stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puolan merivoimat
Puolan merivoimien historia > Nato-maa

Puolan merivoimat alkoi osallistua Naton harjoituksiin 1993. Maan liittyminen Natoon 1999 muutti merivoimien rakennetta. Sen tehtävät olivat aiemmin olleet rannikonpuolustuksessa ja ajatusmallin painopiste Itämerellä, mutta nyt painopiste siirtyi kansainväliseen toimintaan. Uusien vaatimustensa mukaisesti maa kehittää sukellusveneasettaan ja hankkii suurempia pinta-aluksia, kuten Norjasta Kobben-luokan sukellusveneet ja Yhdysvalloista kaksi Oliver Hazard Perry -luokan fregattia.
Puola on osallistunut useisiin kansainvälisiin harjoituksiin ja operaatioihin. Gdynian laivastotukikohta valittiin 1999 Itämerelle sijoitettujen Naton sukellusveneiden tukikohdaksi.
Meneillään on laivaston nykyaikaistaminen täysin Nato-yhteensopivaksi ja uusien vaatimusten mukaiseksi. Suunnitelmaa hidastaa tarkoitukseen varattujen varojen vähyys. Puola on kuitenkin hankkinut Ruotsista RBS15 Mk3 -ohjuksia ja Norjasta Naval Strike -ohjuksia sijoitettavaksi aluksille ja rannikkopuolustukselle. Lisäksi laivastolle on tarkoitus hankkia vuoteen 2013 mennessä seitsemän sukellusveneentorjuntaan ja pelastuspalveluun soveltuvaa helikopteria.
Laivasto tilasi vuonna 2011 uuden Scorpene-luokan sukellusveneen, jonka piti olla palveluksessa 2017. Projekti kuitenkin viivästyi, eikä sukellusvene ollut palveluksessa vielä elokuussa 2020. Seitsemän Gawron-luokan korvetin tilaus on supistettu kahteen. Säästyneillä varoilla on tarkoitus hankkia kolme Kormoran 2 -luokan miinantorjunta-alusta.
Puolan merivoimien kalusto > Alukset

Pinta-alukset
2 Oliver Hazard Perry -luokan fregattia
1 Gawron-luokan ulkovartiolaiva
1 Kaszub-luokan korvetti
2 Tarantul-luokan korvettia
3 Orkan-luokan ohjusvenettä
12 Gardno-luokan miinanraivaajaa
4 Mamry-luokan miinanraivaajaa
3 206FM-luokan miinantorjunta-alusta
Sukellusveneet
1 Kilo-luokan sukellusvene
Apualukset
5 Lublin-luokan maihinnousualusta
2 Piast-luokan pelastusalusta
2 Zbyszko-luokan pelastusalusta
1 Kontradmirał Xawery Czernicki-luokan tukilaiva
40 muuta alusta (muun muassa tutkimusaluksia, tankkereita ja hinaajia).
Puolan merivoimien kalusto > Lentokalusto

Helikopterit
4 Kaman SH-2G -sukellusveneentorjuntahelikopteria
2 Mil Mi-17 -kuljetushelikopteria
10 PZL W-3RM Anaconda SAR ja W-3T -kuljetushelikopteria
5 PZL Kania (Mil Mi-2) -komento- ja tukihelikopteria
10 Mil Mi-14PL/R -sukellusveneentorjuntahelikopteria
Lentokoneet
12 PZL M28 Bryza (AN-28B1R, An-28B1RM bis, An-28E ja An-28TD) -partio- ja -yhteyslentokonetta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puolan merivoimat Wikimedia Commonsissa
Puolan merivoimien lippu.
Hävittäjä ORP Grom, joka upposi taisteluissa Narvikin lähellä Norjassa 1940.
Ohjushävittäjä ORP Warszawa III.
Maihinnousualus ORP Kraków BALTOPS 2017 -harjoituksista.
Ulkovartiolaiva ORP Ślązak Gdańskinlahdella.
Kilo-luokan sukellusvene ORP Orzeł.
Metauro

