stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Punainen Valpo
Organisaatio, tehtävät ja toiminta

Uuden Valpon organisaatiossa oli seuraavat yksiköt: valvonta-, tutkinta-, sotilas-, tiedonanto- ja passitoimistot, kanslia sekä radiojaos. Valvontatoimistoa johti Veikko Sippola. Tiedoksiantotoimisto, jota johti varatuomari Helge Rontu, vastasi aiempaa tiedustelutoimistoa. Sotilastoimiston tehtävänä oli armeijan sisäinen tiedustelu. Sen päällikkönä toimi Eino Pekkarinen. Radiojaos oli siirretty Valpoon Päämajan valvontaosastolta. Kesäkuusta 1945 alkaen sen johdossa oli Timo Koste. Sotilastoimiston ja radiojaoksen palveluksessa oli molemmissa keskimäärin 25 työntekijää.
Uusia virkoja aiemmin muiden tehtävien ohella hoidettua puhelinkuuntelua varten olivat puhelinsensorin ja puhelinvalvojan virat. Puhelinkuuntelua suoritettiin Pohjois-Makasiinin kadulla sijainneesta huoneesta käsin. Käytettävissä oli kerrallaan kolmen puheluntilaajan numerot sekä kaksi AEG-magnetofonia. Puhelinkuuntelua jatkettiin ainakin vuoden 1947 alkuun saakka, minkä jälkeen siitä luovuttiin sen kyseenalaisen laillisuuden ja olemattoman hyödyn vuoksi.
Valtiollisen poliisin piti valvoa, että välirauhanrauhansopimuksen perusteella lakkautettaviksi määrätyt järjestöt eivät jatkaneet toimintaansa. Tällaisia järjestöjä lakkautettiin vuosina 1944 ja 1945 noin 400. Suurimpia niistä olivat suojeluskunnat, Lotta Svärd, Suomen Aseveljien Liitto, Isänmaallinen Kansanliike (IKL), Akateeminen Karjala-Seura (AKS), Vapaussodan Rintamamiesliitto ja SS-aseveljet. Lisäksi lakkautettiin kansallissosialistisia järjestöjä ja pakolaisjärjestöjä.
Lakkautetuista järjestöistä ja niiden jäsenistä perustettiin uudet kortistot vanhan vasemmistolaisista henkilöistä koostuneen noin 400 000 nimen kortiston rinnalle. On arvioitu, että vuoteen 1947 mennessä uuteen henkilökortistoon olisi kerätty tiedot lähes 100 000 suojeluskuntalaisesta tai lakkautetun järjestön jäsenestä.
Moskovan välirauhansopimuksessa oli kielletty tiettyjen järjestöjen lisäksi myös satojen nimeltä mainittujen kirjojen myynti. Valpo valvoi näiden kiellettyjen kirjojen poistamista näkyviltä kirjakaupoissa ja varastoi takavarikoituja kirjoja sinetöidyissä laatikoissa toimitalonsa kellarissa. Niiden joukossa oli muiden muassa Tšekaa, GPU:ta ja neuvostovakoilua käsitteleviä kirjoja.
Suuria ja työllistäviä tehtäviä olivat myös asekätkentäjuttu, Stella Polaris, äärioikeiston ja saksalaisten salaliitot, suurvaltojen laiton tiedustelutoiminta ja liittoutuneiden valvontakomission turvallisuudesta vastaaminen. Laajaksi muodostuneen asekätkentäjutun tutkimiseksi perustettiin syyskuussa 1945 erityinen sisäasiainministeriön tutkintaelin (SMTE). Sota- syyllisyysoikeudenkäyntiin joutuvia henkilöitä tarkkailtiin, jotta he eivät poistuisi luvattomasti maasta, ja valvontakomissiota pakoilevat henkilöt, kuten esimerkiksi jääkärieversti Ragnar Norström, yritettiin saada pidätetyiksi ja kuulusteltaviksi. Pidätettyjä varten Valpolla oli käytössään 130 selliä Helsingin keskusvankilassa sekä Ratakadun huoneiston yhteydessä pihasiiven kolmannessa ja neljännessä kerroksessa sijainnut Valtiollisen poliisin oma vankila.
Organisaatio, tehtävät ja toiminta > Päälliköt

