stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jalkapallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2019 – Lohko E
Kurinpito

Fair-play-pisteitä käytetään lohkoissa joukkueiden ollessa tasapisteissä. Pisteet lasketaan seuraavalla tavalla:
ensimmäinen keltainen kortti: 1 pisteen vähennys
epäsuora punainen kortti (toinen keltainen): 3 pisteen vähennys
suora punainen kortti: 4 pisteen vähennys
keltainen kortti ja suora punainen kortti: 5 pisteen vähennys
| Joukkue | Ottelu 1>  | Ottelu 1>   | Ottelu 1>  | Ottelu 1>   | Ottelu 2>  | Ottelu 2>   | Ottelu 2>  | Ottelu 2>   | Ottelu 3>  | Ottelu 3>   | Ottelu 3>  | Ottelu 3>   | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Uusi-Seelanti |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 |  |  |  | –1 |
|  Kanada |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |  |  |  | –2 |
|  Alankomaat |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |  |  |  | –2 |
|  Kamerun | 2 |  |  |  | 3 |  |  |  | 1 |  |  |  | −6 |
FS Chanzy (1894)

| Chanzy |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Chantiers et Ateliers de la Gironde
Laskettu vesille:  tammikuu 1894
Palveluskäyttöön:  joulukuu 1894
Poistui palveluskäytöstä:  haaksirikkoutunut 30. toukokuuta 1907
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 748 t
Pituus:  110,2 m
Leveys:  14,04 m
Syväys:  6,06 m
Koneteho:  8 300 ihp
Nopeus:  17 solmua
Miehistöä:  16 upseeria ja 378 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  2 × Canon de 194 mm Modèle 1887 6 × Canon de 138 mm Modèle 1887 4 × Canon de 65 mm Modèle 1891 4 × Hotckiss 47 mm 8 × Hotckiss 37 mm 4 × 450 mm torpedoputkea
Chanzy oli 1890-luvun alussa valmistettu Ranskan laivaston Amiral Charner -luokan panssariristeilijä.
Valmistus

Alus sai tilausvaltuutuksen 11. tammikuuta 1889 ja tilattiin 18. joulukuuta Bordeauxista Chantiers et Ateliers de la Girondelta, missä Köli laskettiin tammikuussa 1890. Alus laskettiin vesille 24. tammikuuta 1894 valmiina koeajoihin, joista ensimmäinen aloitettiin kaksi päivää myöhemmin. Alus otettiin palvelukseen koeajoihin 6. helmikuuta ja lähti 8. helmikuuta Rochefortiin. Pitkällisissä koeajoissa aluksella todettiin runsaasti puutteita, joten se siirrettiin 6. joulukuuta reserviin, jona aikana sen kone- ja kattilahuoneissa havaitut viat tuli korjata. Se palautettiin palvelukseen 1. toukokuuta 1895 jatkamaan koeajoja, jotka tällä kertaa saatiin päätökseen. Alus otettiin palvelukseen 20. heinäkuuta 1895.
Palvelus

