stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Don Quichotte
Juoni > Kolmas näytös

Etsinnän jatkuttua tovin kaksikko nukahtaa taivasalle. He heräävät rosvolauman ääniin ja Sancho Panza säntää pakoon. Don jää paikoilleen ja bandiitit valmistautuvat surmaamaan hänet, mutta liikuttuvat Quijoten viimeisestä rukouksesta jumalalle. Hän kertoo olevansa ritari suorittamassa jaloa tehtävää kauniille naiselle, jonka jälkeen rosvot heltyvät ja palauttavat kaulakorun. Don antaa heille siunauksensa.
Juoni > Neljäs näytös

Dulcinea on viihdyttämässä yleisöä. Quijote lupaa Sancholle saaren palkkioksi hänen avustaan kaulakorun etsinnässä. Yleisö hämmästelee kun Quijote palauttaa Dulcinealle korun ja pyytää häntä vaimokseen. Yleisö puhkeaa nauruun, mutta Dulcinea ajaa heidät tiehensä, jonka jälkeen hän kuitenkin torjuu Quijoten kosinnan - hänen sielunsa on vapaa eikä hän halua tulla sidotuksi vakiintuneeseen elämään. Don kiittää naista hänen rehellisyydestään ja lempeydestään, muttei kykene peittämään pettymystään. Kansanjoukon palatessa pilkkaamaan Quijotea Sancho puolustaa isäntäänsä ja johdattaa Donin pois.
Juoni > Viides näytös

Don Quijote on lyöty. Hänen sydämensä on murtunut ja hän valmistautuu kohtaamaan kuoleman. Ritari pyytää Sancho Panzan anteeksiantoa sille, että ainoa saari jonka hän voi tälle lahjoittaa, on hänen kuvitelmissaan. Quijote lepää kumppaninsa käsivarsilla ja näkee vielä sielunsa silmin Dulcinean. Kyynelehtien, Sancho Panza anoo isäntäänsä taistelemaan, mutta Don Quijote ei jaksa vaan heittää henkensä
Viipurin suoviljelysyhtiö

Viipurin suoviljelysyhtiö (Kärr-Odlings-Bolaget i Wiborg) oli Viipurin pitäjässä toiminut osakeyhtiö.
Yhtiön perustaminen juonsi juurensa Itä-Suomen nälänhätään vuonna 1835. Yhtiön tarkoitus oli antaa nälänhädän johdosta kiertolaisiksi joutuneille mahdollisuus työpalvelukseen, vähentää hallatuhoja ja näyttää paikalliselle rahvaalle esimerkkiä.
Yhtiö viljeli viljaa usealla suolla. Viljelyä varten soita ojitettiin, kuokittiin ja kulotettiin. Yhtiö toimi ainakin Kilposuolla, Nikusensuolla, Lautalansuolla, Pekkasensuolla, Kiilasaunasuolla ja Kurimuksensuolla.
Yhtiön osakepääomaksi tuli aluksi 6 900 pankkoruplaa. Osakepääomaa kuitenkin nostettiin myöhemmin. Vuonna 1844, kun yhtiö luultavasti purettiin, ilmoitettiin, että yhtiöön sijoitetuista 43 000 pankkoruplasta 30 000 oli menetetty.
Vehmasjärvi (Jämsä, Sammallahti)

| Vehmasjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Jämsä
Koordinaatit:  61°50′56″N, 25°23′36″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Päijänteen alue (14.22)
Laskujoki:  uoma Liippujärveen 
Järvinumero:  14.221.1.123
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  158,4 m  
Pituus:  600 m  
Leveys:  230 m  
Rantaviiva:  1,381 km  
Pinta-ala:  5,763 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiVehmasjärvi 
Vehmasjärvi  on Keski-Suomessa Jämsässä Sammallahden kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 5,8 hehtaaria, se on 600 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähialueeseen (14.221) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 158,4 metriä mpy.
Veierlandin kirkko

| Veierlandin kirkko Veierland kirke |
| --- | --- |

Sijainti:  Færder, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Tunsbergin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1905
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  150
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Veierlandin kirkko (norj. Veierland kirke) on Færderin kunnassa Vestfoldin läänissä Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1905.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Veierlandin kirkko Wikimedia Commonsissa
Victorino Chermont

