stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ala-Mielunjärvi

| Ala-Mielunjärvi Ала-Миэулунярви,  Ala-Mieulunjarvi |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Venäjä
Alue:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Kunnat:  Loimola
Koordinaatit:  62°18′59″N, 31°01′26″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Jänisjoen vesistöalue Sytiviermänjoen valuma-alue
Järveen tulevat joet:  Sytiviermänjoki
Laskujoki:  Sytiviermänjoki Korpijärveen 
Järvinumero:  01040300211102000013353
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  125 m  
Pituus:  2,3 km  
Leveys:  0,9 km  
Pinta-ala:  1 km²  
Saaria:  6
 fiAla-Mielunjärvi 
Ala-Mielunjärvi (ven. Ала-Миэлунъярви, Ала-Миэулун-ярви, Ala-Mieulunjarvi ) on Venäjällä Karjalan tasavallan Suojärven piirissä Loimolan kunnassa sijaitseva järvi, jonka laskujoki Sytiviermänjoki laskee Korpijärveen.
Maantietoa

Ala-Mielunjärvi on 2,3 kilometriä pitkä ja 900 metriä leveä. Sen pinta-ala on 1,00 neliökilometriä . Järvellä on selkeä järvenselkä, mutta pohjoisosassa se kapenee lähes kilometrin mittaiseksi ja 100–350 metriä leveäksi lahdeksi. Järvi on metsämaiden ympäröimä paitsi järven koillispuolella, jossa aukeaa puuton avosuo. Järvessä on ainakin yksi saari, joka sijaitsee sen eteläosassa. Satelliittivalokuvassa erottuu viisi muutakin saarta, jotka voivat olla luotoja. Järven ympäristö vaikutta autiolta ja ainoat tiet kiertävät järven kauempaa.
Vesistösuhteita

Ala-Mielunjärvi kuuluu Nevan vesistöalueessa Laatokan valuma-alueen Jänisjoen vesistöalueeseen, jonka Juuvanjoen valuma-alueella ja Korpijärven alueella se sijaitsee. Kummatkin vesistöalueet päätyvät Jänisjokeen, joka virtaa Jänisjärven läpi laskien lopulta Laatokkaan, jonka laskujoki Neva laskee Pietarissa Itämeren Suomenlahteen.
Järven eteläpäähän laskee Ylä-Mielunjärveen kautta virtaava Sytiviermänjoki, joka jatkaa pohjoispäässä kapenevan lahden päästä länteen päin laskien Suomen puolella Korpijärveen. Joen luusuaan yhtyy koillisesta tuleva Mutasen lasku-uoma.
Lähteitä > Huomioita

1 2 3 4  Asia katsottu ja mitattu Internetin karttapalveluista kuten esimerkiksi Google Earth, GeoMixer tai ACME.
↑  Asia on luettu venäjänkielisen Wikipedian artikkelista ru:Ала-Миэлунъярви, jossa siitä on lähde.
Amorinkaari

Amorinkaari korostettuna.
Amorinkaarta voidaan korostaa huulipunalla.
Amorinkaari  on ihmisten kasvoissa oleva piirre, jossa ylähuulen kaksoiskaaren sanotaan muistuttavan roomalaisen jumalan Amorin jousta.
Kaikilla ei kuitenkaan ole yhtä selvää amorinkaarta kuin toisilla. Kasvoissa on kaksi amorinkaarta.
Syaani

Syaani (Cyan = C) tai sinivihreä on näkyvän valon spektrillä sinisen ja vihreän välissä. Tämä väri nähdään silloin, kun silmän  siniseen (B) ja vihreään (G) valoon herkät tappisolut ovat aktiivisia. Syaanin aallonpituus on noin 490 nanometriä. Syaani on punaisen käänteisväri. Syaania ja joitakin sen lähellä olevia värisävyjä kutsutaan myös turkoosiksi.
Syaani on yksi  subtraktiivisen eli valoisuutta vähentävän värinmuodostuksen pääväreistä (CMYK).
Etymologia

Nimi syaani tulee kreikan kielen sanasta κυανός (kyanós) = sininen .
Värikoordinaatit