Otto Brusiin 1945–1946
Kaarlo Tetri 1946
Erkki Tuominen 1948
Lakkauttaminen

Valpon toiminta jatkui 26. maaliskuuta 1946 muodostetun Pekkalan hallituksen aikana. Liittoutuneiden valvontakomissio poistui maasta syyskuun lopulla 1947. Heinäkuun eduskuntavaaleissa SKDL kärsi vaalitappion muun muassa Valpon ylilyöntien johdosta, ja sosiaalidemokraatit muodostivat 29. heinäkuuta 1948 Fagerholmin vähemmistöhallituksen ilman kommunisteja. Presidentti Paasikiven tuella hallitus aloitti äärivasemmiston puhdistamisen yhteiskunnan avainpaikoilta, ja valmisteli Valpon lakkauttamisen ja sen korvaamisen huomattavasti kevyemmän organisaation suojelupoliisilla. Pidätys- ja kuulusteluvaltuudet siirrettiin rikospoliisille.
Valpon lakkauttaminen merkitsi äärivasemmiston vaikutusvallan kaventumista. Kommunistit hyökkäsivät rajusti lakkauttamista pohjustaneen niin sanotun Ahlbäckin komitean esitystä vastaan. Punaisen Valpon vaikutusvaltaisena apulaispäällikkönä toiminut Aimo Aaltonen syytti komitean työn rikkovan rauhansopimuksen henkeä, ja Hertta Kuusinen puolestaan tulkitsi uudistuksen sotasyyllisyysoikeudenkäynnin tulosten vesittämiseksi. Kommunistien mukaan suhteet Neuvostoliittoon vaarantuisivat valtiollisen poliisin muutoksista. Asiasta äänestettiin eduskunnassa 24. lokakuuta 1948 lakkauttamisen voittaessa äänin 134–33. Ratkaisu astui voimaan vuoden 1949 alusta.
Kirjallisuutta

Ahtokari, Reijo: Punainen Valpo. Valtiollinen poliisi ”vaaran vuosina”. Helsinki, Otava 1969.
Aiheesta muualla

Tietoa Valtiollisen poliisin asiakirjoista arkistossa (Arkistolaitos)
Veijo Vanamo

| Veijo Vanamo |
| --- | --- |
 Jaakko Kolmonen ja Veijo Vanamo
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. elokuuta 1927 Mäntsälä
Kuollut: 25. lokakuuta 2018 (91 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  keittiömestari
Hotelli- ja ravintolakoulun opettajat Akseli Hokkanen (edessä toinen vasemmalta) ja Veijo Vanamo (edessä kolmas vasemmalta) sekä oppilaita vuonna 1956.
Veijo Olavi Vanamo (14. elokuuta 1927 Mäntsälä – 25. lokakuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen keittiömestari ja ruokakulttuurin uranuurtaja. Erityisesti hänet tunnettiin lukuisista ruoka-aiheisista televisio-ohjelmista. Vanamo toimi muun muassa keittiömestari Jaakko Kolmosen aisaparina TV 2:n ohjelmassa Patakakkonen.
Kokinuransa Vanamo aloitti valmistuttuaan helsinkiläisestä Ravintolakoulu Perhosta 1950-luvulla. Valmistuttuaan hän työskenteli tunnetussa ravintola Savoyssa sekä myöhemmin ulkomailla Norjassa sekä Ranskassa. Suomeen palattuaan hän siirtyi ravintolatyöstä opettajaksi ravintolakouluun. Opettajantehtävistä hänet löydettiin koekuvausten kautta televisiotyön pariin. Televisiossa hän juonsi aisaparinsa Jaakko Kolmosen kanssa ensin ruokaohjelmaa Asia on pihvi ja myöhemmin suosittua Patakakkosta. Vanamo esiintyi kaikkiaan 51:ssä Patakakkosen jaksossa, minkä jälkeen hän siirtyi tekemään mainoksia ja neuvontahankkeita.
Julkaisut

