stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harakka (purjelentokone)
Tekniset tiedot (Harakka II)

Suoritusarvot laskennallisia arvoja.
Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Pituus: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.5,72 m
Kärkiväli: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.10,06 m
Siipipinta-ala: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.15,00 m²
Siiven sivusuhde: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.6,75
Siipiprofiili: Göttingen 528
Tyhjäpaino: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.91,5 kg (avo-ohjaamolla), 100 kg (katettuna)
Suoritusarvot
Sakkausnopeus: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”–”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”–”.41–42 km/h
Suurin sallittu nopeus: &&&&&&&&&&&&0117.&&&&00117 km/h
G-voimarajat: 3,0 g (oikaisussa nopeudella 77 km/h), 4,0 g (puuskakuormitus)
Liitoluku: 10,5 (avo-ohjaamolla nopeudella 52 km/h), 11,9 (katettuna nopeudella 55 km/h)
Vajoamisnopeus: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.1,20–1,25 m/s nopeudella 45–46 km/h
Kirjallisuutta

Geust, Carl-Fredrik: Neuvostoliittolaiset purje- ja liitokoneet sotasaaliina Suomessa. Feeniks, 1998, nro 4, s. 15–18.  ISSN 0788-7760.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harakka (purjelentokone) Wikimedia Commonsissa
Vaasan lentokerhon PIK-7 ja Grunau historiikki
PIK-sarjan ilma-aluksia
| --- | --- |
Purjekoneet:   PIK-3  PIK-5  PIK-7 Harakka  PIK-12  PIK-13  PIK-16 Vasama  PIK-17  PIK-20 
Moottorikoneet:   PIK-10 Moottoribaby  PIK-11 Tumppu  PIK-15 Hinu  PIK-18 Sytky  PIK-19 Muhinu  PIK-21 Super-Sytky  PIK-23 Suhinu  PIK-25 Varttimarkka  PIK-26 Mini-Sytky  PIK-27 
Antonov A-1 Moninon ilmailumuseossa Venäjällä elokuussa 2012.
Harakka I H-12 Karhulan ilmailukerhon lentomuseossa heinäkuussa 2013.
Harakka III Karhulan ilmailukerhon lentomuseossa heinäkuussa 2013.
Harakka II Suomen ilmailumuseossa.
Alanne Moottoriharakka Karhulan ilmailukerhon lentomuseossa heinäkuussa 2013.
Jarmo Lehtinen

Jarmo Lehtinen -nimisiä henkilöitä ovat:
Jarmo R. Lehtinen (s. 1949), yritysjohtaja, taloustieteilijä ja tietokirjailija
Jarmo Lehtinen (s. 1957), urheilutoimittaja
Jarmo Lehtinen (s. 1969), rallin kartanlukija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Jarmo Lehtinen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Itävalta talviolympialaisissa 1932

Itävalta saavutti Lake Placidin talviolympialaisista 1932 kaksi mitalia, molemmat taitoluistelusta. Karl Schäfer voitti kultaa miesten yksinluistelusta, ja Fritzi Burger hävisi vain norjalaiselle Sonja Henielle naisten yksinluistelussa. Kisojen mitalitilastossa Itävalta sijoittui kuudenneksi. Itävallan joukkue koostui seitsemästä urheilijasta, joista yksi oli nainen.
Mitalistit > Kultaa

