Suomi halusi myös varmistaa Saksan diplomaattisen tuen Neuvostoliiton uhkaa vastaan. Suomi ei kuitenkaan suostunut jatkamaan pataljoonan toimintaa, kun kaksivuotinen sopimus päättyi huhtikuussa 1943.
Vapaaehtoisten motivaatio ja aatteet

Historioitsija Jukka Tarkan mukaan suomalaiseen SS-pataljoonaan ilmoittautuneita eivät innoittaneet niinkään poliittiset tai aatteelliset syyt, vaan pohjimmiltaan samat asiat kuin monia jääkäreitäkin neljännesvuosisata aikaisemmin: sotaromantiikka ja seikkailunhalu. Tätä kuvasti vahvasti se, että varsin suuri osa halukkaista lähtijöistä ei ollut vielä saavuttanut asevelvollisuusikää. Mauno Jokipiin mukaan viidennes hyväksytyistä oli arvoiltaan radikaaleja oikeistolaisia, jollaisia suomalaisista oli vain 6–8 prosenttia. Noin 40 prosenttia oli 16–19-vuotiaita. Suurin ikäluokka olivat vuonna 1922 syntyneet.
Muiden muassa historiantutkijat Oula Silvennoinen, Marko Tikka ja André Swanström ovat kuitenkin 2010-luvulla esille tulleen arkistoaineiston valossa osoittaneet Jokipiin kaunistelleen oikeistoradikaalien osuutta. SS-vapaaehtoiset ja heidät värvännyt toimikunta olivat huomattavasti Jokipiin esittämää vahvemmin erilaisten kansallismielisten radikaalien, fasistien ja kansallissosialistien käsissä. Silvennoisen ja Tikan mukaan noin 46 prosenttia vapaaehtoisista eli yli kaksinkertainen määrä Jokipiin laskelmiin verrattuna olisi ilmaissut itse olevansa selkeästi fasistisen politiikan kannattajia.[5] Swanströmin mukaan Jokipii näyttää käyttäneen lähteitä hyvin valikoivasti pyrkimyksenään häivyttää lähtijöiden oikeistoradikaalia poliittista taustaa.
Oikeistoradikaaleissa piireissä oli myös pidemmälle vietyjä suunnitelmia. Vapaaehtoiset rinnastettiin jääkäriliikkeeseen, ja heissä nähtiin jääkärien tavoin tulevan Suur-Suomen sotilaallinen johto. Lähtijöiden koostumus oli siis erittäin merkityksellinen, ja ainakin osalle mahdollinen tulevaisuus oli myös motiivi vapaaehtoiseksi ilmoittautumiseen. André Swanström on kuitenkin painottanut, että kaikkia lähtijöitä ei voi laskea fasististen ja kansallissosialististen ajatusten kannattajiksi. Mukana oli varmasti myös seikkailunhaluisia nuoria. Swanströmin mukaan oikeistoradikaalien osuus oli kuitenkin huomattavasti suurempi kuin Mauno Jokipiin tutkimukset ovat antaneet ymmärtää.
Viimeinen suomalaisista SS-upseereista, Brynolf Palmgren, sanoi syyksi Saksaan lähtöön toisaalta sen, että hän halusi saada laadukkaan sotilaskoulutuksen, ja toisaalta sen, että koko kansa koki talvisodan epäoikeudenmukaiseksi. SS-joukoista hän ei sanojensa mukaan tiennyt mitään ennestään. Palmgrenin mukaan lehdissä ei kerrottu keskitysleireistä, tosin upseerioppilasryhmälle kerrottiin juutalaisten voivan hyvin. SS-miehille tarjottiin propagandalehtiä, joiden vaikutuksen hän tajusi vasta Suomessa.
