stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Klaus Fleming
Elämä > Nuoruus ja luonne

Klaus Fleming syntyi luultavasti vuonna 1535 Kuitian kartanossa Paraisilla Fleming-sukuun, joka kuului Suomen varakkaimpiin ja vaikutusvaltaisimpiin aatelissukuihin. Hänen isänsä Erik Fleming oli valtaneuvos, amiraali, Etelä-Suomen laamanni ja yksi kuningas Kustaa Vaasan tärkeimpiä liittolaisia Suomessa. Äiti Hebbla Siggentytär Sparre oli merkittävästä ruotsalaisesta aatelissuvusta. Isä kuoli jo vuonna 1548. Klaus Fleming ei saanut korkeampaa sivistystä, vaan suuntautui intohimoisesti sotilasuralle. Kustaa Vaasa vaikuttui hänen hiihtotaidostaan ja määräsi helmikuussa 1556 vain noin 20-vuotiaan Flemingin johtamaan 300 savolaisesta talonpojasta muodostettua hiihtopartiota suuressa Venäjän sodassa.
Fleming oli jo elinaikanaan lukuisten tarinoiden aiheena ollut myyttinen hahmo, jonka persoona on kiehtonut myös nykyajan historioitsijoita. Hänen on sanottu pärjänneen valtataistelussa olemalla peräänantamaton, häikäilemätön, itsepäinen, leppymätön ja vainoharhainen. Fleming oli tunnettu karuista tavoistaan, törkeistä puheistaan ja rahvaanomaisesta käytöksestään, johon liittyi suoranainen ylhäisön tapakulttuurin halveksunta. Näistä johtuen hän sai aikanaan paljon erilaisia pilkkanimiä kansan suussa ja säätyveljiensä keskuudessa. Sotilaittensa parissa hän oli kuitenkin hyvin suosittu ja kantoi poikkeuksellisesti huolta heidän hyvinvoinnistaan. Fleming oli sotaisuutensa vuoksi huonoissa väleissä useimpien Suomen ylhäisaateliin kuuluvien sukujen kanssa ja joutui uransa loppuaikoina turvautumaan pitkälti uuden nousukasaatelin ja knaappien tukeen. Hän rikkoi välinsä varsinkin Hornien mahtisukuun, eikä ollut hyvissä väleissä myöskään oman sukunsa toisen päähaaran eli niin sanottujen Louhisaaren Flemingien kanssa. Flemingin mainitaan usein kärsineen jostain sairaudesta, jota ei kuitenkaan tunneta.
Myös Flemingin julmuudesta on säilynyt monia kertomuksia. Ajauduttuaan valtataisteluun Kaarle-herttuan kanssa hänen on kerrottu muun muassa leikkauttaneen kielen poikki eräältä nuorukaiselta, joka oli uhannut kannella hänen toiminnastaan herttualle.
Elämä > Eerik XIV:n palveluksessa