Karl Schäfer – Taitoluistelu, miesten yksinluistelu
Mitalistit > Hopeaa

Fritzi Burger – Taitoluistelu, naisten yksinluistelu
Japanintaikapähkinä

| Japanintaikapähkinä |
| --- | --- |
 Pensasmainen japanintaikapähkinä elokuussa
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Yläluokka::  Euphyllophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Ylälahko::  Rosanae
Lahko::  Saxifragales
Heimo::  Taikapähkinäkasvit Hamamelidaceae
Suku::  Taikapähkinät Hamamelis
Laji::  japonica
Kaksiosainen nimi
 Hamamelis japonica  Siebold & Zucc. 
Katso myös
   Japanintaikapähkinä Wikispeciesissä   Japanintaikapähkinä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Japanintaikapähkinän kukkia
Japanintaikapähkinä (Hamamelis japonica) on taikapähkinäkasvien (Hamamelidaceae) heimoon, taikapähkinöiden (Hamamelis) sukuun kuuluva kasvilaji, joka kasvaa luonnonvaraisena Japanissa. Laji on jonkin verran muunteleva ja siitä on erotettu erilaisia muunnoksia. Lajista on lisäksi jalostettu erilaisia lajikkeita koristekasvikäyttöön.
Japanintaikapähkinä on leveäksi pensaaksi tai pieneksi puuksi kasvava laji. Sen lehdet ovat muodoltaan soikeita tai soikeanpuikeita, 5–9 cm pitkiä ja 3–6 cm leveitä. Lehdet ovat aaltolaitaisia ja vinotyvisiä, joskus tyveltään myös hieman herttamaisia. Kukat kehittyvät alkuvuodesta lehdettömiin, edellisvuotisiin versoihin. Kukat sijaitsevat muutaman kukan ryhminä ja ovat väriltään keltaisia. Kukkien terälehdet ovat noin 1,5 cm pitkiä ja hyvin kapeita.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Japanintaikapähkinä (Hamamelis japonica)
Jacques Clément

Jacques Clément ja Henrik III
Jacques Clément (1567 – 1. elokuuta 1589) oli Ranskan kuninkaan Henrik III:n murhannut dominikaani.
Clément syntyi Burgundissa. Hän lähti vuonna 1589 Saint-Cloudiin, josta Henrik III oli piirittämässä Pariisia. Hänelle myönnettiin lupa päästä kuninkaan pakeille seuraavana päivänä. Clément väitti, että kuningasta odotti tärkeä viesti.
Kun kuningas oli lukemassa viestiä, Clément iski tätä puukolla 1.8.1589. Clément surmattiin välittömästi, ja kuningas kuoli vammoihinsa seuraavana aamuna.
Henrik III:n salamurhaan suhtauduttiin aikanaan ristiriitaisin tuntein. Paavi Sixtus V piti Clémentiä marttyyrinä.
Jacques Danka Longa

Jacques Danka Longa (s. 26. heinäkuuta 1961 Sokodé) on togolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Sokodén hiippakuntaan 25. tammikuuta 1992 ja siirrettiin Karan hiippakuntaan 1. heinäkuuta 1994. Hänet nimitettiin 23. huhtikuuta 2008 Karan koadjuuttoripiispaksi. Hänet konsekroi piispaksi Denis Komivi Amuzu-Dzakpahin ja Ambroise Kotamba Djoliban avustama Michael August Blume 26. heinäkuuta 2008.
Longasta tuli Karan piispa 7. tammikuuta 2009.
Jani Jalkanen ja Hänen Orkesterinsa

Jani Jalkanen ja Hänen Orkesterinsa on suomalainen tanssiyhtye.
Kokoonpano

Jani Jalkanen – laulu, bassokitara
Luumu Kaikkonen – kitara
Erkki "Eki" Salmi – kitara
Leevi Leppänen – rummut, lyömäsoittimet
Seppo Rehnström – kosketinsoittimet
Diskografia

Matka jatkuu (2011,  AXR Music)
Isältä pojalle (2012,  AXR Music)
Kaikki järjestyy (2014)
Aiheesta muualla

Yhtyeen kotisivu
Jani Jalkanen ja Hänen Orkesterinsa discogs.com -sivustolla
Japaninstoraksi

