stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tärkkelysperuna
Muuta

Kemira GrowHow on kehittänyt LORIS Expert-menetelmän, jolla tärkkelysperunan viljelyä voidaan seurata peltolohkoittain. Kerättävän tiedon analysoinnilla uskotaan voitavan parantaan tärkkelysperunan tärkkelyspitoisuutta viljelyssä.
Perunantutkimuslaitos koeviljelee BASF:n Amfloraa ja toista geenimanipuloitua tärkkelysperunaa Suomessa 2010.
Paakkola (Tervola)

Paakkola on Tervolan kunnan rajojen sisäpuolella sijaitseva kylä. Asukkaita on noin 160.
Sijainti

Paakkola sijaitsee Tervolan kunnan eteläosassa ja osittain Keminmaan kunnan pohjoisosassa, Lapin läänissä, Peräpohjolan maakunnassa. Nimityksiä Paakkola ja Yli-Paakkola käytetään Kemijoen länsi- ja itäpuolilla nauhamaisesti sijaitsevista kylistä, jotka kuuluvat Tervolan kuntaan. Ala-Paakkola sen sijaan on Keminmaan puolella. Nykyään puhekielessä näistä kylistä käytetään nimityksiä Itäkoski, Länsikoski, Törmä ja Maula. Paakkolanvaara on maaston kohouma Törmässä, Ala-Paakkolassa.
Tapahtumia

Paakkolassa järjestetään joka vuosi Paakkolan Pilkki -niminen tapahtuma. Kävijämäärä on ollut yleensä 500–700 ihmistä. Pilkit järjestää Paakkolan Kyläyhdistys yhdessä Tervolan kunnan kanssa. Tapahtuma on järjestetty vuodesta 1995 alkaen.
Kyläyhdistys

Paakkolan Kyläyhdistys on aktiivinen toimija ja kylän kehittäjä. Kyläyhdistys osti vuonna 2016 Paakkolan Nuorisoseuralta toimitalon. Kyläyhdistys saneerasi talosta koko kylän yhteisen harrastus-, tapahtuma-, viihtymis- ja kokoontumispaikan, johon mahtuu 100 henkeä. Paakkolan Kylätalo on nykyaikaisesti varustettu ja sopii sekä kokousten että erilaisten juhlien pitopaikaksi.
Muuta

Paakkolassa sijaitsevassa Tervolan kotiseutumuseossa esitellään  Kemijokivarren asutuksen historiaa esiteltynä vanhan maalaistalon pihapiirissä ja entisöidyssä Paakkolan kyläkoulussa. Museoalueella on näyttelypuisto, jossa on alueella perinteisesti kasvatettuja kasvilajeja ja harvinaisuuksia. Paakkolan Virkistysniemessä ovat veneenlaskupaikka, kota, uimaranta ja leikkikenttä.
Kirjallisuutta

Kempas, Mika & Pränni, Eero (toim.): Ylipaakkola : meän kylä kahen puolen jokia. Paakkolan kyläyhdistys, 2002. ISBN 952-91-4819-4.
Aiheesta muualla

Paakkolan Kyläyhdistys[vanhentunut linkki]
Frei Otto

| Frei Otto> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 31. toukokuuta 1925 Siegmar, Saksa
Kuollut: 9. maaliskuuta 2015 (89 vuotta)
Taiteilija
Ala:  arkkitehtuuri
Taidesuuntaus:  modernismi
Kuuluisimpia töitä:  Münchenin olympiastadion katto
Palkinnot
 Thomas Jefferson -mitali (1974)   Wolf Prize (1996)   Pritzker-palkinto (2015) 
Aiheesta muualla
www.freiotto.com
1972 Münchenin olympiastadion
Multihalle, Mannheim
Frei Paul Otto (31. toukokuuta 1925 Siegmar, Saksa – 9. maaliskuuta 2015) oli saksalainen arkkitehti ja rakennesuunnittelija. Hän suunnitteli erityisesti useita kevytrakenteisia rakennelmia. Tunnetuin hänen rakennelmistaan on vuoden 1972 olympialaisten olympiastadionin katto Münchenissä.
Lapsuus, sota-aika ja opiskelut

