stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Friedrich von Hayek
Elämä

Friedrich August von Hayek syntyi Wienissä August von Hayekin ja Felicitas Hayekin (os Von Jurašek) perheelle. Hänen molemmilla vanhemmillaan oli tšekinkieliset sukunimet ja tšekkiläiset sukutausta. Sukunimi Hayek on saksankielinen kirjoitusasu tšekkiläisestä sukunimestä Hájek.  Hayek jäljitti isän tšekkiläisen esi-isänsä esi-isään, jonka sukunimi oli "Hagek", joka tuli Prahasta 1500-luvulla.
Vuonna 1914 ensimmäisen maailmansodan alettua Hayek valehteli ikänsä liittyäkseen Itävalta-Unkarin armeijaan. Sodan jälkeen hän lähti akateemiselle uralle Wienin yliopistossa.
Hayek väitteli vuonna 1921 oikeustieteen tohtoriksi. Vielä tuolloin hän oli sosialisti, mutta hänestä tuli liberaali, kun hän luki Ludvig von Misesin kirjat Sosialismi ja Liberalismi ja osallistui tämän yksityisluennoille Fritz Machlupin ja muutaman muun opiskelijan kanssa. Hayek jatkoi opiskelemalla valtio-oppia, josta hän väitteli tohtoriksi vuonna 1923. Edellä mainittujen alojen lisäksi hän oli kiinnostunut myös psykologiasta ja kansantaloustieteestä.
Vuosina 1923–1924 Hayek työskenteli tutkimusapulaisena New Yorkin yliopistossa, josta hän siirtyi lainopillisten- ja talousasioiden asiantuntijaksi Itävallan hallituksen palvelukseen viimeistelemään ensimmäisen maailmansodan päättäneen sopimuksen yksityiskohtia. Hayekista tuli vielä itävaltalaisen taloustutkimuslaitoksen johtaja.
Hayek päätyi Britanniaan London School of Economicsin palvelukseen, jossa hänestä tuli sosiaalidemokraattisen taloustieteen isänä pidetyn John Maynard Keynesin elinikäinen ystävä. Lontoossa Hayekilla oli merkittävä maine yhtenä johtavista taloustieteilijöistä, mutta hänen näkemyksiensä ja keynesiläisyyden kannattajien välillä vallitsi pysyvä erimielisyys. Hayek oli myöhemmin haluton palaamaan Natsi-Saksaan liitettyyn Itävaltaan, joten hän jäi Lontooseen ja hänestä tuli Britannian kansalainen vuonna 1938.
Vuonna 1944 Hayek julkaisi pääteoksensa, kaikenlaista kollektivismia vastustavan kirjan Tie orjuuteen. John Maynard Keynes sanoi seuraavasti: ”Mielestäni tämä on suuri teos... Olen havainnut olevani moraalisesti ja filosofisesti samaa mieltä käytännössä kaikesta mitä siinä sanotaan; enkä ainoastaan samaa mieltä ylipäänsä vaan todella täysin samaa mieltä.”
Vuonna 1950 Hayek siirtyi Britanniasta Chicagon yliopistoon, jonka taloustieteiden professorikunnassa oli jo entuudestaan nousevia nimiä kuten Milton Friedman, ja muita Euroopasta paenneita juutalaisia kuten Oskar Morgenstern. Hayek itse keskittyi Chicagossa kuitenkin pääosin psykologiaan ja poliittiseen filosofiaan. Hayek siis yhdisti toisiinsa taloustieteen, politiikan ja psykologian. Vuonna 1962 hän siirtyi professoriksi Saksaan Freiburgin yliopistoon, josta hän jäi eläkkeelle 1968. Hayek sai ruotsalaisen Gunnar Myrdalin kanssa 1974 Nobelin taloustieteen palkinnon uraauurtavasta työstä rahateorian ja taloudellisten vaihteluiden alalla sekä taloudellisten, yhteiskunnallisten ja institutionaalisten ilmiöiden analyysista. George H. W. Bush palkitsi hänet vuonna 1991 vielä Yhdysvaltain presidentin vapaudenmitalilla.
Hayek kuoli 92-vuotiaana Freiburgissa 1992.
Ajattelu