Värväystoiminta > Värväyksen järjestäminen

Saksasta lähetettiin maaliskuussa 1941 Suomeen vapaaehtoisten värväystä hoitamaan SS-Standartenführer Dahm, joka oli aiemmin värvännyt vapaaehtoisia SS:ään Alankomaista ja Norjasta. Suomen ulkoministeriö halusi kuitenkin värväyksen tapahtuvan kotimaisin voimin. Se oli jo kaksi päivää aiemmin määrännyt toimintaa organisoimaan – laivanvarustaja Ragnar Nordströmin kieltäydyttyä – entisen Etsivän keskuspoliisin päällikön Esko Riekin, joka sitten sopi järjestelyistä saksalaisten kanssa. Riekki oli aiemmin hoitanut ruotsalaisten vapaaehtoisten vastaanottamista talvisodassa ja hän allekirjoitti lähes kaikki ruotsalaisten palvelussitoumukset Suomen valtion puolesta. Varmistaakseen Saksan tuen ja säilyttääkseen kontrollin värväykseen Suomen ulkoministeriö ja Riekki taipuivat useissa periaatekysymyksissä. Alkuaan molemmat vastustivat tiukasti muun muassa suomalaisten sijoittamista Wiking-divisioonaan, jossa he rinnastuisivat Saksan miehittämien maiden kansalaisiin.
Riekki loi luotetuista miehistä värväysverkoston koko maahan. Useat äärioikeistolaiset pienryhmät ja yksityishenkilöt tarjoutuivat oma-aloitteisesti auttamaan värväystoiminnassa, ja heidän osuutensa muodostui merkittäväksi. Esimerkiksi suomenruotsalaisen kansallissosialistisen Samfundet Folkgemenskap -järjestön johtaja Gunnar Lindqvist värväsi vapaaehtoispataljoonaan 54 miestä. Värväyksen keskuksena toimi helsinkiläinen peiteyritys Insinööritoimisto Ratas, jossa vapaaehtoiset tarkastettiin ja hyväksyttiin. Toiminta hoidettiin julkisuudelta salassa mutta valtiojohdon tieten kevään 1941 aikana.
Ensimmäiset vapaaehtoiset ilmoittautuivat 21. huhtikuuta 1941. Insinööritoimisto Ratakseen saapui ensimmäisen värväysviikon aikana 114 hyväksyttyä hakijaa. Tähän joukkoon kuului kansallissosialistisia avaintoimijoita (Unto Boman, Tauno Aarni, Mauno Alhainen, Jouko Itälä, Olavi Karpalo ja Thor-Björn Weckström) sekä värväysorganisaation johtajien omia perheenjäseniä (Esko Riekin poika Tero, Rataksen johtajan Harry Backbergin poika Pertti sekä värväysorganisaation sosialidemokraattisen edustajan Kalle Lehmuksen pikkuveli Uuno). Minkäänlaista karsintaa ei tässä vaiheessa suoritettu.
Värväystoiminta > Värväyksen järjestäminen > Karsinta

Värvättäviin sovellettiin Waffen-SS:n yleisiä vaatimuksia, jotka vielä tuolloin olivat suhteellisen tiukkoja. Saksalaiset lääkärit tutkivat ehdokkaat. SS-mieheksi hyväksytyn tuli olla iältään 17–25-vuotias, paitsi sotapalveluksen suorittaneen päällystön jäsenen alle 40-vuotias. Hänen tuli olla naimaton, yli 170 cm pitkä ja arjalaista syntyperää. Ikävaatimuksesta huolimatta nuorin lähtijöistä oli 15-vuotias. Moni nuori lähti väärennetyllä lupalapulla, kun luvan olisi pitänyt olla vanhempien allekirjoittama, ja SS-vaatimusten mukainen ei-arjalainen tausta jäi tutkimatta. Suomalaiseen SS-pataljoonaan ja upseeriksi saakka onnistui pääsemään jopa sukujuuriltaan juutalainen Toivo Vaaramo (synt. Warzabu), jonka isä oli Suomeen asettunut Puolan juutalainen.