Victorino Chermont (24. huhtikuuta 1973 Rio de Janeiro, Brasilia – 28. marraskuuta 2016 La Uníon, Kolumbia) oli brasilialainen urheilutoimittaja. Chermont kuoli lento-onnettomuudessa, jossa sai surmansa useita jalkapalloilijoita ja muita merkittäviä henkilöitä.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Victorino Chermont
Vihreä säde

Vihreä säde voi tarkoittaa seuraavia:
vihreä välähdys, optinen ilmiö
Vihreä säde, Leonid Sobolevin romaani vuodelta 1954
Vihreä säde, elokuva vuodelta 1986
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Vihreä säde”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Vientiane Times

Vientiane Times on Vientianessa, Laosissa julkaistava englanninkielinen sanomalehti. Se perustettiin vuonna 1994. Lehti ilmestyi aluksi kerran viikossa, mutta vuonna 2004 se muutettiin päivittäin ilmestyväksi. Lehti on tavallisesti 16-sivuinen.
Aiheesta muualla

Vientiane Times (englanniksi)
Venäjän strategisen tutkimuksen instituutti

RISI:n toimitilana oleva Morozovin palatsi
Venäjän strategisen tutkimuksen instituutti (ven. Российский институт стратегических исследований, Rossijski institut strategitšeskih issledovani, RISI) on Venäjän presidentin perustama politiikan ja turvallisuuden ajatushautomo. Sen keskeinen tehtävä on turvallisuusstrategiaa koskeva tiedonvälitys Venäjän valtionhallinnolle. RISI perustettiin alun perin Moskovassa 29. helmikuuta 1992. Uuden peruskirjan pohjalta se jatkoi toimintaansa huhtikuussa 2009. Ajatushautomo on keskittynyt pitkälti kansainvälisen politiikan tutkimukseen, mutta ottaa kantaa myös Venäjän sisäisiin asioihin.
RISI toimi alun perin Venäjän ulkomaantiedustelun yhteydessä ja siirtyi vuonna 2009 suoraan presidentinhallinnon alaisuuteen. Vuosina 2009–2017 sen johtajana oli Leonid Rešetnikov. Vuonna 2017 Vladimir Putin nimitti johtajaksi Mihail Fradkovin. Aleksandr Sytin työskenteli RISI:n analyytikkona, mutta erosi, koska ajatushautomo oli hänen mukaansa lopettanut vakavan analyysin teon ja alkanut levittää epäammattimaista, ideologisesti värittynyttä maailmankuvaa. Sinikukka Saaren mukaan ajatushautomon linja kehittyi jyrkemmäksi Rešetnikovin aloitettua toimintansa pääjohtajana vuonna 2009. Vuonna 2015 Venäjän strategisen tutkimuksen instituutti kannatti eroon hankkiutumista Aljaksandr Lukašenkasta ja sen jälkeen pyrkimistä venäläisen imperiumin vuoden 1914 rajojen palauttamiseen. Tuolloin Sinikukka Saari arvioi, että imperialistista menneisyyttä koskevaa nationalistista retoriikkaa voidaan käyttää politiikan perusteena, mutta että se ei määritä politiikkaa. Markku Kangaspuro totesi venäläisten enemmistön suhtautumisen Eurooppaan muuttuneen kielteiseksi ensimmäistä kertaa sitten Neuvostoliiton hajoamisen, mikä hänen mukaansa jätti tilaa erikoisille ajatuksille, jotka kuitenkin olivat aika kaukana Venäjän ulkopolitiikkaa määrittävästä asemasta.
RISI valmisteli lähes vuoden ajan 2016 julkistettua raporttia, jonka mukaan AIDS aiheena oli muuttunut osaksi länsimaiden informaatiosotaa Venäjää vastaan. Ajatushautomon mukaan kondomit eivät tarjoa suojaa HI-virukselta vaan ovat sen leviämisen epäsuora syy. RISI:n asiantuntijalausunnon pohjalta Moskovan kaupunginduuman edustajat päättelivät, että kamppailua ei tarvita HI-virusta vaan väestön moraalista rappiota vastaan. Vuonna 2017 Reuters julkaisi artikkelin, jonka mukaan RISI oli yksi niistä laitoksista, joiden epäiltiin kaavailleen vaikuttamista Yhdysvaltain presidentinvaaleihin 2016.
Toiminta Suomessa

