stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ilmakehä
Ilmakehän historiaa

Maalla on ollut kolme eri kaasukehää. Varhaisin kaasukehä syntyi pian Maan muodostuttua 4,6 miljardia vuotta sitten. Se oli ohut ja koostui pääasiassa vedyn ja heliumin sekoituksesta. Toinen kaasukehä syntyi seuraavien satojen miljoonien vuosien aikana purkautuneiden useiden valtavien tulivuorten purkauskaasuista. Lisäksi Maahan kulkeutui jääkimpaleita, jotka vaikuttivat kaasukehän koostumukseen.
Noin 4,5 miljardia vuotta sitten maapallon alkuilmakehä koostui lähinnä vesihöyrystä, hiilidioksidista, vedystä ja typestä. Happea ei vielä tällöin ollut lainkaan. Hapen määrä ilmakehässä alkoi lisääntyä vasta, kun noin 3,5 miljardia vuotta sitten ensimmäiset happea tuottavat bakteerit syntyivät. Niillä oli kyky pilkkoa vettä vedyksi ja hapeksi, eivätkä ne vielä tarvinneet happea omiin elintoimintoihinsa, joten happea alkoi vapautua. Pikkuhiljaa hapen määrä ilmakehässä kasvoi ja vapaan vedyn määrä väheni. Kehitys oli hidasta: vielä noin kaksi miljardia vuotta sitten ilmakehän happipitoisuus oli vain noin sadasosa nykyisestä ja 700 miljoonaa vuottakin sitten vain kymmenesosa. Hapen lisääntyminen aloitti myös otsonikerroksen syntymisprosessin. Hiilidioksidin pitoisuus ilmakehässä oli vielä kambrikaudella 15-kertainen nykyiseen verrattuna. Nykyisen happipitoisuutensa ilmakehä saavutti noin 360 miljoonaa vuotta sitten, ja samalla hiilidioksidipitoisuus oli laskenut lähelle nykytasoa.
Ilmakehän tutkimus

Ilmakehätutkimukseen kuuluvat ilmakehän kaikkien kerrosten ja niissä tapahtuvien ilmiöiden tutkiminen ja mallintaminen. Ilmakehätutkimuksen tärkeänä osana on suunnitella laitteita, joilla ilmakehän prosesseja voitaisiin tutkia. Ilmakehän tilan ja prosessien tutkimus on tärkeää, jotta voidaan ymmärtää ilmakehän ongelmia kuten otsonikatoa. Myös ilmakehän muutoksien ennustaminen on tärkeää, jotta ongelmien paheneminen voidaan estää.
Koska ilmakehää on hyvin vaikeaa tutkia maasta käsin, ilmakehää tutkitaan erilaisten luotaimien ja Maata kiertävien satelliittien avulla. Ilmakehätutkimukseen kuuluu oleellisesti kansallinen ja kansainvälinen yhteistyö. Suuria ilmakehätutkimuslaitoksia ovat esimerkiksi Euroopan avaruusjärjestö ESA ja Yhdysvaltojen avaruusjärjestö NASA. Suomessa ilmakehätutkimusta tekee muun muassa Ilmatieteen laitos.
Elinkelpoisuuden rajat

