stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suurhyökkäys Gibraltarilla 1782
Tausta

Huhut piirittäjien hyökkäyksestä levisivät ennen aikojaan, mikä johti siihen että Gibraltarin lähialueille kokoontui suuri määrä ihmisiä katsomaan tulevaa taistelua. Heitä oli arviolta jopa 80 000. Myös britit tiesivät hyökkäyksen olevan tulossa, mutta he eivät tienneet tulisiko se maalta vai mereltä. Mereltä tulevasta hyökkäyksestä saatiin viitteitä vasta 12. syyskuuta, kun Gibraltarinlahdelle saapui 47 espanjalaista ja ranskalaista alusta amiraali de Cordovan johdolla. Nämä alukset takasivat piirittäjien herruuden merellä. Hyökkääjät eivät kuitenkaan olleet yksimielisiä hyökkäyksen ajankohdasta osan halutessa tehdä sen heti. Hyökkäys päädyttiin kuitenkin lopulta tehdä seuraavan päivän aamuna kymmenellä laivalla. Laivastolla oli käytössään 212 tykkiä joita miehitti 5 260 sotilasta. Hyökkäystä varten muokatuilla laivoilla oli muun muassa vahvistetut kannet ja vesipumppujärjestelmä palojen sammuttamiseksi. Ne kuviteltiinkin uppoamattomiksi. Brittien puolustuksia johti silloinen kuvernööri George Augustus Eliott.
Hyökkäys

23. syyskuuta noin kello 9:30 piirittäjien laivat Pastora ja Talla Piedra johtivat alusten joukon brittien puolustuslinnake Kings Bastionin edustalle noin 1 000 metrin päähän, eli brittien tulietäisyydelle. Los Dolores, San Christobal, Principe Carlos ja Paula Secunda jäivät 1 200 metrin päähän Old Molesta Santa Annan ollessa niiden ja Pastoran välissä. Gibraltarin puolustajilla oli käytössään laivoja vastaan noin 150 tykkiä. Old Molen edustalle kauemmaksi jääneet laivat tulittivat sen brittipuolustuksia tehottomasti pitkän etäisyyden takia. Pastora ja Talla Piedra joutuivat puolustajien tulen pääkohteiksi. Brittipuolustajat huomasivat kuitenkin, että heidänkin tulituksensa oli varsin tehotonta tykinkuulien kimmotessa piirittäjien laivojen vahvistetuilta kansilta. Tätä varten ammuksia alettiin kuumentamaan tulipalojen aiheuttamiseksi laivoilla. Samaan aikaan Kings Bastionin puolustajat kokivat menetyksiä piirittäjien tulituksessa linnoitusten kestäessä kuitenkin hyvin.
Britit alkoivat saada käyttöönsä kuumennettuja ammuksia myöhemmin aamupäivällä. Niiden ei tarvinnut lävistää laivojen rakenteita aiheuttaakseen tuhoa. Ammukset eivät aluksi tuntuneet kuitenkaan toimivan odotetusti, eikä aluksilla havaittu tulipaloja. Ensimmäinen tulipalo havaittiin vasta noin kello viisi illalla Talla Piedralla. Ammus oli lävistänyt kannen ja aiheuttanut tulipalon laivan sisällä. Paloa alettiin sammuttaa ja laiva lopetti tulituksen. Kello kuuteen mennessä myös Pastoralla oli syttynyt useita pieniä paloja. Sekin joutui lopettamaan tulituksen kello seitsemään mennessä. Tulittavilta laivoilta pyydettiin apua amiraali de Cordovalta, jonka laivat olivat edelleen lahdella mutta eivät osallistuneet tulitukseen. Eri komentajien keskinäisten kiistojen takia hän kuitenkin kieltäytyi antamasta apuaan. Tulitus loppui noin puolilta öin, kaksi piirittäjien laivaa oli tulessa ja osa muista laivoista oli jäänyt jumiin.
Yöllä piirittäjät lähettivät laivoille useita pieniä aluksia Algecirasista. Niiltä tuli käsky polttaa alukset, ja noin kello yksi aamulla miehistöt sytyttivät Talla Piedran ja Pastoran tuleen. Noin kello kahdelta aamulla brittien New Molesta lähteneet tykkiveneet aloittivat hyökkäyksen laivoja vastaan, jolloin piirittäjien nyt palaville aluksille lähettämät veneet pakenivat jättäen osan miehistöstä pulaan laivoilleen. Brittien suunnitelma muuttui tämän myötä hyökkäyksestä pelastusoperaatioksi niiden alkaessa auttamaan laivojen miehistöjä. Brittien alukset ottivat turvaan 357 piirittäjien sotilasta, joista tuli sotavankeja. Kello neljältä aamulla tulessa oli kahdeksan piirittäjien alusta ja tuntia myöhemmin yksi niistä räjähti tuhoten samalla yhden brittien tykkiveneen. Lisäksi espanjalaisten tykkipatterit alkoivat tulittamaan laivoja maalta käsin, jolloin britit päättivät vetäytyä.
Seuraukset