Frei Otto syntyi toukokuussa 1925. Hänen isänsä ja isoisänsä olivat kuvanveistäjiä ja molemmat vanhempansa kuuluivat Deutscher Werkbundiin. Frei itse toimi opiskeluaikanaan kesäisin kivenhakkaajan oppipoikana.
Otto oli juuri hyväksytty lukemaan arkkitehtuuria Berliinin teknilliseen yliopistoon, kun hänet värvättiin toiseen maailmansotaan. Ottoa alettiin kouluttaa lentäjäksi, mutta koulutus päättyi vuoden 1944 lopussa ja hänet siirrettiin jalkaväkeen. Hänet vangittiin huhtikuussa 1945 Nürnbergin lähellä, ja hän oli kahden vuoden ajan sotavankina Chartresin lähellä. Otto toimi leirin arkkitehtina. Hän suunnitteli rajoitetulla materiaalilla tilapäisiä suojia ja muita rakennelmia.
Otto palasi vuonna 1948 Berliiniin opiskelemaan arkkitehtuuria ja matkusti pian tämän jälkeen kuudeksi kuukaudeksi opiskelemaan Yhdysvalloissa. Opiskelumatkan aikana hän tutustui muun muassa Erich Mendelsohniin, Mies van der Roheen, Richard Neutraan ja Frank Lloyd Wrightin töihin. Yhdysvalloissa hän opiskeli myös sosiologiaa ja kaupunkisuunnittelua.
Ura

Otto perusti 1952 oman toimiston Berliiniin. Hän valmistui tohtoriksi 1954, ja hänen väitöskirjansa aiheena oli jännitteiset rakenteet. Otton ensimmäiset kansallista huomiota saaneet rakennukset valmistuivat yhteistyössä L. Stromeyer & Co -yrityksen kanssa. Otto suunnitteli 1955 kolme kevyttä puuvillasta tehtyä väliaikaista rakennusta Kasselin puutarhanäyttelyyn.
Otto perusti 1958 yksityisen Institute for Development of Lightweight Construction -instituutin, joka keskittyi kevyisiin rakenteisiin. Hän julkaisi 1962 ensimmäisen osan pääteoksestaan Tensile Structures: Design, Structure and Calculation of Buildings of Cables, Nets and Membranes. Toinen osa ilmestyi vuonna 1966. Ottosta tuli 1964 Stuttgartin yliopistoon perustetun kevyiden rakenteiden instituutin johtaja.
Instituutti sai Saksan hallitukselta tehtäväkseen suunnitella Saksan liittotasavallan paviljongin Montrealin maailmannäyttelyyn 1967. Rolf Gutbrodin ja Fritz Leonhardtin kanssa suunniteltu paviljonki nosti Otton kansainvälisesti tunnetuksi arkkitehdiksi.
Olympia Baugesellschaft antoi 1968 Otton instituutille tehtäväksi kehittää Münchenin vuoden 1972 olympialaisten olympiastadionin katon. Otto ja Günter Behnisch suunnittelivat ilmavan telttakaton, joka suojaa säältä, mutta joka on myös mahdollisimman läpinäkyvä. Monimutkainen kattokonstruktio rakennettiin yhteen liitetyistä pleksilasilevyistä.
Otto työskenteli vuodet 1975–1980 Rolf Gutbrodin ja Ted Happoldin kanssa Saudi-Arabiassa, jonne he suunnittelivat Kuningas Abdulazizin yliopiston telttamaisen liikuntahallin. Otton suunnittelema on myös Münchenin eläintarhan ultrakevyt lintuhuone.
Otto kirjoitti koko uransa ajan. Hänen kirjansa Biology and Building julkaistiin 1972. Tämän jälkeen hän kirjoitti muun muassa bambun, äyriäisten ja saippuakuplien rakenteista. Stuttgartin yliopiston professorina hän oli vuoteen 1991, jolloin hänet nimettiin emeritusprofessoriksi. Otto työskenteli 2000-luvulle saakka, ja vuoden 2000 Hannoverin maailmannäyttelyä varten hän suunnitteli Shigeru Banin kanssa Japanin paviljongin, jonka katto oli tehty paperista.
Yksityiselämä

