stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sinebrychoffin puisto
Historia

Nikolai Sinebrychoff osti vuonna 1819 Hietalahden torin eteläpuolelta laajan alueen olutpanimon tontiksi. Teollisuusrakennukset sijoitettiin enimmäkseen tontin Hieta­lahden­rannan puoleiseen osaan, ja muu osa alueesta istutettiin puistoksi. Vaikka puisto oli yksityisomistuksessa, se avattiin vuonna 1835 yleisölle ja tuli pian helsinkiläisten suosimaksi retkikohteeksi. Luonteeltaan se oli englantilaistyyppinen maisemapuutarha. Taiteilijat kuten Magnus von Wright maalasivat siellä maisemamaalauksia.
1930-luvulla Sinebrychoff-yhtiö suunnitteli myyvänsä suuren osan puistoalueesta asuntotonteiksi. Alueelle laadittiin ja vahvistettiin asemakaava, jonka mukaan puistosta olisi jäänyt jäljelle vain sen Bulevardin puoleinen osa.
Ennen toista maailmansotaa näistä suunnitelluista asuinrakennuksista oli rakennettu vain alueen koillisosasta erotettu rakennuskortteli, joka aikaisemmin oli ollut tehdasaluetta ja jonka uusi katu, Sinebrychoffinkatu, erotti puistosta. Muilta osin vanha puistoalue pysyi rakentamattomana 1960-luvulle saakka, mutta sen rakennustonteiksi suunniteltu eteläosa oli sitä ennen suljettu yleisöltä ja kasvanut täyteen pensaikkoa.
Alueen suunnittelusta pidettiin 1960-luvulla uusi kilpailu. Voittaneen ehdotuksen mukaan jäljelle jäävä puistoalue olisi ollut melkoisesti suurempi kuin 1930-luvun toteuttamatta jääneen asemakaavan mukaan, mutta kallioalueen itäreunaan olisi rakennettu 19-kerroksinen toimistopilvenpiirtäjä. Lisäksi Uudenmaankadun jatkeeksi suunniteltu Mallaskatu päätettiin rakentaa puiston alittavaksi tunneliksi. Betonikannellinen tunneli rakennettiinkin jo vuonna 1967, samoin kuin joukko Sinebrychoffin tehtaan lisärakennuksia sekä muutamaa vuotta myöhemmin niiden etelä­puolelle uusi asunto­kortteli, jonka Mallas­katu erotti tehdas­alueesta.
Puistoalueen supistaminen ja suunniteltu toimistopilvenpiirtäjä saivat kuitenkin osakseen myös laajaa vastustusta. Lopulta kaupunki pääsi tontin omistaneen rakennusliikkeen kanssa sopimukseen, jonka mukaan aivan puiston itäreunaan saatiin rakentaa vielä kaksi asuinkerrostaloa, mutta muu osa alueesta jäi puistoksi ja rakennusliike sai korvaukseksi tontteja muualta. Puistoalue oli jo sitä ennen siirtynyt kaupungin omistukseen, ja siellä suoritettiin 1980-luvulla suuria uudelleenjärjestely- ja kunnostustöitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sinebrychoffin puisto Wikimedia Commonsissa
Rakennusviraston sivu Sinebrychoffin puistosta (Arkistoitu – Internet Archive)
Singaporen kiinalaiset

Singaporen kiinalaiset ovat etniseltä taustaltaan kiinalaisia Singaporen kansalaisia. Vuonna 2020 Singaporen kiinalaiset muodostivat Singaporen väestöstä 75,9%, mikä tekee heistä maan suurimman väestönosan. Maan merkittävät etniset vähemmistöt ovat malaijit ja intialaiset.
Historia

