stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jørgen Niclasen

Jørgen Niclasen.
Jørgen Niclasen (s. 17. tammikuuta 1969 Sørvágur) on färsaarelainen poliitikko, joka toimi kansanpuolueen puheenjohtajana vuosina 2007–2022. Hän on toiminut Färsaarten varapääministerinä vuosina 2008–2011 ja 2019–2022, valtiovarainministerinä vuosina 2011–2015 ja 2019–2022, ulkoministerinä vuosina 2008–2011 ja kalastusministerinä vuosina 1998–2003.
Helmikuussa 2022 Niclasen jäi kiinni rattijuopumuksesta, minkä jälkeen hän erosi kaikista hallitusviroistaan sekä puoleensa puheenjohtajuudesta. Hän oli ajanut Vágurissa 1,26 promillen humalassa, kun rattijuopumuksen raja Färsaarilla on 0,2 promillea. Hänen seuraajakseen valtiovarainministeriksi ja varapääministeriksi nimitettiin Uni Rasmussen ja kansanpuolueen puheenjohtajaksi Christian Andreasen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jørgen Niclasen Wikimedia Commonsissa
Jussi Turja

| Jussi Turja> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Jussi Turja
Syntynyt: 5. tammikuuta 1990 (ikä 34) Lapua, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pelipaikka:  Pelintekijä / Heittävä takamies
Pituus:  194 cm
Paino:  88 kg
Nyk. joukkue:  Kobrat
Sarja:  Korisliiga
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
2011−2012:  Virginia Lynchburg
Seurajoukkueet
2005−2011 2012−:  Korikobrat Korikobrat / Kobrat
Jussi Turja (s. 5. tammikuuta 1990 Lapua) on suomalainen koripalloilija, joka edustaa lapualaista Kobria.
Ura

Turja on Korikobrien kasvatti ja pelasi ensimmäistä kertaa I-divisioonassa kaudella 2005–2006. Hän edusti seuraa toisella sarjatasolla vuodet 2005–2012 ja pelasi välillä yliopistokoripalloa Virginia Lynchburgissä. Kaudella 2012–2013 Turja pelasi ensimmäistä kertaa Korisliigassa ja teki 6,0 pistettä ottelua kohden.
Turja loukkaantui keväällä 2015 ja oli tämän vuoksi pelaamatta ison osan kautta 2015–2016. Heinäkuussa 2016 hän teki Kobrien kanssa jatkosopimuksen.
Kalevi Mykkänen

Vilho Kalevi Mykkänen (12. tammikuuta 1914 Kuopio – 10. maaliskuuta 1951) oli suomalainen elokuvanäyttelijä, joka esiintyi muun muassa elokuvissa Elinan surma (1938) ja Isoviha (1939).
Kalevi Mykkäsen puoliso oli Salme Saara Sylvia Vesanto. Mykkänen osallistui reservin vänrikkinä talvisotaan ja jatkosotaan.
Kalevi Moisio

Kalevi Antero Moisio (s. 23. toukokuuta 1948 Viitasaari) on suomalainen kaupunkineuvos ja Alajärven entinen pitkäaikainen kaupunginjohtaja.
Kalevi Moisio syntyi maanviljelijä Niilo Henrik Moision ja emäntä Anja Ilona Kyllikki Pekkalan perheeseen. Hänen puolisonsa on opettaja Päivi Inkeri Sallila. Moisio valmistui hallintotieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta 1985. Hän oli kunnallisharjoittelija Viitasaarella 1967–1968 ja 1970, kansanterveystyön kuntainliiton toimistoapulainen 1973 ja Iitin kuntasuunnittelija 1976. Nuijamaalla Moisio toimi kuntasuunnittelijana ja vt. kunnansihteerinä 1977 sekä kunnanjohtajana 1977–1979. Kivijärven kunnanjohtaja hän oli 1979–1985 ja Alajärven 1985. Alajärven kaupunginjohtaja hänestä tuli 1986. Tätä tehtävää Moisio hoiti aina vuoteen 2012 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle ja muutti Viitasaarelle.
Kalevi Niemi