| Japaninstoraksi |
| --- | --- |
 Japaninstoraksi puistossa Incheonissa, Etelä-Koreassa
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Lahko::  Ericales
Heimo::  Storaksikasvit Styracaceae
Suku::  Storaksit Styrax
Laji::  japonicus
Kaksiosainen nimi
 Styrax japonicus  Siebold & Zucc. 
Katso myös
   Japaninstoraksi Wikispeciesissä   Japaninstoraksi Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Japaninstoraksi (Styrax japonicus) on storaksikasvien (Styracaceae) heimoon, storaksien (Styrax) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on kausivihanta puu, jolla on pyöreä latvus. Japaninstoraksi kasvaa tavallisesti noin 6–9 metriä korkeaksi sekä yhtä leveäksi, mutta voi toisinaan kasvaa jopa noin 15 metriä korkeaksi. Vanhempien oksien harmaa kuori hilseilee paljastaen kuoren oranssin sisäkerroksen. Lehdet ovat soikeita ja enintään noin 8 cm pitkiä. Kukat ovat halkaisijaltaan noin 2 cm, nuokkuvia, viisiterälehtisiä, muodoltaan kellomaisia ja väriltään valkoisia. Japaninstoraksi kukkii touko–kesäkuussa. Kukinnan jälkeen kukat muuttuvat vihreänruskeiksi, oliivinmallisiksi hedelmiksi, jotka voivat pysyä puussa myöhään syksyyn. Syksyllä puun lehdet voivat muuttua keltaisiksi tai punertaviksi.
Koristekasvina japaninstoraksi kasvaa parhaiten runsasravinteisessa, happamassa sekä keskikosteassa, mutta hyvin vettä läpäisevässä maaperässä täydessä auringon valossa tai puolivarjossa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Japaninstoraksi (Styrax japonicus)
Trees and Shrubs Online: Styrax japonicus (englanniksi)
UniProt: Taxonomy – Styrax japonicus (Japanese snowbell) (englanniksi)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Styrax japonicus (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Styrax japonicus (englanniksi)
Flora of China: Styrax japonicus (englanniksi)
Jauho (sukunimi)

Jauho on suomenkielinen sukunimi. Tunnettuja Jauho-nimisiä henkilöitä:
Antti Jauho (1883–1936), kunnallispoliitikko ja rehtori
Liisi Jauho (s. 1968), yritysjohtaja
Milla Saari (o.s. Jauho, s. 1975), hiihtäjä
Pekka Jauho (1923–2015), professori, akateemikko ja VTT:n pääjohtaja, Antti Jauhon poika.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Itävalta kesäolympialaisissa 1936

Itävalta osallistui Berliinin kesäolympialaisiin 1936 176 urheilijan joukkueella. Maa saavutti urheilulajeissa 13 mitalia, joista neljä oli kultaisia, kuusi hopeisia ja kolme pronssisia. Kisojen mitalitilastossa Itävalta sijoittui 11. sijalle.
Mitalistit > Kultaa

Robert Fein — Painonnosto, sarja 67,5 kg
Gregor Hradetzky — Melonta, miesten laskostettava kajakkiyksikkö (F-1) 10 000 m
Gregor Hradetzky — Melonta, miesten kajakkiyksikkö 1 000 m
Alfons Dorfner ja Adolf Kainz — Melonta, miesten kajakkikaksikko 1 000 m
Mitalistit > Hopeaa

Franz Bartl, Franz Berghammer, Franz Bistricky, Franz Brunner, Johann Houschka, Emil Juracka, Ferdinand Kiefler, Josef Krejci, Otto Licha, Friedrich Maurer, Anton Perwein, Siegfried Powolny, Siegfried Purner, Walter Reisp, Alfred Schmalzer, Alois Schnabel, Ludwig Schuberth, Johann Tauscher, Jaroslav Volak, Leopold Wohlrab, Friedrich Wurmböck ja Johann Zehetner — Käsipallo, miehet
A. Edletitsch ja Joseph Kampfl — Melonta, miesten kanadalainen kaksikko 1 000 m
Fritz Landertinger — Melonta, miesten kajakkiyksikkö 10 000 m
Viktor Kalisch ja Karl Steinhuber — Melonta, miesten kajakkikaksikko 10 000 m
Josef Hasenöhrl — Soutu, miesten yksikkö
Eduard Kainberger, Ernst Künz, Martin Kargl, Anton Krenn, Karl Wallmüller, Max Hofmeister, Walter Werginz, Adolf Laudon, Klement Steinmetz, Josef Kitzmüller, Franz Fuchsberger, Franz Mandl ja Karl Kainberger — Jalkapallo, miehet
Mitalistit > Pronssia

Karl Proisl ja Rupert Weinstabl — Melonta, miesten kanadalainen kaksikko 10 000 m
Alois Podhajsky — Ratsastus, kouluratsastuksen yksilökilpailu
Ellen Preis — Miekkailu, naisten floretti
Jauhiaisen salmen taistelu

