stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjois-Irlanti
Väestö

Pohjois-Irlanti jakaantuu kahteen uskonnolliseen pääryhmään, protestantteihin (presbyteerit merkittävin suuntaus, toiseksi merkittävin Irlannin kirkko) ja katolilaisiin.
Uskonnollisesti väestö jakautuu seuraavasti:
| Uskonnot | 1961 | 1991 | 2001 | 2011 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Katolilaisia | 34,9 % | 38,4 % | 40,3 % | 40,6 % |
| Presbyteerejä | 29,0 % | 21,4 % | 20,7 % | 19,3 % |
| Irlannin kirkko | 24,2 % | 17,7 % | 15,3 % | 13,9 % |
| Muut uskonnot | 9,3 % | 11,5 % | 9,9 % | 9,7 % |
| Uskonnoton | 0,0 % | 3,8 % | 5,0 % | 9,9 % |
| Ei kerro | 2,0 % | 7,3 % | 9,0 % | 6,6 % |
Yleisen käsityksen mukaan Pohjois-Irlannin protestantit ovat 1600-luvulla maahantuotujen skottien jälkeläisiä, kun taas katolilaiset ovat alkuperäisväestöä. Iirin kielen pohjoisissa murteissa sana Albanach (skotlantilainen) tarkoittaakin melkein yksiselitteisesti nimenomaan pohjoisirlantilaista protestanttia. Käsitys ei ole aivan yksiselitteisesti totta, koska skottiasutuksen alkuaikoina esiintyi paljonkin kääntymyksiä ja seka-avioliittoja.
Katolilaisilla on yleensä tyypillisiä irlantilaisia sukunimiä, jotka ovat iirinkielistä tai normandianranskalaista alkuperää. Tämä ei ole tavatonta protestanttisellakaan puolella, mutta silmiinpistävää on, että monilla protestanteilla on englantilaisen tai skotlantilaisen kaupungin nimi sukunimenä – esimerkiksi Paisley. Tämä johtuu siitä, että taistellessaan gaelilaista kulttuuria vastaan Englannin kruunu suositteli tai suorastaan määräsi gaelilais- tai iirinkielisnimiset protestantit ottamaan paikannimen sukunimekseen.
Katolilaiset ovat yleensä nationalisteja eli kannattavat ainakin periaatteessa Irlannin yhdistämistä yhdeksi valtioksi, protestantit taas ovat unionisteja eli haluavat pysyä Ison-Britannian yhteydessä.
On vaikea sanoa, onko ”katolilaisuus” ja ”protestanttisuus” Pohjois-Irlannissa uskonnollinen vai etninen identiteetti. Pohjoisirlantilaisen määrittelevät katolilaiseksi tai protestantiksi monet muutkin tekijät kuin se, missä kirkossa hän käy (tai on käymättä): myös puhetapa (vain katolilaiset ääntävät h-kirjaimen nimen muodossa [eɪtʃ], protestanteille se on [heɪtʃ]), asuinpaikka, kotikatu ja ystäväpiiri ovat osa ”protestanttisuutta” tai ”katolilaisuutta”.
Kielet

Pohjois-Irlannin virallisia kieliä ovat englanti ja iiri. Vuonna 1998 protestanttien ja katolilaisten välillä solmitun Pitkänperjantain sopimuksen perusteella sekä iirille että ulsterinskotille annettiin ainakin jossain määrin virallinen asema. Ulsterinskotti on paikallinen skotin murre. Iiriä on 1900-luvun alkupuolelle asti puhuttu muun muassa Rathlinin saarella (Oileán Reachrann) ja eräissä muissa nykyisen Pohjois-Irlannin osissa, mutta nyt olemassa olevat iirinkieliset yhteisöt ovat syntyneet ennen kaikkea katolilaisten keskuudessa harjoitetun tietoisen kulttuurityön tuloksena: itse asiassa Pohjois-Irlannin viimeiset alkuperäiset iirinpuhujat olivat etupäässä protestantteja, eivätkä he kyenneet samastumaan katolilaisten nationalismin elähdyttämään iirinkielisyysliikkeeseen. Belfast on ainoa paikka maailmassa, jossa on pystytty keinotekoisesti luomaan uusi iirinkielinen ”kyläyhteisö” pelkästään kielen harrastajien voimin. Nykyään tässä niin sanotussa ”Shaw’s Road Gaeltachtissa” on jo syntymässä toinen iiriä äidinkielenään puhuva sukupolvi.lähde?
Vuonna 2022 iiristä tuli englannin ohella virallinen kieli Pohjois-Irlannissa.
Kulttuuri

