stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Balkaninsieppo
Esiintyminen

Balkaninsieppo elää laikuittain Balkanilla, Kreikassa ja Turkissa. Yhtenäisempi esiintymisalue on Mustanmeren itäpuolella ja Kaspianmeren eteläpuolella. Euroopan populaation koko on 15 000–53 000 paria, joka on noin puolet lajin kokonaispopulaatiosta. Balkaninsieppo on taantunut viime vuosikymmeninä pääasiassa elinympäristöjen tuhoutumisen takia. Laji on muuttolintu, joka talvehtii pääosin Itä-Afrikassa Sudanista Tansaniaan. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Balkaninsieppo elää vuoriston lehti- ja sekametsissä, etenkin tammien ja pyökkien seurassa. Laji suosii vesistöjen läheisyyttä.
Lisääntyminen

Balkaninsiepot tekevät pesänsä puunkoloon tai linnunpönttöön 2,5–12 m:n korkeudelle. Naaras rakentaa yksin pesän ja munii yleensä viisi tai kuusi munaa, joita se hautoo 13–14 päivää. Molemmat puolisot huolehtivat poikasista, jotka lähtevät pesästä noin 15 päivää vanhoina. Laji pesii yleensä vain kerran kesän aikana.
Ravinto

Balkaninsieppo saalistaa lähes yksinomaan lentäviä hyönteisiä. Saalistustapa on samanlainen kuin harmaasiepon: lintu istuu näkyvällä paikalla ja sieppaa lentävän hyönteisen, palaten usein samalle tähystyspaikalle.
Muni : Ficedula semitorquata
Florence L. Barclay

| Florence L>  Barclay.Florence Louisa Charlesworth |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. joulukuuta 1862 Limpsfield, Surrey, Britannia
Kuollut: 10. maaliskuuta 1921 (58 vuotta)
Kansalaisuus:  britti
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Charles W. Barclay
Kirjailija
Salanimi: Brandon Roy
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aikakausi:  1891–1921
Tyylilajit:  romanttiset teokset
Esikoisteos:  Guy Mervyn (salanimellä Brandon Roy 1891) ja The Wheels of Time (1908)
Pääteokset:  The Rosary (1909, suom. Rukousnauha)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Florence Louisa Barclay, s. Charlesworth, (2. joulukuuta 1862 Limpsfield, Norfolk, Englanti – 10. maaliskuuta 1921 Norfolk, Englanti) oli englantilainen kirjailija. Hän kirjoitti romanttisia, sentimentaalisia teoksia.
Elämäkerta

Florence Louisa Charlesworth syntyi anglikaanisen kirkkoherran tyttärenä Englannissa Surreyn Limpsfieldissä. Perheen kolmesta tyttärestä Maud Ballington Boothista tuli Pelastusarmeijan johtaja ja Volunteers of American perustaja. Florencen ollessa seitsemänvuotias perhe muutti Limehouseen Tower Hamletsiin.lähde?
Florence Charlesworth avioitui vuonna 1881 pastori Charles W. Barclayn kanssa. He viettivät kuherruskuukauden Pyhässä maassa. Heidän kerrottiin löytäneen Sikemistä Johanneksen evankeliumissa mainitun Jaakobin kaivon paikan, jossa Jeesus Raamatun mukaan tapasi samarialaisen naisen (Joh. luku 4). Barclayn pariskunta asettui Hertfordshiren Hertford Heathiin, jossa Florence Barclay huolehti kirkkoherran puolison tehtävistä. Hänestä tuli kahdeksan lapsen äiti. Täytettyään neljäkymmentä hän joutui sairauden vuoksi joksikin aikaa vuodelepoon. Ajankuluksi hän rupesi kirjoittamaan.lähde?
Barclayn esikoisteos Guy Mervyn oli ilmestynyt 1891 tekijänimellä Brandon Roy. Ensimmäinen omalla nimellä ilmestynyt romanttinen romaani sai nimekseen The Wheels of Time (suom. Ajan ratas). Seuraava romaani, Rosary (Rukousnauha), joka on tarina kuolemattomasta rakkaudesta, ilmestyi vuonna 1909. Teoksen menestystä kuvastaa se, että kotimaassa sitä myytiin miljoona kappaletta, se on käännetty kahdeksalle kielelle ja siitä on tehty viisi elokuvaa useilla kielillä. New York Timesin mukaan Rosary oli vuonna 1910 myydyin romaani Yhdysvalloissa. Kirjan suosio säilyi. Kaksikymmentäviisi vuotta myöhemmin viikkolehti Sunday Circle julkaisi teoksen artikkelisarjana. Vuonna 1926 huomattava ranskalainen näytelmäkirjailija Alexandre Bisson muokkasi romaanista kolminäytöksisen näytelmän, jota esitettiin Pariisissa.lähde?
Barclay kirjoitti yksitoista kirjaa, osa tosipohjaisia tarinoita. 1910 julkaistusta romaanista The Mistress of Shenstone (Shenstonen rouva) tehtiin vuonna 1921 samanniminen mykkä elokuva. Barclayn kertomus Under the Mulberry Tree (Silkkiäispuun alla) ilmestyi 11. toukokuuta 1911 Ladies Home Journal -lehden erikoisnumerossa "The Spring Romance Number".lähde?
Florence Barclay kuoli vuonna 1921 ollessaan 58-vuotias. G. P. Putnam's Sons julkaisi samana vuonna The Life of Florence Barclay: A Study in Personality tekijänimellä "yksi hänen tyttäristään".lähde?
Suomennetut teokset