Tietokoneen kuvaruudun RGB-värivalojen syaanin maksimiarvot skaalalla 0–255 ovat seuraavat:
RGB :
R: 0
G: 255
B: 255
(heksadesimaalimuodossa #00FFFF)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Syaani Wikimedia Commonsissa
coloria.net – turkoosi
Sähkömagneettinen säteily
Sähkömagneettinen spektri: gammasäteily • röntgensäteily • ultraviolettisäteily • valo • infrapunasäteily • alimillimetrisäteily • mikroaallot • radioaallot
Radiotaajuusalueet: THF • EHF • SHF • UHF • VHF • HF • MF • LF • VLF • ULF • SLF • ELF
Valo: violetti • sininen • syaani • vihreä • keltainen • oranssi • punainen
Amorphophallus paeoniifolius

| Amorphophallus paeoniifolius |
| --- | --- |
 Amorphophallus paeoniifolius
Tieteellinen luokittelu
Kladi::  Putkilokasvit
Kladi::  Siemenkasvit
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Yksisirkkaiset
Lahko::  Alismatales
Heimo::  Vehkakasvit Araceae
Suku::  Pökkövehkat Amorphophallus
Laji::  paeoniifolius
Kaksiosainen nimi
 Amorphophallus paeoniifolius  (Dennst.) Nicolson 
Synonyymit
 Dracontium paeoniifolium Dennst. 
Katso myös
   Amorphophallus paeoniifolius Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Amorphophallus paeoniifolius on vehkakasveihin ja pökkövehkoihin kuuluva kasvilaji. Sen lajinimi paeoniifolius viittaa kasvin lehtien muistuttavan pioneja. Se on tunnettu Aasiassa juureskasvina, joka tuottaa suuria tärkkelyspitoisia mukuloita ja sitä on viljelty vuosisatojen ajan. Indonesiassa Amorphophallus paeoniifolius on viljellyin mukulakasvi. Kasvin maanalaiset juurimukulat ovat tummanruskeita, litistyneen pyöreitä, kooltaan jopa 50 × 30 senttimetriä. Ne voivat painaa enimmillään 15 kg. Mukulan keskeltä nousee sateenvarjomainen lehdekäs varsi ja kasvin kukkiessa pökkövehkoille tyypillinen kukinto, jossa suojuslehti muodostaa tötterön puikelon ympärille.
Laji esiintyy alkuperäisenä Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa, Intiasta ja Etelä-Kiinasta Indonesiaan, Uuteen-Guineaan ja Australian Pohjoisterritorioon. Se on levinnyt myös useille Intian ja Tyynen valtameren saarille.
Ala-Musteri

| Ala-Musteri |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Heinola
Koordinaatit:  61°08′52″N, 25°59′59″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Ruotsalaisen alue (14.14)
Laskuoja:  Musterinoja 
Järvinumero:  14.142.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  97,4 m  
Pituus:  350 m  
Leveys:  140 m  
Rantaviiva:  0,773 km  
Pinta-ala:  3,06 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiAla-Musteri 
Ala-Musteri  on Päijät-Hämeessä Heinolassa Viinakoijan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,1 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Ruotsalaisen alueella (14.14), jonka Myllyojan valuma-alueeseen (14.142) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 97,4 metriä mpy.
Akira Yoshino

| Akira Yoshino |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. tammikuuta 1948  Suita 
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Kemia
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto (2019)
Akira Yoshino (jap. 吉野 彰; s. 30. tammikuuta 1948 Suita, Japani) on japanilainen kemisti. Hän on tutkinut erityisesti litiumioniakkuja. Yoshinolle myönnettiin Nobelin kemianpalkinto vuonna 2019 litiumioniakkujen kehittämisestä, ja hän jakaa palkinnon yhdessä John B. Goodenoughin ja M. Stanley Whittinghamin kanssa.
Ura