Palvelukseen oton jälkeen alus liittyi 16. elokuuta Välimeren laivueen 1. kevyeen divisioonaan. Toukokuussa 1896  alus siirrettiin 4. kevyeen divisioonaan. Se osallistui laivueen mukana purjehduksiin sekä vielä samana kesänä suureen sotaharjoitukseen. Elokuussa alus siirrettiin Toulonissa reserviin, jossa se oli vuoden loppuun korjattavana. Alus palautettiin palvelukseen 28. joulukuuta koeajoihin. Alus liitettiin 16. helmikuuta 1897 kansainväliseen laivasto-osastoon Kreetalle. Alus oli 15. marraskuuta - 20. joulukuuta huollettavana Toulonissa, mutta muuten se oli Levantin laivastoasemalla 25. helmikuuta 1898 asti. Alus palasi Touloniin, missä se liitettiin heinäkuussa Välimeren laivueen reservidivisioonaan. Lukuunottamatta vuotuisia heinäkuussa järjestettäviä harjoituksia alus ei osallistunut purjehduksiin.
Alus liitettiin 1. tammikuuta 1899 liitettiin 1. kevyeen divisioonaan. Alus osallistui maaliskuussa ja huhtikuussa purjehdukseen ja heinäkuussa Baleaarien matkaan ja lähti 11. lokakuuta Touloniin, mistä se palasi 21. joulukuuta. Alus vieraili itäisen Välimeren ja Egeanmeren satamissa. Aluksen päähöyryputki repesi 20. helmikuuta 1900, jolloin kolme miestä loukkaantui. Korjausten jälkeen alus palasi laivueeseen, jonka mukana se osallistui sotaharjoituksiin 21. kesäkuuta - 14. elokuuta. Alus oli 1.-21. syyskuuta tykistökoululaivana. Se vieraili 11.-26. lokakuuta Korsikalla, Tunisiassa ja Algeriassa. Marraskuussa alus oli Toulonissa telakalla.
Telakalta vapauduttuaan alus liitettiin Levantin laivastoasemalle. Alus lähti 1. helmikuuta 1901 Toulonista Beirutiin, mistä se palasi . huhtikuuta Touloniin. Alus oli pääosan Lähi-idän palveluksestaan Smyrnassa. Alus osallistui 21. kesäkuuta - 30. heinäkuuta vuotuiseen sotaharjoitukseen, minkä jälkeen se palasi 30. lokakuuta Levantin laivastoasemalle. Alus oli Mytilenessä, kunnes se palasi Touloniin 1. helmikuuta 1902. Aluksen loppuvuoden palvelus rajoittui vierailuihin Pohjois-Afrikassa maaliskuusta toukokuuhun, mikä toistui heinäkuussa.
Seuraavina vuosina alus osallistui 13. huhtikuuta 1903 presidentin vierailuun Algeriin, kesäkuussa 1903 diplomaattien vierailuun Cartagenaan ja Napoliin 24. huhtikuuta 1904. Alus palasi 1. toukokuuta Touloniin, missä sen paikan laivueessa otti muutamaa päivää myöhemmin vasta valmistunut panssariristeilijä Marseillaise. Alus siirrettiin reserviin, missä se oli syyskuuhun 1906.
Alus palautettiin palvelukseen 15. syyskuuta 1906 liitettynä Kaukoidän laivueeseen. Alus lähti 15. marraskuuta Toulonista Saigoniin, jonne se saapui 10. tammikuuta 1907. Huhtikuussa alus lähti Saigonista purjehdukselle, joka vei sen Hongkongiin, Shanghaihin ja lukuisiin Japanin satamiiin. Alus palasi toukokuun puolivälissä Shanghaihin, mistä lähdettyään se ajoi 20. toukokuuta kovassa merenkäynnissä ja sankassa sumussa karille Ballard Islandilla. D'Entrecasteaux, Bruix ja Alger tulivat auttamaan karille ajanutta alusta, mutta sitä ei saatu irrotetuksi. Aluksen perä alkoi upota 30. toukokuuta. Haaksirikkoutuneen aluksen miehistö jätti aluksensa 1. kesäkuuta ja 12. kesäkuuta aluksen jäänteet tuhottiin.
Arne Isaksson

Arne Justinus Isaksson (13. marraskuuta 1925 Pajala - 12. maaliskuuta 2000 Kramfors) oli ruotsalainen kirjailija. Isaksson oli kommunisti, joka tuli Suomessa tunnetuksi 1950-luvun lopussa, kun hänet karkotettiin maasta poliittisen toimintansa vuoksi.
Elämä > Nuoruus

Tornionlaaksossa varttunut Arne Isaksson syntyi metsätyömies Paulus Isakssonin perheeseen Pajalan Pissiniemen kylässä. Kansakoulun jälkeen hän teki metsätöitä ja kiinnostui työväenliikkeestä seudun puoluetyötä organisoineen suomalaisen korpikommunistin Eemeli Lakkalan ansiosta. Myös hänen isänsä vaikutti ammattiyhdistysliikkeessä. Paulus Isaksson tunnetaan työväenlaulustaan "Strejkvisa från Pajala", jonka on levyttänyt muun muassa Norrlåtar-yhtye. Tutustuttaan omatoimisesti Karl Marxin, V. I. Leninin, Friedrich Engelsin ja Josef Stalinin tuotantoon Isaksson lähti Ruotsin kommunistisen puolueen nuorisoliiton toimintaan 1940-luvun alussa. Vuonna 1950 Isaksson opiskeli Pohjola-Nordenin myöntämän stipendin turvin Hämeenlinnassa toimineessa Sirola-opistossa. Isakssonin mukaan stipendin myöntäminen SKP:n oppilaitokseen oli vahinko, jonka järjestö paikkasi vuoden kuluttua lähettämällä hänet Pargas folkhögskolaniin. Sosionomiksi valmistunut Isaksson työskenteli myöhemmin muun muassa Helsingin kaupungilla.
Elämä > Karkotus

