stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fjodor Orlov
Perhe

Ensimmäinen avovaimo oli Jelisaveta Mihailovna Gusjatnikova Popova (1757-1791), hattu- ja pellavatehtaan omistajan, Moskovan juomaviljelijöiden yrityksen pääjohtaja Mihail Petrovitš Gusjatnikov (1707-1776) tytär. Hän oli ensimmäisessä avioliiitossa Katariina II:n kamaripalvelija Aleksei Semjonovitš Popovin (1728-1780) kanssa. Jäätyään leskeksi hän solmi suhteen Fjodor Orlovin kanssa. Hän kuoli neljännen lapsensa Jelisavetan synnytyksen seurauksiin ja hänet haudattiin Donskoin luostarin hautausmaalle.
Toinen avovaimo oli Tatjana Fjodorovna Okulova Jaroslavova, os. Glinskaja (1761-1846) oli peräisin Smolenskin ylhäisaatelistosta ja ruhtinasperheen jälkeläisiä, hän valmistui aatelisneitojen Smolnan instituutista vuonna 1779. Hän oli A. M. Jaroslavovin leski, joka oli ollut Fjodor Orlovin sotilastoveri. Hänet haudattiin Bolšeohtenskojen hautausmaalle Pietariin.
Fjodor Grigorjevitš Orlovin lapset (joita kutsuttiin häveliäisyyssyistä "oppilaiksi"):
Vladimir (1775-1797), vahvojen oletusten mukaan hän ei ollut Fjodorin, vaan hänen veljensä Aleksein avioton poika. On mahdollista, että hän kuoli äkillisesti ja hänen äitinsä oli ruhtinatar Jelisaveta, joka tunnettiin paremmin nimellä "ruhtinatar Tarakanova". Vladimir oli naimaton. Hänet haudattiin Donskoin luostarin hautausmaalle. Hänen hautansa on listattu hautaluettelossa aatelisen Vladimir Fjodorovitš Orlovin haudaksi, mutta on jo fyysisesti kadonnut.
kenraali Aleksei Fjodorovitš Orlov (1786-1862), nai Olga Aleksandrovna Žerebtsovan (1807-1880); 3 lasta: Nikolai, Anna ja Afinogen
kenraali Mihail Fjodorovitš Orlov (1788-1842), nai Jekaterina Nikolajevna Rajevskajan (1797-1885), kenraali Nikolai N. Rajevskin tyttären; 2 lasta: Nikolai ja  Anna
Grigori (1790-1850), nai Virginia Wentzelin (k. 1846), Pariisin komediateatterin näyttelijättären; tytär Antonina (Antoinette)
Jelisaveta (1791-1796), kuoli lapsena
Fjodor (1792–1835), jäi eläkkeelle vuonna 1832 everstinä, sittemmin kenraaliluutnantti; vaimo Anna Mihailovna Naumova (1799–1868) oli vanhasta aatelissuvusta
Anna (1793-1830), nai senaattori A. M. Bezobrazovin, kuoli 12. (toisen version mukaan 15.) lapsen synnytyksen aikana.
Aleksei, Grigori, Mihail ja Jelisaveta ovat Jelisaveta Mihailovna Gusjatnikovan lapsia; Fjodor ja Anna ovat Tatjana Fjodorovna Jaroslavovan lapsia. Keisarinna Katariina II:n asetuksella 27. huhtikuuta 1796 heille kaikille myönnettiin aatelisoikeudet, Orlovien sukunimi ja vaakuna. Kuolinvuoteellaan Fjodor Orlov kehotti lapsiaan: "Eläkää yhdessä, niin kuin asuimme yhdessä veljieni kanssa, silloin itse Potemkin ei erottanut meitä toisistamme." Hän kuoli 55-vuotiaana ja hänet haudattiin Otradan kartanoon Orlovin suvun hautaholviin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fjodor Orlov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Kenraali Fjodor Orlov, Dmitri Levitski n. 1785
Ars-näyttelyt