Aamulla 14. syyskuuta kaksi piirittäjien laivaa oli räjähtänyt, kuusi oli vielä tulessa, ja kaksi ei ollut syttynyt ollenkaan. Räjähdysvaaran takia laivojen miehistöjä ei enää ryhdytty pelastamaan. Lopulta jäljellä oli vain kaksi laivaa Old Molen edustalla. Yksi niistä sytytettiin vasta aamupäivällä, ja vähän myöhemmin sekin räjähti. Viimeinen aluksista oli jäänyt kiinni pohjaan. Britit yrittivät aluksi kaapata aluksen, mutta kun sitä ei saatu irti, he sytyttivät sen itse tuleen. Viimeinen laiva paloi loppuun iltapäivällä. Taistelujen päätyttyä espanjalaiset ja ranskalaiset olivat menettäneet 1 473 miestä kuolleina, haavoittuneina tai kadonneina, kun taas brittien menetykset olivat vain 15 kuollutta ja 68 haavoittunutta.
Piirittäjien laivat ja brittien rannikkopuolustus vaihtamassa tykkitulta.
Brittien tykkiveneet palavien laivojen seassa, maalaus vuodelta 1783.
Svea-luokka

| Svea-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  3 200 t
Pituus:  75,7 m
Syväys:  5,18 m
Koneteho:  4 700 hv
Nopeus:  16 solmua
Miehistöä:  252
Aseistus
Meritorjunta:  2 × 254 mm/L34 Elswick M/1885 tykkiä 4 × 152 mm/L28 Armstrong M/1883 tai L33,7 Bofors M/89 tykkiä 5-6 × 57 mm tykkiä 1-3 × torpedoputkea
Svea-luokka oli Ruotsin merivoimien rannikkopanssarilaivaluokka, johon kuului kolme 1800-luvun lopulla valmistunutta alusta.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Svea | Lindholmens Mekaniska Verkstad AB, Göteborg | - | 12. joulukuuta 1885 | 20. syyskuuta 1886 | poistettu palveluksesta 24. lokakuuta 1915 |
| HMS Göta | Lindholmens | - | 30. syyskuuta 1889 | 1. heinäkuuta 1891 | poistettu palveluksesta 12. lokakuuta 1923 |
| HMS Thule | Bergsunds Mekaniska Verkstad | - | 4. maaliskuuta 1893 | 1. joulukuuta 1893 | poistettu palveluksesta 12. lokakuuta 1923 |
Svanin kieli

