Universaalikiista
Varhaiset teoriat > Nominalismi ja maltillisempi realismi

Realismin vastustajille jäi Porfyrioksen tarjoamista vaihtoehdoista nominalismiksi kutsuttu vaihtoehto: suvut ja lajit sijoittuvat vain ymmärrykseen, eli universaalit ovat vain mielen tuotteita. Nominalistit siis katsoivat, että pelkästään yksilöoliot ovat olemassa.
Äärimmäiset nominalistit pitivät yleiskäsitteitä pelkkinä niminä. Roscellinus, jota on usein pidetty nominalismin perustajana, katsoi yleiskäsitteiden olevan pelkkiä äänteitä (flatus vocis). Eräs syy näin jyrkkään tulkintaan oli se, että Boethiuksen mukaan jokaisella idealla tuli olla subjektinsa, johon idea viittaa eli jota se signifioi. Jos vain partikulaarit ovat olemassa ja universaalit eivät, nominalistit päättelivät, etteivät universaaleja vastaavat sanat tällöin ole missään suhteessa signifikaatioon.
On kuitenkin epävarmaa, kannattiko esimerkiksi Roscellinus todella niin jyrkkää nominalismia kuin mikä hänen nimiinsä on laitettu. Hän halusi ennen kaikkea kieltää ulkoisten universaalien olemassaolon, sanomatta välttämättä mitään mielen universaaleista käsitteistä. Toinen nominalismiin liitetty nimi on Heiricus Auxerrelainen. Ei kuitenkaan ole tietoa, kielsikö hänkään universaalien käsitettä kokonaan – on mahdollista, että hän halusi lähinnä kiinnittää huomiota universaalien käsitteiden synnyn psykologiseen puoleen. Nominalismi voidaankin nähdä ensisijaisesti äärimmäisen realismin äärimmäisenä vastustuksena, vaikka sen kannattajien näkemyksistä itsessään ei voida aina olla täysin varmoja.
Jyrkästi tulkittu nominalismi ei ratkaisisikaan varsinaista ongelmaa lainkaan realismia paremmin: sen mukaan ”ihminen” on vain sana tai äänne, joka viittaa kaikkiin ihmisiin, mutta se ei selitä, mikä ihminen on: miksi kaikkiin ihmisiin voidaan viitata samalla sanalla tai äänteellä. Jos nominalistit myönsivät, että kaikilla ihmisillä oli jokin yhteinen piirre, ajauduttiin takaisin lähtötilanteeseen.
Nominalismi tuotti myös teologisia ongelmia: kieltäessään substanssit ja myöntäessään vain partikulaarit se samalla teki katolisen kirkon ehtoollisen transsubstantiaatio-opista mahdottoman. Toiseksi siitä seurasi vakava ongelma kolminaisuusopin kannalta: Jos Sokrates ja Platon olivat jotenkin samankaltaisia vain sikäli, että kummastakin saattoi käyttää sanaa ”ihminen”, myös Jumalan kolme persoonaa Isä, Poika ja Pyhä Henki olivat joko kolme erillistä jumalaa, tai sitten Jumala oli yksi, ilman kolmea persoonaa. Esimerkiksi Roscellinus joutui ongelmiin kolminaisuusopin tulkintojensa vuoksi. Muun muassa Johannes Salisburylainen katsoikin äärimmäisen nominalismin kadonneen Roscellinuksen mukana.
Kritiikki pakotti äärimmäistä realismia kannattaneet kuitenkin korjaamaan ajatuksiaan. Hyvä esimerkki on Vilhelm Champeauxlainen, joka opetti alkuvaiheessa äärimmäistä realismia niin kutsutun identiteettiteorian muodossa. Sen mukaan sama olemuksellinen luonto (natura essentialis) on koko ajan läsnä kaikissa tietyn lajin jäsenissä. Jäsenet eivät eroa toisistaan substantiaalisesti, ainoastaan aksidentaalisesti, satunnaisten ominaisuuksiensa perusteella. Myöhemmin hän joutui muuttamaan kantaansa maltillisemmaksi. Hän hylkäsi identiteettiteorian ja kehitti sen tilalle indifferenssiteorian, jonka mukaan tietyn lajin kaksi jäsentä olivat sama asia, mutta eivät olemuksellisesti (essentialiter) vaan indifferentisti (indifferenter). Kannan mukaan esimerkiksi Sokrates ja Platon ovat indifferentisti eli ei-eroavasti, samalla tavalla, ihmisiä: kummatkin ovat samalla tavalla rationaalisia, kuolevaisia, yms., mutta he eivät ole samoja niin, että heidän luontonsa olisi numeerisesti yksi.