stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vaudeville
Historia

Ranskassa syntynyt mutta Yhdysvalloissa omaksi tyylilajikseen kehittynyt vaudeville perustui Yhdysvaltain sisällissodan aattovuosina 1800-luvun puolivälissä yleistyneisiin kapakkanäytäntöihin, joiden rivoja esityksiä miehet ja prostituoidut kävivät katsomassa. 1870- ja 1880-luvun tunnetuin vaudevilleimpressaari oli Tony Pastor, jonka vaudevilleteatteria New Yorkissa pidettiin alan parhaana. Jotta katsomoihin saataisiin parempaa väkeäkin, Pastor kielsi teatterissaan rivot ja loukkaavat esitykset sekä päihdyttävien juomien myynnin yleisölle. Samoihin aikoihin nimitys vaudeville alkoi korvata aiemmin yleisemmän nimityksen varietee.
Yhdysvaltain vaudevillen kulta-aikaa oli 1900-luvun ensimmäinen neljännes. B. F. Keith ja E. F. Albee perustivat laajat kansalliset vaudevillekiertueet, ja muita merkittäviä vaudevillemanagereita olivat Alexander Pantages, S. Z. Poli, F. F. Proctor ja Martin Beck. Yhdysvalloissa toimi tuolloin jopa kymmenestä kahteenkymmeneen tuhatta vaudevilleartistia tai -ryhmää. Vaikka esitykset eivät olleetkaan enää törkeitä, uskonnollinen ja rodullinen stereotypiointi oli yleistä, sillä sitä ei pidetty loukkaavana.
Suosiostaan huolimatta vaudeville ei koskaan saavuttanut vakavasti otettavan teatterin asemaa. Moni nouseva artisti käyttikin vaudevillea vain astinlautana uralle oikeassa teatterissa.
Suuret vaudevilleteatterit alkoivat vähentyä 1920-luvun alussa, kun radio ja mykkäelokuva nousivat vaudevillen kilpailijoiksi ja vetivät siltä sekä yleisöä että tähtiesiintyjiä. Vuosikymmenen lopulla vaudevillen kilpailijaksi nousi myös äänielokuva. Jotkut ovat kutsuneet vuotta 1932 vuodeksi, jolloin vaudeville kuoli. Suurkaupungeissa vaudevillea esitettiin 1930-luvun aikana vielä elokuvien yhteydessä. Vaudevillea yritettiin vielä elvyttää 1950-luvulla New Yorkissa mutta turhaan.
Esiintyjät

Vaudeville-show koostui monenlaisista lyhyistä musiikki- ja komediaesityksistä. Vaudevilleteatterin lavalla saatettiin nähdä esimerkiksi laulajia, tanssijoita, koomikkoja, taikureita, ajatustenlukijoita, nuorallakävelijöitä, ratsastajia, jonglööreja, vatsastapuhujia, akrobaatteja, naiseksi pukeutuneita miehiä, koulutettuja eläimiä, yksipyöräisellä ajajia ja tulennielijöitä. Vaudevillessa esiintyi toisinaan myös muiden taiteen ja viihteen lajien edustajia, kuten oopperalaulajia, balettitanssijoita, ammattimaisia muusikoita, sirkustaiteilijoita, mestariurheilijoita, minstrel-esiintyjiä, kääpiöesiintyjiä, villin lännen esiintyjiä ja vakavan teatterin näyttelijöitä.
Sininen salama

| Sininen salama> Blue Thunder |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Badham
Käsikirjoittaja:   Dan O’Bannon  Don Jakoby 
Tuottaja:   Gordon Carroll  Phil Feldman  Andrew Fogelson 
Säveltäjä:  Arthur B. Rubinstein
Kuvaaja:  John A. Alonzo
Leikkaaja:   Edward M. Abroms  Frank Morriss 
Pääosat:   Roy Scheider  Malcolm McDowell 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix Fandango at Home
Ensi-ilta:  5. helmikuuta 1983
Kesto:  109 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sininen salama (Blue Thunder) on vuonna 1983 ensi-iltansa saanut elokuva, joka sai nimensä samannimisestä helikopterista. Elokuvan ohjasi John Badham ja pääosaa esitti Roy Scheider. Nimikkotelevisiosarjaa tehtiin 11 jaksoa vuonna 1984.
Juoni