Stratosfäärissä yli 15 kilometrin korkeudessa elää monipuolinen joukko mikrobeja. Niiden tiheys on muutama yksilö kuutiometrissä, eikä niiden nykytiedon mukaan uskota aktiivisesti kasvavan ja lisääntyvän siellä. Kymmenen kilometrin korkeudesta on havaittu kuutiometriä kohti noin viisi tuhatta bakteerisolua, joista suurin osa on eläviä.
Korkealla ilma on niin ohutta, että lentäminen kuluttaa paljon sekä energiaa että happea. Suomukorppikotka on kuitenkin havaittu yli 12 kilometrin korkeudessa, ja Mount Everestin huipulla 8 850 metrissä on havaittu useita lintulajeja.
Monille ihmisille tulee jo 2 500 metrissä ohuen ilman aiheuttamaa sairastumista eli vuoristotautia. Yhä korkeammalla oleskelu vaatii hidasta totuttautumista. Kuuden kilometrin yläpuolella voi sopeutua oleskelemaan lyhytaikaisesti, mutta yleensä tämä on hengenvaarallista. Kahdeksan kilometrin korkeudesta ylöspäin ihminen ei enää pysty sopeutumaan korkeuteen ja hapenpuutteeseen pysyvästi vaan kuolee melko nopeasti. Reinhold Messner ja Peter Habeler olivat vuonna 1978 ensimmäiset, jotka kiipesivät maailman korkeimman vuoren Mount Everestin huipulle 8 850 metriin ilman lisähappea.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ilmatieteen laitos, Millainen ilmakehä on
NASA, Mysteries of the Sun: Ionosphere, Thermosphere, and Mesosphere
Maan ilmakehä
Ilmakehän kerrokset.
Ilmakehä on läpinäkyvä joillekin säteilyn aallonpituuksille mutta absorboi toiset eli ei päästä niitä maanpinnalle. Kuvassa 100 % tarkoittaa läpinäkymättömyyttä, 0 % tarkoittaa täydellistä läpinäkyvyyttä.
Ilmanpaine kilopascaleina (y-akseli) eri korkeuksilla (x-akseli).
Sinisellä viivalla hapen määrä ilmakehässä prosentteina viimeisen miljardin vuoden aikana. Nykytaso 21 % punaisella katkoviivalla.
Folland Gnat

| Folland Gnat Mk> 1 |
| --- | --- |
 Folland Gnat prototyyppi, sarjanumeroltaan G-39-2
Tyyppi:  torjuntahävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Folland Aircraft
Ensilento:  18. heinäkuuta 1955
Folland Gnat Mk.1 (GN-101) Keski-Suomen ilmailumuseossa.
Folland Gnat on Folland-lentokonetehtaan pääsuunnittelijan Edward Petterin 1950-luvun alussa suunnittelema kevyt hävittäjälentokone.
Historia

Folland Gnat F.1 on yksipaikkainen kokometallinen torjuntahävittäjä (interceptor), joka kehittyi Folland Fo141 -suunnitelmasta. Koneen ensilento tapahtui 18. heinäkuuta 1955. Englannin ilmailuministeriö rahoitti koneen suunnittelua tilaamalla kuusi konetta. Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien hävittäjäksi valittiin Hawker Hunter. Koneesta kehitettiin edelleen kaksipaikkainen harjoituskoneversio, Folland Gnat T.1, jossa oli hävittäjäversioon verrattuna pinta-alaltaan 40% suurempi siipi, suurempi sivuvakautin ja erilaiset korkeusvakauttimet. Gnat oli vain vientituote, halpa eikä Naton koneita suorituskyvyllään uhkaava. Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimat ei koskaan ottanut sitä käyttöönsä kuin kaksipaikkaisena T.1 -versiona hävittäjälentäjien jatkokoulukoneeksi. Se oli käytössä 1970-luvun jälkipuolelle asti Red Arrows -taitolentoryhmän koneena.
Hävittäjäversiota myytiin Suomeen (11 kpl), Intiaan (40) ja Jugoslaviaan (2). Lisäksi Suomeen toimitettiin 2 valokuvaustiedusteluversiota.
Intian HAL-tehtaat valmistivat lisenssillä 215 Gnat-konetta vuosina 1962–1974. Gnat oli Intian ilmavoimien taistelukäytössä syyskuussa 1965 toisessa Intian-Pakistanin sodassa, jossa se osoittautui tehokkaaksi.
Historia > Intian Ajeet

