stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pekka Sihvola

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 22. huhtikuuta 1984 (ikä 40)
Syntymäpaikka: Espoo, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 174 cm
Paino: 73 kg
Lempinimi: Peksi
Junioriseurat
1995–2000: Honka
2001–2002: HJK
2003: Jokerit
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2003 | Jokerit | 4 | (0) |
| 2003 | → HyPS | 2 | (0) |
| 2004 | Klubi 04 | 23 | (18) |
| 2005 | PK-35 | 24 | (5) |
| 2006 | Honka | 5 | (0) |
| 2006 | → FC Hämeenlinna | 4 | (5) |
| 2007–2009 | FC Hämeenlinna | 56 | (32) |
| 2008 | → Viikingit | 7 | (4) |
| 2010 | FC Lahti | 17 | (2) |
| 2010 | → FC Hämeenlinna | 7 | (5) |
| 2011 | Haka | 33 | (8) |
| 2012–2014 | MYPA | 79 | (33) |
| 2015–2018 | HIFK | 89 | (27) |
| 2019 | Gnistan | 18 | (10) |
| 2021 | PPJ | 6 | (5) |
| Yhteensä | Yhteensä | 349 | (147) |
Maajoukkue
| 2002 | Suomi U19 | 7 | (5) |
| 2014 | Suomi | 1 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 18. elokuuta 2023.
Pekka Sihvola (s. 22. huhtikuuta 1984 Espoo) on suomalainen uransa lopettanut jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seurajoukkueura

Sihvola on espoolaisen FC Hongan kasvatti. Hän debytoi Suomen korkeimmalla sarjatasolla Veikkausliigassa kaudella 2003 FC Jokereissa. Liigassa pelipaikan vakiinnuttaminen ei tällöin onnistunut, mutta alemmilla sarjatasoilla Sihvola oli ahnas maalintekijä. Hän voitti kaudella 2009 Ykkösen maalitilaston 20 maalillaan, minkä lisäksi hänet valittiin sarjan parhaaksi pelaajaksi. Hänen seuransa tuolloin oli FC Hämeenlinna, jota hän on edustanut Ykkösessä viiden kauden ajan.
Talven 2004–2005 Sihvola ja Panu Autio viettivät Chilessä tavoitteenaan olla ensimmäisiä suomalaisia eteläamerikkalaisessa pääsarjassa. He harjoittelivat toiseksi korkeimman sarjatason Magallanesissa sekä korkeimman sarjatason La Serenassa, johon eivät saaneet sopimusta.
Veikkausliigaa Sihvola on pelannut myös Hongassa kaudella 2006, FC Lahdessa kaudella 2010, Hakassa kaudella 2011 ja Myllykosken Pallossa kaudesta 2012 alkaen. Hakassa hän pelasi 33 ottelua, joissa hän teki yhdeksän maalia, joukkueensa eniten. Sihvola on ollut joukkueensa paras maalintekijä myös MYPAssa. Kaudella 2012 hän teki 28 ottelussa 14 maalia ja kaudella 2013 32 ottelussa 12 maalia. Hän voitti molemmilla kausilla Iltalehden Leijonapörssin.
Tammikuussa 2015 Sihvola solmi yksivuotisen sopimuksen Veikkausliigaan nousseen HIFK:n kanssa. Hän solmi seuran kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen joulukuussa 2015 ja yksivuotisen jatkosopimuksen maaliskuussa 2018.
Maaliskuussa 2019 Sihvola siirtyi yksivuotisella sopimuksella Kakkosessa pelaavan Gnistanin riveihin.
Maajoukkueura

Sihvola pelasi Suomen alle 19-vuotiaiden maajoukkueessa seitsemän ottelua, joissa hän teki viisi maalia. Suomen A-maajoukkueessa hän teki ensiesiintymisensä 24. tammikuuta 2014 harjoitusottelussa Omania vastaan.
Futsal