Eteläkaukasialaisten kielten levinneisyyskartta.
Svanin kieli (svaniksi lušnu nin) on Georgiassa asuvien svanien puhuma kartvelilainen kieli.
Svanit asuvat historiallisella Svanetian alueella Inguri- ja Tshenistskali-jokien laaksoissa, Kodorijoen laaksossa Abhasiassa sekä vuoden 1987 lumivyöryjen jälkeen Kartliin, Imeretiaan ja Abhasiaan rakennetuissa uusissa kylissä. Kielen puhujia arvioidaan olevan noin 30 000 henkeä.
Kartvelilaisen kieliryhmän sisällä svanilla on eriytynyt asema. Tilastollisten laskelmien mukaan se on eronnut ryhmän muista kielistä 1800-luvulla eaa. Teorialle, jonka mukaan svani olisi syntynyt kartvelilaisten ja luoteiskaukasialaisten kielten sekoittumisen tuloksena, ei ole löytynyt todisteita. Kieli jakautuu ylä- ja alasvanin murreryhmiin, joihin kumpaankin kuuluu kaksi murretta.
Svani toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielenään puhujat käyttävät georgiaa.
Aiheesta muualla

Ethnologue: Svan (englanniksi)
Eteläkaukasialaiset kielet
georgia
lazi
mingreli
svani
Sveitsin käsipallomaajoukkue

Sveitsin käsipallomaajoukkue edustaa Sveitsiä miesten kansainvälisissä käsipallo-otteluissa. Joukkuetta hallinnoi Sveitsin käsipalloliitto.
Sveitsin maajoukkueen suurin saavutus on olympiapronssi Berliinin kesäolympialaisista 1936. Sveitsi on osallistunut maailmanmestaruuskilpailuihin 11 kertaa ja ollut parhaimmillaan neljäs vuosina 1954 ja 1993. Euroopan-mestaruuskilpailuissa Sveitsi on pelannut viisi kertaa, parhaana sijoituksenaan 12. sija vuodelta 2004.
Aiheesta muualla

Sveitsin käsipalloliiton kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
EHF:n maajoukkueet
Alankomaat | Albania | Armenia | Azerbaidžan | Belgia | Bosnia ja Hertsegovina | Bulgaria | Englanti | Espanja | Färsaaret | Georgia | Irlanti | Islanti | Israel | Italia | Itävalta | Kreikka | Kroatia | Kypros | Latvia | Liechtenstein | Liettua | Luxemburg | Makedonia | Malta | Moldova | Montenegro | Norja | Portugali | Puola | Ranska | Romania | Ruotsi | Saksa | Skotlanti | Serbia | Slovakia | Slovenia | Suomi | Sveitsi | Tanska | Tšekki | Turkki | Ukraina | Unkari | Valko-Venäjä | Venäjä | Viro | Yhdistynyt kuningaskunta
Entisiä joukkueita: DDR | IVY | Jugoslavia | Neuvostoliitto | Serbia ja Montenegro | Tšekkoslovakia
Suwarrow

Suwarrow
| --- | --- |
Sijainti:  Tyyni valtameri Cookinsaaret, Uusi-Seelanti
Vesialue:  Tyynimeri 
Pinta-ala:  0,4 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  2
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Suwarrow on atolli Cookinsaarten pohjoisosassa, Tyynellä valtamerellä. Se sijaitsee 1 300 kilometriä päiväntasaajalta etelään ja 825 kilometrin päässä Rarotongalta, Cookinsaarten pääsaarelta. 0,4 neliökilometrin saarella asuu vain kaksi valtion palkkaamaa hoitajaa. Saarella 1950–1970-luvuilla asuneen Tom Nealen kirjoittaman omaelämäkerran An Island to Oneself (1966) takia Suwarrow on pienuudestaan huolimatta ehkä tunnetuin Cookinsaarista.
Historia