Isaksson haki kahdesti Suomen kansalaisuutta, mutta Tornionlaakson kommunistien hakemukset eivät yleensä hyväksytty Suojelupoliisin vastustaessa niitä. Isakssonin kohdalla perusteena oli jäsenyys Suomen Demokraattisessa Nuorisoliitossa. Maaherra Uuno Hannula puolestaan totesi lausunnossaan "äärimmäisyysmiehiä" olevan läänissä jo omasta takaa niin paljon, ettei heitä tarvita lisää ulkomailta. Vuonna 1955 Kolarin kommunistienemmistöinen kunnanvaltuusto valitsi Isakssonin sosiaalisihteeriksi. Porvarit valittivat päätöksestä Lapin lääninhallitukseen, jonka laintulkinnan mukaan ulkomaalaista ei voitu valita kunnan virkaan. Kolarin kunta puolestaan teki valituksen lääninhallituksen päätöksestä Korkeimpaan hallinto-oikeuteen. Asian käsittely oli vielä kesken, kun kunnanvaltuusto valitsi Isakssonin syyskuussa 1955 avoimeksi tulleeseen kunnansihteerin virkaan. KHO:n asetuttua lääninhallituksen kannalle tekivät porvarit jälleen uuden valituksen.  Tammikuussa 1956 maaherra Hannula esitti sisäministeriölle Isakssonin karkotusta, jonka sosialidemokraattinen sisäministeri Valto Käkelä ja poliisiylijohtaja Urho Kiukas pian vahvistivat. Isaksson ehti hoitamaan tehtäväänsa karkotuspäätökseen saakka, jonka jälkeen hän matkusti Helsinkiin ja kunnansihteeriksi ryhtyi toinen kommunisti Niilo Koskenniemi. SKDL:n kansanedustajat Hertta Kuusinen, Eino Kilpi, Toivo Kujala ja Eino Tainio tapasivat asian tiimoilta pääministeri Urho Kekkosta, joka lupasi ottaa asian esille hallituksessa. Kolarissa järjestettiin Isakssonia puolustavia kansankokouksia ja kirjalija Arvo Turtiainen matkusti paikkakunnalle kirjoittaakseen tapauksesta juttusarjan Vapaaseen Sanaan. Kirjoitus jäi kuitenkin julkaisematta yleislakon alettua. Samalla karkotuksesta syntynyt kohu hautautui lakon ja presidentivaalien aiheuttaman pöhinän jalkoihin, eivätkä myöskään kommunistit lähteneet viemään toivottomana pitämäänsä tapausta oikeuteen.
Elämä > Ruotsissa

Karkotuksensa jälkeen Isaksson työskenteli Ruotsissa muun muassa vankilakuraattorina, Västeråsin raittiussihteerinä ja Ytterlännäsin sosiaalijohtajana. Kramforsin kunnan Bollstabrukiin asettunut Isaksson suoritti myös oikeustieteen kandidaatin tutkinnon Uppsalan yliopistossa vuonna 1978. Tämän jälkeen Isaksson profiloitui niin sanottuna "ammattivalittajana", joka kuormitti viranomaisia havaitsemistaan epäkohdista tekemillä kanteluilla ja valituksilla. Hänen laskettiin tehneen noin 600 valitusta Ruotsin oikeusasiamiehelle ja noin 3 000 muuta kantelua.
Kirjallinen tuotanto