Francis McNeil ”Frank” Murphy (Roy Scheider) on Los Angelesin poliisissa toimiva helikopterilentäjä ja Vietnamin sodan veteraani, joka kärsii traumaperäisestä stressihäiriöstä. Hänen työparinsa on vastikään siirretty Richard Lymangood (Daniel Stern), lempinimeltään ”JAFO”. Kaksikko partioi Los Angelesia öisin ja avustaa poliisiautoja alapuolellaan.
Murphy valitaan lentämään maailman kehittyneintä helikopteria, joka on saanut lisänimen ”Blue Thunder”. Kone on armeijatyyppinen taisteluhelikopteri poliisin käyttöön valvonnassa ja laajamittaisen kansalaistottelemattomuuden parissa. Voimakkaasti aseistettu ja muilla laitteilla (kuten infrapunaskannereilla, tehokkailla mikrofoneilla ja kameroilla, sekä U-Matic -videonauhurilla) varustettu, häiveteknologialla lähes huomaamattomana lentävä Blue Thunder vaikuttaa tehokkaalta työkalulta sodassa rikollisuutta vastaan.
Kaupunginvaltuutettu Diane McNeelyn kuoleman osoittautuessa sattumanvaraista tappamista vakavammaksi Murphy aloittaa omat tutkimuksensa. Hän saa selville, että kumouksellinen THOR (Tactical Helicopter Offensive Response, "esitys sotilashelikopterien käytöstä levottomuuksien tukahduttamiseen") -ryhmä aikookin käyttää Blue Thunderia omiin pahoihin tarkoituksiinsa: ei-toivottujen poliittisten toimijoiden hävittämiseen.
Murphy epäilee osalliseksi vanhaa sodanajan riitapukariaan ja Blue Thunderin ensisijaista koelentäjää, ent. Yhdysvaltain armeijan eversti F.E. Cochranea (Malcolm McDowell). Käytettyään Blue Thunderin teknologiaa tallentaakseen Cochranen helikopteria kataliin tarkoituksiin suunnittelevan tapaamisen toisten vaikutusvaltaisten virkamiesten kanssa, Murphy yrittää toimittaa videonauhan televisioasemalle ennen kuin tulee tapetuksi. Lymangood on jo tässä vaiheessa kuollut. Frank Murphy onnistuu antamaan videonauhan tyttöystävälleen, joka lähettää sen televisioasemalle.
Lopussa Murphy ja Cochrane ottavat mittaa toisistaan Los Angelesin keskustan yllä. Cochrane lentää konetykillä varustettua Hughes 500 -helikopterilla. Taistelun aluksi kahdesta Air National Guardin F-16-hävittäjästä toinen tulee ammutuksi alas. Tekemällä hienon 360 asteen silmukan Blue Thunderin turbiinin turvin Murphy ampuu Cochranen alas. Tämän jälkeen hän tuhoaa Blue Thunderin laskeutumalla lähestyvän tavarankuljetusjunan eteen, koska pitää taktista helikopteria liian vaarallisena kenenkään muun käytettäväksi.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Roy Scheider   | … |   poliisi Frank Murphy   |
|   Malcolm McDowell   | … |   eversti F.E. Cochrane   |
|   Warren Oates   | … |   kapteeni Jack Braddock   |
|   Candy Clark   | … |   Kate   |
|   Daniel Stern   | … |   poliisi Richard Lymangood   |
|   Paul Roebling   | … |   Icelan    |
|   David Sheiner   | … |   Fletcher    |
|   Joe Santos   | … |   Montoya    |
|   Ed Bernard   | … |   kersantti Short    |
|   Jason Bernard   | … |   pormestari   |
|   Mario Machado   | … |   itsenään   |
|   James Murtaugh   | … |   Alf Hewitt    |
|   Pat McNamara   | … |   Matusek    |
|   Jack Murdock   | … |   Kress    |
|   Clifford A. Pellow   | … |   Allen   |
Tuotanto