Otto ja oli naimisissa vuodesta 1952 Ingrdid Smollan kanssa. He saivat viisi lasta. Heidän tyttärensä Christine Otto Kanstinger opiskeli myös arkkitehdiksi ja työskenteli vuodesta 1983 isänsä Warmbronnissa sijainneessa ateljeessa.
Rakennuksia

Saksan liittotasavallan paviljonki Montrealin maailmannäyttelyssä 1967
Tuwaiq-palatsi, Saudi Arabia, Buro Happoldin kanssa, 1970
Münchenin olympiastadionin katto 1972
Japanin paviljongin katto Expo 2000, Hannover, Saksa (tekninen suunnittelu Buro Happoldin kanssa, arkkitehtuurisuunnittelu Shigeru Banin kanssa) 2000
Palkinnot ja tunnustukset

1974 Thomas Jefferson -mitali
1996/7 Wolf Prize -arkkitehtuuripalkinto
2005 RIBAn myöntämä Royal Gold Medal
Kirjallisuutta

Conrad Roland: Frei Otto – Spannweiten. Ideen und Versuche zum Leichtbau. Ein Werkstattbericht von Conrad Roland. Ullstein, Berlin, Frankfurt/Main und Wien 1965.
Winfried Nerdinger (julk.): Frei Otto. Complete Works. Lightweight Construction – Natural Design. Birkhäuser Verlag für Architektur, Basel, Boston, Berlin, Architekturmuseum der Technischen Universität München 2005, ISBN 978-3-7643-7231-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frei Otto Wikimedia Commonsissa
Frei Otton kotisivu
Kattorakenteesta, Japanin paviljonki Expo 2000, Design Boom
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Structurae  Trove 2 
Muut:  SNAC  IdRef
Törmäysvoitto

Venäläinen Pjotr Nesterov toteutti maailman ensimmäisen törmäysvoiton 7. syyskuuta  1914lähde? törmäämällä itävaltalaiskoneeseen.
Törmäysvoitto on eräs ilmataisteluissa käytetty taktiikka. Sitä käyttivät laajemmassa mittakaavassa ainakin neuvostoliittolaiset taistelulentäjät toisessa maailmansodassa. Näin toimittiin myöskin Suomen vastaisella rintamalla, joskaan ei kovin usein.
Törmäysvoiton venäläinen nimitys on taran - ven. Таран (воздушный), engl. aerial ramming.
Törmäysvoiton velvoite perustui lentäjille osoitettuun Josif Stalinin päiväkäskyyn, jossa pulassa oleva eli vihollisen ahdistama lentäjätoveri täytyy pelastaa tarvittaessa ahdingosta, vaikka törmäämällä päin vastustajan lentokonetta.
Pääasialliset törmäysmenetelmät olivat: joko rikkoa potkurin taikka ulkosiipien (siiven ulkopinta, taikka kärki) avulla vihollisen lentokoneen ohjainpinnat, kuten peräsimen osia. Näin menetellen saadaan tämä lentokone ohjauskyvyttömään tilaan.
Monissa maissa yksittäiset lentäjät pudottivat vihollisen lentokoneen siten, että törmäsivät näihin tarkoituksella ja kuolivat itse tässä tehtävässään. Tällä tavoin kävi mm. japanilaiselle hävittäjä-ässälle ylikersantti Masuaki Endolle.
Eräs merkittävä syy tarkoituksella tehtyyn ilmassa törmäämiseen on saattanut olla ammusten loppuminen ampuma-aseista.
Paatsivuono

