stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dreros
Rakennukset ja löydökset

Dreroksen kaupunki käsitti kahden akropolis-kukkulan alueen sekä niiden välisen satulalaakson, jonka pohjoisosassa sijaitsi kaupungin keskusta. Paikka tunnetaan nykyisin nimellä Ágios Antónios läheisen kirkon mukaan. Kaupungin ytimessä olivat agora, sen lähellä sijainnut temppeli ja prytaneion. Dreros muistutti monin tavoin toista saman ajan kreetalaista kaupunkia, Latoa.
Dreroksesta tehdyt esinelöydöt ovat Iraklionin arkeologisessa museossa sekä Ágios Nikólaoksen arkeologisessa museossa.
Agora
Agoran pituus pohjois-eteläsuunnassa oli noin 40 metriä ja leveys itä-länsisuunnassa noin 20 metriä. Sen sivuilla oli porrastukset, joita voitiin käyttää istuimina, ja aukiota käytettiin todennäköisesti kansankokouksiin tai uskonnollisiin tilaisuuksiin.
Temppeli
Agoran lounaiskulmassa sijaitsi geometrisella kaudella noin 750 eaa. rakennettu temppeli, joka oli todennäköisesti Delfinion eli Apollonille omistettu temppeli. Se on varhaisimpia tunnettuja kreikkalaisia temppeleitä. Temppelin naoksen eli cellan koko oli noin 10,9 x 7,2 metriä. Temppelin raunioista on löydetty kolmen pronssipatsaan ryhmä, jota kutsutaan Apollon-triadiksi. Suurin veistoksista esitti alastonta mieshahmoa, todennäköisesti Apollonia, ja kaksi pienempää puettua naishahmoa todennäköisesti tämän sisarta Artemista ja äitiä Letoa. Temppeliin liittyi keraton eli sarvialttari, jolla uhrattiin vuohia.
Muut rakennukset
Prytaneioniksi oletettu rakennus sijaitsi temppelin eteläpuolella. Siinä oli kolme huonetta, joita yhdisti vestibyyli. Yhdessä huoneista oli paikka Hestian alttarille ja tulelle. Agoran eteläpuolelta on löydetty suurikokoinen sisterni eli vesisäiliö 200-luvulta eaa. Sen koko oli noin 13,5 x 5,5 metriä ja korkeus noin 8 metriä.
Dreroksen laki
Vesisäiliöstä löydettiin todennäköisesti temppelistä pudonneita kiviä, joihin oli kirjoitettu Dreroksen lakina tunnettu perustuslakiteksti. Se on peräisin noin ajalta 650–600 eaa. Teksti on kirjoitettu kahdella kielellä, kreikaksi ja eteokreetiksi. Tekstissä esiintyy polis eli idea kaupunkivaltiosta, ja se käsittelee kosmos (mon. kosmoi) -nimisten virkamiesten toimintaa, rajoittaen näiden toimikausien pituutta todennäköisesti tyrannian synnyn estämiseksi. Muita mainittuja virkamiehiä ovat damioi eli mahdollisesti jonkinlaiset valvojat sekä ”kaupungin kaksikymmentä” eli mahdollisesti kaupungin neuvosto. Lakiteksti on mahdollisesti varhaisin kreikkalainen laki ja ainakin varhaisin, joka on säilynyt kokonaisena.
Muut piirtokirjoitukset
Toinen piirtokirjoitus on 200-luvulta eaa. peräisin oleva 180 efebin vala kaupungilleen ja liittolaisilleen. Löydettyihin piirtokirjoituksiin kuuluu myös muita julkisia sekä uskonnollisia tekstejä sekä yksi minolaista kirjoitusta muistuttava graffiti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dreros Wikimedia Commonsissa
Dreroksen raunioita.
Dreroksen raunioita.
Nk. Apollon-triadi: Artemis, Apollon ja Leto, pronssiveistoksia, n. 650–640 eaa. Iraklionin arkeologinen museo.
Gorgon Medusan pää, apotropainen symboli, 600/500-luku eaa. Iraklionin arkeologinen museo.
Domitianus

| Domitianus |
| --- | --- |
 
Rooman keisari
Valtakausi:  14. syyskuuta 81 – 18. syyskuuta 96
Edeltäjä:  Titus
Seuraaja:  Nerva

