stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kummitus
Tieteellisiä teorioita

Erään käsityksen mukaan kummitushahmojen näkeminen liittyy infraääniin ja silmämunan resonointiin noin 19 Hz:n kohdalla. Lisäksi infraäänet aiheuttavat useille ihmisille epämukavan olon. Vuonna 1998 tutkija Vic Tandyn havaitsi laboratoriossa harmaan olennon tilassa, jossa myös muut kertoivat nähneensä kummituksia. Tehtyään mittauksia tutkijatoverinsa kanssa, he huomasivat erään huoneen kohdan olevan altis 18,98 hertsin infraäänelle johtuen huoneen ilmastoinnista ja ilman kierrosta. Myös tutkija Richard Wiseman on tutkinut ilmiötä.
Kirjallisuutta

Aaltonen, Sami: Aavetaloja. Helsinki: Nemo, 2002. ISBN 952-5180-47-6.
Hautala, Tiina & Kari, Suvi: Aaveiden Pohjanmaa. Kummitustarinoita mailta ja meriltä. Vaasa: Haamu, 2013. ISBN 978-952-68007-0-7.
Hautala, Tiina & Kari, Suvi: Hotellien henget. Kummitustarinoita suomalaisista majapaikoista. Vaasa: Haamu, 2017. ISBN 978-952-7100-39-4.
Hautala, Tiina & Kari, Suvi & Hietikko-Hautala, Tiina: Aaveiden kaupunki. Kummitustarinoita Vaasasta. Vaasa: Scriptum, 2009. ISBN 978-952-5496-58-1.
Aiheesta muualla

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kummitus Wikimedia Commonsissa
Kulorastas

| Kulorastas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rastaat Turdidae
Suku::  Rastaat Turdus
Laji::  viscivorus
Kaksiosainen nimi
 Turdus viscivorus  (Linnaeus, 1766) 

Katso myös
   Kulorastas Wikispeciesissä   Kulorastas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kulorastas (Turdus viscivorus) on vähän laulurastasta suurempi varpuslintuihin kuuluva lintu.
Koko ja ulkonäkö

Kulorastaan selkäpuoli on ruskeanharmaa, vatsapuoli vaalea ja pyöreiden, selvärajaisten mustien täplien pilkuttama. Lennossa huomaa valkeat kainalohöyhenet ja pyrstön valkoiset kulmat. Väritykseltään kulorastas muistuttaa laulurastasta, mutta on suurempi, mustarastaan kokoluokkaa. Kulorastas on Suomen suurin rastas: sen pituus on 26–29 cm ja paino 100–130 g.
Kulorastaan laulu muistuttaa mustarastaan huilumaista laulua, mutta sen tempo on nopeampi ja säkeet lyhyempiä. Kulorastaan lentoääni on kuuluvaa pärinää tai rätinää, ja varoitusääni on samankaltainen, mutta vahvempi ja terävämpi. Kulorastas on arka ja hiljainen lintu. Muuttoaikoina sitä tavataan pienissä parvissa.
Vanhin suomalainen rengastettu kulorastas on ollut vähintään 4 vuotta 10 kuukautta 17 päivää vanha.
Levinneisyys