Blue Thunderin käsikirjoituksen ensimmäisessä luonnoksessa Frank Murphy oli kuvattu mielenvikaisena hahmona, jolla oli vakavia psyykkisiä ongelmia, joista johtuen hän tuhosi paljon enemmän kaupunkia.
Los Angelesin poliisin Hooper-helikopterikenttä toimi fiktiivisen poliisiyksikön tukikohtana kentän rakennustöiden ollessa vielä kesken. Drive-in -teatterikohtaus, jossa Frankin tyttöystävä Kate saa nauhan, kuvattiin Burbankin Pickwick-teatterissa, joka on sittemmin purettu ja korvattu Pavilions-tavaratalolla.
Blue Thunder -helikopteri

Blue Thunderina toiminut helikopteri oli ranskalainen Aérospatiale SA-341G Gazelle muunnettuna päälle pultatuilla osilla ja Apache-tyylisellä kuomulla. Kuvauksissa käytettiin kahta helikopteria. Columbia Picturesin ostettua ne, lennettiin helikopterit Cinema Airiin Carlsbadiin (Kaliforniassa), jossa niitä muutettiin huomattavasti elokuvaa varten. Muutokset tekivät helikoptereista niin painavia, että erinäisiä tehosteita tarvittiin, jotta ne näyttäisivät lopputuloksessa nopeilta ja ketteriltä. Esimerkiksi Murphyn elokuvan lopulla tekemä 360° silmukka tehtiin radio-ohjatulla mallilla.
Tuotto ja vastaanotto

Blue Thunder julkaistiin Yhdysvalloissa 13. toukokuuta 1983, ja oli aloitusviikolla elokuvateattereissa (1539 kpl) maan suosituin elokuva, tuottaen 8 258 149 dollaria. Se ohitti tuona viikonloppuna Flashdancen ykkössijallaan. Toisena ja kolmantena viikonloppuna sijoitus oli toinen. Kaikkiaan se keräsi Yhdysvalloissa 42 313 354 dollaria 66 päivän kuluessa julkaisusta. Kansainvälisesti Blue Thunder julkaistiin Länsi-Saksassa 5. helmikuuta 1983, ennen Yhdysvaltain julkaisua, ja maailmanlaajuisesti kesä-syyskuun välillä 1983. Isossa-Britanniassa julkaisu oli 25. elokuuta 1983. Itä-Saksan ja Etelä-Korean julkaisu oli 1984. Kansainvälistä lipunmyyntituottoa ei tiedetä. Yhdysvalloissa elokuva tuotti videovuokraamoissakin 21,9 miljoonaa dollaria.
Elokuva sai suotuisat arviot, Rotten Tomatoesissa 79 % arvosanan. Suomessa aikalaiskritiikki oli melko nihkeää. Kymmenestä suomalaisesta ensi-iltakriitikosta yksi antoi Siniselle salamalle kolme tähteä, yksi arvostelija kaksi tähteä ja neljä yhden tähden, keskiarvona 1,5 tähteä neljästä. Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo Sinistä salamaa pinnalliseksi mutta ”pirun taitavaksi” konejännäriksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Blue Thunder -malli, osa "Studio Backlot Touria" Disneyn Hollywood Studiosissa Floridassa
Veitsikalat

