stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Summer Sound Festival
Esiintyjät

Vuoden 2011 esiintyjinä olivat: Chicane, Above & Beyond, Roger Sanchez, Robbie Rivera, Kaskade ja Judge Jules.
Vuonna 2012 Summer Sound Festival oli Pohjoisen Euroopan suurin elektronisen musiikin tapahtuma[lähde? ], joka pidettiin Helsingin messukeskuksessa kolmipäiväisenä. Tapahtuma oli loppuunmyyty jokaisena päivänä. Vuoden 2012 esiintyjiä olivat Armin van Buuren, Tiësto, Avicii, Hardwell, Alex Kunnari, Heikki L, Hed Kandi presents Ibiza 2012, Fedde le Grand, Dash Berlin, Markus Schulz, W&W, MYNC, Maison & Dragen, Dallas Superstars, Andy Moor, K-System, Richard Durand, DJ Orion, Something Good, Jay Mellin, DJ Dosse, Gareth Emery, Tom Fall, Axwell, Funkagenda, Chris Lake, Todd Terry, Mr A & Orkidea, Lange, DJ Sampl ja Sergei Shkuroff. Huippuartisti ATB perui tulonsa vain viikkoja ennen konserttia. Juontajana toimi Axl Smith.
Summer Sound Festival 2013 pidettiin vuoden 2012 tavoin Helsingin messukeskuksessa. Tapahtuma on kolmipäiväinen. Esiintyjiä olivat Otto Knows, Tiësto, Hardwell, Basto, Knife Party, Nicky Romero, Gareth Emery, Axwell, Markus Schulz, W&W, Above & Beyond, Steve Angello, Sander van Doorn, Faithless, Bingo Players, Orkidea, K-System, DJ Orion, Dosse, Something Good , Heikki L, Heavyweight DJs, DJ Spinny, Alex Kunnari ja Tom Fall. Bingo Players perui esiintymisensä vain pari päivää ennen tapahtumaa sairastapauksen vuoksi.
Vuoden 2014 artisteja olivat muun muassa DVBBS, Laidback Luke, Blasterjaxx, Noisecontrollers, Wildstylez, Paul Van Dyk.
Vuonna 2015 esiintyjinä olivat muun muassa Alesso, Showtek, Oliver Heldens, Armand van Helden, Klingande, Kryder, BT, Mark Knight sekä Ummet Ozcan
Vuonna 2020 tapahtuma siirrettiin koronapandemian vuoksi syksylle Kaapelitehtaalle. Esiintyjinä olivat muuna muassa Ferry Forsten, Giuseppe Ottaviani, Craig Connelly, Ben Gold, Jordan Suckley ja Menno de Jong.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Summer Sound Festival Wikimedia Commonsissa
Coffee Prince 1 hojeom

| Coffee Prince 1 hojeom> 커피프린스 1호점 |
| --- | --- |
 Sarjan logo
Tyyli:  draama
Kestoaika:  60 min
Pääosissa:   Yoon Eun-hye  Gong Yoo  Lee Sun-kyun  Chae Jung-an 
Alkuperämaa:   Korean tasavalta
Alkuperäiskieli:  korea
Verkko:   MBC
Esitetty:  2. heinäkuuta 2007 – 28. elokuuta 2007
Jaksoja:  17
Aiheesta muualla
IMDb 
Coffee Prince 1 hojeom (hangul: 커피프린스 1호점; uudistettu latinisaatio: Keopipeurinseu 1 Hojeom, engl. Coffee Prince) on televisioyhtiö MBC:n esittämä eteläkorealainen draamasarja. Sen päärooleissa ovat Yoon Eun-hye, Gong Yoo, Lee Sun-kyun ja Chae Jung-an.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Yoon Eun-hye  | … |  Go Eun-chan   |
|  Gong Yoo  | … |  Choi Han-kyul   |
|  Lee Sun-kyun  | … |  Choi Han-sung   |
|  Chae Jung-an  | … |  Han Yoo-joo   |
Aiheesta muualla

Coffee Prince Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Sudanin episkopaalinen kirkko

Sudanin episkopaalinen kirkko on anglikaanisen yhteisön jäsenkirkko Sudanissa. Siihen kuuluu 24 hiippakuntaa, joiden piispat valitsevat keskuudestaan arkkipiispan, joka toimii kirkon priimaksena.
Sudanin sisällissodan vuoksi hiippakuntien määrä kasvoi vuoden 1993 yhdestätoista nykyiseen määrään. Useimmat hiippakunnista sijaitsevat maan eteläosassa ja ovat huonojen liikenneyhteyksien vuoksi pieniä.
Aiheesta muualla