Brittiläiset perustivat Thomas Stamford Rafflesin johdolla Singaporeen kauppatukikohtansa 1800-luvun alussa. Singaporesta tehtiin vapaasatama ja se sijaitsi keskeisellä paikalla Kiinan ja Intian välisellä kauppareitillä. Se houkutteli Singaporeen kauppiaita brittiläisestä Malaijasta ja Kiinasta. 1870-luvulla Singaporessa asui jo lähes satatuhatta ihmistä. Heistä 75% oli kiinasta tulleita siirtolaisia, jotka toimivat kauppiaina, sekä gambiirin ja pippurin kasvattajina. 1800-luvun loppupuoliskolla muuttoliike Singaporeen kiihtyi ja maahan muutti yhä enemmän kiinalaisväestöä Kiinan eteläisistä maakunnista. Muuttoliike vääristi luonnollista etnistä koostumusta, Malakan niemimaalle oli muuttanut aiemminkin kiinalaisia, mutta Brittiläisen siirtomaavallan aikana alueelle muutti kiinalaisia tuhansittain brittien houkutellessa siirtomaihinsa työvoimaa Kiinasta. Kiinalaisen väestönosan haltuun siirtyi myös maan talous.
Toisen maailmansodan jälkeen Ison-Britannian siirtomaavallan aika Malakan niemimaalla tuli päätökseensä, ja brittihallinto myönsi itsenäisyyden Malaijalle vuonna 1957. Kiinalaisenemmistöinen Singapore jäi vielä brittivallan alle. Malaijan pääministeri Tunku Abdul Rahman ehdotti Singaporen, Malaijan ja Borneon saaren brittialueiden valtioliittoa vuonna 1961. Vuonna 1963 alueista muodostettiin Malesian liittovaltio. Valtioliitto jäi lyhytaikaiseksi, sillä kiinalaisenemmistöisen Singaporen ja malaijienemmistöisen Malesian mantereella sijaitsevan osan eturistiriidat olivat suuret. Malesian puolella pelättiin Singaporen pääministerin Lee Kuan Yewn ja hänen johtamansa PAP -puolueen suuren suosion leviämistä Malesian puolelle, ja Singaporessa varakkaampi kiinalaisväestö ei ollut valmis hyväksymään verovarojen virtaamista Malesian köyhimmille alueille. Ristiriidat johtivat lopulta siihen, että Singapore erotettiin liittovaltiosta vuonna 1965, jolloin maa samalla itsenäistyi.
Kulttuuri

Singaporen kiinalaisväestö on uskonnoltaan suurimmaksi osaksi buddhalaisia ja taolaisia. Myös kristinusko on heidän vähemmistöuskontonaan. Singaporen malaijit ovat taas suurimmaksi osaksi muslimeja.
Kieleltään Singaporen kiinalaiset eivät muodosta yhtenäistä ryhmää, sillä maassa puhutaan useita kiinan kielen murteita. Speak Mandarin -kampanja on kannustanut maan kiinalaisia käyttämään yhteisenä kielenä mandariinikiinaa.
Simvastatiini

| --- | --- |

Simvastatiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
[(1S,3R,7R,8S,8aR)-8-[2-[(2R,4R)-4-hydroksi-6- okso-oksan-2-yyli]etyyli]-3,7-dimetyyli-1,2,3,7,8,8a -heksahydronaftaleeni-1-yyli]2,2-dimetyylibutanoaatti
Tunnisteet
CAS-numero: 79902-63-9
ATC-koodi: C10AA01
PubChem CID: 54454
DrugBank: APRD00104
Kemialliset tiedot
Kaava: C25H38O5 
Moolimassa: 418,566 g/mol
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 5 %
Proteiinisitoutuminen: 95 %
Metabolia: hepaattinen (CYP3A4)
Puoliintumisaika: 3 tuntia
Ekskreetio: munuaiset (13 %), ruoansulatuskanava (60 %)
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  X(US) 
Reseptiluokitus:  reseptivalmiste (FI)  
Antotapa: suun kautta
Simvastatiini on statiineihin kuuluva kolesteroliarvon alentamiseen tarkoitettu lääke. Sitä myydään muun muassa kauppanimillä Zocor ja Lipcut, ja siitä on olemassa lukuisia geneerisiä valmisteita.
Käyttö

Simvastatiinia käytetään hyperkolesterolemian hoitoon ja sepelvaltimotaudin ehkäisyyn. Simvastatiini alentaa veren LDL-kolesterolin pitoisuutta jopa puolella, mutta ei juurikaan vaikuta HDL-kolesterolin tai triglyseridien pitoisuuksiin. Simvastatiini myös estää ateroskleroosin etenemistä osittain tuntemattomilla mekanismeilla.
Simvastatiinin käytön suhteen tulee olla varovainen, jos käyttää esimerkiksi seuraavia lääkeaineita: gemfibrotsiili, betsafibraatti, niasiini, syklosporiini, itrakonatsoli, ketokonatsoli, erytromysiini, klaritromysiini, ritonaviiri, indinaviiri, nefatsodoni, digoksiini tai varfariini.
Sivuvaikutukset