Aimo Kalevi Niemi (30. joulukuuta 1915 Lammi – 10. lokakuuta 2012 Lahti) oli suomalainen kanttori, urkuri ja kuoronjohtaja. Hänellä oli musiikkineuvoksen arvonimi.
Niemi varttui Luhtaanmaalla opettajaperheessä. Hän valmistui Viipurin musiikkiopistosta (myöhemmin Lahden konservatorio) pianonsoiton ja musiikkipedagogiikan opettajaksi vuonna 1936. Hän valmistui laulunopettajan pätevyydellä Helsingin konservatoriosta vuonna 1939. Niemi toimi Nastolan seurakunnan kanttorina vuosina 1946–1973; hän oli jo aiemmin toiminut Nastolassa kesäkanttorina ja kirkkokuoron johtajana (1935) sekä kanttorin sijaisena (1938–1939). Niemi oli sotaveteraani, joka haavoittui Rajajoella vuonna 1942; hän sai jalometallista tehdyn leukaproteesin. Vuonna 1956 Niemi pääsi Lahden mieskuoron johtoon. Hän toimi myös useiden muiden kuorojen johdossa. Hän sai director cantuksen, director musiceksen ja vuonna 1986 musiikkineuvoksen arvonimet.
Vuodesta 1954 Niemi työskenteli Lahdessa sivutoimisesti silloisen Viipurin musiikkiopiston musiikinopettajana. Hänestä tuli myös Nastolan osuuspankin konttorinhoitaja vuonna 1952, jolloin se oli vastikään perustettu. Hän oli lisäksi Nastolan seurakunnan taloudenhoitaja. Hän teki usein kotiseutujuhlissa yhteistyötä runoilija Anni Kasteen kanssa.
Niemi kuoli 96-vuotiaana Lahden Sotainvalidien veljeskodissa. Hänet haudattiin Nastolan hautausmaalle.
Höyrykoneen historia

Aeolipile.
Saveryn höyrypumppu vuodelta 1698 - ensimmäinen kaupallisesti menestyksekäs höyrykäyttöinen laite, jonka rakensi Thomas Savery
Ensimmäinen kirjattu alkeellinen höyrykone oli eolipiili, jonka Heron Aleksandrialainen kuvasi 1. vuosisadan roomalaisessa Egyptissä. Myöhemmin kokeiltiin tai ehdotettiin useita höyrykäyttöisiä laitteita, kuten Taqi al-Dinin höyrynostinta, 1500-luvun ottomaanien Egyptissä toimivaa höyryturbiinia ja Thomas Saveryn höyrypumppua 1600-luvun Englannissa. Vuonna 1712 Thomas Newcomenin ilmanpainemoottorista tuli ensimmäinen kaupallisesti menestyksekäs moottori, jossa käytettiin männän ja sylinterin periaatetta, ja se oli höyrykoneen perustyyppi 1900-luvun alkuun asti. Höyrykonetta käytettiin veden pumppaamiseen hiilikaivoksista.
Teollisen vallankumouksen aikana höyrykoneet alkoivat korvata vesi- ja tuulivoimaa, ja niistä tuli lopulta hallitseva voimanlähde 1800-luvun lopulla, ja ne pysyivät hallitsevina 1900-luvun alkuvuosikymmeniin asti, jolloin tehokkaampi höyryturbiini ja polttomoottori johtivat mäntähöyrykoneiden nopeaan korvaamiseen. Höyryturbiinista on tullut yleisin menetelmä, jolla sähkögeneraattoreita käytetään. Parhaillaan tutkitaan, olisiko käytännössä mahdollista elvyttää edestakainen höyrykone uuden kehittyneen höyryteknologian perustaksi.
Edelläkävijät > Höyryvoiman varhaiset käyttötavat

