stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Girondistit

| Girondistit |
| --- | --- |
Perustettu:  1. lokakuuta 1791
Lopetti:  24. lokakuuta 1793
Johto:   Jacques Pierre Brissot  Pierre Victurnien Vergniaud 
Ideologia:  liberalismi, federalismi abolitionismi
Poliittinen kirjo:  vasemmisto (lakiasäätävä kansalliskokous) oikeisto (konventti)
Toimisto:  Tuileries Pariisi
Äänenkannattaja:  Patriote français Le Courrier de Provence La chronique de Paris
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jacques Pierre Brissot
Pierre Victurnien Vergniaud
Girondistit olivat Ranskan suuren vallankumouksen ajan puolue. He saivat nimensä Gironden departementista, josta puolueen pääpuhujat olivat kotoisin. Girondistien merkittävimpiin johtajiin kuului Jacques Pierre Brissot. Hänen mukaansa puoluetta kutsuttiin joskus myös nimellä "brissotiinit".
Brissotin ohella merkittäviä olivat Rolandit: lyonilainen tehtaiden tarkastaja Jean Marie Roland de la Platière ja hänen puolisonsa Jeanne Manon, josta useimmiten käytetään nimitystä madame Roland.
Girondistien valta oli huipussaan lakiasäätävän kansalliskokouksen (assemblée législative) aikana 1791–1792. Sittemmin jyrkemmät jakobiinit syrjäyttivät heidät. Useita girondistien johtajia mestattiin terrorin aikana vuonna 1793.
Historia > Lakiasäätävä kansalliskokous

Girondistipuolue perustettiin 1. lokakuuta 1791, jolloin 745 kansanedustajaa kokoontui lakiasäätävään kansalliskokoukseen Pariisissa. Monet kokouksen osallistujat eivät olleet tavanneet toisiaan koskaan aiemmin ja heidän joukossaan oli runsaasti alle 30-vuotiaita. Istunnon oikeisto koostui rojalisteista ja feuillanteista, jotka tahtoivat vilpittömästi soveltaa perustuslakia ja toimeenpanovaltaa. Heidän näkyvimmät edustajansa olivat sotilaita. Keskustapuolueella eli ”riippumattomilla” oli lukumääräinen enemmistö, mutta se ei ollut riittävän yhtenäinen. Vasemmistoon kuului 140 demokraattia, jotka vastustivat perustuslakia ja tavoittelivat tasavaltaa. Vasemmiston edustajiin lukeutuivat jakobiinit ja heihin vielä tuolloin kuuluneet maltillis-tasavaltalaiset girondistit, joiden riveistä löytyivät kokouksen parhaat puhujat Pierre Victurnien Vergniaud ja Armand Gensonné. Jakobiinit istuivat ylimmällä penkkirivillä ja saivat tästä myöhemmin käytetyn nimen vuoripuolue.
Girondistien jäsenet olivat porvaristoa. He edustivat ennen kaikkea maakuntien suurporvaristoa ja kannattivat talousasioissa pitkälle menevää liberalismia. Yleisen näkemyksen mukaan girondistit olivat enemmän sanojen kuin tekojen miehiä. Idealistisuudellaan ja kaunopuheisuudellaan he voittivat ”riippumattomien” suosion ja hankkivat näin johtoaseman kansalliskokouksessa.
Historia > Girondistien lyhyt nousu