Syntynyt:  24. lokakuuta 51 Rooma
Kuollut:  18. syyskuuta 96 (44 vuotta) Rooma
Puoliso:  Domitia Longina
Lapset:  Flavius Caesar  Flavia
Suku:  Flavius
Isä:  Vespasianus
Äiti:  Domitilla
Titus Flavius Caesar Domitianus Augustus (synt. Titus Flavius Domitianus, myöh. Titus Flavius Caesar Domitianus Augustus, yleisesti Domitianus) (24. lokakuuta 51 – 18. syyskuuta 96) oli Rooman keisari joka hallitsi 14. syyskuuta 81 – 18. syyskuuta 96.
Elämä ennen keisariutta

Domitianus oli 18-vuotias, kun hänen isänsä Vespasianus teki onnistuneen sotilasvallankaappauksen ja nousi Rooman keisariksi. Domitianus toivoi pääsevänsä osalliseksi isänsä keisarillisesta vallasta, mutta joutui pettymyksekseen pian huomaamaan, että hänelle tarjottiin vain erilaisia hienoja arvonimiä, mutta ei todellista valtaa.lähde? Erityisen katkeraksi hän tuli siitä, että hän ei saanut tilaisuutta hankkia sotilaallista kunniaa.lähde?
Kun Vespasianus kuoli vuonna 79, nousi Domitianuksen isoveli Titus keisariksi. Jälleen Domitianukselle jaettiin erilaisia kunnianosoituksia, mutta ei valtaa. Tässä vaiheessa hän alkoi jo olla niin katkera, että syytti Titusta Vespasianuksen testamentin väärentämisestä. Domitianus näet uskoi, että isän tarkoitus oli ollut siirtää valta molemmille pojille, yhtä suurin valtaoikeuksin.
Keisari > Sotapäällikkö, hallintomies ja rakennuttaja

Tituksen hallintokausi kesti vain kaksi vuotta, sillä hän kuoli vuonna 81. Tituksella ei ollut poikia, joten Domitianuksesta tuli keisari. Näin hänelle tarjoutui vihdoinkin tilaisuus hankkia sotilaallista kunniaa. Hän saavuttikin pian joitakin voittoja Germaniassa, ja juhlisti asiaa ottamalla lisänimen Germanicus. Sen sijaan sotaretket Daakian kuningas Decebalusta vastaan sujuivat huonommin. Sotaa käytiin myös vaihtelevalla menestyksellä Britanniassa sekä Tonavan rantamilla Pannoniassa.
Domitianus vietti paljon aikaansa rintamalla ja oli hyvin suosittu sotilaiden keskuudessa. Suosioon vaikutti osaltaan hänen sotilaille myöntämänsä runsaat palkankorotukset. Sen sijaan senaatin kanssa hän ei tullut lainkaan toimeen. Hän ei vaivautunut edes teeskentelemään kiinnostusta senaattorien mielipiteitä kohtaan vaan johti valtakuntaa itsevaltaisesti, valiten neuvonantajansa alemman aatelin ja virkamiesten keskuudesta.
Domitianuksen ansiot siviilihallinnon puolella ovat jokseenkin kiistattomat. Historioitsija Theodor Mommsen on jopa sanonut, että Domitianus oli yksi Rooman historian parhaista hallinnon järjestäjistä. Domitianus oli hyvin tarkka sen suhteen, että lakia noudatettiin kaikkialla valtakunnassa. Hän valvoi tunnollisesti virkamiesten toimintaa ja rankaisi väärinkäytöksiin syyllistyneitä. Jopa häneen karsaasti suhtautuva historioitsija Suetonius myönsi myöhemmin, että Domitianuksen hallintokaudella virkamiehet olivat harvinaisen rehellisiä ja oikeamielisiä.
Domitianus oli merkittävä rakennuttaja. Hän mm. kunnosti Rooman Capitolium-kukkulalla sijainneen Juppiterin temppelin. Lisäksi hän tarjosi kansalle runsaasti sirkushuveja ja urheilukilpailuja. Hänen aloitteestaan alettiin Roomassa järjestää ns. Capitoliumin kisoja, joiden malli oli otettu Kreikan Olympian kisoista.
Osa rakennusprojekteista oli tarkoitettu korostamaan keisarin korkea-arvoisuutta. Domitianus piti vanhaa keisarillista palatsia liian vaatimattomana, joten hän rakennutti itselleen uuden, neljän hehtaarin kokoisen palatsin graniitista ja marmorista. Mutta toisin kuin esimerkiksi keisari Nero, Domitianus ei harrastanut palatsissaan suurellisia pitoja.
Keisari > Despootti

