Jussi Jurkka
Teatteriura > Suomen Kansallisteatteri > 1950- ja 1960-luvut

Kun Intimi­teatterin henki ja talous alkoivat heikentyä, Jurkka teki päätöksen siirtyä Suomen Kansallis­teatteriin. Hän oli saanut ensimmäisen tarjouksen Kansallis­teatterista 1955, eikä kaksi vuotta myöhemmin enää empinyt teatterin vaihtoa. Hän näytteli Kansallisessa uransa loppuun, noin neljännes­vuosi­sadan. Vuosina 1956 ja 1957 Jurkka vieraili myös sukunsa nimikko­teatterissa, huone­teatteri Jurkassa.
Jurkan läheisimpiä ystäviä Kansallis­teatterissa olivat edellisen suku­polven suur­näyttelijä Tauno Palo ja hänen puku­huone- ja ikä­toverinsa Pentti Siimes. Jurkka ja Siimes olivat kumpikin luonteeltaan varautuneita, mikä lienee tyypillistä taidokkaille koomikoille. Kansallis­teatterissa Jurkka näytteli tiuhaan Edvin Laineen ohjaamana, ja etenkin 1960-luvulla hän oli ennen kaikkea Laineen näyttelijä. Kaikkiaan Jurkka näytteli noin 20:ssä Laineen ohjaamassa tuotannossa. Toinen Jurkan kanssa paljon työskennellyt ohjaaja oli Jack Witikka: Jurkka näytteli noin kymmenessä hänen ohjaamassaan tuotannossa. Myös Arvi Kivimaa ohjasi Jurkkaa useasti.
Jurkan debyytti Kansallis­teatterissa oli Algernon Moncrieffin rooli Oscar Wilden salonki­komediassa Sulhaseni Ernest marras­kuussa 1957. Suulaan Algernonin rooli sopi mainiosti Jurkan näyttelijän­laatuun, mutta hänen puhe­tyylissään alettiin nähdä toistumista. Nuoremmat mies­näyttelijät olivat ottaneet Jurkan esi­kuvakseen ja tämän puhe­tyyli alkoi tarttua heihin. Vaikeasta alusta huolimatta Ernestistä tuli menestys, ja sitä esitettiin vielä 1960-luvun puolellakin.
Jurkalle ominaista vihaista nuorta miestä edusti muun muassa Jimmy Porterin rooli Witikan ohjaamassa teoksessa Nuori viha. Alison Porteria näytteli Tea Ista ja Alisonin ystävätärtä puolestaan Pia Hattara. Nuori viha sai ensi-iltansa tammi­kuussa 1958 ja sitä esitettiin Pienellä näyttämöllä 38 kertaa. Jurkka ja Ista muodostivat yleisön näkö­kulmasta sopivan näyttelijä­parin, vaikka he alkuun näyttelivät toisiaan vastaan ainoastaan Nuoressa vihassa.
Mika Waltarin komedia Miljoona­vaillinki oli 1950-luvun lopun menestys­näytelmä kautta Suomen. Kansallis­teatterin Suurelle näyttämölle sen ohjasi Edvin Laine; esitys­kertoja sille kertyi yli 80. Jurkka näytteli johtajan roolin. Hän teki saman roolin myös Miljoona­vaillingin elo­kuva­versiossa vuonna 1961. Myös Holger Salin ja Pentti Siimes esiintyivät samoissa rooleissa kuin näytelmässä. Koomisista rooleista Jurkan oma suosikki oli virka­mies Valentin de Barroyer ranskalaisessa epookki­komediassa Ihana seikkailu. Syys­kuussa 1960 ensi-iltansa saanutta näytelmää esitettiin yli 70 kertaa. Toivo Särkkä ohjasi näytelmään perustuvan saman­nimisen väri­elo­kuvan kesällä 1962. Elo­kuvassa oli mukana samoja näyttelijöitä kuin Kansallis­teatterissa, esimerkiksi Ruth Snellman, Rose-Marie Precht ja Esa Saario, mutta ei Jussi Jurkkaa.