Sihvola on pelannut myös futsalia espoolaisessa Golden Futsal Teamissa, jonka kanssa hän voitti lajin Suomen-mestaruuden kausilla 2007–2008 ja 2008–2009. Suomen futsalmaajoukkueessa Sihvola on pelannut neljä ottelua.
Saavutukset

Ykkösen paras maalintekijä 2009
Ykkösen paras pelaaja 2009
IL-Leijonapörssin voitto 2012, 2013
Futsalin Suomen mestaruus 2007–2008, 2008–2009
Yksityiselämä

Sihvola valmistui vuonna 2014 Aalto-yliopistosta kauppatieteiden maisteriksi ja diplomi-insinööriksi. KTM-tutkintonsa hän suoritti International Design Business Management -koulutusohjelmassa, jossa hänen pro gradu -työnsä nimi oli Multidisciplinary Education – Impact on Working Careers, Case IDBM.
Maaliskuussa 2014 Sihvola valittiin Suomen Jalkapallon Pelaajayhdistys ry:n puheenjohtajaksi. Hän oli jo ennen puheenjohtajuuttaan toiminut yhdistyksen hallituksessa useita vuosia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pekka Sihvola Wikimedia Commonsissa
Pekka Sihvola Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
Valojuova-ammus

Valojuovaluotien jälkiä Yhdysvaltain merijalkaväen harjoituksissa.
Valojuovaluodein varustettuja 7,62 mm kiväärin patruunoita.
Valojuova-ammus on erityinen ammus, jonka perään sijoitettu fosfori tai magnesium palaessaan piirtää ammuttaessa sen lentorataa osoittavan valojuovan. Hehkuva aine ei jää luodista jälkeen vanaksi, vaan synnyttää suurella nopeudella liikkuessaan ihmisen silmässä vaikutelman yhtenäisestä viivasta. Valojuovaluoteja käytetään muun muassa konekivääreissä. NATOn standardeissa valojuovaluodin tunnistaa punaisesta kärjestä.
Valojuovaluoteja ei voida pitää täydellisen luotettavana apuna tähtäämisessä, sillä niiden aerodynaamiset ominaisuudet ja paino poikkeavat normaaleista patruunoista joita aseessa on. Ero korostuu erityisesti pitkillä etäisyyksillä, sillä valojuovaluoti kevenee koko ajan pyroteknisen aineen palaessa siitä pois. Vaikka tätä eroa on viime aikojen kehitystyöllä hieman kyetty kaventamaan, se on yhä olemassa.
Konetykkien valojuova-ammuksissa valojuova voi olla osa kranaatin itsetuhomekanismia, etenkin kevyissä ilmatorjuntatykeissä. Tällöin valojuovamassa loppuun palaessaan räjäyttää ohi menneen kranaatin ettei se putoaisi takaisin maahan mahdollisesti omien joukkojen niskaan.
Valojuovatulta talvisodassa Suomen ja Neuvostoliiton välisellä rajalla 1939.
Oiva Valonen

Oiva Albert Valonen (27. syyskuuta 1911 Helsinki – 15. maaliskuuta 1990 Hyvinkää) oli suomalainen mäkihyppääjä ja yhdistetyn hiihtäjä.
Valonen sijoittui Lahden MM-kilpailuissa 1938 mäkihypyssä 26:nneksi. Hän voitti Suomen-mestaruuden mäkihypyssä vuonna 1935 ja yhdistetyssä vuonna 1936 sekä saavutti SM-pronssia mäkihypyssä vuonna 1936. Ounasvaaralla hän voitti mäkihypyn vuonna 1935 ja Salpausselällä hän sijoittui yhdistetyssä kolmanneksi vuonna 1939. Seuratasolla hän edusti Lahden Hiihtoseuraa. Hänen veljensä Lauri Valonen saavutti yhdistetyssä MM-hopeaa vuonna 1935.
Siirtolapuutarha