Rukousnauha (The Rosary). Suomentanut Hilja Tiililä. WSOY 1914
Shenstonen rouva (The Mistress of Shenstone, 1910). Suomentaneet Väinö Jaakkola ja O. A. Joutsen. WSOY 1915
Erottava seinä (The Wall of Partition, 1914). Suomentanut Tyyni Haapanen (=Tyyni Tuulio). WSOY 1916
Tähden johtaessa (The Following of the Star). Suomentanut O. A. Joutsen. Gummerus, 1916
Silkkiäispuun alla: seitsemän päivän romaani (Through the postern gate). Suomentanut Tyyni Haapanen. WSOY 1916
Särkynyt sädekehä (The Broken Halo, 1913). Suomentanut Hannes Leiviskä. Kirja 1917
Myrkkypuu (The Upas Tree, 1912). Suomentanut O. A. Joutsen. Gummerus, 1918
Valkeat sisaret: tarina kahdenneltatoista vuosisadalta (The White Ladies of Worcester, 1917). Suomentanut Toivo Wallenius. WSOY 1919
Tyhjänä palautettu (Returned Empty, 1920). Suomentanut Jalmari Finne. Minerva 1920
Suoraan pikkuportista (Through the postern gate). Suomentanut Yrjö G., Helsinki : Kustannusoy. Suomi 1920
"Sydämeni on siellä" (The Heart's Right There, 1914). Suomentanut Alli Lönngren. Minerva 1920
Ajan ratas (The Wheels of Time, 1910). Suomentanut Lempi Vihervaara. WSOY 1922
Rukousnauha: nuo hetket, vietetyt kanssasi, suom. Hilja Tiililä, antologiassa Elämäni runot, Runojen valinta, esipuhe ja runojen esittelytekstit Laila Hirvisaari. Helsinki: Otava 2009 ISBN 978-951-1-23575-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Florence L. Barclay Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia Florence L. Barclayn e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta
Florence L. Barclay Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Kivipykäsammal

| Kivipykäsammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Maksasammalet Marchantiophyta
Lahko::  Aitomaksasammalet Jungermanniales
Heimo::  Korvasammalet Jungermanniaceae
Suku::  Pykäsammalet Barbilophozia
Laji::  hatcheri
Kaksiosainen nimi
 Barbilophozia hatcheri  (A. Evans) Loeske 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kivipykäsammal (Barbilophozia hatcheri) on maksasammallaji korvasammalten heimossa (Jungermanniaceae). Sitä esiintyy Maan pohjoispuoliskolla lehtimetsävyöhykkeeltä arktisille alueille ja Antarktiksella. Suomessa kivipykäsammalta esiintyy aivan koko maan alueella. Se on yleinen ja uhanalaisuusluokituksessa elinvoimainen laji (LC).
Kivipykäsammal kasvaa metsissä kallioilla ja maalla.
Sirpa Kivilaakso

| Sirpa Kivilaakso> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1954 (ikä 70–71)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tietokirjailija ja nuortenkirjallisuuden opettaja
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sirpa Kivilaakso (s. 1954) on suomalainen tietokirjailija ja nuortenkirjallisuuden opettaja. Hän on oppiarvoltaan  filosofian tohtori ja väitellyt aiheesta Lumometsän syli, Anni Swanin satusymbolismi 1875–1927. Hän on aiemmin työskennellyt lentopurserina.
Julkaisut

