stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puhdistus (elokuva)
Arvioita

Puhdistus sai suomalaiskriitikoilta enimmäkseen myönteisiä arvioita, mutta kriittisiä äänenpainojakin oli. Turun Sanomien Tapani Maskulan mielestä elokuva on raskassoutuinen, vaikka levottomalla kameratyöskentelyllä ja nopeilla leikkauksilla siihen on yritetty saada keinotekoista vauhtia. Se on hänestä laajalle yleisölle suunnattu väkivaltadraama, jossa pohjana olevan romaanin kovin monet tasot ja yksityiskohdat on uhrattu yksioikoiselle kommunisminvastaisuudelle. Hänestä kahden naishahmon roolit näytellään hyvin, mutta miehistä piirretään vain karkeat karikatyyrit.
Kohta 18

| Kohta 18 |
| --- | --- |
 Kohta 18 DVD -kansi
Ohjaaja:  Maarit Lalli
Käsikirjoittaja:  Maarit Lalli Henrik Mäki-Tanila
Tuottaja:  Maarit Lalli
Säveltäjä:  Kepa Lehtinen
Kuvaaja:  Jan Nyman
Leikkaaja:  Joon Tervakari Maarit Lalli
Tuotantosuunnittelija:  Anne Karttunen
Pääosat:  Karim Al-Rifai Arttu Lähteenmäki Henrik Mäki-Tanila Anton Thompson Coon Ben Thompson Coon
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Huh huh -Filmi Oy
Levittäjä:  Nordisk Film
Ensi-ilta:   9. maaliskuuta 2012
Kesto:  110 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  315 000 € (SES 150 000 €)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elokuvan näyttelijöitä sekä etualalla ohjaaja Maarit Lalli 2013 Jussi-gaalassa.
Kohta 18 on Maarit Lallin tuottama ja ohjaama suomalainen elokuva, joka sai ensi-iltansa 9. maaliskuuta 2012. Tämä Lallin ensimmäinen pitkä elokuva toi hänelle kolme Jussi-palkintoa. Käsikirjoituksen ovat laatineet Lalli ja hänen poikansa Henrik Mäki-Tanila, joka myös näyttelee yhtä pääosaa. Tuotantoyhtiönä toimii Huh huh -Filmi Oy.
Elokuva koostuu viidestä erillisestä episodista. Siitä laajennettiin neliosainen tv-sarja, jonka Yle esitti 26. helmikuuta 2014 alkaen. Sarja sisältää elokuvasta pois leikattuja kohtauksia sekä kesällä 2013 kuvattuja lisäkohtauksia.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Karim Al-Rifai  | … |  André   |
|  Arttu Lähteenmäki  | … |  Akseli   |
|  Henrik Mäki-Tanila  | … |  Karri    |
|  Anton Thompson Coon  | … |  Pete   |
|  Ben Thompson Coon  | … |  Joni   |
|  Elina Knihtilä  | … |  Karrin äiti   |
|  Ilari Johansson  | … |  Akselin isä   |
|  Niina Nurminen  | … |  Jonin äiti   |
|  Mats Långbacka  | … |  Jonin isäpuoli    |
|  Mari Perankoski  | … |  Andrén äiti   |
|  Hannu-Pekka Björkman  | … |  Peten isä   |
|  Tarja Heinula  | … |  Peten äiti   |
Vastaanotto

