Sortavalan työväenyhdistys
Historia > Vuodet 1900–1917

Edelleen vilkkaana jatkuvan iltama- ja muun huvi- ja virkistystoiminnan ohella tähän asti wrightiläisen työväenliikkeeen linjaa noudattanut  työväenyhdistys alkoi aktivoitua myös poliittisesti. Sortavalan työväenyhdistys liittyi pian kaupungintalolla 18.2.00 vietetyn 10-vuotisjuhlansa jälkeen Suomen työväenpuolueeseen (myöhemmin Suomen sosialidemokraattinen puolue), jonka työväenyhdistysten edustajat olivat perustaneet Turussa 1899. Sortavalan työväenyhdistys liittyi v. 1907 Suomen työläisliittoon ja hyväksyi sen säännöt uusiksi säännöikseen.
Työväenyhdistyksen tehtävät lisääntyivät nyt myös puoluehallinnon käsiteltäviksi lähettämillä asioilla ja toimeksiannoilla kuten Forssan puoluekokouksen ohjelmaesitys 1903. 1900-luvun alkuvuosina työväenliikkeen keskeisiä vaatimuksia olivat yleinen ja yhtäläinen äänioikeus, yksikamarinen eduskunta ja väkijuomien saannin rajoittaminen, joiden ajamiseksi työväenyhdistys yhdessä raittiusyhdistyksen kanssa järjesti alkuvuodesta 1906 mielenosoituksen
Lainsäädäntöön liittyviä lausuntoja annettiin mm. Työväestön vakuutuksesta ja sairaskassoista, joissa toivottiin valtion aktiivisuutta v. 1900 ja v. 1904 elinkeinolakiehdotuksesta, johon haluttiin lisätä työnantajan lisäksi työväki laatimaan järjestyssääntöjä.
Yhdistys lähetti edustajansa yleiseen työväenkokoukseen jo vuonna 1901
Työväenhdistys otti kantaa erilaisiin sekä paikallisiin että muihin työriitoihin kuten Kiviniemen sahan lakkoon, Fiskarsin ja Pinjaisten (Billnäs) tehtaiden isännöitsijäin ja työväestön välille syntyneeseen riitaan, jossa työnantaja yritti työsulun avulla estää liittymisen työväenyhdistykseen ja myöhemmin Varkauden tehtaiden työsulkuun, jossa siinäkin oli kyse työntekijöiden yhdistymisoikeudesta Ponnet, joissa vastustettiin valtion toimia Venäjän sotilasrahaston avustamiseksi, hyväksyttiin yksimielisesti v. 1907
Kunnallisia kysymyksiä, joihin yhdistys kiinnitti huomiota olivat kaupungin poliisivoimien lisäys ja seurahuoneen rakennushanke, jotka molemmat herättivät yhdistyksen piirissä voimakasta vastustusta v.1906
Sosiaalisiin ongelmiin pyrittiin vaikuttamaan anomuksella kaupungille ja maalaiskunnalle hätäaputöiden järjestämiseksi työttömille  Osuusliikkeen perustaminen kohtuuhintaisten elintarvikkeiden saamiseksi työväestölle pantiin vireille 1903 ja se toteutui v. 1908  Järjestövoiman kasvattamisessa pidettiin tärkeinä keinoina keskustelua työväestöä kiinnostavista aiheista, työväen sanomalehtiä, kirjallisuutta ja kiertäviä puhujia 1903. Politisoitumista kuvastaa se, että yhdistys tuki Venäjän vallankumouksellisia mm. loppiaisiltamilla v. 1907, Kasvava luokkatietoisuus näkyi myös työväenyhdistyksen luentokurssien teemoissa, jotka alkoivat koskea työväenaatteen perusteita.
Yhdistyksen toimintaa haittasivat suuresti ensimmäisen sortokauden kokoontumis- ja yhdistymisvapauden rajoitukset. Siitä huolimatta esimerkiksi vuonna 1904 toiminta oli vireää. Perustettiin yhdistyksen yhteyteen voimistelu- ja urheiluseura Ponnistus, naisosasto ja puhuja- ja keskusteluosasto herätettiin uudelleen toimimaan. Kuukausikokouksia oli 8 ja ylimääräisiä 3; johtokunnan kokouksia 10 sekä johto- ja huvitoimikunnan yhteisiä kokouksia 2; äänioikeusjärjestelmää vastaan järjestettiin mielenosoituskokous. Yleisiä iltamia oli 8 ja perheiltamia 4.