Sekä kirjassaan Tie orjuuteen että myöhemmissä teoksissaan Hayek kirjoitti sosialismilla olevan vahva taipumus totalitarismiin keskussuunnittelun syrjäyttäessä yksilöiden edut taloudellisessa ja yhteiskunnallisessa toiminnassa. Hayek esitti, että keskeisissä suunnitelmatalouksissa yksittäiset ihmiset tai pienet ryhmät päättävät resurssien allokoinnista, mikä johtaa niin sanottuun voimavarojen laskemisongelmaan. Tämä vallan keskittyminen johtaa Hayekin mukaan väärinkäytöksiin ja fasismiin. Kirjassaan The Use of Knowledge in Society hän kirjoitti siitä, kuinka hintajärjestelmä jakaa ja yhdistää paikallisen ja henkilökohtaisen tiedon erilaistenkin halujen vallitessa yhteisöissä itsejärjestäytymisen myötä. Hayek kehitti käsitteen katallaktiikka kuvaamaan ”vapaaehtoisen yhteistyön hajautunutta järjestelmää”: teoksessaan "The Fatal Conceit" Hayek kuvaa katallaktiikkaa menetelmänä hankkia omaisuutta. Hän myös sanoi markkinatalouden olevan ainoa järjestelmä, jossa ihmiset, joilla on hyvin erilaiset tavoitteet, voivat elää rauhanomaisesti rinnakkain. Hayek kuitenkin hyökkäsi erityisesti viimeisessä teoksessaan "The Fatal Conceit" voimakkaasti kansallisia älymystöjä vastaan, ja hänen esittämänsä ajatus hajautuneesta järjestelmästä käsittää vastaavan yhdyskunnallisen hierarkian, jollainen sisältyy myös Oskar Morgensternin ajatteluun: Hayek esittää muun muassa teoksessaan "The Fatal Conceit" ettei hän hyväksy sanan yhteiskunta käyttämistä. Hayek esittelee teoksessa myös xenos-sanan, jolla hän tarkoittaa henkilöä, jonka tarpeita työläiset täyttävät tätä tuntematta.
Hayek näki hintajärjestelmän ei niinkään suunniteltuna tai keksittynä, vaan pikemminkin pitkällä aikavälillä kehittyneenä. Toisaalta Hayek vaatii teoksessaan "The Fatal Conceit" moraalin uudelleensuunnittelua: Hayekin mukaan markkinat tulee ajatella mittapuuna, jolla yksilön kelpoisuus mitataan. Tämä seikka ja Oskar Morgensternin kanssa jaettu käsitys yhdyskunnallisesta hierarkiasta ja talouden ohjaamisesta nostaa Hayekin tietyn suunnitelmatalouden puolestapuhujien joukkoon.
Hayek, liberalismi ja konservatismi

Hayekin työt saivat 1980- ja 1990-luvuilla paljon huomiota Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa valtaan nousseiden ja taloudellisesti vapaamielisten oikeistohallintojen myötä. Hayek vaikutti merkittävästi esimerkiksi Margaret Thatcherin ja Ronald Reaganin ajatuksiin, vaikka kummankaan hallitus ei harjoittanutkaan puhtaasti Hayekin edustaman liberalismin mukaista politiikkaa vaan pikemminkin konservatismin. Thatcherin ensimmäisenä teollisuusministerinä (1979–81) oli Keith Joseph, hayekilaisen Centre for Policy Studies -tutkimuslaitoksen johtaja. Vastaavasti David Stockman, Ronald Reaganin hallinnon vaikutusvaltaisin talousvirkamies 1981–85, ilmoittautui hayekilaiseksi.
Kirjoituksessaan Miksi en ole konservatiivi (Arkistoitu – Internet Archive), hän sanoi konservatismin olevan käytännössä suunnatonta, autoritaarista sekä kyvytöntä moniarvoisuuteen ja ymmärtämään erilaisia ihmisiä sekä muutoksen vastustamista, kun taas liberalismi kannattaa markkinataloutta, koska se pyrkii positiivisiin tavoitteisiin, ihmisen vapauteen. Toisin kuin konservatiivit, Hayek vastusti etuoikeuksia ja vakiintuneita arvojärjestyksiä, yliluonnollisiin voimiin vetoamista ja julkisen vallan kasvua, vaikka oli itsekin aatelisperheen lapsi.
Hayek kutsui itseään liberaaliksi (liberal, old whig), koska hän edusti alkuperäistä eli klassista liberalismia. Anglosaksisessa maailmassa liberal oli 1900-luvulla alkanut useimmiten tarkoittaa vasemmistolaista ja tilalle oli tullut termi libertaristi, mitä Hayek piti vastenmielisenä terminä, vaikka itse aate oli lähes sama.
Hayekia pidetään von Misesin ja Friedmanin ohella 1900-luvun merkittävimpänä libertarismin edustajana. Myös von Mises ja Friedman käyttivät itsestään nimitystä "liberaali". Monet libertaristit laskevat joukkoon neljänneksi filosofi Robert Nozickin.
Suomennetut teokset