Kolmonen, Jaakko – Vanamo, Veijo: Kesäkeittiön herkut ja huulet. Neuvontakokit, 1979. ISBN 951-9333-08-8
Kolmonen, Jaakko – Vanamo, Veijo: Leivotaan yhdessä. Neuvontakokit, 1978. (2. laaj. p. 1984.) ISBN 951-9333-12-6
Kolmonen, Jaakko – Vanamo, Veijo: Maukasta kalasta. Piirrokset Aimo Huotari. Neuvontakokit, 1973.
Kolmonen, Jaakko – Vanamo, Veijo: Maukasta kasviksista. Piirrokset Aimo Huotari. Neuvontakokit, 1975. ISBN 951-9333-01-0
Kolmonen, Jaakko – Vanamo, Veijo: Maukasta lapsille. Piirrokset Aimo Huotari. Neuvontakokit, 1975. ISBN 951-9333-00-2
Maukasta mutkattomasti, Piirrokset: Aimo Huotari. Neuvontakokit, 1971.
Kolmonen, Jaakko – Vanamo, Veijo: Maukasta siivekkäistä ja vähän pitkäkorvaisistakin. Neuvontakokit, 1976. ISBN 951-9333-04-5
Kolmonen, Jaakko – Vanamo, Veijo: Veijo Vanamon ja Jaakko Kolmosen kokkikoulu. Työryhmä: Kirsti Sikkilä, Veijo Vanamo, Jaakko Kolmonen. Avustajat: Irmeli Siltanen, Sirkka Juopperi, Maija-Liisa Leppänen. Piirrokset Aimo Huotari. Sieniosan piirrokset Mauri Korhonen. Neuvontakokit, 1981. ISBN 951-9333-14-2
Kolmonen, Jaakko – Vanamo, Veijo: Yllätyksiä kasveista. Neuvontakokit, 1982. ISBN 951-9333-16-9
Aiheesta muualla

Veijo Vanamo Ylen Elävässä arkistossa.[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
Arvo Valton

Arvo Valton vuonna 2007.
Arvo Valton, oik. Vallikivi (14. joulukuuta 1935 Märjamaa, Viro – 26. heinäkuuta 2024) oli virolainen kirjailija, kääntäjä, poliitikko ja kulttuurivaikuttaja.
Elämä

Arvo Valton syntyi 1935 Viron Märjamaalla pienyrittäjän perheeseen, joka vuonna 1949 kyyditettiin Siperiaan. Käytyään koulunsa loppuun Kauko-Idän Susumanissa hän onnistui vuonna 1954 palaamaan Viroon ja aloittamaan opinnot Tallinnan polyteknisessä korkeakoulussa, mistä hän valmistui kaivosinsinööriksi vuonna 1959. Tämän jälkeen hän suoritti työn ohella etäopiskeluna elokuvadramaturgian opinnot Moskovan elokuvakorkeakoulussa. Lopputyön pohjalta syntyi käsikirjoitus elokuvaan Viimne reliikvia – Taistojen mies.
Vuosina 1975–1988 Valton työskenteli toimittajana Tallinnfilmissä. Vuonna 1980 hän oli mukana virolaisen älymystön niin sanotussa Neljänkymmenen kirjeessä ja vuonna 1987 käynnistämässä julkista keskustelua koillis-Viron fosforiittikaivoksista. Viron itsenäisyyden palauttamisen jälkeen hän toimi jonkin aikaa politiikassa ja istui vuosina 1992–1995 Riigikogussa Isamaa-puolueen edustajana.
Kirjailijanuransa ohella Valton toimi aktiivisesti suomalais-ugrilaisten kansojen kulttuuriyhteistyön edistäjänä. Hän vironsi suomalais-ugrilaisten kansojen kirjallisuutta ja johti vuosina 1996–2010 Suomalais-ugrilaisten kirjallisuuksien liittoa (AFUL). Vuonna 2015 hän perusti Suomalais-ugrilaisen kirjallisuussäätiön, joka tukee suomalais-ugrilaisten vähemmistökirjailijoiden työtä. Vuonna 2022 Valton sai näistä ansioistaan Viron Sukukansaohjelman (Hõimurahvaste programm) kirjallisuuspalkinnon.
Kirjallisuus- ja kulttuuritoiminnastaan Valton sai useita tunnustuksia, viimeksi vielä helmikuussa 2024 Viron kulttuuriministeriön myöntämän elämäntyöpalkinnon.
Kirjallinen toiminta

