stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sieppari ruispellossa
Miljöö

Tapahtumat sijoittuvat kirjan alkupuolella Pennsylvanian kuvitteelliseen Agerstowniin, jossa Holden viettää noin kolmasosan kirjasta. Agerstownissa sijaitsee Penceyn poikakoulu sekä asuntola, jossa Holden kohtaa erimielisyyksiä mm. kämppiksensä Stradlaterin kanssa. Myöhemmin Holden päättää lähteä New Yorkiin saadessaan tarpeeksi näistä erimielisyyksistä. New Yorkissa tapahtumapaikkoja ovat mm. baarit ja hotellit sekä Holdenin koti. Miljöötä ei kuvailla tarkkaan, mutta Holdenin ajatusten perusteella lähes kaikkia paikkoja kuvataan masentaviksi.
Tapahtuma-aika

Tarina sijoittuu 1940-luvulle. Kirjan tapahtumat sijoittuvat joululoman paikkeille. Holden muistelee hänelle tärkeitä muistoja perheestään ja ajasta, kun hänen veljensä Allie vielä oli elossa. Aikeet karkaamisesta länteen ovat viittauksia tulevaan.
Julkaiseminen ja vastaanotto

Englanninkielinen alkuperäisversio on kirjoitettu pääosin slangityylillä, minkä takia sitä kritisoitiinkin. Pentti Saarikosken suomennos vuodelta 1961 sisältää senaikaista stadin slangia.
Romaani on suomennettu kahdesti:
Salinger, J. D.: Sieppari ruispellossa. Suomentanut Pentti Saarikoski. Tammi, Helsinki 1961.
Salinger, J. D.: Sieppari ruispellossa.  (Suomentanut Arto Schroderus. Keltainen kirjasto 358)  Tammi, 2004 (3. painos 2005).  ISBN 951-31-2744-3
Pentti Saarikosken suomennos herätti aikoinaan suurta huomiota, ja se muodostui monessa suhteessa ratkaisevaksi käänteeksi hänen kirjailijanurallaan. Kiistely suomennoksen virheistä ja ansioista on jatkunut kautta vuosikymmenien. Saarikosken käännöstä on pidetty kirjallisesti ansiokkaana työnä mutta toisaalta epätarkkana. Sitä on pidetty alkuteoksen vapaamuotoisena tulkintana ja sanottu jopa väärennökseksi. Saarikosken käännöstä on väitetty muun muassa "taiteelliseksi tulkinnaksi alkuperäisestä". Monien kirjan suomenkielisten painosten mukana tuli luettelo käännöksessä käytetyistä suomen kielen slangisanoista selityksineen.
Kirjan väitetään kuuluneen muun muassa John Lennonin murhaajan Mark David Chapmanin, Ronald Reaganin salamurhaa yrittäneen John Hinckley Juniorin sekä monien muiden rikollisten kirjakokoelmiin. Teoksen on väitetty sisältävän piilomerkityksiä, jotka viettelevät lukijaa milloin mihinkin laittomuuteen. Kirjaa ovat ylistäneet myös merkittävät poliitikot; esimerkiksi George H. W. Bush mainitsee sen yhdeksi teoksista, jotka innoittivat häntä nuorena. Sieppari ruispellossa mainitaan usein yhdeksi 1900-luvun tärkeimmistä teoksista, ja se oli mukana myös Yleisradion, Suomen Kirjasäätiön ja Kirjakauppaliiton Tuhat vuotta – sata kirjaa -kampanjan luettelossa.
Plagiaatti

Ruotsalainen kirjailija Fredrik Colting kirjoitti kirjailijanimellä "John David California" teokselle "jatko-osan" 60 Years Later: Coming Through the Rye, jonka syksyksi 2009 suunniteltu julkaiseminen kiellettiin Yhdysvalloissa tuomioistuimen päätöksellä, koska sen väitettiin plagioivan Salingerin teosta. Syytettyinä olivat Coltingin lisäksi hänen omistamansa ruotsalainen kustannusyritys Nicotext ja sen brittiläinen tytäryhtiö Windupbird Publishing, joka julkaisi teoksen ensin Britanniassa.
Kirjallisuutta