Simvastatiini on yleensä hyvin siedetty lääke. Harvinaisena haittavaikutuksena, kuten muillakin statiineilla, voi ilmetä rabdomyolyysia. Se tulee esiin lihaskipuna tai -heikkoutena. Joillakin simvastatiinia käyttävillä henkilöillä maksa-arvot eli seerumin transaminaasitasot voivat tilapäisesti kohota. Simvastatiinia ei tulisi käyttää raskauden aikana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lääkeinfo: Simvastatiini Ennapharma
Human Metabolome Database: Simvastatin[vanhentunut linkki] (englanniksi)
KEGG: Simvastatin (englanniksi)
ChemBlink: Simvastatin (englanniksi)
Sima

Simaa lasissa.
Sima on käyttämällä valmistettava alkoholi- ja virvoitusjuoma. Suomessa sima on suosittua etenkin vappuna.
Sima perustuu hunajaviiniin, jota Suomessa on vanhastaan kutsuttu simaksi. Suomalaisessa simassa on kuitenkin vähemmän alkoholia, ja siihen käytetään hunajan sijaan sokeria. Sima valmistuu muutamassa päivässä tai yhdessä viikossa.
Raaka-aineet

Siman perinteisiä raaka-aineita ovat veden lisäksi sitruuna, sokeri, hiiva ja rusinat. Ennen kuin sokeria oli Suomessa saatavilla, simaan käytettiin sen sijasta hunajaa. Simaan voidaan lisäksi käyttää monenlaisia marjoja, yrttejä, luonnonkukkia ja muita mausteita. Sokerina voi olla esimerkiksi valkoista kidesokeria, fariinisokeria, täysruokosokeria ja intiaanisokeria. Kidesokeri tuo käytettyjen mausteiden maun esiin – muut sokerit ovat voimakkaamman makuisia ja antavat juomalle väriä. Myös hunajaa ja erilaisia siirappeja voidaan käyttää makeuttajina.
Valmistus

Vesi kiehautetaan, siihen sekoitetaan raaka-aineet ja juoma kaadetaan sammioon. Kun juoma on jäähtynyt noin 42-asteiseksi, sekaan ripotellaan hiiva. Juoma peitetään esimerkiksi puuvillaisella kankaalla ja annetaan käydä huoneenlämmössä vuorokauden ajan. Sen jälkeen juoma siivilöidään ja pullotetaan. Pullojen pohjalle pudotetaan pari rusinaa. Kun rusinat muutaman päivän kuluttua nousevat pintaan, sima on valmista nautittavaksi. Viileässä käymisessä kestää noin viikon ajan. Huoneenlämmössä sima valmistuu nopeammin, mutta viileässä sen mausta tulee pirteämpää.
Käymisen aikana simaan muodostuu hiukan alkoholia. Kotisiman alkoholipitoisuus vaihtelee paljon valmistustavasta ja -olosuhteista riippuen, eivätkä kaikki asiantuntijat pidä suotavana siman antamista pienelle lapselle.
Historia