Kiasman julkisivu Ars 06:n aikana.
Ars-näyttelyt ovat Suomessa vuodesta 1961 alkaen järjestettyjä suuria kansainvälisen nykytaiteen katsauksia. Näyttelyt on järjestetty 5–12 vuoden välein. Ensimmäinen Ars oli esillä  myös Turussa, Tampereella, Hämeenlinnassa ja Jyväskylässä, mutta vuodesta 1983 Arsit järjestettiin Helsingissä. Vuoden 2011 Ars järjestettiin jälleen useilla paikkakunnilla.
Vuoteen 1995 asti Arsit pidettiin Ateneumin taidemuseossa ja sen jälkeen Nykytaiteen museo Kiasmassa Helsingissä. Seitsemän järjestettyä Ars-näyttelyä on kerännyt vuodesta 1961 vuoteen 2011 asti yhteensä yli miljoona kävijää ja esittänyt teoksia yhteensä noin 600 taiteilijalta tai taiteilijaryhmältä.
Nykyaikaa ja kansainvälisyyttä

Ajatuksen Ars-näyttelyiden perustamisesta lausui taidemaalari ja myöhemmin professori Erkki Koponen. Ars syntyi siitä ajatuksesta 1950-luvun lopulla, että Suomi oli vaarassa jäädä eristettyyn kulttuuriasemaan tai tyhjiöön  kylmän sodan kahden maailmanjärjestelmän välisessä taistelussa. Esimerkiksi Berliinin muuria alettiin rakentaa syksyllä 1961.
Ajatus siitä, että Suomi olisi aktiivinen kahden maailmanjärjestelmän välisessä vuorovaikutuksessa toteutui myös Lahden kansainvälisen kirjailijakokouksen perustamisessa vuonna 1963 juuri kylmän sodan kriisien jälkeen, jolloin myös sen erityiseksi rooliksi muodostui toimia idän ja lännen kirjailijoiden kohtauspaikkana. Tosin Ars-näyttelyiden kokoonpano painottui kylmän sodan aikana länsimaiseen taiteeseen Neuvostoliiton ja DDR:n kieltäytyessä yhteistyöstä vuoden 1974 näyttelyssä. Vuoden 1974 Arsin teema oli esittävän kuvan mahdollisuudet ja ajatus siihen saatiin vuoden 1972 Kasselin documentan eräästä osastosta.
Laajalla yleisöllä ei ennen Arseja ollut juuri mahdollisuutta tutustua laajasti kansainväliseen nykytaiteeseen Suomessa. Suurten kansainvälisten nykytaiteen katsausten, Venetsian biennaalin, Kasselin documentan tai São Paulon biennaalin tapaan haluttiin luoda aika ajoin toistuva nykytaiteen esittely Suomeen. Arsit solmivat modernin taiteen yhteyden yleisöön aivan toisessa mittakaavassa kuin aiemmin.
Ars-näyttelyt ovat vuorollaan tuoneet mukanaan oman aikansa nykyaikaisuuden ja kansainvälisyyden tunnelmia. Esimerkiksi ensimmäisen Arsin kuraattori Sakari Saarikivi totesi avajaispuheessaan vuonna 1961:
»Aikana, jolloin atomin ytimestä puserretaan esiin pelottavia voimia ja jolloin astronautit valmistautuvat matkustamaan toisille planeetoille, ei aikansa mukana elävä taiteilija voi tyytyä maalaamaan pulloja ja punaposkisia omenoita. Hän tekee avaruusmatkansa siveltimellä ja taltallaan – tai niiden nykyisillä korvikkeilla.»
Neuvostoliittolainen Juri Gagarin oli keväällä 1961 tehnyt ensimmäisen avaruuslennon. Nykyajan henkeä näyttelyn ilmapiiriin toi myös maailman suurimman atomipommin Tsar-bomban laukaisu Novaja Zemljalla Ars 61:n aikana.
Näyttelyn idea ja rakenne on vaihdellut näyttelystä toiseen. Joskus se on ollut jonkun otsikon alle pitäytyvä teemanäyttely, joskus Arsissa taas on esitelty ajankohtaista kansainvälistä taidetta ilman tarkkoja temaattisia rajauksia. Joskus mukana on ollut suomalaisia taiteilijoita, toisinaan taas on esitetty pelkästään ulkomaista taidetta.
Näyttelyn järjestäjinä ovat toimineet Suomen Taideakatemia ja Ateneumin taidemuseo (1961, 1969, 1974, 1983) ja Nykytaiteen museo (1995, 2001 ja 2006). Vuonna 1961 järjestäjänä oli myös Suomen Taiteilijaseura, ja myös Nykytaide ry on toiminut apuna. Vuodesta 1983 näyttelyissä on toteutettu suomalaisissa mittasuhteissa laajaa kulttuurisponsorointia ja -markkinointia. Tämä on tuonut näyttelyihin kaupallista sivumakua, mutta aiheuttanut myös sen, että kalliita kansainvälisiä suurnäyttelyitä on ylipäätään pystytty rakentamaan.
Vastaanotto