Saari, Juha: ”Elokuvan mahdottomuus: Sieppari ruispellossa”. Filmihullu 1/2017.
Aiheesta muualla

Petäjä, Jukka: Holden Caulfieldin toinen tuleminen. Helsingin Sanomat 11.8.2004.
Soikkeli, Markku: Nuorisoklassikon uusi tuleminen. Satakunnan kansa 2004.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel
Valo (nimi)

| Valo |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  3. helmikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  3. kesäkuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  sana valo
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valo on nimi, joka esiintyy suomen kielessä sekä sukunimenä että sukupuolineutraalina etunimenä. Muissa kielissä nimi esiintyy  ainakin slovakin kielessä sukunimenä.
Etunimi

Valo on suomenkielinen sukupuolineutraali etunimi. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi on annettu 998 miehelle ja alle 80 naiselle. Nimi oli 1900-luvulla varsin harvinainen, mutta on 2000-luvulla selvästi yleistynyt.
Valo on ollut almanakassa vuodesta 1950 ja viettää nimipäiväänsä 3. helmikuuta. Nimipäivä on sijoitettu kalenteriin lähestyvän kevään airueksi. Sillä on yhteys vanhaan kynttilänpäivään. Valoa on ehdotettu ensimmäisen kerran nimeksi 1865. Tunnettuja nimenkantajia ovat:
Valo Nihtilä (1896–1973), suomalainen eversti
Vălo Radev (1923–2001), bulgarialainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja elokuvaaja
Valo Saikku (1929–2015), suomalainen toimittaja, rajatiedon harrastaja ja kuoronjohtaja
Valo Urho (1916–2001), suomalainen kilpapurjehtija
Sukunimi

Valo on suomenkielinen sukunimi. Helmikuun alussa 2021 se oli nykyisenä nimenä 871 elossa olevalla suomalaisella henkilöllä. Suomen lisäksi nimi esiintyy sukunimenä myös slovakin kielessä. Tunnettuja nimenkantajia ovat:
Aleksanteri Ahola-Valo (1900–1997), suomalainen taiteilija ja kirjailija
Antti Valo (s. 1983), suomalainen käsipalloilija
Elmer Valo (1921–1998), yhdysvaltalainen, slovakialaissyntyinen baseballpelaaja
Jaakko Valo (s. 1954), suomalainen kuvataiteilija
Jari Valo (s. 1961),  suomalainen viulisti
Jesse Valo (s. 1984), suomalainen thai-nyrkkeilijä ja muusikko, Ville Valon veli
Jorma Johannes Valo (1929–2014), suomalainen kenraaliluutnantti
Juho Valo (1866–1918), suomalainen posteljooni ja ammattiyhdistysjohtaja
Kerttu Valo (1916–2015), suomalainen korkeushyppääjä
Maarit Valo (s. 1953), Jyväskylän yliopiston puheviestinnän professori
Nitte Valo (s. 1977), suomalainen laulaja
Tauno Valo (1920–2009), suomalainen kansanedustaja
Teuvo Valo (1933–2017), suomalainen iskelmälaulaja
Vesa Tapio Valo (s. 1951), suomalainen teatteriohjaaja
Ville Valo (s. 1976), suomalainen muusikko, HIM-yhtyeen solisti, Jesse Valon veli
Ville Walo, jonglööri
Kuvitteellisia henkilöitä

Tohtori Valo, yhteisnimitys kolmelle DC Comicsin sarjakuvahahmolle
Valkopohjakeramiikka

