stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karl Sundberg
Jääkärikausi

Sundberg liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 28. helmikuuta 1915 ja sijoitettiin 2. komppaniaan. Harjoitusjoukoista hän erosi 10. toukokuuta 1915 ja matkusti Tukholmaan, jossa avusti aktivistien tiedustelutoimistoa osallistumalla muun muassa Ahvenanmaalle tehtyihin tiedusteluretkiin.
Suomen sisällissota

Sundberg muodosti sisällissodan alussa yhdessä jääkäri Karl Granitin kanssa Ahvenanmaalla vapaajoukkueen, joka myöhemmin liittyi niin sanottuun Saariston vapaajoukkoon, jossa hän palveli maaliskuun lopusta kesäkuun alkuun vuonna 1918 kiväärijoukkueen johtajana 3. komppaniassa. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Korppoossa sekä etenemiseen Turkuun, Loimaalle ja Forssaan.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sundberg toimi sisällissodan jälkeen komppanianpäällikkönä Varsinais-Suomen rykmentin 8. komppaniassa. Hän erosi armeijasta elokuussa vuonna 1918, jonka jälkeen hän työskenteli opettajana Ahvenanmaan kansanopistossa vuosina 1919–1923 ja 1924–1927 ja toimi samalla Helsingin osakepankin Finströmin konttorin johtajana vuosina 1923–1927, josta hän siirtyi vuonna 1927 johtajaksi Maarianhaminan konttoriin, jonka apulaisjohtajaksi hänet nimitettiin vuonna 1931.
Talvi- ja jatkosota

Sundberg  osallistui talvisotaan huoltopäällikkönä Polkupyöräpataljoona 8:ssa. Jatkosodassa hän toimi kuljetusupseerina Osasto Fagerlundissa 7. Rannikkoprikaatissa vuoteen 1942 saakka. Lisäksi hän toimi vapaaehtoistyöjoukon päällikkönä viljankorjuutöissä Sortavalan seudulla vuonna 1941. Vuoden 1942 jälkeen hän työskenteli Helsingin Osakepankin Maarianhaminan konttorin johtajana aina vuoteen 1964 saakka.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Reservin vänrikki 30. toukokuuta 1918  Reservin luutnantti 6. joulukuuta 1936  Kapteeni 1940 |     |  Vapaudenristi 4. lk. (1918 ja 1941)  Suomen Leijonan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Herman Sundwall

Herman Samuel Sundwall (17. marraskuuta 1892 Tammisaari – 29. tammikuuta 1985) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä Valkoisen armeijan värvätyissä krenatöörijoukoissa.
Perhe ja opinnot

Sundwallin vanhennat olivat filosofian maisteri, seminaarinjohtaja Fredrik Vilhelm Sundwall ja Fanny Augusta Sjöman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Karin Valborg Heikelin kanssa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1912 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1913–1915 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysismatemaattisella osastolla ja lääketieteellisessä tiedekunnassa. Hän suoritti lääketieteen alkututkinnon vuonna 1914. Sotilaskoulutusta hän sai Sotakorkeakoulun komentajakurssilla vuosina 1929–1930.
Jääkärikausi

