stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dune II

| Dune II: Battle for Arrakis |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Westwood Studios
Julkaisija:  Virgin Interactive
Suunnittelija:  Joseph Bostic ja Aaron E. Powell
Säveltäjä:  Frank Klepacki
Pelisarja:  Dune
Julkaistu:   1992
Lajityyppi:  strategiapeli
Pelimuoto:  yksinpeli
Ikäluokitus:  USK 6 
Alusta:  MS-DOS, Amiga, Sega Mega Drive
Jakelumuoto:  levyke, pelimoduuli
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK  : 
Dune II: Battle for Arrakis (pohjois-amerikassa nimellä Dune II: The Building of a Dynasty) on Westwood Studiosin kehittämä ja Virgin Interactiven julkaisema reaaliaikainen strategiapeli, joka on julkaistu vuonna 1992.
Peli perustuu Frank Herbertin Dyyni-kirjasarjaan. Peliä varten luotiin uusi suku, Ordos, jota ei ole kirjoissa tai niihin pohjautuvassa elokuvassa.
Vaikkakaan peli ei ollut ilmestyessään ensimmäinen lajityyppinsä strategiapeli, sen pelimekaniikka loi vankan pohjan tuleville seuraajilleen. Tämän vuoksi Dune II onkin nykyaikaisen reaaliaikaisen strategiapelin kantamuoto. Myöhemmät saman lajityypin pelit erosivat merkittävästi Dune II:sta. Pelin toiminta-ajatus yhdisti kevyttä strategiaa ja reaaliaikaista joukkojen liikuttelua.
Pelistä julkaistiin uusintapainos nimellä Dune 2000 vuonna 1998.
Vaikutteet

Pelin tekijät ottivat vaikutteita useista aikaisemmista peleistä.
TurboGrafx-16-konsolin Military Madness (1990) yksinkertainen käyttöliittymä, nopeat taistelut ja selkeät grafiikat vaikuttivat Dune II:een.
Civilizationin (1991) teknologiakehitys ja resurssien hallinta saivat vastineensa Dune II:n tehtaissa ja rohdon louhinnassa. Civilizationissa tutkimattomia alueita peittänyt musta verho otettiin käyttöön myös Dune II:ssa.
Populous (1989) osoitti, että hiiriohjaus oli reaaliaikaisessa pelissä tärkeä ominaisuus.
Suurin vaikutus oli Sega Mega Driven pelillä Herzog Zwei (1989), joka oli reaaliaikainen, jaetulla näytöllä pelattava kaksinpeli, jossa pelaajat rakensivat joukkoja ja usuttivat niitä toistensa tukikohtien kimppuun.
Rajoitteet

Julkaisuajan tietokoneiden rajoitteiden vuoksi pelaajien hallussa olevien sotilasyksiköiden määrää rajoitettiin.
Yksiköiden tekoäly ei ota huomioon muita yksiköitä muuten kuin esteinä, jotka täytyy kiertää. Yksiköiden käytös saattaa vaikuttaa yhteistoiminnalta, mutta tämä on pelkkä illuusio, ja todellisuudessa jokainen yksikkö toimii yksinään.
Käyttäjä ei voi valita useita yksiköitä kerralla ja antaa niille kaikille samaa käskyä. Tämä ominaisuus lisättiin myöhemmin Command & Conqueriin.
Juoni

Corrinon huoneen keisari Frederick IV esittää haasteen kolmelle huoneelle (Atreides, Harkonnen ja Ordos), jossa jokaiselle annetaan mahdollisuus louhia kallisarvoista rohtoa, jota tavataan vain Arrakis-planeetalta. Heille ei aseteta mitään ennalta määrättyjä rajoja tai toimintamenetelmiä. Eniten rohtoa toimittava huone saa planeetan hallintaansa. Sota rohdosta alkaa huoneiden saavuttua planeetalle.
Pelaaja asetetaan valitsemansa huoneen sotilasjohtoon. Ensimmäisien tehtävien tavoitteena on louhia rohtoa, perustaa tukikohtia Arrakiksen valtaamattomille alueille ja puolustaa niitä. Pelin edetessä pelaajan täytyy hyökätä muiden huoneiden tukikohtiin ja vallata lisää alueita. Kun suurin osa alueista ovat pelaajan hallinnassa, muut huoneet liittoutuvat yhteistä vihollistaan vastaan.
Juoni > Suvut