Elokuva voitti parhaan elokuvan, parhaan ohjauksen ja parhaan käsikirjoituksen 2013 Jussi-palkinnot.
Elokuva sai kriitikoilta valtaosin kiittäviä arvioita. Suomen Kuvalehden Kalle Kinnusen mielestä Kohta 18 on tyhjäkäyntisine kohtauksineenkin erilainen nuorisoelokuva: ”Se ei ole ylhäältä tehty, eikä siinä ole tuttua yksinkertaista kasvutarinaa. Sen episodeissa käsitellään aivan jokapäiväisiä tilanteita ja tuntemuksia, hurjimmillaankin sellaista, minkälaista kaikki tietävät jonkun tuttunsa kokeneen myöhäisessä teini-iässä.” Film-O-Holic.com-sivuston Juha Rosenqvist antoi elokuvalle täydet neljä tähteä ja piti sitä puhuttelevana läpileikkauksena tämän päivän nuorten miesten elämästä: ”Nuorten miesten yhdessäolon kuvauksessa on tarvittavaa katu-uskottavuutta ja dialogi on hämmentävän aidonoloista.” Episodin Jouni Vikmanista nuorten näyttelijöiden rohkea heittäytyminen saa antamaan anteeksi elokuvan ajoittaisen kankeuden ja itseään toistavan kurjuudessa rypemisen. Hänestä elokuva on hämmästyttävän taidokas esikoisohjaukseksi. Sen sijaan  elokuvaharrastajien Filmgoer-sivustolla Tuija Pyhäranta moitti elokuvan eksyvän lupaavan alkukohtauksen jälkeen kauas pitkäveteisiin, poukkoileviin ja arkisiin kohtauksiin, joiden nuoruuden ja vapauden kuvasto on kovin kliseistä.
Francis Lawrence

| Francis Lawrence |
| --- | --- |
 Francis Lawrence San Diegon Comic-Conissa 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. maaliskuuta 1971 (ikä 53) Wien, Itävalta
Ammatti:  elokuvaohjaaja musiikkivideo-ohjaaja
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Nälkäpeli-elokuvasarja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Francis Lawrence (s. 26. maaliskuuta 1971) on yhdysvaltalainen elokuva-, televisio- ja musiikkivideo-ohjaaja. Hän on ohjannut muun muassa Nälkäpeli-elokuvasarjan neljä viimeistä osaa.
Lawrence on ohjannut musiikkivideoita muun muassa Beyoncélle, Green Daylle, Britney Spearsille, The Black Eyed Peassille, Jay-Z:lle, Avril Lavignelle, Aerosmithille, Janet Jacksonille, Jennifer Lopezille, Lady Gagalle, Lisa Marie Presleylle, Destiny’s Childille, Gwen Stefanille, Pinkille, Shakiralle ja Missy Elliottille.
Elokuvaohjaajana

Constantine (2005)
I Am Legend (2007)
Vettä elefanteille (2011)
Nälkäpeli – Vihan liekit (2013)
Nälkäpeli – Matkijanärhi, osa 1 (2014)
Nälkäpeli – Matkijanärhi, osa 2 (2015)
Red Sparrow (2018)
Slumberland (2022)
Nälkäpeli: Balladi laululinnuista ja käärmeistä (2023)
Aiheesta muualla

Francis Lawrence Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Francis Lawrence Elonetissä.
Haiger

| Haiger |
| --- | --- |

 vaakuna
 Haiger
 Koordinaatit: 50°45′N, 8°12′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Hessen
Piirikunta:  Lahn-Dill-Kreis
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  106,7 km²
Korkeus:  273 m
Väkiluku (2019):  19 466
 – Väestötiheys:  182 as./km²
Postinumero:  35708
Suuntanumero(t):  02771, 02773, 02774
 
 www.haiger.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Haigerin sijainti Lahn-Dill-Kreisin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Hessenin osavaltiossa.
Haiger on kaupunki Lahn-Dill-Kreisin piirikunnassa Hessenin osavaltiossa keskisessä Saksassa. Se sijaitsee noin 80 kilometriä Frankfurt am Mainista luoteeseen.
Maantiede

Haiger sijaitsee Hessenin länsiosassa 55-kilometrisen Dill-joen laaksossa Nordrhein-Westfalenin etelärajan tuntumassa. Dilljoki laskee Lahnin ja Reinin kautta Pohjanmereen. Lahn-Dill-piirin pääkaupunki Wetzlar sijaitsee Haigerin kaakkoispuolella. Lounaassa on Westerwaldin ylänkömaa. Haigerin naapurikaupunkeja ovat Dillenburg ja Herborn. Noin 20 kilometriä Haigerista luoteeseen sijaitsee Siegen.
Historia