Sundwall liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 9. maaliskuuta 1915 ja sijoitettiin 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet siirrettiin 27. Jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Sundwall astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana yliluutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 2. Krenatöörirykmentin III Seinäjoen pataljoonan 1. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Länkipohjassa, missä hän haavoittui pahasti 16. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sundwall  komennettiin sisällissodan jälkeen 22. heinäkuuta 1918 alkaen Suomen senaatin sota-asiaintoimituskunnan yleiseen sota-asiainosastoon, josta hänet määrättiin 21. lokakuuta 1918 alkaen komppanianpäälliköksi Suomen valkoisen kaartin 3. komppaniaan. Hän erosi armeijasta 5. tammikuuta 1919, mutta astui uudelleen palvelukseen jo 31. heinäkuuta 1919, jolloin hänet määrättiin patteriston komentajaksi Hyökkäysvaunurykmentin II patteristoon. Patteriston komentajan tehtävistä Sundwall siirtyi rykmentin talouspäälliköksi 1. toukokuuta 1920, mutta palasi patteriston komentajaksi 1. toukokuuta 1921 alkaen I patteristoon. Hän erosi toistamiseen armeijasta 25. elokuuta 1922. Hänet nimitettiin 1. lokakuuta 1922 alkaen Uudenmaan läänin III kutsuntapiirin päälliköksi ja 1. heinäkuuta 1923 alkaen Uudenmaan kutsuntapiirin päälliköksi. Myöhemmin hänet nimitettiin 10. syyskuuta 1924 alkaen pataljoonan komentajaksi Suomen valkoisen kaartin Vöyrin pataljoonaan, josta hänet siirrettiin 28. huhtikuuta 1927 alkaen komppanianpäälliköksi Porin rykmenttiin. Porin rykmentistä hänet komennettiin ja samalla siirrettiin 26. helmikuuta 1928 alkaen Erillisen hyökkäysvaunukomppanian päälliköksi. Hyökkäysvaunukomppaniasta hänet siirrettiin 18. syyskuuta 1930 alkaen päälliköksi Uudenmaan kutsuntapiiriin, josta hänet komennettiin 15. helmikuuta 1932 ja siirrettiin 1. tammikuuta 1933 alkaen Helsingin sotilaspiirin päälliköksi. Kolmannen kerran hän erosi armeijasta 24. heinäkuuta 1935 ja työskenteli sen jälkeen ylimääräisenä virkamiehenä Puolustusministeriössä. Hänet nimitettiin 11. syyskuuta 1937 kutsuntalaitoksen keskuslautakunnan puheenjohtajaksi, jossa tehtävässä hän toimi vuodet 1937–1951.
Talvi- ja jatkosota

Sundwall toimi talvisodan aikana Kutsuntalaitoksen keskuslautakunnan puheenjohtajana. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Helsingin suojeluskuntapiirin komentajan apulaiseksi missä tehtävässä hän toimi vuoteen 1942 saakka, jolloin hän siirtyi Kutsunta-asioiden tarkastajaksi Päämajaan. Päämajasta hänet siirrettiin vuonna 1944 Kotijoukkojen esikuntaan ja edelleen samana vuonna komentajan apulaiseksi Helsingin suojeluskuntapiiriin. Sotien jälkeen Sundwall jatkoi edelleen Kutsuntalaitoksen keskuslautakunnan puheenjohtajana. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1951.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 5. marraskuuta 1915  Gruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Yliluutnantti (Kapteeni) 11. helmikuuta 1918  Majuri 16. toukokuuta 1921  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1933 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Suomen ensimmäinen televisiolähetys