Domitianus salli itselleen avioliiton ulkopuoliset suhteet, mutta alamaisiltaan hän vaati siveellistä käytöstä. Hänen tiedetään myös suhtautuneen homoseksuaalisuuteen halveksuvasti. Tämä saattoi olla syynä siihen, että homoseksuaalisuudestaan kuuluisa Ylä-Germanian maaherra Saturninus alkoi suunnitella vallankaappausta. Saturninus sai puolelleen kaksi legioonaa ja yritti niiden avulla vuonna 89 Domitianuksen syrjäyttämistä. Kapina kuitenkin kukistettiin nopeasti ja Saturninus teloitettiin.
Saturninuksen kapina johti siihen, että Domitianuksesta tuli yhä epäluuloisempi. Hän keskitti yhä enemmän valtaa itselleen ja alkoi vaatia, että häntä puhutellaan sanoin ”Herra ja Jumala”. Hän halveksui yhä avoimemmin senaattia ja siirtyi yhä enemmän hallitsemaan omien suosikkiensa välityksellä. Tämä johti siihen, että senaatissa alettiin vehkeillä keisaria vastaan. Domitianus vastasi perustamalla tiedustelu- ja urkintaverkoston. Pienikin epäilys keisarin vastaisesta toiminnasta riitti kuolemantuomion langettamiseen. Kuolemantuomioiden avulla paikattiin myös valtion budjettivajetta, sillä tuomitun omaisuus oli tapana takavarikoida valtiolle.
Domitianuksen hallintokauden loppuaika oli pelon sävyttämää. Keisari pelkäsi salamurhaajia ja kaikki muut pelkäsivät keisarin vihaa. Kun Domitianusta arvosteltiin vainoharhaisuudesta, puolusti hän itseään sanomalla ”Kukaan ei usko keisarin vastaisiin salaliittoihin ennen kuin sellainen vie keisarilta hengen.” Keisarin hengen vievä salaliitto syntyi lopulta vuonna 96. Sen johdossa olivat pretoriaanikaartin prefektit Norbanus ja Petronius Secundus, ja myös hänen vaimonsa ilmeisesti osallistui siihen. Keisarin murhaaminen annettiin erään Stefanus-nimisen entisen orjan tehtäväksi.
Domitianus oli varautunut hyvin murhayrityksiin. Kerrotaan, että hänen palatsissaan oli paljon peilejä, jotta keisari näkisi takana hiipivät murhaajat. Stefanus valmistautui murhaan siis huolellisesti. Hän piti kättään muutaman päivän ajan siteessä, aivan kuin hän olisi loukannut sen. Murhapäivänä Stefanus piilotti siteeseen tikarin ja pääsi keisarin lähelle. Domitianus ei ollut kuitenkaan helppo murhattava, vaan kuoli vasta pitkällisen kamppailun jälkeen, jossa myös Stefanus sai surmansa.
Senaatti otti riemuiten vastaan tiedon keisarin kuolemasta. Domitianuksen patsaita alettiin välittömästi tuhota, ja hänen nimensä pyrittiin hävittämään historiasta.
Jälkimaine

