stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Haapamäki–Jyväskylä-rata
Historia > Radan uudelleenrakentaminen

Rata tehtiin rakentamiskustannusten säästämiseksi suurilla nousuilla ja jyrkillä kaarteilla. Kuljetuskyky oli tämän vuoksi pieni ja junat saivat olla enintään 12 vaunun mittaisia ja usein tarvittiin kahta veturia.  Radan uudelleenrakentamisesta päätettiin 1910-luvulla, mutta työt eivät juuri edenneet ja ne keskeytyivät kokonaan vuonna 1920 rahojen loputtua. Perusparannustyöt jatkuivat muutamaa vuotta myöhemmin ja uudistettu rata valmistui vuonna 1926. Uusi rata kulki monin paikoin eri linjalla kuin vanha ja asemienkin paikat siirtyivät Tiusalassa, Huttulassa, Koskensaarella, Kintaudella, Kuohulla ja Vesangassa. Rataosalle rakennettiin 350 metrin pituinen Möykynmäen tunneli Vesankaan. Vanha rata jäi tavalliseksi tieksi, joten jäljet alkuperäisestä radasta ovat yhä nähtävissä – esimerkiksi Keljonkatu Jyväskylässä kulkee melkein koko matkan vanhaa ratapenkkaa pitkin.
Uudelle radalle, Keski-Suomen mäkiseen maastoon, tehtiin korkeita penkkoja kaltevuuksien loiventamiseksi. Uusia siltoja rakennettiin teräsristikko- ja teräspalkkisiltoina sekä materiaaliltaan edullisempia kiviholvisiltoja ja kivirumpuja rakennettiin lukumääräisesti eniten. Merkittävin kivisilta on Koskensaaren kolmiaukkoinen silta, jänneväliltään 4,0 m + 14,0 m + 4,0 m. Kivisillat ylittivät teitä ja puroja tai molempia. Järvipenkereille niitä tehtiin yhdistämään järven osat toisiinsa.
Radan vilkasliikenteisimmät vuodet olivat 1940–1960-luvuilla, jolloin Jyväskylästä Helsingin–Tampereen suuntaan kuljettiin Haapamäen kautta. Nykyisin radalla kulkevat henkilöjunat pysähtyvät vain Keuruulla ja Petäjävedellä. Aiemmin pysähdyspaikkoja oli huomattavasti enemmän, esimerkiksi vuonna 1949 kuusitoista. Liikennepaikkoja tarvittiinkin, jotta radalle sijoitettu liikenne saatiin siihen mahtumaan.
Nykytila

Haapamäki–Jyväskylä-rata on 77,2 kilometriä pitkä kokonaan yksiraiteinen ja sähköistämätön rataosuus, jolla on viisi väliliikennepaikkaa: Keuruu, Kaleton, Petäjävesi, Vesanka ja Rautpohja. Rataosa luokitellaan vähäliikenteiseksi, sillä sen vuosittaiset tavarakuljetusmäärät jäävät alle 300 000 nettotonnin ja sillä kulkeva henkilöliikenne ei ole markkinaehtoista.
Kuuden tavaravaunun suistuttua kiskoilla Vesangassa heinäkuussa 2021 Onnettomuustutkintakeskus arvosteli radan tukikerroksen ja kiskotuksen huonoa kuntoa. Näiden puutteiden vuoksi rata on altis sivuttaissiirtymille, joiden takia kiskot saattavat raportin mukaan päästä liikkumaan. Pahimmassa tapauksessa nämä puutteet voivat aiheuttaa junan suistumisen erityisesti helteillä ja routa-aikaan.
Liikenne

