stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pablo Picasso
Näyttelyt ja museot

Picasson hyvin laajaa tuotantoa on nykyisin esillä monessa paikassa. Pariisissa on Musée Picasso. Etelä-Ranskassa Picasso asui Antibesin ja Vallaurisin lähistöllä, joiden museoissa on myös hänen töitään. Barcelonassa on Museu Picasso, joka esittelee etenkin Picasson varhaistöitä vuoteen 1917 asti. Museo Reina Sofíassa Madridissa on näytteillä Guernica ja monta sen tutkielmaa ja piirrosta. Málagassa on Picasson syntymäkoti ja Museo Picasso Málaga, jossa on hänen töitään. Myös Luzernin Museum Sammlung Rosengartissa ja Kölnin Museum Ludwigissa on laajat Picasso-kokoelmat.
New Yorkin Modernin taiteen museossa 1939–1940 pidetty, kansainvälistä huomiota saanut retrospektiivinen näyttely oli siihen asti näyttävin Picassoa esitellyt näyttely, ja se korosti Picasson suurta vaikutusta moderniin taiteeseen.
Korkeimpia myyntihintoja

Picasson teokset ovat nykyisin hyvin haluttuja, ja vuoteen 2015 mennessä kaksi hänen työtään kuuluu maailman kymmenen kalleimmalla hinnalla myydyn maalauksen listalle. Picasson öljyvärityö Algerin naiset, versio ”O” vuodelta 1955 huutokaupattiin toukokuussa 2015 New Yorkissa 179,4 miljoonan dollarin hintaan, jolloin se oli kallein koskaan huutokaupattu taideteos. Picasson La Réve (1932) myytiin vuonna 2013 yksityisesti taidekeräilijä Steven Cohenille 158,5 miljoonalla dollarilla. Yli 100 miljoonalla dollarilla myytiin esimerkiksi myös Picasson nuoruudentyö Poika ja piippu (1905), jonka hinta nousi vuonna 2004 Sothebyn huutokaupassa Lontoossa 104 miljoonaan dollariin.
Kirjallisuutta > Suomeksi

Berger, John: Picasson nousu ja tuho.  Helsinki:  Love Kirjat, 1985.  ISBN 951-835-095-7
Brighton, Andrew: Picasso vasta-alkaville ja edistyville. Helsinki: Jalava 1997.
Gilot, Francoise: Elämä Picasson rinnalla. Helsinki: Otava, 1997.
Kalha, Harri: Flip-Flopingia Picasson kanssa. Teoksessa Koskinen, Taava (toim.), Kirjoituksia neroudesta. Myytit, kultit, persoonat. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.
Pablo Picasso. Kansankulttuuri, Aurora, 1984.
Podoksik, Anatoli: Picasso – ikuinen löytöretkeilijä. Taiteilijan teokset Neuvostoliiton taidemuseoissa. SN-kirjat, Aurora, 1990 [1989].
Stassinopulos, Arianna: Picasso. Nero ja paholainen. Helsinki: Otava, 1994.
Kirjallisuutta > Näyttelyluettelot

Picasso ja kubismi Suomessa, Picasso and cubism in Finland: Retretti 25.5.–28.8.1994, Punkaharju, Retretti 1994.
Picasso Helsinki, Mestariteoksia Pariisin Picasso-museosta, Ateneumin taidemuseo 18.9.2009–28.1.2010.
Kirjallisuutta > Elokuvia

Clouzot, Henri-George: Picasso – arvoitus (Le Mystère Picasso/Ranska 1956)
Danielsson, Tage: Picasson seikkailut (Picassos äventyr, Ruotsi 1978)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pablo Picasso Wikimedia Commonsissa
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Pablo Picasso: A Virtual Art Gallery. (englanniksi)
Pablo Picasso – Zoomable Paintings. (englanniksi)
Hughes, Robert: Pablo Picasso. Time. (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Picasso-näyttely Tukholmassa 1988.
Pablo Picasso Europeanassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Taiwan  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea 2  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 2  3  4 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  ADK  South Australia  FID  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Victoria  Photographers' Identities  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana  NARA  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Picasso vuonna 1908.
Picasso ystäviensä kanssa taidenäyttelyn avajaisissa vuonna 1962.
Melankolinen ja moniselitteinen Elämä (1903) on Picasson sinisen kauden päätyö.
Avignonin naiset (1907) on Picasson afrikkalaisvaikutteisen kauden tuotantoa.
Guernica (1937) kuvaa Guernican kaupungin tuhoa saksalaisten pommituksessa.
Picasson veistos Naisen pää Halmstadissa Ruotsissa.
Musée Picasso Pariisissa.
Kellukat