Kirkon viralliset sivut
Clément Ader

| Clément Ader |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. huhtikuuta 1841 Muret
Kuollut: 5. maaliskuuta 1925 (83 vuotta) Toulouse
Insinööri
Merkittävät työt:  Théâtrophone ja Éole
Clément Ader (2. huhtikuuta 1841 Muret – 5. maaliskuuta 1925 Toulouse) oli ranskalainen insinööri ja keksijä. Hänet tunnetaan erityisesti lentämisen uranuurtajana. Hänen höyrykäyttöisen lentokoneensa nimi oli Éole.
Elämäkerta

Clément Aderin isä oli François Ader ja äiti isän toinen aviopuoliso Antoinette Forthané. Aderin suku oli monen sukupolven ajan ollut huonekalupuuseppiä ja eräs esi-isistä oli ollut arkkitehti ja huonekalupuuseppä, jonka tunnetuin työ oli Oxin kylän kirkko. Ader valmistui ylioppilaaksi Toulousessa. Jo 15 vuoden ikäisenä hän suoritti ylioppilastutkinnon, ja opettajat luonnehtivat häntä tunnolliseksi ja matematiikasta sekä piirustuksesta kiinnostuneeksi oppilaaksi.
Velosipedi ynnä muuta

Kun Ader saapui Pariisin maailmannäyttelyyn vuonna 1867, hän löysi Pierre Michaux’n velosipedin. Seuraavana vuonna hän ryhtyi valmistamaan velosipedeja, joita kutsuttiin raakakumisiksi velosipedeiksi. Saksan–Ranskan sota kuitenkin katkaisi hänen kehittely- ja keksijätoimintonsa.
Velosipedi ynnä muuta > Puhelin

Pariisissakin Ader tarvitsi rahaa elättääkseen perustamansa perheen. Hän kiinnostui syntymässä olevasta puhelimesta. Hän täydensi ja kehitti Graham Bellin keksintöä ja ryhtyi myymään parantelemiaan tuotteita Pariisissa. Hän kehitti myös teatteripuhelimen, jossa kuuntelija saattoi jäädä kotiin ja kuunnella Pariisin oopperan lähetystä kotonaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Clément Ader Wikimedia Commonsissa
Aderin puhelin (1880)
Swindon

| Swindon |
| --- | --- |
 Swindonin tanssiakatemia
 Swindon
 Koordinaatit: 51°34′N, 1°44′W 
Valtio:  Yhdistynyt kuningaskunta
Osa:  Englanti
Hallintoalue:  Lounais-Englanti
Kreivikunta:  Wiltshire
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Unitary authority
Kunnanvaltuusto:  57 paikkaa
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  230,10 km²
Väkiluku (2011):  209 700
 – Väestötiheys:  911 as./km²
 
 www.swindon.gov.uk 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Swindon on kaupunki Lounais-Englannissa, Bristolin ja Lontoon välillä. Vuonna 2011 kaupungissa arvioitiin olevan noin 209 700 asukasta. Väkimäärän ennustetaan lisääntyvän lähivuosina nopeasti.[lähde? ]
Swindon on saksien perustama paikka, joka mainitaan jo Domesday Bookissa. 1600-luvulla siellä oli kivilouhos ja markkinapaikka. Rautatien saapuminen vilkastutti kaupunkia 1800-luvun puolivälistä alkaen. Radankorjaus ja veturinrakennus toivat uusia työpaikkoja.
Myöhemmin tärkeimpiä työnantajia ovat olleet autotehtaat, kuten Honda ja BMW, lääketeollisuuden yhtiö Vygon, matkapuhelinteollisuuden yhtiö UbiNetics sekä tietokoneiden prosessorivalmistaja Intel.
Mark Haddonin romaani Yöllisen koiran merkillinen tapaus sijoittuu osittain Swindoniin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Swindon Wikimedia Commonsissa
Lounais-Englannin hallintopiirit
| --- | --- |
Bristol:  Bristol
Cornwall:  Cornwall • Isles of Scilly
Devon:  East Devon • Exeter • Mid Devon • North Devon • Plymouth • South Hams • Teignbridge • Torbay • Torridge • West Devon
Dorset:  Bournemouth, Christchurch and Poole • Dorset
Gloucestershire:  Cheltenham • Cotswold • Forest of Dean • Gloucester • South Gloucestershire • Stroud • Tewkesbury
Somerset:  Bath and North East Somerset • Mendip • North Somerset • Sedgemoor • South Somerset • Taunton Deane • West Somerset
Wiltshire:  Swindon • Wiltshire
Suokylä