Kameramies Eero Lappalainen, juontaja Lasse Pöysti ja näyttelijä Helena Vinkka valmistautumassa ensimmäiseen lähetykseen Helsingissä osoitteessa Albertinkatu 40–42.
Yleisradiossa odotetaan ensimmäisen televisiolähetyksen alkua. Vasemmalta Olavi Paavolainen, Tuomo Porvari, Leo Meller, Saara Palmgren istumassa ja hänen takanaan Matti Wihuri. Äärimmäisenä oikealla Erkki Leppänen.
Suomen ensimmäinen televisiolähetys esitettiin 24. toukokuuta 1955. Radioinsinööriseuran syyskokouksessa vuonna 1954 oli perustettu televisiokerho, joka jakautui kuvalähetinryhmään, äänilähetinryhmään ja antenniryhmään, tavoitteenaan ensimmäisen koelähetyksen toteuttaminen keväällä 1955. Kuvalähettimen rakensivat tekniikan ylioppilaat Erkki Larkka ja Juhani Hämäläinen. Larkasta tuli myöhemmin Yleisradion teknillinen johtaja. Äänilähettimen rakensivat televisiokerhon yleisradiolaiset jäsenet. Antenni toteutettiin kerhon sihteerin, diplomi-insinööri Martti Tiurin ohjeiden mukaan. Televisiostudio rakennettiin Teknillisen korkeakoulun radiolaboratorion suurimpaan saliin Helsingin Albertinkadulla. Studion lattiapinta-ala oli 45 neliömetriä.
Lähetystä seuraamaan kutsuttiin yli viisikymmentä henkilöä. Vastaanottimia oli viisitoista eri puolilla Helsinkiä. Virityskuvaa musiikin kera alettiin lähettää kello 16.00. Varsinainen ohjelma alkoi 16.30 Polyteknikkojen kuoron kvartetilla ja korkeakoulun rehtorin B. Wuolteen avaussanoilla. Kameroita oli yksi. Ohjelman juonsi näyttelijä Lasse Pöysti. Mukana olivat myös taiteilijat Helena Vinkka, Rauha Rentola sekä Maikki Länsiö. Ruotsinkielistäkin ohjelmaa oli: taiteilijat Birgitta Ulfsson ja Nils Brandt esittivät sketsin Armi ja Gil junassa. Lapsille tarjottiin Mona Leon nukketeatteria. Ohjelmassa oli myös hypnoosia ja uutiskatsauksia. Tunnin mittainen lähetys päättyi sääkatsaukseen ja stipendien jakoon Hämäläiselle ja Larkalle. Lopuksi professori Jouko Pohjanpalo hyvästeli yleisön sanomalla: ”Ei vain kuulemiin vaan myös näkemiin!” Lähetystä ei tallennettu.
Säännöllinen televisiotoiminta Suomessa alkoi vuonna 1956 kahdella viikoittaisella lähetyksellä. Ensimmäinen väritelevisiolähetys ilman kaapelia toteutettiin 24. toukokuuta 1960.
Stockmannin kutsuvierasohjelmat

Stockmannin tavaratalossa Helsingin Aleksanterinkadulla esitettiin kaapeleiden välityksellä ensimmäinen televisiolähetys kutsuvierastilaisuutena 18. marraskuuta 1950 kello 13.00. Mukana olivat muun muassa apulaiskaupunginjohtaja Erik von Frenckell sekä taiteilijat George de Godzinsky ja Ella Eronen. Stockmann järjesti asiakkailleen parin viikon ajan maksullisia televisionäytöksiä, joissa kuuluttajana oli näyttelijä Kyllikki Forssell. Samalla esiteltiin General Electricin valmistamia televisiovastaanottimia.
Tekniset tiedot

Televisiokameraa käyttivät diplomi-insinööri E. Lappalainen ja ohjaaja Nils Holm. Lähetyksen viivaluku oli 625, kuvalähettimen jaksoluku oli 203,25 MHz ja teho 40 wattia. Äänilähettimen taajuus oli 208,75 MHz ja teho viisitoista wattia.
Muistokyltti Albertinkatu 40–42:n seinällä.
Uku Masing

Hugo Masing ca. 1926-1930.
Hugo (Uku) Masing (ääntämys: [ma:siŋk]; 11. elokuuta 1909 Lipa – 25. huhtikuuta 1985 Tartto)] oli virolainen runoilija ja Vanhan testamentin eksegeetti. Hän oli Arbujad-ryhmän yksilöllisin edustaja. Kokoelma Neemed vihmade lahte (1935) sisältää rikasta sanastoa ja hienoa kuvastoa käyttävää runoa. Niiden pohjana on muiden kulttuurien maailmankuva. Kokoelma Džunglilaulud ilmestyi Ruotsissa, ja siinä ovat keskeisiä luopumisen ja kuoleman ajatukset.
Suomennettuja runoja

Aaveiden tieltä perääntyvien sotilaiden laulu, suom. Juha Mannerkorpi, teoksessa: 20 nykyvirolaista runoilijaa, toim. Raili Kilpi-Hynynen & Arvo Turtiainen, Helsinki: Tammi 1969
Minun yksinäisyyteni, suom.  Juha Mannerkorpi, teoksessa: 20 nykyvirolaista runoilijaa
Oma tietonsa jokaisella, suom.  Juha Mannerkorpi, teoksessa: 20 nykyvirolaista runoilijaa
Elokuu, suom.  Juha Mannerkorpi, teoksissa: 20 nykyvirolaista runoilijaa, Päivänlasku, toim. Hannu-Pekka Lappalainen, Helsinki: Kirjayhtymä 1982 ISBN 951-26-2346-3; ja Tämän runon haluaisin kuulla 2, Helsinki: Tammi 1987 ISBN 951-30-6580-4
Suomen evankelis-luterilainen rukousveljestö