Valton aloitti uransa novelleilla, joita hän on kaikkiaan kirjoittanut puolisentuhatta. Häneltä ilmestyi novellikokoelmia, aforismi- ja lastukokoelmia sekä nuortenkirjoja. Novelleissaan hän noudattaa unen ja alitajunnan logiikkaa ja valottaa arkisia tapahtumia surrealistisesti. Ensimmäinen romaani, Tšingis-kaanin elämästä kertova Tee lõpmatuse teise otsa (’Matka äärettömyyden toiseen päähän’), ilmestyi vuonna 1978. Romaani Masendus ja lootus (’Masennus ja toivo’, v. 1989) oli ensimmäisiä Virossa ilmestyneitä kaunokirjallisia teoksia, jossa käsiteltiin virolaisten joukkokyydityksiä Siperiaan. Valtonin laaja tuotanto on ilmestynyt myös sarjana Kogutud teosed (’Kootut teokset’), jota alun perin suunniteltiin 24-osaiseksi, mutta josta helmikuussa 2024 oli ilmestynyt jo 30 osaa.
Suomalais-ugrilaisista kielistä tehtyjä käännöksiä ilmestyi Valtonin kynästä vuosina 1976–2019 kaikkiaan 69 nimikettä. Sukukansojen kirjallisuuksia ja kulttuureja hän käsitteli myös viime vuosien teoksissaan Vaateid soome-ugri rahvaste kirjandusele (’Katsauksia suomalais-ugrilaisten kansojen kirjallisuuteen’, v. 2018) ja Soome-ugri minu elus (’Suomalais-ugrilaisuus elämässäni’, v. 2022).
Suomennetut teokset

Pieni unikirja (Läbi unemaastike), suom. Maire Uusitalo. WSOY, 1978 Sarja: Neuvostokirjallisuutta ISBN 951-0-08824-2 sisältää novellit:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ajatus  Elämä  Freudilaisten valta  Hautajaiset  Hetki  Hän  Häpeä  Jälkeenpäin  Kaivos  |  Koe  Kolo  Kone  Koulu  Kreivitär  Kuva  Lento  Lähtö  |  Matka  Näytelmä  Raha  Tulien välissä  Turvapaikka  Valkea kaupunki  Valkoinen kissa  Vesi  |
Suomenlahden takaa: Viron uutta proosaa. Toim. Eva Hyvärinen ja Endel Mallene, suom. Eva Hyvärinen, Aino Kaasinen & Kirsti Paukkunen. WSOY 1968
Karuselli
Sillit
Silmukka
Vihreäreppuinen mies
Aiheesta muualla

Nirk, Endel: ”Arvo Valton ”, Viron kirjallisuus, s. 280–282.  Suomentanut Eva Lille. SKS, 1986.  ISBN 951-717-443-8
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Mantšukuo

Mantšukuo (jap. 満州国, Manshūkoku ”Mantšurian valtio”) oli Japanin alainen nukkevaltio Mantšuriassa vuosina 1932–1945. Mantšukuo perustettiin helmikuussa 1932 turvaamaan Japanin Kwantungin armeijan suorittama Mantšurian miehitys. Mantšukuon itsenäisyyden tunnustivat useat Euroopan valtiot, mukaan lukien Suomi, Saksa ja Neuvostoliitto, sekä muutamat Aasian ja latinalaisen Amerikan valtiot.
Mantšukuo käsitti Kiinan nykyiset Heilongjiangin, Jilinin ja Liaoningin provinssit sekä itäisimmän osan nykyistä Sisä-Mongoliaa.
Mantšurian valloitus

Japani oli Venäjän kustannuksella vahvistanut vaikutusvaltaansa Koillis-Kiinassa eli Mantšuriassa voittamastaan Venäjän-Japanin sodasta (1904–1905) alkaen. Guomindangin yrittäessä 1920-luvulla saada Kiinan keskushallintoa toimimaan japanilaiset alkoivat entistä voimakkaammin pelätä Mantšuriassa hankkimansa valta-aseman menettämistä.lähde?
Mantšurialainen kenraali Zhang Xueliang kieltäytyi pysäyttämästä Japanin Kwantungin armeijan vartioiman Etelä-Mantšurian rautatieyhtiön kanssa kilpailevaa rautatie- ja satamahanketta.lähde?
Mantšurian valloitus > Mukdenin välikohtaus

