stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksandra Iosifovna
Suku, nuoruus ja kihlautuminen

Syntyjään Aleksandra Iosifovna oli Saksi-Altenburgin hallitsijasukuun syntynyt herttuatar Alexandra Friederike Henriette Paulina Marianna Elisabeth, Saksi-Altenburgin herttua Josef Fredrikin (1789–1868) ja Württembergin herttuatar Amalia Teresia Louisen (1799–1848) viides ja nuorin tytär.
Nikolai I huomasi tytön vuonna 1846 tämän ollessa 16-vuotias ja lähetti poikansa Konstantin Nikolajevitšin vierailulle Altenburgiin jo saman vuoden syksyllä, tämän sisaren Olga Nikolajevnan häihin. Konstantin viipyi muutaman päivän Alexandran isän linnassa. 18-vuotias Konstantin rakastui korviaan myöten 15-vuotiaaseen prinsessaan, joka oli hänen pikkuserkkunsa.
Hänen vierailunsa oli järjestänyt Alexandran täti, suuriruhtinatar Jelena Pavlovna, joka oli syntyjään Württembergin prinsessa Charlotte. Jelenan ja Alexandran äidit olivat molemmat Württembergin herttua Fredrik II Eugenen jälkeläisiä. Jelena oli naimisissa suuriruhtinas Mihail Pavlovitšin, keisari Nikolai I:n nuoremman veljen kanssa.
Konstantin oli älyllinen ja liberaali, kun taas Alexandra oli konservatiivinen ja melko vilkasluonteinen. Vaikka heidän luonteensa olivat erilaiset, he olivat molemmat kiinnostuneita musiikista ja pitivät pianon soittamisesta nelikätisesti. Konstantinia kiehtoi Alexandran nuorekas kauneus: hän oli pitkä, hoikka ja viehättävä. Hän raivostui nopeasti ja oli innokas menemään naimisiin Konstantinin kanssa, joka kirjoitti ajatuksistaan: "En tiedä mitä minulle tapahtuu. On kuin olisin täysin uusi ihminen. Vain yksi ajatus liikuttaa minua, vain yksi kuva täyttää silmäni: ikuisesti ja ainoana hän, enkelini, universumini. Luulen todellakin olevani rakastunut. Mutta mitä se voi tarkoittaa? Olen tuntenut hänet vasta muutaman tunnin ja olen jo korviin asti intohimossa." Alexandra oli vain kuusitoista ja Konstantin yhdeksäntoista; he olivat kihloissa, mutta heidän piti odottaa vielä kaksi vuotta ennen kuin he vihdoin menivät naimisiin.
Avioliitto, perhe ja elämä suuriruhtinattarena

