stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Köminjärvi
Maantietoa

Järven pinta-ala on 132 hehtaaria eli 1,3 neliökilometriä. Se on 2,7 kilometriä pitkä ja 1,0 kilometriä leveä. Sen järvenselällä sijaitsee kallioinen Köminsaari ja se on matalana järvenä kivikkoinen. Järven erikoisuus on 1,3 kilometriä pitkä ja noin 150 metriä leveä Vähä-Kömin niemi, jonka suojaan jää samanpituinen Köminlahti. Niemi on viime jääkauden aikainen seitsemän metriä korkea drumliini, jonka koostuu hiekkamoreenista. Se on otettu mukaan valtakunnallisesti arvokkaiden moreenimuodostumien luetteloon (luettelotunnus: MOR-Y09-084 ). Lahden toisella puolella sijaitsee tämän kanssa rinnakkainen drumliini ja kolmas drumliini alkaa järven eteläpäästä ja jatkuu Pihlajaveden asemalle asti.
Järven rantaviivan pituus on 10,7 kilometriä ja se on pääasiassa metsämaata. Rantaan asti ulottuu peltomaata Vähä-Kömin niemessä ja Mason alajuoksulla Köminkoskella. Järven ympäristö on alavaa seutua, joka on sen vuoksi soistuvaa metsämaata. Suot on ojitettu ja ojien kuivatusvedet on johdettu järveen. Järven ympäristön haja-asutus muodostuu noin 10 taloudesta, joista kaksi ovat maatiloja. Taloudet muodostavat Kömin kulmakunnan. Järven rannoille on rakennettu 12 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdysteiltä 6211 ja 6212. Haapamäki–Seinäjoki-rautatie ohittaa järven kauempana yhdystien takana.
Historiaa

Kun järven rantoja on otettu viljelyyn, on loivarantaisen ja tulvaherkän järven rantoja haluttu muuttaa laitumiksi ja niityiksi. Lupaa järvenlaskun toteuttamiseksi olivat hakeneet talolliset Heikki Rantakömi, Juha Isokömi, Herman Wähäkömi ja Abraham Lehtomäki. Kuvernööri myönsi luvan järvenlaskulle 29.3.1888. Kun järvenlasku oli toteutettu, huomattiin sen vaikeutuvan tukinuittoa. Tukinuiton helpottamiseksi saatiin muutama vuosi myöhemmin valtio mukaan perkaamaan jokiuomia ja järveä. Esimerkiksi järven lasku-uoma Kirkkokanava levennettiin ja suoristettiin tässä yhteydessä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Pihlajaveden alueeseen (35.483) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 141,4 metriä mpy.
Järvi saa pääosan vedestään Pihlajaveden reitin pääuomasta Masosta, joka laskee Martinjärvestä (105 ha) Köminjärven pohjoispäähän. Metsäojien vaikutus järven vesitalouteen on vähäistä. Köminjärven lähialueella on kaksi yli hehtaarin kokoista järveä, jotka laskevat suoraan järveen. Ne ovat Paskorimppi (10 ha), joka sijaitsee ojitetulla Lahdenperännevalla ja joka laskee järven eteläpäähän, ja toinen on Kaakkosuolla sijaitseva Kaakkolampi (5 ha), joka laskee suo-ojia myöten myös järven eteläpäähän.
Järven laskujoki Kirkkokanava on samalla osa Pihlajaveden reitin pääuoma, joka laskee ensin Mämmijärveen (28 ha) ja sen jälkeen Mämmijokea myöten Pihlajaveteen (2 070 ha).
Aiheesta muualla

Ähtärin ja Pihlajaveden reittien vesienhoidon toimenpideohjelma 2016–2021, 2016
(35.4)
Raffaele La Capria