| Metauro |
| --- | --- |
 Näkymä Metaurolta Sant’Angelo in Vadossa.
Alkulähde:  Apenniinit
Laskupaikka:  Adrianmeri
Maat:  Italia
Pituus:  110 km
Alkulähteen korkeus:  1 400 m
Virtaama:  20,8 m³/s
Valuma-alue:  1 325 km²
Metauro (lat. Metaurus, m.kreik. Μέταυρος, Metauros) on joki Marchessa, Keski-Italiassa. Sen alkulähde on Apenniinien vuoristossa, Alpe della Lunan, Monte Neronen ja Monte Catrian välissä, mistä se virtaa itään 110 kilometriä ja laskee Adrianmereen. Joen nimi tulee kahdesta purosta (Meta ja Auro), jotka yhtyvät Metauroon.
Antiikin aikana joella käytiin kaksi taistelua:
207 eaa. – Metauruksen taistelu, ratkaiseva taistelu roomalaisten ja karthagolaisten välillä toisessa puunilaissodassa
271 – Fanon taistelu, jossa keisari Aurelianuksen johtamat roomalaiset löivät germaanit.
Käännös suomeksi
Meštšovsk

Meštšovskin vaakuna.
Meštšovsk (ven. Мещо́вск) on kaupunki Kalugan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Tureja-joen rannalla 85 kilometriä Kalugasta lounaaseen. Kaupunki on Meštšovskin piirin keskus. Asukkaita on 4 400 henkeä (vuonna 2008).
Meštšovsk mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1238. Myöhemmin se kuului Liettuan suuriruhtinaskuntaan. Vuonna 1503 kaupunki liitettiin Moskovan Venäjään. Krimin tataarit piirittivät sen linnoitusta vuonna 1584 ja vuonna 1608 se yritti vallata Valedmitri II. Vuonna 1776 Meštšovskista tuli Kalugan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Toisen maailmansodan aikana se oli saksalaisten miehittämä.
Nykyään kaupungissa on lähinnä elintarviketeollisuutta. Nähtävyyksiin kuuluu vuosina 1678–1696 rakennettu Marian ilmestyksen kirkko ja samanniminen katedraali vuodelta 1832. Meštšovskissa on syntynyt lehtimies ja sosiologi Nikolai Mihailovski. Lähistöllä sijaitsevassa Nikolskojen kylässä vietti lapsuusvuotensa anarkismin teoreetikko Pjotr Kropotkin.
Aiheesta muualla

Meštšovskin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Mesylaatti

Mesylaattianionin rakenne
Mesylaattianionin pallo-tikkumalli
Mesylaatti (CH3SO3-) on metaanisulfonihapon (CH3SO3H) suola tai esteri. Mesylaatit ovat orgaanisia yhdisteitä, joilla on toiminnallinen ryhmä: CH3SO2O-R ja lyhenne MsO-R, jossa R on orgaaninen substituentti. Mesylaatti on erinomainen nukleofiilisten substituutioreaktioiden lähtevä ryhmä.
Mesyyli on metaanisulfonyyliryhmä, CH3SO2- ( Ms- ). Esimerkiksi metaanisulfonyylikloridia kutsutaan usein mesyylikloridiksi.
Valmistaminen

Mesylaatteja voidaan valmistaa alkoholeista ja metaanisulfonyylikloridista emäksen, esimerkiksi trietyyliamiinin läsnä ollessa. Mesylaatteja voidaan myös valmistaa alkoholeista metaanisulfonianhydridin avulla.
Merielämä