Hayek, Friedrich von: Tie orjuuteen.  ((The road to serfdom, 1944.) Suomentanut ja jälkisanat laatinut Jyrki Iivonen)  Helsinki:  Gaudeamus, 1995.  ISBN 951-662-617-3
Hayek, Friedrich von: Kohtalokas ylimieli.  ((The fatal conceit: The errors of socialism, 1988.) Toimittanut William Warren Bartley. Suomentaneet Joose ja Matti Norri)  Helsinki:  Art House, 1998.  ISBN 951-884-125-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Biography of Friedrich August Hayek. (englanniksi)
Biography of Friedrich August Hayek. Ludwig von Mises -instituutti (englanniksi)
The Friedrich Hayek Scholars' Page (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Hayek ODP:n hakemistossa (Arkistoitu – Internet Archive).
Rami Leskinen: Hayekin spontaanisti järjestäytynyt yhteiskunta (Arkistoitu – Internet Archive). Näköpiiri nro 4 (2002)
Jussi Syrjälä: Kuinka selvitä markkinavoimien orjuudesta? Yliopisto-lehti 10/1996.
Pekka Kosonen: Vapauden kaiho. Niin & näin 2/1996.
Ruotsin keskuspankin taloustieteen palkinnon saajat
| --- | --- |
 1969: Frisch, Tinbergen  1970: Samuelson  1971: Kuznets  1972: Hicks, Arrow  1973: Leontief  1974: Myrdal, Hayek  1975: Kantorovitš, Koopmans  1976: Friedman  1977: Ohlin, Meade  1978: Simon  1979: Schultz, Lewis  1980: Klein  1981: Tobin  1982: Stigler  1983: Debreu  1984: Stone  1985: Modigliani  1986: Buchanan  1987: Solow  1988: Allais  1989: Haavelmo  1990: Markowitz, Miller, Sharpe  1991: Coase  1992: Becker  1993: Fogel, North  1994: Harsanyi, Nash, Selten  1995: Lucas  1996: Mirrlees, Vickrey  1997: Merton, Scholes  1998: Sen  1999: Mundell  2000: Heckman, McFadden  2001: Akerlof, Spence, Stiglitz  2002: Kahneman, Smith  2003: Engle, Granger  2004: Kydland, Prescott  2005: Aumann, Schelling 2006: Phelps 2007: Hurwicz, Maskin, Myerson 2008: Krugman 2009: Ostrom, Williamson 2010: Diamond, Mortensen, Pissarides 2011: Sargent, Sims 2012: Roth, Shapley 2013: Fama, Hansen, Shiller 2014: Tirole 2015: Deaton 2016: Hart, Holmström 2017: Thaler 2018: Nordhaus, Romer 2019: Banerjee, Duflo, Kremer 2020: Milgrom, Wilson 2021: Card, Angrist, Imbens  2022: Bernanke, Diamond, Dybvig  2023: Goldin 2024: Acemoğlu, Johnson, Robinson
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  Mathematics Genealogy Project  Scopus 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Franklin Held