Gnatin tuotanto jatkui Intiassa nimellä Hindustan Aeronautics Ajeet. Vuosina 1975–1982 Intia rakensi 80 Ajeet-hävittäjää. Ajeet oli monilta osin paranneltu ja modernisoitu. Koneessa oli siiven sisäinen polttoainesäiliö, paranneltu hydraulijärjestelmä ja avioniikka ja modernimpi heittoistuin. Kumpaankin siipeen oli lisätty ripustin ja korkeusvakaimet olivat kokonaan liikkuvat. Koneen lisärooliksi tuli maavoimien tukeminen. Intian ilmavoimat käyttivät niitä vuoteen 1991. Tyypin kaksipaikkaista versiota valmistettiin vuodesta 1987. Ajeetia ei testattu sotakäytössä.
Käyttö Suomessa > Suomen Gnatit

GN-101, lennettiin 670 tuntia, poistettiin 12. lokakuuta 1973
GN-102, lennettiin 38 tuntia, tuhoutui 26. elokuuta 1958, lentäjä Dick Karlsson loukkaantui vaikeasti.
GN-103, 601 tuntia, poistettiin toukokuussa 1971
GN-104, 602 tuntia, poistettiin huhtikuussa 1971
GN-105, 609 tuntia, poistettiin lokakuussa 1970
GN-106, 600 tuntia, poistettiin 1971?
GN-107, 600 tuntia, poistettiin syyskuussa 1971
GN-108, 253 tuntia, tuhoutui huhtikuussa 1964, kone joutui syöksykierteeseen ja luutnantti Matti Kepponen pelastautui heittoistuimella (Uutisoitu mm. Länsi-Suomi lehdessä 11.4.1964)
GN-109, 162 tuntia, tuhoutui 8.5.1962, jolloin luutnantti Esko Sirola kuoli
GN-110, 600 tuntia, poistettiin lokakuussa 1972
GN-111, 381 tuntia, tuhoutui syyskuussa 1968, kone joutui syöksykierteeseen ja luutnantti Esa Rantamäki pelastautui heittoistuimella
GN-112, 550 tuntia, poistettiin heinäkuussa 1972
GN-113, 699 tuntia, poistettiin joulukuussa 1971
Koska koneet tuotiin Suomeen 30. heinäkuuta 1958 – 26. syyskuuta 1960 välisenä aikana, niillä lennettiin 12–14 vuotta eli keskimäärin alle 60 tuntia vuodessa eli noin viisi tuntia kuukausittain per koneyksilö. Suurimman osan Gnatin käyttöajasta Suomen ilmapuolustus oli uskottavamman ja paremman suorituskyvyn omaavan taistelukoneen, MiG-21 F13 -yliäänihävittäjän, varassa.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&09.01000009,10 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&06.07500006,75 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&02.03000002,3 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&02331.&&&&002 331 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&03950.&&&&003 950 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Bristol Siddeley (Rolls-Royce) Orpheus 701 B.Or.2 -suihkumoottori; &&&&&&&&&&&&&020.050000020,5 kN
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&01040.&&&&001 040 km/h (Mach &&&&&&&&&&&&&&00.09800000,98) 12 192 metrissä
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01850.&&&&001 850 km
Lentoaika: lisätankeilla 2 h 10 min
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&014600.&&&&0014 600 m
Nousuaika: 12 000 m 5 min
Teho-painosuhde: 0.7
Lentoonlähtömatka: 270 m
Aseistus
2 × 30 mm Aden-tykkejä ilmanottoaukon ulkosivussa ja
12–18 × Hispano HSS-R 80 mm raketteja siiven alla kaseteissa tai 2 kpl 225 kg pommeja.
Museokappaleita Suomessa

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaakkois-Suomen Ilmailumuseossa Lappeenrannan lentokentällä ovat GN-103 ja GN-106.
Keski-Suomen ilmailumuseossa Tikkakoskella on kaksi Gnatia, GN-101 on esillä näyttelyssä ja GN-104 on näytteillä ulkona.
Suomen ilmailumuseossa Vantaalla oli Gnat GN-105, joka kuitenkin romutettiin museolla tammikuussa 2016.
Karhulan ilmailukerhon lentomuseon Gnat on GN-107.
Ilmapuolustuksen muistomerkkinä Rovaniemen Someronharjulla on GN-110.
Päijät-Hämeen ilmailumuseolle on Vesivehmaan museohallilla Gnatin valokuvaustiedusteluversio GN-112.
Malmin lentokentällä on yksityisomistuksessa ja varastoituna valokuvaustiedustelukone GN-113.
Kirjallisuutta