Liemikilpikonna uiskentelemassa merenpohjan yllä
Meritähtiä ja merivuokkoja
Ryhävalaita
Merielämä käsittää kaikki kasvit, eläimet ja muut eliöt, jotka elävät merien suolaisessa merivedessä. Merielämä perustuu pääasiassa sinne kohdistuvaan auringonvaloon sekä vedessä oleviin ravinteisiin ja kemiallisiin yhdisteisiin, jotka mahdollistavat biologisen perustuotannon. Maapallon elämän katsotaan syntyneen meressä lähes neljä miljardia vuotta sitten.
Elinympäristöt

Merissä on monia erityyppisiä elinympäristöjä: koralliriuttoja, jokisuiden murtovesialueita, vuorovesirannikkoa, mangrovemetsiä, levämetsiä, hiekka- ja kivikkorantoja, meriruohoniittyjä, vedenalaisia vuoria ja syvän veden sienieläinyhteisöjä.
Koralliriuttoja voi muodostua vain alueilla, joissa merivesi ei ole pitkiä aikoja kylmempää kuin 18 astetta. Useiden korallien kanssa elää symbioosissa leviä, jotka voivat yhteyttää vain lähellä pintaa, missä valoa on tarpeeksi. Tämän takia useimmat riuttoja muodostavat korallilajit pärjäävät vain alle 70 metrin syvyydessä. Koralliriutoilla elää korallien lisäksi miljoonia muita eläinlajeja. Myös syvällä kasvavat kylmänveden korallit muodostavat korallimuodostumia, joissa on monimuotoisia ekosysteemejä.
Mangrovemetsissä elää erityisiä nousevaan ja laskevaan vedenpintaan sopeutuneita puita ja niiden joukossa omia lajejaan. Sen lisäksi ne suojaavat rannikoita eroosiolta ja esimerkiksi tsunameilta.
Eräät suurikokoiset Laminariales-lahkon ruskolevät muodostavat ”metsiä”, jotka kuuluvat maapallon tuottavimpiin ekosysteemeihin. Niitä on ennen kaikkea lauhkeissa ja viileissä vesissä, mutta vuonna 2007 myös Ecuadorin trooppisilta vesiltä löytyi ruskolevämetsä.
Meriruohoniityt näyttävät etäältä hyvin samoilta kuin merilevämetsät, mutta meriruohot eivät ole leviä vaan putkilokasveja. Ne ovat taustaltaan kuivalla maalla kehittyneitä kasveja, jotka ovat sopeutuneet vedenalaiseen elämään pölytystä myöten. Meriruohoniityt tarjoavat tärkeän suojapaikan kalojen ja muiden merieläinten poikasille. Ruohojen juuret sitovat sedimenttiä paikalleen. Meriruohoniityt sitovat noin 15% maailman hiilivarastoista.
Sienieläimet muodostavat koralliriuttojen kaltaisia yhteisöjä syvempään veteen, tyypillisesti yli 20 metrin syvyyteen. Niissä elää sienieläinten lisäksi monia muita selkärangattomia.
Monimuotoista elämää Isolla valliriutalla.
Ruskolevämetsää.
Meriruohoniitty.
Elinympäristöjen vyöhykkeet