Fleming osallistui säätyvaltiopäiville Tukholmassa 1560 ja Arbogassa 1561. Hänet lyötiin ritariksi Eerik XIV:n kruunajaisten yhteydessä 29. kesäkuuta 1561 ja samana syksynä hänet nimitettiin Viroon Padisen luostarin voudiksi, minkä myötä hän osallistui käynnissä olleeseen Liivinmaan sotaan. Yhtenä sotaväen päälliköistä Fleming valvoi joukkojen kuljetusta Suomesta Tallinnaan ja oli keväällä 1562 hetken aikaa vasta vallatun Pärnun käskynhaltijana ja vuonna 1563 Paidelinnan päällikkönä. Hän sai maaliskuussa 1562 nimityksen Etelä-Suomen laamanniksi ja osallistui seuraavana vuonna Turun linnan piiritykseen kuningas Eerik XIV:n ja tämän veljen Juhana Herttuan välienselvittelyssä. Juhanan antauduttua Fleming saattoi vangitun Juhanan kuninkaan henkilökohtaisena luottomiehenä Turusta Gripsholmin linnaan.
Vuonna 1563 syttyi seitsenvuotinen sota Tanskaa ja Lyypekkiä vastaan. Kuningas määräsi Flemingin aluksi järjestelemään aseiden kuljetusta Tanskan vastaiselle rajalle, sitten tykistön ylipäälliköksi Bohuslänin sotaretkelle ja toukokuussa 1564 aliamiraalina Elefanten-laivan päälliköksi amiraali Jacob Baggen komentamaan laivastoon. Viimeisin aselaji oli Flemingille vieras, ja epäonnistumisia seurasi. Öölannin pohjoiskärjen luona 30.–31. toukokuuta käydyn tappiollisen meritaistelun jälkeen ja Baggen jäätyä vangiksi Fleming määräsi laivaston rippeet vetäytymään suojaan Tukholman saaristoon. Pian hän sai itse amiraalin arvon, mutta menestys oli edelleen kehnoa ja miehistö kärsi sairauksista. Operaatioista onnistui lähinnä lyypekkiläisten kauppalaivojen kaappaus.
Tyytymätön kuningas korvasi Flemingin syyskuussa 1564 tämän serkulla Klaus Kristerinpoika Hornilla. Hornin saavutettua uutena yliamiraalina vain kahdessa viikossa Pohjois-Itämeren meriherruuden joutuivat Fleming ja muut kykenemättömyydestä syytetyt meripäälliköt joulukuussa 1565 kuninkaan lautakunnan eteen. Syyttäjänä toimi pahamaineinen Yrjänä Pietarinpoika. Lautakunnan mielestä Fleming olisi ansainnut kuolemantuomion, mutta palauttamalla Narvasta tulleista kauppalaivoista takavarikoimansa turkislastit ja maksamalla huomattavat lunnaat hän sai heinäkuussa 1566 kuninkaan armahtamaan itsensä. Flemingin ja Eerik XIV:n luottamus oli kuitenkin mennyttä.
Fleming jäi pois toukokuun 1567 Uppsalan valtiopäiviltä, joilla kuningas tuomitsi useita merkittäviä henkilöitä ja suoritti niin sanotut Sture-murhat. Myöhemmin Erik XIV:n väitettiin suunnitelleen tässä yhteydessä myös Flemingistä eroon hankkiutumista. Juhanan ja Kaarle-herttuan ryhdyttyä 1568 avoimeen kapinaan Fleming pysyi aluksi uskollisena kuninkaalle ja siirtyi vasta yhtenä viimeisistä ylhäisaateliin kuuluneista herttuoiden puolelle. Eerik oli lähettänyt hänet syyskuussa pienen laivaston johdossa Mälarenille kapinallisia herttuoita vastaan, mutta hän liittyikin näihin. Tarjoamalla sotalaivansa kapinallisten käyttöön Fleming vaikutti merkittävästi kuninkaan kukistumiseen ja varmisti näin itselleen uuden hallitsijan suosion. Vallan vaihduttua hänen ensimmäinen tehtävänsä oli ottaa Tukholmassa olleilta sotajoukoilta uskollisuudenvala Juhanalle.
Elämä > Nuijasota