Laukkanen, Jyrki: Folland Gnat Suomen ilmavoimissa – in Finnish Air Force. Koala-kustannus, 2018. ISBN 978-952-229-198-1.
Dick Forsman

Dick Forsman (s. 1953 Helsinki) on suomalainen lintukirjailija ja valokuvaaja.
Forsman on Euroopan tunnetuimpia petolintujen tuntijoita ja tutkijoita, ja on kirjoittanut ja kuvittanut useita määritysoppaita, tietokirjoja ja valokuvateoksia, sekä kymmeniä lintutieteellisiä artikkeleita alan julkaisuihin. Forsman toimi Suomen Rariteettikomitean puheenjohtajana vuosina 1992–1993 ja jäsenenä 1984–1991.
Forsman opiskeli Helsingin yliopistossa eläin- ja perinnöllisyystiedettä ja toimi freelance-luontotoimittajana Yleisradiossa. Hän on toiminut lintu- ja luontomatkojen oppaana sekä Suomessa että ulkomailla.
Teokset

Muuttolinnut: Ilmojen valtiaat, yhdessä Matti Torkkolan kanssa. WSOY. ISBN 951-01-9127-2
Suomen haukat ja kotkat. Kirjayhtymä. ISBN 951-26-3824-X
Suomen päiväpetolinnut: haukkojen ja kotkien määritysopas. Lintutieto Oy. ISBN 951-95-5601-X
Lintupäiväkirjat. Merkintöjä, luonnoksia, maalauksia 1984–2005. Tammi, Helsinki. 2006. ISBN 951-31-3468-7
The Raptors Of Europe And The Middle East. A & C Black Publishers Ltd. 2007. ISBN 0713688211
Petolinnut. Otava. 2007. ISBN 978-951-1-21147-1
Päiväperhoset Suomen luonnossa, yhdessä Olli Vesikon kanssa. Otava. 2007. ISBN 951-12-0039-9
Petolinnut Suomen luonnossa. Otava. 2018. ISBN 978-951-1-31914-6
Saariston linnut Suomen luonnossa. Otava. 2019. ISBN 978-951-1-33229-9
Fiikka Forsman

Fiikka Charlotta Forsman (s. 7. maaliskuuta 1968 Naantali) on suomalainen teatteriohjaaja.
Forsman on koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri. Hän valmistui Teatterikorkeakoulusta keväällä 2008. Lisäksi Forsman on opiskellut Turun yliopistossa muun muassa elokuva- ja televisiotiedettä sekä taidehistoriaa.
Forsman aloitti uransa Turun ylioppilasteatterissa ja on työskennellyt muun muassa Q-teatterissa, ja Turun sekä Espoon Kaupunginteatterissa.
Ohjaustöiden lisäksi Forsman on dramatisoinut useita näytelmiä, muun muassa teokset Tuttu tuli käymään (1999), Kaksi aurinkoa (2001), Huhtikuun noita (2005) ja Taikatalvi (2009).
Ohjauksia