| Veitsikalat |
| --- | --- |
 Mustaveitsikala (Apteronotus albifrons)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Veitsikalat  Gymnotiformes  Berg, 1940
Alalahkot ja heimot
 Gymnotoidei Veitsikalat Gymnotidae  Sternopygoidei Pyrstöveitsikalat Apteronotidae  Puikkoveitsikalat Hypopomidae  Nokkaveitsikalat Rhamphichthyidae  Lasiveitsikalat Sternopygidae 
Katso myös
   Veitsikalat Wikispeciesissä   Veitsikalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Veitsikalat (Gymnotiformes) on viuhkaeväisten kalojen lahko. Siihen kuuluu noin 150 lajia, jotka jaetaan 32 sukuun ja edelleen viiteen heimoon. Suurin laji on sähköankerias.
Veitsikalat ovat aktiivisia yöaikaan. Ne käyttävät sähköaistia saaliin löytämiseen ja viestintään lajitoverien kanssa sekä reviirin ilmaisemisessa että soidinkäyttäytymisessä. Jotkut lajit käyttävät sähköä myös saaliin tainnuttamiseen. Sähköankeriaan 650 voltin isku voi tainnuttaa jopa hevosen.
Veitsikaloja tavataan luonnossa makeassa vedessä Keski- ja Etelä-Amerikan trooppisissa osissa. Joitakin lajeja, kuten veitsikalaa ja mustaveitsikalaa, pidetään joskus akvaarioissa.
Veitsikalojen vatsanpuoliset evät ovat kasvaneet koko kalan pituiseksi liehukkeeksi, ja kala liikkuu pääasiassa tätä liehuketta hulmuttamalla.
Aiheesta muualla

Order Summary for  Gymnotiformes (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Animal Diversity Web kuvagalleria
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q752264  Wikispecies: Gymnotiformes  ADW: Gymnotiformes  BOLD: 265  CoL: 623BF  EoL: 5477  GBIF: 1165  iNaturalist: 52559  IRMNG: 10812  ITIS: 553135  NCBI: 8002  Open Tree of Life: 216180  Paleobiology Database: 92061  Plazi: AB0787CD-0A4E-FF90-FDAB-FE63E603217F  uBio: 113900  WoRMS: 154244
Veljeys (lehti)

Lehden ensimmäisen näytenumeron etusivu.
Veljeys oli Helsingissä vuosina 1906–1909 ilmestynyt kristillisen työväenliiton lehti.
Kristillis-yhteiskunnallinen viikkolehti Veljeys ilmestyi aluksi sitoutumattomana, mutta vuoden 1907 marraskuussa se ilmoittautui kristillisen työväenliiton äänenkannattajaksi. Veljeyttä julkaisseen osuuskunnan talous oli heikko, ja vuoden 1909 alussa se muuttui sanomalehdestä aikakauslehdeksi. Lehden levikki oli 2 900 kappaletta vuonna 1907. Sen päätoimittajana työskenteli Eero Järvinen.
Lehden toimintaa jatkoi vuosina 1910–1912 viikkolehti Uusi Aika ja vuosina 1912–1914 Uurtaja-niminen viikkolehti.
Aiheesta muualla

Veljeys digitoituna kansalliskirjastossa
Reinin–Marnen kanava

Reinin–Marnen kanava (ransk. Canal de la Marne au Rhin) on Ranskassa sijaitseva, vuonna 1855 valmistunut kanava. Se yhdistää Marnen ja Reinin, ja ulottuu Châlons-en-Champagnen kaupungin itäpuolelta Strasbourgin kaupunkiin saakka. Kanava on pituudeltaan noin 315 kilometriä.
Kuvagalleria