| Raffaele La Capria |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. lokakuuta 1922 Napoli, Italia
Kuollut: 27. kesäkuuta 2022 (99 vuotta)
Kansalaisuus:  Italia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: italia
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Raffaele La Capria (3. lokakuuta 1922 Napoli, Italia – 27. kesäkuuta 2022) on italialainen kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja.
La Capria kuvaa taitavasti rakennetuissa teoksissaan oman sukupolvensa saamattomuutta ja lyhytjänteisyyttä. Esseekokoelmissaan hän käsittelee synnyinkaupunkinsa Napolin kulttuuria. Hänen käsitellessään rakasta kotikaupunkiaan hänen tekstinsä ovat toisinaan essee- ja kertomakirjallisuuden välimaastossa.
La Caprian tuotannosta on julkaistu suomeksi novelli "Kaunis päivä" (suom. Veera Alanärä, teoksessa Italialaisia kertomuksia 1900-luvulta (2007); alkuteos "La bella giornata" teoksesta La neve del vesuvio).
La Capria teki yhteistyötä elokuvaohjaaja Francesco Rosin kanssa ja käsikirjoitti muun muassa Venetsian Kultaisella leijonalla palkitun Kaupungin valtiaan.
Palkinnot ja tunnustukset

Strega-palkinto 1961
Selezione Campiello -palkinto 1973
Napoli-palkinto 1999
Laakerinlehti

Tuoreita laakerinlehtiä.
Kuivattuja laakerinlehtiä.
Laakerinlehti on laakeripuun lehti, jota käytetään mausteena. Sitä käytetään perinteisesti liharuokien, patojen, keittojen ja liemien maustamiseen. Se on yksi perusosa maustekimpussa, bouquet garnissa. Immuniteettia kohottavana laakerilehteä on käytetty myös suolisto- ja virtsatieinfektioiden hoitoon.
Maustekäyttö

Ruokien maustamiseen riittää yleensä 1–2 kuivattua laakerinlehteä. Lehtiä voidaan käyttää myös tuoreena, mutta kuivattuna lehtien kitkeryys vähenee. Kypsistä ruoista laakerinlehdet poistetaan, eikä niitä pidä käyttää sellaisenaan sisäisesti, koska ne ovat suolistolle haitallisia raapiessaan suolenseinämiä. Hienoksi jauhettuna ruokaan tarkoitettuja laakerinlehtiä voi syödä turvallisesti, mutta maku on kokonaista lehteä paljon voimakkaampi. Laakerinlehti on etenkin ranskalaisen keittiön ainesosa. Kreikan Korfulla puolestaan laakerinlehtiä kääritään kuivatuista viikunoista tehtyjen maustettujen kakkusten ympärille.
Laakerinlehdistä puristetaan myös öljyä, jota käytetään leivonnaisten, pikkelssien, säilykkeiden ja lihatuotteiden maustamiseen. Samaa öljyä käytetään myös hajusteteollisuudessa, esimerkiksi hammastahnoissa.
Lääkekäyttö

Laakerinlehdet sisältävät paljon rautaa, fenoleja ja C-vitamiinia. Laakerin tiedetään lisäävän ruokahalua, poistavan ilmavaivoja ja edistävän kuukautisia. Pieninä määrinä lehdet ovat diureettisia, suurina määrinä niitä käytetään oksettavina aineina. Laakeri sisältää ainesosia, jotka estävät migreeniä ja erilaisia tulehduksia. Sitä käytetään myös yskän torjuntaan. Myös laakerin vaikutuksia erilaisten syöpien torjunnassa tutkitaan. Suurina määrinä laakeri on narkoottista.
Käyttö hyönteiskarkotteena

Laakerinlehtiä voi käyttää jauhopusseissa karkottamaan tuhohyönteisiä. Sitä on käytetty myös koiden torjumiseen.
Käänteisen etäisyyden menetelmä

Käänteisen etäisyyden menetelmät (engl. inverse distance interpolation) ovat yksinkertaisia monimuuttujaisia interpolaatiomenetelmiä, joilla lasketaan näytteiden arvojen avulla annetussa pisteessä  x\in \mathbb {R} ^{n} sijaitsevan suureen  f(x) arvo. Näytteet sijaitsevat yksi- tai monidimensioisissa pisteissä  x_{i}\in \mathbb {R} ^{n},n\geq 1, joiden etäisyydet  d_{i}=||x_{i}-x|| kohdasta  x voidaan määrittää. Etäisyys voi olla joko euklidinen etäisyys tai jokin muu etäisyysfunktion arvo, joka noudattaa metriikan perusteita. Kunkin arvioitavan kohdan arvo saadaan laskemalla kullekin näytteelle painokertoimet  p_{i}, joiden avulla muodostetaan näytteiden arvoista  f_{i} painotettu aritmeettinen keskiarvo
Tätä muotoa kutsutaan englanninkielisessä kirjallisuudessa usein Shepardin menetelmäksi. Se on eräs vanhimmista spatiaalisista interpolointimenetelmistä.
Painokertoiminen määritys > Etäisyyden laskeminen