Girondistit kuuntelivat innostuneina puoluejohtaja Brissot'n vakuutteluja siitä miten ulkomainen sota raivaisi tietä tasavallalle. Sodan avulla vapausaatetta olisi helpompi levittää Eurooppaan ja auttaa kansojen vapautumista. Tasavaltalaisuuden saavuttamisen ohella eräs girondistien päämääristä oli horjuttaa pysyvästi kuningasperheen ja ylimystön valtaa.
Girondistien neuvottelupaikaksi vakiintui madame Rolandin salonki, jossa aluksi kokoontuivat kaikki vasemmiston nimekkäimmät johtajat. Vuoden 1792 aikana salongista tuli pelkästään girondistien kokouspaikka, ja madame Roland nousi suureksi vaikuttajaksi puolueen taustalla.
Vuoden 1792 aikana monet girondistit kehittivät ulkoista olemustaan enemmän rahvaan kaltaiseksi. He hylkäsivät vanhanaikaisen niskapalmikon, silkkisukat ja polvihousut (culottes) ja korvasivat ne köyhempien yhteiskuntaluokkien suosimilla sileäksi kammatuilla puuteroimattomilla hiuksilla ja pitkillä housuilla. Lisäksi osa girondisteista otti ulkoiseksi tunnusmerkikseen työläisten käyttämän punaisen pitkänomaisen myssyn, joka muistutti muinaisten fryygialaisten käyttämää päähinettä. Keväällä 1792 valittu uusi girondistiministeriö sai vaatetuksensa mukaan nimen le ministère sans-culotte, joka tarkoitti pitkähousuista ministeriötä, mutta tulkittiin myös alaluokan ministeriöksi. Vastavalittu sotaministeri Pierre Marie de Grave, joka tunnettiin enemmän runoistaan kuin sotilaallisista taidoistaan, siirtyi välittömästi punaisen vapaudenmyssyn käyttöön. Girondistit saivat myös sisä-, raha- ja ulkoministerien virat.
Ludvig XVI vastusti aluksi girondistien suunnittelemaa sotaa ulkovaltoja vastaan, kunnes lopulta antoi periksi koko maahan leviävälle sotakuumeelle. Sodan alkaessa huhtikuun lopulla 1792 girondistihallitus ja heidän ”hengettärensä” madame Roland keskittyivät etsimään sopivaa tilaisuutta syöstä monarkia valtaistuimelta. He lietsoivat vihakampanjaa kuningasparia vastaan ja yrittivät pakottaa kuninkaan hyväksymään uuden lakialoitteen pappien karkottamiseksi maasta. Kuningas kieltäytyi ja käytti perustuslain sallimaa veto-oikeuttaan. Samalla hän erotti hallituksensa girondistiministerit, koska ei ollut tyytyväinen heidän lainsäädäntöönsä. Pariisilaiset vastasivat Luvdigin käytökseen järjestämällä kansannousuksi muuttuneen mielenosoituksen 10. kesäkuuta 1792. Kansa epäili kuninkaan pitävän yhteyttä vihollismaan Itävallan kanssa ja huusi Tuileries’n palatsiin tunkeutuessaan eläköön girondistit, alas kuninkaan veto-oikeus! Mielenosoituksen huipennukseksi kansa pakotti kuninkaan pukeutumaan punaiseen vapauden myssyyn ja juomaan vapauden maljan.
Historia > Vallanvaihto