Saksalaista siirtolapuutarha-aluetta
Siirtolapuutarha on puutarhaviljelykseen varattu alue, joka on jaettu keskimäärin 250–500 neliömetrin suuruisiin palstoihin. Palstalla sijaitsee pieni mökki. Palstoja yhdellä siirtolapuutarha-alueella on muutamista kymmenistä muutamiin satoihin. Maan omistaja on yleensä kaupunki, joka vuokraa sen siirtolapuutarhayhdistykselle (tai joissakin tapauksissa suoraan viljelijälle) pitkäaikaisella sopimuksella. Siirtolapuutarhapalstalle saa rakentaa pienehkön mökin ja istuttaa sekä koriste- että hyötykasveja. Palstan antimet tulee kuluttaa itse eikä myydä. Palstaa tai mökkiä ei saa vuokrata eteenpäin. Se poikkeaa kaupunkien vuokraamista kasvimaapalstoista siinä, että tontit ovat isompia ja toiminta pysyvämpää – monilla perheillä on ollut sama siirtolapuutarhapalsta vuosikymmenien ajan.
Suomessa siirtolapuutarhoja syntyi alkuaan puhtaasti viljelyä varten aikana jolloin ruuasta oli pulaa. Alusta saakka viljelijät muodostivat kiinteähköjä yhteisöjä, jotka sekä huolehtivat yhteisistä töistä että järjestivät tansseja tai muita huveja. Vuosikymmenten myötä toiminta painottui enemmän virkistyskäyttöön. Yhteisönä siirtolapuutarhat ovat jonkinlaisia "maalaiskyliä kaupungin kupeessa", ihmiset tuntevat toisensa ja aikaa vietetään paljon yhdessä. Alueilla on yleensä myös yhteisiä tiloja, kuten sauna tai juhlatilaa.
Siirtolapuutarhoja on lähes 60 ympäri Suomea ja viljelijöitä näissä yhteensä noin 6 000. Uusia alueita perustetaan edelleen.
Ryhmäpuutarha

Ryhmäpuutarha on toinen siirtolapuutarhasta käytetty nimike. Aikoinaan siirtolapuutarhan ja ryhmäpuutarhan ero oli se, että siirtolapuutarha sijaitsi kunnan vuokraamalla maalla, kun taas ryhmäpuutarhan maan vuokranantaja oli joku muu (yksityinen taho tai yhteisö). Enää tuota eroa ei ole – siirtolapuutarha ja ryhmäpuutarha ovat synonyymeja.
Historiaa

Siirtolapuutarhojen juuret ovat 1700-luvun lopun Englannissa, jossa kehittyi ajatus köyhille tarkoitetuista puutarha- ja viljelypalstoista. Laki köyhien puutarhoista säädettiin Englannissa vuonna 1819. Idea siirtyi Manner-Eurooppaan, ja sekä Tanskaan että Saksaan perustettiin köyhien puutarhoja 1800-luvun alkupuolella. Puutarhoissa perheet viljelivät leivän jatketta ruokapöytään ja viettivät yhteistä aikaa raittiissa ilmassa.
Siirtolapuutarhaliikkeen isänä pidetään saksalaista Gottlieb Moritz Schreberiä (1806-61). Hän oli äärimmäisen kiinnostunut nuorten kasvatuksesta ja kansanterveydestä sekä niiden riippuvuuksista. Ensimmäinen varsinainen siirtolapuutarha perustettiin Schreberin kuoleman jälkeen, vuonna 1869 Leipzigiin. Tuo siirtolapuutarha muotoutui kuitenkin Schreberin kasvatusfilosofian pohjalta – pääpaino oli virkistyksessä ja ulkoilmaelämässä, ei niinkään puutarhaviljelyssä. Punainen Risti perusti ensimmäiset viljelypainotteiset siirtolapuutarhat Berliiniin ja Lyypekkiin 1900-luvun ensimmäisinä vuosina.
Suomessa toimintaa esiteltiin vuonna 1902. Porvooseen perustettiin siirtolapuutarhayhdistys vuonna 1915, mutta ensimmäinen maailmansota pysäytti hankkeen. Vuonna 1916 Tampereelle perustettiin Hatanpään siirtolapuutarha, nykyinen Niihaman ryhmäpuutarha. Se on Suomen vanhin edelleen toimiva siirtolapuutarhayhteisö, joka kuitenkin siirrettiin Hatanpäältä Niihamaan vuonna 1977. Helsingin Ruskeasuon (1918) siirtolapuutarha on maan vanhin alkuperäispaikallaan oleva siirtolapuutarha.
Suomen Siirtolapuutarhaliitto ry. perustettiin vuonna 1930 ja vuonna 1935 liitto aloitti Siirtolapuutarha-lehden julkaisemisen. Tunnettu alkuvuosien aktiivihenkilö oli opettaja E. J. Reinilä. Hän oli mukana perustamassa nykyistä Niihaman ryhmäpuutarhaa ja toimi sen puheenjohtajana alkuvuosikymmenet. Reinilä toimi myös Siirtolapuutarhaliiton puheenjohtajana koko 1930-luvun, ja oli muun muassa aktiivisesti mukana perustamassa Siirtolapuutarha-lehteä.
Tunnettuja siirtolapuutarha-alueita Suomessa