Kari Tuomi: Vain muutaman dollarin tähdet (Turun ylioppilasteatteri, 1994)
Molière: Tartuffe (Turun ylioppilasteatteri, 1994)
Georg Büchner: Woyzeck (Turun ylioppilasteatteri, 1996)
LaivaLaiva! (Turun ylioppilasteatteri, 1999)
Sodankieltäjä (Espoon kaupunginteatteri, 2002)
Makkara (Tanssiteatteri Minimi, Kuopio, 2002)
Claes Östergren: "Kustaa III:n avioliitto" (Kuopion kaupunginteatteri, 2003)
Molière: Luulosairas (Turun kaupunginteatteri, 2005)
Lassi Sinkkonen: Solveigin laulu (Turun kaupunginteatteri, 2005)
Helposti särkyvää, (Kuriton Company, Helsinki, 2006)
Günter Grass: Peltirumpu (Q-teatteri, Helsinki, 2008)
Marcel Proust: Jälleenlöydetty aika, (Q-teatteri, Helsinki, 2009)
Tove Jansson: Taikatalvi (Linnateatteri, 2009)
Fiikka Forsman & Terhi Suolahti: Säröjä (pohjautuu Anna Kortelaisen teokseen Levoton nainen) (Lahden kaupunginteatteri, 2010)
Hugo Pratt: Corto Maltesen seikkailut, (Q-teatteri, Helsinki, 2011)
Riikka Pulkkinen: Raja (Oulun kaupunginteatteri, 2012)
Tove (Svenska Teatern, 2017)
Elisabeth Forsell

Elisabeth Forsell (k. vuoden 1747 jälkeen) oli ruotsalainen kehruumestaritar ja kehruun opettaja, joka toimi Suomessa vuodesta 1739 ainakin vuoteen 1747. Hän toi Suomeen erityisesti uusia pellavankäsittelyn menetelmiä.
Ruotsissa syntynyt mutta pitkään Suomessa vaikuttanut Forsell oli kehruumestaritarkollegojensa Margaretha Zetterberg ja Maria Öberg kanssa Suomen ensimmäisiä virallisen ammattitutkinnon suorittaneita, hyväpalkkaisia naisia sekä naisten ammattikoulutuksen pioneereja, jotka levittivät rukilla kehruun taitoa ympäri Suomen siihenastisen värttinällä tapahtuneen kehruun korvaamiseksi ja langan laadun parantamiseksi.
Forsell toimi Suomessa aluksi Turun seudulla ja sitten Porvoossa, kunnes tiettävästi muutti takaisin Ruotsiin 1740-luvun lopulla.
Elämä ja ura

Ruotsin valtiopäivillä 1738–1739 päätettiin perustaa Ruotsiin ensimmäiset kehruukoulut, jotta pellavasta, hampusta ja silkistä saataisiin aikaan parempaa lankaa. Pian päätettiin lähettää myös Suomeen kehruuneuvoja erityisesti Suomessa hyvin kasvavan pellavan kehräämiseksi, ja tehtävään nimitettiin  Elisabeth Forsell. Hänet tunnettiin tuolloin Västmanlandin Harakerissa sijaitsevan kehräämön parhaisiin kuuluvana työntekijänä. Forssell toi mukanaan kerinpuut sekä Suomessa siihen asti tuntemattoman kaksoisrukin. Kahta erillistä lankaa yhtä aikaa kehräävän kaksoisrukin oli kehittänyt Forsellin aiempi esimies Abraham Hedman, ja taitavan kehrääjän käsissä sillä saavutettiin kaksinkertainen työteho ilman juurikaan lisärasitusta kehrääjälle.
Forsell työskenteli Turussa aluksi pormestari Esaias Wechterin kehräämössä, jossa hänellä oli muutamia naispuolisia oppilaita. Pian hän joutui muuttamaan hirttopaikan läheiseen taloon, jonne monetkaan oppilaat eivät uskaltautuneet. Forsell kävi opettamassa myös Piikkiössä ja Loimaalla.
Nuori Elisabeth Forsell joutui Turussa vahingollisten huhujen kohteeksi ja muutti vuonna 1740 Porvooseen, mutta joutui sielläkin epäilysten alaiseksi. Kirjanpitodokumentit osoittavat hänelle maksetun Ruotsista palkkaa vielä vuonna 1747, mutta hänen sen jälkeisistä vaiheistaan ei ole tietoa. Hänen arvellaan siirtyneen takaisin Ruotsiin.
Elisabeth Forsellin tunnetuin oppilas Turussa oli Juliana Garberg ja Porvoossa Margaretha Zetterberg.
Kirjallisuutta