Haiger on mainittu ensi kerran Lorschin koodeksissa vuonna 778. Alkuperäinen keskusta sijaitsi nykyisellä kirkonmäellä. Samaisella mäellä oli 800-luvulla Taufkirche eli kastekappeli ja kuninkaallisen vallan keskus nimeltään Heigera. Haigerin kaupunginkirkon historia alkaa 1000-luvulta, ja se on nykyisen vanhankaupungin arkkitehtoninen keskipiste. Haigerin maallinen hallinto vaihtui suvulta toiselle. Vuodesta 1230 alkoi peräti satavuotinen kinastelu ja vihanpito, Dernbacher Fehde, Nassaun aatelissuvun, paikallisten aatelisten ja Hessenin maakreivien välillä. Kiistassa oli kyse lähinnä alueiden hallintaoikeuksista. Nassaun suku pääsi voitolle. Haiger kehittyi kaupunkimaiseen suuntaan Nassaun johdolla, ja sen sijainti Kölnistä Leipzigiin kulkevan kauppareitin Brabanter Straßen vaikutusalueella avitti kehitystä.
1600-luvulla Haigeria koettelivat sodat ja kulkutaudit. Lähes kaikki kaupunginmuurin sisäpuolella sijainneet talot tuhoutuivat toukokuun 1723 suurpalossa. Kaupunginmuurin purkaminen 1820-luvulla mahdollisti Haigerin laajentumisen ja kehittymisen. Paikkakunta sai rautatieaseman vuonna 1862 ja teollistuminen vauhdittui. Toisen maailmansodan aikana Haiger oli teollistuneena paikkakuntana toistuvien pommitusten kohde. 1970-luvulla Haigeriin liitettiin suuri määrä ympäröiviä maalaiskuntia.
Haigerin nimen taustalla lienevät alueella virtaavien jokien haikarakannat. On myös esitetty, että nimi palautuisi närhiin, saksaksi Eichelhäher. Haigerin vaakunassa oleva lintu ei näet ole lainkaan haikaran näköinen. Närhiteoriaa ei kuitenkaan pidetä uskottavana.
Talous ja liikenne

Haigerissa pitää pääkonttoriaan muun muassa Klingspor, joka valmistaa hiomalaitteita ja Friedhelm Loh'n perustama Friedhelm Loh Group. IT-alaa edustaa muun muassa 1986 perustettu DigiTask GmbH. Haigerin rautatieasema sijaitsee 73-kilometrisellä Dillstrecke-rataosuudella. Se on myös 36-kilometrisen Betzdorf–Haiger-radan päätepiste. Tärkein moottoritieyhteys on läntisen Saksan halki kulkeva 257-kilometrinen BAB 45. Haiger/Burbachin liittymän yhteydessä sijaitsee Kalteichen teollisuusalue.
Lähteet ja viitteet

↑  Statistik Hessen : Tabellen Bevölkerung : Die Bevölkerung in den hessischen Gemeinden  am 31.06.2019 Statistik.hessen.de. Hessisches Statistisches Landesamt. Arkistoitu 2.4.2019. Viitattu 16.10.2019.
↑  Entfernung von Frankfurt am Main, Hessen, Deutschland nach Haiger, Hessen, Deutschland Entfernungsrechnerkm.com. Viitattu 16.10.2019.
↑  Nykyisin Klingspor toimii kaikkialla maailmassa Klingspor.fi. KLINGSPOR Suomi. Viitattu 21.10.2019.
↑  Start Friedhelm-loh-group.com. Friedhelm Loh Stiftung & Co. KG. Viitattu 21.10.2019.
↑  Digi Task GmbH - Gesellschaft für besondere Telekommunikationssysteme De.kompass.com. KOMPASS S.A. Viitattu 21.10.2019.
Aiheesta muualla

