Valco
Ongelmallinen tehdas

Imatran terästehtaalta vähennettiin Valcon perustamisen aikoihin työvoimaa, ja entisistä työntekijöistä yritettiin kouluttaa puhdaselektroniikan työntekijöitä. Teollinen kulttuuriero oli kuitenkin liian suuri, eikä uutta teknologiaa opittu riittävän nopeasti. Suuri osa valmistuneista kuvaputkista oli kelvottomia paljolti puhdastilatyöskentelyn määräysten rikkomisen takia.
Antti Blåfield ja Pekka Vuoristo ovat kirjoittaneet, että japanilaiset ja suomalaiset eivät ymmärtäneet toistensa suhdetta työhön: ”Japanilaiset insinöörit tuskailivat suomalaisten jatkuvaa tarvetta saada selville, miksi jotakin tehtiin, kun he olivat aina tehneet näin hyvällä menestyksellä pohtimatta sen kummemmin syitä. Japanilaisille oli myös itsestään selvää, että kun ryhdyttiin valmistamaan huippuelektroniikkaa, myös ilma pestiin. Suomalaiset taas eivät pesseet edes tukkaansa.”
Asiantuntijat olivat esittäneet tehtaan koneiden ostamista avaimet käteen -periaatteella Hitachilta, mihin Hitachi ei kuitenkaan ollut suostunut. Niinpä tehtaan koneita jouduttiin haalimaan eri puolilta maailmaa. Lisäksi Hitachi kilpaili osittain omistamansa Valcon kanssa Japanissa valmistamillaan kuvaputkilla. Tehtaan kokoa pidettiin myös jo alkuun liian pienenä; koko tosin ei ollut tuotannon ongelmana tehtaan olemassaolon aikana.
Vuoden 1978 neljän viimeisen kuukauden tuotannoksi oli kaavailtu noin satatuhatta kuvaputkea, mutta tammikuussa 1979 jouduttiin toteamaan, että tehtaan koko siihenastisen toiminnan aikana oli saatu valmiiksi vain noin tuhat putkea. Imatran tehtaan tuotantolinjan pahimmaksi pullonkaulaksi muodostui Hitachin toimittama loistekalvoituskone, jota ei saatu toimimaan kunnolla tehtaan koko toiminta-aikana. Myös robottien toiminnassa oli jatkuvia häiriöitä. Valcon valvonta valtion puolelta oli halvaantunut, koska kauppa- ja teollisuusministeriön kansliapäällikkö Bror Wahlroos ja valtionyhtiöistä vastannut osastopäällikkö Unto Lund olivat Valcon alkuperäisiä ajajia ja lisäksi Wahlroos oli tuohon aikaan pahoin alkoholisoitunut.
Huhtikuussa 1979 hallitus joutui pyytämään eduskunnalta takausta Valcon 100 miljoonan markan lainoille, jotta yhtiö voitaisiin pelastaa uhkaavalta konkurssilta, ja uudelleen kuukautta myöhemmin 50 miljoonaa markkaa Valcon osakepääoman korottamiseen. Eduskunta hyväksyi takausten myöntämisen, ja vain muutama kansanedustaja äänesti vastaan. Elokuussa 1979 Valcon velat olivat jo noin 250 miljoonaa markkaa. Syyskuun alussa yhtiön johto antoi koko henkilökunnalle – yli 700 työntekijälle – lomautusvaroituksen, ja viikkoa myöhemmin kaikki työntekijät irtisanottiin.
Tappiollinen Valco siirtyi Valmet Oy:n tytäryhtiöksi lokakuussa 1979 ja toimi jonkin aikaa FinnValco-nimellä. Yhtiön toimintaa ei kuitenkaan koskaan saatu kannattavaksi ja lopullisesti tuotanto Imatran kuvaputkitehtaalla päättyi joulukuussa 1980, jolloin yli 500 työntekijää ja toimihenkilöä menetti työpaikkansa. Valcon tappiot olivat yhteensä noin 800 miljoonaa markkaa. Päätöksen ”Valco-seikkailun” lopettamisesta teki Mauno Koiviston II hallituksen kauppa- ja teollisuusministeri Ulf Sundqvist. Valcon tehdaskiinteistö siirtyi myöhemmin Imatran kaupungin haltuun.lähde?
Oikeuskansleri Risto Leskinen määräsi loppuvuodesta 1981 nostettavaksi syytteet neljää Valcon hallituksen jäsentä vastaan, koska hän katsoi näiden syyllistyneen tehtaan lakkauttamisen yhteydessä yhteistoimintalain rikkomiseen. Valcon henkilökunta oli tehnyt asiasta rikosilmoituksen yhtiön johtoa vastaan marraskuussa 1980, mutta Kymen läänin lääninsyyttäjä oli tehnyt asiassa syyttämättäjättämispäätöksen. Imatran kihlakunnanoikeus tuomitsi syytetyt neuvottelu- ja tiedotusvelvollisuuden rikkomisesta 3 000 – 7 000 markan sakkoihin tammikuussa 1982, mutta Kouvolan hovioikeus kumosi tuomiot joulukuussa 1983.