Yoshino opiskeli kemiaa Kioton yliopistossa ja valmistui sieltä maisteriksi vuonna 1972. Tohtoriksi hän väitteli Osakan yliopistosta vuonna 2005. Heti valmistumisensa jälkeen Yoshino aloitti tutkijana Asahi kaseilla. Hänen tutkimuksensa kohteena olivat sähköäjohtavat polymeerit ja aluksi erityisesti polyasetyleeni, jota hän tutki anodimateriaalina. Myöhemmin hän siirsi tutkimuksensa kohteen hiilipohjaisiin materiaaleihin kuten hiilikuituihin ja lämpökäsiteltyyn koksiin. Aikaisempien litiumioniakkujen ongelmana oli, että ne vaativat anodikseen räjähdysherkkää litiumia. Yoshino keksi tutkia koksipohjaisia materiaaleja anodeina, ja katodiksi hän valitsi Goodenoughin kehittämän litiumkobolttioksidin. Yhdistelmä tuotti suurehkon jännitteen ja oli litiumanodeja turvallisempi. Ensimmäiset litiumioniakut tulivat markkinoille vuonna 1991 ja perustuivat Goodenoughin ja Yoshinon kehittämiin materiaaleihin.
Yoshino on toiminut professorina Meijo-yliopistossa Nagoyassa vuodesta 2017 alkaen.
Tunnustukset

Yoshino on saanut litiumioniakkututkimuksistaan useita tunnustuksia esimerkiksi Charles Stark Draper Prize-palkinnon vuonna 2014 ja Japani-palkinnon vuonna 2018.
Sääskikertut (suku)

| Sääskikertut (suku) |
| --- | --- |
 Vaaleasääskikerttu (Polioptila albiloris)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sääskikertut Polioptilidae
Suku::  Sääskikertut Polioptila  P. L. Sclater, 1855
Katso myös
   Sääskikertut (suku) Wikispeciesissä   Sääskikertut (suku) Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sääskikertut (Polioptila) on sääskikerttujen heimoon kuuluva varpuslintusuku. Sääskikerttujen sukuun kuuluu BirdLifen mukaan 12 lajia. Suvun lajimäärä vaihtelee eri lähteissä.
Sääskikerttuihin kuuluvia lajeja

Aavikkosääskikerttu Polioptila melanura
Guayanansääskikerttu Polioptila guianensis
Iquitosinsääskikerttu Polioptila clementsi
Kaliforniansääskikerttu Polioptila californica
Kermasääskikerttu Polioptila lactea
Kolumbiansääskikerttu Polioptila schistaceigula
Kuubansääskikerttu Polioptila lembeyei
Meksikonsääskikerttu Polioptila nigriceps
Naamiosääskikerttu Polioptila dumicola
Sinisääskikerttu Polioptila caerulea
Sääskikerttu Polioptila plumbea
Vaaleasääskikerttu Polioptila albiloris
Aiheesta muualla

ITIS: Polioptila (englanniksi)
Søndre Enningdalin kirkko

| Søndre Enningdalin kirkko Søndre Enningdalin kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2009.
Sijainti:  Halden, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Borgin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1956
Suunnittelija:  Dag Borg
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  130
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Søndre Enningdalin kirkko (norj. Søndre Enningdal kirke) on Haldenin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1956.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Søndre Enningdalin kirkko Wikimedia Commonsissa
Tales of the Teenage Mutant Ninja Turtles

| Tales of the Teenage Mutant Ninja Turtles |
| --- | --- |
 Sarjakuvan ensimmäinen numero vuodelta 1987.
Kustantaja:  Mirage Studios
Julkaisuaika:  1987 – 1989 2004 – 2010
Lehtien määrä:  7 (1987–1989) 70 (2004–2010)
Sivumäärä:  30
Päähahmo(t):  Leonardo Donatello Raphael Michelangelo
Luoja(t):  Kevin Eastman Peter Laird
Tales of the Teenage Mutant Ninja Turtles on Mirage Studiosin kustantama sarjakuvalehti, jossa keskitytään Teini-ikäisten mutanttininjakilpikonnien seikkailuihin. Sarjakuvan julkaiseminen aloitettiin toukokuussa 1987, ja sen loivat Kevin Eastman ja Peter Laird. Sen tarkoitus on täyttää puuttuvat tai lyhyeksi jääneet tarinat Teenage Mutant Ninja Turtles -sarjakuvasta. Sarjakuvan ensimmäinen osa lopetettiin huhtikuussa 1989 seitsemänteen numeroon.
Sarjakuvaa alkoi tehdä uudestaan tammikuussa 2004 Stephen Murphy, ja nimeksi tuli Tales of the TMNT. Sarjakuva on toiminut samalla uusien hahmojen esittelijänä, joista tunnetuimmiksi ovat nousseet muun muassa Joku, Nahkapää, Rottakuningas, Complete Carnage ja Radical. Mirage-yhtiön myynnin vuoksi sarjakuvan julkaiseminen päättyi toukokuussa 2010. Viimeiseksi tarinaksi jäi Return to New York, jonka tekivät Jim Lawson ja Eric Talbot.
Ala-Normandia