Vuodesta 1983 Ars tuli kansainvälisen lehdistön noteeraamaksi suurimmaksi kansainväliseksi nykytaiteen yhteisnäyttelyksi Pohjois-Euroopassa. Kun kussakin Arsissa on ollut esillä varsinkin laajalle yleisölle tuntematonta kansainvälistä nykytaidetta, näyttelyt ovat herättäneet lähes poikkeuksetta keskusteluja.
Arsit ovat tuoneet uusia ja Suomessa aikaisemmin tuntemattomia taiteen suuntauksia laajan yleisön silmien eteen. Arsien mukana on tutustuttu muun muassa informalismiin, tila- ja ympäristötaiteeseen, minimalismiin, fotorealismiin, installaatioihin, käsitetaiteeseen, performansseihin, videotaiteeseen sekä yhteisötaiteeseen.
Kulttuurin kansainvälistyessä kylmän sodan lopulla Ars-näyttelyiden tehtävä muuttui. Ars 06:n avajaissanoissa Kiasman johtaja Tuula Karjalainen sanoi:
»Ennen niiden päätehtävä oli näyttää, mitä maailmalla oli tapahtunut ja tuoda kuvataiteen suhteen syrjäiseen Suomeen nähtäväksi viimeinen sana maailman nykytaiteesta. - - Nyt tätä tarvetta sellaisenaan ei enää ole, Suomi ei ole syrjässä maailman nykytaiteesta ja me tiedämme täällä erittäin hyvin mitä maailmalla tehdään ja olemme merkittävä osa kaikesta tästä tapahtumisesta. Silti meillä on tarve tehdä aika ajoin suurnäyttely, jossa luodataan jotain tai joitain ydinasioita taiteessa.»
Jokainen näyttely on saavuttanut runsaan yleisömenestyksen. Kohu Arsin ympärillä on vähentynyt, mutta ajan kansainvälinen taide on antanut aihetta myös suuren yleisön hämmästelylle ja tarkkailulle.
Ars 11

Kahdeksannen Ars 11-näyttelyn teema oli Afrikka nykytaiteessa. Samalla näyttelysarja täytti 50 vuotta. Se laajeni Kiasman lisäksi satelliittinäyttelyihin, joita järjestettiin Aboa Vetus & Ars Novassa Turussa, Ahvenanmaan taidemuseossa, Galleria Koneessa Hämeenlinnassa ja Hämeenlinnan taidemuseossa, Halwylin taidemuseossa Tukholmassa, Kajaanin taidemuseossa, K. H. Renlundin taidemuseossa Kokkolassa, Kouvolan taidemuseossa, Oulun Pohjoisessa valokuvakeskuksessa ja Oulun taidemuseossa, sekä VB-valokuvakeskuksessa Kuopiossa.
Ars 17