Rataosan tavaraliikenne koostuu läpikulkevasta raakapuusta Alavuden kuormauspaikalta Metsä Fibren biotuotetehtaalle Äänekoskella. Lisäksi Valmetin Rautpohjan tehtaalle kulkee sivuraide.
VR:n ja liikenne- ja viestintäministeriön päätöksen mukaan henkilöliikenteen radalla piti loppua maaliskuussa 2016. Myöhemmin liikennettä päätettiinkin jatkaa vuoteen 2017, tosin harvemmilla vuoroilla. Vuonna 2022 radalla kulkee muutama edestakainen taajamajuna vuorokaudessa reiteillä Tampere–Keuruu, Tampere–Jyväskylä ja Seinäjoki–Jyväskylä.
Kuvia

Dm12-kiskobussi Jyväskylän Köhniöllä
Haapamäki–Jyväskylä-rata Jyväskylän Kukkumäessä
Haapamäen rautatieasema
Keuruun rautatieasema
Tr1-veturin vetämä tavarajuna Kintaudella vuonna 1959
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haapamäki–Jyväskylä-rata Wikimedia Commonsissa
Hajen-luokka (1917)

| Hajen-luokka |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  386 t (standardi) 600 t (sukelluksissa)
Pituus:  54,0 m
Leveys:  5,2 m
Syväys:  3,5 m
Koneteho:  2-akselinen 2 x 6-sylinteristä Atlas SN -dieselmoottoria 2 000 hv 2 x sähkömoottoria 700 shp
Nopeus:  15,5 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  30
Aseistus
Meritorjunta:  4 x 45,7 cm M/15 torpedoputkea 1 x 75 mm kan M/16
Hajen-luokka oli Ruotsin merivoimien kolmen 1920 valmistuneen sukellusveneen muodostama alusluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Hajen | Kockums |  | 8. marraskuuta 1917 | 10. toukokuuta 1920 | poistettu alusluettelosta 19. maaliskuuta 1943 |
| HMS Sälen | Kockums |  | 31. tammikuuta 1918 | 19. kesäkuuta 1920 | poistettu alusluettelosta 24. heinäkuuta 1942 |
| HMS Valrossen | Kockums |  | 16. huhtikuuta 1918 | 11. elokuuta 1920 | poistettu alusluettelosta 19. maaliskuuta 1943 |
Hadrianuksen akvedukti

| Hadrianuksen akvedukti |
| --- | --- |
 Hadrianuksen akveduktiksi kutsuttuja jäänteitä Néa Ioníassa.
Sijainti:  Ateena, Attika, Kreikka
Koordinaatit:  38°02′01″N, 23°46′24″E
Rakennustyyppi:  akvedukti
Valmistumisvuosi:  140 eaa.
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hadrianuksen akvedukti oli antiikin aikainen akvedukti eli vesijohto Ateenassa Kreikassa. Se oli lähes 20 kilometriä pitkä ja johti vettä Ateenan pohjoispuolelta eri puolille kaupunkia.
Historia

Akvedukti rakennettiin roomalaisella kaudella. Sen rakentamisen laittoi alulle keisari Hadrianus vuonna 125 omalla kustannuksellaan ja se valmistui Antoninus Piuksen aikana vuonna 140. Hadrianus suosi Ateenaa ja Kreikka, ja akvedukti oli yksi hänen lukuisista rakennushankkeistaan kaupungissa. Osa akveduktiin liittyneistä vesijohdoista säilyi käytössä aina 1900-luvun puolelle saakka. Eräs osuus löydettiin vuonna 1870, ja sitä käytettiin Kuninkaallisen puutarhan eli nykyisen Kansallispuutarhan kasteluun.
Rakennelmat