Vaikka girondistiministerit saivat salkkunsa takaisin, heidän toimikautensa jäi lyhyeksi. Syyskuun 21. päivänä 1792 kokoontuneessa kansalliskonventissa girondistit äänestivät vuoripuolueen tavoin tasavallan puolesta, mutta ajautuivat moniin muihin erimielisyyksiin näiden kanssa. Girondistit halusivat muun muassa viivyttää kuningas Ludvig XVI:n kuolemantuomion täytäntöönpanoa ja jättää sen kansan päätettäväksi. Vuoripuolue puolestaan julisti kansan luovuttaneen vallan konventille ja kumosi näin girondistien ehdotuksen. Lisäksi girondistien ja vastapuolen näkemykset tulevasta tasavallasta erosivat toisistaan. Girondistien väitteen mukaan vuoripuolue tahtoi anastaa vallan itselleen saadakseen maan johtoon diktaattorin. Vuoripuolue puolestaan väitti, että girondistien tarkoituksena oli muodostaa Ranskasta liittotasavalta, johon kuuluisi useita pieniä tasavaltoja. Vuoripuolueen Robespierre ja Marat ehdottivat uutta konventin istuntoa, jossa Ranskan tasavalta julistettaisiin ”yhdeksi ja jakamattomaksi” (une et divisible).
Myös ulkopolitiikka ja sodankäynti olivat puolueiden erimielisyyksien kohteina. Girondistit saivat aikaan sodan ulkovaltoja vastaan keväällä 1792, mutta eivät pystyneet hoitamaan sitä kunnialla, vaan vuoripuolue joutui tehostamaan sodankäyntiä useilla uusilla päätöksillä. Girondistikenraali Charles-François Dumouriez menetti tappioillaan Belgian viholliselle ja epäonnistuttuaan yrittämässään vallankaappauksessa hän siirtyi itse vihollisen puolelle. Jälkeenpäin paljastui, että Ranskan itävaltalaissyntyinen kuningatar Marie Antoinette oli lähettänyt Wienin hoviin tietoja Dumouriez'n sotasuunnitelmista Itävaltaa vastaan. Dumouriez'n maanpetos merkitsi girondisteille suurta tappiota, ja vuoripuolue puuttui sodankäyntiin useilla nopeilla uudistuksilla. Konventin jäsenet kiertelivät maakunnissa värväämässä sotilaita ja erottamassa viroistaan epäpäteviä henkilöitä.
Puolueiden välienselvittelyt johtivat keväällä 1793 girondistien aseman huononemiseen, ja vuoripuolue sai selvän enemmistön konventissa. Kesäkuussa 1793 Pariisiin jääneet 75 girondistia vangittiin verettömän vallankaappauksen päätteeksi. Heidän vartioinnistaan vastanneet henkilöt kuitenkin laiminlöivät työnsä ja suurin osa vangeista karkasi. Paenneet girondistit hajaantuivat Bretagneen, Lyoniin ja Normandiaan järjestääkseen vastarintaa maakunnissa. Heidän yrityksensä kerätä hajanaiset joukkonsa yhteen epäonnistuivat ja lisäksi he erehtyivät antamaan komennon väärille henkilöille. Yhä useammat ranskalaiset halusivat tulevan tasavallan olevan yksi ja jakamaton, eivätkä kannattaneet girondistien näkemystä tasavallasta, jonka sisällä on pienempiä tasavaltoja.
Girondistien viimeiset päivät

Lokakuun lopulla 1793 Pariisiin jääneet girondistien kansanedustajat haastettiin vallankumoustuomioistuimen eteen. Kansalliskonventin vangitsemista edusmiehistä osa pakeni muiden jäädessä odottamaan syyttömyytensä toteen näyttämistä. Aiemmin samana vuonna tapahtunut girondisti Charlotte Cordayn tekemä Jean-Paul Marat'n murha pahensi kuitenkin ratkaisevasti girondistien asemaa. Tuomioistuin päätyi kuolemantuomioon, joka myöhemmin pantiin toimeen giljotiinilla.
Sekä runous- ja maalaustaide on ikuistanut pidot, jotka girondistit pitivät mestausta edeltävänä yönä. Kuolemaantuomittujen joukossa olivat heidän tunnetuimmat puoluejohtajansa, kuten Brissot ja Vergniaud. Vergniaudilla oli aina mukanaan vahvaa myrkkyä, jolla hän olisi helposti voinut tehdä itsemurhan. Hän tahtoi kuitenkin seurata puoluetovereitaan mestauslavalle. Girondistien viimeisestä yöstä jäähyväisaterioineen ja valtiollisine puheineen tuli nopeasti legenda.
Kun tuomitut seuraavana päivänä kuljetettiin mestauspaikalle, he alkoivat laulaa Marseljeesia. "Mieluummin kuolema kuin orjuus! Se on ranskalaisten tunnuslause!". Laulu heikkeni sitä mukaa kuin girondisteja mestattiin, mutta vaikeni vasta, kun giljotiinin terä katkaisi viimeisen tuomitun kaulan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Girondistit Wikimedia Commonsissa
Girondistien viimeinen illallinen
Keski-Pohjanmaan maakunnan kuntien vaakunat