Varhaisimman tunnetun alkeellisen höyrykoneen ja reaktiohöyryturbiinin, eolipiilin, on kuvannut 1. vuosisadan roomalaisessa Egyptissä asuva matemaatikko ja insinööri Heron Aleksandrialainen, joka on kirjattu hänen käsikirjoitukseensa Spiritalia seu Pneumatica. Suuttimista tangentiaalisesti purkautuva höyry sai kääntyvän pallon pyörimään. Sen lämpöhyötysuhde oli alhainen. Tämä viittaa siihen, että höyrynpaineen muuntaminen mekaaniseksi liikkeeksi tunnettiin Rooman Egyptissä 1. vuosisadalla. Heron kehitti myös koneen, joka käytti alttaritulessa lämmitettyä ilmaa syrjäyttämään vesimäärän suljetusta astiasta. Veden paino saatiin vetämään piilotettua köyttä temppelin ovien käyttämiseksi. Jotkut historioitsijat ovat sekoittaneet nämä kaksi keksintöä toisiinsa ja väittäneet virheellisesti, että aeolipile kykeni hyödylliseen työhön.
Historioitsija William Malmesburylaisen mukaan vuonna 1125 Reimsissä sijainneen kirkkon uruissa oli voimanlähteenä "lämmitetyn veden" puristuksesta pakeneva ilma. Laitteiston oli ilmeisesti suunnitellut ja rakentanut professori Gerbertus.
Leonardo da Vincin 1400-luvun loppupuolelta peräisin olevien papereiden joukossa on Architonnerre-nimisen höyrykäyttöisen tykin suunnitelma, joka toimii siten, että kuuma vesi virtaa äkillisesti suljettuun, tulikuumaan tykkiin.
Alkeellisen iskuhöyryturbiinin kuvasi vuonna 1551 Taqi al-Din, 1500-luvun ottomaanien Egyptissä toiminut filosofi, tähtitieteilijä ja insinööri, joka kuvasi menetelmän, jolla varrasta pyöritetään pyörivillä siivillä pyörivän pyörän kehällä pyörivän höyrysuihkun avulla. Samanlaisen laitteen vartaan pyörittämiseen kuvasi myöhemmin myös John Wilkins vuonna 1648. Näitä laitteita kutsuttiin tuolloin "myllyiksi", mutta nykyään niitä kutsutaan höyrynostimiksi. Toinen samanlainen alkeellinen höyryturbiini on italialaisen insinöörin Giovanni Brancan vuonna 1629 esittämä malli, jolla pyöritettiin sylinterinmuotoista liukulaitetta, joka vuoroin nosti ja vuoroin laski laastissa työskentelevää nostokouraa. Näiden varhaisten höyryturbiinien höyryvirta ei kuitenkaan ollut keskittynyt, ja suurin osa sen energiasta haihtui kaikkiin suuntiin. Tämä olisi johtanut suureen energian tuhlaukseen, joten niitä ei koskaan vakavasti harkittu teolliseen käyttöön.
Vuonna 1605 ranskalainen matemaatikko Florence Rivault kirjoitti tykistöä käsittelevässä tutkielmassaan löydöstään, jonka mukaan pommikuoreen suljettu ja lämmitetty vesi räjäyttäisi kuoret.
Vuonna 1606 espanjalainen Jerónimo de Ayanz y Beaumont esitteli höyrykäyttöisen vesipumpun ja sai patentin sille. Pumppua käytettiin menestyksekkäästi Espanjan Guadalcanalin tulvittujen kaivosten tyhjentämiseen.
Kaupallisen höyrykoneen kehitys > Sylinterit