Kulorastas on lajina euraasialainen ja sitä tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa. Lisäksi sitä tavataan Länsi-Siperiassa, Vähässä-Aasiassa, paikoitellen Keski-Aasiassa sekä Himalajan länsiosissa.
Alalajeja on kolme, joista pohjoinen nimilaji pesii myös Suomessa. Linnut talvehtivat joko Länsi-Euroopassa tai Pohjois-Afrikassa, etenkin Marokossa, Tunisiassa ja Algeriassa, sekä Välimeren maissa, Lähi-idässä ja Israelissa. Satunnaisesti kulorastas voi myös talvehtia Norjaa ja Ruotsia myöten. Toinen alalaji pesii Pohjois-Afrikassa ja kolmas Siperiassa. Harhailevia kulorastaita on tavattu muun muassa Islannissa ja Färsaarilla.
Yli 75 % maailman kulorastaskannasta pesii ja talvehtii Euroopassa. Euroopassa lajia tavataan noin 3–7,5 miljoonaa paria, eli 6–15 miljoonaa yksilöä, ja laji on levittäytynyt 36 maan alueelle. Koko maapallon kannaksi arvioidaan 17 miljoonaa yksilöä.
Suomen pesimäkannaksi on arvioitu 150 000–200 000 paria. Suomeen jää joskus talvehtimaan vain parisenkymmentä yksilöä. Pohjoinen levinneisyysraja noudattaa yhtenäisen mäntymetsävyöhykkeen pohjoisrajaa. Laji taantui Suomessa voimakkaasti 1950-luvulla, mutta kannat ovat elpyneet. Nykyisin kulorastaita esiintyy koko maassa aina mäntyrajalle saakka. Laji on Etelä-Suomessa melko harvalukuinen. Laji vaikuttaa kuitenkin runsastuneen 2000-luvulla.
Elinympäristö

Kulorastasta tavataan havumetsissä, etenkin vanhoissa harju- ja kalliomänniköissä, ja muuttoaikoina pelloilla ja saaristossa. Keski-Euroopassa laji on yleinen puistolintu.
Lisääntyminen

Pesä on suurehko ja rakennettu kuivista oksista ja ruohoista sekä jäkälästä, sisältä vuorattu savella ja heinillä. Pesä on tavallisesti männyssä muutaman metrin korkeudella. Muninta alkaa Etelä-Suomessa vapun tienoilla. Naaras munii kolmesta viiteen sinivihreää, ruskeatäpläistä munaa ja hautoo niitä noin kaksi viikkoa. Koiras saattaa joskus hautoa lyhyitä aikoja. Muna painaa 7,8 g. Molemmat emot hoitavat poikasia, jotka lähtevät pesästä kaksiviikkoisina ja itsenäistyvät pari viikkoa myöhemmin. Voi pesiä kahdesti kesän aikana, jolloin koiras huolehtii ensimmäisen pesyeen poikasista naaraan muniessa ja hautoessa toista.
Ravinto

Kulorastas on kaikkiruokainen: se syö hyönteisiä, matoja, marjoja ja hedelmiä. Keski-Euroopassa kulorastaan talviravintoa ovat etenkin mistelin marjat, siksi sen nimikin on monissa kielissä mistelirastas.
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Kulorastas (Turdus viscivorus)
ITIS: Turdus viscivorus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q178942  Wikispecies: Turdus viscivorus  Avibase: A95B43F1E9D10296  BioLib: 8890  BirdLife: 22708829  BOLD: 9565  BOW: misthr1  BTO: bob12020  CoL: 59PNF  eBird: misthr1  EoL: 45515575  EPPO: TURDVI  EUNIS: 1337  EURING: 12020  Fauna Europaea: 97235  Fauna Europaea (new): 4530d917-5238-472a-b85c-b99d53d036b2  GBIF: 2490774  iNaturalist: 12735  IRMNG: 10213707  ITIS: 563619  IUCN: 22708829  NBN: NHMSYS0000530682  NCBI: 301543  Observation.org: 111  Open Tree of Life: 1002259  Paleobiology Database: 369351  Paleobiology Database: 369351  TSA: 18312  WoRMS: 558606  Xeno-canto: Turdus-viscivorus  Laji.fi: MX.33121 
Kulorastaan munia.
Kuparipiirros

Kuparipiirros Olavinlinnasta 1700-luvun loppupuolen asussaan. Piirros on valmistettu Nürnbergissä vuonna 1762.
Kuparipiirros eli vaskipiirros on graafinen syväpainomenetelmä ja sillä tehty kuva. Piirros tehdään kuparilaatalle joko kuivaneulatekniikalla eli kaivertaen tai etsauksena eli syövyttämällä. Laatasta otetaan sen jälkeen vedoksia. Kuparipiirros otettiin käyttöön 1400-luvulla, kun haarniskasepät kopioivat tekemiään koristekaiverruksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuparipiirros Wikimedia Commonsissa
Elo Kuosmanen