Ennen eurooppalaisten tuloa saarella kävi polynesialaisia merenkulkijoita, mutta he eivät perustaneet sinne vakituista asutusta. Heidän tiedetään kuitenkin oleskelleen saarella väliaikaisesti, koska sieltä on löydetty leiripaikkoja. Saari on mahdollisesti lähisaarten asukkaiden legendoissa mainittu Malo.
Saaren nykyinen nimi ei ole mitään polynesialaista kieltä, vaan Suwarrow on nimetty siellä vuonna 1814 käyneen venäläisen tutkimusmatkailija Mihail Lazarevin Suvarov-nimisen laivan mukaan. Suwarrow sai mainetta aarresaarena, kun amerikkalainen valaanpyyntialus Gem haaksirikkoutui saaren riutalle ja sitä pelastamaan lähetetty alus löysi saarelle haudatun arkun, jossa oli tuhansien dollarien edestä 1700-luvun kultakolikoita. Vuonna 1876 saarelta löydettiin 1600-luvun espanjalaisia kolikoita. Sitä, miten rahat olivat päätyneet saarelle, ei tiedetä. Varhaisista eurooppalaisista vierailijoista on kuitenkin löydetty merkkejä, muun muassa luurankoja ja useita eri esineitä. Niiden on arvailtu olleen peräisin jostakin haaksirikkoutuneesta espanjalaisesta aluksesta, tai ehkä eksyneestä Pandora-aluksesta, joka lähetettiin etsimään HMS Bountyn kapinoinutta miehistöä vuonna 1791. 1900-luvun alussa saarella yritettiin aloittaa simpukkaviljelmä. 1920- ja 1930-luvuilla kokeiltiin kookospalmun viljelemistä, mutta termiitit tuhosivat viljelmät. Toisessa maailmansodassa saarelle komennettiin uusiseelantilaisia tarkkailijoita, joiden rakentamat talot ovat edelleen pystyssä. Saaren teki tunnetuksi siellä vuosina 1952–1977 kolmeen otteeseen asunut uusiseelantilainen Tom Neale, joka kirjoitti kokemuksistaan menestyneen kirjan An Island to Oneself.
Maantiede

Pinta-alaltaan 0,4-neliökilometrinen Suwarrow on Cookinsaarten ainoa kansallispuisto. Saarella onkin tuhansia merilintuja ja sitä ympäröivissä vesissä on runsaasti merieläimiä, joihin lukeutuvat muun muassa erilaiset trooppiset kalat, hait, merikilpikonnat ja kookosravut. Saari on pääasiallinen pesimäpaikka pikkufregattilinnulle, valkotropiikkilinnulle, ruskosuulalle ja yhdeksälle muulle lintulajille. Se on lisäksi tärkeä levähdyspaikka vaarantuneelle alaskankuoville. Suwarrow ympäröi suurta laguunia, jolle pääsee useimmista pohjoisten Cookinsaarten laguuneista poiketen laivallakin. Saaren muodostaman kehän pituus on 80 kilometriä. Saaren mataluuden takia myrskyjen aikaan aallot saattavat ylittää koko saaren. Saaren kaksi hoitajaa asuvat Anchoragen luodolla. Heidän tehtävänään on muun muassa vahtia, että vierailevat laivat eivät häiritse merilintuja.
Anchoragen luotoa.
NASA:n ottama kuva Suwarrowista.
Esa Suvilehto

| Esa Suvilehto> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. joulukuuta 1949 (ikä 74) Pyhäjärvi
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1973–
Palkinnot
 Valokiila-patsas 
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Esa Kullervo Suvilehto (s. 6. joulukuuta 1949 Pyhäjärvi) on suomalainen näyttelijä. Hän on tehnyt uransa pääasiassa Kajaanin ja Kotkan kaupunginteattereissa.
Ura