Jauhiaisen salmen taistelu käytiin Suomen sodan aikana 10. lokakuuta 1808 Jauhiaisen salmen luona Lieksan Vuonislahdessa. Taistelussa olivat vastakkain Pielisjärven nimismiehen Isak Steniuksen ja talonpoika Olli Tiaisen johtamat noin 400 miehen vahvuiset talonpoikaisjoukot ja majuri Bobarinin johtama venäläisten kärkijoukko, joka oli lähtenyt muutama päivä aiemmin käydyn Vornan taistelun jälkeen etenemään kohti pohjoista venäläisten pääjoukon jäädessä Kelvälle.
Jauhiaisen salmen pohjoisrannalla olleet talonpojat onnistuivat hämäämään venäläisiä luulemaan heitä vakinaisen väen sotilaiksi. Talonpojat liikkuivat suljetuissa osastoissa ja ampuivat yhteislaukauksia. He olivat kiinnittäneet myös tuohinauhoja korkeisiin kirkkohattuihinsa ja käyttivät tuohisia rintahihnoja, jolloin kaukaa salmen takaa tähystävät venäläiset luulivat heitä oikeiksi sotilaiksi. Talonpojilla oli myös puusta tehtyjä valetykkejä salmen rannalla.
Bobarin piti vastassa olevaa joukkoa liian suurena ja vetäytyi takaisin Kelvälle. Tiainen ja Stenius yrittivät partioiden avulla sulkea Kelvällä olleiden eversti Gerngrossin johtaman venäläisten pääjoukon paluutien, mutta tämä ei onnistunut, kun nämä lähtivät nopeasti vetäytymään kohti Joensuuta.
Vuonislahden Kukkumäelle pystytettiin taistelun muistomerkki vuonna 1930. Lieksan Harrastajateatteri esitti kesällä 2008 Vuonislahdessa kirjailija Heikki Turusen käsikirjoittamaa näytelmää Olli Tiainen – Suomen sodan sankari, jossa kuvattiin taistelun tapahtumia.
Häme

| Historiallinen maakunta Suomessa Häme |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
nykymaakunnat alueella:  Päijät-Häme  Kanta-Häme Osaksi:  Keski-Suomi, paitsi Keuruu ja Multia,   Kymenlaakson Jaala, alkuperäinen Kouvola, Kuusankoski, ja Valkeala,   Pirkanmaan Akaa, Pälkäne, Urjala ja Valkeakoski,   Pohjois-Savon Keitele, Rautalampi ja Vesanto,   Varsinais-Suomen Somero,   Etelä-Savon Mäntyharju ja Pertunmaa,   Uudenmaan Hyvinkään pohjoinen, Hausjärven pitäjästä erotettu osa
Häme (ruots. Tavastland) on pääosin eteläisessä Suomessa sijaitseva Suomen historiallinen maakunta. Hallinnollisena alueena se käsitti nykyiset Kanta-Hämeen, Päijät-Hämeen ja valtaosan Keski-Suomesta sekä pohjoisen Kymenlaakson, eteläisimmän Pirkanmaan, läntisimmän Pohjois-Savon, lounaisimman Etelä-Savon ja Varsinais-Suomesta Someron. Eräiden lähteiden mukaan myös Satakunta ja Uusimaa olisi aikoinaan luettu osaksi Hämettä, joka olisi ulottunut "suolamerestä suolamereen" eli Suomenlahdelta Pohjanlahdelle Varsinais-Suomen ympärillä.
Hämeen asukkaita kutsutaan vanhastaan hämäläisiksi, ja myös Hämeen nimi on johdettu hämä-vartalosta. Saamelaisten omakielinen nimitys eli endonyymi sápmelaš on hämäläinen-nimityksen tarkka vastine, eli nämä kansat ovat omaksuneet yhteisen *šämä-kantaisen endonyymin ennen kuin kantasaame ja kantasuomi olivat kehittyneet eri suuntiin.
Nimityksen kantasanalle on jo kauan sitten esitetty mahdollinen balttilainen alkuperä, jonka vastine olisi liettuan žẽmė ’maa’. Toisen, uudemman ehdotuksen mukaan kantasana voisi liittyä germaaniseen sanaan *sǣma ’tumma’. Äänteellisesti selitykset ovat yhtä uskottavia. Myös nimeä Suomi on yritetty yhdistää samaan sanueeseen, mutta selityksen kaikki versiot ovat turhan mutkikkaita. Suomi-nimitykselle onkin esitetty muita, uskottavampina pidettyjä indoeurooppalaisia lainaselityksiä. Muinaisskandinaavista tulleelle ruotsinkieliselle nimelle Tavastland ei myöskään ole löydetty tyydyttävää etymologiaa, mutta sanan osa ast/est viittaa mahdollisesti muinaisiin virolaisiin eli eestiläisiin siirtolaisiin eteläisessä Suomessa.
Historia