Lähellä Shenjangia (silloin Mukden) räjähti pommi rautatiellä, mikä tarjosi Kwantungin armeijalle syyn valloittaa hallussaan olevan rautatievyöhykkeen lisäksi Etelä-Mantšuria 18. syyskuuta 1931 alkaen muutamassa päivässä.lähde?
Pommiräjähdyksestä vastuullisiksi japanilaiset epäilivät kiinalaisia sotilaita. Kwantungin armeija hyökkäsi kiinalaisia vastaan, jotka olivat juuri teloittaneet japanilaiseksi vakoilijaksi epäilemänsä henkilön. Kiinan armeija ei vastustanut aktiivisesti japanilaisia ymmärtäen välikohtauksen olevan syy Mantšurian haltuun ottamiseen. Japanilainen kenraali Kenji Doihara hirtettiin sotarikollisena 1948 tuomittuna hyökkäyssodan suunnittelusta Mantšurian valtaamiseksi. Hänen epäillään everstinä toimiessaan järjestäneen Mukdenin välikohtauksen.lähde?
Mantšurian valloitus > Yhdysvaltain vastalause

Yhdysvaltain Kiinan-asiainhoitaja Johnson ilmoitti 22. syyskuuta 1931 Yhdysvaltain ulkoministeri Henry L. Stimsonille, että Japanin menettely oli 27. elokuuta 1928 solmitun Kellogg–Briand-sopimuksen vastainen. Sopimus kielsi hyökkäyssodan kansainvälisen politiikan keinona.lähde?
Protektoraatin perustaminen

Huolimatta Japanin hallituksen sisäisestä vastustuksesta ja vetäytymiskehotuksesta, Kwantungin armeija valloitti Mantšurian kokonaan ja perusti asemansa vakiinnuttamiseksi helmikuussa 1932 Mantšukuon valtion. Mantšukuo ei kuitenkaan saanut kansainvälistä tunnustusta. Maaliskuussa Japani valtasi vielä seuraavankin maakunnan, Jeholin.lähde?
Valtionpäämieheksi nimitettiin vuoden 1911 tasavaltalaiskapinaa edeltänyt Kiinan viimeinen keisari Pu Yi, joka Japanin hävittyä toisen maailmansodan tuomittiin sotarikollisena.lähde?
Mantšukuon kiinalaishallinto oli nimellinen. Hallituksessa jokaista kiinalaisministeriä valvoi japanilainen varaministeri. Japanin Kwantungin armeija takasi maan turvallisuuden Kiinan tasavallan ja sitä vastaan sotineiden kiinalaisten kommunistien suuntaan. Kwantungin armeija osallistui myös sotaan Mongolian kansantasavaltaa ja Neuvostoliittoa vastaan, ja se suojasi Mantšukuota toisen maailmansodan ajan.lähde?
Kansainliiton tuomio

Kiinan tasavallan hallitus vetosi Kansainliittoon, joka lähetti valtuuskunnan Kiinaan selvittämän tilannetta. Valtuuskunta raportoi tilanteesta vasta syyskuussa 1932 vaatien Japania palauttamaan Mantšurian Kiinalle. Kansainliiton asiaa koskevassa istunnossa 40 valtion edustajat totesivat Japanin syylliseksi sotaan ja vaativat sitä vetäytymään. Siam pidättäytyi äänestämästä ja päätöslauselmaa vastaan äänesti Japani, jonka edustajan Yōsuke Matsuokan mielestä Kiina keisarivallan kumoutumisen jälkeen ja sisällissotaan ajautuneena ei enää ollut valtio.lähde?
Kansainliitto ei käytännössä voinut tilanteelle mitään, koska Yhdysvallat ei ollut sen jäsen, ja koska Yhdistynyt kuningaskunta halusi turvata kauppansa Japanin kanssa. Yhdistynyt kuningaskunta oli omaksunut Japani-myönteisen politiikan jo vuonna 1902 pyrkiessään vastustamaan Venäjän vaikutusvaltaa Itä-Aasiassa. Sotaa pelätessään Kansainliitto ei julistanut Japania edes asevientikieltoon.lähde?
Valtion kansainvälinen asema