Hunajaviinin kaltaista vahvaa simaa tuotiin 1500-luvulla Suomeen Lyypekistä ja Riiasta. Se oli tuolloin viinin jälkeen suosituin tuontijuoma Suomessa. Turussa simakauppaan vaikutti paljon myös kauppiaanrouva ja laivanvarustaja Valpuri Innamaa, jonka kauppalaivoilla simaa kuljetettiin Itämeren satamien välillä. Kuningas Kustaa Vaasan kerrottiin olleen hyvin mieltynyt simaan. Olaus Magnuksen Pohjoisten kansojen historia -teoksessa vuodelta 1555 on piirros makeaa simaa tai hunajaolutta nauttineesta sammuneesta miehestä.
Siman alkoholipitoisuus aleni selvästi 1700-luvulle tultaessa. Silloin simaa alettiin Suomessa valmistaa virkistäväksi kesäjuomaksi, jota joivat varsinkin varakkaat ja aateliset, sillä vain heillä oli varaa sen raaka-aineisiin hunajaan, sitruunaan ja hiivaan. Sima valmistettiin ruotsalaisen Cajsa Wargin keittokirjan ohjeiden mukaan ja tarjoiltiin esimerkiksi pappilan vappukesteissä.
Työväellä alkoi Suomessa olla varaa simantekoon 1800-luvulla, kun hunaja voitiin alkaa korvata sokerilla ja raaka-aineiden saatavuus parani. 1900-luvulla simasta tuli koko kansan kesäjuoma, mihin vaikuttivat myös vuosien 1919–1932 kieltolaki sekä sen jälkeinen raittiusliike, joka kannusti juomaan simaa samppanjan sijaan. Myöhemmin 1900-luvulla sima yhdistettiin työväenliikkeeseen ja siitä tuli vapun juhlajuoma.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valmistusohjeet Kotikokki.net
Vappuna simaa nautitaan usein tippaleivän kanssa.
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet Suomessa

Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet Suomessa on nimetty Valtioneuvoston periaatepäätöksellä vuonna 1995. Valtioneuvoston päätöksen pohjana on ympäristöministeriön mietintö vuodelta 1992. Tämän pohjana on mietinnön ensimmäiseen osaan sisältyvä Suomen maisemamaakuntajako, jonka avulla aluevalikoima saatiin alueellisesti edustavaksi. 
Valtakunnallisesti arvokkaita maisema-alueita on nimetty kaikkien maisemamaakuntien ja -seutujen alueelta yhteensä 156. Päätös velvoittaa tukemaan ja kehittämään alueiden maisemanhoitoa, ja ne tulee myös ottaa huomioon alueiden käytön suunnittelussa kuten maakuntakaavoissa.
Vuosina 2010-2014 valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet inventoitiin uudelleen. Uudesta inventoinnista on tietoja Ympäristöministeriön ylläpitämällä Maaseutumaisemat-verkkosivustolla. Päivitetty ehdotus valtakunnallisesti arvokkaiksi maisema-alueiksi valmistui vuonna 2015 ja se asetettiin kuultavaksi tammikuussa 2016. Kuuleminen oli avoinna välillä 18. tammikuuta – 19. helmikuuta 2016.
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet

Vuonna 1995 päätetyt valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet ovat maakunnittain lueteltuna seuraavat:
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Uusimaa

Skärlandet (Raasepori)
Snappertunanjoki - Fagervik (Inkoo, Raasepori)
Fiskarin - Antskogin ja Pohjanpitäjänlahden kulttuurimaisemat (Raasepori)
Mustionjokilaakson kulttuurimaisemat (Raasepori)
Degerbyn - Pikkalanjoen - Palojoen kulttuurimaisemat (Inkoo, Siuntio, Vihti)
Nummenjoen - Pusulanjoen viljelylaakso (Lohja)
Vantaanjokilaakso (Helsinki, Vantaa, Tuusula)
Suomenlinna (Helsinki)
Porvoonjokilaakso (Porvoo, Askola, Pukkila; Päijät-Hämeestä Orimattila)
Pernajanlahden ympäristö ja Koskenkylänjokilaakso (Loviisa)
Kymijoen laakso (Loviisa; Kymenlaaksosta Kouvola, Pyhtää, Kotka)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Varsinais-Suomi

Saaristomeren kulttuurimaisemat (Kemiönsaari, Parainen)
Airisto - Seilin valtakunnallisesti arvokas maisema-alue (Parainen, Naantali)
Ruissalo - Hirvensalo (Turku)
Aurajokilaakso (Turku, Kaarina, Lieto, Aura, Pöytyä)
Paimionjokilaakso (Paimio, Piikkiö, Lieto)
Uskelan- ja Halikonjoen laaksot (Salo)
Mynämäenlahti (Masku, Mynämäki)
Untamala - Kodjala (Laitila)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Satakunta

Köyliönjärven kulttuurimaisemat (Säkylä)
Kokemäenjokilaakso (Huittinen, Kokemäki; Pirkanmaalta Sastamala)
Yyteri (Pori)
Ahlainen (Pori)
Vihteljärvi - Niemenkylä (Kankaanpää, Pori)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Kanta-Häme