Jokaisella ryhmittymällä on oma henkilökohtainen neuvonantajansa, jotka esittelevät pelin tehtävien tavoitteet ja antavat tarvittaessa vinkkejä pelaajalle. Neuvonantajien kommentit kuvastavat valitun huoneen aatetta ja toimintatapoja. Pelin edetessä myös pelaajalle annetaan käyttöön valitun huoneen erikoiskalustoa, rakennuksen tai yksikön muodossa.
Juoni > Suvut > Harkonnenin suku

Voimakas Harkonnenien suku on kotoisin teollistuneelta ja pahasti saastuneelta Giedi Prime -planeetalta. He ovat Atreidesin suvun verivihollisia ja terroriin luottava ryhmittymä. Suku nojaa raskaaseen ja tulivoimaiseen kalustoon. Harkonennien yhteiskunta perustuu riistoon ja sortamiseen.
Juoni > Suvut > Atreidesin suku

Jalo Atreidesin suku on kotoisin merelliseltä Caladan-planeetalta ja he ovat vannoneet hävittävänsä Harkonnenin suvun maan tasalta. He painottavat enemmän erikoisyksiköiden voimaan, kuten ääniaaltotankkiin (Sonic Tank).
Juoni > Suvut > Ordoksen suku

Ordos on kotoisin jäiseltä Sigma Draconis -planeetalta ja on kaupankäyntiin keskittynyt suku. Suvulla on monia erikoisyksiköitä ja he painottavat nopeutta tulivoiman kustannuksella, mutta juuri tulivoiman puuttuessa tämä ryhmittymä on ehkäpä pelin haasteellisin.
Vaikutus

Pelin vaikutus koko strategiagenreen on huomattavaa, sillä se loi periaatteessa täysin uuden lajityypin. Vaikkakaan kaikki sen piirteet eivät olleet vielä esillä, pelin näkemykset resurssien keräämisestä tuotannon rahoittamiseksi, tukikohtien rakentamiseksi ja sotajoukkojen käskyttämisestä tekivät siitä ainutlaatuisen pelin, jota jäljiteltiin myöhemmin Blizzardin kuulussa Warcraft-pelissä. Peli myös teki tietä Westwoodin suositulle Command & Conquer -pelisarjalle.
Command & Conquer: Tiberian Dawn -peli käytti Dune II:n ohjelmakoodia. Tiberian Dawnista kehitettiin Red Alert ja Tiberian Sun, minkä jälkeen koodi siirtyi Westwood Pacificille, jossa tehtiin Red Alert 2.
Aiheesta muualla

Dune II: The Building of a Dynasty MobyGamesissa (englanniksi)
Dune: The Battle for Arrakis MobyGamesissa (englanniksi)
Dune II BBMMOG
The Making of Dune II: The birth of the real-time strategy game Historiikki pelin synnystä
Pelaa Dune II:n DOS-versiota selaimen kautta (MyAbandonware)
Pelaa Dune II:n kopiota selaimessa
Kuvakaappaus pelistä.
Ferdinand Raimund