Näytteen  x_{i} ja arvioitavan kohteen  x välinen etäisyys
lasketaan normaalisti niin, että metriikkana on euklidinen etäisyys. Kun interpolointi suoritetaan yksiulotteisena (x-akselia pitkin), saadaan etäisyydeksi x-koordinaattien erotuksen itseisarvo eli välimatka
Kun interpolointi suoritetaan tasolla eli kaksiulotteisena, käytetään pisteiden koordinaateille  (x_{xi},x_{yi}) ja  (x_{x},x_{y}) Pythagoraan lauseen tulosta
Kolmiulotteisessa tapauksessa voidaan pisteet merkitä  (x_{xi},x_{yi},x_{zi}) ja  (x_{x},x_{y},x_{x}) ja etäisyys laskea vastaavasti
Painokertoiminen määritys > Käänteisen etäisyyden potenssit

Koska käytännössä ei yleensä merkitä etäisyyden käänteislukuja suoraan painokertoimiksi  p_{i}, merkitään niitä vielä  q_{i}. Usein etäisyyden käänteisluvut korotetaan potenssiin  r
mikä korostaa lähellä olevien näytteiden painoarvoa kaukana olevien kustannuksella. Mitä lyhyempi on näytteistä mitattujen arvojen riippuvuus toisistaan, sen korkeampi on valittu potenssi.
Painokertoiminen määritys > Painokertoimien normitus

Painokertoimille asetetaan yleensä ehto, että niiden summa tulee olla yksi
Näin halutaan varmistaa, että interpolointi tuottaa arvoja, joilla on sama odotusarvo  \mu  kuin näytteiden keskiarvo on eli
Kukin käänteisen etäisyyden potenssi tulee siksi jakaa näiden kaikkien summalla
jolloin painokertoimiksi saadaan lausekkeet
joiden summa on yksi.
Painokertoiminen määritys > Interpolointi näytteessä

Menetelmä ei toimi, jos yritetään laskea kohteen painokertoimia näytteen kanssa samassa pisteessä. Etäisyys näytteen  f_{i} ja kohteen  f(x) välillä on silloin nolla eikä nollalle ole määritelty käänteislukua. Algoritmiin lisätään siksi ehto, että kun kohteen etäisyys näytteestä  f_{i} on nolla (tai hyvin lähellä nollaa), kirjataan näytteen painoksi  p_{i}=1 ja muille näytteille painoiksi  p_{j}=0,j\neq i. Näin menetelmä antaa näytteen  i kohdalla suoraan näytteen  f_{i} arvon ja menetelmästä tulee interpolointimenetelmä.
Interpolaation ominaisuuksia

Koska menetelmässä huomioidaan vain näytteiden etäisyydet kohteestaan eikä näytteiden keskinäisiä etäisyyksiä, voi menetelmä painottaa suurestikin esimerkiksi kolmea läheistä näytettä. Näiden (todennäköisesti) lähes yhtäsuuret arvot saavat silloin kolminkertaisen painoarvon. Ongelma kierretään yleensä korvaamalla mainitut kolme näytettä yhdellä uudella näytteellä, jolle lasketaan arvoksi kolmen näytteen keskiarvo.
Kun käänteisen etäisyyden potenssin eksponentti kasvaa, kasvaa lähimmän näytteen painokerroin muiden näytteiden painokertoimien kustannuksella. Kunkin näytteen lähelle syntyy silloin leveä alue, jossa interpolaation antama tulos on lähes sama kuin näytteelläkin. Tämän ilmiön välttämiseksi eksponentin arvo tulee pitää matalana. Eksponentti  r=2 tuottaa tyydyttävät interpoloinnit.
Menetelmä on eksakti interpolointimenetelmä, sillä näytteen kohdalla se antaa aina arvoksi näytteen arvon. Näytteiden väleissä interpolaatiokäyrä taipuu kohti näytteiden keskiarvoa (viereinen kuva). Menetelmästä ei ole suurtakaan iloa, jos näytteiden välit ovat liian suuret, sillä samaan tulokseen pääsee keskiarvoa laskemalla.
Oikeassa reunassa on värikoodit eri näytteiden arvoista. Kun käytetään menetelmää ja interpoloidaan tasoalueella olevia tason pisteitä, saadaan kuvien mukaisia tuloksia sen mukaan, mitä eksponentin arvoa käytetään interpoloinnissa. Tekstissä eksponentti oli  r, mutta kuvassa sitä edustaa parametri  p. Huomaa. että näytteissä on käytetty vain arvoja 1 (keltainen) tai 0 (musta).
Interpoloitavan suureen arvot on piirretty sinisellä käyrällä. Näytteiden x-koordinaatit ja arvot U ovat kuvaajassa mustien pisteiden koordinaatteina (x,U).
Köynnösvehkat