Ennen kuin avoin sota ehti syttyä Flemingin ja Kaarlen välille, joutui Fleming kukistamaan Pohjanmaalla, Keski-Suomessa ja Savossa nousseen talonpoikien kapinan, joka tunnetaan nuijasotana. Vuosia jatkuneen linnaleirirasituksen katkeroittamat talonpojat näkivät Flemingin olevan syypää kärsimyksiinsä. Pohjalaisten talonpoikien lähetystö oli käynyt Söderköpingin valtiopäivillä tapaamassa Kaarle-herttuaa, joka oli antanut ymmärtää syrjäyttävänsä Flemingin ja lopettavansa linnaleirin. Talonpojat, joiden johtoon asettui ilmajokelainen ratsutilallinen Jaakko Ilkka, karkottivat kruunun huovit tammikuussa 1596 Mustasaaresta, mutta hajaantuivat nopeasti Flemingin lähettämän sotaväenosaston lähestyessä. Ilkka vietiin vankina Turun linnaan. Tämän jälkeen Kaarle yllytti talonpoikia jatkamaan kapinointia tavoitteenaan aiheuttaa harmeja Flemingille ennen lopullista yhteenottoa. Kaarlen propagandalle altteimmat Pohjanmaan talonpojat uskoivat saavansa häneltä sotilaallista tukea ja aloittivat marraskuussa entistä mittavamman kansannousun, jonka johtoon Turun linnasta paennut Jaakko Ilkka asettui.
Fleming pystyi vastaamaan kapinaan tehokkaasti, sillä sisällissotaa odottaen hän oli pitänyt joukkonsa koossa ja valmiina. Ensin Akseli Kurjen joukot löivät Pentti Poutun johtaman pienemmän nuijamiesjoukon Satakunnassa Ulvilan taistelussa. Ilkan johtaman 2500-miehisen kapinallisten pääjoukon edetessä Pohjanmaalta kohti eteläistä Suomea Fleming lähti heitä vastaan mukanaan 3 000 miestä. Joukot kohtasivat joulukuun lopussa Nokian taistelussa, jossa Fleming ensin peloteltuaan nuijamiehiä tykinlaukauksilla sai näiden joukot hajoamaan lupaamalla rivimiehille vapaan poispääsyn, jos johtajat luovutettaisiin. Lopulta Flemingin huovit surmasivat avuttomasti pakenevia vastapuolen jalkamiehiä. Ilkka ja muut joukkoa johtaneet kapinapäälliköt saatiin myöhemmin kiinni Pohjanmaalla ja teloitettiin. Myös Nyystölän ja Suur-Savon taisteluissa Flemingin alaiset päälliköt saivat viekkaudella nuijamiehet ensin antautumaan ja sitten surmasivat heidät. Pohjanmaalta nousi tämän jälkeen vielä toinen kapina-aalto, mutta lopulta ratkaisevassa Santavuoren taistelussa 24. helmikuuta 1597 Flemingin henkilökohtaisesti johtama 1 500 huovin joukko löi 3 000–4 000 nuijamiehen joukon.
Elämä > Kuolema ja sitä seuranneet tapahtumat

Voittonsa jälkeen Flemingillä ei ollut aikaa eikä rohkeutta laajoihin joukkoteloituksiin, sillä pääkoitos Kaarlea vastaan odotti yhä ja hänen oma asiansa oli parhaillaan esillä Arbogan valtiopäivillä. Fleming kiirehti takaisin Turkuun, mutta varustaessaan laivastoaan Pikkalassa hän yllättäen sairastui pahasti. Luvattuaan tavata vaimonsa Perniön kuninkaankartanossa Fleming lähti sairaana matkaan, mutta joutui heikon kunnon vuoksi pysähtymään Pohjan kirkon tienoilla. Hän kuoli huhtikuun 12. ja 13. päivän välisenä yönä talonpoika Klemetti Eerikinpojan talossa Pohjan Hindrabölessä. Äkillinen kuolema aiheutti monia huhuja ja yliluonnollisia selityksiä. Sigismundin kannattajat väittivät, että Fleming olisi myrkytetty Kaarle-herttuan käskystä tai että Pohjanmaan noidat olisivat noituneet hänet. Kaarle-herttuan mukaan kyseessä oli Jumalan kosto. Nöyryyttäessään voitettuja talonpoikia Santavuoren taistelun jälkeen Kyrön pappilassa Fleming oli syyllistynyt sakramentin pilkkaan, ja Pohjanmaalla alkoi kiertää kansantarina, jonka mukaan tätä seuranneena yönä Fleming olisi nähnyt taivaalla omaan perikatoonsa viittaavan pelottavan yliluonnollisen näyn.
Flemingin ruumis kuljetettiin Turun linnan kappeliin ja edelleen Paraisten kirkolle haudattavaksi sukuhautaan. Flemingin leski Ebba Stenbockin suosituksesta kuningas Sigismund nimitti hänen seuraajakseen Arvid Stålarmin, joka jatkoi edeltäjänsä politiikkaa. Kaarle-herttuan joukot nousivat maihin Suomessa syyskuun alussa ja saivat nopeasti Turun linnan antautumaan. Miehensä muistoa puolustanut ja tämän työtä jatkanut Ebba Stenbock vietiin vangittuna Tukholmaan. Sota Kaarlen ja Sigismundin välillä jatkui vielä yli kaksi vuotta. Turun linnan antauduttua toistamiseen Kaarlelle 1599 hän teloitutti Turun verilöylyssä sen puolustajat, joiden joukossa olivat Flemingin ainoat aikuisiksi eläneet pojat, Johan Fleming sekä aviottomana syntynyt Olof Klaunpoika. Siihen katkesi Kuitian Flemingien sukuhaara. Ebba Stenbock vapautettiin myöhemmin, ja hän sai vuonna 1602 takaisin puolet miehensä perintötiloista ja vuonna 1608 loputkin. Kaksi heidän tytärtään avioitui myöhemmin varakkaisiin mahtisukuihin.
Oppineena tunnettu Daniel Hjort asui jonkin aikaa Flemingin luona, luultavasti tämän sihteerinä tai kotiopettajana, mahdollisesti Kuitian kartanossa.
Myöhemmän ajan tulkintoja