Valkopohjatekniikalla maalattu niin kutsuttu Apollon-kyliks, n. 460 eaa. Kuvituksessa Apollon ja korppi. Delfoin arkeologinen museo.
Valkopohjakeramiikka (valkopohjatyyli) viittaa antiikin kreikkalaiseen keramiikkaan, jossa vaasien pohjavärinä on valkoinen, ja koristelu on tehty sen päälle mustalla tai muilla väreillä. Kyseisestä koristemaalaustekniikasta käyteään nimitystä valkopohjatekniikka.
Historia

Valkopohjatekniikka oli alun perin peräisin seinämaalauksista. Keramiikassa sitä käytettiin alun perin erityisesti Jooniassa, Kykladeilla ja Lakoniassa geometriselta kaudelta lähtien. Ateenaan ja sen attikalaiseen keramiikkaan tekniikka tuli arkaaisella kaudella noin 530 eaa., oletettavasti Nikostheneen Jooniasta tuomana. Attikalaisessa keramiikassa valkopohjatekniikka kehittyi omaksi tyylisuunnakseen mustakuvio- ja punakuviotekniikan rinnalle.
Tyyliä suosittiin erityisesti lekyyteissä klassisen kauden ensimmäisellä puoliskolla 400-luvulla eaa. On ehdotettu, että valkopohjatekniikalla olisi haluttu luoda vaikutelma siitä, että vaasi olisi ollut kalliimpaa materiaalia, kuten norsunluuta tai marmoria.
Historia > Maalareita

Akhilleus-maalari (400-luku eaa.)
Brygos-maalari (400-luku eaa.)
Fiale-maalari (400-luku eaa.)
Lintumaalari (400-luku eaa.)
Naismaalari (400-luku eaa.)
Neliömaalari (400-luku eaa.)
Ruokomaalari (400-luku eaa.)
Sabouroff-maalari (400-luku eaa.)
Sapfo-maalari (400-luku eaa.)
Thanatos-maalari (400-luku eaa.)
Tekniikka

Valkopohjatekniikassa savenvärinen vaasi maalattiin ensin kauttaaltaan valkoisella savilietteellä, jossa ei ollut rautaoksidia, joka olisi muuttunut tummaksi uunissa poltettaessa. Hahmot ja muu koristelu maalattiin päälle mustalla, ruskealla ja muilla väreillä. Alkuvaiheessa hahmot muistuttivat mustakuviotekniikan hahmoja. Myöhemmin hahmoihin maalattiin ääriviivat, ja sisäosiin käytettiin eri värejä. Valkoinen pohja mahdollisti laajemman lisävärien skaalan kuin musta- ja punakuviotekniikoissa. Lisäväreinä käytettiin muun muassa purppuraa, sinistä, punaista, vaaleanpunaista, vihreää ja keltaista. Myöhemmässä vaiheessa hahmoihin saatettiin maalata varjostus (skiagrafia).
Vaasit

Valkopohjatekniikkaa käytettiin erityisesti rituaali- ja hauta-astioissa, sillä vaasien pinta oli muihin tekniikoihin verrattuna paljon hauraampi arkikäytössä käytettäväksi. Attikalaisessa keramiikassa valkopohjatekniikkaa käytettiin erityisesti hautalekyyteissä.
Oinokhoe, n. 520–500 eaa.
Lekyytti, Diosfos-maalari, n. 500 eaa.
Lekyytti, Sapfo-maalari, n. 490 eaa.
Nike, yksityiskohta lekyytistä, n. 480 eaa.
Auloksen soittaja, yksityiskohta lekyytistä, n. 480 eaa.
Amatsoni alabastronissa, n. 470 eaa.
Pyksis, n. 470–450 eaa.
Afrodite ja joutsen. Kyliks, n. 460 eaa.
Lekyytti, n. 440 eaa.
Lekyytti, Thanatos-maalari, n. 440–430 eaa.
Haudan koristelua, yksityiskohta lekyytistä, n. 420–410 eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta valkopohjakeramiikka Wikimedia Commonsissa
Kaksi nuorukaista kalos-kirjoituksen ympäröimänä. Kuvitusta attikalaisessa valkopohjatekniikalla koristellussa vaasissa.
Valkeisaaren kalliomaalaus