Lokakuussa 1847 Alexandra saapui Venäjälle. Häät pidettiin 11. syyskuuta [J: 30. elokuuta] 1848 Talvipalatsissa. He asuivat Pavlovskin palatsissa, Strelnassa ja Marmoripalatsissa. Kääntyessään ortodoksiseen uskontoon helmikuussa 1848 prinsessa otti nimen Aleksandra Iosifovna. Häntä pidettiin oikeutetusti yhtenä hovin kaunottarista. Suuret siniset silmät, punertavan kultaiset hiukset, suora nenä ja kaunis suu - tältä nuori suuriruhtinatar näytti. Tytön kauneus ja eleganssi teki vaikutuksen keisari Nikolai I:een, naiskauneuden asiantuntijaan. Hän ei loistanut älykkyydellään, mutta kaikki neljä keisaria, joiden alamaisuudessa hän eli Venäjällä, arvostivat häntä suuresti.
Aleksandralle ja Konstantinille syntyi kuusi lasta:
Nikolai Konstantinovitš Romanov (1850–1918), julistettiin suvun maineen turvaamiseksi mielenvikaiseksi ja karkotettiin pysyvästi Pietarista timanttivarkauden vuoksi vuonna 1874 ensin Vladimirin kuvernementtiin, Umaniin, Tyvroviin lähellä Vinnitsaa ja sen jälkeen Keski-Aasiaan Samaraan, Turkestaniin ja Taškentiin. Hän naimisiin useita kertoja ja hänellä oli paljon jälkeläisiä eri suhteista.
Olga Konstantinovna Romanova (1851–1926), Kreikan kuningatar, Edinburghin prinssi Philipin isoäiti.
Vera Konstantinovna Romanova (1854–1912), adoptoitiin Konstantinin sisaren Württembergin kuningattaren Olgan ja kuningas Kaarle I:n perheeseen, avioitui vuonna 1874 Württenbergin herttuan Eugenen (1846–1877) kanssa. Heille syntyi kaksoistyttäret, joilla oli jälkeläisiä.
Konstantin Konstantinovitš Romanov (1858–1915), avioitui vuonna 1884 herttuatar Elisabet Saksi-Altenburgin (1865–1927) kanssa. Heille syntyi yhdeksän lasta, vaikka aviomiehellä oli myös miessuhteita. Kolme heidän pojistaan teloitettiin vallankumouksen aikana.
Dmitri Konstantinovitš Romanov (1860–1919), teloitettiin vallankumouksen aikana, kuoli naimattomana ilman jälkeläisiä.
Vjatšeslav Konstantinovitš Romanov (1863 Varsova–1878), kuoli 15-vuotiaana aivokalvontulehdukseen.
Aviopuoliso toimi kesäkuusta 1862 lokakuuhun 1863 Puolan varakuninkaana, joten heidän viimeinen yhteinen lapsensa Vjatšeslav syntyi Varsovassa kesäkuussa 1863. Tämän jälkeen he matkustivat Krimin kautta puoleksi vuodeksi Wieniin, Badeniin, Darmstadtiin ja Aleksandran sukulaisten luokse Altenburgiin. Myös kolmannen lapsen, Olgan syntymän jälkeen suuriruhtinaspari vietti talven 1851-1852 Venetsiassa Aleksandran terveydentilan vuoksi.
Persoonallisuus

Aleksandra viihtyi Venäjällä seurapiireissä hyvin eikä suuremmin ikävöinyt kotimaataan. Hovinainen Anna Tjutševan mukaan Aleksandra ei ollut erityisen sivistynyt tai älykäs: "– – hän on saanut perheensä keskuudessa hemmotellun nuorimman lapsen aseman, ja hänen monia tahdittomuuksiaan ja lipsahduksiaan pidetään vain hauskana kujeiluna." Tilanne oli tällainen kuitenkin vain aivan alussa, sillä Aleksandrasta kehittyi keisarillisen suvun piirissä vähitellen vahva ja kunnioitettu henkilö, häntä kutsuttiin "Sanny-tädiksi".
Aleksandra Iosifovna rakasti soittamista, marssien säveltämistä, ja rakasti musiikkia yleisesti. Hän järjesti loistavia musiikillisia iltoja. Johann Strauss omisti hänelle valssin "Suuriruhtinatar Aleksandra" ja katrillin "Strelnan terassi", johon hän sai inspiraation tapaamisestaan suuriruhtinattaren kanssa. Suuriruhtinatar Aleksandra Iosifovna teki paljon työtä katulasten hyväksi ja perusti pääkaupungin orpokotien neuvoston. Hän johti pitkään Venäjän keisarillisen musiikkiyhdistyksen asioita.
Avioliiton vaikeudet