Franklin Wesley ”Bud” Held (s. 25. lokakuuta 1927 Los Angeles) on yhdysvaltalainen keihäänheittäjä. Hän heitti ensimmäisenä maailmassa keihästä yli 80 metriä.
Held valmistui Stanfordin yliopistosta vuonna 1950, jolloin hänen ennätyksensä keihäänheitossa oli 71,13 m. Elokuussa 1951 hän voitti Tukholmassa Pohjoismaiden parhaat keihäänheittäjät tuloksella 76,11 m, joka oli koko vuoden maailman paras tulos. Vuonna 1952 hän kärsi olkapäävammasta ja sijoittui Helsingin olympialaisissa yhdeksänneksi tuloksella 68,42 m. Hänen paras tuloksensa vuonna 1952 oli 74,74 m, jota pidemmälle heitti vain suomalainen Toivo Hyytiäinen.
Held suunnitteli isänsä ja veljensä kanssa uuden keihästyypin, niin kutsutun ”ilmarinnan”, jossa oli lyhyempi ja kevyempi kärki sekä erilainen painopiste kuin tavallisessa keihäässä. ”Ilmarintakeihäällään” hän Pasadenassa, 8. elokuuta 1953 ylitti ensimmäisenä keihäänheittäjänä 80 metrin rajan tuloksella 80,41 m parantaen Yrjö Nikkasen lähes 15 vuotta vanhaa maailmanennätystä 1,71 metrillä. Tulos syntyi kolmannella heitolla, ja jo toinen heitto lensi 78,35 m eli lähelle maailmanennätystä.
Vuonna 1955 Held paransi Modestossa maailmanennätyksen tulokseen 81,75 m ja voitti Pan-Amerikan kisoissa kultaa tuloksella 69,77 m. Hän oli loukkaantuneena alkuosan kaudesta 1956 ja putosi olympiajoukkueesta sijoituttuaan maansa olympiakarsinnoissa neljänneksi tuloksella 234 jalkaa ja 4 tuumaa (71,42 m). Hän hävisi kolmannen olympiapaikan vieneelle Benjamin Garcialle yhden tuuman. Held heitti kauden yhdeksässä viimeisessä kilpailussaan jokaisessa vähintään 76,20 m ja syyskuussa oman ennätyksensä 82,29 m, mutta se ei vaikuttanut enää olympiavalintoihin. Vielä vuonna 1970 hän heitti tuloksen 69,88 m.
Vuonna 2004 Held teki 75-vuotiaiden veteraanisarjassa seiväshypyn maailmanennätyksen 300 cm.
Heksakloorisyklopentadieeni

| Heksakloorisyklopentadieeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,2,3,4,5,5-heksakloorisyklopenta-1,3-dieeni
CAS-numero:  77-47-4
PubChem CID:  6478
SMILES:  C1(=C(C(C(=C1Cl)Cl)(Cl)Cl)Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5Cl6
Moolimassa:  272,75 g/mol
Sulamispiste:  –9,9 °C
Kiehumispiste:  239 °C
Tiheys:  1,702 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 2 g/l (25 °C)
Heksakloorisyklopentadieeni (C5Cl6) on dieeni ja syklopentadieenin kloorattu johdannainen. Yhdistettä käytetään palonestoaineiden ja hyönteismyrkkyjen valmistamiseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa heksakloorisyklopentadieeni on keltaista tai vihertävää pistävänhajuista nestettä. Yhdiste liukenee veteen vain hieman. Syklopentadieenin tavoin heksakloorisyklopentadieeni reagoi helposti dieeninä Diels–Alder-reaktioissa.
Valmistus ja käyttö