Elo Kuosmanen Pierrot’n roolissa vuonna 1923.
Elo Nyyrikki Kuosmanen (28. kesäkuuta 1893 Helsinki – 23. kesäkuuta 1980 Padasjoki) oli suomalainen tanssija, koreografi, lavastaja,  näyttämöpukusuunnittelija, balettimestari, balettipedagogi ja taidemaalari. Hän piti ensimmäisen julkisen tanssiesityksensä vuonna 1921.
Kuosmanen opiskeli Helsingin Tanssiopistossa ja oli yksi vuonna 1922 perustetun Suomen Kansallisbaletin tanssijoista sen ensimmäisen Joutsenlampi-baletin esityksissä. Kuosmanen oli avannut oman tanssikoulunsa jo vuonna 1920, vaikka jatkoi tuolloin vielä itsekin opintojaan Tanssiopistossa.  Hän opetti koulussaan sekä baletti- että steppitanssia.
Kuosmasen puoliso oli balettitanssija ja tanssinopettaja Iris Salin (1906–1991), joka opiskeli Kuosmasen tapaan Helsingin Tanssiopistossa. Heidän poikansa Leo Kuosmasen kirjoittaman elämäkerran mukaan sekä Elo Kuosmanen että Iris Salin korostivat kumpikin Helsingin Tanssiopiston suurta merkitystä Suomen Kansallisbaletin synnyssä.
Kuosmanen esiintyi näyttelijänä Uuno Hirvosen ohjaamassa pitkässä elokuvassa Meren ja lemmen aallot (1926). Myöhemmin hän teki joihinkin elokuviin myös koreografioita ja lavastuksia.
Elo Kuosmaselle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1963, kuten myös hänen puolisolleen Iris Salinille.
Kirjallisuutta

Kuosmanen, Leo 1999: Elon mainingit taiteen virrassa. Valtion taidemuseo.
Tero Kurenmaa

Tero Veikko Kurenmaa (s. 25. kesäkuuta 1965) on suomalainen juristi ja virkamies, joka toimii kesäkuusta 2022 alkaen Finanssivalvonnan johtajana.
Kurenmaa työskenteli Helsingin poliisilaitoksessa rikosylikonstaapelina 1987–1997. Hän valmistui Helsingin yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1997 ja väitteli siellä vuonna 2003 tohtoriksi tutkielmalla Sisäpiirintiedon väärinkäyttö.
Kandidaatintutkintonsa jälkeen Kurenmaa työskenteli Rahoitustarkastuksen markkinavalvojana 1997–2002, vakuutusyhtiö Varman yhtiölakimiehenä 2002–2005, keskusrikospoliisin apulaispäällikkönä 2005–2021 ja sisäministeriön poliisiosaston ylijohtajana 2019–2020. Finanssivalvonnassa hän työskenteli lakiasiayksikön päällikkönä kesäkuusta 2021 lähtien.
Kesäkuun 2022 alussa Finanssivalvonnan johtokunta valitsi Finanssivalvonnan uuden johtajan äänestyksessä, jossa vastakkain olivat Kurenmaa ja valtiovarainministeriön alivaltiosihteeri Leena Mörttinen, ja Eduskunnan pankkivaltuusto vahvisti Kurenmaan nimityksen.
Kurenmaan nimityksen on arveltu merkitsevän linjanmuutosta Fivan toiminnassa ja rikkeiden valvonnan tiukkenevan.
Auno Kuiri

Auno Kuiri
Auno Johannes Kuiri (25. syyskuuta 1897 Tervola – 16. maaliskuuta 1978 Turku) oli Mannerheim-ristin ritari numero 128. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 27. kesäkuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli jääkärieverstiluutnantti.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Pekka Kuiri ja Greta Pallari. Hänen vanhempi veljensä oli Jatkosodassa kaatunut jääkärimajuri Matti Kuiri.
Opinnot