Yhdeksäs Ars-näyttely järjestettiin 31.3.2017–14.1.2018. Sen teema oli globaali digitaalinen murros. Näyttelyssä oli esillä 2000-vuosituhannen taiteilijoita ja siinä esiteltiin heiltä valmistuneita teoksia. Ars 17:ssä yhtenä tavoitteena oli myös kehittää taiteen esittämistapoja ja jaettavuutta sekä kokoelmatoimintaa kohti virtuaalista online-galleriaa. Näyttelyssä oli useita verkkoon laajenevia teoksia, joiden tarkoituksena oli osallistaa yleisöä ja jatkaa näyttelykokemusta museon seinien ulkopuolelle.
Kirjallisuutta

Kastemaa, Heikki: Nykyaikojen kampanjat: Ars-näyttelyt ja niiden vastaanotto 1961–2006.  Helsinki:  Valtion taidemuseo/Kuvataiteen keskusarkisto, 2009.  ISBN 978-951-53-3218-9
Erkkilä, Helena ja Mellais, Marita: Ars 50 vuotta – Muistoja, historiaa, näkökulmia 1961 – 2011.  Helsinki:  Valtion taidemuseo/Kuvataiteen keskusarkisto, 2011.  ISBN 978-951-53-3316-2
Aiheesta muualla

Nykytaiteen museo Kiasma
Kaitavuori, Kaija: Tuula Arkio muistelee: 5 x Ars (Arkistoitu – Internet Archive). Kiasma-lehti 12-01.
Yle Elävä arkisto: Ars-näyttelyt herättivät suomalaiset nykytaiteeseen
Amerikkalaisen Bernard Kirschenbaumin teos Helsinki Arch oli Ars 83:ssa asennettu Ateneumin eteen. Myöhemmin se siirrettiin Meilahteen.
Augsburgin tunnustus

Augsburgin valtiopäivät
Augsburgin tunnustus (Confessio Augustana) on luterilaisen kirkon tärkein
tunnustuskirja.  Augsburgin tunnustuksen laati Philipp Melanchthon, ja se annettiin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarille Kaarle V:lle Augsburgin valtiopäivillä 25. kesäkuuta 1530. Tunnustuksessa esiteltiin asiat, joista luterilaiset olivat samaa mieltä katolisten kanssa sekä ne asiat, joista oli kiistaa. Se on käytössä kaikilla luterilaisilla kirkoilla opin kuvauksena ja ohjeena.
Tausta

Tunnustuksen laatiminen sai alkunsa keisari Kaarle V:n päättäessä kutsua kokoon valtiopäivät. Tällöin Saksin vaaliruhtinas Juhana Horjumaton sai 11. maaliskuuta 1530 keisarilta kehotuksen kutsua valtiopäivät koolle Augsburgiin. Vaaliruhtinas lähetti kanslerinsa kehotuksesta Wittenbergin teologeille kirjelmän, jossa hän pyysi näitä laatimaan mietinnön uskontokysymyksestä. Vaaliruhtinas tahtoi näet tietää, kuinka pitkälle hän saattoi myöntyä katolilaisten vaatimuksiin luopumatta kuitenkaan evankelisesta uskonnäkemyksestä. Nämä teologit kokoontuivat Torgaussa, ja heidän työnsä tuloksena syntyivät maaliskuussa Torgaun artikkelit, jotka vaaliruhtinas otti mukaansa Augsburgiin.
Torgaun artikkelit muodostivat myöhemmin syntyneen Augsburgin tunnustuksen toisen osan perustan, kun taas ensimmäisen osan alkuasteen muodostivat niin sanotut Schwabach-Marburgin artikkelit. Aluksi aiottiin keisarille antaa Torgaun artikkelit, mutta niitä pidettiin toisaalta liian laajoina ja toisaalta riittämättöminä, sillä niissä ei selitetty kylliksi varsinaisia opinkysymyksiä. Philipp Melanchthon piti tärkeänä itse uskon sisällön selvittämistä, ja hän laati tunnustuksen sanamuodon Martti Lutherin itsensä ollessa Coburgissa. Tämä johtui siitä, etteivät vaaliruhtinas Juhana eivätkä Augsburgin kaupunki voineet taata Lutherin turvallisuutta, minkä vuoksi Lutherin oli tyydyttävä vilkkaaseen yhteydenpitoon kokoukseen osallistuvien kanssa Coburgista käsin. Melanchthon myös lähetti tunnustuksen Lutherin hyväksyttäväksi. Melanchthon pyrki olemaan ärsyttämättä vastapuolta, minkä vuoksi kirjassa oli myös laaja, erittäin kohtelias esipuhe keisarille.
Sisältö