Suokylä (ven. Дубровка, Dubrovka) on entinen inkeriläisten kylä läntisellä Inkerinmaalla nykyisen Leningradin oblastin alueella. Suokylä kuului Kosemkinan seurakuntaan. Suokylän lähellä sijaitsi venäjänkielisiä ja vatjalaisia kyliä 1930-luvulle asti. Vanha Viron ja Venäjän välinen Tarton rauhan aikainen raja kulki myös lähellä. Suokylää lähimmät muut inkerinsuomalaisten kylät olivat 20 km päässä luoteessa sijaitsevat Fyödermaa, Kallivieri ja Kullankylä.
Suokylässä puhuttiin erikoista suomalaismurretta, jonka ominaispiirteitä olivat vokaalireduktio ja pitkien vokaalien lyhentäminen. Murteessa oli vaikutteita virosta ja vatjasta. Nykyisin murteen puhujia voi löytää Narvasta.
Suokylä poltettiin osittain toisen maailmansodan aikana ja sen asukkaat pakenivat Viroon Narvan alueelle. 1950-luvulla osa asukkaista palasi kylään ja asuivat siellä vuoteen 1973 asti, jolloin kylä hävitettiin uuden fosforitehtaan vuoksi. Nykyään on Suokylän paikka aivan tyhjä. Sen lähellä sijaitsee kyläntapainen asutus nimeltä 1-e maja. Sen laidassa huomaa kivisiä tuulimyllyn ja maaherrastalon raunioita.
Suokylä (Riihimäki)

| Suokylä |
| --- | --- |
Kaupunki:  Riihimäki
Kaupunginosa nro:  2.
Väkiluku:  329 (2015)
Postinumero(t):  11100, 11120
Suokylä on kaupunginosa Riihimäen keskustassa. Se on yksi ensimmäisistä Riihimäen kaupunginosista, jotka asemakaavoitettiin 1925. Alueella on enimmäkseen kerrostaloasutusta, mutta myös muutamia omakotitaloja. Asukasluku oli vuonna 2015 noin 329. Suokylästä syntyi Riihimäen keskusta, ja se on suuri osa nykyistäkin keskikaupunkia. Suokylässä sijaitsee Riihimäen lukio, ja siellä toimii myös alakoulu Pohjoinen koulu sekä päiväkoti. Suokylässä sijaitsevat myös Kino Sampo, kaupunginkirjasto, musiikkiopisto, Hotelli Seurahuone sekä arkkitehti Eino Forsmanin suunnittelema asuin- ja liiketalo Västäräkki. Hämeenkadulla toimii Sale Riihimäki.
Citra Febrianti

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Citra Febrianti olympiamitalin jakotilaisuudessa 2022. |  Citra Febrianti olympiamitalin jakotilaisuudessa 2022. |  Citra Febrianti olympiamitalin jakotilaisuudessa 2022. |  |
Maa:  Indonesia
Naisten painonnosto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Lontoo 2012 | 53 kg |  |
Citra Febrianti (s. 22. helmikuuta 1988 Pringsewu) on indonesialainen painonnoston olympiamitalisti.
Febrianti sijoittui 2012 Lontoon olympialaisissa 53 kg:n painoluokassa alun perin neljänneksi yhteistuloksella 206 kg. Tempauksessa hän nosti 91 kg ja työnnössä 115 kg. Alkuperäinen voittaja, kazakstanilainen Zulfija Tšinšanlo ja pronssimitalisti, Moldovan Cristina Iovu jäivät kuitenkin uusintatesteissä 2016 kiinni dopingin käytöstä, ja Febrianti nousi hopealle.
Febrianti sijoittui MM-kilpailuissa 53-kiloisissa neljänneksi 2010 ja 48-kiloisissa kuudenneksi 2007. Hän oli 53 kg:n sarjassa neljäs Aasian kisoissa 2010. Aasian-mestaruuskilpailuissa hän sijoittui samassa painoluokassa neljänneksi 2012 sekä viidenneksi 2009 ja 2013. Kaakkois-Aasian kisoissa hän saavutti 53-kiloisissa hopeaa 2011.
Chega de Saudade (albumi)