Espoossa
Puolarmaarin ryhmäpuutarha
Heinolassa
Heinolan siirtolapuutarha, Vasikkasaari
Helsingissä
Herttoniemen siirtolapuutarha (182 palstaa)
Klaukkalanpuisto (113 palstaa)
Kumpulan siirtolapuutarha (268 palstaa)
Marjaniemen siirtolapuutarha (320 palstaa)
Oulunkylän siirtolapuutarha (203 palstaa)
Pakilan siirtolapuutarha (320 palstaa, Suomen suurin)
Ruskeasuon siirtolapuutarha (ruots. Brunakärr koloniträdgård) (115 palstaa)
Talin siirtolapuutarha (241 palstaa)
Vallilan siirtolapuutarha (174 palstaa)
Huittisissa
Lauttakylän siirtolapuutarha
Hyvinkäällä
Vanhanmyllyn siirtolapuutarha
Hämeenlinnassa
Kantolanniemen siirtolapuutarha
Järvenpäässä
Haarajoen siirtolapuutarha
Jyväskylässä
Sulkurannan siirtolapuutarha
Joensuussa
Utran siirtolapuutarha
Linnunlahden siirtolapuutarha
Kangasniemellä
Kangasniemen siirtolapuutarha
Kokkolassa
Tullimäen siirtolapuutarha (85 palstaa)
Ykspihlajan siirtolapuutarha
Kotkassa
Korelan ryhmäpuutarha
Langinkosken ryhmäpuutarha
Langinlaakson ryhmäpuutarha
Metsolan ryhmäpuutarha
Kouvolassa
Pentsojan Ryhmäpuutarha (68 palstaa; Vapaita palstoja rakentajille runsaasti)
Kuopiossa
Kolmisopen ryhmäpuutarha
Päivärannan siirtolapuutarha
Majaniemi
Virranniemi
Lahdessa
Kotiniemen siirtolapuutarha
Lappeenrannassa
Skinnarilan siirtolapuutarha
Mikkelissä
Kurkilammen siirtolapuutarha
Oulussa
Castrenin siirtolapuutarha
Äimäraution siirtolapuutarha
Markkuun ryhmäpuutarha
Porissa
Hevosluodossa
Raahessa
Arkkukarin siirtolapuutarha
Tampereella
Niihaman ryhmäpuutarha, Niihama (Suomen vanhin; entinen Hatanpään siirtolapuutarha)
Nekalan siirtolapuutarha, Jokipohja
Raholan siirtolapuutarha, Rahola
Litukan siirtolapuutarha, Kauppi, Petsamo
Turussa
Kupittaan siirtolapuutarha
Illoisten siirtolapuutarha
Peltolan siirtolapuutarha
Vantaalla
Kiinteistö Oy Kesäheinä, ryhmäpuutarha, Lapinkylä (235 mökkiä)
Vantaanlaakson siirtolapuutarha, Viherkumpu (126 mökkiä)
Kirjallisuutta