Tunnustus jakautuu kahteen pääosaan, joista ensimmäisessä käsitellään luterilaisen opin pääkohdat, articuli fidei praecipui, johon kuuluvat artikkelit 1–21. Toinen osa, artikkelit 22–28, käsittelee katolisen kirkon erehdyksiä (articuli, in quibus recensentur abusus mutati). Ensimmäisen osan tavoitteena oli osoittaa, etteivät evankeliset ole kerettiläisiä vaan että he kannattavat alkuperäistä oikeaa katolista oppia. Toisen osan tarkoituksena on osoittaa, että koko kirkkojen välinen ristiriita on syntynyt evankelisten poistettua eräitä katolisten väärinkäytöksiä ja että keisarin olisi ymmärrettävä evankelisten asian oikeutus. Tunnustuksessa viitataan kirkon varhaisempaan käytäntöön, mutta sen pääpaino on kuitenkin siinä, että esitettyjä näkemyksiä pidetään raamatullisina.
Sisältö > Allekirjoittajat

Tunnustuksen allekirjoitti seitsemän ruhtinasta: Saksin herttua ja vaaliruhtinas Juhana, Brandenburgin rajakreivi Yrjö, Lüneburgin herttua Ernst, Hessenin maakreivi Filip Jalomielinen, Saksin herttua Juhana Fredrik, Lüneburgin herttua Frans, Anhaltin ruhtinas Wolf(gang) ja kaksi valtakunnankaupunkia (Nürnberg ja Reutlingen).
Tunnustuksen esittäminen

Keisari oli valtiopäivien avajaispuheessa kehottanut kiisteleviä osapuolia esittämään omat kantansa. Katolilaiset eivät olisi halunneet suostua tähän, sillä he eivät halunneet keskustella julkisesti kerettiläisten kanssa. He yrittivät saada aikaan uskonnollisia asioita käsittelevän komitean. Evankeliset eivät kuitenkaan voineet suostua tähän, sillä komiteassa olisi ollut katolinen enemmistö. He vaativat sen sijaan tunnustuksensa julkista lukemista valtiopäivillä. Keisari suostui tähän, ja lukemispäiväksi määrättiin 24. kesäkuuta. Kiireellisten neuvottelujen ja ajan puutteen vuoksi lukeminen siirtyi kuitenkin 25. päivään. Tunnustusta paranneltiin viimeiseen asti. Lukeminen suoritettiin keisarin ja säätyjen edessä. Tunnustus oli kirjoitettu saksaksi ja latinaksi. Keisari olisi halunnut luettavan latinankielisen kappaleen, mutta vaaliruhtinas Johannsin vaadittua, että saksalaisella maaperällä olisi kuultava saksankielistä tekstiä, keisari suostui saksankielisen version lukemiseen. Lukemisen suoritti Saksin kansleri Christian Beyer, ja siihen kului kaksi tuntia. Tämän jälkeen molemmat kappaleet luovutettiin keisarille.
Jälkiseuraukset