Siivenlentoja: runoja lennoista ja sankareista, Sirpa Kivilaakso, Antero Maanselkä, Tapio Pihlava. Helsinki: Finnair, 1998 ISBN 951-98041-2-9.
Enkelin siivellä: kristillisen päiväkoti Tuikun neljä vuosikymmentä, Sirpa Kivilaakso. Helsinki: Kristillinen päiväkoti Tuikku , 1998
Runohattaroita Ruskeasuon taivaalla, toimittaneet Sirpa Kivilaakso, Leena Korhonen. Helsinki: Ruskeasuon koulu, 2000 ISBN 952-91-2698-0.
Lumometsän syli: Anni Swanin satusymbolismi 1896-1923, Sirpa Kivilaakso. Jyväskylä: Atena, 2008 ISBN 978-951-796-549-1. - Väitöskirja Helsingin yliopisto.
Satukuningatar Anni Swan: elämä ja teokset, Sirpa Kivilaakso. Jyväskylä: Atena, 2009 ISBN 978-951-796-561-3.
Lennokas: satuja, jotka saivat siivet , toimittaneet Sirpa Kivilaakso, Riitta Kiiveri ja Anna-Reetta Sipilä; kuvittanut Karoliina Pertamo. Helsinki: Lasten Keskus, 2015. ISBN 978-952-288-297-4.
Airy Tales: stories from above the clouds and beyond the skies, English translation: Nana Arjopalo; editors: Sirpa Kivilaakso, Riitta Kiiveri and Anna-Reetta Sipilä; illustration: Karoliina Pertamo. Helsinki: Lasten Keskus, 2015. ISBN 978-952-288-352-0.
Baringin pula

Vuoden 1890 lama vaikutti erityisen vakavasti Argentiinassa. Ernesto de la Cárcovan maalaus Ilman leipää ja työtä.
Baringin pula oli talouslama vuosina 1890–1894. Talouslaman syynä oli vakava finanssijärjestelmän kriisi, joka sai alkunsa lontoolaisen Barings Bankin ajautumisesta lähes maksukyvyttömään tilaan. Barings, jota johti paroni Edward Baring, oli konkurssin partaalla marraskuussa 1890 johtuen pääasiassa liiallisesta riskinotosta investoinneissa Argentiinassa. Konkurssin esti pelastuspaketti, jonka kokosi kansainvälinen sijoittajakonsortio. Pelastushanketta johti William Lidderdale, Bank of Englandin pääjohtaja. Rahoittajiin lukeutuivat Rothschildien mahtisuku ja useimmat muut suuret Lontoon pankit. Luotu rahasto takasi Baringsin velat ja näin vältettiin suurempi kriisi. Paniikin olessa pahimmillaan pankkienväliset lyhyet lainakorot kävivät monikymmenprosenttisissa luvuissa käytännössä lamaannuttaen rahoitustoiminnan. Baringin pulassa on nähty yhtäläisyyksiä vuoden 2007 finanssikriisiin ja sen aiheuttamaan kansainväliseen taantumaan.
Lontoolaisen Barings Bankin romahdus