Kuiri kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Turun suomalaisessa lyseossa vuonna 1920 ja seitsemännen luokan Heinolan keskikoulun jatkoluokilta vuonna 1937. Kuiri suoritti myös jääkärialipäällystölle järjestetyn aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921 ja pioneerikurssin Haminassa vuonna 1921 sekä Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1929. Lisäksi hän suoritti muun muassa hiihtoteknillisen kurssin vuonna 1931 ja upseerien hiihto- ja voimistelukurssin vuonna 1937.
Jääkärikausi

Kuiri työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 12. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa.
Suomen sisällissota

Kuiri saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi yliluutnantti Gunnar Emil von Hertzenin hiihto-osastoon Satakunnan rintamalle. Myöhemmin hänet siirrettiin maaliskuun lopulla joukkueenjohtajaksi Hämeenkyrön asevelvolliseen komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Antoman-Saunaluodon akselilla, Suodenniemessä ja Epilässä. Myöhemmin hän toimi varmistus- ja puhdistustehtävissä Kullaalla ja Porin ympäristössä. Hänet määrättiin 20. toukokuuta 1918 alkaen Porin rykmentin täydennyspataljoonaan, mistä muodostettiin samoin kuin rykmentistäkin myöhemmin Tammisaaren vartiopataljoona.
Sisällissodan jälkeinen aika

Kuiri siirrettiin Tammisaaren vartiopataljoonasta 9. lokakuuta 1918 Itämeren jalkaväkirykmentti n:o 1:een, mistä taasen muodostettiin myöhemmin Porin rykmentti. Hän toimi rykmentissä aluksi joukkueenjohtajana I pataljoonan 3. komppaniassa, mutta määrättiin 1. heinäkuuta 1921 alkaen joukkueenjohtajaksi 2.konekiväärikomppaniaan ja 1. syyskuuta 1926 alkaen 7. komppaniaan. Hänet siirrettiin 15. kesäkuuta 1928 alkaen Polkupyöräpataljoona 3:een ja määrättiin 3. komppanian päälliköksi ja edelleen 1. marraskuuta 1928 konekiväärikomppanian päälliköksi ja 9. maaliskuuta 1929 jälleen 3. komppanian päälliköksi. Lopulta hänet siirrettiin 12. marraskuuta 1930 alkaen 5. komppanian päälliköksi Porin rykmenttiin.
Talvi- ja jatkosota

Kuiri osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana Jalkaväkirykmentti 15:ssä ja osallistui taisteluihin Lähteen lohkolla, Summassa, Suokannaksella, Näykkijärvellä ja Viipurissa.
Välirauhan aikana Kuiri jatkoi edelleen samassa tehtävässä, kunnes siirrettiin pataljoonan komentajaksi 5. Prikaatiin. Jatkosodan puhjettua hän jatkoi edelleen samassa tehtävässä Prikaatista muodostetussa Jalkaväkirykmentti 5:ssä ja osallistui taisteluun Säiniöllä, missä hän haavoittui vakavasti ja lähetettiin toipumaan sotasairaalaan. Vuonna 1942 hän palasi sotasairaalasta toivuttuaan haavoistaan ja hänet sijoitettiin pataljoonan komentajaksi hänelle tuttuun Jalkaväkirykmentti 5:een, missä hän palvelikin 20. kesäkuuta 1944 saakka, jolloin hänet nimitettiin Jalkaväkirykmentti 25:n komentajaksi. Jatkosodassa hän otti osaa taisteluihin Pukallusjärvellä, Säämälässä, Kananojalla, Nuijanmaalla, Talissa, Perkjärvellä, Pilppulassa, Näätälissä, Karisalmella ja Ihantalassa.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Kuiri palveli edelleen samassa joukossa, kunnes hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväkirykmentti 3:een. Vuonna 1945 hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväkirykmentti 6:een, missä hän toimi komentajan viransijaisena vuoteen 1947 saakka, jolloin hänet nimitettiin kyseessä olevaan virkaan. Hänet pidätettiin epäiltynä osallistumisesta asekätkentään ja hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1949 ja siirtyi sen jälkeen KOP:n konttorinhoitajaksi Mellilään ja työskenteli tehtävässä vuoteen 1952 saakka.
Kuiri kuoli 1978, ja hänet on haudattu Turun hautausmaalle.
Opetustoimi