| Ferdinand Raimund |
| --- | --- |
 Ferdinand Raimund
Henkilötiedot
Syntynyt: 1790 Wien
Kuollut: 1836 (45–46 vuotta)
Kansalaisuus:  Itävalta
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Aiheesta muualla
www.ferdinandraimund.at
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ferdinand Raimund (1790 Wien, Itävalta – 1836 Pottenstein, Itävalta) oli itävaltalainen näyttelijä ja kansannäytelmien kirjoittaja. Hän oli wieniläisten kansannäytelmien perustaja. Hän toimi myös näyttelijänä ja teatterinjohtajana. Hänen huvinäytelmänsä ovat ansiokkaita. Hän toi ensimmäisenä kupletin saksankieliseen näyttämötaiteeseen.
Raimund oli sokerileipurin opissa, kunnes hän 1808 karkasi, kun teatteri-innostus vei mennessään. Hän näytteli alkuun pienissä seurueissa, kuului 1817–1830 wieniläiseen Leopoldstadtin teatteriin ja ansioitui erinomaisella karakterisointikyvyllään koomisissa rooleissa. 1823 hän alkoi kirjoittaa satukomedioita, joiden ansiosta hänestä tuli suosittu. Hän teki 1830 vierailuja Saksaan.
Kansannäytelmät olivat Saksassa jo kauan sitten jääneet taidenäytelmien jalkoihin mutta olivat elinvoimaisia Itävallassa. Raimund omaksui kansannäytelmän parhaat ainekset ja kehitti niitä naiivilla tyylillään, yleensä ilman vieraita tai oppineita vaikutteita. Hänen näytelmänsä ovat samalla sekä liikuttavia että hauskoja. Hän osaa sulauttaa yhteen fantastis-allegorisen keijumaailman raikkaaseen todellisuuskuvaukseen ja lisätä siihen vielä hivenen surumielistä elämänfilosofiaa. Hänen laulunsa muuttuivat kansanlauluiksi, hänen päähänpistonsa wieniläisten suuhun nokkeluuksiksi.
Franz Voglin veistämä Ferdinand Raimundin muistomerkki Wienissä.
Wieniin pystytettiin 1898 hänelle Franz Voglin veistämä muistomerkki. Hänen kirjeensä Antonie Wagnerille julkaistiin 1894 Grillparzer-seuran vuosikirjassa. Sämmtliche Werke julkaistiin 1837.
Näytelmät (valikoima)

Der Barometermacher auf der Zauberinsel (1823)
Der Diamant des Geisterkönigs (1824)
Der Bauer als Millionär (1826)
Der Alpenkönig und der Menschenfeind (1828)
Der Verschwender (1833)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ferdinand Raimund Wikimedia Commonsissa
Raimund, Ferdinand Britannica 1911 (englanniksi)
Edith – Runoilijan elämä ja myytti

| Edith: Runoilijan elämä ja myytti> Kampen om Edith: Biografi och myt om Edith Södergran |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Agneta Rahikainen
Kieli:  ruotsi
Genre:  elämäkerta
Kustantaja:  Schildts & Söderströms
Julkaistu:  2014
ISBN:  978-951-52-3342-4
Suomennos
Suomentaja:  Jaana Nikula
Kansitaiteilija:  Sanna Mander
Kustantaja:  Schildts & Söderströms
Julkaistu:  2014
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  463
ISBN:  978-951-52-3359-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Edith: Runoilijan elämä ja myytti (ruots. Kampen om Edith: Biografi och myt om Edith Södergran) on Agneta Rahikaisen kirjoittama Edith Södergranin elämäkerta. Teos ilmestyi ruotsiksi ja suomeksi vuonna 2014, ja sen kustantaja on Schildts & Söderströms. Teoksen on suomentanut Jaana Nikula.
Sisältö