Venäjän strategisen tutkimuksen instituutti avasi edustuston Helsinkiin vuonna 2013. Se ilmoitti toivovansa yhteistyötä suomalaisten tutkijoiden ja tutkimuslaitosten kanssa. Helsingin edustusto ilmoitti keskittyvänsä tutkimaan Euroopan unionin taloustilannetta, arktisia alueita, puolueettomuuspolitiikkaa ja Nato-suhdetta sekä Suomen ja Venäjän suhteita. Suomen RISI-edustuston johtajaksi nimitettiin Suomen historian tutkija Vladimir Baryšnikov, joka toivoi RISI:n edistävän suomalaisten ja venäläisten välisen ymmärryksen kasvattamista.
Johan Bäckman oli sanojensa mukaan RISI:n edustaja vuonna 2013, jolloin hän kommentoi RISI:n kanavan haastattelussa lapsikiistoja. Bäckman oli kuitenkin esitelmöinyt RISI:n konferenssissa jo huhtikuussa 2010 muun muassa toisen maailmansodan historian väitetystä vääristelystä Euroopan unionissa. Bäckmanin uraan keskittyneellä sivustolla ilmoitettiin hänen tulleen vuonna 2014 nimitetyksi RISI:n viralliseksi Pohjois-Euroopan-edustajaksi. RISI:n sivuilla hänen mainittiin joulukuussa 2016 yhä tässä asemassa osallistuneen pyöreän pöydän keskusteluun Pohjois-Euroopan uhasta Venäjälle. RISI:n sivuilla tiedotettiin Bäckmanin matkoista ajatushautomon edustajana Venäjän miehittämille Ukrainan alueille, Syyriaan ja Libanoniin.
Vihtori Hasu

Vihtori Hasu
Viktor "Vihtori" Hasu (25. heinäkuuta 1878 Valkeala – 13. kesäkuuta 1918) oli kotkalainen työmies ja punakaartin keskisen rintaman ylipäällikkö Suomen sisällissodan aikana 1918. Hän oli mukana Kouvolan rintamaesikunnassa ja oli Oskar Sundmanin, Vihtori Saarisen ja toisten paikallisten punakaartilaisvaikuttajien mukana päättämässä Kouvolan teloituksista. Sisällissodan lopussa hän ei useimpien toisten punajohtajien tapaan paennut Venäjälle. Hän jäi Kotkaan Heikki Krögerin, Kaarlo V. Roineen ja useiden muiden esikuntansa jäsenten kanssa. Heidät kaikki teloitettiin, Hasu ammuttiin Kotkassa 13. kesäkuuta valkoisten tuomittua hänet kuolemaan.
Viikatevaunu

Persialaisten viikatevaunujen rynnäkkö Gaugamelan taistelussa,  Andre Castaigne.
Viikatevaunu on sotavaunu, jonka akseleihin on kiinnitetty pyörivät, leikkaavat terät. Se keksittiin Persiassa noin 500–400 eaa. Se oli muunnelma tavallisesta sotavaunusta.
Viikatevaunu on yleensä kahden tai neljän hevosen vetämä vaunu. Vaunussa on yhdestä kolmeen matkustajaa. Vaunussa yksi ohjasti ja kaksi muuta toimi taistelijoina. Taistelijoiden aseina oli yleensä heittokeihäitä tai jousipyssyjä, jolloin heidän oli helpompi suojella vaunua matkan päästä. Viikatevaunun käyttö oli yleisimmillään antiikin aikana, jolloin niitä käytettiin murtamaan tiukkoja jalkaväkiryhmittymiä ja ratsuväen rynnäköitä.
Viikatevaunu-sana tulee akselissa olevasta terävästä, 30–60 cm pitkästä vaakasuorasta terästä joka pyörii nopeaa vauhtia leikaten kaiken, mikä sen eteen tuli. Tällainen vaunu oli siis hyödyllinen ainoastaan avoimella maalla, missä se pystyi liikkumaan kunnolla. Muihin tällaisen vaunun huonoihin puoliin kuuluu mm. se, että se toimii vain hyökkäyksessä ja ne on helppo torjua ja piirittää esimerkiksi falangeilla.
Viikatevaunuja toiminnassa voi nähdä elokuvissa Gladiaattori, Aleksanteri ja Ben-Hur.
Verisen joen rosvot