Valtamerten ekologiset ympäristöt voidaan luokitella vyöhykkeisiin. Meren vesirunko on pelaginen alue. Se jaetaan rannikkovyöhykkeeseen, joka kattaa mannerjalustan matalat vedet, sekä ulkomerelliseen osaan. Vesirungon vyöhykkeet ylimmästä alimpaan ovat:
epipelaginen vyöhyke, ylin 200 metriä
mesopelaginen vyöhyke, 200–1 000 metrissä
batypelaginen vyöhyke, 1 000–2 000 metrissä
abyssopelaginen vyöhyke, 2 000–6 000 metrissä
hadaalivyöhyke 6 000 metristä syvänmeren hautoihin asti.
Merenpohjan elinympäristöjä kutsutaan bentisiksi alueiksi. Ne jaetaan vyöhykkeisiin pohjan syvyyteen perustuen:
litoraalivyöhyke, rannan korkean ja matalan veden välissä oleva vyöhyke
sublitoraalivyöhyke, ulottuu noin 200 metrin syvyyteen
batyaalivyöhyke, 200–4 000 metrissä
abyssaalivyöhyke, 4 000–5 000 metrissä
hadaalivyöhyke, alle 5 000 metrissä.
Valaistusolojen puolesta merelliset elinympäristöt luokitellaan lisäksi kahteen pääluokkaan. Foottinen kerros on Auringon valaisema kerros ja ulottuu syvimmillään trooppisissa vesissä 200 metriin. Sen ylimmässä, eufoottisessa kerroksessa fotosynteesi on mahdollista. Dysfoottisessa kerroksessa eläimet voivat vielä käyttää valoa ympäristön havainnoimiseen. Foottisen kerroksen alapuolella on afoottinen kerros, jossa on ikuinen pimeys. Syvänmeren pohjassa, jonne aurinko ei paista, on kuumia lähteitä eli mustia savuttajia. Niissä elää runsas eliömaailma, joka saa energiansa kemosynteesistä.
Merieliöiden jaottelu

Tavallisen systemaattisen eliöiden luokttelun lisäksi meribiologiassa eliöt jaetaan niiden elintapojen mukaisesti:
neuston, veden pintakalvon eliöstö
pleuston, vapaasti veden pinnalla tai pinnan tuntumassa kelluva eliöstö
plankton eli keijusto, vedessä vapaasti eliöt, jotka liikkuvat lähinnä virtausten mukana
nekton, aktiivisesti uivat eliöt, kuten kalat ja valaat
perifyton, päällyskasvusto
bentos, pohjalla elävä eliöstö.
Kuollutta ainesta meressä kutsutaan triptoniksi. Siihen kuuluu muun muassa saviaines ja eläinten hajotessa syntävä orgaaninen kiintoaines eli detritus.
Meren eliöyhteisöt voidaan ryhmitellä kolmeen ekologiseen tasoon:
Tuottajat pystyvät hyödyntämään ulkopuolista energialähdettä, yleensä auringon säteilyä, sekä sitovat epäorgaanista hiiltä orgaaniseksi aineeksi: kasviplankton, makrolevät ja vesikasvit.
Kuluttajat kuluttavat tuottajien solumassaansa sitomaa kemiallista energiaa: eläinplankton, kalat, merinisäkkäät ja merilinnut.
Hajottajat pilkkovat meriekosysteemin orgaanista ainesta: bakteerit, homeet ja sienet.
Merten ravintoverkko

Meren eliöyhteisötasot muodostavat ravintoverkon. Sen alapäässä olevat kasvit ja kasvien kaltaiset eliöt muuttavat epäorgaanista ainesta orgaaniseksi yhteyttämällä matalassa vedessä, jonne auringonvalo pääsee. Näin tuotettu biomassa on perustuotantoa, jonka taso koko maailman meriekosysteemeissä vuosittain on 35–50×1015 g(C), mikä on puolet maaekosysteemien perustuotannosta. Ravintoketjua ylös mentäessä seuraava taso käyttää noin kymmenkertaisen määrän alemman tason biomassaa.
Merten pieneliöt tuottavat puolet maapallon hapesta.
Rannikkovyöhykkeelle tulee jokien ja valumavesien mukana runsaasti ravinteita, minkä vuoksi rannikkoalueella, ettenkin jokisuistoissa, biologinen tuotanto on voimakasta. Merten syvyyksiin ravinteita vajoaa kuolleen aineksen mukana. Perustuotanto on syyvyydessä voimakasta siellä, missä pystysuorat veden liikkeet tuovat syvempää vettä pintakerroksiin. Biologisesti erittäin tuottoisia ovat napamerten merijäävyöhykkeitä reunustavat merialueet, missä talvella konvektio huolehtii ravinteiden tuomisesta pintakerrokseen ja kesällä biologinen perustuotanto on voimakasta.
Meren elämän tarvitsemat tärkeimmät epäorgaaniset ravinteet ovat typpi nitraattimuodossa ja fosfori sitoutuneena fosfaattiin. Näiden lisäksi puutetta on usein kalsiumista ja piistä, joita tarvitaan kuorten ja muiden kovien aineiden rakentamiseen.
Fysikaalisten olojen merkitys