Iän karttuessa Jurkan roolit alkoivat vaihtua nuorista vihaisista miehistä henkilöihin, jotka olivat jollakin tavoin vaikeita, jopa kieroutuneita. Hänen taiteellisiin voittoihinsa lukeutuu muun muassa Frantz von Gerlachin rooli Wilho Ilmarin ohjaamassa näytelmässä Altonan vangit. Suoritusta luonnehdittiin ”järkyttäväksi” ja se sai poikkeuksellisen paljon palsta­tilaa. Aikalaiset muistelivat Frantzia Jurkan ikimuistoisimpana roolina Kansallisteatterissa. Jurkan harvoihin Shakespeare-tehtäviin kuului Antonius Edvin Laineen ohjaamassa tragediassa Julius Caesar. Antoniuksen suurta puhe­kohtausta on pidetty yhtenä kautta aikain parhaista Shakespeare-tulkinnoista. Julius Caesar esitettiin 29 kertaa vuosina 1959–1960. Nimiroolin näytteli Jalmari Rinne.
Jurkan taiteellisten voittojen sarjaa jatkoi Robespierren rooli Georg Büchnerin vallan­kumous­näytelmässä Dantonin kuolema. Ralf Långbackan ohjaama tuotanto oli Tauno Palon 35-vuotistaiteilijajuhlanäytelmä. Palo itse näytteli ääri­vasemmistolaisen Georges Dantonin roolin. Jurkka oli tehnyt perusteellista pohja­työtä myös tätä näytelmää varten. Syksyn 1964 tapaus oli Rolf Hochhuthin näytelmä Sijainen. Toisen maailman­sodan aikaisia juutalais­vainoja käsittelevä teos oli puhuttanut ympäri Eurooppaa. Kansallis­teatterille näytelmän sovittivat Edvin Laine ja Arvi Kivimaa. Heidän tulkintaansa arvosteltiin liian sentimentaaliseksi. Jurkka näytteli ihmis­kokeita tekevää yli­lääkäriä ja sai kautta kriitikko­kunnan erin­omaiset arvostelut intensiivisestä luonne­tutkielmastaan, joka pysyi tyyli­lajissaan ja onnistui välttämään turhan tunteilla mässäilyn.
Quentinin rooli Arthur Millerin näytelmässä Jälkeen syntiin­lankeemuksen oli Jurkalle psyykkisesti raskas. Jurkan rooli­hahmo on näyttämöllä lähes­tulkoon läpi koko esityksen, ja näyttelijöitä on runsaan­puoleisesti. Näytelmään kuuluvat muun muassa Quentinin vanhemmat, joita Kansallis­teatterin tuotannossa tulkitsivat Rauha Rentola ja Helge Herala, sekä vaimot, joita tulkitsivat Tea Ista, Kyllikki Forssell ja Asta Backman. Kriitikko Sole Uexküll kehui Jurkan tulkinnan älyllisyyttä ja kirkkautta. ”Merkittävintä Jussi Jurkan Quentinissa on kai se, että hänen etsintänsä ja itsensä kuuntelu on niin polttavan rehellistä…”, Uexküll analysoi.
Marras­kuussa 1966 sai ensi-iltansa puolalainen farssi Tango, jossa Jurkka teki Arturin roolin. Näytelmää esitettiin ensin Pienellä näyttämöllä, mutta hyvän menestyksensä johdosta se siirrettiin lopulta Suurelle näyttämölle. Esitys­kertoja kertyi yli 150 ja katsojia noin 13 000. Waltarin veijari­näytelmä Omena putoaa esitettiin Kansallis­teatterissa nimellä Nyt putoaa omena syksyllä 1968. Jurkka näytteli keskeisen Ventti-Villen roolin. Näytelmästä tuli menestys, jota esitettiin yli 60 kertaa. Unkarilaisessa komediassa Tótin perhe Jurkka näytteli tarkalla otteellaan majurin roolin. Näytelmä sai ensi-iltansa tammi­kuussa 1969 ja muodostui varsin suosituksi.
Jurkka oli 1960-luvun kuluessa mukana viidellä teatteri­kiertueella, joista neljällä Laineen ohjaamana. Kiertueiden näytelmiin kuului muun muassa Mika Waltarin komedia Myöhästynyt hääyö.
Jurkan taiteellinen menestys näkyi myös tili­kukkarossa. Hän oli vuonna 1962 Suomen toiseksi eniten ansaitseva näyttelijä: hänen vuosi­tulonsa oli noin 35 900 nyky­markkaa. Vuoden 2019 rahan­arvon mukaan summa vastaa noin 80 000 euroa.