Reinin–Marnen kanava - Canal de la Marne au Rhin
Velykyi Burluk

| Velykyi Burluk Великий Бурлук |
| --- | --- |
 Velykyi Burluk
 Koordinaatit: 50.0613°N, 37.3835°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Harkovan alue
Piiri:  Kupjanskin piiri
Kaupunkityyppinen taajama:  1963-2024
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kylä
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  6,4 km²
Väkiluku (2021):  3 656
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Velykyi Burluk (ukr. Великий Бурлук) on Itä-Ukrainassa Harkovan alueen itäosissa, Donetsin Velykyi Burluk -sivuhaaran varrella sijaitseva kylä ja aiempi kaupunkityyppinen taajama. Väkiluvuksi arvioitiin 3 656 (1.1.2021).
Vuoden 2001 väestönlaskennassa taajamassa oli 5 007 asukasta, joista enemmistö oli ukrainalaisia. Heinäkuun 2020 aluehallinnolliseen uudistukseen saakka taajama oli Velykyi Burlukin piirin hallintokeskus, mutta piirejä yhdistettäessä siitä tuli osa 133 135 asukkaan (2021) Kupjanskin piiriä. Velykyi Burlukilla oli kaupunkityyppisen taajaman asema vuosina 1963-2024. Ukraina lakkautti tammikuussa 2024 kaupunkityyppiset taajamat osana Neuvostoliittoon liittyvistä käsitteistä luopumista, jolloin paikkakunnan asema muuttui kyläksi.
Velykyi Burlukista on 108 kilometriä aluekeskus Harkovaan. Venäjän Belgorodin alueen rajalle on matkaa maanteitse noin 34 kilometriä. Taajaman itäpuolelta sen ohittaa Belgorodista Kupjanskiin kulkeva rautatie. Velykyi Burlukin taajamassa on linja-autoasema ja kotiseutumuseo.
Amerikkalaisen Maxar Technologies -yhtiön kaukokartoitusaineisto kertoi, että Venäjä oli koonnut – osana hyökkäystänsä Ukrainaan – 13 kilometrin mittaisen sotilaskolonnan 8. (11.) huhtikuuta 2022 taajamaa kohti johtavalle tieuralle Valuikin ja Belgorodin alueen rajan välillä.
Velykyi Burlukin linja-autoasema.
Kari Vehosalo

Kari Vehosalo (s. 1982 Ylöjärvi) on suomalainen kuvataiteilija ja maalaustaiteen professori.
Vehosalon maalauksien aiheet on kuvattu valokuvantarkasti niin, että kuvat näyttävät ensisilmäyksellä valokuvilta, mutta niissä on jotain epätodellista, josta on vaikea kääntää katsettaan pois. Vehosalon fotorealistiset kuvat osoittavat perinteisten maalaustekniikoiden huippuunsa vietyä hallintaa.
Vehosalo on valmistunut  vuonna 2010 Taiteen maisteriksi Aalto-yliopiston Taideteollisesta korkeakoulusta ja vuonna 2008 Lahden ammattikorkeakoulun Taideinstituutista tutkinnolla kuvataiteilija (AMK). Vehosalo on opiskellut myös filosofiaa ja semiotiikkaa Helsingin yliopistossa.
Hän toimii maalaustaiteen professorina Kuvataideakatemiassa.
Vehosalon teoksista kirjoitetaan Kipu-näyttelyn katalogissa etääntymisenä autenttisesta todellisuudesta. Vehosalo itse käyttää teoksistaan ilmausta "maalausdokumentti". Tämä sama dokumentaarisuuden kyseenalaistaminen toistuu myös Kiasman Tosi kyseessä -näyttelyn katalogissa, jossa esitetään kaksi Valtion taidemuseon kokoelmissa olevaa teosta: sarjan Väkivaltaisen kuoleman pelko teokset "Hygienia" ja "Kohtaus I".
Vehosalo tuo itse kirjoituksissaan esiin taiteensa yhteiskunnallista ulottuvuutta ja erityisesti sen yhteyttä ruumiiseen.
Vehosalo kuuluu Taidemaalariliittoon ja Helsingin taiteilijaseuraan.
Palkinnot