Meren ekologian reunaehdot määräytyvät meren fysiikan mukaan. Yhteyttävän kerroksen syvyys riippuu valaistusoloista. Veden kiertoliike kuljettaa ravinteita ja muita tärkeitä yhdisteitä. Hyvin tärkeitä ravinteiden kierrossa ovat pystysuorat nousevat virtaukset, joita esiintyy erityisesti niin sanotuilla kumpuamisalueilla sekä kylmillä konvektioalueilla. Kumpuamisen yhteydessä pintaan nouseva ravinteikas vesi lisää kasviplanktonin tuotantoa. Kumpuamiset vaikuttavat myös veden kulkeutumiseen, mikä voi olla haitallista kalojen mätimunien kannalta.
Vesieliöiden aineenvaihdunta on nopeinta lämpimissä merissä ja hitainta kylmissä. Eliöiden soluissa elämää ylläpitävien ja rakentavien kemiallisten reaktioiden nopeus kaksinkertaistuu aina 10 asteen lämpötilan nousua kohden. Suurin osa meren eliöistä on kylmäverisiä. Lämminverisiä ovat ainoastaan merinisäkkäät, merilinnut ja eräät suuret kalat. Lämminverisyytensä vuoksi esimerkiksi valaat voivat liikkua niin trooppisilla kuin polaarisillakin merillä.
Meriveden suolaisuus vaikuttaa esimerkiksi merieliöiden solukalvojen toimintaan ja eliöiden nosteeseen. Syvän meren korkeassa paineessa elävien eläinten täytyy huolehtia kaasutasapainostaan liikkuessaan vesipatsaassa pystysuorassa suunnassa. Niiden sisällä oleva paine on sama kuin niiden ulkopuolella.
Koska meriveden tiheys on lähellä eliöiden tiheyttä, merieläinten luustolta ei vaadita samanlaista kantavuutta kuin maalla liikkuvien eläinten luustolta.
Suurten uivien eläinten keho on kyynelmuotoinen, jotta veden hydrodynaaminen vastus olisi mahdollisimman pieni.
Happipitoisuuden merkitys

Tuottavan kerroksen alapuolisessa vedessä eliöt kuluttavat happea enemmän kuin sitä on saatavilla. Matalissa lahdissa happipitoisuus saattaa laskea liian pieneksi ekosysteemin toiminnan kannalta. Suolaisuudeltaan kerrostuneissa merialtaissa, kuten Itämeressä, saattaa muodostua hapettomia pohja-alueita. Yhteyttäminen kuluttaa vedestä hiilidioksidia ja näin nostaa meriveden pH-tasoa. Merten pienet pH:n muutokset voivat olla eliöstölle merkityksellisiä. Esimerkiksi koralliriuttoja ei yleensä muodostu kylmissä vesissä, koska niiden vesi on hapanta ja estää kalsiumkarbonaatin kerrostumisen.
Hyödyntäminen

Ihminen hyödyntää meren runsasta ravinnontarjontaa. Ihminen saa meristä vuosittain noin 90 miljoonaa tonnia ruokaa, noin 13 kilogrammaa henkeä kohti. Tärkeitä saaliseläimiä ovat kalat, nilviäiset ja äyriäiset. Entisaikoina myös valaanpyynti ja hylkeenpyynti ovat kukoistaneet, mutta niihin on tullut huomattavia rajoituksia. Myös planktonia, mukaan lukien meduusoita, käytetään ihmisravinnoksi, kuten myös leviä, vesikasveja ja sieniä.
Merien monipuolinen elämä on tärkeä resurssi myös taloudelle ja etenkin lääketeollisuudelle. Merilevät ovat monikäyttöisiä, ja lukuisia eläinlajeja käytetään erilaisten lääkkeiden valmistuksessa.
Uhkia