Perstinden-vuori Nordkjosbotnissa.
Paatsivuono (norj. Balsfjord, pohjoissaameksi Báhccavuotna) on kunta Tromssan läänissä Pohjois-Norjassa. Paatsivuonon kunta sijoittuu kahden, jyrkkien vuorten reunustaman vuonon ympäristöön, Paatsivuonon ja Malankivuonon. Alueella on maataloutta. Vuoden 2022 alussa kunnassa oli 5 576 asukasta. Kunnan hallinnollinen keskus on Storsteinnes, jossa 1 100 asukasta. Toinen tärkeä taajama on Nordkjosbotn.
Paikallinen Storsteinnes-meijeri valmistaa ruskeaa norjalaista juustoa sekä Balsfjord-vuohenmaitojuustoa.
Historia

Alueen ensimmäiset asukkaat olivat saamelaisia. Alueelle saapui uudisasukkaita Etelä-Norjasta sekä myös Suomesta.
Malankivuonon rannalla sijaitseva kunnan länsiosa muodosti aiemmin itsenäisen Malangenin kunnan, joka liitettiin Paatsivuonoon vuonna 1964.
Tunnettuja henkilöitä

Lillemor von Hanno (1900–1984), näyttelijä
Børre Knudsen (1937–2014), pappi ja aborttioikeuden vastainen aktivisti
Kirjallisuutta

Rolf Haugland: Natur og bosettning i Balsfjord kommune. Harstad 1998. ISBN 82-994833-0-1
Anders Ole Hauglid: Balsfjorden og Malangens historie. Fram til 1830-åra. Fra veidesamfunn til jordbruksbygd. Utgitt av Balsfjord kommune 1981. ISBN 82-7096-111-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paatsivuono Wikimedia Commonsissa
Kunnan kotisivut (norjaksi)
Tromssan ja Finnmarkin läänin kunnat
Alattio (Alta)
Bardu
Berlevåg
Båtsfjord
Dyrøy
Etelä-Varanki (Sør-Varanger)
Gamvik
Gratangen
Hammerfest
Harstad
Hasvik
Ibestad
Kaarasjoki (Karasjok)
Kaivuono (Kåfjord)
Kalsa (Karlsøy)
Koutokeino
Kierua (Skjervøy)
Kvæfjord
Lappea (Loppa)
Lavangen
Lebesby
Moseija (Måsøy)
Målselv
Naavuono (Kvænangen)
Nordkapp
Omasvuono (Storfjord)
Paatsivuono (Balsfjord)
Porsanki (Porsanger)
Raisi (Nordreisa)
Raisivuono (Sørreisa)
Salangen
Senja
Teno (Tana)
Tromssa
Uuniemi (Nesseby)
Vesisaari (Vadsø)
Vuoreija (Vardø)
Yykeä (Lyngen)
Norjan läänit | Norja
Paasitorni

| Paasitorni> Helsingin työväentalo |
| --- | --- |

Osoite:  Paasivuorenkatu 5 A
Sijainti:  Helsinki 
Koordinaatit:  60°10′43″N, 024°56′50″E
Rakennustyyppi:  työväentalo, kokous- ja kongressikeskus
Valmistumisvuosi:  1908
Suunnittelija:  Karl Lindahl
Omistaja:  Helsingin Työväenyhdistys ry
Julkisivumateriaali:  graniitti
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helsingin työväentalon eteishalli vuonna 1925.
Yksityiskohta sisätilojen koristelusta
Helsingin työväentalon ravintola kesällä 2022.
Paasitorni on  Helsingin Siltasaaressa sijaitseva rakennustaiteellisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokas kokous- sekä kongressikeskus. Arkkitehti Karl Lindahlin suunnitteleman jugendtyylisen rakennuksen vanhin osa valmistui vuonna 1908 Helsingin työväentaloksi, ja rakennus tunnetaan edelleen myös tuolla nimellä. Paasitorni toimi pitkään työväestön kokous- ja vapaa-ajanviettopaikkana eli varsinaisena työväentalona.
Kokouskeskuksena Paasitornin toimintaa on kehitetty 1990-luvun puolesta välistä alkaen. Nykyisin Paasitornissa on lähes 30 kokous- ja juhlakäyttöön soveltuvaa tilaa 8–800 hengelle, neljä ravintolaa (Paasiravintola, Paasin Kellari, Juttutupa ja Graniittilinna) sekä 170 huoneen hotelli Scandic Paasi. Paasitornin edustalla Eläintarhanlahdella on keväällä 2015 avattu 200-paikkainen kelluva ravintolapaviljonki, ravintola Meripaviljonki.
Paasitornin ja Paasivuoren puistikon välissä oleva Paasivuorenkatu oli vuoteen 1938 asti nimeltään Sirkuskatu. Se nimettiin uudelleen huomionosoitukseksi vuonna 1937 kuolleelle helsinkiläiselle ammattiyhdistyspioneerille ja kansanedustajalle Matti Paasivuorelle.
Historia > Arkkitehtuuri