Suomen evankelis-luterilainen rukousveljestö on Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa toimiva pappien yhteisö, jonka jäsenet noudattavat hengellisessä elämässään veljestön yhteistä sääntöä.
Veljestö on perustettu vuonna 1989. Sitä johtaa konfessori, joka on jäsenten esimies veljestöä koskevissa asiossa. Konfessorina on toiminut vuoteen 2006 professori Jouko N. Martikainen, vuodesta 2006 Halsuan kirkkoherra Jouko M.V. Heikkinen ja vuodesta 2022 professori emeritus Jyrki Knuutila. Veljestön piispallisena visitaattorina on vuoteen 2006 toiminut Kuopion emerituspiispa Matti Sihvonen.
Veljestö kokoontuu yhteen kahdesti vuodessa, kesäkokoukseen ja talvikokoukseen. Veljestön spiritualiteetti nojaa pääasiassa Lutherin teologiaan ja katekismusmeditaatioon. Veljestö käyttää tunnuksenaan tuomaanristiä.
Julkaisut

Braw, Christian: Kristus minun sydämessäni. Mystiikan perintö ja Martti Lutherin teologia. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon rukousveljestön julkaisu nr 1. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon rukousveljestö. Kyrönniemen hiljaisuuden keskus 1993. ISBN 951-96658-0-3
Kirkkovuoden kuvat. Kutsu mietiskelyyn ja rukoukseen. SLEY-kirjat 1996. ISBN 951-618-186-4
Heikkinen, Jouko M. V: Rakas, viimeinen päivä. Ajatuksia kuolemisen taidosta. Suomen ev. lut. rukousveljestö 1999. ISBN 951-96658-1-1
Ego sum qui sum. Jouko Martikaisen juhlakirja. Studier i systematisk teologi vid Åbo Akademi nr 29. Åbo 2006: Åbo Akademi. 431 s. toim. Tuomas Martikainen. s. 107-113. ISBN 952-12-1678-6
Afrahat Persialainen Viisas: Uskon monet värit. kääntäneet Jouko Martikainen ja Veijo Koivula. Kirjapaja 2008, ISBN 9789516076136
Kuninkaani on tieni. Professori Jouko N. Martikainen 75 vuotta. Väyläkirjat 2011. ISBN 978-952-5823-30-1
Aiheesta muualla

Suomen evankelis-luterilainen rukousveljestö (Arkistoitu – Internet Archive)
Martinniemi

| Martinniemi |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Martinniemi korostettuna.
Kaupunki:  Oulu
Suuralue:  Haukiputaan suuralue
Kaupunginosa nro:  123
Väkiluku:  2 654  31.12.2023
Työpaikkoja:  279 kpl   (31.12.2011)
Osa-alueet:  Häyrysenniemi, Kurtinhauta, Martinniemi, Putaankylä, Halosenniemi
Martinniemi on Oulun kaupunginosa Haukiputaan suuralueella Kiiminkijoen suiston pohjoisrannalla.
Saha, puuhiomo ja höyryvoimalaitos