Akveduktin pituus oli noin 19,7 kilometriä. Se kulki pääosin maanalaisessa tunnelissa osin aivan maanpinnassa, mutta siihen kuului myös akveduktisiltaosuuksia. Tunneliosuuksissa kaivannon leveys oli noin 0,7–0,8 metriä ja korkeus noin 1,1–1,6 metriä, ja se oli katettu holvauksella. Akvedukti sai alkunsa Parnes-vuorelta (nyk. Párnitha) Ateenan pohjoispuolelta nykyisen Tatóin alueelta, ja se keräsi sivujohtojen kautta vettä päälähteen lisäksi myös muista lähteistä matkan varrella. Näihin kuului muun muassa Kefissos-joki (nyk. Kifisós).
Varsinainen akvedukti päättyi suureen vesisäiliöön Lykabettos-kukkulan rinteessä (37°58′45″N, 23°44′30″E). Sen koko oli noin 26,1 × 9,1 metriä ja syvyys noin kaksi metriä. Vesisäiliössä oli joonialaista tyyliä edustanut propylon, joka oli pystyssä vielä vuonna 1788. Nykyisin julkisivusta on jäljellä vain perustaa ja kahden pylvään jalustat. Propylonin yläpalkissa oli piirtokirjoitus, jonka vasen osa on säilynyt ja esillä Kansallispuutarhassa. Koko teksti kuului:
»IMP. CÆSAR. T. ÆLIUS. HADRIANUS ANTONINUS.
AUG. PIUS. COS. III. TRIB. POT. II. P. P. AQUÆDUCTUM. IN. NOVIS. ATHENIS. COEPTUM. A. DIVO.
ADRIANO. PATRE. SUO. CONSUMMAVIT. DEDICAVITQUE.
”Imperaattori keisari Titus Aelius Hadrianus Antonius Augustus Pius, kolmatta kertaa konsulina, toista kertaa tribuunina, isänmaan isä, saattoi valmiiksi ja omisti akveduktin, jonka oli aloittanut hänen isänsä jumala Hadrianus Uudessa Ateenassa.”»
Lykabettokselta vesi johdettiin eri puolille kaupunkia. Akveduktin tarkoituksena oli tarjota vesihuolto ennen kaikkea Hadrianuksen uudelle kaupunginosalle Hadrianopoliille, joka käsitti kaupungin kaakkoisosan Olympoksen Zeuksen temppelin ympärillä. Siellä vettä saivat muun muassa Záppeion roomalaisena kylpylänä nykyisin tunnetut termit sekä muut kylpylät. Lisäksi vettä johdettiin muun muassa Agoralle ja sen Nymfaioniin. Vesijohdon kapasiteetiksi on arvioitu noin 7 000 kuutiometriä vettä päivässä.
Maanalaista akveduktia on näkyvillä Ateenan Olympiakylän alueella (38°06′47″N, 23°46′06″E) sekä myös muun muassa Agoran arkeologisella alueella. Akveduktin parhaiten säilynyt siltaosuus on Néa Ioníassa Kapodistríou-valtakadun kummallakin puolella lähellä Plateía Adrianeíou -aukiota (38°02′01″N, 23°46′24″E), vaikkakin tätä osuutta on arveltu myös myöhäisroomalaisen, 400-luvulla rakennetun akveduktin osaksi.
Akveduktisillan raunioita Néa Ioníassa.
Akveduktiin liittynyt kaivo Irákleiossa.
Lykabettoksen vesisäiliön propylon piirroksessa vuodelta 1762.
Osa vesisäiliön piirtokirjoituksesta Kansallispuutarhassa.
Akveduktia lähellä Agoraa.
Kirjallisuutta

Chiotis, E. D. & Chioti, L. E.: ”Water supply of Athens in the antiquity”. Teoksessa Angelakis, A. N.: Evolution of water supply through the millennia.  IWA Publishing, 2012.  ISBN 1843395401
Chiotis, E. D.: ”The Hadrianic aqueduct of Athens and the underlying tradition of hydraulic engineering”. Teoksessa Aristodemou, G. A. (toim.): Great waterworks in Greece, s. 70–97.  Archaeopress Archaeology, 2018.  ISBN 1784917648
Leigh, S.: The ′reservoir′ of Hadrian in Athens. Journal of Roman Archaeology, 1997, 10. vsk, s. 279–290.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hadrianuksen akvedukti Wikimedia Commonsissa
Haladžin kieli