Pohjois-Irlannin tunnetuimpia kulttuurihahmoja ovat rockyhtye Therapy?, runoilija Seamus Heaney ja laulaja-lauluntekijä Van Morrison.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjois-Irlanti Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Pohjois-Irlanti Wikimatkoissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Vatikaani 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  NARA  IdRef 
Pohjois-Irlannin kartta
Vuoden 1972 veristä sunnuntaita kuvaava seinämaalaus.
Pitkäperjantain sopimus allekirjoitettiin vuonna 1998 Stormontin parlamenttirakennuksessa Belfastissa.
Pohjois-Irlannin kansalliskokouksen istuntosali Stormontissa.
Pääkaupunki Belfastia esittävä kartta.
Kolmikielinen kyltti englanniksi, iiriksi ja ulsterinskotiksi Derryssä.
Kris Keränen

Kris Keränen (s. 1993) on suomalainen sarjakuvantekijä ja kuvittaja. Hän on tunnettu etenkin Ahistunu pupu -sarjakuvasta, joka alkoi blogisarjakuvana mutta on ilmestynyt sittemmin myös albumeina.
Ahistunu pupu: Elämältä piilopaikan sain -albumi oli Sarjakuva-Finlandia-ehdokkaana vuonna 2016.
Tuotanto

Ahistunu pupu -sarja
#Ahistaa: Mennään elämää piiloon, 2016, Turun sarjakuvakauppa. ISBN 978-952-68545-0-2.
Ahistunu pupu: Elämältä piilopaikan sain, 2016, Arktinen banaani. ISBN 978-952-270-284-5.
Ahistunu pupu 2: Elämä on mut siihen tottuu, 2017, Arktinen banaani. ISBN 978-952-270-350-7.
Näiden lisäksi Ahistunu pupu -sarjakuvia on ilmestynyt omakustannelehtinä.
Aiheesta muualla

Ahistunu pupu -sarjakuvablogi
Polikarpov I-16

I-16 Espanjan tasavaltalaisten väreissä
Polikarpov I-16
I-16 UTI UT-1 Suomen ilmailumuseossa.
I-16 UTI UT-1 Suomen ilmailumuseossa.
Polikarpov I-16 (ven. Поликарпов И-16) oli Neuvostoliiton ensimmäinen alatasoinen hävittäjä. Koneen venäjänkielinen nimitys oli Išak (ишак) eli pieni muuli. Espanjan sisällissodassa se sai lempinimet Rata (rotta) ja Mosca (kärpänen). Sen I-16UTI versio oli kaksipaikkainen koulukone.
Historia