Haiger, Hessen, Saksa — Sunrise, Sunset and Daylength
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Haiger
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Käännös suomeksi
Ansa Ikonen

| Ansa Ikonen |
| --- | --- |
 Ansa Ikonen vuonna 1957
Henkilötiedot
Koko nimi:  Aili Ansa Inkeri Ikonen
Syntynyt: 19. joulukuuta 1913 Pietari, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 23. toukokuuta 1989 (75 vuotta) Helsinki
Ammatti:  laulaja, näyttelijä
Puoliso:  Jalmari Rinne  (vih. 1939; k. 1985)
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Ansa Ikonen-Rinne
Aktiivisena:  1933–1982
Merkittävät roolit:   Lady Teazle  Juorukoulu  Julia  Romeo ja Julia  Helena  Kulkurin valssi  tohtori Varala  Tyttö kuunsillalta  Kirsti  Vaimoke 
Palkinnot
  Parhaan naispääosan Jussi  1944 Vaivaisukon morsian  1964 Pro Finlandia -mitali  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Aili Ansa Inkeri Ikonen (vuodesta 1939 Ikonen-Rinne; 19. joulukuuta 1913 Pietari  – 23. toukokuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen elokuva- ja teatterinäyttelijä sekä yksi suomalaisen elokuvan kulta-ajan valovoimaisimpia tähtiä. Ikosen päätyö oli teatterissa, mutta hänet tunnetaan ennen kaikkea elokuvarooleistaan. Hänellä oli pääosa tai merkittävä sivuosa 40 elokuvassa vuosina 1935–1961. Suomen Kansallisteatteriin hän oli kiinnitetty 1935–1978.
Elokuvissa Ikonen näytteli niin komedioissa, draamoissa kuin musikaaleissakin. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat komediat Vaimoke ja Rakas lurjus, eskapistinen elokuvaromanssi Kulkurin valssi, epookkidraama Runon kuningas ja muuttolintu, musiikkihupailu SF-paraati ja psykologinen draama Tyttö kuunsillalta. Lähes kaikki Ikosen elokuvaroolit olivat hänen tähtikuvansa mukaisesti hyveellisiä hahmoja.
Tähtiparista Ansa Ikonen ja Tauno Palo tuli käsite. He tekivät kaksitoista yhteistä elokuvaa ja runsaasti yhteistyötä myös teatterissa ja näytelmäkiertueilla. Niin ikään Eino Kaipainen oli useasti Ikosen vastanäyttelijänä.
Ikosen teatteriura alkoi tyttörooleista 1930-luvulla. Seuraavina vuosikymmeninä hän sai näytelläkseen useiden menestysnäytelmien naispääosia, kunnes 1960-luvulla hänen roolitehtävänsä alkoivat vähetä ja pienentyä. Näyttelijänlaadultaan Ikonen oli ennen kaikkea komedioiden pirteä kaunotar ja klassikkonäytelmien tyylikäs sankaritar. Hänellä oli muun muassa seitsemäntoista Shakespeare-tehtävää ja kuusi Molière-roolia. Lisäksi hän näytteli lukuisissa Serpin, Mika Waltarin ja muiden suomalaiskirjailijoiden huvinäytelmissä. Erityisen menestyksekäs oli Lady Teazlen rooli Richard Brinsley Sheridanin komediassa Juorukoulu.
Ikonen sai vuonna 1944 ensimmäisen naispääosan Jussi-palkinnon elokuvasta Vaivaisukon morsian. Vuonna 1964 hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla. Ikoselta julkaistiin omaelämäkerta Tähtiaika vuonna 1980.
Ansa Ikonen oli aviossa kollegansa Jalmari Rinteen kanssa vuodesta 1939 tämän kuolinvuoteen 1985. Heillä on kaksi tytärtä, Katriina (s. 1939) ja Marjatta Rinne (s. 1945).
Lapsuus ja nuoruus