Haladžin kieli on Iranissa asuvien haladžien puhuma turkkilainen kieli.
Turkkilaiset haladžit asuvat pienellä alueella Qomin länsipuolella 200 kilometriä Teheranista lounaaseen. Heitä arvioidaan olevan noin 20 000 henkeä. Haladžeiksi kutsutaan myös erästä iranilaista kieltä puhuvaa kansanryhmää.
Gerhard Doerferin mukaan haladži on eronnut kantaturkista heti tšuvassin ja bolgaarin jälkeen. Eräät tutkijat ovat pitäneet sitä azerin kielen murteena. Nykyään sen katsotaan olevan itsenäinen oguusilainen kieli.
Haladži toimii kieliyhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielenään puhujat käyttävät persiaa. Enemmistö osaa myös azeria. Kieli on katoamassa varsinkin alueen länsiosassa, jossa iranilaisvaikutus on ollut voimakasta.
Aikka Hakala (laulaja)

Teddy & The Tigers keikalla Cafe Metropolissa 1990.
Alpo Antti Olavi ”Aikka” Hakala (taiteilijanimeltään Teddy Guitar, 23. marraskuuta 1957 Kerava – 10. huhtikuuta 2021 Kerava) oli suomalainen muusikko. Hän tuli tunnetuksi vuonna 1978 läpimurtonsa tehneen rockabilly-yhtye Teddy & The Tigersin laulaja-kitaristina.
Hakalan luotsaama Teddy & The Tigers julkaisi vuoteen 1980 mennessä neljä albumia, minkä jälkeen yhtye vaihtoi tyyliään. Kokoonpano julkaisi Tigers-nimellä yhden albumin 1980, minkä jälkeen yhtye hajosi. Tämän jälkeen Aikka Hakala oli mukana suomalaisen rockabillyn superyhtyeeksikin kutsutussa Lonestarsissa, joka kiersi Suomea ja Eurooppaa ahkerasti noin vuoden ajan. Lonestars julkaisi yhden albumin vuonna 1981. Hakala levytti albumit myös Buck Jonesin sekä Falcons-yhtyeen kanssa, nämäkin julkaistiin vuonna 1981.
Rockabillykauden jälkeen Hakala muodosti rhythm and blues -tyylisen Bad Sign -yhtyeen, jolta julkaistiin viisi albumia vuosina 1983–1987. Bad Signin hajottua Hakala jatkoi musiikin parissa ja teki trubaduurityyppisiä soolo- ja duokeikkoja ympäri Suomen. Hakala julkaisi kantrihenkisen sooloalbumin True Stories – Mostly vuonna 1997.
Keväällä 2013 Hakala sai vakavan sairauskohtauksen ja joutui sairaalahoitoon. Hakalan veljen mukaan aivoinfarkti jätti Hakalalle afasian, joka heikensi hänen puheen tuottamista sekä ymmärtämistä.
Aiheesta muualla

Alpo ”Aikka” Hakalan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 2 
Taiteenala:  MusicBrainz 2
Haibutsu kishaku

Haibutsu kishakun aikana tuhottuja buddhalaisia patsaita Kawasakissa Kanagawan prefektuurissa.
Haibutsu kishaku (jap. 廃仏毀釈, kirjaimellisesti ”lakkauttakaa buddhalaisuus ja tuhotkaa Shākyamuni”) tarkoittaa Japanin historian aikana esiintynyttä filosofiaa, joka kannattaa buddhalaisuuden hävittämistä Japanista. Se merkitsee tarkemmin myös tiettyä ideologiaan perustunutta historiallista liikettä, jonka aikana Meiji-kaudella tuhottiin buddhalaisia temppeleitä, kuvia ja tekstejä ja buddhalaisia munkkeja pakotettiin luopumaan uskonnollisesta vihkimyksestään.
Haibutsu kishaku historiassa