Suvilehto syntyi Iisakki Suvilehdon ja Aune Lohvan perheeseen. Hän suoritti Suomen Teatterikoulun vuosina 1969–1973, minkä jälkeen hän työskenteli kiinnitettynä näyttelijänä Ryhmäteatterissa 1973–1975, Penniteatterissa 1975–1977 ja Kajaanin kaupunginteatterissa 1977–1987. Sen jälkeen hän on näytellyt Kotkan kaupunginteatterissa.
Suvilehdon roolitehtäviä ovat olleet muun muassa Tybalt tragediassa Romeo ja Julia, Peachum musiikkinäytelmässä Kolmen pennin ooppera ja Argan komediassa Luulosairas (2011). Suvilehto on näytellyt myös muun muassa teoksissa Prinsessa Ruusunen, Saiturin joulu, Nummisuutarit, Juurakon Hulda, My Fair Lady, Jäniksen vuosi, Reviisori ja Niskavuoren nuori emäntä; kaikki Kotkan kaupunginteatterissa 2000- ja 2010-luvuilla.
Suvilehdon lukuisista elokuva- ja televisiorooleista mainittakoon pastori Pöntinen historiallisessa elokuvassa Tulipää, karjalaismies suurelokuvassa Talvisota ja isoisä draamasarjassa Syke. Vuonna 1981 hänellä oli Takkalan Matin rooli Jukka Sipilän ohjaamassa viisiosaisessa eeppisessä draamassa Kukkivat roudan maat. Vuonna 1989 Suvilehto näytteli taksikuski Maken roolin Jussi Niilekselän kuusiosaisessa televisiosarjassa Saastamoisen poika.
Aiheesta muualla

Loviisan Sanomat 20.09.2011 - Lehtiluukku.fi
Yle Areena: Saastamoisen poika
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Madelein Svensson

| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:   Ruotsi> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tokio 1991 | 10 km kävely |  |
Britta Madelein Svensson (s. 20. heinäkuuta 1969 Sollefteå) on ruotsalainen kilpakävelijä. Hän saavutti maailmanmestaruuskilpailuissa hopeaa vuonna 1991.
Svensson sijoittui 17:nneksi Splitin EM-kilpailuissa 1990. Tokion MM-kilpailuissa 1991 hän saavutti hopeaa 16 sekuntia Neuvostoliiton Alina Ivanovalle hävinneenä ja niukasti Suomen Sari Essayahin edellä. Vuonna 1992 sisäratojen EM-kilpailujen 3 000 metrillä Svensson hylättiin. Kesällä 1992 hän sijoittui Barcelonan kesäolympialaisten 10 kilometrillä kuudenneksi. Vuonna 1993 hän sijoittui kahdeksanneksi sisäratojen MM-kilpailuissa. Vuoden 1993 ulkoratojen MM-kilpailuissa Svensson johti 10 kilometrin kilpailua pitkään mutta hänet hylättiin seitsemän kilometrin kohdalla.
Saara Suvanto

| Saara Suvanto> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. toukokuuta 1959 Kiikka
Kuollut: 30. joulukuuta 1999 (40 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:   suomalainen
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä
Saara Tuulikki Suvanto (o. s. Heikkilä, 29. toukokuuta 1959 Kiikka – 30. joulukuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen laulaja-lauluntekijä, ja laulaja Hanna Ekolan sisko. Hän tuli suurelle yleisölle tunnetuksi singlellä "Ruman rajun Raija Rouvan rokki" vuonna 1987.
Elämä ja ura

Suvannon levytysura alkoi vuonna 1985 omakustanteella "Kilimanjaro/Et syntynyt pojakseni". Ensimmäinen 1987 julkaistu albumi oli Saaran omaa nimeä kantava Saara Suvanto, minkä yhteydessä julkaistu single "Ruman rajun Raija Rouvan rokki" teki Saara Suvannon äänen tunnetuksi myös suuremmalle yleisölle. Häneltä julkaistiin vielä kaksi albumia Intiaaninainen 1989 ja Kaunotar ja Kulkuri 1992.
Saara Suvannon lauluissa korostuvat syvästi inhimilliset näkökohdat, kokemus yksinäisyydestä, rakkaus, yhteys luontoon ja alkuperäiseen. Hänen äänensä oli voimakas ja joissakin lauluissa jopa repivä ja kovakin. Tuotannosta löytyy kuitenkin paljon myös kauniita ja koskettavia melodioita kuten "Et syntynyt pojakseni", "Kissat ja koirat ja linnutkin" ja "Nahariyyan lilja". Useimmat laulut Saara Suvanto sekä sanoitti että sävelsi itse. Hän kuitenkin sävelsi myös mm. veljensä Martti Heikkilän ja Riitta Heikkilän sanoituksille. Yksi hänen tunnetummista lauluistaan "Nuo tummat pilvet" on Martti Heikkilän säveltämä ja sanoittama. Vuonna 2000 Saaran kuoleman jälkeen Universal julkaisi Klassikot-sarjassaan Saara Suvannon kokoelmalevyn Saara Suvanto.
Saara Suvanto sokeutui 20-vuotiaana. Hänet palkittiin Näkövammaisten keskusliiton kulttuuripalkinnolla 1992.
Saara Suvanto kuoli sydänkohtaukseen 30. joulukuuta 1999.
Diskografia