Isakssonin kirjailijanura alkoi hänen karkotuksensa jälkeen. Aluksi hänen oli tarkoitus kirjoittaa ainoastaan pefletti omasta tapauksestaan, mutta lopulta se paisui usean sadan sivun paksuiseksi tutkimukseksi, joka käsitteli epäselvinä pidettyjä suomalaisia oikeudenkäyntejä vuosilta 1918–1950. Kirja ilmestyi lopulta suomenkielisenä omakustanteena vasta vuonna 1986 nimellä Oikeus on vallan renki. Isaksson julkaisi ensimmäiset teoksensa 1970-luvun alussa. Hänen tuotantonsa käsittää työväenliikkeen ja Tornionlaakson historian ohella lyriikkaa. Isaksson kustansi teoksensa itse ja kauppasi niitä ovelta ovelle matkustamalla polkupyörällä Norrbottenissa ja Tornionlaaksossa. Kirjoensa markkinoinnin hän hoiti järjestämällä lehdistötilaisuuksia paikallisehdille. Hänen arvoidaan saaneen myydyksi kirjojaan vuosien saatossa kaikkiaan noin 10 000 kappaletta.
Kirjailija Mikael Niemi on käyttänyt hyväkseen Isakssonin kokoamaa arkistoa vuonna 2023 ilmestyneessä romaanissaan Silkkiin kääritty kivi (Sten i siden).
Perhe

Arne Isaksson oli vuosina 1951-1957 naimisissa suomalaisen kansanedustajan Anna-Liisa Tiekson kanssa. Heillä oli kaksi lasta.
Teokset

Isaksson, Arne; Brattlands, Greta [Anna Greta Wikström]: Nätter som gråter eller Det goda hjärtat.  Bollstabruk:  Ådalens textproduktion, 1973.
Och makten talade och sade : social- och samhällskritik på miniprosa.  Bollstabruk:  Ådalens textproduktion, 1973.
Social-Golgata.  Bollstabruk:  Ådalens textproduktion, 1973.
Skymning över Ådalen : betraktelser I.  Bollstabruk:  Eget, 1975.
Maktens galna hundar.  Bollstabruk:  Ådalens textproduktion, 1976.
Kolonistbyn Kaarnevaara : en historisk och social studie av kronoarrendatorer.  Bollstabruk:  A. Isaksson, 1985.
Oikeus on vallan renki : oikeusturvallisuus Suomessa vv. 1918–1950.  Bollstabruk:  A. Isaksson, 1986.
Arbetarrörelsens historia i Tornedalen Del 1. Eldsjälarna : intervjuer med arbetare från Tornedalen.  Bollstabruk:  A. Isaksson, 1987.
Dödskyssen från Tjernobyl : ostrukturerade aforismer.  Bollstabruk:  A. Isaksson, 1987.
I hatkärlekens gränsland eller ur marginalmänniskors rike.  Bollstabruk:  A. Isaksson, 1988.
Lagomafolket : en tankestudie i lagomafolkets själsliv.  Bollstabruk:  A. Isaksson, 1988.  ISBN 919-71260-1-2
Ur livets öga.  A. Isaksson, 1993.  ISBN 919-71260-5-5
Arbetarrörelsens historia i Tornedalen Del 2. Konspiratörerna eller När Lenin kom till Matkakoski : Sverige som revolutionens språngbräda i Nordkalotten.  Bollstabruk:  A. Isaksson, 1989.  ISBN 919-71260-0-4
Brödets bittra tårar.  Bollstabruk:  A. Isaksson, 1990.  ISBN 919-71260-2-0
Den Sillénska gåsen : berättelser ur den tornedalska verkligheten under 1930-talet.  Bollstabruk:  A. Isaksson, 1991.  ISBN 919-71260-3-9
Den röda månen : berättelser ur den tornedalska verkligheten 1939–1944.  Bollstabruk:  Arne Isaksson, 1992.  ISBN 919-71260-4-7
En historiebok om arbetarrörelsens genombrottsår i Norrbottens finsktalande bygder.  Bollstabruk:  A. Isaksson, 1994.  ISBN 919-71260-6-3
Valko-Venäjä kesäolympialaisissa 2008

Valko-Venäjä osallistui Pekingin kesäolympialaisiin 2008 177 urheilijan voimin. Avajaisissa Valko-Venäjän lippua kantoi Aleksandr Romankov.
Mitalit

Valko-Venäjä voitti kisoissa neljä kultaa, viisi hopeaa ja kymmenen pronssia. Mitalit oikeuttivat mitalitaulukossa sijalle 13. Mitalitaulukossa alapuolella jäi muun muassa Suomi, Kanada sekä Puola. Kyseessä on Valko-Venäjän historian parhaimmat olympialaiset, jos katsotaan mitalien määriä.
Mitalit > Kultaa