Varhainen esimerkki haibutsu kishakusta on Mononobe-klaanin buddhalaisvastainen politiikka Kofun-kaudella. Mononobet vastustivat buddhalaisuuden leviämistä uskonnollisten perusteiden sijaan lähinnä nationalismin ja ksenofobian vuoksi. Fujiwara-klaanin esi-isiin lukeutuva Nakatomi-klaani vastusti buddhalaisuutta yhdessä Mononobe-klaanin kanssa.
Toinen esimerkki ovat varhaismodernilla ajalla Okayaman, Aizun ja Miton daimiokunnissa tapahtuneet temppelien sulkemiset ja munkkien erottamiset. Ne aloitettiin myös poliittisista ja taloudellisista syistä uskonnollisten syiden sijaan. Tällainen han-kunnissa harjoitettu politiikka perustui yleensä kungfutselaiseen buddhalaisvastaiseen ajatteluun. Meij-kauden haibutsu kishakun muoto, joka syntyi kokugaku-filosofian ja šintolaiskeskeisen ajattelun pohjalta, perustui vuorostaan haluun erottaa Japanille vieras buddhalainen uskonto ja puhtaasti japanilainen šintolaisuus toisistaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haibutsu kishaku Wikimedia Commonsissa
Piirros Meiji-kauden buddhalaisvastaisesta toiminnasta, Nagane Tanaka, 1907.
Reino Hakkarainen

Reino Johannes Hakkarainen (12. kesäkuuta 1926 Juankoski – 11. helmikuuta 1998 Jyväskylä) oli suomalainen pesäpalloilija.
"Retse" Hakkarainen edusti urallaan Jyväskylän Veikkoja, Jyväskylän Lohea ja Hongikon Nuorisoseuran Urheilijoita. Hän pelasi SM-sarjassa noin kymmenen vuotta ja voitti TUL:n mestaruuden neljästi. Hän oli TUL:n joukkueen polttaja Helsingin 1952 olympialaisissa pelatussa pesäpallon näytösottelussa ja edusti TUL:ää liitto-ottelussa kaikkiaan seitsemän kertaa. Itä–Länsi-ottelussa hän pelasi vuonna 1956.
Saavutukset > Pelaajana

1 Itä-Länsi-ottelu: 1956
Haijainen (Mietoinen)

Haijainen on kylä Mynämäen kunnan  Mietoisissa, Varsinais-Suomessa. Se sijaitsee Mynäjoen pohjoispuolella, noin kilometrin päässä Mietoisten keskustasta.
Historia

Ensimmäinen kirjallinen maininta Haijaisten kylästä on vuodelta 1472. Kylä on ollut aikanaan yksi Mietoisten suurimmista. Vielä 1600-luvulla kylässä oli kuusi taloa Jaakkola, Juusela, Junnila ja Rekola sekä kaksi muuta, nimeltään tuntematonta tilaa jotka yhdistyivät Junnilaan ja Rekolaan vuosisadan aikana. Kylän tilat ovat Rekolaa lukuun ottamatta olleet rälssitiloja aina 1670-luvulle saakka, jolloin kruunu otti kylän maat haltuunsa. Jaakkolan tila ostettiin uudelleen perintötilaksi vuonna 1790, muut talot puolestaan lunastettiin 1800-luvun aikana. Viimeiset lunastukset tapahtuivat vuosina 1846 ja 1859.
1900-luvun alussa Haijaisten tilalla oli asui myös kaksi mäkitupalaista ja suutari. Junnilasta lohkottiin 1910-luvulla Vuorelan sekä Sisarluodon tilat ja Rekolasta lohkottiin Päivölän ja Metsolan tilat 1920-luvulla. Itse Rekolan kantatila autioitui myöhemmin.
Kylämaisema ja luonto