Saara Suvanto (1987)
Intiaaninainen (1989)
Kaunotar ja kulkuri (1992)
Klassikot (2000)
”Kilimanjaro” / ”Et syntynyt pojakseni” (1985)
”Kissat ja koirat ja linnutkin” / ”Älä tuu” (1987)
”Ruman rajun Raija rouvan rokki” / ”Viimeinen motelli” (1987)
”Lähellä sydäntäni” / ”Ralliautot” (1989)
”Murtuu malja” / ”Lämmin mahdollisuus” (1989)
”Yhdessä huomiseen” / ”Nuo tummat pilvet” (1991)
”Hurja cowboy” / ”Nahariyyan lilja” (1992)
”Kaunotar ja kulkuri” / ”Kyyneleet” (1992)
Sveitsiläiset palkkasoturit
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sveitsiläiset palkkasoturit Wikimedia Commonsissa
Suurvisiiri

| Suurvisiiri |
| --- | --- |
 Vezir-i Azam tai Sadr-ı Azam (Sadrazam) صدر اعظم or وزیر اعظم
 
 Ahmed Tevfik pašša, Osmanien valtakunnan viimeinen suurvisiiri
 
Virka-asunto:  Korkea portti
Nimittäjä:  Sulttaani
Perustettu:  1328
Ensimmäinen:  Alaeddin Bey
Viimeinen:  Ahmed Tevfik pašša
Lakkautettu:  1. marraskuuta 1922
Suurvisiiri (turk. Sadrazam tai Vezîr-i Âzam, osmaniksi  صدر اعظم, وزیر اعظم) oli Osmanien valtakunnan pääministerin virkanimi. Titteli Sadr-i a'zam tarkoittaa "ylintä kaikista korkea-arvoisista", joten suurvisiiri oli valtakunnan toiseksi tärkein mies ja käytännössä vastuussa vain suoraan sulttaanille. Suurvisiirin virka oli käytössä myös Suurmogulien valtakunnassa, Sassanidien valtakunnassa ja joissakin muissa islamilaisissa valtioissa kuten Tunisiassa ja Qatarissa.
Suurvisiirin audienssi kupolin alla. Jean Baptiste Vanmourin maalaus 1700-luvun alkupuoliskolta.
Osmanien valtakunnassa > Taustaa

Osmanien valtakunnan 623-vuotisen historian aikana suurvisiirin virassa toimi kaikkiaan 284 miestä. Näistä alle puolet, 121 olivat etnisesti turkkilaisia ja loput tulivat valtakunnan provinsseista kuten Albaniasta, Georgiasta ja Bosniasta. Osa suurvisiireiksi nousseista omasi vaatimattoman taustan orjina ja osa heistä oli syntynyt kristittynä, jotka oli värvätty valtakunnan palvelukseen Devşirme-järjestelmän kautta. Osa kuului maineikkaisiin sukuihin, joista nousi monta jälkeläistä korkeaan asemaan valtakunnassa, kuten esimerkiksi albanialaistaustainen Köprülü-suku.
Osmanien valtakunnassa > Virka