Historiallisten lähteiden epäluotettavuus tekee Domitianuksen hallintokauden arvioinnista vaikeaa. Tärkeimmät tietolähteet ovat historioitsijat Tacitus ja Suetonius, jotka molemmat olivat Domitianuksen henkilökohtaisia vihamiehiä. Ei siis ole yllättävää, että he suorastaan mässäilevät kuvauksilla Domitianuksen pahuudesta ja julmuudesta. Suetonius esimerkiksi kertoo Domitianuksen viihdyttäneen itseään tuntikausia niin, että hän pyydysti kärpäsiä ja lävisti niitä terävällä kirjoituspuikolla.
Domitianuksen suurin heikkous saattoi olla, että hän ei osannut Augustuksen tavoin teeskennellä vaatimatonta, vaan teki tökeröllä tavalla kaikille selväksi, että hän on yksinvaltias, jota tulee kunnioittaa ja palvoa. Vaikka Rooman tasavallan ajat olivat tuolloin jo kaukaista historiaa, halusi Rooman yläluokka ylläpitää tasavallan illuusiota. Domitianuksen itsekorostus rikkoi tuon illuusion, ja sitä ei senaatti voinut antaa hänelle anteeksi.
Kristittyjen vainooja?

Kristillisen perimätiedon mukaan Domitianus vainosi kristittyjä. Luotettavia todisteita tällaisesta ei kuitenkaan ole. Domitianuksen tiedetään kuitenkin kunnioittaneen suuresti Rooman jumalia, joten hän on saattanut hyvinkin olla suvaitsematon juutalaisuutta, kristinuskoa ja muita epäroomalaisia uskontoja kohtaan.lähde?
Joidenkin tutkijoiden mukaan Ilmestyskirjassa mainittu ”peto” kuvaa Domitianusta.
Kirjallisuutta

Henrikson, Alf: Antiikin tarinoita.  ((Antikens historier, 1959.) Suomennos: Maija Westerlund)  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-18515-9
Kivimäki, Arto & Tuomisto, Pekka: Rooman keisarit.  Hämeenlinna:  Karisto, 2005.  ISBN 951-23-4546-3
Michael Grant: The Roman Emperors.  Phoenix Press, 2002.  ISBN 1-84212-652-0  (englanniksi)
Suetonius Tranquillus, Gaius: Rooman keisarien elämäkertoja.  (De vita caesarum.) Suomentanut J. A. Hollo. Johdannon kirjoittanut Edwin Linkomies. 2. painos (1. painos 1960)  Porvoo:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23522-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
John Donahue: Titus Flavius Domitianus An Online Encyclopedia of Roman Emperors.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Titus | Rooman keisari | Seuraaja: Nerva |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Keisari Domitianuksen rintakuva. Louvre.
Dourou

| Dourou |
| --- | --- |
 Dourou
 Koordinaatit: 14°18′12″N, 3°25′56″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Moptin alue
Piiri:  Bandiagaran piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  617 km²
Väkiluku (2009):  19 500
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Guiminin kylää.
Dourou on maalaiskunta ja sen keskuskylä Moptin alueen Bandiagaran piirissä Malissa. Se sijaitsee Dogonin ylängöllä 25 kilometriä Bandiagarasta itään. Kunnassa on 19 500 ja keskuskylässä 2 200 asukasta (vuonna 2009).
Maantiede

Douroun kunnan pinta-ala on 617 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Bandiagaran piirin Doucoumbon ja Dandolin, pohjoisessa Péloun ja Sanghanin, idässä Koron piirin Koporo Penin ja Koporokendié Nân sekä etelässä Bankassin piirin Bankassin ja Kani Bozonin kuntiin.
Maisemaa leimaavat kalliorinteet. Kunnan alueelta saa alkunsa Nigerin sivujoki Yamé. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Asutus

Kuntaan kuuluu 29 kylää. Yli tuhannen asukkaan kyliä ovat Douroun lisäksi Soningué, Golombo ja Yawa. Asukkaista 95 % on dogoneja. Heidän lisäkseen kunnassa asuu fulbeja.
Liikenne, elinkeinot ja palvelut