Aviomies suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitšilla oli useita julkisia suhteita ja rakastajattaria 1860-luvun lopulta alkaen, jolloin hän erkaantui vähitellen aviovaimostaan. Ensimmäisestä suhteesta syntynyt Marie Condousso lähetettiin kuningatar Olgan hovinaiseksi Kreikkaan, jossa hän avioitui pankkiirin kanssa.
Noin 1868 lähtien alkoi suhde tanssijatar Anna Vasiljevna Kuznetsovan (1844–1922) kanssa, josta syntyi viisi lasta, jotka asuivat suuressa huvilassa lähellä avioparin asuinpalatsia Pavlovskissa. Konstantin Nikolajevitš esitteli suosikkinsa tuttavilleen sanoilla: "Pietarissa minulla on hallituksen vaimo, mutta täällä minulla on laillinen vaimo!" Aviomies itse kertoi tästä vaimolleen Aleksandra Iosifovnalle ja kehotti tätä "pitämään julkisivun pystyssä". Keisari Aleksanteri III suhtautui jyrkän negatiivisesti "Koko-sedän" käytökseen.
Kesäkuussa 1889 Konstantin Nikolajevitš sai tyttärentyttärensä Kreikan ja Tanskan prinsessa Aleksandran, suuriruhtinatar Aleksandra Georgijevnan (1870–1891) häissä aivoinfarktin, halvaantui oikealta puoleltaan ja joutui liikunta- ja lähes puhekyvyttömänä aviovaimonsa huolehdittavaksi, joka ei sallinut miehelleen enää mitään kontaktia aviottomien lastensa tai rakastajattariensa kanssa. Miehensä kuolinvuoteelle tammikuussa 1892 hän päästi Anna Vasiljeva Kuznetsovan rukoilemaan.
Elämän loppupuoli ja perintö

Suuriruhtinatar Aleksandra oli sukupolvensa pitkäikäisin henkilö. Saatuaan iäkkäänä sydänkohtauksen hän menetti liikuntakykynsä ja joutui pyörätuoliin, minkä jälkeen hänen perheensä suojeli häntä kaikilta ikäviltä uutisilta. Elämänsä loppupuolella Aleksandra Iosifovna oli lähes sokea.
Vuodesta 1903 lähtien hän asui yhtäjaksoisesti Marmoripalatsissa Pietarissa, missä hän kuoli omassa huoneessaan 6. heinäkuuta [J: 23. kesäkuuta] 1911 vain kaksi päivää ennen 81. syntymäpäiväänsä. Suuriruhtinatar Aleksandra Iosifovna Romanova asui Venäjällä 64 vuotta, ja oli Romanov-suvun perinteiden ja tiukan hovietiketin vaalija. Viime päiviinsä asti suuriruhtinatar nautti sukunsa jäsenten kunnioituksesta.
Saksi-Altenburgin herttuatar Alexandra Friederike Henriette Paulina Marianna Elisabeth, Joseph Karl Stieler, n. 1850
Franz Xaver Winterhalterin Saksassa maalaama muotokuva suuriruhtinatar Aleksandra Iosifovnasta vuonna 1859. Royal Collection Trust, UK.
Suuriruhtinatar Aleksandra Iosifovna (1830–1911) viiden vanhimman lapsensa kanssa: Nikolai (1850–1918), Konstantin (1858–1915), Dmitri (1860–1919), Olga (1851–1926) ja Vera (1854–1912).
Suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitš (oik.), suuriruhtinatar Aleksandra Iosifovna ja heidän lapsensa vuonna 1863
Aleksandra Iosifovna 1890-luvulla
Viisi sukupolvea vuonna 1909: Aleksandra Iosifovna tyttärensä Kreikan kuningatar Olga Konstantinovan, tyttärentyttärentyttären Ruotsin prinsessa Maria Pavlovnan ja tämän poika Ruotsin prinssi Lennartin kanssa. Olgan tytär ja Marian äiti Kreikan ja Tanskan prinsessa Alexandraa edustaa muotokuva.
Robert Altman
Valikoitu filmografia

M.A.S.H. – armeijan liikkuva kenttäsairaala (1970)
McCabe ja Mrs Miller (1971)
Sairaat mielikuvat (Images, 1972)
Pitkät jäähyväiset (The Long Goodbye, 1973)
Täyskäsi (California Split, 1974)
Nashville (1975)
3 naista (3 Women, 1977)
Mitkä häät! (A Wedding, 1978)
Kippari-Kalle (Popeye, 1980)
Hulluna rakkaudesta (Fool for Love, 1985)
The Player – Pelimies (1992)
Short cuts – oikopolkuja (1993)
Tohtori T ja naiset (Dr. T & the Women, 2000)
Gosford Park (2001)
Robert Altmanin huonot vitsit (A Prairie Home Companion), (2006)
Kirjallisuutta