Mantšukuon tunnustivat El Salvador (3 . maaliskuuta 1934), Dominikaaninen tasavalta (1934), Costa Rica (23. syyskuuta 1934), Italia (29. marraskuuta 1937), Espanja (2. joulukuuta 1937), Saksa (12. toukokuuta 1938) ja Unkari (9. tammikuuta 1939). Neuvostoliitto laajensi de facto -tunnustusta 23. maaliskuuta 1935, mutta totesi nimenomaisesti, että tämä ei tarkoita de jure -tunnustamista. Neuvostoliitto hyväksyi 13. huhtikuuta 1941 Japanin ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimuksen  allekirjoittamisen jälkeen Mantšukuon aseman itsenäisenä valtiona de jure vastineeksi Japanin tunnustaen naapurimaan Mongolian kansantasavallan koskemattomuuden.
Neuvostoliitto ylläpiti aluksi viisi pääkonsulaattia Mantšukuossa, vaikka vuosina 1936–1937 niitä oli vain kaksi: yksi Harbinissa ja toinen Manzhoulissa. Mantšukuo avasi kaksi konsulaattia Neuvostoliitossa, yhden Blagoveštšenskissa (syyskuussa 1932) ja toisen Tšitassa (helmikuussa 1933).
Toisen maailmansodan puhkeamisen jälkeen Mantšukuon tunnustivat Slovakia (1. kesäkuuta 1940), Vichyn Ranska (12. heinäkuuta 1940), Romania (1. joulukuuta 1940), Bulgaria (10. toukokuuta 1941), Suomi  (17. heinäkuuta 1941), Tanska (elokuussa 1941), Kroatia (2. elokuuta  1941), Wang Jingwein hallitus Kiinassa (30. marraskuuta 1940), Thaimaa (5. elokuuta  1941) ja Filippiinit (1943).lähde?
Halhin-Golin taistelut 1939

Mantšukuon ja Mongolian kansantasavallan rajat olivat kiistellyt, mikä johti 1939 konfliktiin mongoliratsuväen ja mantšuratsuväen kesken Halhin-Golissa. Konflikti laajeni nopeasti Mongolian armeijan, Neuvostoliiton puna-armeijan sekä Japanin Kwantungin armeijan väliseksi yhteenotoksi. Toisen maailmansodan ajan loppuun saakka tilanne vakautui, koska Japani ja Neuvostoliitto solmivat viideksi vuodeksi hyökkäämättömyyssopimuksen huhtikuussa 1941. Neuvostoliitto hyökkäsi Japania vastaan vasta Saksan tultua kukistetuksi suurin voimin elokuussa 1945.lähde?
Neuvostoliiton hyökkäys Itä-Aasiaan 1945 ja rauha

Mantšukuo lakkasi olemasta Japanin antauduttua toisessa maailmansodassa. Neuvostoliiton 8. elokuuta 1945 julistaman sodan tuloksena neuvostojoukot hyökkäsivät japanilaisia vastaan Mantšuriassa. Taistelussa Mantšuriasta valtasivat neuvostoliittolaiset sen, ja Pu Yi jäi neuvostoliittolaisten vangiksi. Hänet luovutettiin kiinalaisille.lähde?
Kirjallisuutta

Pu Ji: Olin Kiinan keisari. Taivaanpojan tie lohikäärmevaltaistuimelta Pekingin puutarhatyöläiseksi. Toim. Richard Schirach ja Mulan Lerner, suom. Liisa Ryömä. Gummerus, 1974.
Pu Ji: Viimeinen Kiinan keisari. Taivaanpojan tie lohikäärmevaltaistuimelta Pekingin puutarhatyöläiseksi. Toim. Richard Schirach ja Mulan Lerner, suom. Liisa Ryömä. Johanna Kustannus, 1988. Kirjan perusteella tehty elokuva Viimeinen keisari (The Last Emperor). Ohjannut Bernardo Bertolucci, 1987.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mantšukuo Wikimedia Commonsissa
Peter Fleming : Mandshukuon naamion takaa I, Helsingin Sanomat, 05.03.1935, nro 62, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Peter Fleming : Mandshukuon naamion takaa II, Helsingin Sanomat, 06.03.1935, nro 63, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Peter Fleming : Mandshukuon naamion takaa III. Onko sodanuhkaa Japanin ja Venäjän välillä?, Helsingin Sanomat, 07.03.1935, nro 64, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Peter Fleming : Mandshukuon naamion takaa IV. Mahdollisesti syttyvän sodan ensimmäiset vaiheet, Helsingin Sanomat, 08.03.1935, nro 65, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Peter Fleming : Mandshukuon naamion takaa V. Mandshukuon ulkomaankauppa, Helsingin Sanomat, 09.03.1935, nro 66, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Peter Fleming : Mandshukuon naamion takaa VI. Mandshukuolaisessa pikkukaupungissa, Helsingin Sanomat, 11.03.1935, nro 68, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Peter Fleming : Mandshukuon naamion takaa VII. Mandshukuolaisessa pikkukaupungissa, Helsingin Sanomat, 12.03.1935, nro 69, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Peter Fleming : Mandshukuon naamion takaa VIII. Opiumi - teoria ja käytäntö, Helsingin Sanomat, 13.03.1935, nro 70, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mantšukuo - Japanin astinlauta. Suomen Kuvalehti, 23.10.1937, nro 43, s. 14. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Mantšukoun diplomaattiset suhteet eri valtioihin:
  Mantšukuo
  Japani
  Japanin miehitys ja satelliittivaltiot
  Natsi-Saksa
  Saksan miehitys ja sateliittivaltiot
  Valtiot, jotka tunnustivat Mantšukuon
Veiksel-jääkausi