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Me olimme pakolaisia, ja pakolainen ei kuulu minnekään. Se leimasi minun lapsuuteni. Pietari oli ollut kotipaikkamme kolmen sukupolven ajan, sinne emme voineet jäädä. Suomi, joka otti meidät vastaan, koska me olimme Suomen kansalaisia, vierasti meitä ’ryssiä’. Me jotka sen muutoksen aikana olimme vasta lapsia, kasvoimme Suomessa suomalaisiksi. Silti lapsuuden muistot, elämän alkulangat ovat siellä, Pietarissa. | ” |
– Ansa Ikonen lapsuusvuosistaan
Ansa Ikosen vanhemmat olivat Aleksanteri Ikonen (1892–1925) ja Adele Katriina Honkanen (1892–1945). Aleksanteri Ikonen oli rautatieläinen, ja hänen sukunsa oli kolme sukupolvea pietarinsuomalaisia. Honkasen suku oli lähtöisin Parikkalasta. Pariskunta oli avioitunut Pietarissa heinäkuussa 1913. Ansa – jota lapsena ja nuorena kutsuttiin nimellä Aili – oli vanhempiensa ainoa aikuisikään elänyt lapsi. Hänen sisarensa Hilkka Terttu Tellervo (s. 1914) ja Aino Katriina (s. 1921) kuolivat vauvaikäisinä keuhkokuumeeseen. Perhe asui Pietarissa rautatieläisten talossa lähellä Suomen asemaa. Samassa paikassa asui myös useita Ikosten sukulaisia. Aleksanteri Ikonen harrasti näyttelemistä ja oli kauniin lauluäänensä ansiosta laulunäytelmien sankari. Adele Honkanen puolestaan harrasti tanhuja. He olivat tutustuneet toisiinsa harrastustensa kautta. Ansa peri isänsä lauluäänen, ja isä oli päättänyt, että tyttärestä koulutetaan laulaja. Ikosen lapsuudenperheen ja lähipiirin kieli oli suomi. Ympäristön vaikutuksesta tuleva näyttelijätär oppi myös venäjän erinomaisesti.
Ansa Ikosella oli köyhä ja kurja lapsuus, johon sisältyivät Pietarin nälänhätä ja vallankumouksen levottomuudet. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Ikosen perhe muutti Suomeen. He olivat Suomen kansalaisia, mutta silti heitä pidettiin Suomessa ”ryssinä”. Aluksi perhe asui Riihimäellä Adele Ikosen isän luona. Sieltä he muuttivat Tikkurilan kautta Helsingin Käpylään Joukolantie 14:ään. Aleksanteri Ikonen kuoli keuhkotautiin tammikuussa 1925, ja Adele Ikonen joutui taloudelliseen ahdinkoon. Hän päätyi työskentelemään maalariksi konepajalle Pasilaan, sillä siitä maksettiin paremmin kuin postityöstä, jota hän oli tehnyt Pietarissa. Vaihtelua aineellisesti köyhään elämään sai elokuvista, joita Adele Ikonen kävi katsomassa Ansa-tyttärensä kanssa.
Lapsena Ansa Ikonen harrasti innokkaasti näyttelemistä, mutta elokuvat kiehtoivat häntä vielä enemmän. Hän oli aloittanut kansakoulun (alakoulun) Riihimäellä ja suoritti sen loppuun Käpylässä. Sen jälkeen hän siirtyi Tyttönormaalilyseoon. Haaveissa siinsi lääkärin ammatti, mutta rahapulan vuoksi Ikonen joutui lopettamaan keskikoulun. Sen sijaan hän opiskeli laulunopettajaksi Konservatoriossa, josta hän valmistui keväällä 1933. Opettajana hän ei kuitenkaan ehtinyt toimia, sillä hän pyrki määrätietoisesti elokuva-alalle.
Oppimishaluinen Ansa otti myös laulutunteja, kuten hänen isänsä oli toivonut. Hän aloitti opinnot 14-vuotiaana Adele Ikosen vanhan koulutoverin Elbe Nissisen opetuksessa. Juuri Nissinen neuvoi Ikosta pyrkimään Konservatorioon. Nissisen yksityiskoulussa Ikonen opiskeli myös näyttämöilmaisua, puhetekniikkaa ja liikuntaa.
Ura teatterissa ja elokuvissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Teatteri ja elokuva ovat vain näennäisesti sukua toisilleen. Teatterin tekniikkaa ei voi käyttää elokuvassa eikä elokuvan näyttelemistekniikkaa voi käyttää näyttämöllä, senhän minä opin hyvin karvaasti. | ” |
– Ansa Ikonen
Ura teatterissa ja elokuvissa > 1930-luku teatterissa