Ala-Normandia eli Basse-Normandie (ransk. Basse Normandie) oli yksi Ranskan 26 hallinnollisesta alueesta. Se muodostettiin vuonna 1956, kun Normandia jaettiin Ala-Normandiaan ja Ylä-Normandiaan. Alue koostuu Calvadoksen, Manchen ja Ornen departementeista ja sen hallintokaupunki on Caen. Ylä- ja Ala-Normandia yhdistyivät 1. tammikuuta 2016 yhdeksi alueeksi nimeltä Normandia.
Historia

Normandia syntyi vuonna 911, kun Ranskan kuningas antoi alueen Seinen suulta Rollo-nimiselle viikinkipäällikölle. Viikinkejä kutsuttiin sittemmin normanneiksi. Alueita laajennettiin vuonna 924 käsittämään Ala-Normandian Ornen ja Calvadoksen alueet, sekä vuonna 933 myös Manchen alue. Normandian pääkaupunki oli Rouen, kunnes sen ruhtinas Vilhelm Valloittaja valloitti Englannin 1000-luvulla. Normandia säilyi jonkin aikaa Englannin osana, mutta siitä tuli Ranskan ja Englannin kiistojen kohde. Normadiasta tuli osa Ranskaa vuonna 1469 Ludvig XI:n kaudella. 1500-luvulla alue jaettiin Rouenin ja Caenin provinsseihin. Ranskan suuren vallankumouksen myötä provinssit lakkautettiin ja departementit syntyivät. Nykyinen Ala-Normandia syntyi vuonna 1960 Ranskan alueiden uudistamisen yhteydessä. 1980-luvulla eri alueille annettiin merkittävästi enemmän oikeuksia hallintoonsa liittyen.
Väestö

Vuonna 2006 Ala-Normandiassa asuneista noin 1 457 000 asukkaasta 46 prosenttia asui Calvadosin departementissa. Väestö on kasvanut vuodesta 1999 noin 0,3 prosenttia. Alueen väestö on Ranskan mittakaavassa keskittynyt merkittävissä määrin maaseudulle. 35 prosenttia alueen asukkaista asui maaseudulla Ranskan keskiarvon ollessa 18 prosenttia. Alueella on vain 15 yli 10 000 asukkaan kaupunkia. Väestö on keskittynyt rannikolle ja kahteen suureen kaupunkiin Cherbourgiin ja Caeniin.
Talous

Vuonna 2006 Ala-Normandian väestöstä 588 600 henkilöä kuului työvoimaan. 69 prosenttia työvoimasta oli palvelualalla ja 6,5 prosenttia maatalouden parissa. Maatalouden keskiarvo Ranskassa oli 3,5 prosenttia. 21 prosenttia työvoimasta työskenteli teollisuuden parissa, jonka suurin haara liittyy maatalouteen. Teollisuus tuottaa pääasiassa maitoa ja lihaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ala-Normandia Wikimedia Commonsissa
Aleksandr Rekemtšuk