Helsingin työväenyhdistyksen rakennuttama työväentalo valmistui vuonna 1908. Sen julkisisivu tehtiin rakennuspaikalta louhitusta graniitista, jota varastoitiin myös vuonna 1925 valmistunutta laajennusosaa varten. Lisäksi kiveä käytettiin tonttia ympäröivään aitaan sekä viereisen rantakadun päällystämiseen. Rakennuksen vanhin osa edustaa tyylisuunnaltaan myöhäisjugendia. Julkisivua, pääportaikkoa ja juhlasalia koristavat erilaiset työkaluaiheet ja ammattikuntien symbolit. Lisäksi koristelu käsittää geometrisia kuvioita ja luontoaiheisia ornamentteja. Sisääntulokerroksessa sijaitsevan Siltasaari-salin seiniä puolestaan koristavat muusikkoaiheiset friisit 1920-luvulta, jolloin paikalla toimi elokuvateatteri.
Sisällissodan loppuvaiheessa käydyn Helsingin taistelun aikana huhtikuussa 1918 työväentalo vaurioitui pahoin ja sen torni sekä juhlasali jouduttiin rakentamaan uudelleen. Arkkitehti Karl Lindahl suunnitteli myös vuonna 1925 valmistuneen lisärakennuksen. Hänen käsialaansa ovat lisäksi juhlasalin loisteliaat valaisimet. 1920-luvun klassismia edustavan laajennuksen yhteydessä valmistuivat nykyinen pääsisäänkäynti, ala-aula ja toisen kerroksen ravintolasali. 1990-luvun puolivälissä rakennusta entisöitiin alkuperäissuunnitelmien mukaisesti, muun muassa ravintola ja ala-aula palautettiin 1920-luvun asuunsa. Vanhalla puolella sijaitsevat kokoustilat remontoitiin 2000-luvun alussa, jolloin ne myös nimettiin talon historiassa vaikuttaneiden henkilöiden mukaan. Muutamaa vuotta myöhemmin kunnostettiin myös rakennuksen torniosa.
Vuoden 2024 aikana kaikki Paasitornin julkisivun kivet puhdistetaan irroittamalla ne paikoiltaan ja puhdistuksen jälkeen palauttamalla paikoilleen. Kiviä on yli 4 000 kappaletta. Vajaa 400 huonokuntoista kiveä vaihdetaan kokonaan uusiin.
Historia > Ravintolatoiminta