| Verisen joen rosvot> The Pirates of Blood River |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Gilling
Käsikirjoittaja:  Jimmy Sangster John Hunter John Gilling Anthony Nelson Keys
Tuottaja:  Michael Carreras Anthony Nelson Keys
Säveltäjä:  Gary Hughes
Kuvaaja:  Arthur Grant
Pääosat:  Christopher Lee Kerwin Mathews Glenn Corbett Oliver Reed
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Hammer Film Productions
Levittäjä:  Columbia Pictures
Ensi-ilta:   12. toukokuuta 1962  22. kesäkuuta 1962  Heinäkuussa 1962  31. heinäkuuta 1962  Elokuussa 1962  14. syyskuuta 1962  11. maaliskuuta 1963
Kesto:  87 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Verisen joen rosvot (engl. The Pirates of Blood River) on John Gillingin ohjaama brittiläinen toimintaelokuva vuodelta 1962. Elokuvan pääosissa ovat Christopher Lee, Kerwin Mathews, Glenn Corbett ja Oliver Reed.
Elokuvan käsikirjoitti Jimmy Sangster, John Hunter, John Gilling ja Anthony Nelson Keys. Keys myös tuotti elokuvan Michael Carrerasin kanssa Hammer Film Productionsille. Verisen joen rosvot kuvattiin Buckinghamshiren Iver Heathissä, Berkshiren Oakley Greenissä ja Surreyssa.
Verisen joen rosvot sai ensi-iltansa Japanissa 12. toukokuuta vuonna 1962. Elokuva julkaistiin Länsi-Saksassa ja Itävallassa ennen kuin elokuva sai kotimaan ensi-iltansa Isossa-Britanniassa 31. heinäkuuta vuonna 1962 Lontoossa. Yhdysvalloissa elokuva pääsi teatterilevitykseen elokuussa 1962. Suomessa elokuva julkaistiin 14. syyskuuta 1962.
Christopher Lee näytteli toisessa Hammerin merirosvoelokuvassa Paholaislaivan merirosvot vuonna 1964.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Christopher Lee  | … |  Kapteeni LaRoche   |
|  Kerwin Mathews  | … |  Jonathon Standing   |
|  Glenn Corbett  | … |  Henry   |
|  Oliver Reed  | … |  Brocaire   |
|  Peter Arne  | … |  Hench   |
|  Marla Landi  | … |  Bess Standing   |
|  Andrew Keir  | … |  Jason Standing   |
|  Michael Ripper  | … |  Mack   |
|  David Lodge  | … |  Smith   |
|  Dennis Waterman  | … |  Timothy Blackthorne   |
|  Jack Stewart  | … |  Godfrey Mason   |
|  Lorraine Clewes  | … |  Martha Blackthorne   |
Aiheesta muualla

Verisen joen rosvot Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Verisen joen rosvot Elonet.
Verisen joen rosvot AllMoviessa. (englanniksi)
Vilho Heino

Ferdinand Wilhelm ”Vilho” Juhonpoika Heino (26. syyskuuta 1887 – 11. lokakuuta 1918) oli kiikoislainen työmies, mäkitupalaisen poika ja Kiikoisten punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän toimi Lavian–Suodenniemen rintamalla Kiikoisten rintamapäällikkönä.
Heino osallistui monien valkoisiksi epäiltyjen vankien kuulusteluihin, ja oli tekemisissä useiden alueellaan tapahtuneiden vankien joukkomurhien kanssa. Sodan lopussa hän pakeni ja jäi Lahdessa vangiksi. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin ampumalla Hennalan vankileirissä. Heino oli yksi viimeisistä, jotka ehdittiin ampua ennen kuin valtiorikosoikeuksien langettamien kuolemantuomioiden täytäntöönpano keskeytettiin ja yleinen armahdus lievensi nämä elinkautisiksi kuritushuonerangaistuksiksi.
Heino esiintyy anonyyminä Väinö Linnan romaanissa Täällä Pohjantähden alla 2, jossa kuvataan hänen teloituksensa Hennalan vankileirissä. Hänen Piilosen mukaan vankisellin seinään kirjoittamansa sanat mainitaan myös Linnan kirjassa nimellä ”Frans Wilhelm Laakso”.
Eino R. Wartiovaara

Eino Rafael Wartiovaara, sukunimi aik. Weckman (17. huhtikuuta 1885 Anjala – 14. joulukuuta 1967) oli suomalainen metsänhoitaja ja kirjailija. Wartiovaara toimi myös saarnamiehenä Maria Åkerblomin johtamassa herätysliikkeessä ja hän oli liikkeen toinen johtaja Åkerblomin rinnalla.
Henkilöhistoria