Flemingin asettuminen Suomen sotilasdiktaattorina uhmaamaan Ruotsissa tehtyjä päätöksiä on varsinkin Suomen itsenäisyyden ajan historiankirjoituksessa nähty usein Suomen erityisaseman ilmauksena. Tosiasiassa Kaarle-herttuan vastaisia ryhmittymiä vaikutti muuallakin valtakunnassa. Suomen poikkeuksellinen erillisasema 1590-luvulla oli lähinnä seuraus Flemingin poikkeuksellisen suurista valtaoikeuksista, jotka Sigismund oli antanut hänelle turvatakseen hänen uskollisuutensa. Historiantutkija Pentti Renvall esitti vuonna 1939 julkaistussa väitöskirjassaan kuuluisan hypoteesin, että Flemingin päämotiivi olisi ollut Suomen turvallisuuspoliittisten erillisetujen puolustaminen ja että hän olisi asettunut Sigismundin puolelle, koska valtiounioni Puolan kanssa edisti Suomen itärajan turvaamista Venäjää vastaan. On myös esitetty, että Flemingillä oli tavoite muodostaa Suomen, Ruotsin, Baltian ja Puolan unioni turvaksi Venäjää vastaan. Näin Flemingistä rakentui kuva kansallista etua puolustaneena viisaana valtiomiehenä. On jopa väitetty Flemingin aikoneen irrottaa Suomen ja Viron Ruotsista ja yhdistää ne Puolaan, vaikka tästä ei ole mitään todisteita.
Muun muassa Heikki Ylikangas on kyseenalaistanut näkemyksen, että Flemingin toimintaa olisi leimannut jokin aatteellinen linja, ja tulkinnut hänet lähinnä vallanhimoiseksi oman edun tavoittelijaksi. Fleming on nykytutkimuksessa nähty pikemminkin kuninkaan suosiota tavoitelleena pyrkyrinä, sillä esimerkiksi vuoden 1589 Tallinnan neuvotteluissa hän oli valmis rikkomaan Ruotsin ja Puolan unionin vain päästäkseen takaisin kuningas Juhanan suosioon. Esimerkiksi Viron aateli esiintyi noihin aikoihin selvästi vahvemmin omien kansallisten intressiensä puolustajana kuin Fleming suomalaisten.
Fleming kulttuurissa

Flemingin ruumis esiintyy Albert Edelfeltin vuonna 1878 maalaamassa kuuluisassa historiamaalauksessa Kaarle-herttua herjaa Klaus Flemingin ruumista. Maalauksen aiheena on Zachris Topeliuksen vuonna 1875 julkaistuun Maamme kirjaan sisältyvä tunnettu tarina, jonka mukaan vallattuaan Turun linnan syyskuussa 1597 Kaarle avautti Flemingin arkun linnan kappelissa varmistaakseen tämän kuolleen, veti vainajaa parrasta ja lausui ”Jos nyt eläisit, ei pääsi olisi kovin lujassa”, mihin leski Ebba Stenbock vastasi ”Jos minun autuas herravainajani eläisi, ei Teidän armonne olisi koskaan päässyt tänne sisälle.” Tarina lienee vain osin totta: Yksi aikalaislähde mainitsee Kaarlen avauttaneen Flemingin arkun Turun linnassa, tarttuneen ruumiiseen ja sanoneen, että olisi halunnut saada Flemingin elävänä käsiinsä, mutta Kaarlen ja Ebba Stenbockin välistä sananvaihtoa ei mainita tunnetuissa aikalaislähteissä.
Fredrik Cygnaeus kirjoitti Flemingistä näytelmän Claes Flemings tider (1851) ja Fredrika Runeberg käsitteli häntä historiallisessa romaanissaan Sigrid Liljeholm (1862). Molemmat teokset pyrkivät parantamaan Flemingin mainetta.
Flemingiin viitataan myös Kaarlo Kramsun 1877 julkaisemassa Jaakko Ilkasta kertovassa tunnetussa runossa ”Ilkka”, jossa Flemingin valtakauden sanotaan olleen ”itkun aikaa” Suomen kansalle.
Kirjallisuutta