| Valkeissaaren kalliomaalaukset> Sijainti |
| --- | --- |
 Valkeissaaren kalliomaalaukset
Koordinaatit:  61°8′55.0989″N, 27°54′38.8852″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Valkeisaaren kalliomaalaus sijaitsee Etelä-Karjalassa Taipalsaaren kunnassa Etelä-Saimaan Valkeissaaren Lampuvuoren rantakalliossa.
Paikalla on tehty arkeologinen kaivaus, mikä on Suomen oloissa toistaiseksi poikkeuksellista. Kaivauksista selvisi, että maalauksen edessä on käyty tuhansia vuosia esimerkiksi uhraamassa kallion hengelle. Alin maalaus on tehty aikaisintaan 3900–3300 eaa. eli myöhäisellä kivikaudella. Ylemmän maalauksen ajoitus jäänee auki.
Maalaukset

Kalliomaalaus sijaitsee Valkeissaaren lounaisosassa Lampuvuoren pystysuorassa seinämässä rantakalliossa  (ks. valokuvat tai kuva). Maalaus on sään haalistama ja erottuu huonosti kallion tummasta pinnasta. Kuviota on kahdella eri korkeustasolla, joista ylin, kuvakenttä A, on 9–9,5 metrin korkeudella järven pinnasta.
Kuvakenttä mahtuu 43×30 senttimetrin alueelle, ja siitä puoli metriä oikealle sijaitsee tunnistamaton väriläiskä. Kuvakentässä erottuu kaksi päällekkäin maalattua venekuviota, joissa on ihmishahmoja. Haalistumisen takia on esitetty toinenkin tulkinta. Kentässä olisi kaksi päällekkäistä venemäistä kuviota sekä neljä vieretysten olevaa nuolimaiseksi tehtyä ihmishahmoa. Ylimmässä veneessä saattaa olla hirvenpääkoristetta tarkoittava veto.
Pekka Kivikäs mainitsee rantaa seurailevan alatasanteen kallioseinämässä myös laajalla alueella olevan punavärijälkiä, joista ei ole pystytty erottamaan varmuudella tunnistettavia kuvioita. Tätä kutsutaan kuvakentäksi B, joka olisi 2,5 metriä leveä ja 2,3 metriä korkea. Eräs kohta, joka jättää tulkinnanvaraa, voisi olla kahden punamaalissa olevan käden painalluksia.
Löytyminen ja tutkimus

Maalauksen löysi Keijo Koistinen vuonna 1966, jolloin myös Ville Luho kävi tarkastamassa sen ja teki siitä peitepiirroksen. Vuonna 1975 Timo Miettinen inventoi kohteen ja vuonna 2005 Antti Lahelma suoritti maalauksen edessä kaivaukset.
Maalauksen löytäjä Keijo Koistinen tajusi kohteen luonteen ja arvasi maalauksen alta löytyvän merkkejä ihmisen toiminnasta. Hän löysi maalauksesta noin 35 metriä etelään tekstiilipainanteista epineoliittista keramiikkaa ja vähän piitä. Myöhemmin juuri kaivetusta kohdasta löytyi maalausalue B alle viisi metriä Saimaan nykypinnan yläpuolelta.
Löytyminen ja tutkimus > Kaivaukset vuonna 2005