Keski-Pohjanmaan maakunnan ja Kokkolan kaupungin rajakyltti.
| --- | --- |
: Keski-Pohjanmaan maakunta Sinisessä kentässä hopeinen, kultakyntinen ja -kielinen, kävelevä, taakseen katsova näätä, jonka saatteena yläpuolella kolme ja alapuolella kaksi hopeista naularistiä. Gustaf von Numers
| Vaakuna | Kunnan nimi, vaakunan kuvaus, suunnittelija ja vahvistamispäivä |
| --- | --- |
: Halsua Punaisessa kentässä kaksi vastakkain asetettua pyöreäperäistä hopeakannelta, joitten kielet siniset Kaj Kajander, 12. maaliskuuta 1969
: Kannus Sinisessä kentässä paaluittainen noitarummun (kannuksen) vasara, sen varren kummallakin puolella kuusisakarainen kannustähti; kaikki hopeaa. Gustaf von Numers, 27. syyskuuta 1950
: Kaustinen Sinisessä kultaisin naularistein sirotellussa kentässä vastapalkeittain asetettu kultainen viulu. Ilmari Wirkkala, 25. lokakuuta 1950
: Kokkola Kultakentässä kyljellään musta tervatynnyri, jonka tapinreiästä ja pohjista lyövät punaiset tulenlieskat. Olof Eriksson (vanhan vaakunan pohjalta), 17. joulukuuta 1956
: Lestijärvi Hopeakentässä sininen teerenpyrstö. Gustaf von Numers, 19. tammikuuta 1967
: Perho Mustassa kentässä kultainen perhonen, jonka yläpuolella saatteena hopeinen naularisti. Gustaf von Numers, 6. maaliskuuta 1953
: Toholampi Hopeakentässä alainen, musta, yläpuoleltaan oksakoroinen polviorsi; kustakin sakarasta nousee punainen tulenlieska. Gustaf von Numers, 28. toukokuuta 1952
: Veteli Hopeakentässä sininen paalu, jossa seitsenkielinen kultakantele; kielet punaiset. Gustaf von Numers, 21. huhtikuuta 1952
Käytöstä poistuneet tai lakkautettujen kuntien vaakunat

| Vaakuna | Kunnan nimi, vaakunan käytössäoloaika, kuvaus, suunnittelija ja vahvistamispäivä |
| --- | --- |
: Himanka (1958–2009) Kultakentässä sininen, kaksimastoinen kaljaasi. Gustaf von Numers, 12. joulukuuta 1958
: Kaarlela (1963–1976) Sinisessä kentässä hopeinen, kultavaruksinen näätä pystyasennossa ja sen yläpuolella kolme kultakruunua vieretysten. Gustaf von Numers, 12. helmikuuta 1963
: Kälviä (1962–2008) Sinisessä kentässä kolme hopeista, nousevaa osmankäämiä, emitähkät kultaa. Gustaf von Numers, 16. toukokuuta 1962
: Lohtaja (1951–2008) Sinisessä kentässä aaltokoroinen hopeakärki, jossa punainen, puna-kultaliekkinen masuuni. Gustaf von Numers, 17. toukokuuta 1951
: Ullava (1966–2008) Sinisessä kentässä kaksi hopeista suosuksea ristikkäin. Aake Kaarnama ja Martta Vähälä, 15. huhtikuuta 1966
: Öja (1959–1968) Kultakentässä nouseva musta majakka, jonka lyhdyn ruudut hopeaa. Gustaf von Numers, 18. syyskuuta 1959
Keski-Suomen Työ
Aiheesta muualla