| Ajanjakso | Alijakso | Epookki | Milloin oli, tuhatta vuotta sitten |
| --- | --- | --- | --- |
| Neogeeni | Holoseeni | Holoseeni | 0–11,5 |
| Neogeeni | Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | 11,5–116 |
| Neogeeni | Pleistoseeni | Eem-interglasiaali | 116–131 |
| Neogeeni | Pleistoseeni | Keski- ja varhaispleistoseeni | 131–2558 |
Mannerjäätikön laajuus suurimmillaan Euroopassa. Meren pinta oli nykyistä alempana.
Veiksel-jääkausi oli viimeisin Pohjois-Euroopan jääkausi. Silloin mannerjäätikkö laajeni Skandinavian tuntureilta jopa Keski-Eurooppaan asti. Muun muassa Suomi peittyi eräässä vaiheessa kokonaan jäähän.
Veiksel on viimeinen osa pleistoseenikauden jääkausiaikaa, joka alkoi 2,5 miljoonaa vuotta sitten. Veiksel-jääkausi oli noin 116 000–11 500 vuotta sitten, ja se päätti pleistoseeniajan Euroopassa. Suomessa viime jääkausi oli noin 115 000 – 10 000 vuotta sitten.
Ilmasto viileni alussa jääkaudeksi verraten hitaasti, 10 astetta 5 000 vuodessa, ja lämpötila laski 0–40 °C alueesta riippuen. Pohjois-Euroopan mannerjäätikkö syntyi ensin Skandien vuoristoon mutta levisi sieltä vähitellen laajalle alueelle itään ja etelään. Ensimmäisen jäätiköitymisen alussa koettiin muutama sata vuotta kestävä kuiva, kylmä ja tuulinen kausi. Klingen seuduilla yhtenäinen metsä korvautui avoimella mäntymetsällä, ja varsinkin talvilämpötila laski huomattavasti.
Jäätiköitä ilmestyi myös Englantiin, Novaja Zemljalle ja Uralille sekä moniin muihin paikkoihin. Eri alueiden jäätiköt olivat laajimmillaan hieman eri aikoina, ja jäätikön koko vaihteli huomattavasti sulaen välillä lähes kokonaan ja laajentuen uudestaan. Niinpä Suomestakin on löydetty jääkautisten mammuttien luita. Kun jäätikkö oli laajana, ilmasto kuivui ja monilla jäättömillä alueilla oli laajoja aroja. Kun jäätikkö oli pieni, oli metsiä. Viimeisellä jääkaudella kivikauden metsästäjien myöhäispaleoliittinen kulttuuri kehittyi huippuunsa. Viimeisin jäätiköityminen tuhosi lähes kaikki merkit sitä edeltäneen lämpimän kauden kasvillisuudesta, eläimistöstä ja mahdollisesta ihmisen oleskelusta Suomessa. Jäljelle jäi ainoastaan joitakin luolia ja painumia.
Muilla alueilla vastaavaa jääkautta sanotaan muun muassa Würm-, Wisconsin ja Valdai-kaudeksi. Veiksel-jääkauden päättyessä hävisivät monet jääkauden ajan suuret eläimet suuressa pleistoseenin lopun joukkotuhossa, joka lienee kestänyt tuhansia vuosia.
Tämän jääkauden päättyessä maatalous syntyi Lähi-idässä.