Douroun kautta kulkee Bandiagaran ja Koron välinen tie. Paikallisia liikennevälineitä ovat hevoskärryt, moottoripyörät ja polkupyörät.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, fonio, maapapu ja durra. Niiden ohella viljellään seesamia, lehmänpapua, hibiskusta, maissia, maapähkinää ja vihanneksia. Kotieläimiä ovat vuohet, lampaat, naudat, aasit, muutamat hevoset ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan puunhankintaa, keräilyä, metsästystä, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Douroussa pidetään kahdesti viikossa markkinat.
Kunnassa toimii 16 alakoulua, kaksi yläkoulua, kolme koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED) sekä kaksi koraanikoulua. Douroussa on terveyskeskus. Vesihuolto käsittää kaivoja, porakaivoja ja patoaltaita. Muita palveluita ovat joukko kauppoja, kaksi polttoaineen myyntipistettä, hirssimylly ja karjan rokotuspaikka.
Matkailu

Dourou ja sen lähikylät Indélou, Yabatalou, Doundjourou, Bénimato, Konsogou Ley, Yawa, Nombori, Guimini, Idjélina ja Komokani ovat Bandiagaran kalliorinteen matkailukohteita. Niiden nähtävyyksiä ovat dogonien perinteinen kulttuuri ja arkkitehtuuri sekä vehreän kalliorinteen alapuolella avautuvat hiekkadyynit. Kylissä on majoitus- ja muita matkailupalveluja.
Aika

Hiekka valuu tiimalasin kupista toiseen aina samassa ajassa maapallon pinnalla.
Ajan suureen numeerinen arvo määritetään erilaisilla kelloilla. Oheessa on käsiajanottoon soveltuva kello.
Aika on olemassaolon ja tapahtumien jatkuvaa ilmeisen peruuttamatonta etenemistä menneisyydestä tulevaisuuteen nykyhetken kautta. Aika on fysiikan perussuure, jonka yksikkö on sekunti.
Ajan yksiköt

Ajan perusyksikkö on SI-järjestelmän mukaisesti sekunti. Sen lisäyksiköitä ovat minuutti (60 sekuntia) ja tunti (60 minuuttia eli 3 600 sekuntia). Muita perusyksikön kerrannaisia ovat vuorokausi (24 tuntia) ja viikko (7 vuorokautta). Maan kiertoliikkeeseen auringon ympäri perustuva yksikkö on vuosi (noin 365,25 vuorokautta), joka jakautuu kahteentoista, kestoltaan vaihtelevaan kuukauteen.
Sekunti jaetaan edelleen pienempiin aikayksikköihin, kuten millisekunteihin (1/1000 sekuntia). Planckin aika on lyhyin mahdollinen aikayksikkö, jolla on merkitystä Einsteinin suhteellisuusteoriaan perustuvassa maailmankaikkeuden teoreettisessa mallissa. Planckin aika on noin 10−43 sekuntia.
Ajan yksiköt > Ajan yksiköiden historiaa

Vuosi, Kuun vaiheisiin perustuva kuukausi ja vuorokausi on tunnettu aikayksikköinä jo kauan. Muut aikayksiköt perustuvat sopimukseen. Eri kulttuureissa on ollut eri pituisia viikkoja, joiden pituus on vaihdellut viidestä kymmeneen päivään. Babylonialaiset jakoivat vuorokauden 12 osaan, mutta egyptiläiset ja kiinalaiset jakoivat 12 osaan vain päivän. Kun egyptiläiset ryhtyivät pitämään aikaa myös yöllä, heidän vuorokauteensa tuli yhteensä 24 tuntia, ja tavan ottivat käyttöön myös babylonialaiset. Tunnit olivat tuolloin vielä eripituisia päivän valoisan ajan pituudesta riippuen. Vakiomittaisiin tunteihin siirryttiin vasta 1300–1400-luvuilla. Minuutteja ja sekunteja opittiin mittaamaan kellolla 1600-luvulla. Niitä oli käytetty jo paljon aikaisemmin tähtitieteessä, mihin niiden kantaluku 60 oli otettu babylonialaisilta. Sekuntia lyhyemmistä ajoista alettiin käyttää sekunnin desimaaliosia.
Aika fysiikassa