| Chega de Saudade João Gilberto |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1959
 Tuottaja(t): Antônio Carlos Jobim, Aloísio de Oliveira
 Tyylilaji: bossa nova, jazz
 Kesto: 22.37
 Levy-yhtiö: Odeon
João Gilberton muut julkaisut
|   | Chega de Saudade 1959 | O Amor, o Sorriso e a Flor 1960 |
Chega de Saudade on brasilialaisen muusikon João Gilberton esikoisalbumi, jota pidetään usein ensimmäisenä bossa nova -albumina. Albumin julkaisi Odeon Records vuonna 1959.
Chega de Saudade valittiin Grammy Hall of Fameen vuonna 2000.
Kappaleet

| A-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Chega de Saudade | 2.01 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Lobo Bobo | 1.20 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Brigas, Nunca Mais | 2.05 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Hó-Bá-Lá-Lá | 2.15 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Saudade Fez um Samba | 2.01 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Maria Ninguém | 2.21 |  |  |  |  |  |  |  |
| B-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Desafinado | 1.58 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Rosa Morena | 2.04 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Morena Boca de Ouro | 1.58 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Bim-Bom | 1.16 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Aos Pés da Cruz | 1.34 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | É Luxo Só | 1.56 |  |  |  |  |  |  |  |
Arvostelut

AllMusic:
Sudanin kansallismuseo

| Sudanin kansallismuseo |
| --- | --- |
 -
Tyyppi:  Kansallismuseo 
Sijainti:  Khartum 
Perustettu:  1971
Kotisivut:  sudannationalmuseum.com 
Koordinaatit:  15°36′21″N, 32°30′30″E
  
Sudanin kansallismuseo on Sudanin Khartumissa sijaitseva museo. Museorakennus on rakennettu vuonna 1955 ja museo perustettu 1971. Siellä on maan laajin ja tärkein arkeologinen kokoelma. UNESCO otti vuosina 2004–2006 hankkeekseen turvata museon vaarantuneiden esineiden säilyminen parantamalla turvallisuutta sekä esineiden varastointia ja näytteillepanoa.
Nubialaisen kuninkaan patsas kansallismuseon edessä.
Sudanin kansallismuseossa on maailman suurin Nubian arkeologinen kokoelma. Lisäksi siellä on muun muassa faaraoiden aikaisia kivikaiverruksia ja Assuanin padon perustamisen aikaan pelastettuja temppelijäännöksiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sudanin kansallismuseo Wikimedia Commonsissa
Suomen perustuslaki (kirja)

| Suomen perustuslaki |
| --- | --- |

Kieli:  suomi, ruotsi, saame
Kustantaja:  Eduskunnan kanslia
Julkaistu:  2000
Sivumäärä:  60
ISBN:  951-53209-3-3

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomen perustuslaki on vuonna 2000 jokaiseen suomalaiseen kotitalouteen jaettu 60-sivuinen vihkonen, joka sisältää 1. maaliskuuta 2000 voimaan tulleen uuden perustuslain. Eduskunta julkaisi vihkosen 17. helmikuuta 2000. Suomenkielistä versiota painettiin yli 2,2 miljoonaa kappaletta ja ruotsinkielistä 160 000 kappaletta. Lisäksi vihkosesta otettiin Saamelaiskäräjien jakama saamenkielinen painos. Vihkosen graafisesta suunnittelusta vastasi valtionyhtiö Edita ja sen painoi Vammalan Kirjapaino Oy. Kokonaiskustannukset olivat noin 5 miljoonaa markkaa.
Suomen perustuslaki -vihkonen jaettiin kirjekuoressa, joka sisälsi myös Helsingin Sanomien politiikan toimittajan Unto Hämäläisen kirjoittaman ja Pekka Vuoren kuvittaman 10-sivuisen esitteen Valtiovalta kuuluu kansalle. Kansantajuisesti kirjoitettu esite kertoo lyhyesti muun muassa perusoikeuksista, eduskunnan toiminnasta, hallituksen ja presidentin asemasta sekä kuntien itsehallinnosta. Esitteen laatimista valvoivat oikeustieteilijät Jaakko Nousiainen ja Mikael Hidén.
Kyseessä oli ensimmäinen kerta, jolloin eduskunta jakoi jokaiselle kansalaiselle tarkoitetun tiedotteen. Aikaisemmat kotitalouksiin jaetut tiedotteet olivat kulloisenkin hallituksen julkaisuja. Tarkoituksena oli turvata jokaiselle kansalaiselle mahdollisuus tutustua uuden perustuslain sisältöön. Eduskunta tuki myös eri vammaisjärjestöjen tiedotusta perustuslaista, ja se julkaistiin kokonaisuudessaan internetissä oikeusministeriön verkkosivuilla. Samassa yhteydessä oli professori Jaakko Nousiaisen kirjoitus Suomen valtiosäännön kehityksestä ja uuden perustuslain keskeisistä periaatteista.
Aineiston julkistaneen eduskunnan puhemiehen Riitta Uosukaisen mukaan kansalaisia suoraan lähestyttäessä lain tulkitsijat ja tiedonvälittäjät jäivät pois, jolloin jokainen kansalainen pystyi tutustumaan materiaaliin omaa ymmärrystään käyttäen. Toimittaja Unto Hämäläinen on myöhemmin luonnehtinut kirjasen jakamista ”valtapoliittiseksi manööveriksi”, jolla puhemies Uosukainen ja eduskunnan pääsihteeri Seppo Tiitinen halusivat tehdä selväksi, että perustuslakiuudistuksen myötä Suomesta tulee parlamentaarinen tasavalta. Hän on myös kutsunut perustuslakiesitteen tekstin laatimista toimittajanuransa huippuhetkeksi.
Suokumaanjärvi

| Suokumaanjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Lappeenranta
Koordinaatit:  61°02′01″N, 28°40′51″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Hiirenjoki
Järvinumero:  04.132.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  35  m 
Pinta-ala:  2,8 km²
Keskisyvyys:  5 m
Suurin syvyys:  10 m
Valuma-alue:  225 km²
 fiSuokumaanjärvi 
Suokumaanjärvi on järvi Lappeenrannassa Suokumaan kylän lähettyvillä Suomen ja Venäjän rajalla. Ennen 1930–1940-lukujen sotia Jääskeen kuuluneessa Kuurmanpohjassa järvestä käytettiin myös nimeä Hiirenjärvi.
Järven pinta-ala on noin 280 hehtaaria, ja pieni osa sen itäpäästä sijaitsee Venäjän puolella. Järven keskisyvyys on viisi metriä ja suurin syvyys 10 metriä. Se muodostuu yhdestä selästä. Venäjän rajan tuntumassa ovat järven ainoat saaret, Himmaansaari ja Kaikkaanluodot. Järvi on pääasiassa luhta- ja ruovikkorantainen. Sen ympärillä on rakennuksia, jotka ovat pääasiassa keskittyneet länsi- ja pohjoisrannalle. Länsirannalla Haapaniemessä on uimaranta.
Järvi on kolmehaaraisen, Salpausselän rinteiltä alkunsa saavan Suokumaanjoen vesistön suurin. Suokumaanjoki laskee järveen, ja Venäjän puolella järvi yhtyy Hiirenjoen ja Kuurmanjoen kautta Vuokseen. Vesistöä kuormittaa maatalouden hajakuormitus sekä läheiset Konnunsuon vankila ja Höytiönsuon turvetuotantoalue. Järven fosfori- ja typpipitoisuus on korkea, ja se on voimakkaasti rehevöitynyt ja happiongelmallinen. Vesi on väriltään tummaa humusta.
Järvi on osa valtakunnallisesti arvokasta Konnunsuon – Joutsenon kirkonkylän maisema-aluetta. Sen pesimälinnustoon kuuluvat muun muassa ruisrääkkä, tuulihaukka, nuolihaukka, ampuhaukka ja harmaapäätikka. Järven lounaispää on valtakunnallisen lintuvesien suojeluohjelman kohde. Järvellä harjoitetaan vapaa-ajan kalastusta, ja se kuuluu Etelä-Karjalan kalatalouskeskuksen Kaakonkulman kalastusalueeseen. Järven luontaiseen kalalajistoon kuuluvat ahven, särki, hauki, made ja kiiski, joiden lisäksi järveen on istutettu kuhaa, lahnaa, siikaa ja karppia. Erityisesti järvi on tunnettu kuhastaan.
12. divisioona, johon kuului muun muassa Jalkaväkirykmentti 26 eli niin sanottu Ässärykmentti, kävi taisteluja Suokumaanjärven ja Kuurmanpohjan alueella jatkosodassa kesällä 1941.
Aiheesta muualla