Falck, Ilkka, Schröder, Katri & Forsius, Eiler: Pieniä puutarhaunelmia.  Helsinki:  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-23706-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen siirtolapuutarhaliitto ry SSPL
Helsingin kaupunginmuseo – Siirtolapuutarhat (Arkistoitu – Internet Archive) Tarkkoja tietoja Helsingin siirtolapuutarhoista.
Niihaman Ryhmäpuutarhayhdistys ry, (Arkistoitu – Internet Archive)
Niihaman viljelijöiden tekemä esittelysivu, (Arkistoitu – Internet Archive)
Kotkan yhdistykset
Raholan Siirtolapuutarhan Viljelijät ry.
Vallilan siirtolapuutarha ry. (Arkistoitu – Internet Archive)
Tampere on Suomen siirtolapuutarhaliikkeen kehto. Nykyään on siirtolapuutarhoja meillä 6 kaupungissa ja palstoja niissä yhteensä 1.549. Suurimmat siirtolapuutarhat ovat Helsingissä ja Tampereella, Aamulehti, 27.07.1934, nro 198, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Erkki J. Kinnunen : Kesäkoti siirtolapuutarhassa, Helsingin Sanomat, 29.07.1934, nro 200, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Alkuperäinen mökki Niihaman siirtolapuutarhamuseossa Tampereella on peräisin 1920-luvulta.
Vallilan siirtolapuutarha Helsingissä.
Nekalan siirtolapuutarha Tampereella.
Valse triste

Valse triste (op. 44) vuodelta 1903 on suosituimpia ja levytetyimpiä Jean Sibeliuksen orkesterisävellyksiä.
Kappale on osa Arvid Järnefeltin näytelmään Kuolema sävellettyä musiikkia. Sibelius uusi ensimmäisen musiikkinumeron Valse tristen, jonka hän sai julkaisukuntoon vuonna 1904. Pianosovitus kappaleesta syntyi samana vuonna. Sibelius myi teoksen suomalaiselle kustantajalle, joka myi teoksen oikeudet edelleen Breitkopf & Härtel -kustantamolle. Ironista kyllä, Sibelius ei juuri hyötynyt teoksesta rahallisesti, mutta sävellyksen suosio lisääntyi, ja teoksen osti Breitkopfilta seuraavana vuonna 80 orkesteria. Teos soi Euroopan ravintoloissa ja salongeissa, ja siitä tehtiin useita sovituksia. Sibeliuksen seitsemännen sinfonian lopussa on kuultavissa Valse tristeä lainaava sointujakso.
Valkoinen länsiylämaanterrieri

| Valkoinen länsiylämaanterrieri |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Skotlanti
Määrä:  Suomessa rekisteröity 10 873
Rodun syntyaika:  noin 150 vuotta sitten
Alkuperäinen käyttö:  metsästyskoira
Nykyinen käyttö:  seura- ja näyttelykoira
Elinikä:  13–15 vuotta
Muita nimityksiä:  westie, westi, länsi, West Highland White Terrier, Wast Hieland White Tarrie, west highlandi terjer
FCI-luokitus:  ryhmä 3 Terrierit alaryhmä 2 Pienet terrierit #85
Ulkonäkö
Paino:  7–10 kg
Säkäkorkeus:  noin 28–30 cm
Väritys:  valkoinen
Valkoinen länsiylämaanterrieri (skotiksi Wast Hieland White Tarrie, engl. West Highland White Terrier) eli westie on terriereihin kuuluva koirarotu. Se on kotoisin Skotlannista, Britanniasta.
Ulkonäkö