Caso, Frank: Robert Altman in the American Grain.  London:  Reaktion Books, 2015.  ISBN 978-1-78023-522-6
Peltonen, Osmo: ”Kuvien takana”, Robert Altmanin elokuvat. Filmihullu 1/1984.
Altman on Altman, Thompson, David (toim.). Sarja: Directors on Directors, Faber, 2006 ISBN 9780571220892
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID  Grammy Awards  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Amenhotep II

Amenhotep II:n ja jumalatar Meretsegerin patsas Karnakista, Egyptiläisessä museossa Kairossa.
Amenhotep II (nimi esiintyy myös muodossa Amenofis II ja Amenofis II Aaheperura) hallitsi Egyptiä Uuden valtakunnan 18. dynastian aikana vuosina 1427–1401 eaa.
Amenhotepin isä oli hänen edeltäjänsä Thutmosis III, ja hänen äitinsä oli yksi Thutmosiksen sivuvaimoista, Hatsepsut-Merytra (jota ei pidä sekoittaa faaraokuningatar Hatšepsutiin). Vaimoina hänellä oli sisarensa Merytamon ja Tia. Tian kanssa Amenhotep sai ainakin yhden pojan, josta tuli hänen seuraajansa Thutmosis IV. Muiden kuningatarten nimet ovat jääneet hämärän peittoon, koska Amenhotep ei listannut kuningatarten nimiä mihinkään. Joidenkin teorioiden mukaan hän koki naisten saaneen liikaa valtaa Egyptissä ja yritti rajoittaa sitä. Tätä teoriaa puoltaa se, että hän osallistui isänsä kanssa kuningatar Hatsepsutin kuvien tuhoamiseen.
Amenhotepin hallituskausi oli pääosin rauhallinen, eikä mistään suuremmista sotilasoperaatiosta ole tietoa. Sen sijaan hän rakennutti muiden Amenhotepien ja Thutmosisten tavoin temppeleitä ja monumentteja muun muassa Horemakhetin temppelin Gizaan lähelle sfinksiä ja Karnakin temppelin laajennukset. Lisäksi hän oli taitava diplomaatti ja paransi Egyptin suhteita muun muassa babylonialaisiin ja heettiläisiin.
Amenhotep on muiden Uuden valtakunnan faaraoiden tapaan haudattu Kuninkaiden laaksoon (KV35). Hänen muumionsa on Tutankhamonin lisäksi ainoa Kuninkaiden laaksosta koskemattomana haudasta löydetty. Amenhotepin sarkofagi on edelleen haudassa paikallaan, mutta hänen 183 cm pitkä muumionsa on siirretty Kairon museoon, koska se jouduttiin vuonna 1895  pelastamaan ryöstäjien käsistä. Egyptiläiset papit käyttivät Amenhotepin hautaa muumiokätkönä, johon kuninkaallisten muumiot piilotettiin turvaan haudanryöstäjiltä muun muassa Saastaisten sodan aikana. Hauta löytyi vuonna 1898.
Amenhotepia on erään teorian mukaan pidetty Vanhan testamentin toisessa Mooseksen kirjassa mainittuna faaraona, joka piti israelilaisia orjuudessa, kunnes he Mooseksen johdolla pakenivat Egyptistä.lähde tarkemmin?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amenhotep II Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Thutmosis III | Egyptin faarao 18. dynastia | Seuraaja: Thutmosis IV |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Yle
Amesha Spenta