Mustiala - Porras - Kaukolanharju (Tammela)
Hämeen härkätie (Hämeenlinna, Hattula, Loppi, Tammela)
Hakoinen - Kernaala (Janakkala)
Vanajaveden laakso ja Aulanko (Hämeenlinna, Hattula)
Hauhonselän kulttuurimaisemat (Hämeenlinna)
Ormajärven - Untulan kulttuurimaisemat (Hämeenlinna)
Sääksmäki - Tarttila (Hämeenlinna; Pirkanmaalta Valkeakoski)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Päijät-Häme

Iitin kirkonkylä - Lyöttilä (Iitti)
Kastari - Hatsina - Kutajoki (Hollola)
Kurhila - Pulkkila (Asikkala)
Auttoinen ja Vesijako (Padasjoki)
Nuoramoinen (Sysmä)
Päijätsalo (Sysmä)
Porvoonjokilaakso (Orimattila; Itä-Uudeltamaalta Porvoo, Askola, Pukkila)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Pirkanmaa

Sääksmäki - Tarttila (Valkeakoski; Kanta-Hämeestä Hämeenlinna)
Vesilahden kulttuurimaisemat (Vesilahti, Lempäälä)
Karkku - Tyrvää (Sastamala)
Pyynikki (Tampere)
Haralanharju (Kangasala)
Hämeenkyrön kulttuurimaisema (Hämeenkyrö)
Juupajoki (Juupajoki, Orivesi)
Ähtärin reitin kulttuurimaisemat (Virrat; Etelä-Pohjanmaalta Ähtäri)
Kokemäenjokilaakso (Sastamala; Satakunnasta Huittinen, Kokemäki)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Kymenlaakso

Kymijoen laakso (Kouvola, Pyhtää, Kotka; Itä-Uudeltamaalta Loviisa)
Kaunissaari - Ristisaari; Pyhtää
Haapasaari (Kotka)
Tammio (Hamina)
Vaalimaanjokilaakso (Miehikkälä, Virolahti)
Sippolanjoen ja Summanjoen laaksot (Kouvola, Hamina)
Elimäen kulttuurimaisemat (Kouvola)
Jaalan kirkonkylä (Kouvola)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Etelä-Karjala

Konnunsuo - Joutsenon kirkonkylä (Lappeenranta)
Suomenkylä (Mikkeli)
Solkei (Taipalsaari, Savitaipale)
Imatrankoski (Imatra)
Haukkavuori (Rautjärvi, Ruokolahti)
Tarnala (Parikkala)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Etelä-Savo

Ristiina - Hurissalo -maisematie (Mikkeli, Puumala)
Muuramäki (Puumala)
Neitvuori (Mikkeli)
Kaskii (Juva)
Sulkavan linnavuori (Sulkava)
Kuhakosken - Kammolan - Väätälänmäen - Sulkavan kirkonkylän kulttuurimaisemat (Sulkava)
Kokonsaari (Savonlinna)
Olavinlinna (Savonlinna)
Punkaharju - Pakkasenharju (Savonlinna)
Saksalanharju - Haukivuoren kirkonkylä (Mikkeli)
Kaitainen (Joroinen)
Osikonmäki (Rantasalmi)
Frugård - Kotkatlahti (Joroinen)
Heinäveden reitin maisemat (Heinävesi, Savonlinna, Enonkoski, Varkaus)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Pohjois-Savo

Saahkarin - Myhinpään maisematie (Rautalampi)
Mustinmäki - Tahvanala (Leppävirta)
Paukarlahti (Leppävirta)
Puijo (Kuopio)
Maaninkajärven kulttuurimaisemat (Kuopio, Pielavesi)
Pohjois-Sänkimäki - Sänkimäki (Kuopio)
Pisa (Kuopio)
Väisälänmäki (Lapinlahti)
Heinäveden reitin maisemat (Enonkoski, Varkaus, Heinävesi, Savonlinna)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Pohjois-Karjala