Denis Papin (22. elokuuta 1647 - noin 1712) oli ranskalainen fyysikko, matemaatikko ja keksijä, joka tunnetaan parhaiten uraauurtavasta keksinnöstään höyrykattilasta, joka oli painekattilan edeltäjä. Papin teki 1670-luvun puolivälissä yhteistyötä hollantilaisen fyysikon Christiaan Huygensin kanssa moottorin kehittämiseksi, joka ajoi ilmaa ulos sylinteristä räjäyttämällä ruudin sen sisällä. Kun Papin huomasi tällä tavoin tuotetun tyhjiön epätäydellisyyden ja muutettuaan Englantiin vuonna 1680 hän kehitti saman sylinterin version, jossa täydellisempi tyhjiö saatiin aikaan kiehuvalla vedellä, jonka jälkeen höyryn annettiin tiivistyä; tällä tavoin hän pystyi nostamaan painoja kiinnittämällä männän pään hihnapyörän yli kulkevaan köyteen. Esittelymallina järjestelmä toimi, mutta prosessin toistamiseksi koko laite oli purettava ja koottava uudelleen. Papin huomasi nopeasti, että automaattisen kierron aikaansaamiseksi höyry olisi tuotettava erikseen kattilassa, mutta hän ei kuitenkaan vienyt hanketta eteenpäin. Papin suunnitteli myös meloveneen, jonka käyttövoimana oli myllynpyörässä toimiva suihku, joka oli yhdistelmä Taqi al Dinin ja Saveryn käsityksiä, ja hänen ansiokseen lasketaan myös useita merkittäviä laitteita, kuten varoventtiili. Papinin vuosia kestäneellä tutkimuksella höyryn valjastamiseen liittyvistä ongelmista oli keskeinen rooli ensimmäisten menestyksekkäiden teollisuusmoottoreiden kehittämisessä, joka tapahtui pian hänen kuolemansa jälkeen.
Kaupallisen höyrykoneen kehitys > Savery-höyrypumppu

Ensimmäinen teollisesti sovellettu höyrykone oli Thomas Saveryn vuonna 1698 suunnittelema "palokone" eli "Miner's Friend". Kyseessä oli männätön höyrypumppu, joka oli samanlainen kuin Worcesterin kehittämä. Savery teki kaksi keskeistä työtä, jotka paransivat huomattavasti rakenteen käytännöllisyyttä. Ensinnäkin, jotta veden syöttö voitaisiin sijoittaa moottorin alapuolelle, hän käytti lauhdutettua höyryä osittaisen tyhjiön tuottamiseen pumppusäiliöön (Worcesterin esimerkissä tynnyriin) ja käytti sitä veden vetämiseen ylöspäin. Toiseksi hän juoksutti kylmää vettä säiliön yli jäähdyttääkseen höyryn nopeasti tyhjiön aikaansaamiseksi.
Toiminta vaati useita venttiilejä; kun säiliö oli tyhjä syklin alussa, venttiili avattiin höyryn päästämiseksi sisään. Venttiili suljettiin säiliön sulkemiseksi ja jäähdytysvesiventtiili kytkettiin päälle höyryn tiivistämiseksi ja osittaisen tyhjiön luomiseksi. Syöttöventtiili avattiin, jolloin vesi vedettiin ylöspäin säiliöön, ja tyypillinen moottori saattoi vetää vettä jopa 20 jalan korkeuteen. Venttiili suljettiin ja höyryventtiili avattiin uudelleen, jolloin veden päälle muodostui paine ja se pumpattiin ylöspäin, kuten Worcesterin mallissa. Sykli periaatteessa kaksinkertaisti matkan, jonka vettä voitiin pumpata millä tahansa höyrynpaineella, ja tuotantoesimerkit nostivat vettä noin 40 jalkaa.
Saveryn moottori ratkaisi ongelman, josta oli vasta hiljattain tullut vakava ongelma: veden nostaminen pois Etelä-Englannin kaivoksista, kun ne olivat päässeet suurempiin syvyyksiin. Saveryn moottori oli hieman tehottomampi kuin Newcomenin moottori, mutta tätä kompensoi se, että Newcomenin moottorin käyttämä erillinen pumppu oli tehoton, joten näiden kahden moottorin hyötysuhde oli suunnilleen sama eli 6 miljoonaa jalkapuntaa hiilipuskuria kohti (alle 1 %). Saveryn moottori ei myöskään ollut kovin turvallinen, koska osa sen kierrosta vaati höyryä, joka oli paineistettu kattilasta, eikä painesäiliötä voitu tehdä riittävän vahvaksi, joten se oli räjähdysherkkä tuon ajan tekniikan vuoksi. Yhden Saveryn pumpun räjähdys Broad Watersissa (lähellä Wednesburyä) noin vuonna 1705 merkitsi todennäköisesti loppua keksinnön hyödyntämisyrityksille.
Saveryn moottori oli edullisempi kuin Newcomenin moottori, ja sitä valmistettiin pienemmässä koossa. Jotkut rakentajat valmistivat paranneltuja versioita Saveryn moottorista aina 1700-luvun lopulle asti. Bento de Moura Portugal, FRS, esitteli nerokkaan parannuksen Saveryn rakenteeseen, jonka John Smeaton kuvasi vuonna 1751 ilmestyneessä Philosophical Transactions -julkaisussa.
Ilmakehän lauhdutusmoottorit > Wattin kaksitoimiset ja pyörivät moottorit