Fysiikassa perussuure aika (lat. tempus, tunnus t) määritellään tapahtumien välisenä etäisyytenä aika-avaruuden neljännellä akselilla. Einsteinin erityisen suhteellisuusteorian mukaan aikaa ei voi esittää muuten kuin aika-avaruuden osana. Tapahtumien välinen etäisyys riippuu tapahtumia tarkkailevien havainnoitsijoiden suhteellisesta nopeudesta tapahtumaan nähden. Einsteinin yleinen suhteellisuusteoria muutti ajan määritelmää vielä enemmän esittämällä kaareutuneen aika-avaruuden käsitteen. Eristetyssä järjestelmässä ajan kuluessa eteenpäin entropia eli haje aina kasvaa, joten hajeen kasvusta voidaan päätellä ajan suunta. Normaalisti syy-seuraussuhteen mukaisesti syy on myös aina ennen seurausta.
Ajan voi käsittää myös nopeudeksi, jolla eri ilmiöt tapahtuvat. Esimerkiksi suuressa painovoimakentässä aika kuluu suhteellisuusteorian mukaan hitaammin kuin pienessä painovoimakentässä, mikä näkyy esimerkiksi kemiallisten reaktioiden ja kellojen käynnin hidastumisena. Ihmiset eivät kuitenkaan itse huomaa ajan kulumisessa tapahtuvia muutoksia lähiympäristössään, sillä aivot ja havainnot toimivat samalla aikaan sidotulla nopeudella.
Suhteellisuusteoria tarjoaa välineet aika-avaruudessa gravitaation vaikutuspiirissä liikkuvien havainnoijien ajankulkujen selvittelyyn, se ei tarjoa yleistä aikaviitekehikkoa jossa etäisilläkin havainnoijilla voisi todeta olevan jonkun yhteisen nyt hetken.
Aika maailmankaikkeudessa

Teorian mukaan maailmankaikkeus syntyi noin 13,8 miljardia vuotta sitten. Maailmankaikkeuden oletetaan olevan suuressa mittakaavassa samankaltainen kaikkialla, homogeeninen ja isotrooppinen. Maailmankaikkeuden ajankulkua ilmentää taustasäteilyn keskimääräisen lämpötilan tai aallopituuden muutos joka ei riipu minkään havainnoijan liike- ja gravitaatiotilasta. Maailmankaikkeuden aika ei ole kulkenut tasaisena läpi koko maailmankaikkeuden iän mutta muodostaa yhtenäisen kosmisen aikareferenssin. Vastaavasti myöskään maan ajanmäärityksissä käytetyt ilmiöt, maan pyörimis- ja kiertoliikkeet auringon ympäri ja kuun kiertoliike eivät ole pysyneet aikojen saatossa vakioina.
Maailmankaikkeuden ikä on kaikkialla sama, tässä mielessä kaikki havainnoijat elävät hetki hetkeltä samaa yhteistä universaalia nyt hetkeä. Yhteismitallisella tavalla maailmankaikkeuden aikaa mittaavien kellolaitteiden tulisi olla vapaita gravitaatiovaikutuksista ja taustasäteilyn suhteen 0-polaarisessa liiketilassa. Muussa liiketilassa tai gravitaation vaikutuksessa olevien havainnoijien tulee korjata nämä vaikutukset vastaavasti kuin GPS satelliittien ajat korjataan maan ajankulkua vastaaviksi.
Ajanlasku