Vuonna 1879 alkaneista kansainvälisistä taloudellisista vaikeuksista, joihin kuului Englannin markkinoiden kyltyminen sekä huonosti harkituista sijoituksista seurasi marraskuussa 1890 lontoolaisen finanssipankki Barings Bankin romahdus, jota seurasi koko maailmaa koskettanut taloudellinen pula. Tämän johdosta hinnat laskivat ja vaihtosuhde lamaantui.
Barings Bank oli ottanut Edward Charles Baringin (1828–1897) johtamana suuria riskejä lainatessaan pankin varoja alhaisella korolla Argentiinaan ja oli epäonnistunut sijoituksissaan. Argentiinassa rahaa Barings Bankilta lainanneet pankit lainasivat rahaa sijoittajille, jotka ostivat maata toivoen maan hinnan nousevan ja voivansa sillä tavalla maksaa lainansa ja saada päälle vielä runsaan tuoton. Argentiinassa tapahtui vallankumous ja Carlos Pellegrini astui valtaan 6. elokuuta 1890, mikä lisäsi yleistä epäluottamusta Argentiinaan sijoittamista kohtaan. Venäjä, joka oli sijoittanut runsaasti varojaan Barings Bankiin, nosti kesäkuussa 1890 ensin kaksi miljoonaa puntaa, sitten kolme miljoonaa puntaa ja 11. marraskuuta vielä puolitoista miljoonaa puntaa. Barings Bank ilmoitti vaikeuksistaan Bank of Englandille 8.–9. marraskuuta 1890.
William Lidderdale laski Barings Bankin tarvitsevan tukea neljä miljoonaa puntaa, tarjosi miljoona puntaa ja ehdotti, että hallitus tukisi saman verran. Lontoolainen pankkiiri lordi Rotschild auttoi Lidderdalea saamaan lainaksi kolme miljoonaa kultapuntaa. Lidderdale neuvotteli yhdentoista yksityispankkien edustajan kanssa, jotka lupasivat taata kolmen miljoonan punnan lainan. Lidderdale neuvotteli myös Venäjän pankin kanssa, joka lupasi pitää Barings Bankissa 2,4 miljoonaa puntaa. Lidderdale sai kokoon viisi miljoonaa puntaa, ja pian summa nousi kymmeneen miljoonaan puntaan. Se rauhoitti sijoittajat. 25. marraskuuta 1890 perustettiin uusi pankki Baring Bros. (Ltd.)
Vaikutukset Suomessa

Suomalainen paperiteollisuus joutui vaikeuksiin, korvausvaatimuksia esitettiin aikaisempaa enemmän ja paperin viennistä saadut hinnat alenivat. Katovuosien 1891–1892 vuoksi Suomi joutui ostamaan viljaa ulkomailta, ja siksi maasta virtasi runsaasti pääomia ulos, minkä johdosta kotimaiset rahamarkkinat kiristyivät ja lainan saanti vaikeutui, jolloin suomalaiset luotonantajat ryhtyivät häikäilemättömään rajoitus- ja perimispolitiikkaan. Nokia Aktiebolagin vientituotteistaan saamat hinnat laskivat 15 %.
Kirjallisuutta

Fay, Stephen: The Collapse of Barings,  W.W. Norton,  New York, 1997, ISBN 0-393-04055-0
Nicholas, William & Whitley, Edward:  How I Brought down Barings Bank and Shook the Financial World,  Little, Brown, Boston, 1996, ISBN 0-316-51856-5
Hunt, Luke & Heinrich, Karen: Barings Lost: Nick Leeson and the Collapse of Barings Plc., Butterworth-Heinemann',  Asia, Singapore, 1996, ISBN 9-810-06802-6
Rawnsley, Judith H. & Leeson, Nicholas William: Total Risk: Nick Leeson and the Fall of Barings Bank, Harper Business, New York, 1995, ISBN 0-887-30781-7
Gapper, John & Denton, Nicholas: All that Glitters: The Fall of Barings, Hamish Hamilton, London, 1995, ISBN 0-241-13699-7
Ziegler, Philip: The Sixth Great Power: Barings 1762–1929, Collins, London, 1988, ISBN 0-002-17508-8
Vivica Bandler

Teatterinjohtaja Vivica Bandler Helsingin Huvilakadulla kesällä 1997.
Vivica Aina Fanny Bandler (o.s. von Frenckell; 5. helmikuuta 1917 Helsinki – 30. heinäkuuta 2004 Helsinki) oli suomenruotsalainen teatteriohjaaja ja teatterinjohtaja. Hän johti Lilla Teaternia 1955–1967 ja toi avantgarden suomalaiseen teatterimaailmaan.
Nuoruus

Vivica von Frenckell oli kaupunginjohtaja Erik von Frenckellin ja teatterihistorian tutkija Ester-Margaret Lindbergin tytär. Hän opiskeli agronomiksi ja hoiti sukunsa omistamaa Saaren kartanoa Tammelassa. Sodan aikana hän toimi lääkintälottana rintamalla ja meni vuonna 1943 naimisiin itävaltalaisen pakolaisen diplomiekonomi Kurt Bandlerin (1917–1987) kanssa. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1963.
Teatterintekijä

