Pohjois-Jemenin sisällissota
Sota

Ahmad kuoli 19. syyskuuta 1962, ja valtaan nousi hänen poikansa Muhammad al-Badr. Badr armahti kaikki isänsä aikana pidätetyt poliittiset vangit, mikä ei kuitenkaan riittänyt hävittämään kuningaskuntaan liittynyttä epäluottamusta. 27. syyskuuta 1962 kuninkaallista vartiostoa komentanut Abdullah al-Sallal aloitti vallankaappauksen Sanaassa. Vallankaappaajat julistivat Pohjois-Jemenin tasavallan perustetuksi ja he piirittivät kuninkaan Dar al-Bashairin palatsin. Palatsin vartijat tekivät vastarintaa, joka mureni vasta seuraavana päivänä. Vallankaappaajat julistivat radion välityksellä kuninkaan kuolleen, mutta todellisuudessa hänen oli onnistunut paeta myötämielisten heimojen luokse pohjoiseen. Pohjoisen zaidilaiset heimot asettuivat imaaminsa taakse, ja kuningasta tuki myös Jemenin naapurimaa ja toinen kuningaskunta Saudi-Arabia. Tasavaltalaiset saivat puolestaan apua Yhdistyneen arabitasavallan presidentti Gamal Abdel Nasserin hallinnolta. Yhdistynyt arabitasavalta ja Saudi-Arabia kilpailivat tuolloin vaikutusvallasta arabimaailmassa, ja Nasser toivoi voivansa palauttaa osan Yhdistyneen arabitasavallan arvovallasta, jota pidettiin menetettynä Yhdistyneen arabitasavallan hajoamisen jälkeen.
29. syyskuuta 1962 Jemeniin saapui egyptiläinen kenraali Ali abd al-Hamid, jonka tehtävänä oli arvioida tasa­valtalaisten tarpeita. Toimintatavoista oli erimielisyyksiä. Jemenin entinen lähettiläs Ahmed Abu-Zayd varoitti Nasseria siitä, että jemeniläisillä ei ollut yhtenäistä kansallismielisyyttä ja että alueelle ei pitäisi lähettää Egyptin joukkoja. Yhdistyneen arabitasavallan antama apu Jemeniin tulisi rajoittaa tarvikkeisiin ja taloudelliseen apuun. Helmikuussa 1963 paikalle saapui YK:n pääsihteerin lähettämä neuvottelija Ralph Bunche, jonka johtamat neuvottelut päättyivät sopimukseen huhtikuussa. Kesäkuussa YK:n turvallisuusneuvosto päätti perustaa sotilaallisen valvontaryhmän (UNYOM) Jemeniin. Nasser päätyi kuitenkin lopulta lähettämään Jemeniin lisää egyptiläisiä. Vuonna 1965 maassa oli noin 55 000 egyptiläissotilasta. Samoihin aikoihin Jemenin kuningasmieliset olivat turvautuneet Saudi-Arabian ohella muidenkin vieraiden valtioiden tukeen. Heitä tukivat esimerkiksi Irak, Jordania, Pakistan, Iran, Yhdistynyt kuningaskunta ja salaa myös Israel.
Yhdistyneen arabitasavallan asevoimien suoritus­kyky Jemenissä osoittautui alhaiseksi. He tunsivat paikalliset olot huonosti, ja heiltä puuttuivat esimerkiksi tarkemmat kartat alueesta. Kuningasmielisten onnistui ottaa useita voittoja, ja tammikuussa 1964 he olivat piirittäneet Sanaan. Kansainvälisesti pelko sodan laajenemisesta Saudi-Arabian ja Yhdistyneen arabitasavallan väliseksi sodaksi kasvoi. Yhdistyneen arabitasavallan ilmavoimat olivat tehneet ilmaiskuja Saudi-Arabian puolelle kuningasmielisten joukkoja vastaan Najranissa ja Jizanissa. Yhdysvallat ilmoitti puolustavansa Saudi-Arabiaa mahdolliselta egyptiläishyökkäykseltä ja John F. Kennedyn hallinto myi Saudi-Arabialle esimerkiksi ilmapuolustusjärjestelmiä. Egyptin ajautuessa sotaan Israelia vastaan kuuden päivän sodassa yksi sen tappioon vaikuttaneista tekijöistä oli se, että sen parhaimmistoon kuuluneet joukot oli sidottu Jemeniin. Molemmat osapuolet olivat lopulta valmiita sopimukseen Jemenissä. Vuonna 1969 sovittiin ulkomaalaisten joukkojen vetämisestä alueelta ja sopimuksella 14. huhtikuuta 1970 sovittiin tasavaltalaisen hallinnon luomisesta, jonka mukaan otettiin kuningasmielisiä. Muhammad al-Badr suostui lähtemään maanpakoon.