Kuiri toimi opetusupseerina useilla kursseilla Suomenlinnan vartiopataljoonassa vuonna 1919 ja Reserviupseerikoulussa vuonna 1922 sekä Jalkaväen kapitulanttikoulussa vuonna 1927 ja Porin rykmentissä hän toimi opetusupseerina useina vuosina.
Luottamustoimet

Kuiri toimi Porin rykmentin kunnianeuvoston varajäsenenä vuosina 1933–1934 ja turkulaisen urheilu ja voimisteluseura Riennon johtokunnan jäsenenä vuosina 1925–1927 ja 1945–1950 sekä Kaarinan kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1933–1936. Hän toimi myös Turun Työnantajain- ja Turun Käsi- ja Pienteollisuusyhdistys r.y:n toiminnanjohtaja vuosina 1954–1969 ja Voimistelu- ja urheiluseura Mellilän Huovien johtokunnan jäsenenä ja seuraneuvojana vuodesta 1950 alkaen sekä Varsinais-Suomen Maakuntaliiton teollistamistoimikunnan jäsenenä vuosina 1961–1969. Punaisen Ristin Killan valtuuskunnan puheenjohtajana hän toimi vuodesta 1958 alkaen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 5. kesäkuuta 1918  Vääpeli 30. heinäkuuta 1918  Vänrikki 15. kesäkuuta 1921  Luutnantti 16. toukokuuta 1923  Kapteeni 15. kesäkuuta 1928  Majuri 1940  Everstiluutnantti 1942 |      |  Mannerheim-risti 2. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Norjan Pyhän Olavin ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Romanian Tähti-ritarikunnan kunniamerkki  Suomen Urheilun hopeinen ansiomitali  Pienteollisuuden Keskusliiton kultainen ansiomitali  Upseerien Ampumayhdistyksen kultainen ansiomitali  Suomen Reserviupseeriliiton ansiomitali  Turun Työnantajien Yhdistyksen ansiomitali |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Auno Kuirin hautakivi Turun hautausmaalla
Pentti Ritolahti

Pentti Kalevi Ritolahti (25. tammikuuta 1933 Viipuri – 18. kesäkuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen toimittaja.
Ritolahti työskenteli Kotimaa-lehdessä vuodesta 1954 ja toimi sen toimitussihteerinä vuosina 1967–1985. Vuodesta 1985 hän oli sen kulttuuritoimittaja, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1998. Ritolahti saavutti arvostusta kulttuuritoimittajana, joka erikoistui klassisen musiikin ja teatterin aiheisiin. Hän julkaisi musiikkiarvosteluja sekä artikkeleita oopperasta, eri maiden musiikkielämästä ja ulkomaisista musiikkijuhlista useisiin suomalaisiin lehtiin. Erityisesti Ritolahti seurasi katsauksissaan Salzburgin musiikkijuhlia vuodesta 1971 alkaen. Hänet palkittiinkin ansioistaan Itävallan musiikkielämän esittelijänä vuosina 1981 ja 1983.
Ritolahti jatkoi kulttuuriarvioiden laatimista eri lehtiin vielä eläkkeellä ollessaan. Hän myös piti muun muassa Savonlinnan kristillisellä opistolla oopperakursseja. Hän vaikutti herännäisyyden piirissä. Ritolahti kuoli kesäkuussa 2013 Helsingissä sairastettuaan pitkään.
Kuolemajärven kirkko