Renvall, Pentti: Klaus Fleming und der finnische Adel in den Anfangsphasen der Krise der neunziger Jahre des 16. Jahrhunderts. Turun yliopisto 1939, Turku.
Irmer Forsius

Irmer Forsius (21. joulukuuta 1892 Porvoo – 25. syyskuuta 1930) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat kouluneuvos Valter Voldemar Forsius ja Emilia Sofia Lilius. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Dagny Ilona Linnea Sabellin (Sabelli) kanssa, jonka kuoltua vuonna 1920 hän avioitui toisen kerran vuonna 1924 Alma Verna Biesen kanssa.
Opinnot

Forsius kirjoitti ylioppilaaksi Nya svenska samskolanista vuonna 1912 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opintojaan Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljely-taloudellisella osastolla vuosina 1912–1915. Haminan taistelukoulun hän suoritti vuonna 1918 ja kapteenikurssin Sotakorkeakoulussa vuonna 1926. Kaasusuojelukurssin hän kävi vuonna 1927 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1930. Hän suoritti tutkimusmatkan Petsamoon vuonna Kuopion museon stipendiaattina.
Jääkäriaika

Forsius liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 13. tammikuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa.
Suomen sisällissota

Forsius astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi joukkueenjohtajaksi 5. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin maaliskuussa 3. Täydennyspataljoonaan ja edelleen 8. huhtikuuta 1918 päälliköksi 6. Jääkärirykmentin 16. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan missä joukko-osastossa otti osaa taisteluihin Sainiolla ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Forsius toimi joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 6:ssa, jonka nimi muuttui ensin Jääkäripataljoona n:o 3:ksi, sitten Kajaanin sissipataljoonaksi ja vihdoin Pohjanmaan jääkäripataljoonaksi. Hänet siirrettiin 19. marraskuuta 1918 Itä-Suomen jalkaväkirykmentti n:o 5:een, minkä nimeksi sittemmin tuli Pohjois-Savon rykmentti. Hän toimi aluksi 2. komppanian päällikkönä ja 1. joulukuuta 1920 alkaen rykmentin rahastonhoitajana. Uudenmaan rykmentin 1. konekiväärikomppanian päälliköksi hänet siirrettiin 27. huhtikuuta 1921, josta hänet siirrettiin edelleen 17. lokakuuta 1923 päälliköksi 1. Erillisen konekiväärikomppaniaan ja 8. toukokuuta 1926 jälleen Uudenmaan rykmenttiin 3. konekiväärikomppanian päälliköksi. Aliupseerikoulun johtajaksi hänet komennettiin 29. kesäkuuta 1928 ja 30. toukokuuta 1929 komentajaksi 2. pataljoonaan. Hän on hoitanut toimensa ohella myös Uudenmaan rykmentin kaasu-upseerin tehtäviä vuosina 1927–1928 ja 1. Divisioonan kaasu-upseerin tehtäviä vuosina 1927–1928.
Opetustoimi

Forsius on toiminut kone- ja pikakivääripalveluksen opettajana Kadettikoulussa vuonna 1926.
Luottamustehtävät

Forsius toimi I. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä hän toimi vuonna 1929.
Julkaisut

Forsius julkaisi eläin- ja kasvitieteellisiä kirjoituksia tämän alan aikakauslehdissä sekä kertomuksia ja runoja useissa julkaisuissa.
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Petter Forsström

Petter Teodor Forsström (7. marraskuuta 1877 Särkisalo – 13. marraskuuta 1967 Lohja) oli suomalainen teollisuusmies, vuorineuvos ja Lohjan kalkkiteollisuuden isä. ”Kalkki-Petteri” Forsström johti Lohjan Kalkkitehdas Oy:tä 65 vuotta, mikä on tiettävästi pisin toimitusjohtajan ura Suomessa. Vuonna 1946 hänet tuomittiin vankilaan maanpetoksesta  osallistumisestaan jatkosodan loppuvaiheessa ja Lapin sodan aikana saksalaismielisen vastarintaliikkeen toimintaan.
Nuoruus