Bandler oli 1930-luvulla Pariisissa elokuvaohjaajien Jacques Feyderin ja Maurice Clochen assistenttina. Vuonna 1939 hän perusti Helsingin ruotsinkielisen ylioppilasteatterin Studentteaternin, jossa hän myös ohjasi. Samana vuonna elokuvista kiinnostunut ja kielitaitoinen Bandler puhui itsensä työryhmän tulkiksi, kun ranskalainen ohjaaja Jacques Feyder tuli Ruotsin Lappiin kuvaamaan elokuvaansa Pako pohjoiseen (La loi du nord). Hän oli ohjaajan assistenttina myös Ruotsissa 1940-luvulla.
Sodan jälkeen Bandler tutustui Pariisin teatterielämään ja muun muassa Louis Jouvet'n ja Jean-Louis Barrault’n ohjauksiin. Teatteriohjaajan ura alkoi Svenska Teaternissa Helsingissä 1948. Bandlerin ansiosta muumit päätyivät Svenska Teaternin lavalle 1949 Tove Janssonin käsikirjoittamassa, lavastamassa ja puvustamassa näytelmässä kirjasta Muumipeikko ja pyrstötähti. Bandlerilla ja Janssonilla oli lyhyt suhde vuonna 1947. Hahmot Tiuhti ja Viuhti viittaavat tähän suhteeseen Janssonin Muumi-kirjoissa.
Tammelan harrastajateatterin ohjauksensa Seitsemän veljestä hän vei Pariisiin vuonna 1951. Hän toimi vielä toisenkin elokuvaryhmän tulkkina mutta ei nähnyt elokuva-alalla sotien jälkeen työmahdollisuuksia naiselle vaan keskittyi teatteriin.
Lilla Teatern syntyi Svenska teaternin revyistä ja Helsingin olympialaisten yhteydessä järjestetyistä erikoisnäytöksistä. Bandler kuului teatterin hallitukseen sen perustamisesta asti ja osti teatterin itselleen vuonna 1955. Bandlerin suhteilla taloon saatiin nimekkäitä ulkomaalaisia vierailijoita, muun muassa Dario Fo ja Eugène Ionesco. Hänet palkittiin vuonna 1962 Pro Finlandia -mitalilla, ja hän sai taiteen akateemikon arvonimen vuonna 1999.
Lillanin jälkeen Bandler johti 1967–1969 Oslon ja 1969–1980 Tukholman kaupunginteatteria, Ruotsin teatteriakatemiaa ja Tampereen teatterikesää. Yhteistyössä Tove Janssonin kanssa hän toteutti ja ohjasi useita muumiaiheisia näytelmiä, muun muassa Troll i kulisserna (1958), Lillaniin, ja suomalainen (suomenruotsalainen) ryhmä esitti niitä muissakin Pohjoismaissa.
Muuta

Tuija-Maija Niskasen elokuva Jäähyväiset (Avskedet, 1982) perustuu Vivica Bandlerin nuoruusmuistoihin. Krista Kosonen näyttelee Bandleria Zaida Bergrothin elokuvassa Tove (2020).
Stadin Slangi ry. valitsi Bandlerin vuoden 2002 Stadin Friiduksi Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta 2002.
Bandler on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin. Hautakiveen on poikkeuksellisesti kirjoitettu nimen yläpuolelle vain sana "människan" (ihminen).
Kirjallisuutta

Ahlfors, Bengt: Människan Vivica Bandler: 82 skisser till ett porträtt. Helsinki: Schildts, 2011.
Bandler, Vivica – Backström, Carita: Vastaanottaja tuntematon. (Omaelämäkerta.) Otava 1992. (Alkuteos Adressaten okänd, 1992.)
Mäkinen, Eija – Henrikson, Ida (toim.): Vivica Bandler: Vuosisadan nainen – Århundradets kvinna.  Helsinki:  Otava, 2018.  ISBN 978-951-1-33385-2
Tove Janssonin elämäkerrat (Boel Westin, Tuula Karjalainen).
Peake, Rose-Marie: Villa Frenckell, Huvilakatu yksi: Idyllin värikkäät vaiheet. Cargotec, Helsinki, 2012.
Pöysti, Lasse: Jalat maahan. Otava 1991. ISBN 951-1-11611-8
Aiheesta muualla