Mänttäri, Jarkko: Keski-Suomen työ: keskisuomalaisen raatajakansan toiveiden tulkki.  Helsinki:  Yleinen lehtimiesliitto, 2009.  ISBN 978-952-92-6419-3
Keskon Vaatetustehdas

Keskon Vaatetustehdas oli suomalaisen vähittäiskauppayhtiö Keskon omistama vaatevalmistaja, joka toimi eri nimillä vuodesta 1932 vuoteen 1984. Sen vaatemerkkejä olivat Story, Mister, Carat ja Lovable-rintaliivit. Vuonna 1982 Keskon vaatetehtaat työllistivät yhteensä 1 100 henkeä.
Keskon edeltäjä Kauppiaiden Keskuskunta osti vuonna 1932 konkurssiin menneen Lahden Paita- ja Esiliinatehtaan ja alkoi 90 työntekijän voimin valmistaa paitoja, alusvaatteita, laitosvaatteita ja työpukuja. Vuonna 1957 valmistui Lahteen uusi tehdas noin 400 työntekijälle. 1960-luvun puolivälissä otettiin käyttöön nimi Keskon Vaatetustehdas samalla kun aloitettiin vientiä Neuvostoliittoon sekä EFTA- ja EEC-maihin. Myynti kasvoi 1980-luvun alkuun asti, jolloin suomalaisen työn hintakilpailukyky alkoi murentua.
Kuopiolaisen Essilän mentyä konkurssiin 1979 Kesko osti sen toiminnot Kuopiossa ja Pielavedellä. 1980-luvun alussa yritys laajeni myös Tikkurilan maaliyhtiön tiloihin Vantaalla. Laajimmillaan yritys oli vuonna 1982, jolloin tuotantoa oli Lahden, Kuopion, Pielaveden ja Vantaan lisäksi Keski-Pohjanmaan Perhossa ja Kaustisella sekä Padasjoella. Tuotannosta jopa 80 prosenttia meni vientiin.
Vuonna 1984 Kesko päätti keskittyä vähittäiskauppaan ja myi Lahden tehtaan ja Story-tavaramerkin Luhdalle, Padasjoen tehtaan Ewald Oy:lle sekä Kuopion ja Pielaveden tehtaat Mattisen Teollisuudelle.
Kenttäpiispa

| Kenttäpiispa |
| --- | --- |
 Kenttäpiispan virassa käyttämä vaakuna
 Nykyinen Pekka Asikainen 1. kesäkuuta 2023 lähtien
Nimittäjä:  presidentti
Kauden pituus:  5 vuotta, uusittavissa
Perustettu:  1941
Ensimmäinen:  Johannes Björklund
Palkka:  7742 €/kk
Kenttäpiispa on Suomen puolustusvoimien kirkollisesta työstä vastaava johtava viranhaltija. Virka perustettiin 11. heinäkuuta 1941, kun presidentti Risto Ryti myönsi kenttäpiispan arvonimen senhetkiselle sotarovastille, Johannes Björklundille. Arvonimeen kuului myös virkanimi. Kenttäpiispan nimittää virkaansa tasavallan presidentti viideksi vuodeksi kerrallaan puolustusministerin esityksestä.
Kenttäpiispa on aina evankelis-luterilaisen kirkon pappi; sotilaspastoreina sen sijaan voivat toimia myös ortodoksisen kirkon papit.
Kenttäpiispan kauluslaatta
Kenttäpiispan olkalaatta
Arvo ja oikeudet