Nuori Kalkki-Petteri opiskeli Turun lyseossa, mutta hänet erotettiin huonon koulumenestyksen vuoksi; kokonaan hylättyjä arvosanoja, eikä aikomusta parantaa tapojaan. Nuorena häntä ollaan kuvattu hyvin itsenäiseksi, eikä tämän vuoksi pitänyt koulunkäynnistä. 16-vuotias Petter vietti hetken aikaa merellä seilaten, mutta lähti mielenkiinnosta opiskelemaan panimomestariksi Berliiniin. Berliinistä hän palasi vuonna 1897 menestyksekkäällä suorituksella. Suomessa oli tarkoitus aloittaa panimoura, mutta se tyssäsi heti alkumetreillä; poika tuli myöhässä sovittuun haastatteluun väärinkäsityksen vuoksi. Isä Karl oli tästä tuohtunut ja otti poikansa valvomaan ensimmäisen kalkkiuunin valmistumista.
Ura

Merikapteeni Karl Teodor Forsströmin ja Olivia Gustava Eklundin poika hankki panimomestarin koulutuksen Saksassa. Forsström oli naimisissa kenraali, sotahistorioitsija Carl Magnus Hugo Schulmanin ja Augusta Helena Wrede af Elimän tyttären, kuvataiteilija Margit Augusta Pauline Schulmanin (1892—1975) kanssa vuodesta 1915. Vanhemmasta insinööri-veli Fredrikistä oli alun perin ajateltu tehtaan johtajaa.
Forsström toimi isänsä perustaman Lohjan Kalkkitehdas Oy:n toimitusjohtajana aluksi väliaikaisesti, mutta lopulta ennätysmäisen pitkään 65 vuoden ajan, vuodet 1897–1962. Tänä aikana yritys rakensi Lohjan Virkkalaan ensin vuonna 1897 Virkkalan kalkkitehtaan ja vuonna 1919 myös sementtitehtaan. Yhtiö oli pörssilistalla vuodesta 1924 siihen saakka kun se fuusioitiin Wärtsilään 1990. Forsström perusti yhtiön ylläpitämän sairaalan ja panosti runsaasti henkilökunnan asuntotuotantoon ja hyvinvointiin. 1962 hän ilmoitti jäävänsä eläkkeelle näin: ”Suomessa 65 vuotta on yleinen eläkeikä. Kun nyt olen ollut 65 vuotta toimitusjohtajana, pyydän saada jäädä eläkkeelle.” Hallituksen jäsenenä hän pysyi kuolemaansa saakka. Forsströmin viimeinen uudishanke oli Inkoon syväsatama, jota alettiin rakentaa 1960-luvun lopussa. Yrityksen johtoon tuli 1962 veljenpoika diplomi-insinööri Börje Forsström.
Kutsumanimellä Kalkki-Petteri tunnettu Petter Forsström oli luomassa myös Lohjan Sähkö Oy:tä, ja hänen aloitteesta syntyi vuonna 1927 Lohjan Konepajakoulu. Forsström kuului kenraali C.G.E. Mannerheimin ystäviin ja metsästystovereihin. Vuonna 1937 hän sai vuorineuvoksen arvonimen. 1939 syksyllä Forsström varusti Suomen ainoan yksityisen ilmatorjuntapatterin suojaamaan tehtaitaan ja Lohjaa.
Poliittiset mielipiteet ja maanpetostuomio