Uskomukset ja tavat
Ahura Mazda
Zarathustra
Aša
Enkelit ja demonit
Amesha Spentas
Jazatas
Ahuras
Daevat
Ahriman
Tekstit ja palvontamenot
Avesta
Gathas
Vendidad
Ahuna Vairja
Tulitemppeli
Tarinat ja legendat
Dēnkard
Bundahišn
Arda Viraf
Jamasp Namag
Qissa-i Sanjan
Historia ja kulttuuri
Zurvalaisuus
Kalenteri
Juhlapäivät
Avioliitto
Hiljaisuuden torni
Eskatologia
Katso myös
Zarathustralaiset Iranissa
Parsit
Iranit
Zarathustralaisten syrjintä
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Amesha Spenta tai Amesa Spenta (avestan kielellä “hyväntahtoinen kuolematon”) ovat zarathustralaisuudessa kuusi pyhää kuolematonta henkeä, jumalolentoja tai arkkienkeleitä. Luultavasti he olivat alun perin muinaisia iranilaisia jumalia, jotka zarathustralaisuuden perustaja Zarathustra omaksui opetuksiinsa. Zarathustran mukaan he ovat ylimmän henkiolennon Ahura Mazdan eri puolia ja palvelevat häntä. Ahura Mazda loi heidät auttamaan luomistyössä. Kolme näistä hengistä on miespuolisia, kolme naispuolisia. Amesha Spentat auttavat Ahura Mazdaa taistelussa pahaa henkeä Ahrimania vastaan, ja myöhemmässä zarathustralaisuudessa kullakin on lisäksi vastustajanaan määrätty arkkidemoni.
Jokainen Amesha Spentoista hallitsee yhtä todellisuuden puolista. Näitä saattoivat olla jotkin olennot, elementit tai vuodenaika.
Amesha Spentat ovat:
Vohu Mano tai Vohu Manah (”Hyvä mieli”), hyötyeläinten kuten karjan valtias. Hän on jumalallista viisautta, valaistusta ja rakkautta edustava henki. Juuri hän johdatti Zarathustran sielun taivaan valtaistuimen eteen.
Asha Vahista tai Asha Vahishta (”Loistava järjestys” tai ”Totuus”), tulen valtias. Hän vastaa maailmankaikkeuden laillisesta järjestyksestä.
Khshathra Vahista tai Khshathra Vairya (”Toivottu valtakunta”), auringon ja taivaan liikuttaja sekä metallien valtias. Hän edustaa Ahura Mazdan valtakunnan voimaa.
Spenta Armaiti (”Hyväntahtoinen omistautuminen”), maan valtiatar. Hän on uskon ja omistautumisen henki, joka ohjaa ja suojelee uskovaisia.
Haurvatāt (”Täyteys” tai ”täydellisyys”) veden valtiatar.
Ameretāt (”Kuolemattomuus”), kasvien valtiatar. Haurvatātin sisar.
Seitsemäs henki on Spenta Mainyu, ihmiskunnan valtias. Hänet joko lasketaan Amesha Spentojen joukkoon tai hänen katsotaan olevan itse Ahura Mazda.
Andrei Amalrik

| Andrei Amalrik |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1938
Kuollut: 1980 (41–42 vuotta)
Kansalaisuus:  Neuvostoliitto
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Andrei Aleksejevitš Amalrik (ven. Андре́й Алексе́евич Ама́льрик; 1938 Moskova, Neuvostoliitto – 1980 Guadalajara, Espanja) oli venäläinen kirjailija ja Neuvostoliiton aikainen toisinajattelija.
Amalrik joutui keskeyttämään 1963 opinnot Moskovan yliopistossa Venäjän historiaa käsittelevän kurssityönsä vuoksi. Hänet karkotettiin 1965  työnvieroksujana Siperiaan, josta hän kuitenkin pääsi jo heti seuraavana vuonna palaamaan Moskovaan. Kahdessa teoksessaan, vuodelta 1969 (levisi samizdat-kirjana) ja 1970 (omaelämäkerrallinen), hän kyseenalaisti sen, että Neuvostoliitto olisi olemassa vielä vuonna 1984. Hän joutui vankileirille. Vapauduttuaan hän muutti lähteen. Hän jatkoi näytelmissään absurdin teatterin perinnettä.
Myöhempi Suomen Moskovan-suurlähettiläs René Nyberg luki kirjan Säilyykö Neuvostoliitto vuoteen 1984? Moskovassa vuonna 1973, eikä hän muista kenenkään uskoneen sen ennustukseen, mutta Amalrik erehtyi lopulta vain vähän.
Amalrik kuoli Espanjassa auto-onnettomuudessa ollessaan matkalla Helsingin päätösasiakirjan seurantakokoukseen.
Suomennettu teos