Watt kehitti kaksitoimisen moottorin, jossa höyry ajoi mäntää molempiin suuntiin, mikä lisäsi moottorin nopeutta ja hyötysuhdetta. Kaksitoiminen periaate lisäsi myös merkittävästi tietyn fyysisen kokoisen moottorin tehoa.
Boulton & Watt kehittivät edestakaisen moottorin rotaatiomoottoriksi. Toisin kuin Newcomenin moottori, Wattin moottori pystyi toimimaan niin tasaisesti, että se voitiin liittää vetoakseliin - aurinko- ja planeettapyörästön välityksellä - pyörivän voiman tuottamiseksi yhdessä kaksitoimisten lauhdesylintereiden kanssa. Varhaisin esimerkki rakennettiin esittelykoneeksi, ja se asennettiin Boultonin tehtaaseen käyttämään koneita, joilla hiottiin (kiillotettiin) nappeja tai muita vastaavia. Tästä syystä se tunnettiin aina nimellä Lap Engine. Varhaisissa höyrykoneissa mäntä on yleensä liitetty tangolla tasapainotettuun palkkiin eikä suoraan vauhtipyörään, ja siksi näitä moottoreita kutsutaankin palkkimoottoreiksi.
Varhaiset höyrykoneet eivät tuottaneet riittävän tasaista nopeutta kriittisiin toimintoihin, kuten puuvillan kehräämiseen. Nopeuden säätelemiseksi moottoria käytettiin veden pumppaamiseen vesipyörää varten, joka pyöritti koneistoa.
Korkeapainemoottorit > Cornwallin moottori ja sekoittaminen