Haijaisten vanha kyläasutus sijaitsee molemmin puolin Unikankareentietä, noin kilometrin etäisyydellä Mietoisten keskustasta. Myös kylän uudempi asutus sijaitsee tien tuntumassa, kylän lounaispuoli taas koostuu laajoista peltoaukeista.
Aiheesta muualla

Haijaisten kylän paikannimistöä WirmoWikissä
Mietoisten kylät
Aarlahti
Antikkala
Haijainen
Harainen
Heikkilä
Hietamäki
Hiippavuori
Hiivola
Hirmuinen
Hämäläinen
Kaivattula
Kaskinen
Katavainen
Kaukurla
Kaulakko
Kauvainen
Kivivuori
Koivisto
Kumiruona
Kuneinen
Kurina
Kuuskorpi
Laukola
Lehtinen
Leinakkala
Mannuinen
Mietoinen
Nummi
Orkovakkinen
Palokylä
Pursila
Pyhä
Pyhäranta
Rantavakkinen
Raukkaa
Rauvola
Ravea
Runoinen
Ruonkallio
Saari
Soukko
Sukoinen
Sydänperä
Tavastila
Telkinmäki
Tervoinen
Tiirola
Tuokila
Uhlu
Valaskallio
Vähäkylä
Murray Halberg

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Murray Halberg 2008. |  Murray Halberg 2008. |  Murray Halberg 2008. |  |
Maa:   Uusi-Seelanti
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | 5 000 m |  |
Murray Gordon Halberg (7. heinäkuuta 1933 Eketahuna – 30. marraskuuta 2022 Auckland) oli uusiseelantilainen kestävyys- ja keskimatkojen juoksija. Hän voitti olympiakultaa 5 000 metrin juoksussa vuonna 1960.
Nuoruudessaan Halberg harrasti rugbyä, jossa hän loukkasi vuonna 1950 vasemman kätensä vakavasti. Tästä sisuuntuneena hän aloitti juoksun, jossa voitti 1951 Uuden-Seelannin nuorten mestaruuden mailin ja kahden mailin juoksuissa. Vuonna 1954 Halberg nimitettiin Uuden-Seelannin joukkueeseen Kansainyhteisön kisoihin, joissa hän sijoittui mailin juoksussa viidenneksi. Vuonna 1956 hän osallistui Melbournen olympialaisiin, jossa sijoittui 1 500 metrin juoksussa yhdenneksitoista.
Vuonna 1958 Halbergista tuli ensimmäinen uusiseelantilainen, joka juoksi mailin alle neljään minuuttiin. Samana vuonna hän voitti Kansainyhteisön kisoissa kolmen mailin juoksun. Näiden saavutuksien ansioista hänet nimitettiin Uudessa-Seelannissa vuoden urheilijaksi. Rooman olympialaisissa 1960 Halberg keskittyi pidemmille matkoille. Hän voitti 5 000 metrin juoksun. Samana päivänä hänen maanmiehensä Peter Snell voitti 800 metrin juoksun. Myöhemmin Halberg sijoittui 10 000 metrin juoksussa viidenneksi.
Vuonna 1961 Halberg teki neljä maailmanennätystä. Hän juoksi kahden mailin ennätyksen sisä- ja ulkoradoilla, kolmen mailin ennätyksen sekä oli mukana 4 × mailin joukkueessa, joka teki uuden ME:n. Vuonna 1962 Halberg oli Uuden-Seelannin joukkueen lipunkantaja Kansainyhteisön kisoissa. Samoissa kisoissa hän voitti jälleen kolmen mailin juoksun. Halberg lopetti urheilu-uransa Tokion olympialaisissa 1964, joissa hän sijoittui 10 000 metrillä seitsemänneksi.
Vuonna 1963 Halberg perusti nimeään kantavan säätiön, joka tukee vammaisia lapsia. Samana vuonna hän otti vastuulleen Uuden-Seelannin vuoden urheilija -palkinnon hallinnan. Vuonna 1988 Halberg aateloitiin ansioistaan urheilussa.
Halikarnassoksen piiritys