Poliittiselta kannaltaan Forsströmiä voi luonnehtia radikaalin oikeistolaiseksi. Hän oli yksi niistä elinkeinoelämän edustajista, jotka avustivat henkilökohtaisesti, yrityksensä kautta tai elinkeinoelämän järjestöjen välityksellä rahallisesti Lapuan liikettä sen eri vaiheissa. Hän oli perustamassa Lapuan liikkeen edeltäjää Suomen Lukkoa.
Forsström toimi vuoden 1930 syksyllä syntyneen Lapuan Liike r.y.:n hallintoelimissä. Hän otti kuitenkin Kai Donnerin lailla tyytymättömänä etäisyyttä yhdistykseen, etenkin sen pääsihteeriin Kurt Martti Walleniukseen.
Toisin kuin useat muut yrittäjät ja yritysjohtajat, joille Lapuan liikkeen saavutukset kommunismin kukistamisessa riittivät, Forsström ilmaisi sittemminkin radikaaleja äärioikeistolaisia käsityksiä. Forsströmin tuttavapiiriin kuului useita suomalaisia äärioikeistolaisia vaikuttajia, muun muassa Bertel Gripenberg, Johan Fabritius, Arvi Kalsta ja Yrjö Raikas. Forsström rahoitti Raikkaan toimittamaa Kansallissosialisti-lehteä sekä suomenruotsalaisen kansallissosialistisen Samfundet Folkgemenskap -järjestön För Frihet och Rätt-lehteä.
Forsström luonnehti 1940-luvun alussa yritystään Lohjan Kalkkitehdas Oy:tä peräti ”kansallissosialistisena pienoisyhdyskuntana keskellä liberaalidemokraattista järjestelmää”.
Jatkosodan loppuvaiheissa natsi-Saksan ja Suomen välirikon lähestyessä ja Suomen pyrkiessä erillisrauhaan Forsström osallistui elokuussa 1944 Saksan tiedustelupalvelu Sicherheitsdienstin eli SD:n organisoimaan kokoukseen, jossa perustettiin saksalaismielinen vastarintaliike Suomeen. Forsström osaltaan rahoitti organisaation toimintaa muun muassa ostamalla moottoriveneitä, joilla hoidettiin etappikuljetuksia Ruotsiin. Organisaation paljastumisen jälkeen Forsström sai kuuden vuoden kuritushuonetuomion, josta hän kärsi käytännön mukaan puolet ja oli vapauduttuaan vielä kansalaisluottamusta vailla.
Forsström oli RKP:n Appell-lehden omistaja ja rahoittaja.
Forsström päästettiin 70-vuotismerkkipäivänsä kunniaksi vierailemaan kotonaan Lohjalla. Syntymäpäiväjuhliin osallistui noin 250 onnittelijaa, muun muassa Suomen marsalkka Mannerheim.
Vankilassa ollessaan Forsström keräsi varat nuorten vankien ammattikoulun perustamiseksi Riihimäelle. Ammattikoulu aloitti toimintansa 1949. Hän alkoi myös systemaattisesti työllistää vapautuneita vankeja.
Vuonna 1952 kansalaisluottamusta vaille olleelle Forsströmille myönnettiin Suomen Leijonan ritarikunnan komentajamerkki.
Petter Forsströmin puisto

Petter Forsströmin puutarha on Lohjan Virkkalassa vuorineuvoksen kartanon ympärille rinnemaastoon rakennettu muotopuutarha. Sen on suunnitellut maisema-arkkitehti Paul Olsson vuonna 1923. Puisto restauroitiin Lohjan kaupungin 700-vuotisjuhliin kaupunginpuutarhuri Kirsti Puustisen suunnitelmien mukaan, ja toimii nykyisin julkisena virkistysalueena. Itse Forsströmin kartano purettiin vuonna 1977.
Kirjallisuutta

Lintuniemi, Raimo; Puisto, Juhani: Pieni kirja suuresta miehestä Kalkki-Petteristä.  Metra, 1997.  ISBN 952-90-9238-5
Pohjonen, Juha: Maanpetturin tie. Maanpetoksesta Suomessa vuosina 1945–1972 tuomitut.  Otava, 2000.
Soini, Yrjö: Kalkki-Petteri.  Otava, 1965.
Koskinen, Esa: Kalkille rakennettu elämä - Vuorineuvos Petter Forsström 1877-1967
Aiheesta muualla

Hoffman, Kai: / Forsström, Petter (1877–1967) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 28.2.2001 (päivitetty 13.5.2015). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Puisto, jonka etualalla Petter Forsströmin muistomerkki.
E. M. Forster

| E>  M. Forster |
| --- | --- |
 E.M. Forster Dora Carringtonin maalaamassa muotokuvassa vuonna 1924 tai 1925
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1879 Marylebone, Middlesex, Iso-Britannia
Kuollut: 7. kesäkuuta 1970, 91 vuotta Coventry Warwickshire Iso-Britannia
Kansalaisuus:  Iso-Britannia
Ammatti:  toimittaja, kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Esikoisteos:  Where Angels Fear to Tread, 1905
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Edward Morgan Forster (1. tammikuuta 1879 Marylebone, Middlesex, Iso-Britannia – 7. kesäkuuta 1970 Coventry, Warwickshire, Iso-Britannia) oli englantilainen kirjailija.