Kuolemajärven kirkko ennen sotia.
Kuolemajärven kirkko sijaitsi Kuolemajärven Kirkkoniemessä, luovutetussa Karjalassa.
Kirkon suunnitteli Josef Stenbäck. Kirkko rakennettiin Virolahden punaisesta graniitista vuosina 1899-1902 ja vihittiin käyttöön 11. tammikuuta 1903. Kirkko oli muodoltaan kahtamoinen, jonka kellotorni sijaitsi alttarin ja ristivarren välisessä kulmauksessa. Myös kahtamoisen ristikeskustan päällä oli pieni torni, kattoratsastaja. Kuolemajärven kirkko edusti kansallisromantiikkaa.
Kellotornissa oli kolme kelloa. Alttaritaulua kirkossa ei ollut vaan sen tilalla oli alttariseinän suuresta ikkunasta avautuva luonnonmaisema. Kirkon urut olivat 19-äänikertaiset.
Kirkon tuhoutuminen

Kun talvisota syttyi, joutui Kuolemajärvi varsin pian sotatoimialueeksi. Suomalaiset räjäyttivät kirkon tornin 8. joulukuuta 1939, jotta venäläiset eivät olisi voineet käyttää tornia tähystys- ja tulenjohtopaikkanaan. Räjähdyksen aiheuttama tulipalo tuhosi kirkon pahoin, vain muhkeat kiviseinät jäivät pystyyn. Talvisodan jälkeen kirkon raunio jäi Neuvostoliitolle.
Kun Suomi valtasi Kuolemajärven takaisin jatkosodassa 1941, huomattiin venäläisten aloittaneen kirkon raunion purkamisen. Jatkosodan aikana suomalaiset eivät ryhtyneet korjaamaan kirkkoa. Vuonna 1944 alue siirtyi taas Neuvostoliitolle. Tämän jälkeen kirkonraunio ja hautausmaa hävitettiin täydellisesti. Kirkon graniittiseinät, tiilet ja hautamuistomerkit kuljetettiin pois ja koko alue tasattiin. Nykyään paikalla toimii lasten leirikeskus.
Kirkon kellot ja urut tuhoutuivat kirkon mukana, mutta osa irtaimistosta, muun muassa ehtoolliskalustot ja kastemalja 1700- ja 1800-luvuilta, saatiin pelastettua. Kuolemajärven seurakunta lahjoitti kaiken pelastuneen omaisuutensa vuonna 1950 Turun Martin seurakunnalle.
Muistomerkki

Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen suomalaisten toimiminen luovutetulla alueella helpottui. Kirkon paikalle asennettiin muistolaatta vuonna 1990. Varsinainen muistomerkki pystytettiin 1995 kirkon alttarin paikalle. Muistomerkki valmistettiin Virolahden punaisesta graniitista eli samasta materiaalista kuin kirkkokin oli aikoinaan rakennettu.
Aikaisemmat kirkot