| Köynnösvehkat |
| --- | --- |
 Purppuraköynnösvehka Philodendron erubescens
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Alismatales
Heimo::  Vehkakasvit Araceae
Alaheimo::  Aroideae
Suku::  Köynnösvehkat Philodendron  Schott
Katso myös
   Köynnösvehkat Wikispeciesissä   Köynnösvehkat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Köynnösvehkat (Philodendron) on vehkakasvien heimoon kuuluva suku, johon kuuluu 500 lajia. Ne ovat kotoisin Latinalaisen Amerikan sademetsistä. Osa lajeista on köynnösmäisiä, osa pensasmaisia. Ne sopeutuvat erilaisiin valo-olosuhteisiin ja lämpötilan vaihteluihin. Lisääminen onnistuu paitsi siemenistä, myös varsi- ja latvapistokkaista.
Ulkonäkö ja koko

Koristeelliset lehdet vaihtelevat muodoltaan ja väriltään.
Käyttö

Köynnösvehkoja käytetään huonekasveina. Ne ovat viherkasveja.
Lajeja

siroköynnösvehka (Philodendron angustisectum, syn. P. elegans)
lyyraköynnösvehka (Philodendron bipennifolium)
peikonkämmen eli pariliuskavehka (Philodendron bipinnatifidum, syn. Thaumatophyllum bipinnatifidum)
vahaköynnösvehka (Philodendron cannifolium)
isoköynnösvehka (Philodendron domesticum)
purppuraköynnösvehka (Philodendron erubescens)
kirjoköynnösvehka (Philodendron gloriosum)
suippuköynnösvehka (Philodendron longilaminatum)
rusoköynnösvehka (Philodendron melanochrysum)
kiiltoköynnösvehka (Philodendron ornatum)
liuskaköynnösvehka (Philodendron pedatum, syn. P. laciniatum)
sulkaköynnösvehka (Philodendron radiatum)
nuoliköynnösvehka (Philodendron sagittifolium, syn. P. tuxtlanum)
herttaköynnösvehka (Philodendron scandens)
nukkaköynnösvehka (Philodendron squamiferum)
silkkiköynnösvehka (Philodendron verrucosum)
Philodendron cordatum
Philodendron panduriforme
bolivarinköynnösvehka (Philodendron peperomioides)
surinaminköynnösvehka (Philodendron surinamense)
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Philodendron
Suomen Lajitietokeskus: Köynnösvehkat – Philodendron
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q131880  Wikispecies: Philodendron  APDB: 235712  APNI: 212576  BOLD: 148707  CoL: 8W2BX  EPPO: 1PIOG  FNA: 125002  GBIF: 2861312  GRIN: 9242  iNaturalist: 69807  IPNI: 2863-1  IRMNG: 1071617  ITIS: 42572  NCBI: 71613  NZOR: 3c19da95-3f4c-44d5-8c07-101c5431c93a  Open Tree of Life: 161168  PLANTS: PHILO  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:326132-2  Tropicos: 40006723  WFO: wfo-4000029230
Toivo Laakso

Toivo Albert Laakso (s. 1944) on suomalainen prosaisti ja runoilija. Hänen runoudelleen on ominaista realistinen havainnointi ja surrealistiset kuvat.
Teokset