Alkusanoissa Rahikainen kertoo teoksen taustoista. Hän sai aikoinaan Svenska litteratursällskapetilta tehtäväksi laatia Södergranin kirjeisiin kommentit. Sitä ennen hän oli jo toimittanut Södergranin ottamista valokuvista kokoelman Tulena yli tuhkan. Södergran jäi kytemään hänen mieleensä, ja hän kirjoitti vuosien mittaan tästä useita artikkeleita. Väitöskirjassaan Poeten och hennes apostlar en biomytografisk analys av Edith Södergranbilden (2014) hän keskittyy erityisesti Södergran-myyttiin pohtien sitä teoreettisesti ja analysoiden kirjallisuushistoriallisesti. Edith: Runoilijan elämä ja myytti puolestaan on yleistajuinen teos, jossa on väitöskirjasta puuttuva elämäkertaosuus, mutta Rahikaisen mukaan teoksia voi lukea rinnakkain, jolloin syntyy täysi kuva siitä, millaisena hän näkee Södergranin.
Alkusanojen jälkeisessä jaksossa ”Elämäkerran ongelma” Rahikainen käsittelee aiempien elämäkertojen ongelmia. Hänen teoksensa on vastaus varsinkin Gunnar Tideströmin elämäkertaan, jossa kirjoittaja Rahikaisen mukaan tekee oletuksia ja esittää arvailuja. Södergranin runoja ovat esimerkiksi juuri Tideström ja Olof Enckell käsitelleet omaelämäkerrallisina, ja tästä biografis-psykologisesta tulkinnasta Rahikainen esittää omat kommenttinsa. Hän paheksuu, että menetelmää on sovellettu erityisesti naiskirjailijoiden kohdalla.
Södergranin elämästä on säilynyt aineistoa hyvin niukasti, ja siksi on ollut houkuttelevaa tulkita runoja psykologisesti. Södergranin myöhemmät elämäkerrat pohjautuvat tosiseikkojen osalta Enckellin ja Tideströmin teoksiin. Rahikainen itse on käyttänyt elämäkerrallisina lähteinään Ebba Witt-Brattströmin ja Jan Hällin teoksia, jotka kylläkin pohjautuvat Tideströmin tietoihin mutta kyseenalaistavat niitä. Myös Hagar Olssonin Södergran-kirjeiden kommentteihin he suhtautuvat kriittisesti, toisin kuin monet tutkijat lähes kritiikittä vielä 1990-luvulla.
Teoksen pääsisältö jakautuu kahtia. Ensimmäinen osa käsittelee Edith Södergranin elämää ja tuotantoa. Toisessa osassa Rahikainen käsittelee Södergran-myytin syntyä hänen kuolemansa jälkeen, hänen asemaansa sekä häntä koskevaa tutkimusta.
Vastaanotto

Arvioissa todetaan Rahikaisen itsensäkin esittämä näkemys, että Södergranista on aiemmin luotu kuva herkkähermoisena runoilijattarena ja kuolemaa kaihoavana luonnonlapsena. Sen myytin Rahikainen kumoaa.
Suvi Ahola viittaa elämäkertaa käsittelevässä kirjoituksessaan Hagar Olssoniin, kun hän toteaa: ”Mitä lähempänä tutkijaa aihe on, sitä vaikeampi päämäärää tai agendaa on havaita, vaikka se jälkeenpäin katsoen olisi räikeästi puolueellinen. Siksi aiheisiin on aina syytä palata. Ja siksi tutuista, pölyisinäkin pidetyistä kansalliskirjailijoista voi löytää aina uusia puolia.” Hän huomauttaa myös, että samanlaista uudelleenarviointia on tehnyt myös Minna Canthin elämäkerran kirjoittaja Minna Maijala teoksessaan Herkkä, hellä, hehkuvainen: Minna Canth (2014).
Mervi Kantokorven sanoin ”Olsson korvamerkitsi Edithin omakseen”, ja hänen jäljissään myyttiä kirjoittivat selittäjät, kuten Gunnar Tidenström ja Elmer Diktonius. Rahikainen tulkitsee Södergran-aineiston uudelleen, ja syntyy kuva itseironisesta naisesta, jota Kantokorpi vertaa vapaudessa ja sosiaalisuudessa Peppi Pitkätossuun. Sen sijaan Södergranin runoutta Rahikainen käsittelee Kantokorven mielestä kevyellä otteella, eikä modernismikeskustelu ole hänen alaansa. Niissä Rahikaisen Edith jää hänen mukaansa kauaksi Maijalan Minna Canth -elämäkerrasta.
Aiheesta muualla