Vuonna 1883 perustettu Helsingin Työväenyhdistys aloitti ravintolatoiminnan vuotta myöhemmin kaupungin keskustassa Kaivokadulla. Juttutuvaksi kutsuttu ravintola muutti 1908 Yrjönkadun ”Torpalta” uuden työväentalon tiloihin Säästöpankinrantaan. Sen asiakkaisiin lukeutuivat muun muassa Otto Wille Kuusinen ja Vladimir Lenin, joiden mukaan eräs nurkkapöytä tunnetaan edelleen ”vallankumouspöytänä”. Kieltolain ajan suljettuna ollut Juttutupa avasi ovensa jälleen vuonna 1932 ja sai täydet anniskeluoikeudet kaksi vuotta myöhemmin. Raittiusliikkeen painostuksesta se kuitenkin suljettiin pian, jolloin tilalle tuli kustannusosakeyhtiö Tammen kirjavarasto ja myöhemmin Demarin paino- ja varastotilat. Ravintolatoiminta Juttutuvassa alkoi vuosikymmenten tauon jälkeen uudelleen vappuna 1979. Vuonna 1982 avattiin kaksi uutta kabinettia, joissa 1980-luvulla käytiin muun muassa hallitusneuvotteluja.
Niin sanottu Graniittilinna toimi Helsingin Jyryn urheilusalina rakennuksen valmistumisesta aina seuran lakkauttamiseen vuoteen 1930 saakka. Vuonna 1917 Helsingin punakaarti majoittui alakerran tiloihin ja voimistelusali toimi asevarastona sisällissodan päättymiseen saakka. Jyryn lakkauttamisen jälkeen perustettiin SDP:n oma urheiluseura Tarmo, joka 1931 muutti siltä jääneisiin tiloihin. Tarmon muutettua rakennuksesta 1982, sali vuokrattiin ensin tanssiteatteri Raatikolle ja sen jälkeen Helsingin kaupungin liikuntavirastolle. Voimistelusalin tilalle avattiin ravintola Graniittilinna vuonna 2004.
Kirjallisuutta

Haila, Sirpa: Paasitornin tarina. Helsingin työväenyhdistys, Helsinki 2001. ISBN 951-95301-2-6
Siltala, Sakari: Talo ja Torni: Helsingin työväenyhdistys 1884–2019.  Helsinki:  Kustannusosakeyhtiö Siltala, 2019.  ISBN 978-952-234-548-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paasitorni Wikimedia Commonsissa
Paasitornin kotisivut.
Paasitornin ravintoloiden kotisivut.
Scandic Paasin kotisivut.
Paasitorni. Emporis.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Paasitorni (Q5710559)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rakennus, kongressikeskus
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
sijainti: Siltasaari
katuosoite: Paasivuorenkatu 5 A, Paasivuorenkatu 5, Säästöpankinranta 6
postinumero: 00530
koordinaatit: 60°10′44″N 24°56′51″E﻿ / ﻿60.17885°N 24.94747°E﻿ / 60.17885; 24.94747

| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle 
Rakennuksen tuhoja huhtikuussa 1918.
Työn Voima

Työn Voiman mainos Työväen Kalenterissa 1944
Työn Voima (vuosina 1906–1918 Sorretun Voima) oli Jyväskylässä vuosina 1906–1959 ilmestynyt sosialidemokraattinen sanomalehti.
Historia

Sorretun Voima perustettiin suurlakkoa seuranneella SDP:n nousukaudella. Poliittiselta linjaltaan se edusti jyrkkää kautskylaista marxismia. Alkuvaiheen merkkihahmoja oli kansanedustaja Onni Tuomi. Lehden levikki oli Jyväskylän suurin, mutta alhaisten tilausmaksujen ja ilmoitusten vähäisyyden takia se kärsi huomattavista taloudellisista vaikeuksista.
Sisällissodan aiheuttaman lakkautuksen jälkeen lehti pääsi ilmestymään uudelleen helmikuussa 1919. Samalla sen nimeksi tuli Työn Voima. 1920-luvulla se kannatti SDP:n vasenta siipeä, mutta siirtyi myöhemmin tannerilaiselle linjalle ja kehittyi enemmän uutislehden suuntaan.
Toisen maailmansodan jälkeen lehti osallistui voimakkaasti sosiaalidemokraattien ja kommunistien taisteluun työväenliikkeen johtajuudesta. Sen levikki nousi aina vuoteen 1949 saakka. 1950-luvulla Työn Voima pyrki kilpailemaan uutislehtenä maakunnan ykköslehdeksi nousseen Keskisuomalaisen kanssa. Sitä julkaissut osuuskunta sortui kuitenkin lopulta taloudellisiin ongelmiin. Lehden kannatuksen laskuun vaikutti myös SDP:n hajaannus. Vuoden 1960 alusta Työn Voima yhdistettiin tamperelaiseen Kansan Lehteen, josta samalla tuli myös Keski-Suomen sosiaalidemokraattien äänenkannattaja. Vuonna 1981 Keski-Suomen sosiaalidemokraattien piirilehtenä aloitti jyväskyläläinen Vastin-lehti, joka ilmestyi vuosina 1997–2014 nimellä Keski-Suomen Viikko, mutta lakkautettiin kevättalvella 2014.
Ilmestymistiheys ja levikki