Suurvisiirin tehtävä oli olla pääministeri ja toimia sulttaanin sijaisena, mikäli sulttaani seurasi joukkojaan sodankäyntiin tai oli estynyt hallitsemasta muista syistä. Tämän merkiksi virkaan astunut suurvisiiri kantoi kaulassaan sulttaanin kultaista sinettiä. Yksi suurvisiirin nimityksistä olikin sahib-i mühr, "sinetinkantaja". Perinteisesti sulttaani ilmoitti erottamispäätöksestä pyytämällä saada sinettinsä takaisin. Jos suurvisiiri johti armeijaa sodassa hänen sijaisinaan toimivat korkea-arvoisimmat hallintoneuvoston jäsenet. Suurvisiirin valta sulttaanin ehdottomana sijaisena ulottui kaikkialle lukuun ottamatta kahta merkittävää instituutiota: sulttaanin hovia ja korkeasti koulutettujen ammattilaisten asioita; ammattilaisiin luettiin tieteen, lain, lääketieteen ja uskon oppineet harjoittajat. Muutoin hän saattoi puuttua armeijan hallintaan sekä valvoa lakien asettamista ja noudattamista sekä pääkaupungissa että muualla valtakunnassa.
Ensimmäisenä suurvisiirina pidetään Alaeddin paššaa, mutta häntä ja muutamaa hänen tehtävässään seurannutta on alettu kutsua suurvisiireiksi vasta jälkikäteen. Hallintonsa aikana heitä kutsuttiin visiireiksi.
Varsinaisesti ensimmäisenä suurvisiirina pidetään Çandarlı Halil paššaa, joka toimi tehtävässä Istanbulin valtaamisen aikoihin 1453. Çandarlı Halil kuitenkin teloitettiin, sillä Mehmed II Valloittaja epäili hänen vehkeilleen Bysantin kanssa. Tehtävä ei ollut helppo ja vastuu merkitsi suuria riskejä. Epäonnistuminen tai sulttaanin epäsuosioon joutuminen saattoi merkitä lievimmillään potkuja ja maanpakoon ajamista, mikä tarkoitti siirtämistä kuvernöörin virkaan johonkin vähäpätöiseen provinssiin kauas pois Istanbulista tai pahimmillaan kuolemantuomiota. Kaikkiaan 44 suurvisiiria teloitettiin. Lisäksi sekä sulttaanin hovissa että hallintoneuvostossa käytiin ajoittain voimakasta valtataistelua, ja maanpakoon siirtämisestä tuli tavanomainen toimenpide, jota käytettiin jopa onnistuneesti virkansa hoitaneen suurvisiirin suojelemiseksi poliittisilta vihollisilta. Monet suurvisiirit saivat tehtäväkseen tukahduttaa kapinoita sekä pääkaupungissa että provinsseissa. Heistä 11 kuoli armeijan ja kapinallisten välisissä kahakoissa.
Kansalaisten keskuudessa suurvisiiri nautti suurta arvostusta. Hollantilainen 1700-luvun meriupseeri Johan Raye kuvaili matkamuistiinpanoissaan suurvisiirin näkemistä paraatissa seuraavasti: "...odotimme kunnes kaikki sulttaanin ylimmät virkamiehet olivat ratsastaneet ohitsemme hienoine hevosineen. Tämä oli poikkeuksellisen upea näytös. Erityisesti on mainittava kaikessa suuruudessaan suurvisiiri Azem Ibrahim pašša, jota saattoivat muut arvohenkilöt ei vähemmässä kuin kolmessa rivissä. Minne tahansa hän katsoikaan, siellä ihmiset kumartuivat hänen eteensä ja osoittivat kunnioitusta valtakunnan toiseksi korkeimmalle johtajalle. Hän vastasi tyynesti ja arvokkaasti hienovaraisella pään nyökkäyksellä."
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suurvisiiri Wikimedia Commonsissa
Suurvisiirin sinetti.
Suurvisiirin teltassa, suurvisiiri hoitamassa liittolaissuhteita brittiupseerien kanssa Napoleonin sotien aikana 1799. Aikalaispiirros.
Surcouf-luokka