Maalauksen B alapuolelta terassin kulttuurimaakerros avattiin vuonna 2005 järjestetyssä arkeologisessa kaivauksessa, jota johti Antti Lahelma. Kaivaus koski ainoastaan 10 neliömetriä kivikkoista maata, mutta tulokset olivat melko vakuuttavat. Maanäytteiden fosforianalyysit antoivat korkeita pitoisuuksia, mikä vihjaa liharuuan ja muun ravinnon käsittelystä ja niistä tulleiden jätteiden maatumisesta paikalla. Koska kaivauksissa huomattiin ihmistoiminnasta syntyvän likamaan ulottuvan 50 senttimetriä syvälle, on toimintaa ollut pitkiä aikoja juuri tuolla samalla paikalla.
Paikalta löytyneet piikiven palaset olivat kelta-ruskeaa ja harmaata piitä. Jäljistä päätellen se saattoi olla ruutiaseissa käytettävää iskurin piitä. Myös kvartsiesineitä löytyi kahdessa kohtaa. Iskoksien puute tarkoittanee, että esineet valmistettiin muualla ja tuotiin sitten Valkeisaareen. Kaksi esineistä olivat kvartsikaapimia ja muut katkelmia. Paikalta löytyi neljä kappaletta pienen keraamisen astian palasta, jonka pintakuviointi viittaa tekstiilikeramiikkaan.
Maan joukosta seulottiin esille luunpalasia, joista osa oli palaneita ja osa palamattomia. Luuanalyysillä todettiin, että kaksi palasta olivat lammasta tai vuohta. Se ei olekaan yllättävää, sillä Lampuvuoren juurella on käsitelty varmasti lampaita, jotka laidunsivat saarella kesällä vanhoina aikoina. Luun ajoitus antoi kuolinvuodeksi noin 1805 (115 vuoden marginaalilla). Yksi luu tunnistettiin metson luuksi, mutta tämän ajoitus epäonnistui.
Maan joukosta seulottiin esille myös kasvin osia. Yleisin siementyyppi kuului sianpuolukalle, mutta joukossa oli myös paljon ahomansikkaa, vadelmaa, hierakkaa ja jauhosavikkaa. Viimeksi mainittua on aikoinaan käytetty myös ravintona, vaikka sitä on saattanut esiintyä saarella lampaiden takia.
Outo löydös oli palygorskiitti-lastujen löytyminen. Mineraalia on aikoinaan käytetty väriaineena, josta on valmistettu myös maalin sideainetta. Sitä on saatettu raaputtaa irti yläpuolisesta kalliosta, jotta maali tarttuisi paremmin kallioon. Mineraalin löytymisen syy saattaa jäädä arvoitukseksi.
Löytyminen ja tutkimus > Ajoitus

Ylempi maalaus A sijaitsee noin 10,5 metriä Saimaan nykypinnan yläpuolella ja on maalattu seisomalla maalauksen alapuolella sijaitsevan kalliokielekkeen päällä seisten. Jos maalaus olisi pitänyt maalata veneestä tai jään päältä käsin, olisi maankohoamisen aiheuttamat vedenpinnakorkeudet antaneet tälle jonkinlaisen arvion.
Sen sijaan maalaus B voidaan ajoittaa maankohoamisen avulla. Vaikka osa maalausta voidaan maalata varpastamalla viereisen kielekkeen päältä tai edessä olevan laattakiven päältä, olisi se erittäin vaivalloista ja tekijälle tulisi mieleen maalata kuviot alemmaksi kohtaan, jonne ylettyisi helposti. Saimaan maankohoamisen vaikutukset vedenpinnan korkeuksiin tunnetaan karkeasti ja niiden mukaan maalauksen yläosa tehtiin 3900–3300 eaa. Maalauksen alaosa on voitu maalata tämän jälkeen milloin vain seisten kielekkeeltä, mutta todennäköisesti joskus vuoden 2000 eaa. jälkeen. Kaivauksista löytyneet nuotion hiilenpalaset ajoitettiin noin 1400 eaa. eli varhaiselle metallikaudelle. Tällöin Valkeisaaren nykyinen rantaterassi olisi ollut märkä, mutta ajoittain kuivana ja sille olisi voinut pystyttää leirin. Muitakin ajoituksia tehtiin. Marjansiemenistä saatiin ajoitus 1200–1300 jaa. eli keskiajan ajoitus.
Löytyminen ja tutkimus > Antropomorfinen kallio