Heksakloorisyklopentadieeniä valmistetaan klooraamalla syklopentadieeniä kolmivaiheisella prosessilla. Ensimmäisessä vaiheessa syklopentadieeni kloorataan tetrakloorisyklopentadieeniksi noin 50 °C:n lämpötilassa. Tämä yhdiste reagoi kloorin kanssa fosforipentakloridin tai arseenitrioksidin katalysoimana 175–250 °C:n lämpötilassa oktakloorisyklopentaaniksi. Oktakloorisyklopentaanista saadaan heksakloorisyklopentadieeniä dehydrokloorauksella.
Heksakloorisyklopentadieeniä käytetään erityisesti kloorattujen hyönteismyrkkyjen kuten aldriinin, dieldriinin, heptakloorin, klordaanin ja klordekonin valmistamiseen. Monet näistä ovat nykyään kiellettyjä, minkä vuoksi heksakloorisyklopentadieenin käyttö on vähentynyt. Yhdistettä käytetään myös polymeerien palonestoaineiden kuten bis(heksakloorisyklopentadieno)syklo-oktaanin, klorendiinihapon ja klorendiinianhydridin valmistamiseen.
Heksametyylidisilaani

| Heksametyylidisilaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Trimetyyli(trimetyylisilyyli)silaani
CAS-numero:  1450-14-2
PubChem CID:  74057
SMILES:  C[Si](C)(C)[Si](C)(C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H18Si2
Moolimassa:  146,384 g/mol
Sulamispiste:  12,5–14 °C
Kiehumispiste:  112,5 °C
Tiheys:  0,723 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Heksametyylidisilaani (C6H18Si2) on organopiiyhdisteisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muiden piiyhdisteiden valmistamiseen ja pelkistimenä orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa heksametyylidisilaani on väritöntä nestettä. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee moniin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi dietyylieetteriin ja asetoniin. Fluoridi-ionien läsnä ollessa heksametyylidisilaani hajoaa trimetyylisilaanianioniksi. Tämä anioni on nukleofiilinen ja reagoi elektrofiilien esimerkiksi karbonyyliyhdisteiden ja organohalogeenien kanssa.
Valmistus ja käyttö

Heksametyylidisilaania valmistetaan niin kutsutulla Wurtz-reaktiolla trimetyylisilyylikloridista ja natriumista. Toinen vaihtoehto on trimetyylisilyylikloridin elektrolyysi. Yhdistettä käytetään valmistettaessa muita organopiiyhdisteitä, esimerkiksi trimetyylisilyylijodidia, jotka ovat hyödyllisiä orgaanisen kemian synteesin lähtöaineita. Lisäksi sitä voidaan käyttää pelkistimenä.
Heinätorin puisto

Heinätorinpuistoa syksyllä 2009
Heinätorin puisto on Hollihaan kaupunginosassa Oulun kantakaupungin ruutukaava-alueella sijaitseva puisto.
Sijainti

Puistoa rajaavat Torikatu, Heinätorinkatu, Kirkkokatu ja Limingankatu, joka puiston kohdalla on katkaistu moottoriajoneuvoliikenteeltä. Limingankadun puolella puistoa rajaa arkkitehti Wolmar Westlingin suunnittelema Heinätorin koulu, joka on valmistunut vuonna 1875. Heinätorinkadun puolella on leikkikenttäalue. Puiston halkaisevat diagonaalisesti käytävät, joiden leikkauksessa puiston keskellä on suihkulähde.
Historiaa

Puistokortteli oli vuoden 1824 asemakaavassa varattu heinätoriksi. Heinätori oli yksi kolmesta Oulun torista, joilla ympäröivien maalaiskuntien asukkaat saivat myydä tuotteitaan. Nimensä mukaisesti torilla on ollut tarkoitus käydä heinäkauppaa. Tori toimi nykyisen puiston paikalla vuoteen 1913 saakka.
Heinätorille rakennettiin Oulun ensimmäisen vesijohtosuunnitelman mukaisesti arkkitehti Viktor J. Sucksdorffin suunnittelema vesisäiliö vuonna 1902. Vesisäiliön toiminta jatkui 1920-luvun loppuun, mutta vesijohtoverkon laajenemisen myötä vedenjakelupaikan tarve väheni. Torni purettiin vuonna 1937. Puistoksi aukio istutettiin vuonna 1915.
Istutukset