Westie on pieni, ryhdikäs ja matalaraajainen. Sen säkäkorkeus on noin 28–30 senttimetriä ja se painaa noin 7–10 kilogrammaa.
Westiellä on kaksinkertainen karvapeite. Peitinkarva on valkoista, karkeaa ja noin viisi senttimetriä pitkää, ei yleensä kiharaa. Pohjavilla on karheaa, lyhyttä ja ihonmyötäistä. Avoin turkki on rotumääritelmän mukaan vakava virhe.
Luonne ja käyttäytyminen

Westie on pirteä, uskollinen, yhteistyöhaluinen ja pienikokoinen seurakoira. Ne eivät ole aggressiivisia ja pitävät lapsista.
Westie on energinen ja tarvitsee paljon liikuntaa. Ne eivät sovellu pelkiksi sylikoiriksi. Tekemisen puute saattaa ilmetä käytöshäiriöinä, kuten tuhoamisena. Esimerkiksi agility tai tottelevaisuuskokeet ovat hyviä viihdykkeitä. Joillakin westieillä voi olla vielä metsästystaitoja jäljellä, mutta niitä ei enää käytetä metsästykseen.
Terveys ja turkinhoito

Westien on ajateltu olevan suhteellisen terve rotu. Helsingin Sanomien eläinlääkäreille teettämän kyselyn mukaan länsiylämaanterrierit kuuluvat kuitenkin sairaimpien koirarotujen joukkoon. Perinnöllisiä sairauksia kuten iho-ongelmia on havaittu, ja allergiat ovat rodulla hyvin yleisiä.
Turkki tulee trimmata nyppimällä 4–6 kertaa vuodessa ja harjata säännöllisesti. Oikeanlainen trimmaaminen on myös koiran terveydenhoitoa, sillä se edesauttaa ihon terveyttä. Oikein hoidetusta turkista ei lähde ollenkaan karvaa. Westien karkeaan turkkiin ei tartu likaa yhtä helposti kuin pehmeään turkkiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valkoinen länsiylämaanterrieri Wikimedia Commonsissa
Westiekasvattajat
Keskustelufoorumi (Arkistoitu – Internet Archive)
Valkoviiksiorneero

| Valkoviiksiorneero |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Orneerot Furnariidae
Suku::  Viiksiorneerot Pseudocolaptes
Laji::  boissonneauii
Kaksiosainen nimi
 Pseudocolaptes boissonneauii  (Lafresnaye, 1840) 
Alalajit 
 P. b. auritus  P. b. boissonneautii  P. b. carabayae  P. b. intermedianus  P. b. medianus  P. b. meridae  P. b. orientalis  P. b. pallidus  P. b. striaticeps 
Katso myös
   Valkoviiksiorneero Wikispeciesissä   Valkoviiksiorneero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkoviiksiorneero (Pseudocolaptes boissonneauii) on Etelä-Amerikassa tavattava orneeroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Valkoviiksiorneero on kooltaan 20–22 cm. Selästään laji on ruskea ja selässä on myös valkeita viiruja. Pää on hieman selkää harmaampi, nuorilla linnuilla päälaki on lähes musta. Posket ovat väriltään valkoiset. Valkoviiksiorneeron pyrstö ja perä ovat väritykseltään punaruskeat. Linnun vatsa on kellanruskea. Valkoviiksiorneero muistuttaa ulkonäöltään keltaviiksiorneeroa (Pseudocolaptes lawrencii), mutta eroaa siitä kokonaan raidallisen selkänsä perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö

Valkoviiksiorneeroa tavataan Andien pohjoisosissa alueella, joka ulottuu läntisestä Venezuelasta pohjoiseen Boliviaan. Lajin elinympäristöä ovat kosteat sammaleiset metsät 1 800–3 200 metrin korkeudella merenpinnasta. Laji liikkuu päällyskasvien kuten ananaskasvien joukossa. Valkoviiksiorneerot liikkuvat usein sekaparvissa muiden lintujen kanssa. Lajin pesä sijaitsee puun kolossa ja naaraan munimat munat ovat väriltään valkoisia.
Valpas (lehti)