Ars Fennica 2017
Aiheesta muualla

Taiteilijan kotisivut
Varhaiskristillisyys

Pyhän Hengen vuodatus apostoleille, helluntai-ikoni, Novgorodin koulu.
Varhaiskristillisyys tarkoittaa kristillisiä kirkkoja ja yhteisöjä ennen sen sallimista vuonna 315.
Kristinusko sai alkunsa Jeesus Nasaretilaisen saarnaamistoiminnasta Rooman valtakunnan miehittämässä Juudean provinssissa n. 30–33 jaa. Alkuseurakunta perustettiin Jerusalemiin. Kristinusko levisi Jerusalemin ulkopuolelle ja nopeasti kaupungista toiseen. Varhaiset kristityt olivat pitkään pääosin kaupunkilaisia.
Kristinuskon synty ja muotoutuminen > Alkukirkko

Ajanlaskun alun ensimmäisellä vuosisadalla kristinuskoa levittivät erityisesti korkeasti koulutettu juutalainen Paavali – aiemmin Saul Tarsolainen – ja muut apostolit. Raamatun mukaan Jeesuksen seuraajia kutsuttiin ensimmäisen kerran kristityiksi Antiokian kaupungissa, johon he olivat paenneet ja asettuneet asumaan varhaisten Palestiinassa tapahtuneiden vainojen jälkeen.
Aluksi kristinusko juurtui pääasiallisesti köyhien ja sorrettujen keskuuteen. Ensimmäisen vuosisadan varhaiskristillisiä seurakuntia kutsutaan yhteisnimityksellä alkukirkko tai varhaiskirkko.
Kristinuskon synty ja muotoutuminen > Varhaisen kristinuskon pääsuuntaukset

Ensimmäisinä vuosisatoina kristinuskossa oli valtavasti julistajia, joilla oli erilaisia näkemyksiä Jeesuksen opetuksista ja uskon sisällöstä. Tästä seurasi kilpailutilanne, jonka tärkeimmät osanottajat olivat juutalais-, gnostilais- ja hellenistikristityt.
Juutalaiskristittyjä oli sekä Palestiinan alueella että diasporassa. He jatkoivat Jerusalemin seurakunnan perinnettä ja noudattivat juutalaisten säädöksiä. Tämä suuntaus oli aluksi vahva, mutta kaatui lopulta siihen, että sen oli yhtä vaikeaa saada kannattajia pakanoista kuin saada juutalaisten hyväksyntä.
Omaperäistä ja nykyisin epäkristillisenä pidettyä uskontulkintaa edusti gnostilaiskristillisyys. Gnostilaisessa teologiassa ihmisen päämäärä on vapautua ruumiin ja aineellisen maailman kahleista pyhän tiedon, eli gnosiksen avulla. Jeesus ei ollut heille syntien sovittaja, vaan jumalallisen tiedon tuoja. He uskoivat, että Jeesuksen on Jumala luonut ensitöikseen ja siksi häntä kutsuttiin" luomakunnan esikoiseksi", ei siis syntynyt Jumalasta. Gnostilaiskristityt jatkoivat Jeesuksen tuoman opetuksen noudattamista mutta joutuivat vainon kohteiksi ja tuhoutuivat.
Menestyksekkäin kristinuskon pääsuuntaus oli hellenistikristillisyys, josta voidaan katsoa nykyisen kristikunnan periytyneen. Menestyksen avain oli matala kynnys kääntymiseen, sillä se ei juurikaan edellyttänyt juutalaisten säädösten noudattamista vaan kaikki aikaisemmat palvontamuodot saivat vain " kristillisen nimityksen".
Kristinuskon synty ja muotoutuminen > Erkaantuminen juutalaisuudesta