Andrei Bahdanovitš / Aliaksandr Bahdanovitš – Melonta, miesten kanadalainen kaksikko 1 000 m
Raman Pjatrušenka / Aljaksei Abalmasau / Artur Litvintšuk / Vadzim Mahneu – Melonta, miesten kajakkinelonen 1 000 m
Andrei Aramnau – Painonnosto, miesten 105 kg
Aksana Mjankova – Yleisurheilu, naisten moukarinheitto
Mitalit > Hopeaa

Andrei Rybakov – Painonnosto, miesten 85 kg
Inna Žukova – Rytminen voimistelu, yksilökilpailu
Vadzim Dzevjatouski – Yleisurheilu, miesten moukarinheitto
Andrei Krautšanka – Yleisurheilu, miesten kymmenottelu
Natallja Mih’nevitš – Yleisurheilu, naisten kuulantyöntö
Mitalit > Pronssia

Raman Pjatrušenka / Vadzim Mahneu – Melonta, miesten kajakkikaksikko 500 m
Mih’ail Sjamjonau – Paini, kreikkalais-roomalainen 66kg
Murad Gaidarov – Paini, vapaapaini 74kg
Nastassja Novikava – Painonnosto, naisten 53 kg
Jekaterina Karsten – Soutu, naisten yksikkö
Julija Bitšyk / Natallja Helah' – Soutu, naisten kaksikko
Olesja Babuškina / Anastasia Ivankova / Ksenia Sankovitš / Zinaida Lunina / Glafira Martinovitš / Aljona Tumilovitš – Rytminen voimistelu, joukkuekilpailu
Andrei Mih’nevitš – Yleisurheilu, miesten kuulantyöntö
Ivan Tsih’an – Yleisurheilu, miesten moukarinheitto
Nadzeja Astaptšuk – Yleisurheilu, naisten kuulantyöntö
Joukkue

Valko-Venäjää edusti kisoissa 177 urheilijaa, joista 93 oli miehiä ja 84 naisia. Näihin lukeutui 12 henkinen naisten koripallomaajoukkue. Olympiajoukkueen nuorin osallistuja oli voimistelija Anastasia Ivankova, jolla oli ikää vain 16 vuotta. Joukkueen vanhin urheilija oli 47-vuotias yleisurheilija Ellina Zvereva. Joukkue on urheilijamäärältään Valko-Venäjän olympiahistorian suurin joukkue.
Joukkue > Doping

Miesten moukarinheitossa alun perin toiseksi ja kolmanneksi sijoittuneet Vadzim Dzevjatouski ja Ivan Tsih’an jäivät kiinni testosteronin käytöstä. Kansainvälinen olympiakomitea vahvisti kilpailijoiden hylkäyksen joulukuussa 2008. He valittivat hylkäyksestä Urheilun kansainväliseen vetoomustuomioistuimeen, joka palautti kaksikon mitalit kesäkuussa 2010.
Kuvia

Voimistelija Inna Žukova juhlimassa hopeamitalia.
Andrei Rybakov voitti painonnostossa hopeaa.
Valkovenäläinen, olympia-aiheinen postimerkki.
Musta (hevosväri)