Häme on ollut yhtäjaksoisesti asuttuna kivikaudelta lähtien. Rautakaudella ja keskiajalla maata viljelevä asutus keskittyi Kokemäenjoen vesistön alueelle ja Päijänteen eteläisille rannoille. Keski-Suomi oli lappalaisten ja hämäläisten eränkävijöiden erämaata, vaikka sielläkin on jälkiä myös varhaisesta maata viljelevästä asutuksesta.
Pakanallinen hautaustraditio jatkui Hämeessä 1200-luvulle asti. Vielä vuonna 1237 historiallisissa lähteissä mainitaan hämäläisten kääntyneen katolilaisuudesta takaisin pakanallisiin tapoihinsa.
Historia > Ristiretkiaika

Jouko Vahtola on pitänyt mahdollisena saksalaisten Hämeeseen tekemää ristiretkeä joskus 1200-luvulla. Hän on perustellut näkemystään Neitsyt Marian kirkoiksi vihittyjen kirkkojen nimillä sekä alueen ensimmäisten kirkkoherrojen ja voutien saksalaisuudella. Hämeen voutina mainitaan erään maanpanttauksen yhteydessä 10. maaliskuuta 1297 aiemmin toimineen henkilön nimeltä Berthold. Hakoisten linnavuoren nimi voi olla myös peräisin saksan sanasta Hagen, joka on tarkoittanut aidattua linnoitusta.
Ruotsi teki mahdollisesti Birger-jaarlin johdolla niin sanotun toisen ristiretken hämäläisiä vastaan 1200-luvun keskivaiheilla. Historiallisissa lähteissä sotaretkestä kertoo  Eerikinkronikka, jonka lisäksi Lyypekin kronikassa puolestaan todetaan vuoden 1266 kohdalla Birger-herttuan pakottaneen Suomen kuulumaan Ruotsiin. Sotaretken seurauksena aiemmin "suolamerestä suolamereen" ulottunut Häme pieneni sisämaan alueeksi. Hämeestä tuli hiljalleen yksi Ruotsin maakunnista ja hämäläiset päätyivät katolisen kirkon alaisuuteen. Kirkollisesti maakunta kuului Turun hiippakuntaan. Vanhaa perinteistä tapaoikeutta käytti maakuntalaitos maakuntakäräjineen, joilla tehtiin sopimuksia asukkaiden ja kruunun tai kirkon välillä.
Historia > Ruotsin vallan aika