Katolilaiset julkaisivat Augsburgin tunnustukselle vastineen, Paavillisen kumoamisen (Confutatio). Philipp Melanchthon laati tälle vastineen, joka tunnetaan nimellä Augsburgin tunnustuksen puolustus. Se esittää Augsburgin tunnustuksen, jonka puolustamiseksi se on kirjoitettu, laveammin ja enemmän teologisessa muodossa. Siinä on mainittu Confutation tekemät myönnytykset ja käsitellään perusteellisesti niitä kohtia, joita oli arvosteltu. Puolustus on myös tunnustusta jyrkkäsanaisempi. Keisari ei kuitenkaan suostunut ottamaan tätä vastaan. Puolustus julkaistiin 1531 ja käännettiin pian saksaksi.
Philipp Melanchthon laati vuonna 1540 Augsburgin tunnustuksesta muutetun version (confessio variata), joka eroaa muun muassa ehtoollisteologian osalta vuoden 1530 versiosta. Alkuperäiset syyt muutoksiin olivat katolilaisiin liittyvien erojen selventäminen, mutta erityisesti muutokset ehtoollisartikkelissa lähentelivät reformoitujen kantoja. Vuonna 1580 Yksimielisyyden kirjaan hyväksyttiin nimenomaisesti ensimmäisen painoksen muuttumaton teksti eli Confessio Augustana invariata.
Augsburgin tunnustuksen saamaan arvonantoon vaikutti myös sen saama poliittinen asema. Erityisen merkityksellistä oli se, että vuoden 1555 Augsburgin uskonrauhassa annetut myönnytykset protestanteille koskivat nimenomaisesti Augsburgin tunnustukseen liittyneitä. Kyseinen vakuutus toistettiin Westfalenin rauhassa 1648.
Vuonna 1930 vietetyssä Augsburgin tunnustuksen 400-vuotisjuhlassa painotettiin voimakkaasti tunnustuksen luonnetta luterilaisen kirkon erityistunnustuksena, joka erottaa sen katolisesta kirkosta. Pääpaino oli kirkkoja erottavien tekijöiden esille nostamisessa yhdistävien tekijöiden jäädessä vähemmälle huomiolle. Vuonna 1980 vietetyssä 450-vuotisjuhlassa Etelä-Saksassa oli huomattavasti ekumeenisempi luonne, sillä siellä oli luterilaisten puhujien rinnalla puhujana katolinen kardinaali sekä ortodoksien ja eri protestanttisten ryhmien edustajia. Tällöin haluttiin korostaa Augsburgin tunnustuksen kirkkoja yhdistävää luonnetta. Tämä oli osin seurausta tunnustukseen kohdistuneesta laajasta teologisesta tutkimuksesta, jossa löydettiin uudelleen tunnustukselle ominainen pyrkimys rakentaa kirkon ekumeenisten kirkolliskokousten ja tärkeimpien kirkkoisien opetuksen pohjalle. Juhlavuonna ilmestyneessä luterilaisten ja katolisten teologien yhteisessä Augsburgin tunnustuksen selityksessä Confessio Augustana. Bekenntnis des einen Glaubens (Augsburgin tunnustus. Yhden uskon tunnustus) todetaan tunnustuksen enemmän yhdistävän kuin erottavan katolista ja luterilaista kirkkoa. Erityisesti Jumalaa ja Kristusta koskevien artiklojen katsotaan osoittavan, ettei tuolloin tapahtunut kirkon jakautuminen ulottunut sen juuriin saakka. Tämä kaikki edisti katolisen ja luterilaisen kirkon välistä ekumeenista keskustelua, vaikkakaan osan toivoma katolisen kirkon hyväksyntä Augsburgin tunnustuksen opilliselle osalle, artikloille 1–21, ei toteutunutkaan.
Merkitys nykyisin