| Kellukat |
| --- | --- |
 Ojakellukka (Geum rivale)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Alaheimo::  Rosoideae
Suku::  Kellukat Geum  L.
Katso myös
   Kellukat Wikispeciesissä   Kellukat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kellukat (Geum) on kasvisuku ruusukasvien heimossa. Siihen kuuluu 95 lajia. Joitain kellukkalajeja käytetään koristekasveina.
Lähisukuiset ansikat (Waldsteinia) on yhdistetty Suomen Lajitietokeskuksen luokittelussa kellukoihin (vuoteen 2024 asti). Toisaalta ansikoita pidetään usein myös itsenäisenä sukuna.
Kellukkalajeja

idänkellukka (Geum aleppicum)
valkokellukka (Geum canadense)
punakellukka (Geum chiloënse)
tulikellukka (Geum coccineum)
amerikanansikka (Geum fragarioides, syn. Waldsteinia fragarioides)
karheakellukka (Geum hispidum)
japaninkellukka (Geum macrophyllum)
vuorikellukka (Geum montanum)
rönsykellukka (Geum reptans)
ojakellukka (Geum rivale )
rusko-ojakellukka (var. rivale)
keltaojakellukka (var. subalpinum)
rönsyansikka (Geum ternatum, syn. Waldsteinia ternata)
sulkakellukka (Geum triflorum)
kyläkellukka (Geum urbanum)
kermakellukka (Geum virginianum)
mätäsansikka (Geum waldsteinia, syn. Waldsteinia geoides)
Kellukkalajeja > Lajit Suomessa

Suomessa kasvaa vakiintuneena neljästä viiteen kellukkalajia. Ojakellukka ja kyläkellukka ovat alkuperäiskasveja, idänkellukka ja japaninkellukka uustulokaskasveja. Yleisin on ojakellukka, joka on hyvin tavallinen Etelä-Suomessa ja kasvaa paikoin aivan Pohjois-Lapissakin. Rönsyansikkaa esiintyy Suomessa viljelyjäänteenä tai -karkulaisena.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Geum
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q156771  Wikispecies: Geum  APDB: 190956  APNI: 99010  BioLib: 39856  BOLD: 121391  CoL: 6356B  EoL: 29918  EPPO: 1GEUG  FNA: 113505  FoC: 113505  GBIF: 3024294  GRIN: 4935  iNaturalist: 55751  IPNI: 33812-1  ITIS: 24644  NBN: NHMSYS0000459056  NCBI: 3761  NZOR: e596c096-a0e9-40f9-95ba-41f3cf84fe7d  Open Tree of Life: 28622  Panarctic Flora: 6409  PLANTS: GEUM  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000428-2  Tropicos: 40013985  VASCAN: 1204  VicFlora: 5084aa2e-469a-4970-b374-3e3ff18cf509  WFO: wfo-4000015601
Keimolan moottorirata

| Keimolan moottorirata |
| --- | --- |

Sijainti:  Vantaa,  Suomi
Valmistumisvuosi:  1966
Suljettu:  1978
Suunnittelija:  Curt Lincoln
Radan pituus:  3,3 km
Mutkia:  8
Rataennätys:  1.11,74 (  Leo Kinnunen, AAW Racing Team, 1972)
Suurimmat tapahtumat:  Formula 2, Formula Vee, Interserie
Maalisuora Nesteen kaarelta etelään päin syksyllä 2005
Keimolan moottorirata oli Vantaan Keimolassa sijainnut moottorirata ja -stadion. Radan perusti kilpa-autolegenda Curt Lincoln vuonna 1965 ja se avattiin 12. kesäkuuta 1966. Radan pituus oli noin 3,3 kilometriä ja pelkkä pääsuora oli kilometrin mittainen. Radan leveys oli vaihdellen 9–15 metriä. Keimolassa järjestettiin usein F2-kilpailuja. Keimolassa on ajanut monia F1-legendoja, kuten Jim Clark, Graham Hill, Jack Brabham, Jochen Rindt ja Denny Hulme. Radalla aloittelivat uraansa myös myöhemmät suomalaiset F1-kuljettajat Keke Rosberg, Jyrki Järvilehto, Mika Häkkinen ja Mika Salo, kolme viimeksi mainittua mikroautoilla, Rosberg myös suuremmilla ajokeilla.
Keimolan moottoriradan omisti aluksi Curt Lincolnin oma yhtiö. Vuonna 1968 sen osti Wihuri-yhtymä, jonka toimitusjohtaja Antti Aarnio-Wihuri oli innokas autourheilun harrastaja. Wihuri perusti radan toiminnan pyörittämistä varten tytäryhtiön, jonka toimitusjohtajana oli Wihuri-yhtymän Volkswagen-osaston markkinointipäällikkö Lasse Laakso. Jouduttuaan talousvaikeuksiin Wihuri myi radan vuonna 1982 Sanoma Oy:lle, jonka omistuksessa rata oli 2010-luvulle asti. Rata joutui vaikeuksiin 1970-luvulla öljykriisin, rata-autoilun saaman vähäisen arvostuksen, lähistön asukkaiden valitusten sekä kunnostamattomuuden vuoksi. Keimolan moottoristadion suljettiin lopulta syksyllä 1978. Rata hylättiin ja se sai rapistua sekä hautautua metsän sisään. 1980-luvun lopulla se tuhottiin ajokelvottomaksi.
Radan paikalle alettiin rakentaa vuonna 2015 Keimolanmäen asuntoaluetta. Asuinalueen kadut tulevat noudattamaan moottoriradan ratalinjauksia. Edelleen pystyssä oleva radan valvontatorni sisällytetään osaksi asuinalueelle rakennettavaa aukiota. Torni sisältyy vuoden 2002 Vantaan kaupunginmuseon laatimaan suojeltavien kohteiden luetteloon. Muut ratarakennelmat ovat purettu jo kauan sitten.
Historia > Ensimmäiset vuodet