Martinniemen suurin yksittäinen työllistäjä oli vuoteen 1988 asti Martinniemen saha, jonka tuotteita lähti maailmalle sekä satamasta että Martinniemen rataa pitkin. Nykyisin saha-alueella toimii bioenergia-alan toimintaa harjoittava Biomega Oy.
Martinniemen saha perustettiin vuonna 1905, jolloin se toimi Granfeltin sahan nimellä. Myöhemmin omistaja ja nimi vaihtui monia kertoja. Viime vaiheessa suursaha toimi Rauma-Repolan Martinniemen tehtaiden nimellä ja työllisti enimmillään 1 300 henkeä. Lyhyen aikaa ennen sahan lopullista lopettamista sahaajana oli Vapo. Martinniemen tehtaat olivat Haukiputaan kunnan suurin työllistäjä.
Puutavaran sahauksen lisäksi tehtailla valmistettiin puutaloja vuosina 1940–1960 ja Laitakarissa sijaitsevassa Martinniemen puuhiomossa tehtiin vuosina 1926–1964 paperimassaa ulosvientiin. Puuhiomon yhteydessä toimi tehtaiden höyryvoimala. Sähköä tuotettiin sahaus- ja kuorimojätteitä polttamalla myytäväksi asti. Puuhiomon ja voimalan rakennukset olivat kulttuurihistoriallisesti arvokkaita 1920-luvun teollisuusrakennuksia ja ne olivat vuosia purkukiellossa. Voimalaitoksen 72 metriä korkea, kauas Perämerelle näkyvä piippu oli paikallinen maamerkki. Kyläläiset toivoivat sen säilyttämistä sahaustoiminnan muistomerkkinä. Rakennusten ja piipun omistaja UPM-Kymmene ei ilmaissut halukkuuttaan minkäänlaisiin suojelutoimiin tai pysyviin muistomerkkeihin. Voimalaitos ja piippu purettiin vuonna 2017.
Jatkosodan aikana Neuvostoliitto yritti pommittaa tehtaita kaksi kertaa, mutta pommit putosivat pääosin tehdasalueen ulkopuolelle Kurtinhaudan eturannalle aiheuttamatta muuta kuin aineellisia vahinkoja.
Saha, puuhiomo ja höyryvoimalaitos > Satama

Martinniemessä oli laivaliikennettä ja puutavaran ulosvientiä lähes kahdensadan vuoden ajan. Martinniemen lastauspaikkaa, Kiiminkijokisuun ulkopuolella olevaa rediä kuvaa Petter Nymanssonin vuodelta 1784 olevassa kartastossaan Skärgården öster on Bottniska wiken näin: "Siinä on lastauspaikka, jossa erään maalaisen 900–1 000 tynnyriä vetävä kuutto lastaa kuljettaen kolmasti kesässä tervaa ja ruokatavaraa Tukholmaan". Siteeraus Nymanssonin karttatekstistä on mainittu Suomen luotsi- ja majakkalaitoksen historiassa, joka julkaistiin vuonna 1947.
Enimmillään Martinniemessä kävi 1960-luvun alkupuolella lähes 200 laivaa vuodessa. Laivat lastasivat sahatavaraa, jonkin verran myös propseja ja paperimassaa. Martinniemen redin kautta vietiin ulos myös sahatavaraa A. Santaholma Oy:n Jokirannan sahalta. Puutavara kuljetettiin  Santaholmalta ja Rauma-Repolasta redillä oleviin laivoihin hinaajien vetämillä proomuilla. Redilastauksen päätyttyä vientitoimintaa oli vielä Rauma-Repolan tehtaiden omassa satamassa, joka avattiin vuonna 1970. Satama oli yksi Perämeren merkittävimmistä puutavaran vientisatamista 1970-luvulla.
Saha, puuhiomo ja höyryvoimalaitos > Paperitehdassuunnitelma

Kajaani Oy suunnitteli yhdessä Rauma-Repolan kanssa paperitehtaan rakentamista Martinniemeen tai Laitakariin 1960-luvun alussa. Kajaani todettiin kuitenkin paremmaksi vaihtoehdoksi.
Saha, puuhiomo ja höyryvoimalaitos > Laivaveistämö