Vainio-Korhonen, Kirsi: Suomen herttuattaren arvoitus. Suomalaisia naiskohtaloita 1700-luvulta. Edita Publishing Oy, Helsinki, 2009, ISBN 9789513754617
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon
Finn-Korkki

| Finn-Korkki Oy |
| --- | --- |
 Finn-Korkin tehdas vuonna 2018
Yritysmuoto:  Osakeyhtiö
Perustettu:  1871
Toimitusjohtaja:  Rolf Nygård
Kotipaikka:  Hämeenlinna
Toiminta-alue:  globaalisti
Toimiala:  kevytmetallien pakkaus
Tuotteet:  sulkimia, korkkeja, rengassuljinlaitteita, metallisia kansia
Liikevaihto:  9,924 milj. euroa (2023)
Liikevoitto:  1,343 milj. euroa (2023)
Henkilöstö:  32 (2023)
Omistaja:  Rolf Nygårdin perhe
Kotisivu:  www.finn-korkki.com/fi/
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Finn-Korkki on Hämeenlinnassa sijaitseva perheyritys, joka valmistaa pullojen sulkimia, korkkeja, rengassuljinlaitteita ja metallisia kansia esimerkiksi kynttilöihin. Finn-Korkki on Pohjoismaiden ainoa metallipullonkorkkien valmistaja.
Historia > Wicanderin suvun yritykset 1868–1990 > Wicanderien perintö

Perheyritystä johtaneet Hjalmar Wicander ja hänen poikansa Carl August Wicander käyttivät yrityksistä saamaansa varallisuutta hyväntekeväisyyteen. He lahjoittivat Djurgårdenissa sijainneen Wicanderin villan (nykyisin Villa Lusthusporten) Nordiska museet-museolle ja Harpsundin herraskartanon Ruotsin valtiolle. Harpsund toimii nykyään Ruotsin pääministerin vapaa-ajan asuntona.
1910-luvulla Hjalmar Wicander rahoitti pronssisen Pyhä Yrjö ja lohikäärme -patsaan (Sankt Göran och draken) valmistuksen. Se on kopio 1480-luvulta peräisin olevasta puuveistoksesta, joka sijaitsee Tukholman Suurkirkossa. Pronssipatsas sijaitsee Tukholman vanhassa kaupungissa. Hän lahjoitti myös Ruotsin kansallismuseolle merkittävän miniatyyrimaalausten kokoelman. Maalaukset sijoitettiin hänen nimeään kantavaan saliin (Wicanderska miniatyrkabinettet).
Carl August Wicander kirjoitti perheyrityksen historiasta kolmiosaisen kirjasarjan, joka julkaistiin 1950-luvulla.
Historia > Finn-Korkki 1989–1999

Kun Wicanders-emoyhtiö joutui selvitystilaan vuonna 1989, 15 henkilön työllistäneen Finn-Korkin omistajuutta tarjottiin Rolf Nygårdille. Hän oli aloittanut Finn-Korkissa vuonna 1981 laadunvalvontapäällikkönä ja toiminut sittemmin tuotantopäällikkönä ja toimitusjohtajana, mutta epäröi nuoren ikänsä vuoksi lähteä yrittäjäksi yksin. Saatuaan kolme päivää miettimisaikaa hän pyysi kumppanikseen yhtiön talouspäällikköä. Tehdas alkoi valmistaa korkkien lisäksi myös tuikkukynttilöissä tarvittavia kuppeja. Ulkokynttilöiden kannet otettiin valikoimiin vuonna 1992.
Finn-Korkki aloitti idänkaupan 1990-luvulla, Ukrainan viennin vuonna 1994.  Vuonna 1998 se osti Hämeenlinnan Grafipalvelu Oy:n, jolta oli ostanut muun muassa painopinnanvalmistusta. Finn-Korkilla oli 30 työntekijää ja sen liikevaihto oli noin 30 miljoonaa markkaa.
Historia > Finn-Korkki 2000–