Vivica Bandlerin haastattelu (video). Ylen Elävä arkisto.
Teaterstiftelsen Vivicas Vänner.
Saaren kartano ja kansanpuisto. Museovirasto.
Yle Arkivet: Vivica Bandler brann för teater och social kultur
Bandler, Vivica hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  SNAC  IdRef
Asteekit

Asteekin urakehitys rahvaasta vankeja ottavaksi soturiksi ja sen ansiosta ylhäiseksi. Codex Mendozasta.
Asteekit (aiemmin myös atsteekit ja azteekit) olivat Meksikon ylätasangoilla elänyt intiaanikansa. Asteekit johtivat vuosina 1428–1521 vahvaa asteekkivaltakuntaa, joka ulottui Mesoamerikassa Meksikonlahdelta Tyyneenmereen.
Asteekit olivat soturikansaa, jonka vauraus perustui heikompien intiaaniheimojen maiden valloittamiseen ja veron kantamiseen niiltä. Asteekit tunnetaan ihmisuhreistaan. Heidän pääkaupunkinsa oli mahtava Tenochtitlán.
Asteekit olivat 1200-luvulla Meksikon laaksoon saavuttuaan vähäpätöisimpiä pohjoisesta muuttaneista nahuatlia puhuvista nahuakansoista. Työteliäitten kauppaa harjoittaneiden asteekkien merkitys alkoi kasvaa vasta 1300-luvun puolivälissä. Asteekit joutuivat pitkään alistumaan mahtavampien kaupunkivaltioiden valtaan tai liittoutumaan niiden kanssa. 1400-luvulla asteekkijohtaja Itzcoatl johti armeijansa liittolaiskaupunki Texcocon kanssa voittoisaan sotaan tepaneekkeja vastaan. Laajalle ulottuvat valloitussodat alkoivat seuraavan hallitsijan Moctezuma I:n aikana. Asteekkien valtakunta levisi laajalle, mutta oli melko heikko ja hajanainen. Espanjalaiset konkistadorit valloittivat asteekkien valtakunnan pääkaupungin Tenochtitlánin 13. elokuuta 1521 Hernán Cortésin johdolla. Tenochtitlánin paikalla on nykyisin Meksikon pääkaupunki México.
Määritelmä ja lukumäärä

Asteekit ovat saaneet nimensä jossain pohjoisessa sijainneesta paikasta nimeltä Aztlán ('valkoinen maa'), josta he oman perimätietonsa mukaan saapuivat Meksikon laaksoon. Heimo alkoi vaelluksensa aikana käyttää itsestään nimeä mexicat, jolla myös espanjalaisvalloittajat heidät tunsivat. Arkaaisen asteekki-nimityksen ottivat uudelleen käyttöön 1700- ja 1800-lukujen historioitsijat, ja nimitys jäi yleiseen käyttöön. Asteekeiksi voidaan lukea suppeassa mielessä vain pääkaupunki Tenochtitlánin mexicat tai muuallakin Meksikon laaksossa asuneet heimot. Laajemmassa mielessä asteekeiksi voidaan lukea myös Meksikon laaksoa ympäröivien ylänköjen laaksoissa eläneet nahuatlinkieliset heimot. Asteekkivaltakunnan tuhoutumisen jälkeen jäljelle jääneitä intiaaneja on kutsuttu nahuoiksi.
Asteekkeja asui Meksikon laaksossa vuonna 1519 yli miljoona. Sen lisäksi heitä asui kahdesta kolmeen miljoonaa ympäröivissä laaksoissa, joskin korkeampiakin arvioita on esitetty. Eurooppalaisten mukana Amerikkaan tulleet taudit pudottivat asteekkien lukumäärän muutamassa vuosikymmenessä alle puoleen näistä luvuista.
Tietolähteet