Säilyykö Neuvostoliitto vuoteen 1984? ja muita kirjoituksia, suom. Maria Mero. Espoo: M. Mero 1978 (omakustanne) ISBN 951-99177-9-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andrei Amalrik Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Algeriannakkeli

| Algeriannakkeli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Nakkelit Sittidae
Suku::  Nakkelit Sitta
Laji::  ledanti
Kaksiosainen nimi
 Sitta ledanti  Vielliard, 1976 
Katso myös
   Algeriannakkeli Wikispeciesissä   Algeriannakkeli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Algeriannakkeli (Sitta ledanti) on harvinainen, vain Algeriassa esiintyvä nakkelilaji. Lajin löysi belgialainen ekologi ja kasvitieteilijä Jean-Paul Ledant 5. lokakuuta 1975.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 12 cm, siipien kärkiväli 21–22 cm ja paino noin 16,5–18 g. Algeriannakkeli muistuttaa suuresti korsikannakkelia, johon eroina ovat vain pienet höyhenpuvun värierot. Sukupuolet ovat lähes samannäköisiä, koiraan pään kuviot ovat hieman kontrastikkaammat. Nuoren linnun höyhenpuku muistuttaa naaraan höyhenpukua, mutta on haileampi, nokka on keltainen ja koivet vaaleammat kuin vanhan linnun. Piipittävä ääni muistuttaa käenpiian piipitystä.
Esiintyminen

Algeriannakkeli elää Algerian pohjoisrannikon vuoristossa noin 2,5 kilometrin korkeudella ja noin 25 kilometriä Välimeren rannasta. Djebel Baborvuoren populaation koko on noin 80 paria ja Tazan kansallispuiston tuntumassa elää noin 350 yksilön populaatio. Näiden lisäksi tunnetaan kaksi pientä esiintymää. Laji on paikkalintu, jonka liikehdinnästä tiedetään vain vähän. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Algeriannakkelit asuvat lähes yksinomaan vuorenrinteiden vanhoissa käsittelemättömissä metsissä, ja niiden suhde Algerian kotoperäiseen pihtalajiin algerianpihtaan (Abies numidica) ja Afrikan mantereen ainoaan haapapopulaatioon (Populus tremula) on mielenkiintoinen. Esiintymisalueilla kasvavat myös atlassetri (Cedrus atlantica) ja tammilaji pyökkitammi (Quercus faginea). Algeriannakkelin elinalueilla saattaa talvella olla jopa kaksi-kolme metriä lunta.
Lisääntyminen

Algeriannakkelin pesä on tavallisesti kookkaan, yksinäisen puun kolossa, useimmiten oksassa olevassa kolossa. Pesän korkeus maasta on keskimäärin 8,5 metriä. Todennäköisesti vain naaras hautoo, sillä koiraalla ei ole havaittu hautomalaikkua. Poikasia ruokkivat sekä naaras että koiras. Poikaset lähtevät pesästä noin 22–25 päivän ikäisinä. Laji pesii ilmeisesti vain kerran kesässä.
Ravinto

Kesäaikaan nakkelit syövät pääasiassa pieniä selkärangattomia. Syksyllä ja talvella nakkelit syövät enimmäkseen pähkinöitä ja siemeniä. Poikasia ruokitaan eläinravinnolla.
Aleuttientiira

| Aleuttientiira |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Lokit Laridae
Suku::  Nokitiirat Onychoprion
Laji::  aleutica
Kaksiosainen nimi
 Onychoprion aleutica  Baird, 1869 
 Levinneisyyskartta, jossa on merkitty vihreällä pesimisalue ja sinisellä mahdollinen talvehtimisalue.
Katso myös
   Aleuttientiira Wikispeciesissä   Aleuttientiira Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Aleuttientiira (Onychoprion aleuticus, aiemmin Sterna aluetica) on Alaskan ja Venäjän kaukoidän välisellä merialueella elävä tiiralaji.
Spencer Fullerton Baird kuvaili lajin holotyypin Kodiakinsaarelta Alaskassa.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 32–34 cm, siipien kärkiväli 75–80 cm ja paino noin 110 g. Aleuttientiira on keskikokoinen tiira, jolla on valko-harmaa höyhenpuku, ja jonka päälaki, niska ja ohjas ovat mustat. Otsa on valkoinen, nokka ja koivet tummanharmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu on valkoisen, ruskean ja harmaan kirjava, ja sen koivet ovat punertavat.
Esiintyminen