Suurlakko 1905 lisäsi työväestön poliittista aktiivisuutta. Vaikka Sortavalassa lakon eturintamassa olivat seminaarin miesopiskelijat olihan suurlakko myös kansallislakko tsaarinvaltaa vastaan , työväenyhdistys oli jo koko vuoden järjestänyt mielenosoituksia, jossa vaadittiin yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta 21 vuotta täyttäneille naisille ja miehille., perustanut äänioikeusrahaston ja evästänyt puoluekokousedustajiaan kannattamaan suurlakkoa. Työväenyhdistys perusti myös kansalliskaartin valvomaan järjestystä suurlakon aikana ja se jatkoi toimintaansa ”punaisena kaartina” lakon jälkeen. Suurlakon jälkeen Sortavalan työväenyhdistyksestä tuli koko seudun työväen järjestötoiminnan keskus, josta erikoisesti rakennusmestari Janne Martikainen reppu selässä kulkien teki matkoja noin kymmenen kunnan alueella ja Sortavalasta käsin perustettiin työväenyhdistyksiä ympäröivän maaseudun teollisuuspaikkakunnille (Harlu, Leppäkoski, Hämekoski, Helylä). Suurlakon jälkeinen luokkatietoisuuden kasvu näkyi siinäkin, että myös työväen sivistystoimintaan valittiin poliittiselle työväenaatteelle myötämielisiä luennoitsijoita ja opettajia.
Sortavalan työväenyhdistyksen jäsenmäärä oli alkuvuosina vaihdellut 65 ja 117 jäsenen välillä. Suurlakon herättämä innostus lisäsi yhdistyksen jäsenmäärää peräti 913 jäseneen, mutta se romahti parissa vuodessa 350:een ja vuosi sen jälkeen 43:een. lähteäkseen jälleen nousuun vasta ensimmäisen maailmansodan aikana. Syinä jäsenkatoon pidettiin puolueen liian radikaalia linjaa ja kirkon- ja uskonnonvastaisuutta, joita maltillisemmat eivät hyväksyneet varsinkin kun kaupungissa oli varsinaista teollisuustyöväestöä vähän. Samoin se, että työväenyhdistyksissä petyttiin työväenliikkeen eduskunnassa ajamien muutosten hitaaseen etenemiseen, sekä puolueelle, piirille ja kunnallisjärjetölle maksettavat verot ja jäsenmaksutkin olivat omiaan karsimaan jäsenistöä.
Suurlakon ja vuoden 1907 ensimmäisten yleiseen äänikoikeuteen perustuvien valtiollisten vaalien jälkeen työväenyhdistys keskittyi vaatimaan kunnallisen äänioikeuden laajentamista. Työväestön sosiaalisia ja taloudellisia oloja pyrittiin parantamaan jatkamalla työsuojeluasioiden kuten työajan lyhentämisen, ylityökorvausten, äitiysvapaan (synnytysloman) ja nuorten työnteon rajoitusten ajamista. Niitä koskevaa lainsäädäntöä oli kuitenkin odotettava Suomen itsenäistymisvaiheeseen saakka. Ruotsin suurlakkolaisia avustettiin keräyksellä vuonna 1909.
Ensimmäisen maailmansodan aikana elintarvikkeiden hintojen nousu vaikeutti työväestön toimeentuloa entisestään, niinpä v. 1915 Sortavalastakin vedottiin kuvernöörinvirastoon elitarvikkeiden hintojen pitämiseksi kohtuullisina sekä työmiehen minimituntipalkan saamiseksi Vaikka sosialidemokraatit olivat saaneet vuoden 1907 vaaleissa enemmistön, tsaarinhallinnon sortopolitiikka esti työväestölle tärkeiden uudistusten toteuttamisen. Venäläistyttämistoimenpiteitä ja venäläisen virkavallan yhdistymisvapauteen kohdistuvia toimia vastustettiin voimakkaasti.
Yhteiskunnalliset ongelmat ja poliittinen tilanne maassa kärjistyivät ensin väkivaltaiseksi yleislakoksi (1917) ja sitten sisällissodaksi, jonka seurauksena vuonna 1918 Sortavalankin työväenyhdistyksen toiminta lopetettiin ja useita sen jäseniä vangittiin. Sortavalassa sijainneella vankileirillä oli vuonna 1918 enimmillään 817 vankia. Surmansa saivat kultaseppä Emil Sainio ja kansanedustaja Julius Nurminen.