Noin vuonna 1811 Richard Trevithickin piti päivittää Wattin pumppukone, jotta se voitiin sovittaa yhteen hänen uusista suurista sylinterimäisistä Cornish-kattiloista. Kun Trevithick lähti Etelä-Amerikkaan vuonna 1816, William Sims jatkoi hänen parannuksiaan. Arthur Woolf kehitti samansuuntaisesti yhdistelmämoottorin, jossa oli kaksi sylinteriä niin, että höyry laajeni korkeapaineisessa sylinterissä ennen kuin se vapautui matalapaineiseen sylinteriin. Tehokkuutta paransi edelleen Samuel Groase, joka eristi kattilan, moottorin ja putket.
Höyrynpaine männän yläpuolella nousi lopulta 40 psi:iin (0,28 MPa) tai jopa 50 psi:iin (0,34 MPa), ja nyt se antoi suuren osan alaspäin suuntautuvan iskun tehosta; samalla tiivistymistä parannettiin. Tämä paransi huomattavasti hyötysuhdetta, ja uusia Cornishin järjestelmään perustuvia pumppumoottoreita (usein Cornishin moottoreina tunnettuja) rakennettiin koko 1800-luvun ajan. Vanhemmat Watt-moottorit päivitettiin vastaamaan niitä.
Näiden Cornishin parannusten käyttöönotto oli hidasta tekstiilituotantoalueilla, joilla hiili oli halpaa, koska moottoreiden pääomakustannukset olivat korkeammat ja ne kuluivat enemmän. Muutokset alkoivat vasta 1830-luvulla, yleensä yhdistämällä ja lisäämällä toinen (korkeapaineinen) sylinteri.
Toinen varhaisten höyrykoneiden rajoitus oli nopeuden vaihtelu, minkä vuoksi ne eivät soveltuneet moniin tekstiilisovelluksiin, erityisesti kehruukoneisiin. Tasaisen nopeuden saavuttamiseksi varhaisissa höyrykäyttöisissä tekstiilitehtaissa höyrykoneella pumpattiin vettä vesipyörään, joka pyöritti koneistoa.
Monia näistä moottoreista toimitettiin maailmanlaajuisesti, ja ne palvelivat luotettavasti ja tehokkaasti useiden vuosien ajan vähentäen huomattavasti hiilen kulutusta. Jotkin niistä olivat hyvin suuria, ja niitä rakennettiin vielä 1890-luvulle asti.
Corlissin moottori

Corlissin höyrykonetta (patentoitu 1849) kutsuttiin suurimmaksi parannukseksi sitten James Wattin. Corlissin moottorin nopeuden säätö ja hyötysuhde olivat huomattavasti paremmat, joten se soveltui monenlaisiin teollisiin sovelluksiin, myös kehräämöön.
Corliss käytti erillisiä portteja höyryn syöttöön ja pakokaasuun, mikä esti pakokaasua jäähdyttämästä kuuman höyryn käyttämää kanavaa. Corliss käytti myös osittain pyöriviä venttiileitä, jotka toimivat nopeasti ja auttoivat vähentämään painehäviöitä. Myös itse venttiilit vähensivät kitkaa, erityisesti verrattuna liukuventtiiliin, joka käytti tyypillisesti 10 prosenttia moottorin tehosta.
Corliss käytti automaattista muuttuvaa katkaisua. Venttiilivaihteisto ohjasi moottorin kierroslukua säätimellä, joka vaihteli katkaisun ajoitusta. Paremman kierrosluvun säädön lisäksi tämä oli osittain vastuussa hyötysuhteen paranemisesta.
Porter-Allenin suurnopeuksinen höyrykone

Vuonna 1862 käyttöönotetussa Porter-Allen-moottorissa käytettiin kehittynyttä venttiilivaihteistoa, jonka poikkeuksellisen taitava mekaanikko Allen oli kehittänyt Porterille, ja se tunnettiin aluksi yleisesti nimellä Allenin moottori. Nopeakäyntinen moottori oli tarkkuuskone, joka oli hyvin tasapainotettu, ja sen mahdollistivat työstökoneiden ja valmistustekniikan kehittyminen.
Suurnopeusmoottori toimi männän nopeudella, joka oli kolmesta viiteen kertaa suurempi kuin tavallisten moottoreiden nopeus. Siinä oli myös alhaisen nopeuden vaihtelua. Nopeakäyntistä moottoria käytettiin laajalti sahoilla pyörösahojen voimanlähteenä. Myöhemmin sitä käytettiin sähköntuotannossa.
Moottorilla oli useita etuja. Se voitiin joissakin tapauksissa kytkeä suoraan. Jos käytettiin hammaspyöriä tai hihnoja ja rumpuja, ne saattoivat olla kooltaan paljon pienempiä. Moottori itsessään oli myös pieni siihen tehoon nähden, jonka se kehitti.
Porter paransi lentopallo-ohjainta huomattavasti vähentämällä pyörivää painoa ja lisäämällä akselin ympärille painon. Tämä paransi merkittävästi nopeuden säätöä. Porterin säätimestä tuli johtava tyyppi vuoteen 1880 mennessä.
Porter-Allenin moottorin hyötysuhde oli hyvä, mutta ei Corlissin moottorin veroinen.
Porter-Allenin suurnopeuksinen höyrykone > Yksivirtauksinen (tai unaflow) moottori