Juutalaisten keskuudessa syntyneen kristinuskon erkaantuminen juutalaisuudesta perustui ennen kaikkea juutalaisesta etnisyydestä irtaantumiseen. Juutalaisuus oli juutalaiseen etniseen ryhmään sidoksissa oleva uskonto, kun taas kristillisen yhteisön jäsenten kansallisuudella ei ollut merkitystä, ja lopulta ei-juutalaisten kristittyjen määrä ohitti juutalaistaustaisten kristittyjen määrän.
Paavalin Kirje galatalaisille on tarmokas kirjoitus niitä vastaan, jotka halusivat pakottaa pakanoita elämään juutalaisten tapojen mukaan. 
Paavali kirjoitti, että jos pakanat vaaditaan omaksumaan nämä tavat ja heidät ympärileikataan, silloin Kristuksesta ei ole kenellekään enää mitään hyötyä sillä hän oli kuollut turhan takia, jos vanhurskaus voidaan saavuttaa yhtä hyvin tekojen kautta.
Paavali esittää tässä ja muissakin kirjeissään, että tämä opetus ei ole ristiriidassa kahdentoista apostolin opetusten kanssa. Sen sijaan opetus oli uskottu hänelle tarkoitettuna niille, joita ei ollut ympärileikattu, aivan niin kuin Pietari oli lähetetty niiden pariin, jotka oli ympärileikattu.
Tukena sille, että Paavali ei toiminut yksin, Jerusalemin kokous päätti, ettei uusilta käännynnäisiltä vaadita ympärileikkausta, mutta heitä neuvottiin "karttamaan sellaista, minkä epäjumalanpalvelus on saastuttanut, sekä haureutta, verta ja lihaa, josta verta ei ole laskettu" . Nämäkin käskyt perustuivat kuitenkin yhtä lailla Mooseksen lakiin. Jotkut ovat tulkinneet, että pakanoita ei käsketty noudattamaan näitä säädöksiä siksi, että laki olisi sitonut heitä, vaan siksi, etteivät he herättäisi pahennusta niiden lakia noudattavien juutalaisten keskuudessa, joiden kanssa he elivät.
Paavali oli kuitenkin vähän väliä ristiriidoissa juutalaiskristittyjen kanssa. Toisessa korinttilaiskirjeessä (2 Kor. 11:5, 12:11) hän kutsui vastustajiaan "mainioiksi apostoleiksi" (υπερ λιαν αποστολων, hyper lian apostolôn). Hän kertoo Galatalaiskirjeessä, kuinka hän nuhteli Pietaria siitä, että tämä vaati Kristuksen seuraajien noudattavan juutalaisuuden ruokasäädöksiä. Paavali katsoi kuitenkin eettisten säädösten olevan velvoittavia, vaikka kulttuuriset säädökset eivät olleetkaan sitä. Hän katsoi lain suodattuvan Kristuksen läpi sen sijaan että se toteutuisi tiukoissa säädöksissä, jotka Jumala antoi silloin kun juutalaiset erotettiin muista kansoista.
Leviäminen Rooman valtakunnassa