| Musta |
| --- | --- |
 Musta friisiläishevonen
Synonyymit ja lyhenteet
Lyhenne::  m
Genotyyppi
Geeni::  EE tai Ee ja aa
Selitys::  E-geenissä vähintään yksi dominoiva alleeli, A-lokuksessa homotsygoottisesti resessiivinen alleeli
Fenotyyppi
Runko::  Musta
Jouhet::  Mustat
Iho::  Tumma
Muuta::  Väri saattaa haalistua osittain ruskeaksi erityisesti auringonvalon vaikutuksesta
Oikealla: kulomusta färsaartenponi uudessa kesäkarvassa.
Sama yksilö vanhassa talvikarvassa. Kulomustan sävyvaihtelu on usein lievempää.
Musta on hevosväri, jossa on sävyjä:
Musta (engl. black, ruots. svart, saks. rappe, ransk. noir) on hevosväri. Musta hevonen on periaatteessa kauttaaltaan eli sekä karvaltaan että jouhiltaan musta. Suurin osa mustista hevosista kuitenkin haalistuu kesäisin auringonpaisteesta osin kellertävän tummanruskeiksi.
Kulomusta (klm) on musta hevonen, joka on etenkin kesäisin rungostaan ja jouhiltaan selvästi tummanruskeaksi haalistunut eli kulottunut. Hevosen pää ja jalat ovat kuitenkin mustat. Kulomusta hevonen voi kuten päistärikkökin olla eri vuodenaikoina huomattavan erinäköinen. Sitä saatetaan luulla tummanruunikoksi tai sysirautiaaksi.
Kiiltomusta on musta hevonen, jonka karva on kiiltävää. Väri ei kesäisin tai muulloinkaan haalistu ainakaan huomattavasti.
Sysimusta (sm) tai pikimusta on musta hevonen, jonka karva on täysin mustaa, mutta himmeää. Väri ei kesäisin tai muulloinkaan haalistu ainakaan huomattavasti.
Oikeiksi mustiksi hevosiksi kelpuutetaan joskus ainoastaan melko harvinaiset aitomustat eli aina kiiltävän tai himmeän pikimustina pysyvät yksilöt. Sekä kulomustat että lievemminkin haalistuvat hevoset, jotka ovat talvisaikaan mustia, ovat kuitenkin geneettisesti aivan yhtä mustia. On myös syytä huomata, että voimakas auringonpaahde varsinkin yhdessä hikisyyden kanssa kykenee haalistamaan lähes minkä tahansa hevosen mustaa tai tummaa karvaa jossakin määrin varsinkin esimerkiksi satulansijan kohdalta. Näyttelyeläinten mustaa väriä saatetaankin suojella esimerkiksi rajoittamalla ulkoilua aurinkoisina päivinä tai käyttämällä loimia.
Musta on ainoa hyväksytty väri esimerkiksi friisiläishevosella.
Genetiikka ja periytyminen

Musta väri on yksi hevosten kolmesta perusväristä, joista kaksi muuta ovat rautias ja ruunikko. Jokainen hevonen on pohjaväriltään eli geneettisesti jonkin näistä kolmesta väristä edustaja ja periyttää pohjaväriä sen mukaisesti, vaikka eläin saattaakin muiden väriin vaikuttavien tekijöiden vuoksi ulkonäöltään olla esimerkiksi täysin valkoinen. Perusvärien periytyminen  perustuu kahteen eri lokukseen (A ja E). Mustan hevosen E-lokuksessa ainakin yksi dominoiva alleeli E, joka mahdollistaa mustan pigmentin syntymisen, ja A-lokuksessa homotsygootti resessiivinen alleeli a, joka laajentaa mustan pigmentin esiintymään kaikkialla karvoituksessa. Mustan hevosen genotyyppi on siis A-lokuksen suhteen aa ja E-lokuksen suhteen EE tai Ee. E-lokuksen erilaiset genotyypit eivät nykykäsityksen mukaan erotu hevosen ulkonäössä mitenkään.
Käytännön seurauksena perusvärien genetiikasta on se, että kahden mustan hevosen jälkeläinen on yleensä musta tai joskus rautias, mutta ei koskaan ruunikko. Käytännössä hyvin tumma ruunikko (joko vanhempi tai jälkeläinen) saatetaan kuitenkin tunnistaa väärin mustaksi, ja hyvin kuloutunut musta taas tummanruunikoksi. Musta hevonen itse ei voi syntyä kahden rautiaan jälkeläisenä, vaan jommankumman vanhemman on kannettava E-geenin dominoivaa, mustan värin mahdollistavaa E-alleelia, eli oltava väriltään ruunikko tai musta. Jotkin musta- tai ruunikkopohjaiset väritykset kuten esimerkiksi hopeanruunikko on saatettu tunnistaa väärin rautiaaksi. Musta väri on resessiivisenä suhteellisen helppo vakiinnuttaa hevoskannan ainoaksi väriksi. Useankin mustan sukupolven jälkeen tosin saattaa syntyä rautiaita yksilöitä. Näin on käynyt esimerkiksi friisiläishevosten suhteen sekä joissakin mustissa shetlanninponisuvuissa.
Mustapohjaiset hevosvärit