Uniflow-moottori oli tehokkain korkeapainemoottorityyppi. Se keksittiin vuonna 1911, ja sitä käytettiin laivoissa, mutta sen syrjäyttivät höyryturbiinit ja myöhemmin laivojen dieselmoottorit.
Höyrykoneen sovelluksia

Höyrykonetta on hyödynnetty muun muassa seuraavien laitteiden toiminnassa:
Höyryauto
Höyryveturi
Höyrylaiva
Höyrysaha
Höyryturbiini
Lokomobiili
Vetokone
Jukka Konttinen

Jukka Tapio Konttinen (s. 1961 Oulu) on suomalainen kemisti ja professori. Hän toimi Jyväskylän yliopiston kemian professorina 2009–2014 ja sen jälkeen hän on ollut vuodesta 2014 lähtien Tampereen teknillisen yliopiston biojalostuksen kemian professorina.
Ura

Jukka Konttinen opiskeli Oulun yliopistossa ja valmistui sieltä diplomi-insinööriksi 1988. Hän suoritti Oulun yliopistossa tekniikan lisensiaatin tutkinnon 1994.
Konttinen aloitti uransa tutkimusinsinöörinä Tampella Power- ja Enviropower-yhtiöissä vuosina 1989–1995. Sen jälkeen hän toimi Andritz-konserniin kuuluvassa Carbona Oy:ssä tutkimuspäällikkönä 1996–1998, sivutoimisena konsulttina 1999–2006 ja lopulta tutkimusjohtajana 2007–2008.
Tekniikan tohtoriksi Konttinen väitteli Åbo Akademin kemiantekniikan tiedekunnassa vuonna 1998. Valmistuttuaan hän aloitti akateemisen uransa. Hän työskenteli 1999–2006 Åbo Akademin prosessikeskuksessa päätoimisena vanhempana tutkijana ja sittemmin projektipäällikkönä.
Tutkimustyön ohella Konttisella on ollut useita opetustehtäviä. Hän toimi tuntiopettajana Hämeen ja Tampereen ammattikorkeakoulussa vuosina 1998, 2006 ja 2007. Hän on toiminut opettajana Tampereen teknillisessä yliopistossa vuodesta 2001 ja vuonna 2006 hänet nimitettiin yliopiston dosentiksi.
Professoriksi

Heinäkuussa 2009 Konttinen nimitettiin kemian professoriksi Jyväskylän yliopistoon, jossa hänen vastuullaan oli uusiutuvaan energiaan keskittyvä ohjelma.
Elokuussa 2014 Konttinen siirtyi Tampereen teknillisen yliopiston biojalostuksen kemian professoriksi. Professuurin keskeiset alueet tutkimuksessa ja opetuksessa liittyvät biomassan termiseen konversioon ja biojalostukseen. Konttinen on selvittänyt myös, miten energiaa voisi tuottaa erilaisista bio- ja jäteraaka-aineista. Uusinta tutkimussuuntaa edustavat erilaiset hybridienergiantuotantojärjestelmät (mm. bio-, aurinko-, geo- ja tuulienergia), joita hän on käsittelyt tutkimuksissaan hajautetussa mittakaavassa.
Tutkimusura