Elbe Nissinen hankki Ansa Ikoselle avustajan paikan Kansan Näyttämön kuoroon. Samaan aikaan, vuonna 1933, kyseinen teatteri yhdistyi Koiton Näyttämön kanssa Helsingin Kansanteatteriksi. Ikonen sai esitettäväkseen naispääosan Kansanteatterin operetissa Havaijin kukka, sillä varsinainen pääosan esittäjä oli sairastunut. Näyttelijä Hilja Jorma, joka antoi Ikoselle yksityisopetusta, mainitsi Ikosen Suomen Kansallisteatterin pääjohtaja Eino Kalimalle. Ikonen aloitti näyttelijäharjoittelijana Kansallisessa hieman ennen elokuvadebyyttiään.
Vuonna 1935 alkoi Ikosen 44 vuotta kestänyt ura Suomen Kansallisteatterissa. Teatteriuransa alussa Aili Ikosesta tuli Ansa Ikonen. Hän esittäytyi Koiton näyttelijä-järjestäjä Aatu Talanteelle, joka kiusoitteli Ikosta, eikä ollut kuulevinaan tämän nimeä oikein. Suivaantunut Ikonen pamautti Talanteelle toisen nimensä, ja näin Aili merkittiin avustajaluetteloon nimellä Ansa Ikonen.
Valentin Vaala oli koulinut Ikosesta elokuvanäyttelijän: kaikki teatraalisuus piti karsia ja oppia käyttämään ”pientä ilmaisua”. Ikonen sovelsi samaa tekniikkaa myös teatterityössään, ja se ei käynyt laatuun. Teatterilavalla ei voinut näytellä pätkissä, kuten elokuvassa, vaan piti olla koko ajan läsnä. Paljolti kollegansa Aku Korhosen avulla Ikonen sisäisti teatterinäyttelemisen vaatiman jatkuvuuden, jota ei voinut katkaista. Teatterivaikuttaja Mia Backmanin avittamana Ikonen pääsi vihdoin teatteriuransa kipupisteiden yli.
1930-luvun jälkipuoliskolla Ikonen kuului Kansallisteatterin nuoreen sukupolveen, kuten muun muassa Tauno Palo, Unto Salminen, Kyllikki Väre ja Rauli Tuomi. Ikosen varhaisia roolitehtäviä oli neidon osa Aleksis Kiven draamassa Yö ja päivä. Se sai ensi-iltansa 12. lokakuuta 1934 eli Kiven satavuotisjuhlan yhteydessä. Hänen ensimmäinen merkittävä tehtävänsä ja taiteellinen voittonsa Suomen ”päänäyttämöllä” oli Kate Sangerin rooli Kennedy Margaretin kirjoittamassa ja Kaliman ohjaamassa perhenäytelmässä Tessa. Näytelmän ensi-ilta oli lokakuussa 1935. Kaudella 1936–1937 Ikonen näytteli Sonjaa Fjodor Dostojevskin romaaniin perustuvassa näytelmässä Rikos ja rangaistus. Raskolnikovia tulkitsi Unto Salminen.
Arvi Pohjanpään palkintonäytelmässä Jumalan käskynhaltija syyskaudella 1937 Ikonen näytteli Eino Kaipaisen tulkitseman Aarnen mielitiettyä Helenaa; kriitikot pitivät Helenan roolia psykologian näkökulmasta heikosti perusteltuna. Sen sijaan näytelmän elokuvaversiossa vuonna 1939 Ikosen suoritus arvioitiin voitokkaaksi. Simo Penttilän huvinäytelmässä Vaarallinen ikä keväällä 1938 Ikonen näytteli ansiokkaasti insinööripariskunnan tytärtä. Ikosen muita 1930-luvun lopun näytöskappaleita olivat muun muassa Ihmeellinen Joosef ja Nauru rakkaudelle, jossa hän tulkitsi roolinsa ”hyvin täyteläisesti”.