Martinniemen ensimmäinen teollinen yritys oli nykyisen Kurtinhaudan kalasataman tienoilla sijainnut oululaisen Carl Fredrik Engmanin omistama laivaveistämö, joka sai toimilupansa vuonna 1782. Veistämö rakensi jopa valtameriliikenteen purjelaivoja. Nelimastoinen fregatti Superbe rakennettiin vuonna 1814 Haukiputaan Kurtinhaudalla. Carl Magnus Engman oli 1800-luvun alussa Oulun suurin laivanvarustaja. Superbe oli kolmimastoinen tasasaumainen puufregatti, jonka kantokyky oli 203 lästiä. Aluksessa ei koskaan käytetty konevoimaa. Alus oli varustettu rakennusvaiheessa Suomen sodan jälkeisen epävakaan ajan takia rannikoiden puolustamista varten neljällä kanuunalla. Aluksella kuljetettiin muun muassa malmia. Aluksen kapteeneina on mainittu muun muassa viipurilainen Ohlsen vuonna 1835 ja viipurilainen Widgren vuosina 1834–1845. Aluksessa olivat osakkaina Carl M. Engman ja Carl E. Junnelius. Alus myytiin Kokkolaan vuonna 1822. Myöhemmin laivatelakan paikkeilla sijaitsi Rauma-Repolan omistama proomutelakka.
Tunnettuja martinniemeläisiä

laulaja Lea Laven
europarlamentaarikko Samuli Pohjamo
kirjailija Joni Skiftesvik
painin maailmanmestari Eero Tapio
urheilukirjailija Matti Hannus
laulaja-lauluntekijä Jukka Takalo, joka on levyttänyt muun muassa Martinniemi -singlen
kansanedustaja Hjalmar Lindqvist
kansanedustaja-ministeri Yrjö Murto
rikosjuristi, kirjailija Kari Eriksson
muusikko, kuva- ja sarjakuvataitelija Jyrki Mäki (J. A. Mäki)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Martinniemi Wikimedia Commonsissa
Martinniemen kyläyhdistys
Oulun kaupunginosat ja suuralueet
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Suuralueet | Kaupunginosat |  |
| 1. Keskusta | I Pokkinen • II Vaara • III Vanhatulli • IV Hollihaka • V Leveri • Myllytulli • Intiö • Raksila |  |
| 2. Höyhtyä | Höyhtyä • Karjasilta • Lintula • Mäntylä • Nokela |  |
| 3. Oulunsuu | Kontinkangas • Oulunsuu • Peltola • Värttö |  |
| 4. Kaukovainio | Hiironen • Kaukovainio |  |
| 5. Nuottasaari | Limingantulli • Nuottasaari • Äimärautio |  |
| 6. Kaakkuri | Kaakkuri • Kiviniemi • Metsokangas • Perävainio |  |
| 7. Maikkula | Hangaskangas • Heikkilänkangas • Iinatti • Juurusoja • Knuutila • Maikkula • Madekoski • Pikkarala |  |
| 8. Tuira | Hietasaari • Koskikeskus • Pikisaari • Toppilansaari • Tuira • Vihreäsaari |  |
| 9. Puolivälinkangas | Isko • Puolivälinkangas • Pyykösjärvi • Takalaanila • Välivainio |  |
| 10. Koskela | Alppila • Koskela • Taskila • Toppila |  |
| 11. Pateniemi | Rajakylä • Pateniemi • Herukka |  |
| 12. Kaijonharju | Kaijonharju • Kuivasjärvi • Liikanen • Linnanmaa • Ritaharju |  |
| 13. Myllyoja | Haapalehto • Hintta • Kirkkokangas • Kynsilehto • Laanila • Myllyoja • Parkkisenkangas |  |
| 14. Sanginsuu | Lapinkangas • Sanginjoki • Sanginsuu • Ulkosanki |  |
| 15. Korvensuora | Heikinharju • Korvenkylä • Korvensuora • Rusko • Ruskonselkä • Saviharju • Talvikangas |  |
| 16. Ylikiiminki | Jolos • Nuoritta • Vepsä • Vesala • Vuotto • Ylikiiminki |  |
| 17. Hiukkavaara | Haukkasuo • Hiukkavaara • Kivikkokangas · Niiles • Puolukkakangas • Saarela • Vanha Hiukkavaara |  |
| 20. Haukipudas | Haukipudas • Jokikylä • Martinniemi |  |
| 21. Kello | Kalimenkylä • Kello |  |
| 30. Kiiminki | Alakylä • Hannus • Huttukylä • Kiiminki |  |
| 31. Jääli | Jäälinkylä • Välikylä |  |
| 40. Oulunsalo | Kylänpuoli • Oulunsalo • Salonpää |  |
| 50. Yli-Ii | Pahkala • Tannila • Yli-Ii |  |
Martinniemen vanhan sahan rakennuksia
Snowshoe