Aleksandr Jevsejevitš Rekemtšuk (ven. Алекса́ндр Евсе́евич Рекемчу́к, 25. joulukuuta 1927 Odessa – 6. heinäkuuta 2017 Moskova) oli venäläinen kirjailija.
Aleksandr Rekemtšukin isä oli Venäjälle palannut emigrantti, joka kuoli Stalinin vainoissa. Hänen äitinsä oli näyttelijä, joka meni uudelleen naimisiin itävaltalaisen poliittisen pakolaisen kanssa. Rekemtšuk valmistui tykistökoulusta vuonna 1946 ja työskenteli pitkään toimittajana Komin tasavallassa. Hän valmistui vuonna 1952 Gorkin kirjallisuusinstituutista vuonna 1952 ja palasi Moskovaan vuonna 1963. Rekemtšuk työskenteli Mosfilmin päätoimittajana vuosina 1964–1967, kuului kirjallisuuslehtien toimituskuntiin ja toimi Moskovan kirjailijajärjestön sihteerinä vuosina 1970–1977. Hän opetti kirjallisuusinstituutissa vuodesta 1975 ja sai professuurin vuonna 1988.
Runoilijana aloittaneen Rekemtšukin proosateokset sijoittuvat etupäässä pohjois-Venäjälle tai perustuvat hänen lapsuudenkokemuksiinsa. Ne ovat sujuvia ja todentuntuisia mutta eivät kovin omaperäisiä tai syvällisiä. Rekemtšuk on toiminut myös kääntäjänä ja laatinut useita elokuvakäsikirjoituksia.
Suomennettuja teoksia

Nuorta vihantaa (Molodo-zeleno). Suom. Vieno Levänen. Moskova: Vieraskielisen kirjallisuuden kustannusliike, 1963.
Äänekäs veljeskunta (Maltšiki). Suom. Vappu Uimonen. Helsinki: Tammi, 1974.
Menestyksen huuma, novelli, antologiassa:  Kirsikankivi (Kirsikan kivi), toimittanut Ulla-Liisa Heino, Helsinki: Kansankulttuuri 1967
Taosin piirikunta

Taosin piirikunta (engl. Taos County) on Yhdysvaltojen New Mexicon osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 32 723 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Taosin kunta. Piirikunta perustettiin 9. tammikuuta 1852.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taosin piirikunta Wikimedia Commonsissa
Analogia (kielifilosofia)

Analogia, eli yhdenmukaisuus, on termi tavalle selittää asioiden yhdenmukaisuutta, verrattavuutta tai vastaavuutta. Monimutkaisia asioita voidaan selittää rinnastamalla niitä yksinkertaisimpiin tai selitettävälle tutumpiin ilmiöihin. Tällöin voidaan sekä sitä, mihin rinnastetaan, että itse rinnastamista sanoa analogiaksi. Vertaa metafora. Esimerkiksi jonkin ilmiön aiheuttamaa riippuvuutta voidaan selittää ja verrata huumeiden käytön aiheuttamaan riippuvuuteen, joka yleensä on paremmin tunnettu ilmiö.[lähde? ]
Suomen Taitovoimisteluklubi

Suomen Taitovoimisteluklubi ry eli STVK on perustettu vuonna 1978. STVK:n toiminta-ajatuksena on tarjota eri-ikäisille ja eritasoisille lapsille ja nuorille mahdollisuus harrastaa telinevoimistelua harrastaja- ja kilpatasolla.
Liikuntahetkistä haetaan iloa, virkistystä sekä eväitä elämään. Seurassa pyritään tukemaan lasten liikunnallista, henkistä ja yhteiskunnallista kehittymistä liikunnan avulla. Seuran toiminnassa oli mukana syksyllä 2014 noin 400 voimistelijaa. Eri tasoluokissa kilpailevia telinevoimistelijoita on noin 60.
Suomen Taitovoimisteluklubi 30 vuotta 1978–2008

Marraskuun 16. päivänä 1978 allekirjoittivat Leena Jääskeläinen, Arto Palkama, Tuula Hämäläinen, Otso Vilhunen, Elina Simonen, Veikko Mielonen ja Martti Rönkkö sopimuskirjan, jossa ilmoitetaan perustettavaksi Suomen Taitovoimistelu Klubi r.y. niminen yhdistys.
Seuran alkutaival perustui yritykseen nostaa Suomen telinevoimistelun tasoa keräämällä lahjakkaita telinevoimistelijoita ympäri Suomen korkeatasoiseen valmennukseen samaan kouluun. Tämän ajatusmallin pohjalta löytyi myös seuran nimi.
Harjoitusolosuhteet