Halikarnassoksen piiritys tapahtui vuonna 334 eaa. Aleksanteri Suuren joukot valtasivat Halikarnassoksen (nykyinen Bodrum). Persialaisia joukkoja johti rhodoslainen palkkasotilas Memnon.
Lyötyään persialaiset satraapit Granikosjoen taistelussa Aleksanteri Suuri valtasi Vähän-Aasian länsirannikon. Lyydian pääkaupunki Sardis antautui ilman taistelua. Miletos, joka toimi persialaisten laivastotukikohtana, kukistui lyhyen piirityksen jälkeen. Persialaiset siirsivät tämän jälkeen laivastonsa etelämmäksi Halikarnassokseen, joka oli varustettu erittäin vahvoin muurein. Persian kuningas Dareios III nimitti Memnonin ylipäälliköksi samalla kun hän alkoi itse kokoamaan suurta armeijaa, jonka avulla hän aikoi kukistaa makedonialaiset. Memnonin tehtäväksi jäi viivytellä makedonialaisia niin, etteivät he pääsisi etenemään syvemmälle Vähän-Aasian sisäosiin. Makedonialaisten oli vaarallista jatkaa sotaretkeään niin kauan kuin Halikarnassos oli persialaisten käsissä.
Lopulta Halikarnassos vallattiin verisen rynnäkön avulla. Persialaiset pääsivät kuitenkin pakenemaan kaupungista laivastonsa avulla. Alue ei kuitenkaan vielä ollut täydellisesti makedonialaisten hallussa ja Aleksanterin oli jätettävä Antigonos ja joukko palkkasotilaita vartioimaan aluetta.
Georgia Hale

| Georgia Hale |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. kesäkuuta 1905 St. Joseph, Missouri
Kuollut: 7. kesäkuuta 1985 (79 vuotta) Los Angeles, Kalifornia
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1925–1931
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Georgia Hale (24. kesäkuuta 1905 St. Joseph, Missouri – 7. kesäkuuta 1985 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen mykkäelokuvakauden näyttelijä.
Hale syntyi työläisperheessa Missourin St. Josephissa. Kuusitoistavuotiaana hän voitti Miss Chicago -tittelin ja sai oikeuden osallistua Miss America -kilpailuun. Hänet kuitenkin pudotettiin kilpailusta, mutta hänelle avautui tilaisuus päästä Hollywoodiin. Hale halusi tanssijaksi, mutta ajautui statistiksi nyrjäytettyään pahasti nilkkansa.
Halen ensimmäinen elokuva oli Roy William Neill By Divine Right, jossa hän teki vaikutuksen elokuvan käsikirjoittajaan ja apulaisohjaajaan Josef von Sternbergiin. Von Sternberg valitsi Halen ensimmäisen elokuvansa The Salvation Hunters pääosaan. Charlie Chaplin kutsui Halen koekuvauksiin nähtyään The Salvation Huntersin ja valitsi hänet lopulta korvaamaan raskaana oleva vaimonsa Lita Greyn Kultakuumeen naispääosassa.
The Salvation Hunters ja Kultakuume olivat käytännössä Halen ainoat merkittävät elokuvat. Hän teki lopulta yhteensä 13 elokuvaa. Vuonna 1928 valmistuneen The Floating Collegen jälkeen Hale ei esiintynyt muutamaan vuoteen ainoassakaan elokuvassa. Hale kuitenkin valittiin vielä yllättäen vuoden 1931 Rin Tin Tin -elokuvaan The Lightning Warrior, jossa hän korvasi vaikean Edwina Boothin. Hale kuoli 1985, ja hänen omaelämäkertansa Charlie Chaplin: Intimate Close-Ups julkaistiin 1995.
Kloori