Palvelusarvoltaan kenttäpiispa rinnastetaan prikaatikenraaliin (aiemmin kenraalimajuriin). Tästä syystä kenttäpiispan palkka, jonka maksaa Puolustusvoimat, vastaa kyseistä sotilasarvoa: vuonna 2020 kuukausipalkka oli 7 742 euroa. Hän on muun sotilashenkilökunnan tavoin valtion virkamies.
Kenttäpiispa ei ole piispa, vaikka virkanimike siihen näennäisesti viittaakin: hänellä ei ole hiippakuntaa tai muitakaan piispan oikeuksia eikä hän kanna piispan liturgisia tunnuksia lukuun ottamatta sotilaspuvun päällä kannettavaa piispanristiä. Luterilaisen kirkon hierarkiassa kenttäpiispa vastaa kirkkolain mukaan lähinnä lääninrovastia.lähde?
Kenttäpiispa on kirkolliskokouksen jäsen ja hänellä on puhe- ja läsnäolo-oikeus piispainkokouksessa. Kenttäpiispa kuuluu Turun arkkihiippakuntaan, mutta on Puolustusvoimien palveluksessa.
Vuonna 2013 otettiin käyttöön kenttäpiispan vaakuna, jonka ovat suunnitelleet Pekka Särkiö ja Harri Rantanen.
Kenttäpiispana toimineet

Kenttäpiispan tehtävässä ovat toimineet seuraavat henkilöt:
| Kenttäpiispat |
| --- | --- |
Johannes Björklund: 1941–1956
Toivo Laitinen: 1956–1969
Yrjö Massa: 1969–1978
Viljo Remes: 1978–1986
Jorma Laulaja: 1986–1995
Hannu Niskanen: 1995–2012
Pekka Särkiö: 2012–2023
Pekka Asikainen: 1.6.2023–
Kenttäpiispan arvonimi

Kenttäpiispa on myös tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 7. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 8 700 euroa tai 2 200 euroa.
Arvonimen on ainoana henkilönä Suomessa saanut ensimmäinen kenttäpiispa Johannes Björklund, jolle se myönnettiin 11. heinäkuuta 1941. Arvonimiluettelossa Björklundin ammatiksi tai arvoksi oli merkitty ”puolustuslaitoksen hengellisen työn johtaja, sotarovasti” ja kotipaikaksi Helsinki.
Aiheesta muualla

Väitös: Paimen vailla hiippakuntaa - Kenttäpiispan viran synty ja vaikutus sotilaspapiston asemaan Suomen puolustusvoimissa ja kirkossa vuosina 1939–1944
Kirkollinen työ puolustusvoimissa
| --- | --- |

| --- | --- |
Henkilökunta::  Kenttäpiispa | Kenttärovasti | Sotilaspastori | Sotilasdiakoni
Varusmiehet::  Varusmiespappi ja -diakoni
Kervanto

Kervanto (koltansaameksi Ceʹrvv-vuõnnlähde?) oli kylä Kalastajasaarennon pohjoisosassa Pummanginvuonon pohjoisrannalla Petsamon kunnan koillisosassa, jonka Suomi vuonna 1940 luovutti Neuvostoliitolle. Kervannon naapurikyliä olivat pohjoisessa Vaitolahti ja etelässä Pummanginvuonon etelärannalla Pummanki, idässä Kervanto rajoittui Neuvostoliittoon ja lännessä mereen. Kervantoon, kuten muihinkaan Kalastajasaarennon kyliin, ei ollut Suomen aikana tieyhteyttä vaan liikenne hoidettiin laivoilla. Nykyisin kylä on asumaton ja se sijaitsee Petsamon kaupunkikunnan pohjoisosassa Petsamon piirissä Murmanskin alueella Venäjällä. Kervannon edustalla Pummanginvuonossa ovat Kiisaaret, joista suurin on Lunnisaari ja sen pohjoispuolella luodoista koostuva ryhmä Laassat.
Petsamon ensimmäisessä koulupiirijaossa vuonna 1921 Kervanto kuului Pummangin koulupiiriin. Kervannolta ei kuitenkaan ollut tieyhteyttä Pummankiin ja niinpä vuonna 1923 perustettiin pohjoisen Kalastajasaarennon käsittänyt Vaitolahden koulupiiri. Piirin supistettu koulu sijaitsi Vaitolahdessa. Kervantolaisten koulumatka Vaitolahteen kulki aavan tunturin yli.
Väestö