Hakemuksia saapui yhteensä noin 1 900. Noin kolmasosa hakemuksista tuli Riekin määräämien värvääjien kautta ja loput vapaaehtoisesti värväystoimintaan osallistuneiden tahojen välittäminä. Valpon miehet karsivat epäsopivat ehdokkaat Rataksessa. Saksalaiset olivat toivoneet, että noin kaksi kolmasosaa suomalaisista vapaaehtoisista olisi aatteellisia kansallissosialisteja, kuten Alankomaista ja Norjasta värvätyissä vastaavissa vapaaehtoisyksiköissä oli ollut. Lisäksi mukaan toivottiin paljon suomenruotsalaisia, joita pidettiin rodullisesti puhtaimpina. Toisin kuin suomalaiset ruotsalaiset määriteltiin germaaniseksi kansaksi. Kumpikaan toive ei kuitenkaan toteutunut sellaisenaan.lähde?
IKL:n ja kansallissosialististen pienryhmien kannattajat olivat silti hyväksyttyjen joukossa voimakkaasti yliedustettuina. Pelkästään omien ilmoitustensa perusteella heitä oli 46 % lähtijöistä. Riekki kertoi myöhemmin karsineensa tietoisesti ääriaineksia lähtijöiden joukosta. Tämä tulkinta perustuu kuitenkin hänen omiin lausuntoihinsa. Riekki oli sotien jälkeen ahkerasti yhteydessä SS-historioitsija Mauno Jokipiihin ja kirjeenvaihdon perusteella huolissaan julkisesta kuvastaan. Tilastojen valossa lähtijöistä karsittujen joukossa olikin prosentuaalisesti vähemmän radikaalin oikeiston kannattajiksi ilmoittautuneita kuin hyväksyttyjen joukossa. Ääriaineisten karsinta ei siis ollut ainakaan erityisen tehokasta. Suurin osa valikoiduista, 79 prosenttia, kuului suojeluskuntaan. Motiiveikseen 85 prosenttia värvätyistä ilmoitti ”isänmaallisuuden” ja 70 prosenttia ”kommunismin vastaisuuden”. Ruotsinkielisten osuus ei ollut merkittävästi suurempi kuin osuus koko Suomen väestöstä. Täydennykset mukaan lukien pataljoonaan tuli lopulta 1 408 miestä, joista viisi kuului niin sanottuihin heimokansoihin.
Värväystoiminta > Värväyksen järjestäminen > SS-Vapaaehtoistoimikunta

Helsinkiin perustettiin SS-Vapaaehtoistoimikunta, jonka puheenjohtajaksi tuli vuonna 1942 ulkoministeriön toivomuksesta Helsingin yliopiston rehtori, matemaatikko Rolf Nevanlinna. Häntä ennen puheenjohtajana oli ollut Riekki. Syksystä 1942 alkaen toimikunnan sihteerinä ja toiminnanjohtajana oli kansanedustaja R. G. Kallia ja varapuheenjohtajana pankinjohtaja P. H. Norrmén. Muina jäseninä olivat eri vaiheissa kenraaliluutnantti Hugo Österman, professori Mauno Vannas, kansanedustaja Iisakki Nikkola, tekniikan tohtori Reino Castrén, eversti P. O. Ekholm, vuorineuvos Petter Forsström, AKS:n puheenjohtaja Vilho Helanen, diplomaatti Asko Ivalo, majuri Kalervo Kurkiala, eversti Lasse Leander, everstiluutnantti K. E. Levälahti, everstiluutnantti Carl Lindh, vapaaherratar Ruth Munck, kapteeni Osmo Niskanen, everstiluutnantti Ragnar Nordström, toimitusjohtaja Artturi Orelma, professori N. A. Osara, tohtori L. Arvi P. Poijärvi, pankinjohtaja E. J. Saarinen, eläinlääkintäeversti J. S. Talvitie, eversti M. V. Vihma, everstiluutnantti Einari Haltiavuori, everstiluutnantti Hannes Anttila, majuri Kalle Lehmus, maisteri Kalervo Tamminen, kapteeni Bruno Aaltonen, kirkkoherra Richard Hjelt-Helaseppä, SS-Vapaaehtoistoimiston hoitaja Siiri Tuomola sekä johtaja Paavo Rautala.