Vuonna 2000 Finn-Korkki suunnitteli ruotsalaiselle Absolut Vodkalle pullonsulkimen. Seuraavana vuonna MaxiCrown-tuotteen nimeksi vaihdettiin RingCrown. Nimi on rekisteröity Finn-Korkille.
Vuonna 2002 Finn-Korkki vei tuotteitaan 22 maahan, joista suurimpia olivat Saksa, Puola, Ruotsi, Viro, Venäjä, Itävalta, Bulgaria, Latvia ja Oman. Yhtiöllä oli 39 työntekijää.
Vuonna 2004 rengaskorkeille rakennettiin uusi tuotantolinja. Nygård lunasti yhtiökumppaninsa osuuden perheelleen.
Vuonna 2007 yhtiö osti Australiasta konkurssiin menneen kilpailijan jäljiltä parikymmentä kontillista tavaraa, mukaan luettuna tämän käyttämät koneet. Isojen repäisykorkkien (RipCap) valmistamiseen tarkoitetut tuotantokoneet asennettiin Finn-Korkin entisiin varastotiloihin ja niiden käyttöönottoa oli ohjeistamassa entinen omistaja.
Vuonna 2012 yhtiön tilat yli kaksinkertaistuivat, kun vanhan 1800-neliöisen tuotantohalliin tehtiin 2000 neliön kokoinen laajennus. Seuraavan vuoden liikevaihto oli 9,1 miljoonaa euroa ja kauppaa tehtiin 40 maassa.
Vuonna 2014 otettiin käyttöön uusi painolinja. Linjaan tarvitut koneet ostettiin Sisiliasta. Laajennus ja painokone maksoivat yhteensä viisi miljoonaa euroa. Syksyllä yhtiö kärsi suuren tappion saatuaan Donetskista Itä-Ukrainasta lähes 8 miljoonan korkin tilauksen. Ostaja jäi väärälle puolen rajaa eikä korkkeja voitu toimittaa ja ne piti lopulta toimittaa kierrätykseen. Asiakkaan menetys vastasi noin viidennestä yhtiön liikevaihdosta ja opetti sen välttämään Venäjän markkinoita. Yhtiö oli aloittanut viennin myös Irakiin, mutta terroristien aluevaltaukset sotkivat kuljetukset ja asiakkuus päättyi. Vuonna 2017 yhtiön liikevaihto oli 7,5 miljoonaa euroa.
Vuonna 2020 korona aiheutti liikevaihtoon noin viidenneksen vähennyksen, kun esimerkiksi asiakasravintolat oli suljettu, tax-free-myymälöissä ei ollut matkustajia ja juhlia peruttiin. Seuraavana vuonna yhtiön liikevaihdosta yli 90 prosenttia tuli viennistä ja liikevaihto oli samalla tasolla kuin ennen koronaa, 7,5 miljoonaa euroa.
Organisaatio

Vuonna 2023 yhtiöllä oli 32 työntekijää. Toimitusjohtajana on toiminut 1980-luvun lopulta lähtien Rolf Nygård. Nygårdin kaikki viisi lasta ovat työskennelleet jossain vaiheessa yhtiössä. Vuonna 2024 hänen poikansa Daniel Nygård toimii yhtiössä tuotantopäällikkönä.
Työtä tehdään arkipäivisin kolmessa vuorossa.
Tuotteet ja markkinat