Seuran syntysijat ovat Munkkivuoressa, kuuluisassa Munkkivuoren lukiossa. Aluksi telineet jouduttiin pystyttämään vain harjoitusten ajaksi ja niiden jälkeen tila jouduttiin raivaamaan muuhun käyttöön. Alusta lähtien harjoituksia pidettiin myös Arkadian yhteislyseossa. Stadionin voimistelutila saatiin käyttöön vuonna 1981. Se oli Munkkivuoren ja Arkadian koulun lisäksi kolmantena harjoituspaikkana aina vuoteen 1984 saakka, jolloin Töölön Kisahallin A-puolen pääty siirtyi painijoilta voimistelijoiden käyttöön. Töölön Kisahalliin siirtyivät tuolloin harjoittelemaan kilparyhmät, alkeisryhmien harjoituksia pidettiin Munkkivuoressa aina vuoteen 1991 saakka. Vuonna 1990 kaupunki alkoi tarjota voimistelulle tiloja myös Laakson Pelastuskoulun liikuntahallista ja se olikin seuran ahkerassa käytössä aina kevääseen 2003 saakka.
Seuran toiminnan laajetessa alettiin harjoituksia pitää myös Itä-Helsingissä. Kallahden ala-asteella pidettiin alle kouluikäisten harjoituksia vuosina 1993–2002. 1990-luvun puolivälissä tiloja saatiin käyttöön myös Pihlajamäen ala-asteelta. Siellä toimintaa oli kahtena vuotena, mutta lähinnä ohjaajapulasta johtuen tiloista jouduttiin luopumaan. Vuodesta 1996 lähtien Töölön ala-asteen liikuntasali on ollut seuran toiminnan kannalta tärkeässä roolissa. Se on tarjonnut hyvät puitteet monentasoisten ryhmien harjoituspaikaksi. Vuonna 2001 harjoitusolosuhteissa saatiin merkittävä helpotus, kun kaupunki rakennutti Myllypuron Liikuntamyllyyn erinomaiset voimistelutilat. Tällä hetkellä toiminta on keskitetty kolmeen paikkaan, Töölön Kisahalliin, Liikuntamyllyyn ja Meilahden yläasteelle.
Valmennustoiminta

Ensimmäisinä vuosina seurassa toimi kymmenkunta valmentajaa. Päävalmentajina vuoteen 1985 asti olivat Borsa Matekovits ja Elina Kuusela (o.s. Simonen). Borsa toimi valmentajana aina vuoteen 1994 asti , Elina sen sijaan jatkoi valmennustaan pidempään ja siirtyi valmennuksen lopetettuaan tuomariksi. Seuran päävalmentajana toimi Raija Koivisto-Jalonen, joka aloitti valmennuksen vuonna 1981 lopetettuaan oman aktiiviuransa voimistelussa, vuoteen 2006 saakka.
Vuodesta 1996 alkaen on seurassa toiminut useita koko- tai osapäivätoimisia valmentajia. Tällä hetkellä on aktiivisesti toiminnassa mukana noin 20 ohjaajaa ja valmentajaa. Vuonna 2016 päätoimisina valmentajina STVK:ssa toimivat päävalmentaja Lyova Harutyunyan, Tigran Melkonyan, Lilja Hämäläinen, Olena Polishchuk, ja Sana Wahab Marif.
Kansainvälinen valmennusyhteistyö

Alkuajoista lähtien seura on tehnyt vuosittain kansainvälistä valmennusyhteistyötä. Aina vuoteen 1986 asti seura sai vuosittain vierailevia valmentajia Unkarista ja teki leiri- ja kilpailumatkoja Unkariin. Yhteistyöseurana tuolloin oli Budapestiläinen Postas-seura. Vuosina 1988–1990 kiinteimmät suhteet olivat Suomenlahden eteläpuolelle. Tallinnalainen Työvoimavarat-seura voimistelijoineen ja valmentajineen vieraili usein Suomessa. Harjoitusleirejä pidettiin usein myös Tallinnassa. Vuonna 1990 käynnistettiin uudelleen yhteistyö unkarilaisten kanssa. Tämä yhteistyö jatkui aina vuoteen 1999 saakka. Yhteistyöseura oli tuona aikana Kaakkois-Unkarissa, Bekescabassa. Aina vuoteen 1996 asti seura sai Unkarista valmentajavieraita Rovaniemen hiihtolomaleirille ja seuran voimistelijat harjoittelivat Unkarissa muutaman kerran vuodessa, joskus useita viikkoja kestävillä harjoitusleireillä.
Vuodesta 1998 alkanut yhteistyö venäläisten valmentajien kanssa on jatkunut tiiviinä jo kuusi vuotta. Eri puolilta Venäjää on tullut vieraita usean kerran vuodessa valmentajia ja koreografeja. Jäsenet ovat puolestaan vierailleet tiuhaan tahtiin muun muassa Rostovissa, Mustanmeren leirillä Betassa, Pietarissa ja Gruklajassa. Päätoiminen valmentaja, Nelia Eremenko, edesauttoi suuresti näiden kontaktien syntymisessä. Kauden 2008–2009 alussa STVK:ssa toimi neljä venäläistä ammattivalmentajaa. Tämä mahdollisti jokaiselle harrastajalle edetä voimistelussa vaikkapa kansainväliselle tasolle.
Kilpailujen järjestäminen