Pataljoonan lähettäminen Saksaan

Turusta lähti 6. toukokuuta 1941 suomalaisia vapaaehtoisia ensimmäinen erä, kaikkiaan 120 henkeä. He saapuivat 8. toukokuuta 1941 Danzigiin SS Adlerilla. Heidät lastattiin junaan, joka kulki Stralsundin varusvaraston kautta lähelle Sveitsin rajaa Heubergin koulutuskeskukseen. Kaksi muuta erää teki saman matkan, neljäs matkusti kesäkuun alussa Vaasasta Stettiniin SS Bahia Lauralla ja viides jälleen Adlerilla Turusta Danzigiin, jonne se saapui 7. kesäkuuta.lähde?
Saapuneista 400:lla oli aiempaa sotakokemusta. Heidät lähetettiin SS Wiking-divisioonan eri yksiköihin. Loput siirrettiin koulutukseen. Ensin mainittuja vapaaehtoisia kutsuttiin myöhemmin yleisesti ”divisioonan miehiksi”, jälkimmäisiä ”pataljoonan pojiksi”. Suomalainen Waffen-SS-pataljoona perustettiin Wienissä 15. kesäkuuta 1941. Sen nimeksi tuli SS Freiwilligen-Bataillon ”Nordost”. Pataljoonaan kuului esikunta, kolme jalkaväkikomppaniaa ja raskas komppania. Pataljoonan komentajaksi määrättiin SS-Hauptsturmführer Hans Collani.lähde?
Pataljoonan lähettäminen Saksaan > Koulutus ja sopeutumisvaikeudet

Pataljoonan koulutusta jatkettiin Stralsundissa ja Itä-Pommerissa Groß Bornissa. Koulutus painottui vahvasti sulkeisiin ja sotilaskuriin, ja vapaaehtoisten joukossa alkoi esiintyä tyytymättömyyttä. Saksalaiset kohtelivat suomalaisia alempiarvoisina. Suomalaiset olivat myös erittäin tyytymättömiä siihen, että lupauksista huolimatta suomalaiset sotilasarvot eivät siirtyneetkään sellaisenaan SS-joukkoihin. Tämä koski erityisesti aliupseereja. Koulutukseen sisältyi runsaasti ideologisia luentoja. Osalla suomalaisista oli vaikeuksia sopeutua saksalaisten asenteeseen, ja yleinen tyytymättömyys purkautui juopotteluna, epäsotilaallisena käytöksenä ja purnaamisena. Nykyisin Puolaan kuuluvassa Borne Sulinowossa suomalaiset vannoivat kuitenkin koulutuksensa päätteeksi 15. lokakuuta 1941 henkilökohtaisen sotilasvalan Saksaa diktatorisesti johtaneen kansallissosialistisen puolueen johtajalle Adolf Hitlerille.
Suomalaiset rintamalla

Joulukuun alussa 1941 pataljoona siirtyi rintamalla Ukrainaan Vinnytsjaan ja kohti Stalinoa (nyk. Donetsk), jossa se alistettiin Waffen-SS-divisioona Wikingille. Toukokuussa 1942 pataljoona sai nimen III/Nordland, kolmas pataljoona Nordlandin rykmentissä. Kesällä 1942 se oli valloittamassa Länsi-Kaukasiaa tarkoituksena päästä Groznyihin. Lokakuussa 1942 se valtasi kukkulan numero 701 Malgobekin laitamilla SS-Untersturmführer Tauno Pohjanlehdon johdolla raskain tappioin.lähde?