Finn-Korkki on Pohjoismaiden ainoa metallisia pullonkorkkeja valmistava yritys. Noin 90 prosenttia yhtiön liikevaihdosta tulee viennistä, asiakkaita Finn-Korkilla on yli 50 maassa. Markkinoista suurimpia ovat Ruotsi, Puola, Saksa ja Unkari. Yhtiön asiakkaita ovat esimerkiksi Heineken International ja Carlsberg.
Vuonna 2024 yhtiö valmisti kuutta erilaista korkkimallia.
Noin 40 prosenttia yhtiön liikevaihdosta saadaan rengaskorkeista, repäisykorkeista, jotka avataan korkkiin liitetystä renkaasta vetämällä.  Rengaskorkkia käytetään esimerkiksi keskieurooppalaisissa erikoisoluissa ja juomissa, erityisesti Puolassa ja Saksassa. Suomessa repäisykorkkeja käyttää Laitilan Wirvoitusjuomatehdas ja Laihian Mallas. Rengaskorkin voi avata ilman ilman työkaluja, eikä sitä voi sulkea uudestaan, jolloin käyttäjä voi olla varma pullon koskemattomuudesta. Rengassulkimia on kolmea päätyyppiä: yksiosaiset, kaksiosaiset ja isot rengassulkimet (RipCap).  Vuonna 2015 rengassulkimia valmisti vain muutama yritys maailmassa,  joista Finn-Korkki oli ainoa eurooppalainen. RipCapeja käytetään esimerkiksi shoteissa, viineissä ja energiajuomissa.
Yhtiö valmistaa myös kruunukorkkeja, joiden osuus liikevaihdosta on noin neljännes. Suomessa korkkeja myydään muun muassa Olville ja pienpanimoille.
Alumiinisia kierrekorkkeja käytetään muun muassa niin sanotuissa premium-luokan pullovesissä, joita myydään ravintoloissa esimerkiksi Chilessä, Italiassa ja Sveitsissä. Finn-Korkki valmistaa pullonsulkimia muun muassa Absolut Vodkalle, Danzka Vodkalle ja Veen Watersille.
Yhtiö suunnittelee ja valmistaa pullotuksessa tarvittavia laitteita kuten kruunukorkkien sulkemispäitä, rengassulkimien asettelijoita, sulkimien kuljetukseen tarkoitettuja rännejä ja lajittelijoita. Rengassuljinlaitteita on myyty esimerkiksi Australiaan, Tunisiaan ja Kiinaan.
Yritys valmistaa myös hautakynttilöiden metallisia kansia. Suurin osa Suomen liikevaihdosta saadaan alumiini- ja tinapeltikorkkien valmistuksesta syntyvän hukkamateriaalin myynnistä kierrätyskäyttöön.
Yhteiskuntavastuu

Yhtiö puhdistaa VOC-päästöjään (liuotepäästöjä) polttamalla ne painokoneen yhteyteen asennetussa keraamisessa kennossa, jolloin ne muuttuvat ympäristölle vaarattomiksi. Yritys on vähentänyt hukkaenergian määrää. Ylijääneet raaka-aineet kierrätetään.
Tunnustuksia

Vuonna 1997 Finn-Korkki palkittiin Hämeenlinnan vuoden yrittäjänä
Finn-Korkki sai Hämeen yrittäjien vientipalkinnon vuonna 2002
Finn-Korkin korkkia käyttävä Veen luksuslähdevesipullo voitti syksyllä 2007 kansainvälisen Paras lasipullo -kilpailun.
Vuonna 2012 Asiakastieto valitsi Finn-Korkin Kanta-Hämeen vahvimmaksi yritykseksi.
Vuonna 2013 Nygård valittiin maakunnan vuoden yrittäjäksi.
Finn-Korkki sai Nuorkauppakamarin Vuoden Vientitykki-palkinnon vuonna 2014.
Yhtiölle on myönnetty ISO 9001-laatu- ja ISO 14001-ympäristöstandardit sekä ISO 45001-työterveys- ja -turvallisuus- ja ISO 22000 HACCP-standardit.
Kirjallisuutta

Järventie, Tapio: Linnani on kotini; Tarinoita Hämeenlinnasta, Pesämuna Oy, ISBN 9519874836 (2004)
Aiheesta muualla

Verkkosivut
August Wicander
Hjalmar Wicander vuonna 1936
Carl August Wicander vuonna 1940
Linnankadun rakennus, jossa korkkitehdas sijaitsi vuosina 1893–1929 on nykyään suojeltu. Kuva on vuodelta 2014.
Finn-Korkin valmistama kaksiosainen rengaskorkki
Rolf Nygård vuonna 2006
Finn-Korkin valmistama kruunukorkki
RingCrown Hopper feeder - linjasto