Vuoden 1929 henkikirjoituksen mukaan Kervannossa oli 79 asukasta, jotka kaikki olivat suomalaisia.
Asukasluvun kehitys:
67 (1921)
70 (1925)
79 (1929)
89 (1930)
104 (1935)
86 (1939)
Talvi- ja jatkosota

Talvisodan syttyessä Kervannon evakuointi myöhästyi ja Kervanto jäi Neuvostoliiton miehityksen alaisuuteen. Kyläläiset saivat jäädä aluksi koteihinsa, mutta talvella 1940 heidät siirrettiin Kuolan niemimaalle. Moskovan rauhan solmimisen jälkeen kervantolaiset palautettiin Suomeen. Tosin kotiin Kervantoon he eivät päässeet, koska se oli luovutettu muun Kalastajasaarennon mukana Neuvostoliitolle rauhanehtojen mukaisesti.
Jatkosodan aikana Kervantoa, kuten muutakaan Kalastajasaarentoa ei vallattu takaisin.
Keskiajan filosofia (kirja)

| Keskiajan filosofia |
| --- | --- |

Kirjailija:  Vesa Hirvonen ja Risto Saarinen (toim.)
Kieli:  suomi
Genre:  filosofian historia
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  2008
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  250
ISBN:  978-952-495-093-0

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Keskiajan filosofia on vuonna 2008 ilmestynyt, Gaudeamuksen kustantama kirja keskiajan filosofiasta.
Aiheesta muualla

Juhana Toivanen: Keskiajan filosofian yleisesitys. Tieteessä tapahtuu 2/2009. (PDF)
Keskiselänne

Valtamerten keskiselänteet punaisella viivalla
Keskiselänteessä syntyy uutta merenpohjaa
Keskiselänne on valtamerissä mannerlaattojen saumoja pitkin kulkeva valtava merenalainen vuorimainen ketju. Keskiselänne näyttää tarkemmassa kuvassa samansuuntaisten vuorijonojen ryhmältä, jossa on sivuttaisia halkeamia eli transformisiirroksia, joiden kautta selänteen syvät vesimassat voivat kulkea sen läpi.
Keskiselänne on ympäröivää merenpohjaa noin 2 000 metriä korkeampi ja noin 1 500 kilometriä leveä. Mutkitteleva keskiselänne on yhteispituudeltaan noin 65 000 kilometriä. Keskiselänne kattaa maapallon pinta-alasta noin 22 prosenttia, ja se on maapallon laajin yhtenäinen geologinen muodostuma.
Korkeimmat huiput keskiselänteissä nousevat merenpinnan yläpuolelle saariksi, kuten Islanti ja Azorit Atlantilla. Vuorijonojen välissä oleva keskisyvennys nousee maan pinnalle ainoastaan Islannissa.
Selänteeseen liittyvissä halkeamavyöhykkeissä syntyy uutta merenpohjaa, sillä juuri siellä mannerlaatat pyrkivät etääntymään toisistaan. Atlantin keskiselänteessä uutta maankuorta syntyy muutaman sentin vuosivauhtia merenalaisten tulivuorenpurkausten jälkeen jäähtyvästä laavasta. Leveimmillään selänne on siellä, missä laatat ovat aktiivisimmillaan. Selänteen keskellä oleva kiviaines on uusinta, laidoilla oleva vanhempaa.
Ensimmäinen havaittu keskiselänne, Atlantin keskiselänne, löydettiin 1800-luvun lopulla, mutta sitä tutkittiin tarkemmin vasta 1950-luvulla. Sen kartoitus edesauttoi mannerliikuntoteorian hyväksymistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keskiselänne Wikimedia Commonsissa
Animation of a mid-ocean ridge
Pohjois-Atlantin keskiselännettä Google Maps.
Kenttäsirkkuli

| Kenttäsirkkuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkkulit Passerellidae
Suku::  Sirkkulit Spizella
Laji::  passerina
Kaksiosainen nimi
 Spizella passerina  (Bechstein, 1798) 
Alalajit
 S. p. arizonae  S. p. atremaeus  S. p. mexicana  S. p. passerina  S. p. pinetorum 
Katso myös
   Kenttäsirkkuli Wikispeciesissä   Kenttäsirkkuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kenttäsirkkuli (Spizella passerina) on Pohjois- ja Keski-Amerikassa tavattava sirkkuleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan kenttäsirkkuli on noin 13–15 cm. Koiraat ovat usein hieman naaraita kookkaampia. Ruumiinrakenteeltaan kenttäsirkkuli on hoikka ja melko pitkäpyrstöinen varpuslintu. Väritykseltään koiras- ja naarasyksilöt ovat samanlaisia. Kenttäsirkkulin päälaki on väritykseltään kirkkaan ruosteenruskea. Lajin selkä on väritykseltään ruskean ja mustan raidallinen. Päässä on musta silmäkulmajuova ja muuten pää on väriltään harmaa. Rinta ja vatsa ovat väriltään vaalean harmaat. Talvisin kenttäsirkkulit ovat väritykseltään ruskehtavia ja selässä on tummia viiruja. Nuoret linnut ovat höyhenpuvultaan kauttaaltaan ruskea ja viiruinen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ääninäyte
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Kenttäsirkkuli pesii alueella, joka ulottuu Kanadan läpi Yukonin ja Newfoundlandin territorioista etelään Yhdysvaltojen keski- ja itäosiin sekä Meksikoon ja Keski-Amerikassa aina Nicaraguaan saakka. Lintu talvehtii Yhdysvaltain eteläosissa ja Keski-Amerikassa, leutoina talvina myös pohjoisempana.
Kenttäsirkkulin elinympäristöä ovat kuivat avoimet metsät ja metsän reunat, joissa on myös ruohikkoisia aukioita. Erityisesti lintu elää havupuumetsissä. Lajia tavataan myös maatalousmaiden lähettyvillä, mutta siellä pesintää hankaloittaa lehmäturpiaali (Molothurus ater), joka on pesäloinen. Laji on sopeutunut myös kaupunkiympäristöihin ja kaupungeissa sitä tavataan puistoissa sekä puutarhoissa. Muuttoaikoina kenttäsirkkulia voi nähdä monenlaisissa ympäristöissä.
Ravinto

Kenttäsirkkuleiden ravinto koostuu pääasiassa erilaisten heinäkasvien siemenistä. Varsinkin kesäaikaan laji ruokailee myös hyönteisillä kuten perhosilla, kovakuoriaisilla ja heinäsirkoilla. Ravintonsa laji etsii pensaikosta tai maasta. Laji syö myös soraa, mikä tekee siemenravinnon helpommin sulavaksi. Aikuiset antavat soraa myös poikasilleen. Pesimäaikaan laji etsii ravintonsa yksin tai pareittain ja talvisin lintu kokoontuu jopa 50 yksilön parviksi.
Pesintä

Kenttäsirkkulit saapuvat pesimäpaikoilleen huhti-toukokuussa. Pesimäkausi kestää toukokuun puolestavälistä heinäkuun loppuun. Naaraat ja koiraat valitsevat yhdessä pesäpaikan. Pesä sijaitsee yleensä havupuussa tai pensaikossa. Naaras rakentaa pesän heinistä ja juurista. Yleensä pesimäkaudessa on samalla parilla yleensä vain yksi onnistunut pesintä, vaikka myös toista pesintää yritetään usein saman pesimäkauden aikana. Naaraskenttäsirkkuli munii kahdesta seitsemään vaaleansinistä ruskeapilkullista munaa. Naaras hautoo munat ja koiras huolehtii hautovan naaraan ja kuoriutuneiden poikasten ruokinnasta.