Koneen suunnittelu aloitettiin kesällä 1932 ja sen prototyyppi valmistui Valtion lentokonetehdas numero 39:stä vuonna 1933. Saman vuoden joulukuussa tapahtui myös ensilento. Koneen rungossa oli punatähden sisällä kirjaimet VT. VT oli lyhenne sanoista Vnutrennaja Tjurma, sisäinen vankila, joka Tehdas 39 itse asiassa oli. Säädettävä potkuri ja sisäänvedettävä laskuteline olivat edistyksellisiä ominaisuuksia 1930-luvun alussa. Laskutelinettä ei tosin liikuttanut hydrauliikka, vaan telinettä piti käyttää käsiveivillä. Koneen versioissa käytetty ŠVAK-konetykki oli aikansa järein ja oli suuren tulinopeuden lisäksi luotettava.
I-16 oli puu- ja metallirakenteinen. Siipisalot olivat metallia ja ohjainpinnat ja peräsimet teräsputkirakennetta kankaalla päällystettynä. Siivet olivat kangaspäällysteiset.
Rungossa oli vanerinen kuorirakenne. Ensimmäisissä sarjoissa koneen ohjaamo oli katettu, mutta se muutettiin avo-ohjaamoksi lentäjien vaatimuksesta näkyvyyden parantamiseksi.
Vuonna 1935 Neuvostoliitossa todettiin hävittäjän lentämisen olevan liian vaikeaa ilman 2-paikkaista koulukonetta, jolloin I-16UTIn (tunnetaan myös tunnuksella UTI-4) valmistus aloitettiin. Tämä lienee ensimmäinen tyyppikoulutusta varten tehty hävittäjän kaksipaikkainen versio.
Merkillinen yksityiskohta koneen suunnittelussa oli, että sen suunnittelijat Dimitri Grigorovitš (joka oli suunnitellut lentoveneitä tsaarin laivastolle ensimmäisen maailmansodan aikana) ja Nikolai Polikarpov (vangittu jo 1929 puhdistusten aikana) olivat Josif Stalinin käskystä vangittuja insinöörejä, jotka vangittiin, koska Stalinin antamaa käskyä rakentaa suorituskykyinen ja uudenaikainen hävittäjä, ei ollut noudatettu tarkasti. Sama kohtalo oli useilla muillakin lentokonesuunnittelijoilla usein siksi, että heidän asemansa organisaatiossa oli ollut liian lähellä puhdistuksissa eliminoituja kenraaleita. Tässä tapauksessa suunnittelijat eivät saaneet lentokonetta suunnitelluksi kahdessa vuodessa ja siksi suunnittelijat joutuivat tekemään suunnittelutyönsä loppuun valvonnan alla.
Kaikkiaan 7 005 yksipaikkaista hävittäjää ja 1 636 kaksipaikkaista koulutuskonetta rakennettiin.
Käyttö

Konetta käytettiin taistelutehtävissä Espanjan sisällissodassa tasavaltalaisten puolella ja se antoi hyvän vastuksen Francisco Francon kapinallisten lentovoimille. 500 konetta toimi Espanjassa – Rata (rotta) ja Mosca (kärpänen) oli eri puolien kutsumanimi koneelle.
Kiina osti Rata-koneita puolustustaisteluunsa Japania vastaan.
Vuonna 1941 I-16 muodosti 2/3 Neuvostoliiton hävittäjävahvuudesta. Satoja tuhottiin ensimmäisissä Saksan hyökkäyksissä Neuvostoliiton lentokentille kesäkuussa 1941. 80 km/h hitaampana I-16 ei pärjännyt Messerschmitt Bf 109:lle, paitsi kaartotaistelussa. Hävittäjätarpeen vuoksi valmistus kuitenkin jatkui ja malli oli käytössä vuoteen 1943. Venäläiset käyttivät myös törmäystä saksalaisten pommikoneiden tuhoamiseen, koska Rata oli luja. Osa ohjaajista pystyi vielä hyppäämään koneesta törmäyksen jälkeen.
Käyttö Suomea vastaan ja sotasaaliskoneet