Valpas oli Kuopiossa vuosina 1974–2001 ilmestynyt sosiaalidemokraattinen viikkolehti.
Savon Kansan lakattua vuonna 1958 Pohjois-Savon sosiaalidemokraattien äänenkannattajana toimi Suomen Sosialidemokraatti, jossa julkaistiin alueellista vaihtosivua 1970-luvun alkuun saakka. Parlamentaarinen lehdistötuki mahdollisti tuolloin oman maakuntalehden perustamisen. Marraskuusta 1974 lähtien ilmestyneen Valppaan kustantajana toimi Lehtityö Oy, jonka pääomistajat olivat Suomen Sosialidemokraattinen Puolue, sen lehdistön yhteistyöelin T-lehdistö Oy ja Suomen Sosialidemokraatin Kustannusosakeyhtiö Kansanvalta. Yhtiön johtokunnan puheenjohtajana toimi kansanedustaja Lasse Lehtinen.
Tabloid-kokoisena ilmestynyt Valpas oli ensimmäinen 1970-luvulla perustetuista sosiaalidemokraattisista viikkolehdistä. Se painettiin aluksi Iisalmessa ja vuodesta 1978 lähtien Joensuussa. Päätoimittajana ja toimitusjohtajana työskentelivät ensin Asko Seppänen, vuodesta 1977 Seppo Haapanen ja vuodesta 1979 Martti Ruokolainen. Tehtävät eriytettiin vuonna 1985, jolloin päätoimittajaksi tuli Rauno Iivonen. Ruokolaisen lähdettyä vuonna 1988 vetovastuu siirtyi Juhani Arolle. Hänen jälkeensä päätoimittajana työskentelivät Pirkko Jyväkorpi ja Anja Salminen ja toimitusjohtajina Jouko Koistinen ja Aulis Kupiainen. 1990-luvulla päätoimittaja-toimitusjohtajana oli Antti Sokka, jota vuonna 1999 seurasi Matti Vimpari.
SDP:n piirilehdeksi perustettu Valpas keskittyi sisällössään politiikkaan ja ammattiyhdistysliikkeen toimintaan sekä maakunnan ja kuntien tapahtumiin. Sen taloudellisen perustan muodostivat lehdistötuki sekä ammattiliittojen lehtisetelit. Lehden omista tuloista suurin osa tuli kuntien, E-liikkeen, ammattiyhdistysten ja puolueosastojen ilmoituksista. Talous saatiin kuntoon 1970-luvun loppuun mennessä, jolloin levikki nousi reilusta kolmesta tuhannesta yli 6 600 tilaajaan. 1980-luvulla lehtiyhtiö lähti mukaan Kuopion kaapelitelevisioon ja paikallisradioon ja vuonna 1985 se yritti julkaista tappiolliseksi osoittautunutta ilmaisjakelulehteä. 1980-luvun lopulla yhtiö ajautui talousvaikeuksiin ja lehden toimitusresurssit heikkenivät. Vuonna 1992 sen levikki oli enää vajaat 4 700 kappaletta ja vuonna 1997 noin 3 700. Tappiokierteen syvetessä Valpas pyrki tavoittelemaan SKDL:n jo aikaisemmin lakanneen Kansan Sanan lukijakuntaa, mutta joutui lopettamaan ilmestymisensä toukokuussa 2001.
Valo ja varjo

| Valo ja varjo |
| --- | --- |

Kirjailija:  Kari Enqvist
Genre:  esseekokoelma
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2000
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  140
ISBN:  951-0-25063-5

Edeltävä:  Olemisen porteilla
Seuraava:  Kosmoksen hahmo
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Valo ja varjo on Kari Enqvistin esseekokoelma vuodelta 2000.
Aiheesta muualla