Johan W. Miesmaan suunnitelmien mukaisesti puiston reunoille istutettiin vuonna 1915 puistolehmuksia, mutta varsinainen puistoalue oli perunapeltona vuosina 1918–1923, kunnes se nurmetettiin. 1950-luvulla puistoon istutettiin poppeleita ja vuonna 1965 istutuksia uusittiin, samalla kun leikkikenttää laajennettiin. Kun puistoa uudistettiin vuosina 2006–2007,  kesäkukkaistutuksia lisättiin. Puistossa on lehmusten ja poppeleiden ohella hopeakuusia, vaahteroita ja venäjänomenapuita. Kukka- ja pensasistutuksiin kuuluvat verenpisara ja unkarinsyreeni.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinätorin puisto Wikimedia Commonsissa
Oulun nähtävyydet
| --- | --- |
Puistot ja nähtävyydet:   Franzénin puisto  Heinätorin puisto  Hollihaan puisto  Hautausmaa  Mannerheimin puisto  Hupisaaret  Kasvitieteellinen puutarha  Kaupunginojan puistovyöhyke  Letonniemi  Markkuun ryhmäpuutarha  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Hautausmaa  Äimäraution siirtolapuutarha 
Museot:   Automuseo  Kierikkikeskus  Merimiehenkotimuseo  Sahamuseo  Pohjois-Pohjanmaan museo  Taidemuseo  Turkansaaren ulkomuseo 
Rakennukset ja alueet:   Kauppahalli  Kauppatori  Kaupungintalo  Kaupunginteatteri  Maikkulan kartano  Nallikari  Nuijamiesten lava  Pikisaari  Rotuaari  Tietomaa  Tuiran sillat  Tuomiokirkko  Vesaisenlinna  Villa Hannala  Ylikiimingin kirkko 
Patsaat ja veistokset:   Frans Mikael Franzénin patsas  Futura – Tuntematon  Inhimillisen kosketuksen ja teknologian vuorovaikutus  Kalasääski ja lohi  Kevätmyrskyä  Pallautuneet  Pohjan neito  Polskis  Ruutuvihko  Siivet  Toripolliisi  Tuirasta Ruijan rannoille  Valaistuksen tie
Heksametyleenidi-isosyanaatti

| Heksametyleendi-isosyanaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,6-di-isosyanaattoheksaani
CAS-numero:  822-06-0
PubChem CID:  13192
SMILES:  C(CCCN=C=O)CCN=C=O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H12N2O2
Moolimassa:  168,196 g/mol
Sulamispiste:  -67 °C
Kiehumispiste:  255 °C
Tiheys:  1,05 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Heksametyleenidi-isosyanaatti (C8H12N2O2) on alifaattisiin di-isosyanaatteihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään polyuretaanien valmistamiseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa heksametyleenidi-isosyanaatti on väritöntä nestemäistä ainetta. Se hydrolysoituu veden vaikutuksesta heksametyleenidiamiiniksi. Alkoholien kanssa se muodostaa karbamaatti- eli uretaanijohdannaisia. Yhdiste ärsyttää voimakkaasti hengitysteitä, silmiä ja ihoa. Yhdiste haihtuu suhteellisen helposti.
Valmistus ja käyttö

Heksametyleenidi-isosyanaattia valmistetaan heksametyleenidiamiinin ja fosgeenin välisellä reaktiolla.
Heksametyleenidi-isosyanaattia käytetään valmistettaessa maaleissa, pinnoitteina, kuituina ja liimoina käytettäviä polyuretaanipolymeerejä. Esimerkiksi sen ja 1,4-butaanidiolin välisellä reaktiolla muodostuu kestäviä kuituja. heksametyleenidi-isosyanaatista valmistettavat polyuretaanit kestävät hyvin muun muassa UV-valon vaikutusta. Koska yhdiste haihtuu helposti sitä käytetään usein sen dimeerinä, trimeerinä tai biureettijohdannaisena.
Heksametyylidisilatsaani

| Heksametyylidisilatsaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,1,1,3,3,3-heksametyylidisilatsaani
CAS-numero:  999-97-3
PubChem CID:  13838
SMILES:  C[Si](C)(C)N[Si](C)(C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H19Si2N
Moolimassa:  161,402 g/mol
Sulamispiste:  −78 °C
Kiehumispiste:  125 °C
Tiheys:  0,765 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Heksametyylidisilatsaani eli bis(trimetyylisilyyli)amiini (C6H19Si2N) on silatsaaneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä ja silikonien valmistamiseen.
Ominaisuudet