Kone oli Suomen ilmavoimien vastuksena talvi- ja jatkosodassa ja tunnettiin nimellä Rata. Se oli ominaisuuksiltaan Suomen tärkeintä talvisodan aikaista hävittäjämallia eli Fokker D.XXI:tä selvästi parempi, mutta Fokker-koneen parempi syöksynopeus mahdollisti irtautumisen. Fokker ohjaajille annettiin käsky välttää kaartotaistelua I-16-koneita vastaan, jos mahdollista. Talvisodan alussa venäläisten lentäjien keskimääräinen taso oli heikko, mikä ei tehnyt oikeutta koneen ominaisuuksille. Joissakin taistelukuvauksissa esiintyy I-16 bis -nimi ja kuvailuja koneen ulkonäöstä, mutta tällaista tyyppiä ei ollut olemassa.
Jatkosodassa kone tarjosi vastuksen Curtiss Hawk -koneelle, jonka etuna oli parempi syöksynopeus. Brewster F2A -koneen menestys I-16:ta vastaan perustui niin ikään sen syöksynopeuteen ja tehokkaaseen aseistukseen, joita käytettiin taktisesti oikein ketterää tyyppiä vastaan - syöksy, tulitus, syöksy pois - ylösveto tai poistuminen saavutetun nopeuden avulla. I 16 -lentäjät pyrkivät väistämään alle tiukalla kaarrolla ja tulittamaan ylösvetäviä koneita. Toinen keino oli muodostaa puolustusrengas, Espanjalainen kehä, jossa koneet lensivät ympyrää toistensa takana suojaten toisiaan.
Suomen ilmavoimilla oli kuusi I-16-sotasaaliskonetta, joista kaksi kunnostettiin ja ne olivat käytössä 1940–1943. Kunnostetut koneet olivat alatyyppejä 6 ja 18.
Suomen ilmavoimat ampui alas 16 Rataa talvisodassa. Yksi I-16UTI otettiin sotasaaliiksi ja korjattiin UT-1-tunnuksella varustetuksi ilmavoimien koneeksi, jolla esiteltiin konetta eri laivueille vuonna 1942. Vuoden 1943 loppuun mennessä molempien käyttö oli lopetettu ja toinen oli toimitettu Saksaan. Koneilla lennettiin vain noin kuusi tuntia Suomen ilmavoimien käytössä. Nykyään UT-1 on entisöitynä Suomen ilmailumuseossa.
Suomalaisten lempinimi koneelle oli Siipiorava.
Tekniset tiedot

Konetta kehitettiin pääasiassa lisäämällä moottoritehoa ja parantamalla aseistusta. Suursarjoina valmistettiin alatyyppejä 1, 4, 5, 6, 10, 17, 18 ja 24 joka oli viimeinen muunnos.
Arvot ovat tyypeille 6 ja 18 (suluissa)
Kärkiväli: 9,18 m
Pituus: 6,13 m
Korkeus: 2,41 m
Tyhjäpaino: 1 260 kg
Lentopaino: 1 660 kg (1 880 kg)
Lakikorkeus: 9 100 m (9 700 m)
Lentomatka: 820 km (690 km)
Suoritusarvoja
Suurin vaakalentonopeus: 440 km/t (463 km/t) 5 000 m:ssä
Matkanopeus: 390 km/t (411 km/t)
Nousunopeus: 6 min 18 sek 5 000 m (6 min)
Päämuunnokset

I 16 Tyyppi 1
Voimalaite: Švetsov M-22 9-sylinterinen tähtimoottori; lisenssillä rakennettu Wright Cyclone SGR 1820 -moottori 712 hv
Aseistus 2 kpl 7,62 mm:n ŠKAS-konekivääriä
Tyyppi 4: kuten tyyppi 1, mutta voimalaite M-25 – 710 hv. Nopeus 455 km/h.
Tyypit 5, 6: avo-ohjaamo, M 25A, 730 hv
Tyyppi 10: 750 hv, 4 kpl ŠKAS-konekivääriä
Tyyppi 17 oli ensimmäinen jossa oli 2 kpl 20 mm:n ŠVAK-tykkiä ja 2 kpl 7,62 mm:n konekivääriä.
Tyypissä 18 palattiin 4. konekivääriin mutta moottoriksi tuli 850 hv:n M-62.
Tyypissä 24 oli 1 000 hv:n M62 tai M63 ja aseistus 2 kpl 20 mm:n tykkiä ja kaksi konekivääriä.
UTIssa 750 hv M-25V-moottori ja se voitiin varustaa kahdella siipikonekiväärillä ja kiinteällä tai sisäänvedettävällä laskutelineellä.
Nopeus: 389 km/t
Nousunopeus: 5 000 m 6 min 18 sek
Lakikorkeus: 9 260 m
Lentomassa: 1 492 kg
Toiminta-aika 1 tunti
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
И-16 тип 24 (venäjäksi)
Polikarpov I-16 (englanniksi)
Early Polikarpov I-16 Variants (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Keski-Suomen Viikko