Merien elämää uhkaavat esimerkiksi liikakalastus, muoviromu, maalta tulevat saasteet ja merenpinnan lämpeneminen.
Vesirungon vyöhykkeet, joihin valtamerten ekologiset ympäristöt jaetaan
Ravinteiden kierto meressä
Kumpuaminen nostaa ravinteita syvyyksistä pintaan
Tonnikalahuutokauppaa Tsukijin kalatorilla
Messalina (vuoden 1923 elokuva)

| Messalina |
| --- | --- |
 Elokuvan mainosjuliste.
Ohjaaja:  Enrico Guazzoni
Käsikirjoittaja:  Enrico Guazzoni
Kuvaaja:  Alfredo Lenci, Victor Armenise
Lavastaja:  Guido Del Monaco
Pääosat:  Rina De Liguoro, Augusto Mastripietri, Gino Talamo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Guazzoni Film
Levittäjä:  Enrico Guazzoni
Ensi-ilta:  31. maaliskuuta 1924 (Rooma) 13. tammikuuta 1924 (Suomi)
Kesto:  3373 metriä / 63 min. (ääniversio)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva italiankielisin välitekstein / italiankielinen äänielokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Messalina on vuonna 1923 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Enrico Guazzonin ohjaaman historiallisen elokuvan pääosaa Messalinaa esittää Rina De Liguoro. Elokuva oli suuri kaupallinen menestys, mutta samalla yksi italialaisen mykkäelokuvan viimeisistä historiallisista spektaakkeleista. Myöhemmin siitä laadittiin myös ääniversio.
Juoni

Caligulan murhan jälkeen pretoriaanit julistavat Claudiuksen keisariksi. Pretoriaanikaartin komentaja Marcus rakastaa Claudiuksen vaimoa Messalinaa, joka tapaa öisellä seikkailuretkellään senaattori Apolloniuksen orjan Enniuksen. Isisin papitar Mirit uhkaa Enniuksen rakastettua Egleä, mutta voimamies Tigranes pelastaa hänet. Claudiuksen syrjäyttämistä tavoittelut Marcus joutuu Caius Siliuksen uhriksi. Mirit myrkyttää kilpa-ajajana toimivan Enniuksen hevoset, mutta Messalina pelastaa hänet kuolemalta ja leijonat syövät Miritin. Caiuksen kanssa miestään vastaan juonitteleva Messalina paljastuu ja tekee itsemurhan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Rina De Liguoro  | … |  Messalina   |
|  Augusto Mastripietri  | … |  Claudius   |
|  Gino Talamo  | … |  Ennius   |
|  Gianna Terribili-Gonzales  | … |  Mirit   |
|  Lucia Zanussi  | … |  Egle   |
|  Gildo Bocci  | … |  Apollonius   |
|  Bruto Castellani  | … |  Tigranes   |
|  Aristide Garbini  | … |  Narcissus   |
|  Adolfo Trouché  | … |     |
|  Calisto Bertramo  | … |     |
|  Mario Cusmich  | … |     |
Tuotanto, teemat ja vastaanotto