Kirja tekijän kotisivuilla.
Johan Lahdenperä: Mennyt ei minua lumoa  (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 15.12.2000.
Sami Pihlström: Fyysikon uskonnollisuus (Arkistoitu – Internet Archive). Tieteessä tapahtuu 4/2001.
Valmont (Seine-Maritime)

Valmontin luostari
Valmont on kunta Seine-Maritimen departementissa Ylä-Normandian hallintoalueella Ranskassa. Se sijaitsee 11 km Fécampin rannikkokaupungista sisämaahan päin Pays de Cauxin alueella.
Nähtävyyksiä

Valmontin luostari, Abbaye de Valmont, joka on perustettu vuonna 1169. Luostari on suurelta osin raunioitunut, ja vain osia siitä on jäljellä. Taiteilija Eugène Delacroix vieraili usein Valmontissa, ja maalasi muun muassa luostarin raunioita.
Estoutevillen sukulinna, Le château de la famille d'Estouteville.
Siivet saan

| Siivet saan Maarit |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Finnlevy Studios
 Julkaistu: 1978
 Formaatti: LP
 Tuottaja(t): Kim Kuusi & Sami Hurmerinta
 Tyylilaji: disco, soul, funk, iskelmä
 Levy-yhtiö: Dig It
Listasijoitukset
  Suomi: 3. (lokakuu 1978)
Maaritin muut julkaisut
| Viis' pientä 1975 | Siivet saan 1978 | Nykyajan lapsi 1980 |
Siivet saan on suomalaisen laulaja Maarit Hurmerinnan kolmas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1978.
Kappaleet > A-puoli

Jäätelökesä – 3.35 (säv. Sami Hurmerinta, san. Mikko Alatalo)
Ei vaadi paljon, vain kaiken – 2.35 (Benjamin, säv. James Taylor, san. Irina Milan)
Siivet saan – 3.36 (Reasons, säv. Minnie Riperton & Richard Rudolph, san. Kaisu Liuhala)
Yötön yö – 4.47 (säv. M. Hurmerinta & S. Hurmerinta, san. Liuhala)
Tahdon sinut rakastamaan – 4.26 (säv. M. Hurmerinta, san. Alatalo)
Kappaleet > B-puoli

Yhteen kuulutaan – 3.22 (You belong to me, säv. Carly Simon & Michael McDonald, san. Liuhala)
Väärän tiedon puu – 4.12 (säv. S. Hurmerinta, san. Liuhala)
Helmet kyynelten – 3.22 (Here come those tears again, säv. Jackson Browne & Nancy Farnsworth, san. Liuhala, sov. Kim Kuusi & S. Hurmerinta)
Pikkurumpali – 3.54 (säv. S. Hurmerinta, san. Alatalo & Milan)
Istun tässä pöydässä taas – 3.58 (Dock of the bay, säv. Otis Redding, san. Liuhala)
Nimikappale on versio Minnie Ripertonin kappaleesta "Reasons". "Helmet kyynelten" on alun perin Jackson Brownen
"Here Come Those Tears Again".  "Istun tässä pöydässä taas" on käännös Otis Reddingin hitistä "Sittin' On The Dock of The Bay."
Kokoonpano

Maarit Hurmerinta – laulu
Pentti Lahti – alttosaksofoni, huilu
Kalle Fält, Kassu Halonen, Pave Maijanen, Pepe Willberg, Vesa Enne – taustalaulu
Harri Merilahti – bassokitara
Sami Hurmerinta – kitara
Roope Koistinen – rummut ja lyömäsoittimet
Kari Kuusamo – kosketinsoitin
Jorma Ylönen – jouset
Kokoonpano > Muut tekijät

Kim Kuusi – tuottaja
Sami Hurmerinta – tuottaja
Jukka Teittinen – äänittäjä
Tom Vuori – äänittäjä