Aleuttientiira elää lisääntymisaikana Beringinmeren ja pohjoisimman Tyynenmeren saarilla ja rannikoilla, muun muassa Sahalinilla, Kamtšatkalla, Ohotanmerellä, Aleuteilla sekä Alaskan länsi- ja etelärannikolla. Alaskassa pesii noin 9 500 yksilöä, ja suurin 1 700 yksilön yhdyskunta sijaitsee Yakutatissa.
Lajin arvioitu esiintymisalue kattaa 230 000 neliökilometriä ja populaation kooksi on arvioitu 31 000 täysikasvuista yksilöä. Laji on muuttolintu, joka palaa pesimäseuduilleen Alaskassa toukokuun jälkipuoliskolla ja lähtee syyskuun puolimaissa. Talvehtimisalueita ei tunneta hyvin, mutta ne sijaitsevat mahdollisesti Filippiineillä, Indonesiassa ja Thaimaassa. Laji on tavattu Euroopassa vain kerran, Englannissa.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut aleuttientiiran vaarantuneeksi, koska lajin populaatiokoko on laskenut nopeasti. Vähenemiselle ei ole löydetty yksittäistä syytä, mutta elinympäristöjen pilaantuminen, petoeläimet, munien kerääminen ja ihmisen aiheuttamat häiriöt ovat todennäköisesti vaikuttaneet paikallisesti populaatiokokoon.
Elinympäristö

Aleuttientiiran elinympäristöä ovat soistuneet matalaruohoiset rannat ja hiekkarannat sekä tundra.
Lisääntyminen

Laji pesii yhdyskunnittain, tavallisesti lapintiira- tai pikkukajavayhdyskunnissa, Venäjän puolella myös kalatiirayhdyskunnissa. Pesä on maassa oleva painanne, johon naaras munii tavallisesti kaksi munaa, joita haudotaan 22 päivää. Poikaset ovat pesäjättöisiä ja oppivat lentämään neljän viikon ikäisinä.
Ravinto

Aleuttientiirat syövät enimmäkseen kalaa, joista villakuore ja tuulenkalat (Ammodytidae) ovat tavallisimpia. Myös pienet selkärangattomat ja hyönteiset kuuluvat sen ruokavalioon.
Aiheesta muualla

Animal Pictures Archive: kuvia aleuttientiirasta (Arkistoitu versio)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Onychoprion aleuticus:  Wikidata: Q793494  Wikispecies: Onychoprion aleuticus  ABA: aleter  ADW: Sterna_aleutica  Avibase: BEE4F34A70214978  BirdLife: 22694716  BOLD: 113672  BOW: aleter1  CoL: 49RDY  eBird: aleter1  EoL: 45509321  EURING: 6170  Fauna Europaea: 96962  GBIF: 5789282  GNAB: aleutian-tern  iNaturalist: 144528  IRMNG: 11736481  ITIS: 824103  IUCN: 22694716  NatureServe: 2.103746  NBN: NHMSYS0021053551  NCBI: 564713  Observation.org: 73091  OBIS: 567791  Open Tree of Life: 47413  SeaLifeBase: 74528  WoRMS: 567791  Xeno-canto: Onychoprion-aleuticus 
Sterna aleutica:  Wikidata: Q50407540  CoL: 6ZSBG  EUNIS: 100945  Fauna Europaea (new): 53c54a03-407a-4e63-9169-25a0505a3cad  GBIF: 5229266  IRMNG: 10189075  ITIS: 176893  WoRMS: 343925