Komu, Eija: Edith. Runoilijan elämä ja myytti. (Arkistoitu – Internet Archive) Savon sanomat 17.5.2014.
Pietarsaaren Edith Södergran -päivä. Yle Arena. (Ohjelman loppupuolella Agneta Rahikaisen haastattelu.)
Dolly (lammas)

Dolly-lammas täytettynä esillä Edinburghin kuninkaallisessa museossa.
Dolly (5. heinäkuuta 1996 – 14. helmikuuta 2003) oli naaraspuolinen lammas ja ensimmäinen aikuisen somaattisesta solusta kloonattu nisäkäs. Dolly kloonattiin Skotlannissa vuonna 1996 yli 250 epäonnistuneen yrityksen jälkeen.
Kloonaus ja syntymä

Dollyn solu otettiin kuusi vuotta vanhan Finn-Dorset-rotuisen lampaan rintarauhasesta ja munasolu oli Skotlannin Blackface -rotuiselta lampaalta. Kloonattu alkio siirrettiin toiseen Blackface-rodun lampaaseen, joka synnytti Dollyn 5. heinäkuuta 1996. Dollylla oli siis käytännössä kolme emoa. Koska Dollyn DNA tuli Finn-Dorsetilta, oli myös Dolly Finn-Dorset-rotua. Finn-Dorset on suomenlampaan ja englantilaislähtöisen Dorset-rodun risteytys.
Dollyn olemassaolo ilmoitettiin julkisuuteen 22. helmikuuta 1997 ja se sai paljon huomiota tiedotusvälineissä. Kloonauksen suorittanutta ryhmää johti Edinburghin yliopiston professori Ian Wilmut. Dolly nimettiin kantrilaulaja Dolly Partonin mukaan. Wilmutin sanoin, "Dolly on peräisin rintarauhasen solusta, emmekä voisi kuvitella vaikuttavampaa rauhasparia kuin Dolly Partonin".
Elämä

Dolly eli koko elämänsä Roslin-instituutissa Midlothianissa. Siellä se siitettiin Walesin vuoristolampaan kanssa ja Dolly synnytti yhteensä kuusi karitsaa. Sen ensimmäinen jälkeläinen, nimeltään Bonnie, syntyi huhtikuussa 1998. Seuraavana vuonna Dolly synnytti kaksoskaritsat Sallyn ja Rosien, ja se synnytti kolmoset Lucyn, Darcyn ja Cottonin vuonna 2000. Vuoden 2001 lopulla, neljän vuoden iässä, Dolly sai niveltulehduksen ja alkoi liikkua jäykästi. Tätä hoidettiin tulehduskipulääkkeillä.
Kuolema

Dolly jouduttiin lopettamaan kuusivuotiaana, 14. helmikuuta 2003 viruksen aiheuttaman keuhkotulehduksen sekä niveltulehduksen takia. Dolly eli noin puolet lampaiden normaalista eliniästä, joka on noin 11–12 vuotta.
Varhaisen kuoleman epäiltiin johtuneen kromosomien telomeerien loppuunjakautumisesta, sillä Dolly-lammas kloonattiin jo erikoistuneesta (eli vanhasta) solusta, eli Dollyn solut olivat näin ollen yhtä vanhoja kuin sen lampaan, josta Dolly oli kloonattu. Dolly eli kuitenkin jatkuvasti asiantuntijoiden valvovan silmän alla, eikä merkkejä ennenaikaisesta vanhenemisesta ollut.
Dolly laitettiin kuolemansa jälkeen täytettynä näytteille Edinburghin kuninkaalliseen museoon.
Samoista utaresoluista on kloonattu neljä muuta lammasta, joista myös Dolly sai alkunsa. Saman lampaan ihosoluista on kloonattu yhdeksän lammasta. Brittitutkijat ovat tarkkailleet, ovatko kloonilampaat ikääntyneet ennenaikaisesti. Ainoastaan yhdellä kloonilla oli lievää suurempia ongelmia nivelissä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Touchette, Nancy: A superstar exits the stage Genome News Network.  21.2.2003. Viitattu 14.2.2019 (englanniksi).
Sample, Ian: Who really made Dolly? Tale of British triumph descends into scientists' squabble The Guardian.  11.3.2006. Viitattu 14.2.2019 (englanniksi).
Sample, Ian: Scientists dispute credit for Dolly The Guardian.  11.3.2006. Viitattu 14.2.2019 (englanniksi).
Dollyn kloonausprosessi (englanniksi)
Eero Tuomola