Suokumaanjärvi Kansalaisen karttapaikassa
Suomenkylä

Suomenkylä on usean kylän nimi:
Suomenkylä, Perniössä Salossa
Suomenkylä, Suomenniemellä Mikkelissä
Suomenkylä, Liljendalissa Loviisassa
Suomenkylä, Porvoossa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Suomenkylä”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Commedia all’italiana

Commedia all’italiana (”komedia italialaiseen tapaan”) on italialaisen elokuvan tyylilaji. Ensimmäinen commedia all’italiana -elokuva oli Mario Monicellin ohjaama vuoden 1958 I soliti ignoti. Tyylilaji kukoisti erityisesti 1960-luvulla, jolloin Italian talous kasvoi voimakkaasti ja aiheutti nopean yhteiskunnallisen muutoksen. Tyylilaji alkoi hiipua 1970-luvulla, ja se oli kadonnut käytännössä kokonaan vuosikymmenen loppuun mennessä.
Historia > Tausta

Commedia all’italianan taustalla ovat fasismin aikakauden viihde-elokuva, erityisesti Mario Camerinin elokuvat ja neorealismin kauden loppuvaiheen niin sanotut ruusunväriset neorealistiset elokuvat, joita tehtiin 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alussa. Luigi Zampan L’onorevole Angelina (1947), Luciano Emmerin Elokuinen sunnuntai (1950), Renato Castellanin Kahdella pennillä toiveita (1951) ja erityisesti Vittorio De Sican Napolin kultaa merkitsivät neorealismin siirtymistä hieman lempeämpään arkipäivän epäonnistumisten kuvaamiseen.
Tyylin kehittymisen merkkipaalu oli Luigi Comencinin vuoden 1953 elokuva Leipää, rakkautta ja unelmia, jossa näyttelivät De Sica ja Gina Lollobrigida. Comencinin karkean huumorin kuitenkin korvasi pian terävämpi kaupunkilaishuumori, joka näkyi erityisesti näyttelijä Alberto Sordin rooleissa.
Historia > Kukoistuskausi

Commedia all’italianan katsotaan varsinaisesti alkaneen Mario Monicellin vuoden 1958 elokuvasta I soliti ignoti. Sitä seurasi useita elokuvia, jotka kuvasivat koomisesti ja kyynisesti, kuinka italialaiset henkilöt kohtasivat maan niin sanotun talousihmeen. Tyylilajin klassikoihin lukeutuvat elokuvat, kuten Dino Risin Vaikea elämä (1961), Playboy (1962) ja I mostri (1963), Luciano Salcen La voglia matta (1962) sekä De Sican Il Boom (1963), tehtiin nimenomaan aikakaudella, jolloin italialainen yhteiskunta siirtyi voimakkaasti konsumerismin suuntaan.
Taloudellisen muutoksen lisäksi tyylin elokuvat kuvasivat myös uudella, vähemmän sankarillisella tavalla Italian historiaa. Tällaisia elokuvia olivat muun muassa Monicellin Suuri sota (1959), Luigi Comencinin Sodan helvetti ja Salcen Pomo, se olen minä. Lisäksi joissakin elokuvissa kuvattiin varsinkin eteläisen Italian jäykempää tapakulttuuria. Tällaisia elokuvia olivat erityisesti Pietro Germin Avioero italialaiseen tapaan ja Vietelty ja hyljätty.
Historia > Hiipuminen

Commedia all’italianan voima alkoi heikentyä 1970-luvulla, eikä tyylilaji pysynyt enää uusien nuortenliikkeiden ja yhteiskunnallisten muutosten perässä Lisäksi genren huippuvuosien tekijät alkoivat ikääntyä. Ettore Scolan vuoden 1974 elokuvaa Mehän rakastimme toisiamme niin paljon pidetään tyylin kypsimpänä edustajana. Tämän jälkeen tehtiin vielä Scolan, Monicellin ja Risin yhteistyönä syntynyt I nuovi mostri (1977) ja Scolan Terassi (1980), jota voisi kutsua jopa tyylin epitafiksi.
Vaikka 1970-luvulla nousi uusia merkittäviä koomikoita, kuten Giancarlo Giannini ja Mariangela Melato, varsinainen commedia all’italiana kuitenkin hävisi. Tyylillä ei ole enää paljoakaan yhteistä 1980-luvulla kehittyneelle uudelle italialaiselle komediaelokuvalle.
Tyyli ja teemat