Työn Voima ilmestyi aluksi kolmesti ja vuodesta 1920 lähtien kuudesti viikossa. Sen levikki oli suurimmillaan 10 500 kappaletta vuonna 1919. 1940-luvulla levikki liikkui 8 000 kappaleen molemmin puolin ja laski seuraavalla vuosikymmenellä 5 000 kappaleen tuntumaan.
Päätoimittajat ja vastaavat toimittajat

| --- | --- |
 Leander Linnavuori 1906  Kaarlo Salovaara (vast. toim.) 1907  Jalmari Kirjarinta 1907–1911 (vast. toim. 1908–1911)  Väinö Hupli (vast. toim.) 1908  Onni Tuomi 1911–1918 (vast. toim. 1911)  Väinö Haukkariutta (vast. toim.) 1911–1917  Oskari Suutala 1917–1918  Toivo Lehto 1919–1928  Väinö Salmela 1928–1929  Heikki Laakso 1929:  Edvard Halonen 1929–1930  Jussi Raatikainen (vast. toim.) 1930  Jalmari Leino 1930–1937  Reino Oittinen 1938  Hugo Varjola 1938–1946  Onni Haini 1946–1956  Arvo Sepänmaa (vast. toim.) 1956  Olavi Hurri 1956–1957  Erkki Wikstén 1957–1959  Ilmari Tiainen (vast. toim.) 1959
Aiheesta muualla

Sorretun Voima (1906–1917) digitoituna kansalliskirjastossa
Työn Voima (1919–1920) digitoituna kansalliskirjastossa
Tänä yönä

| Tänä yönä Yö |
| --- | --- | --- |

Cover-albumin tiedot
 Äänitetty : tammikuu 1992, MSL-studio, Lempäälä
 Julkaistu: 14. helmikuuta 1992
 Formaatti: CD, MC
 Tuottaja(t): Jani Viitanen
 Tyylilaji: suomirock, punk rock
 Kesto: 26.12
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Yön muut julkaisut
| Antaa soittaa 1991 | Tänä yönä 1992 | Kymmenes kevät 1993 |
Tänä yönä on vuonna 1992 ilmestynyt Yön kahdeksas studioalbumi. Se sisältää seitsemän coverversiota 1970–1980-lukujen vaihteen suomalaisten punkyhtyeiden kappaleista sekä uuden version Yön debyyttialbumin Varieteen (1983) kappaleesta Ei voi elää rakkaudesta.
Ajatus levystä syntyi Kouvolassa, jossa keikkapaikan takahuoneessa soi kaiuttimista sama diskomusiikki kuin tanssilattialla. Kitaristi Jani Viitanen sai "paskana" pitämästään musiikista idean tehdä punklevy, jossa yhtye versioisi kunnianosoituksena alkuaikojensa innoittajia. Se nousi Suomen albumilistalla sijalle 30 viikolla 10/1992.
Kappaleet

Kappaleiden alkuperäiset esittäjät: Pelle Miljoona Oy (1), Woude (2), Problems? (3), Ratsia (5), Pelle Miljoona & 1980 (6), Hymy Taskinen & Co (7) ja Rudi (8).
Tänä yönä vien sut pois – 3.57 (säv. & san. Pelle Miljoona)
Keskellä aikaa – 2.39 (säv. & san. Ari Voutilainen)
Rakkauden unta – 4.12 (säv. & san. Tumppi Varonen)
Ei voi elää rakkaudesta – 2.32 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Täältä tulee yö – 2.52 (säv. & san. Jyri Honkavaara)
Hyvä fiilis – 3.47 (säv. & san. Ari Taskinen)
Hei tyttö hei (tuu vaan ja pokaa mut) – 2.36 (säv. & san. Ari Taskinen)
Taivas saa odottaa – 3.33 (säv. & san. Jussi Kettu)
Muusikot