Epäkiitolliset näyt, runoja,  WSOY, 1966.
Maan reunalla, runoja, Otava, 1972.
Maan ilmeet. Keski-Suomen kirjailijain runoantologia, toim. Toivo Laakso ja Juhani Salokannel. Keski-Suomen kirjailijat. Gummerus, 1976. ISBN 951-20-1323-1
Kun elää saat, runoja, Otava, 1977. ISBN 951-1-04425-7
Tapahtukoon sade, huuhtokoon ikävä, runoja, Otava, 1981. ISBN 951-1-06357-X
Sukua, runoja, Otava, 1983. ISBN 951-1-07524-1
Kerran, runoja, Otava, 1984. ISBN 951-1-08120-9
Olen vieras sattumalta, valitut runot, Otava, 1986. ISBN 951-1-09008-9
Oodi Jyväskylälle, Jussi Jäppinen [teksti: Toivo Laakso, kuvat: Jussi Jäppinen]. Sisä-Suomi, 1987. ISBN 951-99795-5-7
Hengittelen, runoja, Otava, 1987. ISBN 951-1-09819-5
Jumalten synty, novelleja, Otava, 1989. ISBN 951-1-10872-7
Kuin taivasta tai lampunkuvaa, runoja, Otava, 1990. ISBN 951-1-11448-4
Ilmakehät, runoja, Otava, 1991. ISBN 951-1-11984-2
Itse kukin, runoja, kuvat tekijän. omakustanne, T. Laakso, 1991.
Kättely on kivaa, runoja, Risto Urrion kanssa. [kansi, kuvitus: Bruno Maximus]. Tori kustannus, 1994. ISBN 951-97145-1-0
Tuokioita, runomuotoisia merkintöjä, kirj. Edith Laakso, [toimittanut Toivo Laakso]. Tori kustannus, 1995. ISBN 951-97145-2-9
Sattumien valtakunta, runoja, Otava, 1995. ISBN 951-1-13404-3
Pystyssä, runoja, Otava, 1997. ISBN 951-1-14782-X
Viestejä äidiltä, proosamonologi, Otava, 1998. ISBN 951-1-15546-6
Niitä näitä, Keski-Suomen kirjailijatalo, 1999. - (Keski-Suomen kirjailijatalo -sarja, ISSN 1235-922X ; 9.). ISBN 951-98203-1-0
Kummitus ja muita fantasioita, Kopijyvä, 2000. - (Marmorikirjat lyhyttä proosaa). ISBN 952-5092-28-3
Pihapiiri, runoja, Otava, 2000. - (Runoja tunteville). ISBN 951-1-16932-7
Kuin ensi, kesä, runoja ja vetäisyjä, Otava, 2005. - (Runoja tunteville). ISBN 951-1-20168-9
Säitä, runoja, Kirja Kerrallaan, 2010. ISBN 978-952-480-198-0
Kesken kaiken, juttuja, Kirja kerrallaan, 2011. ISBN 978-952-480-260-4
Aiheesta muualla

Toivo Laakso Kirjasammossa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Jean de La Fontaine

| Jean de La Fontaine |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. heinäkuuta 1621 Château-Thierry, Ranska
Kuollut: 13. huhtikuuta 1695 (73 vuotta) Pariisi, Ranska
Kirjailija
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jean de La Fontaine (8. heinäkuuta 1621 Château-Thierry, Ranska – 13. huhtikuuta 1695 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen runoilija.
Elämäkerta