Keski-Suomen Viikko oli Jyväskylässa vuosina 1981–2014 ilmestynyt sosiaalidemokraattinen viikkolehti. Vuoteen 1996 saakka sen nimenä oli Vastin.
Jyväskyläläisen Työn Voiman lakattua Keski-Suomen sosiaalidemokraattien äänenkannattajana toimi tamperelainen Kansan Lehti. Oma piirilehti perustettiin uudelleen vuonna 1981 nimellä Vastin. Julkaisuyhtiö Keski-Suomen Sanomalehti Oy:n toimitusjohtajaksi valittiin Erkki Syrjä, lehden päätoimittajaksi Kauko Hirvonen ja toimitussihteeriksi Unto Tikkanen. Ensimmäiset kuusi näytenumeroa julkaistiin vuoden 1981 lopulla. Levikki kasvoi nopeasti ja ylitti 10 000 kappaleen rajan kesällä 1985. Lehtiyhtiö perusti Radio Jyväskylän, meni mukaan muuhun liiketoimintaan ja eriytti Vastimen Keski-Suomen Viikkolehti Oy:ksi vuonna 1990.
Vastimen levikki kääntyi laskuun ja julkaisuyhtiön talous alkoi heikentyä 1990-luvun alussa. Radioyhtiö Jyväskylän seudun paikallisradio Oy jouduttiin myymään laman takia. Lehden nimi muutettiin vuonna 1997 Keski-Suomen Viikoksi, jonka levikki saatiin nostettua yli 7 700 kappaleen. Päätoimittajina työskentelivät 1990-luvulla Paula Siltari, Vesa Karvinen ja Risto Eronen. 2000-luvun alussa päätoimittajaksi valittiin Hannu Tuovinen.
Keski-Suomen Viikon toiminta muuttui epävarmaksi, kun SDP päätti keskittää viestintätukensa pää-äänenkannattajalleen ja puolueen omaan viestintään. Lehden julkaisemista kuitenkin jatkettiin puolueen myöntämän pienen tuen ja alueen työväenjärjestöjen avulla. Keski-Suomen Viikon ilmestyminen lakkasi maaliskuussa 2014 taloudellisten vaikeuksien ja levikin laskemisen vuoksi.
Anja Kervanto Nevanlinna

| Anja Kervanto Nevanlinna> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. syyskuuta 1951 Helsinki
Kuollut: 4. elokuuta 2021 (69 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  arkkitehti, historiantutkija
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Teknillinen korkeakoulu Helsingin yliopisto
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Palkinnot:  Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto (2006)  Suomen Tiedeseuran jäsen (2012)
Aiheesta muualla
Anja Elizabeth Kervanto Nevanlinna (23. syyskuuta 1951 Helsinki – 4. elokuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston kaupunkihistorian ja -arkkitehtuurin dosentti. Hän kirjoitti useita teoksia muun muassa Helsingin paikallishistoriasta ja arkkitehtuurin historiasta.
Kervanto Nevanlinna valmistui lisensiaatiksi Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosaston yhteiskuntasuunnittelun laitoksesta tutkimuksellaan Arkkitehtuurifilosofisia kytkentöjä: Arkkitehtien käsityksiä ympäristön laadusta (1982). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa Helsingin yliopistoon (1996) oli otsikoitu Interpreting Nairobi: The Cultural Study of Built Forms (1996). Työn empiirisessä osassa tarkastellaan Kenian pääkaupunki Nairobin rakentamishistoriaa 1800-luvun lopulta 1980-luvulle eri kulttuuriryhmien kannalta.
Kervanto Nevanlinna sai yhdessä työtovereittensa kanssa Tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon vuonna 2006. Hän oli Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 2012.
Kervanto Nevanlinnan puoliso oli kirjailija ja arkkitehti Arne Nevanlinna (1925–2016).
Teoksia