Pataljoona menetti yhteensä 255 miestä kaatuneina, 686 haavoittuneina ja 14 kadonneina.
Sittemmin kenraaliksi kohonnut Adolf Ehrnrooth arvioi suomalaisia SS-miehiä jatkosodassa siten, että nämä olivat kyllä hyvää sotilasainesta, mutta valiosotilaan maine aiheutti näille usein ylenmääräistä näyttämisen tarvetta, joka johti turhaan riskinottoon. SS-valtakunnanjohtaja Heinrich Himmler puolestaan kiitti suomalaispataljoonan miehiä:
»Siinä paikassa missä suomalainen SS-mies seisoi, vihollinen aina lyötiin.» 
(Heinrich Himmler)
Professori Heikki A. Reenpää kertoo kirjassaan Pojanpoika, että keväällä 1942 Suomeen palasi muutamia Ukrainassa taistelleita suomalaisia SS-miehiä. Reenpään mainitsee, että kävi tällöin yksikössään yksityisen keskustelun vänrikin kanssa, joka kertoi nähneensä juutalaisten joukkoteloituksia ja kylien tuhoamisia, niin että asukkaat poltettiin rakennusten mukana. Sotilaspastori Ensio Pihkalan päiväkirja vuodelta 1941 sisältää suorasukaisia arvioita SS-joukkojen toiminnasta. Hän totesi suomalaisten ihmettelevän, miksi he olivat sotilasyksikön sijasta ”joutuneet rosvojen ja murhamiesten joukkoon”. Pihkala kuvaili tarkasti esimerkiksi saksalaisten kostotoimia Wiking-divisioonan Westland-rykmentin komentaja Hilmar Wäckerlen kuoltua sala-ampujan luotiin. Lvivissä Pihkala joutui todistamaan Neuvostoliiton salaisen poliisin GPU:n vankilan puhdistusta tuhansista ruumiista. Saksalaiset pakottivat paikallisia juutalaisia likaiseen työhön. [Juutalaiset] ”tiesivät varmasti tulevansa ammutuiksi lähitunteina. Kauhea paikka”, Pihkala kirjoitti.
Berliinin yhdystoimisto

Berliiniin perustettiin suomalaisen pataljoonan asioita hoitamaan erityinen yhdystoimisto, aluksi Suomen Berliinin-lähetystön yhteyteen. Sen ensimmäiseksi hoitajaksi lähetettiin heinäkuussa 1941 rintamalla lievästi haavoittunut Unto Boman (myöh. Parvilahti). Kesällä 1942 toimisto erkani lähetystöstä ja sai nimen Verbindungstelle des Finnischen Freiwilligen-Bataillons der Waffen-SS. Huhtikuussa 1943, kolme kuukautta ennen suomalaispataljoonan lopettamista, toimisto yhdistettiin SS-Hauptamtiin, ja sen päälliköksi määrättiin suomalainen luutnantti Kim Lindberg. Toimistoa ei lakkautettu pataljoonan kotiin lähettämisen yhteydessä, vaan se jatkoi Saksassa yhä esimerkiksi haavoittuneina sairaalahoidossa olevien suomalaisten SS-miesten asioiden hoitamista. Helsingin vapaaehtoistoimikunta kehotti ajamaan toiminnan vähitellen alas syksyn 1943 aikana ja lopetti yhteydet toimistoon helmikuussa 1944. Muun muassa Boman jäi vielä senkin jälkeen Berliiniin, ja suomalaisten asioita hoitanut toimisto toimi SS-järjestön osastona nimellä SS-Leitstelle Finnland ainakin saman vuoden syksyyn asti, jolloin jäljellä ollut henkilökunta siirtyi Norjaan.
Toisin kuin suomalaispataljoonassa yleensä, yhteystoimistossa äärioikeistolaiset henkilöt olivat hallitsevassa asemassa, ja sitä on sanottu pataljoonan ”kansallissosialistisimmaksi osaksi”.