Totkunniemi (Kitee)
Kiteenlahti (Kitee)
Saario (Tohmajärvi)
Onkamo (Tohmajärvi)
Huhtilampi (Joensuu)
Heinävaara - Selkie (Joensuu, Kontiolahti)
Sonkaja (Ilomantsi)
Kirvesvaara - Hakovaara (Ilomantsi)
Koli (Lieksa, Juuka, Kontiolahti, Joensuu)
Karhunpää (Nurmes)
Ylikylä (Nurmes)
Rasimäki (Nurmes)
Ylä-Valtimo (Nurmes)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Keski-Suomi

Hassi - Kotakoski (Jämsä, Kuhmoinen)
Putkilahti (Jyväskylä)
Viisarimäki - Rutalahti (Toivakka, Joutsa)
Saarijärven reitin kulttuurimaisemat (Saarijärvi)
Sumiaisten kirkonkylä (Äänekoski)
Kärväskylä (Pihtipudas)
Ylä-Liitonjoki (Pihtipudas)
Muurasjärven kulttuurimaisemat (Pihtipudas)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Pohjanmaa

Härkmeri (Kristiinankaupunki)
Övermalax - Åminne (Maalahti, Mustasaari)
Kyrönjokilaakso (Mustasaari, Vaasa, Isokyrö, Seinäjoki)
Sulvan Söderfjärden (Vaasa, Mustasaari, Maalahti)
Vanha Vaasa (Vaasa)
Vöyrinjokilaakso (Vöyri)
Björköby (Mustasaari)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Etelä-Pohjanmaa

Hyypänjokilaakso (Kauhajoki)
Luopajärvi (Kurikka)
Ilmajoen Alajoki (Ilmajoki, Seinäjoki)
Kuortaneenjärven kulttuurimaisemat (Kuortane)
Lehtimäen mäkiasutus (Alajärvi)
Lapuan - Kauhavan Alajoki (Lapua, Kauhava)
Ähtärin reitin kulttuurimaisemat (Ähtäri, Virrat)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Keski-Pohjanmaa

Lestijokilaakso (Toholampi)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Pohjois-Pohjanmaa

Reisjärven Keskikylä - Kangaskylä (Reisjärvi)
Kalajokilaakso (Nivala, Ylivieska, Haapajärvi)
Limingan lakeus (Liminka, Lumijoki, Tyrnävä, Kempele, Oulu)
Oulujoen laakso (Muhos, Oulu)
Hailuoto (Hailuoto)
Aittojärvi - Kyngäs (Pudasjärvi)
Iijoen keskijuoksun kulttuurimaisema (Pudasjärvi, Taivalkoski)
Tyräjärven kulttuurimaisemat (Taivalkoski)
Määttälänvaara - Vuotunki (Kuusamo)
Virkkula (Kuusamo)
Kuusamon kosket (Kuusamo)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Kainuu

Hossa (Suomussalmi)
Vuokatti (Sotkamo)
Naapurinvaara (Sotkamo)
Paltaniemi (Kajaani)
Manamansalo (Vaala)
Melalahti - Vaarankylä (Paltamo)
Säräisniemi (Vaala)
Joukokylä - Kempasvaara (Puolanka)
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet > Lappi

Simojoen suun kulttuurimaisemat (Simo)
Tornionjokilaakso (Tornio, Ylitornio)
Aavasaksa (Ylitornio)
Lohijärvi - Leukumanpää (Ylitornio)
Ratasjärven kulttuurimaisemat (Pello)
Juujärvi (Kemijärvi)
Ounasjokivarsi (Rovaniemi)
Suvanto (Pelkosenniemi)
Kairala (Pelkosenniemi)
Kuosku (Savukoski)
Venejärvi (Kolari)
Kierinki (Sodankylä)
Kaukonen (Kittilä)
Köngäs (Kittilä)
Rauduskylä (Kittilä)
Hanhimaa (Kittilä)
Toras-Sieppi (Muonio)
Kajanki (Muonio)
Pallastunturit (Kittilä, Muonio, Enontekiö)
Peltovuoma (Enontekiö)
Pöyrisjärvi (Enontekiö)
Saana (Enontekiö)
Tenojoen laakso (Utsjoki)
Utsjoen laakso (Utsjoki)
Aiheesta muualla