Eero Mikael Tuomola (28. syyskuuta 1900 − 27. elokuuta 1992) oli suomalainen Mellilässä asunut kansantarinoiden kerääjä ja kirjailija. Hän käytti myös salanimeä Eero Sotanuotio. Tuomola alkoi jo nuorena merkitä muistiin kuulemiaan kansantarinoita. Hän toimitti niistä kokoelmat Loimaan ja Mellilän kirjastoihin ja Loimaa-Seura julkaisi 189 tarinan kokoelman nimellä Isoisän tarinoita 1−2.
Teoksia

Alhorannan kyläsuutari : kolminäytöksinen huvinäytelmä. Näytelmäkirjasto 176.  Kustannusosakeyhtiö Kirja, Helsinki 1930
Isoisän tarinoita 1 ; julkaisija Loimaa-Seura. Ooli, Loimaa 2007
Isoisän tarinoita 2 ; julkaisija Loimaa-Seura. Ooli, Loimaa 2009
Nimellä Eero Sotanuotio:
Pohjolan sankarit : runokokoelma valtakuntamme sodasta v. 1939-1940, omistettu 1939-40 sodassa kaatuneiden veljieni ja aseveljieni muistolle. Tekijä, Helsinki 1940, julkaistu ruotsinkielisenä nimellä Nordens hjältär : diktsamling om Finlands vinterkrig 1939-1940. Helsingfors 1942
Ferrero

Ferrero SpA on vuonna 1946 perustettu italialainen elintarvikealan perheyritys. Sen pääkonttori sijaitsee Albassa Piemontessa. Yhtiössä on 21 500 työntekijää, ja sen liikevaihto vuonna 2008 oli 6,3 miljardia euroa.
| Ferrero SpA |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Work, Create, Donate
Yritysmuoto:  yksityinen osakeyhtiö
Perustettu:  14. toukokuuta 1946
Perustaja:  Pietro Ferrero
Kotipaikka:  Alba (Italia)
Toiminta-alue:  maailmanlaajuinen
Toimiala:  elintarvikkeet
Tuotteet:  suklaa, konditoriatuotteet
Liikevaihto:  11.37 mrd. € (2019)
Henkilöstö:  36,372 (2020)
Omistaja:  Ferreron perhe
Kotisivu:  http://www.ferrero.com/
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Yrityksellä on 18 tehdasta, joista suurin tehdas on Marburgissa Saksassa, ja 38 myyntiyhtiötä.  Perustajan pojanpoika ja kaima Pietro Ferrero oli yrityksen toimitusjohtaja kuolemaansa saakka. Hän kuoli pyöräillessään saamaansa sairauskohtaukseen 19. huhtikuuta 2011.
Nutella
Yhtiö aloitti vuonna 1949 Pietro Ferreron valmistamalla pähkinäsuklaatahnalla, jota kehitettiin edelleen, ja vuonna 1954 se sai nimen Nutella. Aluksi yritys toimi kotimarkkinalla ja laajeni Länsi-Eurooppaan. Yhdysvaltain markkinoille se meni vasta vuonna 1981.
Yrityksen valmistamia muita tuotteita ovat Ferrero Rocher, Pocket Coffee, Mon Chéri, Ferrero Giotto, Confetteria Raffaello ja Tic Tac -piparminttupastillit. Yhtiö valmistaa Kinder-tuoteperhettä, muun muassa Kinder-yllätysmunia, jotka tulivat Suomen markkinoille vuonna 1977. Yhdysvalloissa Kinder-yllätysmunia ei myydä, sillä viranomaisten mukaan syötävä ja lelu samassa paketissa on vaarallinen yhdistelmä: joku voi syödä lelun. Forbesin listalla yritys oli vuonna 2009 maailman luotettavin yritys. Se ei ole listautunut pörssiin vaan on edelleen perheyritys.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ferrero Group official website
Yahoo! - Ferrero SpA Company Profile
Ferdinand Ohrt