Normaalivuosina STVK on järjestänyt telinevoimistelussa vähintään kevät- ja syyskilpailut. Koko 1980-luvun ajan vuotta 1987 lukuun ottamatta seura järjesti naisten ja tyttöjen telinevoimistelun SM-kilpailut joka vuosi. 1990-luvulla kävi ilmi, ettei arvokilpailujen järjestämiselle ole riittävän hyviä tiloja eikä telineitä. Muutamat telinevoimistelun SM-kilpailut 1990-luvulla kuitenkin järjestettiin. Näytösvoimistelun kilpailutoiminnan käynnistyttyä seura alkoi osallistua myös näytösvoimistelun arvokilpailujen järjestämiseen. Liikuntamyllyn tilojen valmistuttua vuonna 2001 seura on järjestänyt säännöllisesti SM-tasoisia kilpailuja sekä naisille että miehille.
Kilpailumenestys

STVK on Suomen menestynein seura naisten telinevoimistelussa. Naisten Suomen mestaruuksia STVK:n voimistelijat ovat voittaneet 75 kappaletta. Tuoreimmat STVK:n neliottelun Suomen mestarit ovat Maija Leinonen (2016) ja Erika Pakkala (2014).
STVK:n telinevoimistelijat ovat voittaneet seuran historian aikana seuraavat naisten Suomen mestaruudet:
Neliottelu
2016 Maija Leinonen
2014 Erika Pakkala
2012 Erika Pakkala
1993 Elina Ahola
1992 Sari Lehmuskallio
1990 Sari Lehmuskallio
1989 Sari Lehmuskallio
1988 Sari Lehmuskallio
1986 Miia Kosonen
1984 Marjut Rönkkö
1982 Marja Pajarinen
1981 Heidi Mielonen
1980 Heidi Mielonen
Kilpailumenestys > Hyppy

2006 Aino Aura
2003 Tiina Taavitsainen
2002 Tiina Taavitsainen
2001 Tiina Taavitsainen
2000 Tiina Taavitsainen
1999 Tiina Taavitsainen
1998 Tiina Taavitsainen
1995 Viivi Puumala
1992 Sari Lehmuskallio
1991 Sari Lehmuskallio
1990 Sari Lehmuskallio
1989 Sari Lehmuskallio
1988 Mari Lehmuskallio
1987 Marita Lax
1986 Ulrika Lindholm
1985 Marjut Rönkkö
1982 Marja Pajarinen
1978 Maire Alho
Kilpailumenestys > Nojapuut

2014 Erika Pakkala
2012 Erika Pakkala
2006 Kiira Kokko
2005 Mira Laitila
2000 Riina Oksanen
1994 Elina Ahola
1991 Sari Lehmuskallio
1990 Sari Lehmuskallio
1989 Sari Lehmuskallio
1988 Mari Lehmuskallio
1987 Miia Kosonen
1986 Ulrika Lindholm
1983 Marjut Rönkkö
1982 Raija Koivisto
1980 Heidi Mielonen
Kilpailumenestys > Puomi

2016 Maija Leinonen
2003 Kiira Kokko
2001 Maria Skyttä
1999 Mira Laitila
1989 Sari Lehmuskallio
1988 Sari Lehmuskallio
1987 Miia Kosonen
1986 Ulrika Lindholm
1985 Marja Pajarinen
1984 Marjut Rönkkö
1982 Marja Pajarinen