Luterilainen maailmanliitto edellyttää jäsenkirkoiltaan Raamatun hyväksymistä ainoana opin ja elämän lähteenä, minkä lisäksi se näkee kolme ekumeenista uskontunnustusta sekä Tunnustuskirjat, erityisesti muuttamattoman Augsburgin tunnustuksen sekä Lutherin Vähän katekismuksen puhtaina Raamatun opin selityksinä. Toinen luterilainen kattojärjestö, Kansainvälinen luterilainen neuvosto, puolestaan tunnustuspohjassaan sitoutuu ehdottomasti Raamattuun inspiroituna ja erehtymättömänä Jumalan sanana sekä Tunnustuskirjoihin sen oikeana ja luotettavana selityksenä, nostamatta Augsburgin tunnustusta tai muutakaan yksittäistä kirjaa mitenkään erityisasemaan. Kolmas luterilaisten kirkkojen kattojärjestö, Tunnustuksellinen evankelis-luterilainen konferenssi ilmoittaa tunnustuksensa pohjaksi paitsi sana-inspiroidun ja erehtymättömän Raamatun, myös vuoden 1580 Yksimielisyyden kirjaan kootut Tunnustuskirjat, ei sikäli kuin, vaan koska ne opettavat opin Raamatun mukaisesti. Hekään eivät nosta mitään Tunnustuskirjoista merkityksessä muitten yläpuolelle.
Taiteessa

Felix Mendelssohn Bartholdy sävelsi viidennen sinfoniansa Augsburgin tunnustuksen vuonna 1830 pidetyn 300-vuotisjuhlan kunniaksi. Sinfonia tosin esitettiin vasta kahden vuoden kuluttua siitä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Augsburgin tunnustus (funet.fi)
Augsburgin tunnustuksen puolustus (funet.fi)
21 artikkelia Wenceslas Hollarin kuvaamana.
Pikkumöhkäkala

| Pikkumöhkäkala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Jäykkäleukakalat Tetraodontiformes
Heimo::  Möhkäkalat Molidae
Suku::  Ranzania
Laji::  laevis
Kaksiosainen nimi
 Ranzania laevis  (Pennant, 1776) 
Katso myös
   Pikkumöhkäkala Wikispeciesissä   Pikkumöhkäkala Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Pikkumöhkäkala (Ranzania laevis) on möhkäkaloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan kaikista trooppisista valtameristä.
Koko ja ulkonäkö

Pikkumöhkäkala voi kasvaa suurimmillaan noin 100 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan laji on korkearuumiinen, litteähkö ja pitkänomaisen soikea. Verrattuna muihin heimonsa lajeihin se on hoikempi ja virtaviivaisempi. Pikkumöhkäkalan hyvin korkeat selkä- ja peräevät sijaitsevat ruumiin takaosassa. Rintaevät ovat pitkät, mutta vatsaeviä tai varsinaista pyrstöevää ei ole. Lajin hampaat ovat yhtyneet nokkamaisiksi. Väriltään pikkumöhkäkala on tumman siniharmaa sekästään ja vaalenee kylkiä ja vatsaa kohden hopeanharmaaksi. Ruumiissa on hieman aaltoilevia kapeita pystyjuovia, ja pilkkuja, joiden väri vaihtelee sinertävästä tai vihertävästä harmaaseen tai ruskehtavaan.
Levinneisyys ja elintavat

Pikkumöhkäkalaa tavataan lämpimistä vesistä niin Atlantista Välimeri mukaan luettuna, Intian valtamerestä kuin Tyynestämerestäkin. Laji liikkuu useimmiten kaukana ulapoilla ja voi esiintyä suurinakin parvina. Toisinaan pikkumöhkäkaloja rantautuu rannikoille. Kalan pääasiallista ravintoa ovat pienet planktonäyriäiset, mutta erityisesti suuremmat yksilöt saalistavat myös pieniä kaloja ja kalmareita.
Luettelo kauhuelokuvista