Wartiovaaran vanhemmat olivat kirkkoherra, lääninrovasti William Wartiovaara (entinen Weckman, 1849–1924) ja Mirjam Salome Colliander. Wartiovaara oli naimisissa vuosina 1914–1929 Elli Maria Häklin kanssa. Avioeron jälkeen hän meni naimisiin 1936 Lydia Maria Lindroosin kanssa. Valtiokonttorin ylitirehtööri Jonathan Wartiovaara oli Eino Wartiovaaran veli. Wartiovaara pääsi ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1906 ja suoritti metsänhoitajatututkinnon 1911. Wartiovaara toimi 1910-luvulla valtion metsänhoitoalueilla apulaismetsänhoitajana ja metsätalouskonsulenttina. 1940-luvun alussa hän työskenteli myös Helsingin yliopistossa. Wartiovaara johti lisäksi jo vuonna 1919 perustamaansa Suomen kuivatislaamo Oy:tä.  Tällä yrityksellä oli tervaa ja tärpättiä valmistaneet tehtaat Rengossa ja Korpilahdella.
Toiminta Åkerblomin herätysliikkeessä > Kasvattityttärestä saarnaajaksi

Wartiovaara tutustui 1919 horrosaarnaajana toimineeseen Maria Åkerblomiin ja Wartiovaaran perhe otti 20-vuotiaan Åkerblomin kasvattityttärekseen sen jälkeen, kun hän oli saanut horrostilassa tällaisen kehotuksen Jumalalta. Wartiovaarat ja Åkerblom muuttivat samana vuonna Kokkolaan, jonne he asettuivat asumaan. Kokkolassa Åkerblom piti Hakalahden rukoushuoneella horrossaarnoja, joita kävi kuuntelemassa parhaimmillaan satojakin ihmisiä. Wartiovaara osti Åkerblomille 100 000 markkaa maksaneen ratsuhevosen, kun Åkerblom oli saanut unessa tätä koskevan kehotuksen. Uskonliikkeelle rakennettiin Kokkolaan kaksikerroksinen asuintalo, ns. Marian palatsi.
Toiminta Åkerblomin herätysliikkeessä > Oikeudenkäynnit

Kun Kokkolassa 1919 käynyt arkkipiispa Gustaf Johansson oli julkisesti nuhdellut Åkerblomia, Wartiovaara julkaisi  omalla kustannuksellaan 1920 teoksen Maria Åkerblom totuuden valossa, eräitä koettelemuksia ristin tiellä, jossa hän puolusti Åkerblomia ja kuvasi myös omia uskonnollisia pohdiskelujaan. Wartiovaara tuomittiin sitten vuoden vankeusrangaistukseen ns. Erik Stadius-jutussa. Stadius oli 14-vuotias poika, joka oli tuonut Helsingistä Kokkolaan Åkerblomin ratsuhevosen ja jäänyt Kokkolaan hevosen hoitajaksi. Åkerblomin liikkeen jäsenet pieksivät pojan Åkerblomin vaatimuksesta hevosen sotkettua pojan sille tuomia heiniä. Useita liikkeen jäseniä joutui syytteeseen pahoinpitelystä, mistä alkoi pitkä aina 1920-luvun lopulle saakka jatkunut liikettä koskeneiden oikeudenkäyntien sarja. Wartiovaaran vankeustuomio kumottiin korkeimmassa oikeudessa, mutta hän puolestaan haastoi oikeuteen muutamia kokkolalaisia pahoinpitelystä sen jälkeen, kun he olivat heitellet häntä ja muita liikkeen jäseniä mädäntyneillä kananmunilla tammikuussa 1920. Syyskuussa 1922 Kaarlelan Korpilahden kylässä tapahtui vakavampi välikohtaus, kun ratsastusretkellä ollut Åkerblom ampui browningilla laukauksen kohti vastaantullutta maanviljelijä Frans Honkaa, joka oli hätistänyt Åkerblomin koiraa pois hevosensa kimpusta. Seuranneessa oikeudenkäynnissä liike toi esiin 20 todistajaa, jotka väittivät, että maanviljelijä Honka olikin itse heitellyt Åkerblomia useilla katukiven kokoisilla kivillä ja ampunut tätä kohti. Todistajien mukaan Åkerblomilla ei ollut asetta mukana. Todistuslausunnot osoittautuivat perättömiksi, ja useat todistajista joutuivat syytteeseen väärästä valasta.
Toiminta Åkerblomin herätysliikkeessä > Murhayritys