| Snowshoe |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa::   Yhdysvallat
Rodun syntyaika::  1960-luku
Rodun lyhenne::  SNO
Kategoria::  III
Ulkonäkö ja terveys
Turkki::  lyhyt
Snowshoe on yhdysvaltalainen kissarotu. Kissalla on itämaistyyppinen ruumiinrakenne, mutta se on nykyisiä itämaisia isompi ja vankempi. Vähän kuin kolmenkymmenen vuoden takainen siamilainen.
Historia

1960-luvulla Pennsylvaniassa asuva siamilaiskissojen kasvattaja Dorothy Hinds-Daughteryn omistuksessa oleva kissa synnytti tavallisen siamilaispentueen. Kolmella pentueen pennuista oli kuitenkin hyvin yksilöllistä, ennennäkemätöntä kuviointia, joka koostui valkoisista jaloista ja pienistä valkoisista kuvioista pentujen turkeilla. Kuvioinnista innostuneena Hinds-Daughtery alkoi kasvattaa samankaltaisia kissoja nimellä "Snowshoe".
Lopulta nainen kuitenkin luopui kissojen kasvatuksesta, ja Snowshoe-rotua alkoi kasvattaa Vikki Olander. Olander kirjoitti kissoille ensimmäisen rotumääritelmän, ja hankki kissat "kokeellinen rotu" statukselle CFF:ään sekä ACA:an vuonna 1974.
Vuoteen 1977 asti Olander oli ainoa Snowshoe-kasvattaja koko Yhdysvalloissa, kunnes joukkoon liittyi Jim Hoffman sekä Georgia Kuhnell. Vuonna 1983 he hankkivat itselleen CFF:ltä mestarin statuksen. Vikki Olander joutui kuitenkin lähtemään joukosta suvussaan olleen kissa-allergian takia.
Snowshoe oli kuitenkin jo hyvin vahvistunut rotu, ja vuonna 1990 se sai mestaristatuksen American Cat Fanciers Assocationilta.
Luonne

Järkkymättömän rauhallisuutensa ansiosta snowshoe on ihanteellinen näyttelykissa. Kissa on utelias ja lempeä.
Rakenne

Vartalo on keskikokoinen tai suuri. Hyvin lihaksikas.
Häntä on keskipitkä ja hivenen kapeneva.
Käpälät ovat keskikokoiset ja soikeat.
Jalat ovat keskipitkät ja vahvat.
Pää on pyöreän kolmiomainen, keskipitkä. Profiilista suora nenä. Korkeat poskipäät.
Silmät ovat suuret, vinot ja soikeat, saksanpähkinän muotoiset. Väri on kirkas sininen.
Korvat ovat kookkaat ja teräväkärkiset. Kaukana toisistaan. Korvat kallistuvat hiukan eteenpäin.
Värimuunnokset

Standardi tuntee kaksi muunnosta:
Ruskeanaamio: lämpimän ruskeankeltainen vartalo, vaaleampi vatsa ja rinta. Mustanruskea naamiointi.
Sininaamio: sinertävänvalkoinen vartalo, vaaleampi rinta sekä vatsa ja tumman siniharmaa naamiointi.
Snowshoe
Werner Maser

Werner Maser (12. heinäkuuta 1922 Paradeningken, Itä-Preussi, Saksa – 5. huhtikuuta 2007 Speyer, Rheinland-Pfalz, Saksa) oli saksalainen professori ja historioitsija.
Maserin erityisalaa olivat natsi-Saksa ja Adolf Hitler. Maser oli ensimmäinen historioitsija, joka esitti saksalaisen aikakauslehti Sternin 1983 julkaisemia Hitler-päiväkirjoja väärennyksiksi, joiksi ne pian paljastuivat. Maser kuoli Steyerissä 84-vuotiaana.