Ratkaiseva tekijä Keimolan moottoriradan perustamiseen oli suomalaisten tuolloin suuri kiinnostus autourheilua kohtaan. Helsingissä Eläintarhanajoja ei vuonna 1963 tapahtuneen onnettomuuden jälkeen enää voitu järjestää. Eläintarhan radan korvaajaa suunniteltiin Tikkurilaan, Tattarisuolle ja Seutulaan. Hankkeen puuhamiehenä toimi Curt Lincoln, joka oli aikansa tunnetuin kilpa-autoilija. Lincoln löysi ratahankkeelle tukijoiksi Yleisradion, Nesteen ja Sanoma Oyn. Radan rakentaminen maksoi noin kolme miljoonaa markkaa. Rataa alettiin rakentaa metsäiseen maastoon, silloiseen Helsingin maalaiskuntaan syyskuun alussa 1965. Rakennustöitä viivästyttivät ankara talvi ja useat vastoinkäymiset. Terveystarkastaja uhkasi kieltää avajaiset, koska radalle ei ollut rakennettu tarpeeksi vessoja. Rakennusmiehet paiskivat töitä koko avajaisia edeltävän yön saadakseen puutteet täytettyä.
Radan maamerkiksi ja tunnetuimmaksi rakennukseksi kohosi 16 metriä korkea valvontatorni. Kolmekerroksisesta tornista oli esteetön näköala kaikkialle radalle. Radan tietyt osat nimettiin mainostajien mukaan. Tunnetuimmat mutkat olivat Currenkurvat, VW- ja BP-kaarteet sekä makkaramainoksen mukaan nimetty Saunalenkki. Osa radanvarrella sijainneista mainoksista tulivat myös tunnetuiksi, kuten suuri North State -tupakkaa mainostanut tupakka-aski sekä Nestettä mainostanut radan yli kulkenut kaari. Radalla oli kahdeksan kaarretta ja selviä korkeuseroja. Rata-alueen kokonaispinta-ala oli 52 hehtaaria. Se voitiin tarvittaessa jakaa valvontatornin kohdalta kahteen osaan. Radan reunoilla oli alun perin 15 metrin levyiset tasoitetut turva-alueet ja katsomot oli eristetty radasta panssariverkkoaidoin.
Keimolan moottoriradan avajaispäivä oli 12. kesäkuuta 1966. Radalla järjestettiin kisoja viritetyillä vakioautoilla, moottoripyörillä, ja ajettiin myös 500 kilometrin kestävyysajoja. Avajaiskisojen kohokohta oli F3-luokan lähtö, jonka voittivat englantilaiset Fenning ja Davis. Rata oli vielä hieman keskeneräinen avajaisissa. 1960-luvulla radalla järjestettiin kisoja enimmäkseen talkootöillä. Järjestelyt olivat sen mukaiset. Liikenne radalle ruuhkautui aina. Järjestyksenvalvojiksi pestattiin varusmiehiä.
Autourheilun sääntökirjan mukaan kilpailun järjestäjillä oli oikeus evätä kenen tahansa kilpailuun ilmoittautuneen osallistuminen syytä ilmoittamatta. Tämän perusteella Keimolan avajaiskilpailuun ilmoittautuneen ruotsalaisen Freddy Kottulinskyn ilmoittautuminen hylättiin, eikä syytä tähän hänelle kerrottu. Dagens Nyheter arveli tämän johtuneen siitä, että Kottulinskyn katsottiin yleisesti aiheuttaneen maanmiehensä Örjan Atterbergin kuolemaan johtaneen onnettomuuden viimeisiksi jääneissä Eläintarhanajoissa vuonna 1963, eikä Kottulinskyä olisi tämän vuoksi kaivattu Keimolaan. Myöhempinä vuosina Kottulinsky kuitenkin nähtiin Keimolassa kilpailemassa useita kertoja.
1960-luvun lopulla Keimolassa kokeiltiin myös drive-in-elokuvateatteria, mutta sen toiminta loppui lyhyeen syysmyrskyn tuhottua valkokankaan.lähde?
Historia > Kulta-aika