Rooman valtakunnassa vallinnut suhteellinen rauha, hyvät meri- ja maatiet mahdollistivat kristinuskon nopean leviämisen valtakunnan alueella seuraavan kolmen vuosisadan aikana. Mutta miksi kristinusko sivuutti kaikki muut itämaiset uskonnot, joita myöhäinen Rooma oli täynnä? Historian valossa kolme ilmeisintäkenen mukaan? kristinuskon menestystekijää olivat seuraavat:
Kristittyjen korkea moraali; he toimivat ajan parhaiden ihanteiden mukaisesti ja heidän perhe- ja sukupuolielämänsä oli siveellistä. Rooman valtakunnan moraalinen kriisi, jonka luomaa tyhjyyttä täyttämään kristinuskolla oli sosiaalinen tilaus ja korkean moraalin sekä askeettisuuden takia etulyöntiasema pakanakultteihin nähden.
Kristinuskon radikaali peräänantamattomuus keisarikultin edessä, mikä sai sille kannattajia niin orjien, sotilaitten kuin ylimystönkin parissa.
Radikaali yhteisöllisyys ja keskinäinen rakkaus, kun kristityt kokoontuivat salaa vainoilta katakombeissa ja odottivat Kristuksen toista tulemista. Erityisesti kristittyjen lähimmäisenrakkaus sai monen kääntymään kristinuskoon. Esimerkiksi tautiepidemoiden riehuessa roomalaiset pakenivat jättäen sairastuneet oman onnensa varaan kristittyjen jäädessä hoitamaan sairaita.
Seurakunnasta, jonka Paavali oli perustanut Korinttiin, tuli Rooman kristillisen yhdyskunnan äiti. Kristinusko levisi Rooman valtakunnassa aluksi varsinkin orjien keskuudessa. Kasteen kautta orja astui samaan yhteyteen ja veljeyteen Kristuksen kanssa kuin vapaakin mies, ja hänen sielunsa oli samanarvoinen kuin hallitsijankin. Rikkaat ja ylhäiset sen sijaan vieroksuivat pitkään kristinuskoa. Heille käsky "rakasta lähimmäistäsi niin kuin itseäsi" ei ollut houkutteleva.
Koskien kristinuskon historian ensimmäistä kolmea vuosisataa, historiankirjoitus on riippuvainen uskonnollisista ja apologeettisista kirjoituksista. Ajalta ei ole olemassa varsinaisia aikakirjoja. 300-luvulla alkuseurakunta voidaan katsoa jollakin tavalla järjestäytyneeksi kirkoksi. Tutkijoiden arvioiden mukaan kristittyjä oli 300-luvun alussa runsaat kuusi miljoonaa Rooman 60 miljoonasta asukkaasta. Sen aikaisen kirkon kuva on melko selkeä: kirkolliset virat, kirkon hallinto, jumalanpalvelus ja kristillinen juhlakalenteri vakiintuivat. Historioitsijat ovat eri mieltä siitä, missä määrin tämä kuva voidaan sijoittaa varhaisempiin vuosisatoihin, erityisesti koskien kirkon organisaatiota kuten piispojen virkoja, hierarkiassa jossa kukin piispa oli kaupunkinsa seurakunnan yksinvaltias, Rooman piispan vaatiessa erityisasemaa paavina, kaikkien kirkkojen johtajana, sekä liturgiaan liittyviä sakramentteja. Todisteiden mukaan viitteitä tällaiseen on ollut toisella vuosisadalla.
Vainottu kristinusko

Kahdensadanviidenkymmenen vuoden ajan kirkko oli marttyyrien kirkko. Kristittyjä vainottiin, koska he kieltäytyivät palvomasta Rooman keisaria ja valtakunnan jumalia jumalina. Epäluuloa lisäsi se, ettei ehtoollinen ollut ulkopuolisille avoin, mikä herätti huhuja ihmisuhreista ja irstaista menoista sekä pelkoa ja halveksuntaa kristinuskoa kohtaan.
Vainoja oli erityisesti Neron, Domitianuksen, Maximinus Thraxin, Deciuksen, Valerianuksen, Diocletianuksen ja Galeriuksen aikana. Keisari Nero julisti kristityt vuonna 64 syntipukeiksi Rooman paloon, jonka takia hän poltatti valtavat määrät kristittyjä. Decius määräsi ensimmäiset viralliset vainot vuonna 250.
Vuonna 313 Konstantinus I ja Licinius julistivat Milanon ediktissä kristinuskon hyväksytyksi uskonnoksi, ja kristinuskon asema muuttui merkittävästi. Theodosius Suuren aikana (378–395) kristinuskosta tuli Rooman valtakunnan ainoa sallittu uskonto. Idässä kirkko siirtyi vainoista suoraan keisarillisen vallan alle (ns. caesaropapismi), jo Konstantinuksen mutta erityisesti Justinianuksen säädösten seurauksena. Tämä muodostui ortodoksiselle kirkolle ongelmaksi. Lännessä kirkko pysyi itsenäisenä, koska keisari oli heikko ja paavin valta puolestaan hyvin vakiintunut.