Kloori on halogeeneihin kuuluva alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Cl (lat. chlorum, kreikaksi khloros vaaleanvihreä), järjestysluku 17 ja atomimassa IUPACin standardin mukaisesti [35,446; 35,457] amu. Puhtaana se esiintyy kaksiatomisena pistävänhajuisena kaasuna (Cl2).
Ominaisuudet > Fysikaaliset ominaisuudet

Vapaana alkuaineena esiintyessään kloori on vihertävän keltainen, yli kaksi kertaa ilmaa tiheämpi, tukahduttavan hajuinen ja hyvin myrkyllinen kaasu. Se on voimakas hapettava, valkaiseva ja desinfioiva aine. Sitä voi 10 °C:n lämpötilassa liueta 3,1 litraa yhteen litraan vettä.
Ominaisuudet > Kemialliset ominaisuudet

Kloori on suoloja muodostava halogeeni. Se yhdistyy helposti lähes kaikkien alkuaineiden kanssa. Kloori pystyy muodostamaan useita yhdisteitä anioniensa, kuten hypokloriitin (ClO-), kloraatin (ClO3-), kloridin (Cl-), kloriitin (ClO2-) ja perkloraatin (ClO4-), avulla.
Ominaisuudet > Isotoopit

Kloorista tunnetaan yli 20 isotooppia, joista kaksi on pysyviä. Pysyvät isotoopit ovat Cl-35 ja Cl-37, joiden suhteelliset osuudet luonnossa ovat 75,76 % ja 24,24 %. Luonnosta löytyy myös pieniä määriä radioaktiivista isotooppia Cl-36 suhteessa 7⋅10−13:1. Ilmakehässä Cl-36-isotooppia syntyy argon-36:sta kosmisten säteiden protonien vaikutuksesta. Maan- tai merenpinnan alla Cl-36-isotooppia syntyy neutronikaappauksella Cl-35:stä tai myonikaappauksella kalsium-40:stä. Cl-36 hajoaa rikki-36:ksi tai argon-36:ksi yhdistetyllä 308 000 vuoden puoliintumisajalla. Tämän hydrofiilisen isotoopin puoliintumisaika tekee sen sopivaksi geologiseen ajoitukseen 60 000 – 1 000 000 vuoden ikäisiin kohteisiin. Suuri määrä Cl-36-isotooppia syntyi myös vedenalaisissa ydinräjäytyksissä vuosina 1952–1958.
Historia

Kloorin löysi vuonna 1774 Carl Wilhelm Scheele, mutta hän ei pitänyt sitä alkuaineena, vaan arveli flogistonin selittävän aineen. Kloori sai nimensä 1810 Sir Humphry Davyltä, joka vakuutti sen olevan alkuaine.
Esiintyminen ja eristäminen

Suurin osa kloorista on natriumkloridina merivesissä. Maankuoren massasta 0,055 % on klooria. Yleisimmät klooria sisältävät mineraalit ovat pyromorfiitti (Pb5(PO4)3Cl), sarvihopea eli klooriargyriitti (AgCl) ja vuorisuola eli haliitti (NaCl).
Alkuainemuotoista klooria valmistetaan tavallisesti elektrolyysin avulla. Natriumkloridin vesiliuoksen läpi johdetaan sähkövirta, jolloin syntyy kloorikaasua. Ennen prosessissa on hyödynnetty elohopeakennoja, mutta nämä on korvattu turvallisemmilla materiaaleilla. Klooria voidaan valmistaa myös hapen avulla hapetus-pelkistysreaktiolla suolahaposta käyttäen kuparikatalyyttiä, mutta tämä on melko tehoton keino. Klooria voidaan valmistaa hapetus-pelkistysreaktion avulla antamalla suolahapon reagoida kupari(II)oksidin kanssa kuparikloridiksi, jonka jälkeen sen annetaan reagoida hapen kanssa.