Heksametyylidisilatsaani on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä. Yhdiste liukenee hyvin niukasti veteen ja hydrolysoituu hitaasti veden vaikutuksesta. Se liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin, kuten dietyylieetteriin, asetoniin, tetrakloorieteeniin, heptaaniin, bentseeniin ja muihin hiilivetyihin. Heksametyylidisilatsaani on emäksinen yhdiste, mutta ei ole useista muista emäksistä poiketen nukleofiilinen. Heksametyylidisilatseeni muodostaa hyvin voimakkaita vetysidoksia.
Valmistus ja käyttö

Heksametyylidilatsaania valmistetaan ammoniakin ja trimetyylisilyylikloridin välisellä reaktiolla. Liuottimena reaktiossa voidaan käyttää heksametyylidisilatsaania tai heksaania, isododekaania tai tolueenia.
Heksametyylidisilatsaania voidaan käyttää heikohkona ei-nukleofiilisenä emäksenä orgaanisissa synteeseissä, ja siitä voidaan valmistaa voimakkaammin emäksisiä suoloja esimerkiksi litium-, natrium- tai kaliumbis(trimetyylisilyyli)amidia. Tyypillinen käyttökohde on myös silylointireaktio alkoholien, amiinien ja tiolien kanssa, jolloin näihin ryhmiin liittyy suojaryhmäksi trimetyylisilyyliryhmä. Karbonyyliyhdisteiden kanssa heksametyylidisilatsaani muodostaa silyylienolieettereitä. Ainetta käytetään myös voimakkaampien silylointireagenssien kuten bis(trimetyylisilyyli)urean valmistukseen. Happokloridien kanssa muodostaen primäärisiä amideja ja titaanitetrakloridin läsnä ollessa ketonien tai aldehydien kanssa pelkistävällä aminoinnilla primäärisiksi amiineiksi. Muita käyttökohteita ovat kaasukromatografiassa heikosti haihtuvista alkoholeista helpommin haihtuvien johdannaisten muodostaminen, silikonien valmistus, täyteaineena silikoneissa, valokuvauksessa parantamaan novolakan adheesiota.
Heinä

Heinä on heinäkasvien tai muiden ruohovartisten kasvien korsiintunutta, kuivatettua kasvismassaa, jota käytetään pääasiassa karjan rehuksi. Heinää saadaan ennen siementen tuleentumista niitetyistä ja kuivatuista heinäkasveista tai muista ruohovartisista kasveista, kuten esimerkiksi suo- tai järvenrantaniityillä kasvavista saroista. Esimerkkejä heinän muusta kuin rehukäytöstä ovat heinälaatikko ja kenkäheinä.
Nykyään heinää yleensä viljellään pelloilla. Aiemmin, ns. vanhassa maataloudessa heinä koottiin karjan talvirehuksi luonnon- ja puolikulttuuribiotoopeilta kuten erilaisilta kuivan ja kostean maan niityiltä, ja peltopinta-ala varattiin ihmisten omaan suoraan ravinnontuotantoon, Suomessa esimerkiksi rukiille, ohralle ja kauralle. Kun peltoja tuolloin lannoitettiin karjanlannalla, ja karjan talvirehu koottiin niityiltä, niin niittyjen laajuus määräsi samalla sen, paljonko lannoitettavaa peltoa saattoi olla.
Heinän viljely pelloilla tuli merkittäväksi maatalouden koneellistuttua ja maidontuotannon teollistuttua. Nautaeläinten rehuna alettiin käyttää viljeltyjä heiniä, joista yleinen Suomessa on timotei. Ylimääräisestä maidosta kirnuttiin voita ja vientiä varten tuli lehmien lypsää kohtalaisesti myös talvella, jolloin rehuna käytettiin kuivia heiniä. Varsinkin aiemmin saatettiin heiniä tarvittaessa jatkaa myös oljilla.