Tämän jutun seurauksena åkerblomilaisten seurakunta Kokkolassa hajosi keväällä 1923 ja Marian palatsina tunnettu liikkeen jäsenten asuintalo myytiin. Liikkeen johtajat ja noin 220 jäsentä muutti samassa yhteydessä Kokkolasta Helsinkiin, jossa liike hankki ns. Toivolan huvilan Meilahdesta. Maria Åkerblom jäi joulukuussa 1923 kiinni kangasvarkauksista ja päätyi lopulta lääninvankilasta mielentilatutkimuksiin Kammion sairaalaan. Heinäkuussa 1924 Åkerblomin liikkeen jäsenet yrittivät ampua Kokkolassa Suntin suulla veneellä kaupunkiin tulossa olleen nimismies E. Weneliuksen, joka haavoittui vakavasti murhayrityksessä. Wenelius oli toiminut syyttäjänä Åkerblomin liikettä koskeneessa väärävala-jutussa. Tekijät saatiin kiinni Jyväskylässä, ja selvisi, että he olivat saaneet Maria Åkerblomilta ohjeen raivata Wenelius pois tieltä. Åkerblom karkasi helmikuussa 1925 Kammion sairaalasta mutta palasi julkisuuteen toukokuussa sen jälkeen, kun Turun hovioikeus oli hylännyt häntä vastaan nostetun syytteen varkauksista. Korkein oikeus tuomitsi kuitenkin Åkerblomin tässä jutussa kahdeksan kuukauden vankeusrangaistukseen, jolloin Åkerblom katosi uudestaan helmikuussa 1926, kunnes hänet vangittiin heinäkuussa 1926 Toivolan huvilassa.
Toiminta Åkerblomin herätysliikkeessä > Tuomiot

Nimismies Weneliuksen murhayritysjutun tutkinta eteni niin, että Wartiovaara vangittiin tammikuussa 1927 ja hänet tuotiin Kokkolaan kuulusteltavaksi. Kun toista jutun syytettyä Åkerblomia oltiin tuomassa Kokkolaan, hän hyppäsi liikkuvasta pikajunasta Kruunupyyn kohdalla ja piiloutui metsään, josta etsijät hänet kuitenkin löysivät. Jutun käsittelyn aikana Åkerblom karkasi uudelleen kesäkuun alussa 1927 Kokkolan poliisiputkasta. Hänet kuljetettiin Essex-merkkisellä henkilöautolla Tampereelle ja sitten kertoman mukaan pyykkikorissa Helsinkiin Toivolan huvilaan, josta poliisit pidättivät hänet kymmenen päivän kuluttua. Heinäkuussa 1927 Maria Åkerblom ja metsänhoitaja Wartiovaara tuomittiin Kokkolan raastuvanoikeudessa 15 vuoden kuritushuonerangaistukseen yllytyksestä murhaan ja väärään valaan. Vaasan hovioikeus alensi myöhemmin Wartiovaaran tuomion 12 vuoteen ja Åkerblomin tuomion 13 vuoteen. Korkein oikeus alensi Åkerblomia tuomiota vielä kahdeksaan vuoteen. Åkerblom yritti tuomiota kärsiessään paeta Hämeenlinnan naisvankilasta, mutta pako päättyi jo Hämeen läänin Koskella, kun pakoauto törmäsi sillankaiteen kivipilariin. Vankilasta vapauduttuaan Wartiovaara asettui Helsinkiin ja jatkoi edelleen mukana Åkerblomin liikkeessä.
Teoksia

Nimellä Eino R. Vartiovaara:
Erik Stadius-juttu totuuden valossa. Tekijä 1920
Maria Åkerblom totuuden valossa: eräitä koettelemuksia ristin tiellä. Kokkolan kirjapaino, Kokkola 1920
Liite teokseen "Maria Åkerblom totuuden valossa". Tekijä 1921
Pyhän Hengen armolahjat I osa. Esiintywätkö ne meidän aikanamme?. Tekijä, Kokkola 1923
Nimellä Eino R. Wartiovaara:
Onko Maria Åkerblom ja hänen ystävänsä enää saapa oikeutta synnyinmaassaan?. Tekijö 1926
Nimellä E. R. Wartiovaara:
Suomen korpien karhu : erämiehen elämyksiä. Otava 1951
Kertomukset Aalistunturin mörkö ja Virkamatkalla, ilmestyivät teoksessa Suomen riistapoluilta, toim. Yrjö Ylänne. Otava 1961
Aiheesta muualla