Enrico Guazzonin ohjaama Messalina on italialaisen mykkäelokuvan viimeisiä suuria historiaspektaakkeleita. 1910-luvun menestyselokuvia jäljittelevä suurtuotanto oli jo omana aikanaan aiheeltaan ja tyyliltään vanhentunut. Se on myös rakenteeltaan sekava, liian pitkä ja näyttelijäsuorituksiltaan melodramaattinen. Elokuvan kilpa-ajot on lainattu amerikkalaisesta Ben-Hurista (1907), Isisin papitar Pompeijin viimeisistä päivistä (1908, kahdesti 1913 ja uudelleen 1926), gladiaattoritaistelut ja viatonta tyttöä puolustava voimamies Quo Vadisista (1913) ja itämainen viettelijätär Marcantonio e Cleopatrasta (1913). Mukana on myös Fabiolan (1918) kaltaisiin historiallisiin draamoihin liittyviä kristillisiä aineksia.
Messalinan sekä samoihin aikoihin kuvattujen Fabiolan, Quo Vadisin (uusi versio 1925) ja Pompeijin viimeisten päivien uusia teemoja ovat erotiikka ja sadismi, jotka kiteytyvät elokuvan pääosaa esittävään kreivitär Rina De Liguoroon. Loistelias mutta jäykkä De Liguoro oli italialaisen mykkäelokuvan viimeisiä suuria diivoja. Messalina erottuu edeltäjistään myös entistä suurempien lavasteidensa ja joukkokohtaustensa ansiosta. Aikaisemmasta poiketen siinä hyödynnetään enemmän lähikuvia ja dramaattista valaistusta.
Puutteistaan huolimatta Messalina oli suuri kaupallinen menestys varsinkin Euroopassa, Yhdysvalloissa ja jopa Neuvostoliitossa. Sen kalliit tuotantokustannukset nopeuttivat kuitenkin entisestään Italian elokuvateollisuuden konkurssia. Guazzonin lavastamat Circus Maximuksen kilpa-ajot kopioitiin sittemmin amerikkalaisten uusiin Ben-Hur -elokuviin (1925 ja 1959). Vuonna 1935 elokuvasta laadittiin roimasti lyhennetty ääniversio.
Aiheesta muualla

Messalina Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Messalina Elonet.
Metakresolivioletti

| Metakresolivioletti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  [(Z)-(4-hydroksi-2-metyylifenyyli)-(2-metyyli-4-oksosykloheksa-2,5-dien-1-ylideeni)metyyli]bentseeisulfonihappo
CAS-numero:  2303-01-7
PubChem CID:  73030
SMILES:  CC1=CC(=O)C=CC1=C(C2=C(C=C(C=C2) O)C)C3=CC=CC=C3S(=O)(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C21H18SO5
Moolimassa:  382,424 g/mol
Liukoisuus veteen:  0,5 g/l
Metakresolivioletti (C21H18SO5) eli m-kresolivioletti on ftaleiinirakenteinen aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää analyyttisessä kemiassa reagenssina.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa metakresolivioletti on ruskehtavanvihreää tai ruskeaa kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja etanoliin ja paremmin metanoliin, 2-metoksietanoliin, asetoniin tai emäksiin. Aineen liuokset ovat pH-indikaattoreita ja muuttuvat väriltään punaisesta keltaiseksi pH-alueella 1,2–2,8 ja keltaisesta violetiksi pH-alueella 7,4–9,0.
Metakresoliviolettia valmistetaan m-kresolin ja o-sulfobentsoehappoanhydridin reaktiolla.
Metakresoliviolettia käytetään pH-indikaattorina erityisesti määritettäessä meriveden pH-arvoa. Se on ainesosa myös eräissä musteissa ja siitä valmistetaan bromikresolivihreää.
Metafyysisiä esseitä

| Metafyysisiä esseitä |
| --- | --- |
Kirjailija:  S. Albert Kivinen
Kansitaiteilija:  Reija Jokinen
Kieli:  suomi
Genre:  metafysiikka
Kustantaja:  Yliopistopaino
Julkaistu:  1999
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  147
ISBN:  951-570-454-5

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Metafyysisiä esseitä on S. Albert Kivisen vuonna 1999 ilmestynyt kirjoituskokoelma. Artikkelit käsittelevät metafysiikkaa kuten Kivisen ontologista kantaa, onttista kommunismia.
Aiheesta muualla

Sami Pihlström: Aristoteles on yhä ykkönen. Helsingin sanomat 9.2.2000.
Matti Kamppinen: Pysyviä asetelmia[vanhentunut linkki]. Tieteessä tapahtuu 2/2000.
Messerschmitt Bf 161