De La Fontainen isä oli virkamies ja hän kustansi pojalleen juristikoulutuksen, jotta myös tämä pääsisi arvostetuksi virkamieheksi. Tulevaa satukirjailijaa ei lakitiede kuitenkaan kiinnostanut.
Isä järjesti poikansa naimisiin, mutta nuori de La Fontaine ei asettunut aloilleen. Hän viihtyi paremmin ystäviensä järjestämissä juhlissa sekä korttipöydässä. Ystävät pyysivät häneltä runoja juhliinsa, ja de La Fontaine kirjoitti niitä ruokapalkalla. Vaimolleen hän oli kroonisesti uskoton, hänen juorutaan olleen suhteissa aatelisnaisten ja jopa erään abbedissan kanssa.
Boheemielämästään huolimatta de La Fontaine sai paikan vesi- ja metsähallituksen virkamiehenä ja hoiti virkaansa 20 vuoden ajan. Samalla hän hoiti myös perimäänsä maatilaa.  Lopulta hän hylkäsi perheensä ja työnsä ja muutti Pariisiin. Pariisista löytyi nopeasti varakkaita naisia, jotka tarjosivat boheemirunoilijalle ruokaa ja asunnon. Hän kirjoitti runoja täysihoitoa vastaan. Boheemielämä jatkui lähes 70-vuotiaaksi, jolloin de La Fontaine sairastui. Toivuttuaan sairaudestaan hän katui entistä elämäänsä ja tuli uskonnolliseksi. Hän kirjoitti nyt hymnejä sekä virsiä ja käytti katumuksentekijän jouhipaitaa.
De la Fontainen onnistui ystävystyä aikansa ylhäisöön kuuluvien François de La Rochefoucauldin ja Louis II Condén kanssa. He ehdottivat kuningas Ludvig XIV:lle, että De la Fontaine ansaitsisi paikan Ranskan akatemiassa. Aurinkokuningas ei lämmennyt ajatukselle, sillä hän piti de La Fontainen kertomuksia, Contes, rivoina. Majesteetin mielestä kirjailijan olisi ensiksi tultava järkiinsä, ennen kuin paikkaa akateemikkona voitaisiin harkita. De la Fontaine pääsi Ranskan akatemian jäseneksi 63-vuotiaana, vuonna 1683. Akatemian kokouksissa hän lähinnä nukkui.
De la Fontaine on haudattu Pariisin Père-Lachaisen hautausmaalle.
Teokset

Kuuluisuutensa de La Fontaine saavutti aluksi kertomuksillaan, Contes. Ne ovat saaneet merkittäviä vaikutteita Boccacciolta.
De la Fontaine sai innoituksen runomuotoisiin, vertauskuvallisiin eläinsatuihinsa ja arkielämän kertomuksiinsa Aisopokselta ja Horatiukselta. Siitä huolimatta ne ovat Ranskan kirjallisuuden merkkiteoksia. La Fontainen merkitys etymologisessa mielessä on merkittävä: esimerkiksi sanonta "karhunpalvelus", hyvää tarkoittava teko joka vahingoittaa autettavaa, on peräisin eräästä La Fontainen kertomuksesta, jossa ystävällinen karhu auttaa hätistämään puutarhurin nenältä kärpästä kivenmurikan avulla.
Ensimmäinen 124 sadun kokoelma Fables Choisies (Eläinsatuja) ilmestyi 31. maaliskuuta 1668, ja se oli viisaasti omistettu Monseigneur dauphinille (jota nimitystä Ranskan kruununperillisistä käytettiin), kuningas Ludvig XIV:n kuusivuotiaalle pojanpojalle. Tarinat ovat joka suhteessa ensiluokkaisia: täysin virheettömiä, tasapainoisia, oivallisesti riimitettyjä, luonnollisia ja sujuvia, lystikkäitä, nokkelia, viisaita – ja ehdottoman ranskalaisia. Niistä tuli heti menestys. Vielä nykyäänkin osa ranskalaisista osaa Eläinsatuja ulkoa sivukaupalla.
Saduissaan de La Fontaine osoittaa ihmisluonnon olevan alttiina erilaisille heikkouksille. Hän ei kuitenkaan kauhistele sitä, vaan haluaa nauraa inhimillisille heikkouksille, paikoitellen hieman ilkeästikin.
De la Fontaine julkaisi koko elämänsä ajan tasaisin väliajoin uusia eläinsatuja; viimeinen ilmestyi 1693. La Fontainea ja Eläinsatuja juhlistava postimerkkisarja julkaistiin Ranskassa 1995.lähde?
Suomennettuja teoksia

La Fontaine, Jean de: Tarinoita.  (Valikoima teoksesta Fables III)  Suomentanut Yrjö Jylhä. Esipuheen kirjoittanut Aarne Anttila. Porvoo:  WSOY, 1935.
La Fontaine, Jean de: Faabeleita.  ((Valikoima alkuteoksesta Fables, 1668–1694). Suomentanut Aarno Saleva. Kuvittanut Gustave Doré)  Turku:  Faros-kustannus, 2005.  ISBN 952-99497-1-5
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Jean de La Fontaine on Wikiaineistossa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean de La Fontaine Wikimedia Commonsissa
Jean de La Fontainen teoksia Gutenberg-projektissa (englanniksi, ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
François de La Rochefoucauld