Olli Lindholm – laulu
Jani Viitanen – kitarat, taustalaulu
Jesu Hämäläinen – basso
Frogley – rummut, laulu (7)
Mikko Kangasjärvi – kosketinsoittimet
Vesa Hyrskykari – saksofoni (5)
Aiheesta muualla

Tänä yönä discogs.com -sivustolla (englanniksi)
| n k Yö |
| --- | --- |
 Olli Lindholm  Jussi Turpeinen  Timo Mynttinen  Mikko Kangasjärvi  Jari Latomaa  Ari Toikka   Entiset jäsenet:  Jussi Hakulinen  Juha Rauäng  Jani Viitanen  Veikko Lehtiranta  Markku Petander  Juha Mielonen  Jesu Hämäläinen  Jukka Mänty-Sorvari  Antti Mäkinen  Daffy Terävä  Jukka Lewis 
Studioalbumit:  Varietee  Nuorallatanssija  Myrskyn jälkeen  Äänet  Lanka palaa  Toinen puoliaika  Antaa soittaa  Tänä yönä  Kymmenes kevät  Hyviä vuosia  Satelliitti  Pirstaleet  13. Yö  Valo  Rakkaus on lumivalkoinen  Kuolematon  Valtakunta  Loisto  Pelko ja rakkaus  Hyvässä ja pahassa  Mitä jos mä rakastan 
Livealbumit:  ...ja tapahtui niinä päivinä  Täältä tulee Yö...live  Yhden yön tarinoita  Kolmen illan varietee  Yön ensimmäinen keikka 
Kokoelmat:  Poko klassikot  Suurimmat hitit 1983–88  Parhaat  Yön pimeä puoli  Legenda  Yön valoisa puoli  Sound Pack  Kiitos ja kunnia – 30v. juhlakokoelma  1983–2011  Klassikot 
VHS / DVD:  Yö Live – 20-vuotisjuhlakonsertti  Kolmen illan varietee  Yö-karaoke 2  Kiitos ja kunnia live – Hartwall Areena 10.12.2011
Tähtipiispanhattu

| Tähtipiispanhattu |
| --- | --- |
 Tähtipiispanhattu (Astrophytum ornatum).
Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Cacteae
Suku::  Piispanhatut Astrophytum
Laji::  ornatum
Kaksiosainen nimi
 Astrophytum ornatum  (DC.) Britton & Rose 
Synonyymit
 Echinocactus ornatus DC. (1828) 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tähtipiispanhattu eli tähtikaktus (Astrophytum ornatum) on piispanhattujen sukuun kuuluva kaktuskasvilaji.
Ulkonäkö ja koko

Tähtipiispanhattu on muodoltaan pallomainen tai lieriömäinen ja kasvaa 30–100 senttimetrin korkuiseksi. Sen pinta on tummanvihreä ja siellä täällä on solukarvojen (trikoomien) muodostamia valkoisia tai keltaisia tupsuja. Varsi on tavallisesti kahdeksanharjuinen, harjut ovat toisinaan kierteisiä ja hyvin teräviä. Areoleissa on kellertävää villamaista karvaa, myöhemmin areolit usein kaljuuntuvat. Piikit ovat tukevia, keltaisia ja ruskehtaviksi tai harmaiksi muuttuvia. Keskipiikkejä on yksi, säteittäispiikkejä viidestä kymmeneen ja ne ovat litteitä. Kukat ovat kiiltävän keltakehäisiä ja seitsemän tai kahdeksan senttiä pitkiä. Hedelmä avautuu tyvestä keskiväliin asti niin että siitä muodostuu tähtimäinen.