Muinaisista asteekeista on saatu tietoa kirjoitettujen dokumenttien ja säilyneen esineistön muodossa. Kirjallisia lähteitä ovat muinaisten asteekkien itsensä kirjoittamat kuvakäsikirjoitukset, espanjalaisvalloittajien tekemät kuvaukset, kronikoitsijoiden kirjoitukset sekä varhaisen siirtomaa-ajan dokumentit.
Asteekkien omia käsikirjoituksia on erityyppisiä: suullisen historian avuksi kirjoitettua kuvitettua historiaa, rituaalialmanakkoja, provinssien maksamien suojelurahojen kirjanpitoa sekä karttoja. Näistä asteekkien koodekseista on säilynyt vain muutama: laajin on Codex Mendoza. Hernando Cortés ja jotkut hänen sotilaistaan kuten Bernal Díaz del Castillo kirjoittivat asteekkivaltakunnan valloituksesta, mutta näitä kuvauksia pidetään osin vääristyneinä ja liioiteltuina. Valloitusta seuranneina vuosikymmeninä useat espanjalaiset ja asteekkisyntyiset kronikoitsijat kirjoittivat kuvauksia asteekkien kulttuurista. Espanjalaiskronikoitsijoista tunnetuimpia ovat dominikaanipappi Diego Durán ja munkki Bernardino de Sahagún, ja asteekkisyntyisistä kronikoitsijoista Alva Ixtlilxochitl ja Chimalpahin. Kronikoitsijat kuitenkin keskittyivät pääasiassa hallitsijoiden ja ylimystön elämän kuvaamiseen ja siihenkin hyvin yleistävästi. Siirtomaa-ajan alun hallinnollisista dokumenteista on saatu paljon tietoa tavallisten asteekkien elämästä. Arkeologit ovat kaivaneet esille asteekkien rakennuksia ja löytäneet jokapäiväistä esineistöä.
Historia > Varhainen historia

Asteekkeja edelsivät Meksikon laaksossa monet aiemmat intiaanien luomat kaupunkikulttuurit, ja heidän kulttuurinsa perustui monin tavoin Teotihuacánin ja Tulan asukkaiden kulttuuriin.
Oman perimätietonsa mukaan asteekit saapuivat Meksikon laaksoon pohjoisessa sijainneesta paikasta nimeltä Aztlán, Chicomoztocin kautta. Aztlán saattoi olla todellinen paikka tai pelkkä myytti, mutta joka tapauksessa asteekkien uskotaan saapuneen pohjoisesta useiden sukupolvien aikana ja useassa aallossa. He mahdollisesti toivat alueelle myös nahuatlin kielen, tai ainakin tekivät siitä alueen pääkielen. Ensimmäiset Aztlánista muuttajat asettuivat Meksikon laaksoon noin vuonna 1200 ja myöhemmät tulijat noin vuonna 1220 sitä ympäröiviin laaksoihin. Viimeisinä saapui mexicojen heimo noin 1250. He asettuivat vielä asumattomille, huonoimmille maille. He muuttivat lopulta Texcoco-järven saarelle ja perustivat sinne Tenochtitlánin kaupungin.
Asteekkien määrä ja valta kasvoi seuraavilla vuosikymmenillä, ja Meksikon laaksoon syntyi yhtenäinen asteekkikulttuuri. Alueella syntyi myös lukuisia keskenään sotivia kaupunkivaltioita.
Historia > Asteekkivaltakunta

Asteekkivaltakunta syntyi vuonna 1428 kolmen kaupunkivaltion liittona. Sen jälkeen kun tepaneekit oli kukistettu, Tenochtitlán, Texcoco ja Tlacopan muodostivat sotilaallis-taloudellisen liittouman. Ne solmivat keskinäisen hyökkäämättömyyssopimuksen ja sopivat avustavansa toisiaan valloitussodissa muita kaupunkeja vastaan. Valloitettujen alueiden verot jaettaisiin liittolaisten kesken niin että Tenochtitlán ja Texcoco saisivat kaksi osaa kumpikin ja Tlacopan yhden osan.
Kolmiliitto otti aluksi hallintaansa suurimman osan Meksikon laaksoa ja sen jälkeen ympäröiviä alueita joka puolilla. Mexicat ottivat ajan myötä asteekkivaltakunnan johtajan roolin.
Asteekit laajensivat valtakuntaansa taloudellisista syistä: he havittelivat muiden maiden rikkauksia, ja pääkaupungin kasvava väestö tarvitsi koko ajan enemmän ruokaa, vaatteita ja muita tarvikkeita sekä ylellisyystavaroita. He kehittivät valtakunnan kauppaa, perivät veroja sekä perustivat satelliittivaltioita ja tukikohtia valtakunnan rajoille puolustamaan sitä vihollisilta. Asteekit eivät kuitenkaan pitäneet vakituista armeijaa eivätkä rakentaneet valtakuntaansa tieverkostoja, kaupunkeja tai varastoja kuten monet muut suuret valtakunnat.