Elektroninen demokratia
Elektronisen demokratian malleja

Informaatioteknologiaa voidaan käyttää hyväksi eri tavoin järjestetyissä demokraattisissa yhteiskunnissa ja yhteisöissä. Van Dijk
jaottelee elektronisen demokratian mallit kahden tekijän mukaan:
Tavoite, joka voi olla joko mielipiteen muodostaminen tai päätöksen tekeminen.
Päätöksentekotapa, joka voi olla joko edustuksellista tai tapahtua suoran demokratian periaatteiden mukaisesti kulloinkin päätettävään asiaan liittyen.
Näistä lähtökohdista käsin Van Dijk toteaa edelleen, että informaatio- ja kommunikaatioteknologia voi esiintyä neljällä erityyppisellä tavalla elektronisen demokratian eri malleissa ja prosesseissa:
tiedon välittäminen yhdensuuntaisesti (engl. allocution)
konsultaatio, eli edustajat kysyvät edustamansa osapuolen mielipiteitä (engl. consultation)
rekisteröinti (engl. registration), jossa tietoa kerätään keskitetysti rekisteröidyiltä henkilöiltä, mm. neuvoa antavissa äänestyksissä
keskustelu (engl. conversation), jossa ihmiset voivat muodostaa ja kommentoida toistensa mielipiteitä
Van Dijk (2000) myös toteaa, että ihmiset voivat muodostaa omia yhteisöjään, joiden sisällä he voivat hyödyntää Internetin kommunikaatiomahdollisuuksia keskenään, autonomisesti.
Hieman samantyyppisen luokittelun esittää myös Bellamy, lisäten suoraan demokratiaan pohjautuvan kyberdemokratia-mallin. Bellamyn mukaan neljä elektronisen demokratian mallia ovat:
Kuluttajamalli (engl. consumer model), jossa ihmiset nähdään lähinnä julkisten palveluiden hyödyntäjinä, ja demokratia hoituu etabloituneiden instituutioiden ja puolueiden välityksellä. Informaatiotekniikkaa hyödynnetään lähinnä tiedon hankkimiseen ehdokkaista ja sähköisistä palveluista, palveluista palautteen antamiseen ja mahdollisesti sähköiseen vaaliin.
Elitistinen malli (engl. demo-elitist model), jossa eri eturyhmiä edustavat asiantuntijat toimivat poliittisissa verkostoissa, tekniikan mahdollisuuksia hyödyntäen ja jossa eturyhmät valitsevat heidät aika ajoin jossain määrin demokraattisesti.
Kansalaisvastuu-malli (engl. neo-republican model), jossa kansalaiset nähdään etenkin paikallistasolla aktiivisina toimijoina ja kantavat vastuun kehityksestä yhtäläisin oikeuksin ja velvollisuuksin, toimien aktiivisessa yhteistyössä valittujen edustajien kanssa informaatiotekniikkaatehokkaasti hyväksikäyttäen.
Kyberdemokratia (engl. cyber-democratic model), jossa perinteiset instituutiot menettävät valtaansa verkottuneille yhteisöille, ja joissa päätöksenteko tapahtuu yhä enemmän suorana demokratiana tietoverkoissa, minkä tietotekniikka viimeinkin tekee kunnolla mahdolliseksi.
Näihin malleihin lisäten Päivärinta ja Sæbø ehdottavat löytämiensä esimerkkitapausten pohjalta niin sanottua partisaanimallia (engl. partisan democracy), jossa tietoverkkojen ja mobiiliteknologian avulla tapahtuva keskustelu ja ihmisten mobilisointi on suunnattu arvostelemaan ja muuttamaan vallitsevaa, usein epädemokraattiseksi kyseisten toimijoiden mielestä katsottua, hallintorakennetta. Partisaanimallissa poliittisen keskustelun suhde itse päätöksentekoprosessiin ei ole selkeästi määritelty, vaan vaikutus on epäsuora, perustuen esimerkiksi yleisen mielipiteen aikaansaamaan paineeseen.