Arkkitehtuurifilosofisia kytkentöjä: Arkkitehtien käsityksiä ympäristön laadusta.  (Lisensiaatintutkimus. Teknillinen korkeakoulu, Arkkitehtiosasto: Yhdyskuntasuunnittelu A  31)  Espoo:  Teknillinen korkeakoulu, 1982.  ISSN 0785-6032  ISBN 951-754-248-8
Interpreting Nairobi: The Cultural Study of Built Forms.  (Diss. (Helsingin yliopisto). Bibliotheca historica, 18)  Helsinki:  Finnish Historical Society, 1996.  ISSN 1238-3503  ISBN 951-710-049-3  (englanniksi)
Fasadin henki, eli, Arkkitehtuurisanastoa ujoille.  Helsinki:  Tammi, 2001.  ISBN 951-31-2218-2  (Arne Nevanlinnan kanssa.)
Kadonneen kaupungin jäljillä: Teollisuusyhteiskunnan muutoksia Helsingin historiallisessa ytimessä. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2002.
Suomen kulttuurihistoria 3: Oma maa ja maailma. Tammi, Helsinki. 2003. (toimittanut Laura Kolben kanssa)
Näköaloja kadunkulmalta: Kaupunkihistorian kirjoituksia. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.
Aikamatka Mannerheimintiellä. Helsinki: Helsinki-seura, 2012. (Toimittanut Jaana af Hällströmin ja Sauli Seppälän kanssa.)
Helsingin historia vuodesta 1945. 4: Voimat jotka rakensivat Helsinkiä 1945–2010. Helsinki: Helsingin kaupunki & Otava, 2012.
Meidän Helsinki: Kahdeksan ikkunaa kotikaupunkiin. Helsinki: Helsinki-seura, 2012. (toimittanut Sauli Seppälän kanssa)
Senaatintori – Suomen sydämessä. Helsinki: Siltala, 2012. (Laura Kolben kanssa)
Oulunkylä – Åggelby: Vanhan huvilakaupungin aikakerrostumat. Helsinki: Oulunkylä-Seura ry, 2014. ISBN 978-952-93-3722-4
Aiheesta muualla

Anja Eliza­beth Ker­van­to-Ne­van­lin­na. Helsingin yliopiston henkilöhaku.
Ajantasan Torstaiseura: Rakennusperinnön säilyttäminen. Yle Areena  11.4.2013.
Rossi, Leena: Viljelyskylä – huvilayhdyskunta – esikaupunki – kaupunginosa. (Oulunkylä – Åggelby -teoksen arvostelu.) Agricola-verkko.
Anja Kervanto Nevanlinnan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia 
Tieteilijät:  ORCID 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  IdRef
Pohjois-Irlannin konflikti