Maalauskohdan B edessä, jossa kaivaukset tehtiin, sijaitsee luontaisen oloinen kivipaasi maaten vaakatasossa kallion edessä. Vaikutelma on kuin siinä olisi ”uhripöytä”. Pöydän yläpuolella kalliossa voi hyvällä mielikuvituksella erottaa valtavan suurten ihmiskasvojen karikatyyrin. Vinon aamuauringon valo luo sille kohtalokkaan voimakkaat varjot, jolloin katsoja näkee kallion luoman tuiman katseen ”uhripöydälle”. Ajatus saamelaisen uhripaikasta eli seitakalliosta on uskottava. Kun juuri sillä kohtaa on tavattu korkeita fosfaattipitoisuuksia, voidaan ne selittää palvontamenojen jäänteiksi.
Aiheesta muualla

Luettelo Suomen kalliomaalauksista ja ns. punamultaläikistä Suomen muinaistaideseura ry. Arkistoitu 30.10.2013. Viitattu 1.5.2011.
Luukkainen, Ismo: Suomen kalliomaalauksia, valokuvia
Kivikäs, Pekka: Suomen kalliomaalaukset (Arkistoitu – Internet Archive), Kulttuurin Keski-Suomi
Lahelma, Antti: Taipalsaari Valkeisaari (pdf) (Tutkimuskertomus esihistoriallisen kalliomaalauksen edustalla 15.-26.8.2005 suoritetusta arkeologisesta kaivauksesta) (kaivausraportti).  2005. Helsinki:  Helsingin Yliopisto. Viitattu 7.3.2013.[vanhentunut linkki]
Lahelma, Antti: Excavating Art: a ‘Ritual Deposit’ Associated with the Rock Painting of Valkeisaari, Eastern Finland. Fennoscandia Archaeologica, 2006, nro XXIII, s. 3-23.  Helsinki:  Suomen Arkeologinen Seura. ISSN 0781-7126  Artikkelin verkkoversio. (pdf) Viitattu 7.3.2013. (englanniksi)
Helena Taskinen: Kalliomaalauskallioidemme antropomorfiset muodot, 2005
Taipalsaren historiaa Taipalsaaren kunta. Viitattu 1.5.2011.
Valkokärpässieni

| Valkokärpässieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Amanitaceae
Suku::  Kärpässienet Amanita
Laji::  virosa
Kaksiosainen nimi
 Amanita virosa  Bertill. 
Katso myös
   Valkokärpässieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkokärpässieni (Amanita virosa, aikaisemmin "valkoinen kärpässieni") on tappavan myrkyllinen kärpässienilaji. Se on kavalakärpässienen (A. phalloides) ohella Suomen myrkyllisin sienilaji. Sienen myrkky ei häviä keittämällä. Valkokärpässieni on kuusen ja lehtipuiden sienijuuri.
Koko ja ulkonäkö

Valkokärpässieni on kauttaaltaan puhtaan valkoinen ja myös sen heltat ovat pysyvästi valkeat, mutta vanhalla sienellä lakkiin voi tulla myös kellertävä sävy. Valkoinen väri ei muutu kosketuksesta tai muusta käsittelystä. Lakki on leveydeltään alle kymmensenttinen ja muodoltaan kupera, nuorella sienellä muoto on puolestaan munamainen. Lakin reunoilla ei ole säteittäisiä uurteita, eikä sen pinnalla ole pilkkuja erotuksena muista kärpässienilajeista. Jalka on pitkä, hoikka ja pinnaltaan vanukkeinen. Jalan yläosassa on usein, mutta ei aina, repaleinen rengas. Sienen tyvessä on myös repaleinen tuppi, joka tosin voi jäädä maahan, kun sieni poimitaan. Valkokärpässienen pinta on kosteana tahmeahko ja kuivana kiiltävä. Malto on valkoista ja haurasta. Valkokärpässieni tuoksuu heikosti. Tuoksu muistuttaa raakaa perunaa, mutta on epämiellyttävä.
Koko ja ulkonäkö > Samankaltaiset lajit