Aili Nyman : Pyhä vai paha? Åkerblomilaisen liikkeen julkaisema kirjallisuus Maria Åkerblomin pyhimyskuvan rakennusaineena ja puolustuksena.  Suomen ja Skandinavian kirkkohistorian pro gradu -tutkielma, Helsingin yliopisto 2012
Victoriansaari

Victoriansaari satelliittikuvassa
| --- | --- |
Muut nimet:  Kitlineq
Sijainti:  Luoteisterritoriot, Nunavut  Kanada
Saariryhmä:  Kanadan arktiset saaret
Korkein kohta:  665 m
Pinta-ala:  217 291 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  1 875
Suurin kaupunki:  Cambridge Bay
Asutuskeskukset:  Ulukhaktok
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Victoriansaari on Kanadalle kuuluva arktinen saari. Se on pinta-alaltaan 217 291 km². Victoriansaari on maailman kahdeksanneksi suurin saari ja samalla Kanadan toiseksi suurin saari.
Saarella asui 1707 ihmistä (2001). Saaren isoin asutuskeskus on Cambridge Bay saaren kaakkoisosassa.
Saaren eteläosassa on kuparimalmia, jota inuiitit ovat hyödyntäneet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Victoriansaari Wikimedia Commonsissa
Venäjän–Turkin sota (1768–1774)

Venäjän–Turkin sota (1768–1774) johtui Venäjän keisarinna Katariina Suuren halusta saada Venäjälle satamia Mustaltamereltä ja vapauttaa Balkanin kansat Turkin vallan alaisuudesta. Pidettiin myös tärkeänä, että Mustaltamereltä olisi vapaa pääsy Bosporinsalmen läpi Välimerelle.
Sotaa edelsi vuonna 1735 syttynyt Puolan perimyssota, jossa Venäjä oli samalla puolella Itävallan kanssa. Itävalta kuitenkin irrottautui sodasta vuonna 1737. Samanaikaisesti Ruotsissa nousi valtaan sotaisa hattupuolue, joka alkoi harjoittaa Venäjän-vastaista politiikkaa. Venäjän oli solmittava Belgradin rauha 1739 epäedullisin ehdoin, eikä sodassa valloitettuja alueita saatu sen haltuun. Balkanin ortodoksinen väestö oli kuitenkin jo herännyt huomaamaan venäläiset uskonveljikseen.
Sodan alku

Katariinan noustua valtaan aloitettiin Venäjällä voimakas propaganda Balkanin kansojen vapauttamiseksi ja vapaan merenkulun luomiseksi. Osmanien valtakunta oli huolestunut Venäjän vaikutusvallan kasvusta ja valtiontalouden mahdollisista tullitulojen menetyksestä, jos kauppaväylät vapautuisivat. Turkki esitti Ranskan ja Itävallan tukemana vaatimuksen, että Venäjän pitäisi vetää joukkonsa pois Puolasta. Kun Venäjä ei tähän suostunut, Turkki julisti sille sodan 6. lokakuuta 1768 ja otti Venäjän Turkin-lähetystön henkilökunnan vangiksi.
Tammikuussa 1769, 70 000 hengen turkkilainen armeija hyökkäsi Keski-Ukrainan maihin, poltti kymmeniä kyliä ja orjuutti ihmisiä, mutta heidän hyökkäyksensä torjui Pyhän Elisabetin linnoituksen 6 000 miehen varuskunta, joka koostui 4 000 venäläisestä ja 2 000 ukrainalaisesta kasakosta. Venäjä aloitti nopeasti sotatoimet Mustanmeren itäosan Azovassa. Lisäksi kenraalien Aleksandr Golitsynin ja Pjotr Rumjantsevin johtamat joukot valloittivat Moldovaa. Venäjän laivasto purjehti kohti Kreikkaa ja se löi kesäkuussa 1770 Tšesmen (Çeşme) salmessa Turkin laivaston ja valloitti suuren osan alueen saarista. Samalla Venäjä sai haltuunsa Asovanmeren rannat ja Krimin.