Brightonin Grand Hotel IRA:n pommi-iskun jälkeen vuonna 1984.
Pohjois-Irlannin levottomuudet (engl. The Troubles, iiriksi Na Trioblóidí ’hankaluudet’) olivat irlantilais- ja brittimielisten välisten väkivaltaisten yhteenottojen ajanjakso Pohjois-Irlannissa vuosina 1968–1998. Tilanne oli väkivaltaisin ja kärjistynein vuosina 1969–1976. Hajanaista väkivaltaa esiintyy vieläkin.
Pohjois-Irlanti on osa Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Alueen katoliset asukkaat halusivat kuitenkin osaksi Irlannin tasavaltaa. Pohjois-Irlannin protestantit tahtoivat säilyttää Ulsteriksi kutsumansa alueen osana Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Protestantit syrjivät katolisia politiikassa, työnhaussa ja virkojen tai asuntojen jaossa. Syrjintä johti vuonna 1968 katolisten kansalaisoikeusmarsseihin, joihin protestanttien äärijärjestöt vastasivat hyökkäämällä marssijoiden kimppuun. Pohjois-Irlannin täysin protestanttinen poliisi hajotti aktivistien mielenosoitukset. Katoliset alkoivat mellakoida väkivaltaisesti.
Protestanttien ja katolisten välinen väkivalta levisi koko Pohjois-Irlantiin elokuussa 1968. Britannia lähetti alueelle armeijan joukkoja ja Irlannin tasavaltalaisarmeija IRA aktivoitui. 1970-luvulla osapuolten välille syntyi kiihtyvä väkivallan kierre. Ajoittain vakavat levottomuudet yltyivät lähes sisällissodaksi. Sekä brittimieliset Ulster-aktivistit että IRA tekivät tuhoisia pommi-iskuja ja aseellisia hyökkäyksiä. IRA kävi paikoin sissisotaa, jossa lukuisia poliiseja ja sotilaita sai surmansa. Ulster-aktivistit surmasivat runsaasti katolisia siviilejä. Eri tahojen välisessä koston kierteessä kuoli yli 3 600 ihmistä ja kymmeniä tuhansia haavoittui.
Vaikka kriisillä oli selvä uskonnollinen ulottuvuus, se ei ollut kuitenkaan luonteeltaan uskonsota. Levottomuudet hiipuivat vähitellen 1990-luvulla molempien osapuolien äärijärjestöjen menetettyä kannatustaan. Vuonna 1998 solmittiin alustava Pitkäperjantain sopimus. Väliaikainen IRA lopetti aseellisen toimintansa vuonna 2005 ja lakkautti itsensä vuonna 2008.
Tausta

Pohjois-Irlannin levottomuuksien syynä on yleisimmin pidetty kiistaa siitä, kuuluuko alue Yhdistyneeseen kuningaskuntaan vai Irlantiin. Englantilaiset valtasivat Irlannin jo vuosisatoja sitten. Alueiden hallinnan varmistamiseksi englantilaisia ja skotteja muutti Irlantiin siirtomaaisänniksi, jotka asettuivat parhaille viljelymaille. Uskonpuhdistuksessa Englanti kääntyi protestanttiseksi, mutta Irlanti jäi katoliseksi. Tämän jakolinjan vuoksi kriisissä oli vahva uskonnollinen lataus, vaikka uskonto ei ollutkaan levottomuuksien varsinainen syy. Irlantilaiset kapinoivat muutamaan otteeseen siirtomaaisäntiään vastaan 1800-luvulla, koska nämä rajoittivat huomattavasti heidän oikeuksiaan.
Irlannissa nousi nationalistinen aalto 1800-luvun aikana. Itsenäisyys- ja sisällissodan jälkeen  maa erosi Isosta-Britanniasta omaksi valtiokseen vuonna 1923. Kuusi Pohjois-Irlannin kreivikuntaa jäi kuitenkin Irlannin ulkopuolelle. Alueen väestöstä kaksi kolmasosaa oli protestantteja, jotka kannattivat Ulsteriksi kutsumansa alueen säilymistä osana Isoa-Britanniaa. Maltillisia brittimielisiä kutsuttiin unionisteiksi ja jyrkimpiä lojalisteiksi. Pääosin katoliset nationalistit kannattivat liittymistä Irlantiin. Nationalistien jyrkin äärilaita olivat tasavaltalaiset. Katolisen Irlannin tasavaltalaisarmeijan (IRA) tavoitteena oli jo 1920-luvulla alueen liittäminen osaksi Irlantia. IRA taisteli aluksi myös jaon hyväksynyttä Irlannin hallitusta vastaan, mutta luopui myöhemmin hallituksen vastustamisesta.
Kriisiin taustalla oli myös unionistien katolisiin kohdistama taloudellinen ja sosiaalinen syrjintä, jota unionistipoliittikko ja nobelisti David Trimble kutsui "kylmäksi taloksi". Unionistit pysyttelivät vallassa säätämällä vaalipiirit ja vaalitavan oman enemmistönsä varmistamiseksi. Esimerkiksi liikemiehillä oli vaaleissa useita ääniä. Valta parlamentissa ja suurimmissa kunnissa pysyi unionisteilla yli viisi vuosikymmentä ja poliisilaitos oli täysin protestanttinen. Katolisilta estettiin pääsy julkisiin virkoihin ja moniin kaupan ja teollisuuden alojen töihin. Katoliset olivat protestantteja kolme kertaa useammin työttömiä ja asuivat huonommin toimeentulevilla asuinalueilla. Protestanttien ja katolisten välit olivat viileät ja runsaasti katolisia muutti maasta 1950-luvulla.
Jo ennen varsinaisten levottomuuksien syttymistä, alueella oli unionistien ja nationalistien välisiä yhteenottoja. 1930- ja 1950-luvuilla Belfastissa mellakoitiin. Irlannin tasavaltalaisarmeijan IRA hyökkäsi pohjoisessa kampanjassa Pohjois-Irlannin turvallisuusviranomaisia vastaan 1942–1944. Brittien ja Irlannin hallitus lähes kukistivat IRA:n 40-luvulla. Vuonna 1956 IRA aloitti rajasodaksi kutsutun sissisodan hyökkäämällä Pohjois-Irlannin poliisiasemille. Hallitus vastasi pidättämällä satoja epäiltyjä IRA-aktivisteja. Järjestön toiminta hiipui huomattavasti vuoteen 1958 mennessä, mutta rajasota päättyi vasta vuonna 1962. IRA:n aseellisella kampanjalla ei ollut laajaa siviilien tukea ja se epäonnistui. Unionistien ja tasavaltalaisten välinen juopa kuitenkin syveni entisestään.
Levottomuudet > Osapuolten järjestäytyminen