Ohjaaja Mario Monicellin mukaan italialaisissa komediaelokuvissa on yhdistynyt perinteisesti nauru ja epävoito ja niiden huumori on ollut kyynistä. Tyyli onkin tietynlaista jatkumoa commedia dell'arte -teatteriperinteelle. Commedia all’italiana kukoisti erityisesti Italian taloudellisen nousukauden aikana, ja tyylilajissa esitettiin usein yhteiskunnan nopean muutoksen aiheuttamia ristiriitoja. Neorealistinen komedia oli ollut usein kepeän opitimistisia ja humanistisia, mutta commedia all’italiana -elokuvat kuvasivat ironisemmin ja kyynisemmin italialaista yhteiskuntaa.
Commedia all’italiana leimattiin aikakaudellaan pelkästään kaupalliseksi lajityypiksi, mutta nykyään monia elokuvia pidetään taiteellisesti arvokkaina. Lisäksi nykyään nähdään, että sellaiset teokset, kuten Sodan helvetti, Vietelty ja hyljätty ja I basilischi vaikuttivat italialaiseen kulttuuriin.
Suuren oopperan kummitus (vuoden 1925 elokuva)

| Suuren oopperan kummitus> The Phantom of the Opera |
| --- | --- |
 Lon Chaney, Sr. oopperan kummituksena.
Ohjaaja:  Rupert Julian
Käsikirjoittaja:  Elliott J. Clawson Raymond L. Schrock Bernard McConville Jasper Spearing Richard Wallace Walter Anthony Tom Reed Frank M. McCormack
Tuottaja:  Carl Laemmle
Säveltäjä:  Gustav Hinrichs
Kuvaaja:  Milton Bridenbecker Virgil Miller Charles Van Enger
Leikkaaja:  Edward Cuertiss Maurice Pivar Gilmore Walker
Tuotantosuunnittelija:  Ben Carré
Lavastaja:  Charles D. Hall Elmer Sheeley
Pääosat:  Lon Chaney, Sr. Mary Philbin Norman Kerry Arthur Edmund Carewe Gibson Gowland
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:  6. syyskuuta 1925 Suomi: 24. lokakuuta 1926
Kesto:  93 min
Alkuperäiskieli:  mykkä englanninkieliset välitekstit
Budjetti:  630 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suuren oopperan kummitus
Suuren oopperan kummitus, esitetty myös nimellä Oopperan kummitus (The Phantom of the Opera) on Rupert Julianin ohjaama yhdysvaltalainen kauhuelokuvan klassikko vuodelta 1925. Se perustuu Gaston Leroux'n romaaniin Oopperan kummitus. Elokuvan pääosia näyttelevät Lon Chaney, Sr., Mary Philbin, Norman Kerry, Arthur Edmund Carewe ja Gibson Gowland.
Tuotanto ja vastaanotto

Suuren oopperan kummitus kärsi ongelmista jälkituotantonsa aikana. Monia kohtauksista kuvattiin ja leikattiin uudelleen. Elokuvan ohjaajaksi on merkitty Rupert Julian, mutta kohtauksia ohjasivat myös Edward Sedgwick ja Lon Chaney. Lavasteista vastasi Ben Carré, joka suunnitteli pariisilaisen oopperan lavasteet Universalin tontille.
Elokuva ennakkoesitettiin tammikuussa 1925 Los Angelesissa. Tuottaja Carl Laemmle ei ollut tyytyväinen, ja määräsi uudelleenkuvauksia. Paremmin komediaohjaajana tunnettu Edward Sedgwick valittiin ohjaamaan elokuvalle uuden lopun ja muutamia muita kohtauksia. Suuren oopperan kummitus oli uudessa ennakkoesityksessä huhtikuussa, mutta Laemmle ei ollut edelleenkään tyytyväinen palautteeseen. Vain uusi loppukohtaus säilytettiin lisäyksistä, ja tämän jälkeen kuvattiin jälleen uusia kohtauksia, joita ei kuitenkaan valittu lopulliseen versioon.
Ensi-iltansa elokuva sai lopulta 6. syyskuuta, ja se oli valtaisa menestys. Elokuvan tekemiseen oli mennyt noin 630 000 dollaria, joista noin 50 000 lisäotoksiin. Se kuitenkin tuotti hieman yli kaksi miljoonaa dollaria.