Messerschmitt Bf 161 v2
Messerschmitt Bf 161 oli saksalainen 1930-luvulla kehitetty kaksimoottorinen, yksitasoinen ja  kokometallirakenteinen  tiedustelulentokoneen prototyyppi.
Kehitys- ja käyttöhistoria

1930-luvun puolivälissä saksalaiset lentokonevalmistajat kehittivät uusia lentokonetyyppejä Luftwaffen kasvaviin tarpeisiin. Hävittäjä- ja pommikoneiden lisäksi oli puute ajanmukaisesta tiedustelukonetyypistä. Willy Messerschmittin suunnitteleman Messerschmitt Bf 110:n kehityksen ohella otettiin suunnittelun alle uusi, osin Bf 110:een perustuva nopea tiedustelukonetyyppi, jonka nimeksi tuli Messerschmitt Bf 161. Saksan ilmailuministeriön RLM:n (Reichsluftfahrtministerium) vuonna 1935 julkistama spesifikaatio nopeasta pommituskoneesta sai Messerschmittin kuitenkin luopumaan toistaiseksi tiedustelukoneen kehittämisestä, ja suunnittelu kohdistettiin ensisijaisesti rakenteeltaan Bf 161:n kaltaiseen nopean pommikoneen prototyyppiin, Messerschmitt Bf 162:een. Junkersin voitettua Junkers Ju 88 -koneellaan kilpailun Schnellbomberin valmistuksesta, Willy Messerschmitt jatkoi Bf 161:n suunnittelua.
Bf 161:n prototyyppi V1 (siviilitunnus D-AABA, Wnr. 811) lensi ensilentonsa 9. maaliskuuta 1938, ohjaajana Bayerische Flugzeugwerke AG:n pääkoelentäjä Hermann Würster. Koneen lento-ominaisuudet olivat suunnitelmien mukaiset, tiedustelukonetyypin tarve oli kuitenkin vähentynyt oleellisesti suunnittelun pitkittyessä ja Messerschmitt Bf 110:n tultua sillä välillä tuotantoon, Bf 110:n katsottiin kykenevän raskaan hävittäjän tehtävien ohella myös tiedustelutehtävien suorittamiseen. Tämän vuoksi Bf 161-projekti siirrettiin alimpaan kiireellisyysluokkaan ja peruttiin myöhemmin kokonaan. Messerschmitt valmisti vielä toisen prototyypin valmiina olevista osakokonaisuuksista, tämän Daimler-Benz DB 600 A-moottoreilla varustetun Bf 161 V2:n (siviilitunnus D-AOFI, Wnr. 812) ensilento lennettiin 30. elokuuta 1938. Kummatkin prototyypit toimivat myöhemmin testialustoina Rechlinin koelentokeskuksessa, V2:ta käytettiin myös Messerschmitt Me 163 -projektissa hinauskoneena.
Tekniset tiedot (Bf 161 V1) > Yleiset ominaisuudet

Tyyppi: kaksimoottorinen yksitasoinen tiedustelukone
Rakenne: metallirakenteinen
Miehistö: 3 - ohjaaja, tähystäjä, radisti
Kärkiväli: 16,69 m
Pituus: 12,85 m
Korkeus:
Siipipinta-ala: 38,5 m²
Tyhjäpaino:
Lentopaino: 4 890 kg
Moottorit: Junkers Jumo 210G, 12-sylinterinen nestejäähdytteinen V-rivimoottori, teho/moottori 730 hv.
Valmistaja: Bayerische Flugzeugwerke AG, Saksa
Tekniset tiedot (Bf 161 V1) > Suorituskyky

Suurin nopeus: 440 km/h
Matkalentonopeus:
Lakikorkeus: 8 100 m
Toimintasäde:
Aiheesta muualla

Messerschmitt Bf 161