Protestanttifundamentalistit ja lojalistit perustivat 1956 Ulster Protestant Action (UPA) -järjestön, jonka tarkoitus oli puolustaa Ulsteria IRA:a vastaan. Puolueen perustajiin lukeutuivat myöhemmin tunnetut poliitikot Ian Paisley, Desmond Boal, Noel Doherty ja Billy Spence. 1964 katoliset aktivistit aloittivat sosiaalisen oikeudenmukaisuuden kampanjan CSJ:n. Siitä kehittyi vuonna 1967 Kansalaisoikeusliike NICRAn, johon liittyi myös joitakin protestantteja. NICRA vaati tasaista äärioikeutta, virkapaikkojen avaamista katolilaisillekin ja puolisotilaallisen erikoispoliisi B-Specialsien hajottamista.
Huhtikuussa 1966 Pohjois-Irlannin katoliset juhlivat vuoden 1916 pääsiäiskapinan 50-vuotispäivää. Vuosipäivä ja perustettu kansalaisoikeusliike herättivät unionisteissa pelkoa IRA:n uudesta noususta. Haluttiin ryhtyä vastatoimiin. Huhtikuussa 1966 jyrkän antikatolinen unionisti Ian Paisley perusti Ulsterin perustuslain puolustuskomitean ja sen puolisotilaallisen siiven UPV:n. Paisleyn mukaan IRA oli voimistumassa uudelleen ja katolinen kirkko sekaantui politiikkaan tukemalla IRA:ta. Paisley piti hallituksessa istuvia maltillisia unionisteja liian pehmeinä. Samaan aikaan osin samat aktivistit perustivat Ulsterin vapaaehtoisjoukot (UVF), jotka hyökkäsivät 1966 IRA-aktivistien kimppuun polttopulloilla.
NICRA vaati äänestyksen, työhönoton ja asuntopolitiikan korjaamista sekä puolisotilaallisen B-Specials-erikoispoliisin lakkauttamista. Pohjois-Irlannin pääministeri, maltillinen unionisti Terence O'Neill kannatti muutoksia, Hän sai vastaansa Ian Paisleyn kaltaiset kovan linjan unionistikonservatiivit. O'Neillin hallitus joutui sekä jyrkkien unionistien että tasavaltalaisten epäsuosioon.