Vanhin kirjallinen maininta Hämeen maakunnasta on vuodelta 1319. Vähitellen siirryttiin linnaläänihallintoon, jonka keskipisteenä oli Hämeen linna Hämeen linnaläänin päähallintopaikkana. Oikeusasioita hoitava maakuntatuomarilaitos vakiintui 1300-luvulla. Tuomari edusti valtiovaltaa ja hän siirtyi pitäjästä toiseen istumaan käräjiä. Katolilaisuus levittäytyi maakunnassa hiljalleen ja perheissä saattoi olla niin kristittyjä kuin pakanoitakin. Paavi Benedictus XII 16. kesäkuuta 1340 antaman kirkonkirouksen perusteella hämäläisen perheen kolmesta veljeksestä kahdella vanhimmalla oli pakanalliset nimet, mutta nuorimmalla kristitty nimi Henrik.
Suomi jaettiin kihlakunniksi 1400-luvun alussa. Tuomiovaltaa käytti linnanvoudeista riippumaton kihlakunnantuomari. Hämeen linnaläänissä oli kolme kihlakuntaa: Sääksmäen, Hattulan ja Hollolan kihlakunnat. Samoihin aikoihin alkoi hallintopitäjien ja kirkkopitäjien eriytyminen. Kuhunkin pitäjään nimitettiin valtiovallan edustajaksi linnanvoudin alainen nimismies.
Hämäläisten vaikutuspiiri oli keskiajalla laaja. Hämäläiset metsästivät Satakunnassa ja Keski-Suomessa asti. Nautintaoikeuksien määrittely tarkemmin alkoi kun Kustaa Vaasa 1542 julisti kruunun omaisuudeksi ne Ruotsin kuningaskunnassa olevat maat, jotka eivät olleet selkeästi yksityisessä omistuksessa. Näin ollen Ruotsin kruunulle (valtiolle) tuli mahdolliseksi tukea pysyvää uudisasutusta sekä raivaamista valtiolle otetuilla alueilla. Hämeen kannalta oleelliseksi tuli savolaisten muuttoliike ja uudisasutus hämäläisten erämaille. 1500-luvun puoliväliin mennessä eränkäynti myöhempään Pohjois-Satakuntaan, Etelä-Pohjanmaalle ja Keski-Suomeen Hämeen ydinalueilta oli vähentynyt. Kustaa Vaasan erämaiden kansallistamisen jälkeen alkoi valtion tukemana asutustoiminta, johon erityisesti savolaiset osallistuivat. Kun hämäläiset kävivät savolaisten uudisasukkaiden kimppuun, sääti Kustaa Vaasa, että hämäläisillä on ensisijainen oikeus asettua Keski-Suomeen. Jos tämä oikeus jäisi käyttämättä, olisivat sitten vuorossa muut. Vuoteen 1560 mennessä vain viidennes Rautalammin suurpitäjään eli pohjoisen Keski-Suomeen perustetuista taloista oli hämäläistä perua. Hämäläiset jatkoivat kuitenkin edelleen alueelle tulevien savolaisten uudisasukkaiden häiritsemistä. Vuonna 1564 hämäläisten kalastusoikeudet Keski-Suomessa julistettiin menetetyiksi. Eteläinen Keski-Suomi Jyväskylää myöten säilyi hämäläisten vaikutuspiirissä, mutta pohjoinen Keski-Suomi savolaistui murretta myöten. Hallinnollisesti Keski-Suomi kuitenkin luettiin kokonaisuudessaan Hämeeseen kuuluvaksi.
Vuonna 1634 Ruotsin valtakunnan hallintoa hoitamaan perustettiin maaherrojen johtamat läänit. Häme tuli kuulumaan Uudenmaan ja Hämeen lääniin. Vuonna 1776 Keski-Suomi liitettiin vasta perustettuun Vaasan lääniin.
Historia > Venäjän vallan aika

Suomen siirryttyä Ruotsilta Venäjälle vuonna 1809 keisari Nikolai I uudisti läänijaon vuonna 1831. Tällöin Uudenmaan ja Hämeen lääni jaettiin Uudenmaan lääniksi ja Hämeen lääniksi.
Historia > Itsenäisyyden aika

Keski-Suomi erotettiin Vaasan läänistä omaksi Keski-Suomen läänikseen 1960, siihen liitettiin osia myös Hämeen läänistä, Kuopion läänistä ja Mikkelin läänistä. Kun vanhat läänit lakkautettiin 1997 Päijät-Häme ja Kanta-Häme tulivat kuulumaan Etelä-Suomen lääniin ja Keski-Suomi Länsi-Suomen lääniin. Läänijaosta luovuttiin kokonaan vuonna 2009.
Kirjallisuutta