François de La Rochefoucauld
François de La Rochefoucauld [ʁɔʃfuko] (François VI, La Rochefoucauld’n herttua, Marcillacin prinssi, 1613–1680) oli ranskalainen kirjailija, joka tunnetaan erityisesti aforismien kirjoittajana. Hänen kuuluisin teoksensa Mietelmiä (Réflexions ou sentences et maximes morales, 1665, suom. J. V. Lehtonen 1924) sisältää 500 kiteytettyä ajatusta, jotka kuvaavat ihmisten pyrkimyksiä ja käyttäytymistä.
Elämänvaiheita

La Rochefoucauld oli nuorena hovimies ja sotilas. Yhdessä kuningatar Anna Itävaltalaisen kanssa hän juonitteli kardinaali Armand de Richelieuta vastaan. Kardinaali karkotti La Rochefoucauld’n hovista, ja tämä liittyi Fronde-kapinaan. Koettuaan elämänvaiheita, jotka ovat kuin seikkailukirjoista hän neljäkymmentävuotiaana vetäytyi julkisesta elämästä.
Aikansa kuluksi La Rochefoucauld ryhtyi kirjoittamaan muistelmiaan. Hän oli seikkailuissaan ollut menettämäisillään näkönsä, ja hän sairasti kihtiä. Hän piti elämää halveksittavana ilveilynä ja naisia inhottavina oikuttelijoina. Elämä oli hänelle suuri pettymys. Muistelmia kirjoittaessaan hän huomasi itsellään uuden taidon: mietelmien eli maksiimien kirjoittamisen taidon.
Mietelmien kirjoittamista La Rochefoucauld piti aluksi lähinnä hupina. Käydessään kirjallisissa salongeissa hän saattoi ripotella niitä keskusteluihin. Kun mietelmät ilmestyivät vuonna 1665 kirjana, hän sai mainetta. Kirjallisissa salongeissa hän solmi ystävyyssuhteen La Fayetten kreivittären Marie-Madeleine Proche de La Vergenen kanssa. Ystävyys kesti loppuelämän. Ystävysten kirjeenvaihtoa on säilynyt jälkipolville, ja se on lämminhenkistä.lähde?
La Rochefoucauld kävi hovissa uudelleen juuri ennen kardinaali Mazarinin kuolemaa ja Ludvig XIV:n valmistautuessa ottamaan itselleen kaiken vallan. Kuningas piti kirjailijaa hyvänä esimerkkinä vanhasta aatelistosta.lähde?
La Rochefoucauld’n puoliso oli Adrée de Vivonne ja heillä oli poika, François VII de La Rochefoucauld.lähde?
Mietelmät

Jälkimaailma on suuresti arvostanut La Rochefoucauld’n mietelmiä, joita on lähes viisisataa. Vaikutteita niihin tekijä sai Senecalta sekä Montaignelta, mutta ne ovat kuitenkin omaperäisesti pohdittuja. Kirjoittajan mielestä itsekkyys on ihmisen kaikkien tekojen käyttövoima, ja mietteitä onkin sanottu erinomaiseksi luettavaksi silloin, kun haluaa karkottaa liiat harhaluulot ihmisistä. Rohkeuskin johtuu Rochefoucauldin mukaan lähinnä turhamaisuudesta, ja jalomielisyys on pelkkää itsepetosta.
Valikoima mietteitä:
Vanhukset lohduttautuvat mielellään antamalla hyviä neuvoja, kun eivät enää kykene antamaan huonoja esikuvia.
On ihmisiä, joita viat pukevat, ja toisia, joita hyvätkin ominaisuudet rumentavat.
Nainen pitää kauan ensimmäistä rakastajaansa silloin kun hän ei ota toista.
Kiitoksen torjuminen on halua kuulla kiitos toiseenkin kertaan.
Joka elää antautumatta hullutuksiin, ei ole niin viisas kuin luulee olevansa.
Suomennetut teokset

Mietelmiä (Réflexions ou sentences et maximes morales ). Suomentanut ja johdannolla varustanut J. V. Lehtonen. Karisto, 1924. Verkossa: Mietelmiä.
Mietteitä. Suomentanut Risto Mikkonen. Esipuhe Kai Kiviranta. Scanria, 2018 ISBN 978-952-5182-54-5
Itsekkyydestä, suom. ja jälkisanat Sampsa Laurinen. Basam Books 2022 ISBN 978-952-379-211-1