Kansantarinoiden mukaan Kuolemajärven rannalla Hietaniemessä sijaitsi kirkko ja hautausmaa varhaisina aikoina, mutta mitään kirjallista tietoa niistä ei ole löytynyt. Jo keskiajalla Kuolemajärvellä kerrotaan olleen Pyhän Katariinan kappelin. Sen sijainnista ei ole tarkkaa selvyyttä. Muutamissa 1600-luvun kartoissa Katariinan kappeli (Chatarine Capell) on merkitty Hatjalahden ja Kuolemajärven yhdistävän salmen läheisyyteen. Kappelia kutsuttiin myös Hatjalahden kappeliksi. Väinö Wallinin mukaan Kuolemajärven kappeli oli omistettu Pyhän Birgitan tyttärelle Katariinalle.
Kuolemajärven kappalainen Johan Herlin kertoi tuomiokapitulille 1750-luvun lopulla, että Kuolemajärven pieni vanha puukirkko oli aivan rappeutunut ja sillä oli ikää yli 170 vuotta. Kuolemajärven kirkkoherra Tengénin mukaan vuonna 1759 valmistunut kirkko oli jo kolmas kirkko Kuolemajärven Kirkkoniemessä.
Uudellakirkolla Kaukjärven rannalla sijainnutta Pyhän Birgitan kappelia ja sen hautausmaata käytti osa kuolemajärvisistä vuoteen 1781 saakka, jolloin se purettiin.
Myös Juvanruukin tehdasalueella oli kirkko noin vuosikymmenen ajan. Tehtaanpatruuna Johan Thorwöste sai kuninkaalta luvan kirkon rakentamiseen ja papinviran perustamiseen Juvanruukkiin 4. helmikuuta 1694. Venäläinen kasakkaosasto hävitti Juvanruukin kirkon Suuren Pohjan sodan aikana 4. helmikuuta 1704.
Kuolemajärven Kirkkoniemeen valmistui puukirkko vuonna 1759. Tämä kirkko oli puinen ristikirkko, jossa oli erillisenä rakennuksena kellotorni (valmistui 1786). Kirkossa oli runsaasti maalauksia, mutta tässäkin kirkossa oli alttaritaulun paikalla ikkuna. Osa näistä maalauksista on nykyisin Kansallismuseossa, jonne ne siirrettiin kirkon purkamisen yhteydessä. Uuden kirkon rakentamista oli suunniteltu jo 1887, mutta vasta 1899 tilattiin Josef Stenbäckiltä uuden kirkon piirustukset. Puukirkko purettiin vuonna 1901, vaikka uusi kirkko ei vielä ollutkaan valmistunut.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maalaus Kuolemajärven vanhasta kirkosta
Kuolemajärvi kuvina
Kuolemajärven kirkko (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Kuolemajärven kirkon rauniot talvisodan jälkeen.
Kultasakaali

| Kultasakaali |
| --- | --- |
 Kultasakaali Sri Lankassa.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Koiraeläimet Canidae
Suku::  Koirat Canis
Laji::  aureus
Kaksiosainen nimi
 Canis aureus  Linnaeus, 1758 
 Kultasakaalin levinneisyys.
Alalajit 
 Canis aureus aureus  Canis aureus cruesemanni  Canis aureus ecsedensis  Canis aureus indicus  Canis aureus moreotica  Canis aureus naria  Canis aureus palaestina  Canis aureus syriacus 
Katso myös
   Kultasakaali Wikispeciesissä   Kultasakaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultasakaali (Canis aureus) eli sakaali (pers. šaġāl) on keskikokoinen ja siro koiraeläinlaji. Lajin nimestä on käytetty myös kirjoitusasuja šakaali ja shakaali, mutta näitä pidetään vanhentuneina. Sakaali on kaikkiruokainen, ja sillä on pitkät terävät kulmahampaat.
Kultasakaalin katsottiin aiemmin elävän sekä Euraasiassa että Afrikassa, mutta viimeaikaiset tutkimukset ovat osoittaneet, että afrikkalaiset kultasakaalit ovat tosiasiassa lähempää sukua sudelle  (Canis lupus) kuin euraasialaiselle kultasakaalille. Siksi afrikkalaiset kultasakaalit onkin erotettu omaksi lajikseen susisakaali (Canis lupaster).
Ulkonäkö ja koko

Sakaalin korkeus on 40 senttimetriä, ja sen ruumiin pituus on 85–105 senttimetriä. Häntä on 20–24 senttimetrin mittainen. Sakaalit painavat noin 7–13 kilogrammaa. Naaraat ovat pienempiä kuin urokset.
Kuten useimmat koiraeläimet, sakaalit ovat notkealihaksisia juoksijoita, joilla on pitkä häntä. Kultasakaalin turkki on perusväriltään kellertävän punertava. Turkin kuviointi voi vaihdella iän, esiintymisalueen ja vuodenajan mukaan, mutta yleensä turkki on tummempi talvella kuin kesällä. Karvat ovat kärjestä ruskeita.
Kultasakaaleilla on suuret, pystyt korvat ja moni-ilmeinen korva-, häntä- ja kuonoasentojen valikoima. Lisäksi ne voivat äännellä haukahdellen, muristen, kiljuen tai susien tapaan erityisesti ulvoen.