Ajanlasku tarkoittaa pitkien ajanjaksojen määrittämistä kalentereilla.
Ihminen on jo esihistoriallisina aikoina osannut tunnistaa vuoden pisimmän ja lyhimmän päivän, ja niiden merkitsemiseksi on pystyttänyt suuria monumentteja, jotka osoittavat auringonnousun sijainnin tai auringonvalon suunnan avulla tarkan päivämäärän.
Muinaiset kansat ovat jakaneet vuoden 365 päivää eri tavoin kuukausiin. Kuukalenteri on ollut helppo ja yleinen tapa ryhmitellä päivät samanmittaisiin jaksoihin jo ennen kuin vuoden pituus tunnettiin. Kuukalenterin kuukaudet ja auringon mukaan lasketut vuodet voidaan yhdistää 19 vuoden mittaisella niin sanotulla Metonin jaksolla, jossa on lähes tasan 235 kuukautta. Muinaisessa Egyptissä vuotta jaksotti useimmille ihmisille Niilin säännöllinen tulviminen, mutta papisto kehitti myös 12 kuukauden ja 30 vuorokauden kalenterin, johon lisättiin viisi ylimääräistä juhlapäivää. Omat kalenterinsa ovat olleet esimerkiksi muslimeilla, juutalaisilla, mesoamerikkalaisilla ja kiinalaisilla. Islamilaista kuukalenteria käytetään yhä monessa islamilaisessa maassa.
Rooman hallitsija Julius Caesar laaditutti aiempaa kalenteria tarkemman juliaanisen kalenterin vuonna 46 eaa. Siitä kehitettiin vuonna 1582 vielä tarkempi gregoriaaninen kalenteri, joka on nykyisinkin laajalti käytössä.
Maailmassa käytettiin paikallisaikoja vielä gregoriaanisen kalenterin käyttöönoton jälkeenkin, sillä ennen nopeaa viestintää oman kylän aika riitti ihmisille. Kun ajan yhdenmukaistaminen alettiin 1800-luvulla vihdoin nähdä välttämättömänä, maailma jaettiin aikavyöhykkeisiin, joiden sisällä aika oli aina sama. Kesäaika otettiin useissa maissa käyttöön 1900-luvun aikana. Vuonna 1972 otettiin käyttöön virallisesti koordinoitu yleisaika (UTC), jossa otetaan huomioon myös maapallon epätasainen pyörimisliike.
Ajan mittaaminen

Ajan mittaaminen tarkoittaa lyhyiden aikojen mittaamista erilaisilla kelloilla ja elektronisilla ajanottajilla. Kellon kolme perustekijää ovat voimanlähde, näytön laskinjärjestelmä sekä käynninsäätelijä, joka yhdistää kaksi muuta osaa. Kellonaika annetaan tunteina, minuutteina ja sekunteina vuorokauden vaihtumisesta. Tunnit voidaan laskea yhdessä 24 tunnin jaksossa tai kahdessa 12 tunnin jaksossa.
Varhaisia kelloja ovat esimerkiksi aurinkokello, vesikello, tiimalasi ja kynttiläkello. Aurinkokello näyttää ajan Auringon luomasta varjosta silloin kun Aurinko paistaa. Vesikellossa vesi valuu astian reiästä ulos tietyssä ajassa, tiimalasissa hiekka. Kynttiläkellossa ajan kulumisen näkee palavan kynttilän korkeudesta.
Mekaaninen kello keksittiin 1200- tai 1300-luvulla. Varhaisissa mekaanisissa kelloissa virranlähteenä käytettiin putoavia painoja. Euroopan katedraaleihin sijoitettiin keskiajalta alkaen valtavia tornikelloja. 1500-luvulla kehitetyssä taskukellossa käynninsäätiminä olivat lipottimet. Galileo Galilei oivalsi 1580-luvulla, että heilurista saataisiin mekaaniseen kelloon hyvä käynninsäädin. Ensimmäisen heilurikellon suunnitteli ja rakennutti Galileon työn pohjalta vuonna 1657 Christiaan Huygens. Hänen jälkeensä kellojen mekanismin tekniikkaa kehitettiin edelleen, ja kelloista tuli tarkempia ja pienempiä. Itsensä vetävä automaattikello keksittiin vuonna 1770.
Englantilainen John Harrison kehitti 1700-luvulla laivakronometrin. Se pystyi pitämään hyvin tarkkaa aikaa myös merillä, mikä teki merenkululle tärkeän pituusasteen määrittämisen mahdolliseksi.
Sähkökello keksittiin 1800-luvulla. Sähkökello kääntää vaihtovirran taajuuden sekunneiksi, minkä ansiosta kaikki kellot samassa virtapiirissä näyttivät saman ajan. 1900-luvulla on kehitetty entistä tarkemmat kvartsikello ja atomikello.