Useat syötävät herkkusienet muistuttavat erehdyttävästi valkokärpässientä. Näistä valkokärpässienen erottaa kuitenkin kokonaan valkoisista heltoista, sillä herkkusienten heltat ovat useimmiten vaaleanpunertavia tai lähes mustia. Valkokärpässienen voi sekoittaa myös lehtokärpässieneen (A. alba) tai valkoiseksi haalistuneeseen keltakärpässieneen (A. citrina) sekä harvinaiseen isolimalakkiin (Limacella guttata). Myös viljelytuppisieni (Volva­riella vol­vacea), joka on yleinen ruokasieni Aasiassa, muistuttaa nuorta valkokärpässientä ja sekaannus on aiheuttanut Pohjoismaissa monia myrkytystapauksia.
Kasvuaika ja -paikka

Valkokärpässieni kasvaa elo-syyskuussa. Sitä tavataan runsaimmin paksusammaleisissa kuusikoissa, sekä yleisesti havu- ja sekametsissä. Lajia esiintyy lähes kaikkialla Euroopassa. Pohjois-Amerikassa esiintyy sen samannäköisiä ja yhtä myrkyllisiä lähisukulaisia, mutta on toistaiseksi epäselvää, tavataanko siellä myös juuri tätä lajia. Laji on joinain vuosina melko yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa ja harvinaistuu mentäessä pohjoiseen. Pohjoisimmat havainnot ovat Rovaniemeltä.
Myrkyllisyys

Valkokärpässieni sisältää amatoksiineja, jotka ovat maksaa ja munuaisia tuhoavia solumyrkkyjä. Myrkytyksen oireet, kuten kova jano, oksentelu, mahavaivat, pahoinvointi ja ripuli, alkavat 6–24 tunnin kuluttua sienen nauttimisesta, ja johtavat pysyviin elinvaurioihin tai kuolemaan. Valkokärpässienen myrkkyä ei voi poistaa keittämällä, jäädyttämällä tai kuivattamalla, kuten joidenkin sienten.
Valkokärpässieni sisältää amatoksiinien lisäksi fallotoksiineja, virotoksiineja ja happo- ja lämpölabiileja glykoproteiineja, fallolysiinejä. Fallolysiinit ovat sienimyrkytyksissä merkityksettömiä, koska ne eivät vaikuta syötynä. Laskimoon annettuna ne aiheuttivat kuitenkin koe-eläimille vaikean hemolyysin.
Myrkytystä hoidetaan ensisijaisesti poistamalla myrkky elimistöstä ja elintoimintojen tukitoimenpiteillä, sekä tarvittaessa maksansiirrolla. Silybiinin ja N-asetyylikysteiinin on havaittu mahdollisesti vähentävän kuolleisuutta. Toistuva lääkehiilen anto on eduksi suoleen erittyvän myrkyn sitomiseksi.
Valkokärpässienessä on täysin erilaisia myrkkyjä kuin esimerkiksi hyvin yleisessä punakärpässienessä. Punakärpässieni sisältää hermomyrkkyjä, ja sen aiheuttama myrkytys onkin hyvin harvoin hengenvaarallinen, toisin kuin valkokärpässienen.
Aiheesta muualla

Elintarviketurvallisuusvirasto: Valkokärpässieni (Arkistoitu – Internet Archive)
LuontoPortti: Valkokärpässieni (Amanita virosa)
Pakolaiset tarvitsevat tietoa myrkyllisistä sienistä – Saksassa kymmeniä sieni­myr­ky­tyksiä
UniProt, Taxonomy: Amanita virosa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q472817  Wikispecies: Amanita virosa  BioLib: 60483  CoL: 5TZ3B  EoL: 1029751  EPPO: AMANVI  Fungorum: 163692  GBIF: 5240323  iNaturalist: 58685  IRMNG: 11090986  MycoBank: 163692  NatureServe: 2.878677  NBN: NHMSYS0001474516  NCBI: 78357  Open Tree of Life: 2023  Laji.fi: MX.72561 
Valkokärpässienen heltat ovat aina valkoiset.
Nuoria valkokärpässieniä Italiassa.
Valtaporvari