| Ferdinand Ohrt> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Ferdinand Christian Peter Ohrt
Syntynyt: 17. marraskuuta 1873
Kuollut: 5. joulukuuta 1938 (65 vuotta)
Kansalaisuus:  Tanska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: tanska
Tuotannon kieli: tanska
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ferdinand Christian Peter Ohrt (17. marraskuuta 1873 – 5. joulukuuta 1938) oli tanskalainen kielitieteilijä ja uskontohistorioitsija ja Kalevalan kääntäjä ja tutkija.
Ohrt oli lapsena Topeliusta lukiessaan ihastunut Suomeen. Käydessään Sorøn koulua Ohrt sai sattumalta käsiinsä suomalais-saksalaisen kielikirjan, josta hän alkoi opetella suomea. Yliopisto-opinnot aloitettuaan hän alkoi lukea Kalevalaa ja teki meritse ensimmäisen matkansa Suomeen. Päästyään Sorøn koulun opettajaksi 1902 hän toimitti tanskalaisen käännöksen Kalevalan kuudesta ensimmäisestä runosta ja liitti niihin asiaselityksiä. Käytyään Suomessa kieltä oppimassa 1905 ja tutustumassa 1906 sekä Suomen että Venäjän Karjalan runolauluun hän julkaisi Kalevalasta käännöksen taitavasti tehtynä lyhennelmänä (noin 10 000 säettä) sekä 1908 selonteon, joka seuraavana vuonna ilmestyi suomeksi nimellä Kalevala kansanrunoelmana ja kansalliseepoksena.
Ohrt teki käännöksiä myös useista Kantelettaren runoista tieteellisine selityksineen (Sorøn opiston ohjelmassa 1906 ja Danske Studier 1912). Käytyään 1911 tutkimassa Suomen kielioloja hän julkaisi Sønderjydske Aarbøgerissä 1912 laajan kuvauksen "Oversigt over Forholdet mellem Finsk og Svensk i Finland", joka sisältää suomalaisuuden historian Ruotsin vallan ajoilta asti.
Kalevala-käännökset

Kalevala: 1, valikoima. Gyldendalske Boghandel Nordisk Forlag 1907. (tanskaksi)
Kalevala: 2, Kalevala som folkedigtning og national-epos. Valikoima. Gyldendalske Boghandel Nordisk Forlag 1907. (tanskaksi)
Suomennettu julkaisu

Kalevala kansanrunoelmana ja kansalliseepoksena, suomentanut Jaakko Suomalainen; suomalaisen laitoksen tarkastaneet tekijä ja Kaarle Krohn. Helsinki: Kansanvalistusseura 1909.
Aiheesta muualla

Ohrt, Ferdinand Christian Peter Nordisk familjebok (andra upplagans supplement, 1925) (ruotsiksi)
Ohrt, Ferdinand Christian Peter Salmonsens Konversationsleksikon (2. udgave, supplement, 1930) (tanskaksi)
Esa Helasvuo

Esa Matti Helasvuo (s. 9. maaliskuuta 1945 Helsinki) on suomalainen säveltäjä, sovittaja, pianisti ja Sibelius-Akatemian lehtori.
Helasvuo on tehnyt lastenmusiikkia, kuoroteoksia, tilaussävellyksiä orkesterille sekä elokuva-, kuunnelma- ja näyttämömusiikkia.
Perhe ja nuoruusvuodet