Kartta valtakunnallisesti arvokkaista maisema-alueista (pdf)  2013. Valtion ympäristöhallinto, ymparisto.fi. Viitattu 13.12.2019.
Reija Hietala-Koivu, Sinikka Joutsalmi, Liisa Tyrväinen (toim.): Valtakunnallisesti arvokkaiden maisema-alueiden muutoksen arvioiminen. Selvitys maiseman seurantaindikaattoreista.  (Suomen ympäristö 6/2006)  Helsinki:  Suomen ympäristökeskus, 2006.  ISBN 952-11-2220-X  Verkkojulkaisu (viitattu 26.3.2011).
Suomen arvokkaat kivikot on kartoitettu (26.3.2019)  "...472 kivikkomuodostumaa luokiteltiin valtakunnallisesti arvokkaiksi..." (ymparisto.fi)
Suomenlinna
Uskelanjokilaakson maisemaa Uskelan Isokylän emäkirkon luona marraskuussa 2007.
Yyteri talvella.
Mustialan opiston peltoja 1899 I. K. Inhan kuvaamana.
Päijätsalo Sysmässä.
Myllykolun kulttuurimaisemaa Hämeenkyrössä.
Kaunissaari Pyhtäällä.
Imatrankoski vapaana.
Punkaharjua Savonlinnan Punkaharjulla.
Näkymä Väisälänmäeltä.
Näkymä Ukkokolilta.
Salminäkymä Putkilahdella.
Vanha Vaasa 1840-luvulla.
Hyypänjokilaakso
Limingan lakeutta.
Vuokatti talvella 2006.
Tenojoki ruskan aikaan syksyllä 2009.
Sinikääpä

| Sinikääpä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Fomitopsidaceae
Suku::  Haprakäävät Postia
Laji::  caesia
Kaksiosainen nimi
 Postia caesia  (Schrad.) P. Karst. 
Katso myös
   Sinikääpä Wikispeciesissä   Sinikääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinikääpä (Postia caesia), josta aiemmin käytettiin nimeä sinihaprakääpä, on koko Suomessa yleisesti tavattava kääpä. Tällä hetkellä ei ole varmaa, ovatko kaikki siniset Postia-suvun käävät sinikääpiä vai onko se useammasta toistaan muistuttavasta lajista koostuva ryhmä.
Suomen olosuhteissa sinikääpä kasvattaa yksivuotiset lakilliset itiöemänsä myöhään syksyllä kuorettomalle puulle. Isäntäpuina ovat lähinnä kuusi ja mänty, joskus myös lehtipuut kuten haapa. Lakin yläpinta on varsinkin nuorella itiöemällä karvainen. Aluksi väritys valkoinen, joskus sitten muuttuu nimenmukaisesti sinisävyiseksi (myös koskettaessa ja kuivuessa). Sininen sävy toistuu myös mallossa ja pilleissä, jonka perusteella sinikäävän voi erottaa pikkukäävästä. Pillit ovat ripsisuisia ja niitä 3-6 millimetrillä, itiöemän kasvaessa ne voivat sulautua yhteen sokkeloisiksi. Kuivana sinikääpä on hauras ja voi muistuttaa kanadankääpää.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Sinikääpä (Postia caesia)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Cyanosporus caesius:  Wikidata: Q104899492  Wikispecies: Postia caesia  CoL: 32NXS  Fungorum: 144401  GBIF: 2542912  iNaturalist: 959237  IRMNG: 11362102  MycoBank: 144401  NCBI: 290189  NZOR: 55ea9863-4ae7-4858-b802-5e6419af15ee 
Boletus caesius:  Wikidata: Q105049885  AusFungi: 60027992  CoL: MCCW  Fungorum: 168035  GBIF: 5245323  IRMNG: 11175778  NZOR: 73c883ed-7c2b-4e8e-ba20-8fabacce9e5a  Open Tree of Life: 5303998
Sinikka

| Sinikka |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  2. syyskuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Sini
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  sana sininen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinikka on suomalainen naisen etunimi, joka on muodostettu värin nimestä sininen. Nimen on tehnyt tunnetuksi Eino Leino, jonka vuonna 1907 kirjoittamassa Lalli -näytelmässä se esiintyy päähenkilön tyttären nimenä..  Myöhemmin nimestä on syntynyt myös lyhennelmä Sini.  Nimi Sinikka on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 55 469 henkilölle.