| Surcouf-luokka |
| --- | --- |
 Piirros luokan aluksesta

Tekniset tiedot
Uppouma:  2 750 t (standardi) 3 740 t (kuormattu)
Pituus:  128,6 m (kokonaispituus)
Leveys:  12,7 m
Syväys:  5,4 m
Koneteho:  63 000 shp
Nopeus:  34 solmua
Miehistöä:  347
Aseistus
Meritorjunta:  6 × 127 mm Mle 1948 6 × 57 mm/60 Modèle 1951 12 × 550 mm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  4 × 20 mm tykkiä
Surcouf-luokka eli T 47 -luokka oli Ranskan laivaston ensimmäinen toisen maailmansodan jälkeen valmistunut hävittäjäluokka, johon kuului kaksitoista vuosina 1955-1957 valmistunutta ja 1960-luvulla modernisoitua alusta. Ne poistettiin palveluksesta 1980-luvulla, kun Georges Leygues -luokan alukset otettiin palvelukseen.
Luokan alukset olivat suurempia kuin muut vastaavan ajan eurooppalaiset hävittäjät. Ne pohjautuivat sodan aikana käytössä olleesta Hardi-luokasta saatuihin kokemuksiin, mutta alukset olivat suurempia ja varustettu toimimaan kahdessa eri roolissa. Ne oli suunniteltu saattajiksi eikä itsenäisiin operaatioihin ja siten alukset olivat hitaampia kuin edeltäjänsä. Pääaseistuksena oli Ranskassa valmistetut 54 pituuskaliiperin 127 mm Modèle 1948 tykit, joissa oli mahdollista käyttää Yhdysvaltain laivaston Mark 18 tykin 5" kranaatteja. Apuaseina olivat 57 mm/60 Modèle 1951 -tykit.
Tausta

Toisen maailmansodan päättyessä Ranskan merivoimilla oli ainoastaan kourallinen sotatoimista selvinneitä hävittäjiä sekä saman verran Saksalta ja Italialta sotakorvauksina saatuja aluksia. Uusien alusten hankintaa vaikeutti kuitenkin talousongelmat, minkä lisäksi laivanrakennusteollisuus piti rakentaa uudelleen.
Merivoimien esikunnan ja teollisuuden keskustellessa 1946 ensi kerran uudishankkeista tehtiin päätös, että uusien alusten lähtökohtana olisivat Yhdysvaltain laivaston Gearing-luokan alukset eli suurin piirtein 2 500 tonnin uppouma ja pääaseistuksena kuusi viiden tuuman tykkiä kaksiputkisina asennuksina. Lopulta kuitenkin suunnitellut alukset muistuttivat enemmän sotaa edeltäneitä Ranskan merivoimien aluksia.
Alustava suunnitelma T 47 A esiteltiin 8. joulukuuta 1947, mitä seurasivat helmikuussa variaatiot B ja C. Lopulta suunnitelma B valittiin ja seuraavana vuonna ensimmäinen alus määrättiin valmistettavaksi Arsenal de Lorientissa. Suunnittelu kuitenkin jatkui ja Surcoufin valmistuessa 1954 siihen oli tehty lukuisia muutoksia.
Suunnitelmien mukaan uudet alukset sijoitettaisiin saattajiksi kahteen taisteluosastoon, joista kummankin rungon muodostaisi taistelulaiva ja kaksi lentotukialusta. Sen mukaan alukset luokiteltiin 1951 ensimmäisen luokan saattajiksi (ransk. escorteurs de 1re classe) ja sitten saattuehävittäjiksi (ransk. destroyers-escorteurs) ja edelleen 1954 nopeiksi saattajiksi (ransk. escorteurs rapides). Lopulta tammikuussa 1955 alusten luokaksi tuli osaston saattaja (ransk. escorteurs d'escadre) hieman ennen ensimmäisen aluksen valmistumista.