Tämä on luettelo kauhuelokuvista.
0–9

1 puhelu tullut (着信アリ , 2003)
One Missed Call (2008) – uudelleenfilmatisointi
7eventy 5ive (2007)
8 Legs (Arachnid, 2001)
12 Days of Terror – kauhu nousee syvyyksistä (12 Days of Terror, 2004)
28 päivää myöhemmin (28 Days Later , 2002)
28 viikkoa myöhemmin (28 Weeks Later, 2007)
30 päivää kaamosta (30 Days of Night , 2007)
30 päivää kaamosta 2: Dark Days (30 Days of Night: Dark Days, 2010)
100 Feet (2008)
1408 (2007)
2001 Maniacs (2005)
A

Aavelaiva (Ghost Ship, 2002)
Aavelaiva Triangle (Triangle, 2009)
Abominable (2006)
Abraham Lincoln: Vampire Hunter (2012)
Acacia (2003)
Against the Dark (2009)
Aivokuollut (Braindead, 1992)
Alias John Preston (1955)
Alien – kahdeksas matkustaja (Alien , 1979)
Aliens – paluu (Aliens, 1986)
Alien 3 (1992)
Alien – ylösnousemus (Alien: Resurrection, 1997)
Prometheus (2012)
Alien: Covenant (2017)
Alien vs. Predator (AVP: Alien vs. Predator , 2004)
Aliens vs. Predator 2 (AVPR: Aliens vs. Predator: Requiem, 2008)
Alien: Romulus (2024)
Alligaattori (Alligator , 1980)
Alligaattori 2: Mutantti (Alligator II: The Mutation, 1991)
Alone in the Dark (2005)
Alone in the Dark 2 (2008)
Altered (2006)
An American Haunting (2005)
Amerikan psyko (American Psycho , 2000)
Amerikan psyko 2 (American Psycho II: All American Girl, 2002)
Anakonda (1997)
Anacondas: The Hunt for the Blood Orchid (2004)
Anaconda 3: Offspring (2008)
Anacondas: Trail of Blood (2009)
Annabelle (2014)
Annabelle: Creation (2017)
Annabelle Comes Home (2019)
Antichrist (2009)
APT (아파트, 2006)
Apostle (2018)
Araknofobia (Arachnophobia, 1990)
Are You Scared (2006)
Audition (オーディション, 1999)
The Autopsy of Jane Doe (2016)
B

The Babadook (2014)
Bad Taste (1987)
Baskervillen koira (The Hound of the Baskervilles, 1959)
Barbarian (2022)
Bats (1999)
The Bay (2012)
Believers – Kauhun kultti (Believers, 2007)
Bennyn video (Benny's Video, 1992)
Berserk! (1967)
Beverly Hillsin vampyyrit (Beverly Hills Vamp, 1989)
The Beyond (...E tu vivrai nel terrore! L'aldilà, 1981)
Birdemic: Shock and Terror (2008)
Black Dahlia (2006)
Black Friday (1940)
Black Swan (2010)
Black Water (2007)
Blade (1998)
Blade II (2002)
Blade: Trinity (2004)
The Blair Witch Project (1999)
Book of Shadows: Blair Witch 2 (2000)
Blair Witch (2016)
Blood and Chocolate (2007)
Blood Creek (2009)
Blood Feast (1963)
Boogeyman (2005)
Boogeyman 2 (2007)
Boogeyman 3 (2008)
The Boogeyman – sakset kurkulla (1980)
The Boogeyman osa 2: Tappajan paluu (1983)
Return of the Boogeyman (1994)
The Boogeyman (2023)
Brain Dead (1990)
Breathing Room – panoksena elämä (Breathing Room, 2008)
The Breed – rotu (2001)
The Breed (2006)
The Broken (2008)
The Brood (1979)
Brooklynin vampyyri (Vampire in Brooklyn, 1995)
Buffy, vampyyrintappaja (Buffy the Vampire Slayer, 1992)
Bug (2006)