Vaikka Ikosen teatterityöt olivat alkuun lähinnä sivuosia palvelijattarina, tyttärinä ja koulutyttöinä, hän kuului Kaisu Leppäsen ja Henny Waljuksen ohella niihin Kansallisteatterin nuoriin naisnäyttelijöihin, jotka 1930-luvulla pääsivät parhaiten esiin.
Ura teatterissa ja elokuvissa > 1940-luku elokuvissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Kulkurin valssin kuvasi Felix Forsman, jonka kanssa en ollut aikaisemmin filmannut. Ja kyllä minä ällistyin, kun näin katselussa itseni. Minä olin aivan kuin vieras ihminen. Kymmeniä vuosia minua raivostutti se niin, että en voinut suuttumatta katsoa koko elokuvaa. | ” |
– Ansa Ikonen muistelee Kulkurin valssia
Vuonna 1940 Ikonen nähtiin valkokankaalla neljän elokuvan pääosassa, joista kahdessa hän näytteli Tauno Palon kanssa. Serenaadi sotatorvella sai ensi-iltansa uudenvuodenpäivänä 1940. Elokuvan keskushenkilö oli edellissyksynä edesmennyt Kaarlo Angerkoski. Ansa & Tauno -elokuvien sarjassa SF-paraati on huomattavasti merkittävämpi kuin Serenaadi sotatorvella. Sen ensi-ilta oli talvisodan takia siirretty toukokuuhun 1940.
Lokakuussa 1940 ensi-iltaan tuli epookkidraama Runon kuningas ja muuttolintu, joka oli kuvattu ennen SF-paraatia. Siinä Ikosen rooli oli Emilie Björkstén, runoilija Johan Ludvig Runebergin nuori ihastus. Runebergiä näytteli Eino Kaipainen. Särkkä oli aloittanut teoksen suunnittelun jo 1937. Elokuva aiheutti kiivasta keskustelua lehdistössä, sillä ei pidetty sopivana ruotia Suomen kansallisrunoilijan yksityiselämää julkisesti. Talvisodan jälkeisissä tunnelmissa Runon kuningas ja muuttolintu sai kuitenkin positiivisen vastaanoton, eikä sen katsottu loukkaavan Runebergiä. Emilien rooli oli Ikoselle todellinen toiveiden täyttymys: hän arvosti roolihahmonsa ominaisuuksia, älykkyyttä ja itsenäisyyttä. Lisäksi rooliin kuului runsaasti pukuloistoa. Ikoselle teos oli eräs hänen uransa kohokohdista. Joulun alla 1940 sai ensi-iltansa Oi, kallis Suomenmaa, jossa Ikonen näytteli niin ikään Kaipaista vastaan. Välirauhan aikana kuvattu elokuva on aikansa hengen mukaisesti tyylipuhdasta isänmaallista paatosta.
Kevättalvella 1941 kuvattiin Hannu Lemisen esikoisohjaus Täysosuma. Tyypilliseen ”vanhan” suomalaisen elokuvan tapaan sen juoni rakentuu väärien henkilöllisyyksien varaan. Siinä Ikonen näytteli Aku Korhosta vastaan. Jatkosodan puhkeaminen siirsi elokuvan valmistumista ja ensi-iltaa marraskuuhun 1941.
Ura teatterissa ja elokuvissa > 1940-luku elokuvissa > Kulkurin valssi -elokuva