Hämeen historia – Historia – lydia.hameenlinna.fi Kirjat ovat pdf muodossa.
Lars Palander: Oeconomisk beskrifning öfwer Kulsiala församling, 1767
Hans Eric John: Undersökning, om Nyland och Tavastehus län 1, 1789
A. W. Lindgren: Kuvaelmia Suomen maakunnista V : Hämeenmaa, 1864
R. W. Ekman: Suomenmaan kansanpukuja I, 1867
A. O. Heikel: Kertomus muinaisjäännöksistä Hauhon kihlakunnassa, 1878.
Kyösti Ingman: Hämeen oloista 1808–1809, 1908
F. O. Rapola: Häme, 1908
Julius Ailio: Novgorodilaisten retki Hämeeseen v. 1311, 1915
Janakkalan kirkko ja hautausmaa : tietoja ja muistoja, 1914
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Historia. Hämeenlinnan kaupunki.  22.9.2015. Arkistoitu 29.8.2018. Viitattu 14.11.2020.
Lewing, Harry ohjaus: Hämeenlinnan historiaa – Kuvia Hämeenlinnasta kulttuurihistoriallisesta näkökulmasta ja ristiretken 700-vuotismuistojuhlista. (video) Elävä muisti.  1949. Viitattu 14.11.2020.
Kononen, Heidi: Keskiaika herää henkiin Hämeen linnan edustalla – 500 vuotta sitten paikalla vedettiin niskalenkkiä ja juotiin olutta Yle Uutiset.  19.8.2017. Viitattu 14.11.2020.
Hämeen vaakuna Kustaa Vaasan hautamuistomerkissä (1560) on varhaisin säilynyt kuva vaakunasta
Jauhoiset yleisperunat

keitettävyyden mukaan
Kiinteämaltoiset perunat
Jauhoiset kiinteämaltoiset perunat
Yleisperunat
Jauhoiset yleisperunat
Jauhoiset perunat
tuleentumisen mukaan
Varhaisperunat
Kevätperunat
Melko varhaiset perunat
Kesäperunat
Melko myöhäiset perunat
Syysperunat
Myöhäiset perunat
Talviperunat
käyttötarkoituksen mukaan
Ruokaperunat
Varhaisperunat
Muut ruokaperunat
Ruokateollisuusperunat
Tärkkelysperunat
valmistuksen mukaan
Salaattiperunat
Keittoperunat
Paistosperunat
Soseperunat
viljelytavan mukaan
Tavanomaisesti viljellyt perunat
luomuperunat
Osa artikkelisarjaa
Jauhoiset yleisperunat kuuluvat yleisperunoiden ja jauhoisten perunoiden väliin. Ne ovat tyypillisiä paistosperunoita, jotka pysyvät koossa paremmin kuin jauhoiset perunat.
Yleis- ja jauhoperunoihin kuuluvat Amazone (Kesko/Agrico), Fontane (Kesko), Lady Claire (Siemenperunakeskus), Melody (Siemenperunakeskus), Van Gogh (Pohjoisen Kantaperuna) ja Rosamunda.
Suomen  jauhoiset yleisperunaperunalajikkeet
Amazone
Fontane
Lady Claire
Redstar
Rosamunda
Van Gogh
Jauhoamatsoni

| Jauhoamatsoni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Papukaijat Psittacidae
Suku::  Amatsonit Amazona
Laji::  farinosa
Kaksiosainen nimi
 Amazona farinosa  (Boddaert), 1783 

Katso myös
   Jauhoamatsoni Wikispeciesissä   Jauhoamatsoni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jauhoamatsoni (Amazona farinosa) on amatsonien sukuun kuuluva keski- ja eteläamerikkalainen papukaijalaji. Sen laaja esiintymisalue ulottuu Panamasta Etelä-Amerikan pohjois- ja länsiosiin aina Boliviaan ja Kaakkois-Brasiliaan saakka. Lajista tunnetaan kolme alalajia, ja sen holotyypin kuvaili Pieter Boddaert Cayennesta vuonna 1783.
Jalkapallon Venäjän liigan kausi 2013–2014

| Venäjän liigan kausi 2013-2014 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  16
Ajankohta:  14. heinäkuuta 2013 - 18. toukokuuta 2014
Mestari:  TsSKA Moskova
Ottelut:  240
Maalit:  613 (2,6 per ottelu)
Paras maalintekijä:  Seydou Doumbia TsSKA Moskova (7)
  ← 2012–13 :  2014–15 → 
Venäjän jalkapallon Valioliigan kausi 2013–2014 oli liigan 12. kausi ja 22. kerta kun Venäjän jalkapallomestaruudesta pelattiin. Kausi alkoi heinäkuussa 2013 ja päättyi toukokuussa 2014. Joulukuun puolivälistä maaliskuun puoliväliin sarja oli talvitauolla. Venäjän mestaruuden voitti TsSKA Moskova.