Valtaporvari James Finlaysonin tehdas Tampereella vuonna 1880.
Valtaporvari Peter Thorwösten perusti ruukin Fiskariin vuonna 1649.
Valtaporvari oli sääty-yhteiskunnan aikana henkilö, joka kuului porvariston ylimpään ja vaikutusvaltaisimpaan luokkaan. 1600-luvulla Suomessa oli kolme tapulikaupunkia, joiden kautta saatiin käydä ulkomaankauppaa. Valtaporvareilla oli yksinoikeus ulkomaankauppaan ja varallisuutensa vuoksi he miehittivät kaupunkien tärkeimmät virat. Tämä takasi heille taloudellisen ja hallinnollisen ylivallan.
Valtaporvareista seuraavina olivat tavalliset porvarit, jotka harjoittivat pienimuotoista kauppaa kotikaupungissaan tai lähellä sijaitsevilla maalaismarkkinoilla.
Kolmannen, sekalaisen kauppiaiden ryhmän muodostivat muun muassa käsityöläiset ja majatalon pitäjät, joilla ei ollut kaupallista koulutusta.
Turun valtaporvarit

Turun valtaporvarien ryhmä muodostui 1600-luvun alussa kauppaa harjoittavien porvarien keskuudessa. Kaupunkilain säädökset 1618 ja sen tarkennukset 1619 johtivat porvarioikeuden perinnöllisyyden loppumiseen ja uuteen käytäntöön, jonka mukaan porvarisoikeuksia piti anoa ja varsinkin valtaporvariksi pääsy vaikeutui huomattavasti. Valtaporvarin ja tavallisen porvarin välille on vaikea vetää rajaa, sillä vaikka vuoden 1616 tulliluettelossa oli 61 ulkomaankauppaa harjoittanutta porvaria, ei heitä kaikkia voi pitää valtaporvareina.
Valtaporvareiden määrä pysyi melko vakiona koko 1600-luvun, mutta pikkuporvareiden määrä vaihteli huomattavasti. Vuonna 1637 näiden porvariryhmien suhde oli 32/337, vuonna 1661 22/449, vuonna 1675 32/683, vuonna 1699 31/408 ja vuonna 1712 suhde oli 31 valtaporvaria/218 pikkuporvaria.
Turun valtaporvareilla oli viipurilaisten virkaveljiensä ohella ainoina Suomessa oikeus merkantilismin periaatteiden mukaiseen ulkomaankaupan vientiin ja tuontiin. 1600-luvun alussa he olivat suurimmaksi osaksi saksalaisia tai hollantilaisia , ja heistä osalla oli ulkomailla kauppapalvelija  ja useimmilla asiamies eli faktori tärkeimmissä kauppakaupungeissa kuten Lyypekissä, Hampurissa ja Amsterdamissa.
Aiheesta muualla

Keskinen, Jarkko: Sosiaalinen pääoma porilaisessa kauppiasyhteisössä 1800-luvun alussa (Arkistoitu – Internet Archive). PDF, 2005. Teoksessa Instituutiotaloustieteen nykyisiä suuntia, toim. Martti Vihanto. Turun korkeakoulujen yhteiskunnallis-taloudellinen tutkimusyhdistys: Turku 2005, s. 117-139.
| n k Suomen säädyt |
| --- | --- |
Aatelisto:  Rälssi  Ruotsin aateli  Suomen aateli  Aateliskirje 
Papisto:  Turun ja Suomen arkkipiispat 
Porvaristo:  Valtaporvarit 
Talonpojat:  Rusthollarit 
Rahvas:  Itselliset  Lampuodit  Loiset  Muonamiehet  Mäkitupalaiset  Torpparit