Kulkurin valssia alettiin kuvata loppukesästä 1940. Sen taustalla on ruotsalainen kansanlaulu Vandrarvalsen. Kuvaukset saatiin valmiiksi vuoden loppuun mennessä. Myös Kulkurin valssin juoni perustuu väärinkäsityksiin ja vääriin henkilöllisyyksiin. Tauno Palo näytteli kulkuri-Arnoldin osan ja Ansa Ikonen hänen ihastustaan, kartanonneito Helenaa. Elokuva on pitkälti Palon show’ta; Ikonen tulee tarinaan mukaan puolen välin paikkeilla. Kulkurin valssissa näytteli sivuroolia myös Regina Linnanheimo, joskaan ei samoissa kohtauksissa Ikosen kanssa. Elokuvan ensi-ilta oli tammikuussa 1941. Aikalaiskriitikot ottivat teoksen vastaan varovaisen myönteisesti. Yleisömenestys oli ennenkokematon, ja elokuvasta muodostui ajan myötä suomalaisen elokuvataiteen klassikko. Sen katsojaluku kohosi puoleentoista miljoonaan ja oli katsotuin suomalainen kunnes Edvin Laineen Tuntematon sotilas vuonna 1955 keräsi vielä suuremman yleisön.
Ikonen muisteli Elokuva-Aitta-lehdessä vuonna 1948: ”Kulkurin valssi oli kaikkein mahdottomin filmaus, mihin koskaan olen osallistunut.” Joenrantakohtausta kuvattaessa oli ongelmia sateisen sään kanssa, ja Ikosen roolihahmolle kuulunut ja kohtauksessa tarvittu päivänvarjo oli unohtunut studioon.
Ura teatterissa ja elokuvissa > Sotavuodet teatterissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Kun maa oli ’kiinni’, kaikki yhteydet ulkomaille tavalliselta ihmiseltä poikki ja koko kansalla yhteinen suuri tehtävä, säilyä hengissä, jotkin asiat kasvoivat suuriksi ja sillä tavalla tärkeiksi, että se tuntuu nyt aivan mahdottomalta. | ” |
– Ansa Ikonen sota-ajasta
Neuvostoliitto hyökkäsi Suomeen 30. marraskuuta 1939, jolloin talvisota alkoi. Ikonen oli sotaa paossa Forssassa, jossa hänen lankonsa Joel Rinteen puolisolla oli sukua. Hän synnytti esikoistyttärensä Katriinan Porissa itsenäisyyspäivänä 1939. Myös Forssassa oli alinomaa ilmahälytyksiä, joten Ikonen siirtyi vauvansa kanssa Tukholmaan. Talvisodan jälkeen hän palasi Katriina mukanaan Helsinkiin.
Suomen Kansallisteatteri suljettiin talvisodan ajaksi, kuten muutkin Suomen teatterit. Viisitoistakuukautisen välirauhan jälkeen, kesäkuussa 1941, Neuvostoliitto aloitti Suomea vastaan jatkosodan. Tällä kertaa teattereiden ovia ei pantu säppiin, vaikka miehiä otettiin entistä tarkemmin armeijaan. Jatkosodan vuosina Ikonen kuului lukuisten kollegoidensa tavoin viihdytysjoukkoihin. Hän oli mukana viihdytyskiertueilla rintamalla ja sotasairaaloissa, usein Tauno Palon kanssa.
Kansallisteatterissa Ikonen näytteli välirauhan aikana muun muassa William Shakespearen komediassa Paljon melua tyhjästä: hän vuorotteli Henny Waljuksen kanssa Beatricen roolissa ja rakensi sen perusluonteensa pohjalle, kuten Waljuskin. Ikosen Beatrice muotoutui naisellisen pehmeäksi.
Jatkosodan aikana Ikonen näytteli Kansallisteatterissa muun muassa Klaus Suomelan teoksessa Hopeakihlajaiset, Heinrich von Kleistin Molière-mukaelmassa Amphitryon ja Carlo Goldonin suositussa komediassa Majatalon emäntä. Vuonna 1943 Ikonen näytteli neiti Hardcastlen osan Oliver Goldsmithin komediassa Erehdysten yö ja onnistui tuomaan ”täyteen loistoonsa vilkkaan, henkevän ja aitonaisellisen esitystaitonsa”. Henrik Ibsenin näytelmässä Rakentaja Solness Ikonen tulkitsi Hildeä ja sai hyvät arvostelut. Taiteellisten voittojen sarja jatkui näytelmässä Mitta mitasta, jossa Ikonen näytteli ”antaumuksellisesti” viatonta Isabella-neitoa. Vuonna 1945 hän loisti Sergio Pugliesen komediassa Merihevonen.