Hopeageenin haalistama musta on hopeanmusta.
Samppanjageenin haalistama musta on classic champagne (samppanjaväreille ei toistaiseksi ole suomenkielisiä nimiä).
Yksinkertaisen voikkogeenin haalistama musta on mustanvoikko
Kaksinkertaisen voikkogeenin haalistama musta on mustapohjainen valkovoikko eli smoky cream
Hallakkogeenin haalistama musta on hiirakko.
Mustapohjainen päistärikkö on mustanpäistärikkö.
Mustapohjainen kimo on mustankimo.
Mustapohjainen kirjava on mustankirjava.
Hopeanmusta islanninhevonen: hopeageenin haalistava vaikutus harjassa on voimakas mutta peitinkarvassa selvästi lievempi
Mustapohjainen samppanjaväri "amber champagne" muistuttaa ruunikkoa
Mustanvoikko: voikkogeeni on haalistanut peitinkarvaa vain aavistuksen. Mustanvoikkojen hevosten ulkoasu vaihtelee paljon ja voi muistuttaa muiden muassa tummaa ruunikkoa, hiirakkoa, tummaa rautiasta tai haalistunutta mustaa.
Mustapohjainen valkovoikonkirjava: kaksinkertainen voikkogeeni on haalistanut värin erittäin vaaleaksi. Muihin valkovoikkoväreihin verrattuna väri on tummempi ja selkeän harmaankellertävä.
Mustanhallakkoja eli hiirakkoja Heckin tarpaaneja: hallakkogeeni on vaalentanut erityisesti rungon värin rusehtavanharmaaksi.
Mustanpäistärikkö: runko on sekakarvan vaalentamana tullut sinertävänharmaaksi. Päistärikköväritykselle tyypillisesti perusväri on ennallaan päässä ja jaloissa.
Tämä nuori mustankimo on vasta alkanut kimoutua. Kimoutumisen edetessä myös ruskeat pohjavärit muuttuvat harmaiksi, joten pohjavärin voi varsavärin häivyttyä saada tietoon varmuudella vain geenitestillä tai mahdollisesti hevosen vanhempien tai jälkeläisten värien perusteella.
Mustankirjava irlannincob
Mustapohjainen "leoparditäpläinen" tiikerinkirjava
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jan-Mikael Juutilainen

| Jan-Mikael Juutilainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. tammikuuta 1988 (ikä 37) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Juuti
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  181 cm
Paino:  83 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2008–2018
Aik. seurat:  Jokerit (SML) Kiekko-Laser (Mestis) HPK (SML) KooKoo (SML)
NHL-varaus:  156. varaus, 2006 Chicago Blackhawks
Jan-Mikael Juutilainen (s. 5. tammikuuta 1988 Helsinki) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Hän oli pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Juutilaista verrattiin juniorina NHL:ään varatessa Saku Koivuun.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ruotsi 2006 | jääkiekko |  |
| U-18 Junior World Cup  | U-18 Junior World Cup  | U-18 Junior World Cup  |  |
|  Pronssia | Piešťany 2005 | jääkiekko |  |
Juutilainen toimi Suomen hopeaa voittaneen joukkueen kapteenina alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2006. Hän oli tehoilla 3+2=5 Suomen paras maalintekijä ja jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Jan-Mikael Järvisen kanssa. Juutilainen valittiin Slovakiaa vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi Suomen ottelun parhaaksi pelaajaksi. Hän pelasi myös U-18 Junior World Cupissa vuonna 2005, jolloin Juutilainen voitti pronssia.
Juutilainen pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2008, jolloin hän oli tehoilla 1+5=6 Suomen paras syöttäjä sekä sisäisen pistepörssin voittaja Niclas Luceniuksen kanssa.
Tepuiaranen

| Tepuiaranen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Papukaijat Psittacidae
Suku::  Araset Nannopsittaca
Laji::  panychlora
Kaksiosainen nimi
 Nannopsittaca panychlora  (Salvin & Godman, 1883 

Katso myös
   Tepuiaranen Wikispeciesissä   Tepuiaranen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tepuiaranen (Nannopsittaca panychlora) on eteläamerikkalainen papukaija. Sen elinympäristö käsittää Venezuelan, Etelä-Guyanan ja Pohjois-Brasilian. Lajin holotyypin kuvailivat Osbert Salvin ja Frederick DuCane Godman Mount Roraimalta Guyanasta 1883.