Esa Helasvuo on toiseksi vanhin sosiaalineuvos Kaarlo Helasvuon (Hällström) ja lastentarhanopettaja Siiri Järnefeltin neljästä lapsesta. Hänen isoveljensä Antero Helasvuo (1941–2023) tunnetaan kääntäjänä ja suomentajana, pikkuveli Pekka Helasvuo viulistina ja kapellimestarina.
Esa Helasvuo opiskeli Kallion lukiossa. Piano-opintoja hän suoritti Sibelius-Akatemian nuoriso-osastolla 1952–1966 ja 1966–1969 solistisella osastolla muun muassa Jaakko Someron oppilaana. Syksyllä 1964 hänet pestattiin The Sounds-yhtyeen kosketinsoittajaksi taiteilijanimellä David Sinner. Helasvuo soitti 1960-luvulla myös The Hounds- ja Frankies-yhtyeissä.
Työura YLEssä ja opettajana

Vuonna 1969 Helasvuo sai Yleisradion teatteriosastolta musiikkidramaturgin viran, jota hoiti vuoteen 1975. Sibelius-Akatemian musiikkikasvatuksen osastolla hän toimi aluksi sivutoimisena tuntiopettajana 1979–1982, improvisoinnin ja vapaan säestyksen tuntiopettajana 1985–1991, sitten improvisoinnin lehtorina sekä välillä myös osaston johtajana ja varajohtajana vuoteen 2008 saakka, jolloin jäi freelance-muusikoksi ja -säveltäjäksi. Vuosina 1979–1982 Esa Helasvuo opetti musiikkia myös Teatterikorkeakoulussa.
Sooloalbumit

Esa Helasvuo levytti esikoisalbuminsa Think-Tank-Funk vuonna 1973 Finnlevylle, jonka tuotantopäällikkönä toimi Toivo Kärki. Levyn muut muusikot olivat Hasse Walli, Edward Vesala, Teppo Hauta-aho, Veli-Pekka Bister, Ylermi Poijärvi, Pekka Helasvuo, Yrjö Lasonpalo ja Pirjo Helasvuo. Vuonna 2011 albumi julkaistiin uudelleen CD-muodossa.
Helasvuon toisen sooloalbumin Omat hommat tuotti Love Recordsille Måns Groundstroem vuonna 1974.
Vuonna 1977 julkaistu Q-albumi tehtiin kahden miehen ja pienen jousisektion voimin: Helasvuo pianossa ja Edward Vesala rummuissa. Samana vuonna Helasvuo teki lastenlaulualbumin Onnimanni monen eri esittäjän kanssa.
Vuonna 2013 Esa Helasvuo julkaisi soolopianolevyn Stella Nova (Tum Records), joka on hänen seitsemäs omissa nimissä julkaistu albumi.
Muusikkona

Esa Helasvuo on esiintynyt improvisoivana soolopianistina ja toiminut studiomuusikkona sekä pianistina teattereissa ja konserteissa. Nuoruusajan pop-yhtyeiden lisäksi hän on soittanut UMOssa sekä muun muassa Eero Koivistoisen, Seppo Paakkunaisen, Edward Vesalan, Henrik Otto Donnerin, Christian Schwindtin, Seppo Rannikon ja Matti Oilingin yhtyeissä.
Muu taiteellinen työ > Tilaussävellyksiä orkestereille

DVB Helsingin juhlaviikoille 1974
Sinfonia Buffa Radion sinfoniaorkesterille 1980
Liisa ihmemaassa -ooppera Suomen Kansallisoopperalle 1985
Singing Grand Kokkolan Orkesterille 1987
Secret Weapon Sibelius-Akatemian nuoriso-orkesterille 1982
Muu taiteellinen työ > Tilaussävellyksiä kuoroille

Mitä se on rock and roll? 1969
Kolme teosta Radion lapsikuorolle 1981, 1982 ja 1985
Kaksi teosta Tapiolan kuorolle
Kaksi teosta Vantaan yhteiskoulun kuorolle
Kuusi teosta Koiton Laululle
Teos Oulaisten Nuorisokuorolle
Kaksi teosta Kauppakorkeakoulun Ylioppilaskunnan Laulajille 1993 ja1998