Kemistinä Konttinen on keskittynyt tutkimuksessaan polttoprosesseihin liittyvään kaasutukseen ja palamiseen sekä ympäristöteknologiaan. Konttinen aloitti tutkimustyön jo toimiessaan Tampella Power- ja Enviropower-yhtiöissä. Hänen ensimmäiset tutkimuksensa liittyivät kiinteän polttoaineen kaasutusvoimalaitoksen prosessien ja kaasutuskaasun kuumapuhdistuksen tutkimukseen ja polttoprosessin kehittämiseen. Tutkimuksen avulla etsittiin myös kaupallisia ratkaisuja. Hän kehitti tuona aikana mm. rikinpoistoratkaisun.
Siirryttyään Åbo Akademiin hän jatkoi poltto- ja kaasutusprosessien tutkimusta. Akateemisena tutkijana hän tarkasteli polttoprosesseja laajemmin ottaen tarkasteluun mukaan polttoaineen reaktiivisuuden sekä ympäristönäkökohdat. 
Professoriaikanaan Jyväskylässä Konttinen tutki erilaisia uusiutuvia energianlähteitä. 
TTY:ssä hänen tutkimuksissaan on painottunut biokemiallinen näkökulma. Hän on tutkinut varsinkin biomassan ja jätteen käyttöä energiantuotannossa. Tutkimuksen tavoitteena on edesauttaa fossiilisten polttoaineiden korvaamista biopolttoaineilla.
Kansainvälinen tutkimusyhteistyö

Professori Konttinen on osallistunut kansainvälisiin yhteistiedehankkeisiin. Aloittaessaan Tampereen teknillisen yliopiston professorina hänellä oli parhaillaan käynnissä EU:n FP 7-puiteohjelman tuella toteutettu hanke BIOSTIRLING-4SKA. Hankkeessa valmisteltiin bioperäisen kaasun tuotantolaitoksen rakentamista ja käyttöönottoa. Laitos sijaitsee Portugalin Mourassa. Valmiin laitoksen tuottamalla sähköllä toimii radioteleskooppi.
Juva (Loimaa)

Juvantien vartta Juvalla Loimaalla heinäkuussa 2018
Juva on historiallinen kylä, Loimaan 10. kaupunginosa ja Loimaan keskustaajamaan kuuluva asuinalue. Se sijaitsee Loimijoen eteläpuolella Vesikoskesta länteen. Juva kuului vuoteen 1955 asti Loimaan maalaiskuntaan mutta liitettiin tuolloin yhdessä eräiden muiden alueiden kanssa silloiseen Loimaan kauppalaan, myöhempään Loimaan kaupunkiin, johon vuorostaan Loimaan maalaiskunta liitettiin 2000-luvulla. Juvalla sijaitsee Loimaan keskustaajamaa palveleva Juvan ulkoilualue.
Kalle Naapi

| Kalle Naapi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Kalle Naapi
Syntynyt: 13. tammikuuta 1993
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pelipaikka:  takamies
Pituus:  187
Paino:  76
Nyk. joukkue:  Kataja Basket Club
Sarja:  Korisliiga
Seurajoukkueet
2013–:  
Kalle Naapi (s.13. tammikuuta 1993) on suomalainen koripalloilija, joka pelaa Korisliigaa Joensuun Katajan riveissä. Hän on Tapiolan Hongan kasvatti. Pelipaikaltaan Naapi on takamies. Debyyttinsä liigatasolla hän teki lokakuussa 2013 ottelussa Kouvolan Kouvoja vastaan. Suomen Cupissa hän oli debytoinut jo kauden 2011-12 aikana pelatessaan tuolloin vielä kasvattajaseuransa Hongan riveissä. Naapi on kuulunut Korisliigan mestaruuden kaudella 2014–2015 ja hopeaa kaudella 2013–2014 voittaneeseen  Joensuun Katajaan.
Naapi on pelannut 73 nuorten maaottelua. Hän on voittanut B-poikien SM-sarjassa yhden mestaruuden ja kerran hopeaa. A-poikien SM-sarjassa hän on voittanut kolme mestaruutta sekä yhden hopean.
Kaudella 2014-2015 Naapin aiemmat selkävaivat palasivat ja hän joutui lopettamaan kauden kesken. Hän siirtyi kuitenkin loppukaudeksi Kataja Basketin valmennustiimiin. Kaudella 2015-2016 Naapi teki valmentajasopimuksen Katajan kanssa siirtyen virallisesti joukkueen apuvalmentajaksi.