Formula 1 -kisaa radalla ei koskaan nähty, vaikka radan profiili soveltui sellaiseen käyttöön hyvin, mutta F2-kilpailuja Keimolassa järjestettiin usein. Keimola sai huomiota siellä järjestetyistä Formula Vee-kilpailuista. Rata ikuistettiin loiston päivinään Risto Jarvan elokuvaan Bensaa suonissa, jonka kohtauksista osa kuvattiin Keimolassa vuonna 1969. Radan historian kohokohta oli prototyyppien EM-sarja, Interserien osakilpailu. Ne ajettiin Keimolassa vuosina 1970-1972. AAW-tallin Leo Kinnunen ajoi täyden sarjan kausina 1971-1973 ja voitti mestaruuden joka vuosi. Leo Kinnusella on hallussaan myös Keimolan moottoriradan kierrosennätys, jonka hän ajoi viimeisessä Keimolan Interserie-osakilpailussa 1972 Porsche 917/10 TC:lla. Kinnusen kierrosaika oli 1 min ja 11,74 sek. Se vastaa keskinopeutta 165,4 km/h.
| Vuosi | Voittaja | Auto | Kierrokset | Aika |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1970 |  Gijs van Lennep | Porsche 917 | 50 | 1:04:27.750 |
| 1971 |  Leo Kinnunen | Porsche 917 | 70 | 1:26:07.190 |
| 1972 |  Leo Kinnunen | Porsche 917 | 70 | 1:34:23.350 |
Keimolan moottoriradan osti Wihuri-yhtymä vuonna 1968. Curt Lincolnille radan pyörittäminen oli käynyt taloudellisesti liian raskaaksi. Wihuri laajensi radan toimintaa, ja siellä alettiin järjestää juhlia sekä festivaaleja. Vuonna 1969 järjestettiin juhannusjuhlat, joilla esiintyi The Beach Boys. Toiminta tuotti tappiota joka vuosi 1968–1978.
Suomalainen kilpa-autoilija Kauko Eriksson, 30, kuoli onnettomuudessa Keimolan moottoriradalla 19. kesäkuuta 1971. Harjoitusajojen aikana Eriksson nousi autostaan tutkimaan puhjennutta rengastaan ja jäi tällöin Kalle Mäkelän ohjaaman auton alle.
| Vuosi | Voittaja | Auto | Divisiona |
| --- | --- | --- | --- |
| 1974 |  Björn Waldegård | Porsche Carrera RSR |  |
| 1975 |  Dick Riefel | VW 1303S (Porsche Carreran moottori) |  |
| 1976 |  Franz Wurz | Lancia Stratos |  |
| 1977 |  Herbert Grünsteidl | Alpine A310 V6 |  |
| 1978 |  Per-Inge Walfridsson | Volvo 343 | TC |
| 1978 |  Olle Arnesson | Porsche Carrera | GT |
Historia > Keimola Rock

Vuosina 1972 ja 1973 Keimolassa järjestettiin rockfestivaalit Keimola Rock, mutta niiden menestys jäi odotettua huonommaksi. Syynä tähän oli sääolosuhteet sekä järjestäjän luomat huonot puitteet. Myös lipun hintaa suhteessa ohjelmaan ja tapahtumajärjestelyihin pidettiin kalliina. Vuoden 1972 esiintyjiä olivat muiden muassa Supertramp, Juicy Lucy, Chicken Shack ja irlantilainen Tír na nÓg sekä suomalaiset Tasavallan Presidentti, Wigwam ja Jussi Raittisen yhtye. Vuonna 1973 lavalle nousivat Fairport Convention, Edgar Broughton Band, Hookfoot ja The Pretty Things sekä kotimaisista muun muassa Pepe & Paradise. Hurriganes esiintyi molemmissa Keimola-Rockeissa. Keimolassa nähty yhtyeen hurja lavashow teki vaikutuksen Love Recordsin tuotantopäällikköön, ja syntyi levytysopimus ja yhtye nousi Suomen rockin eturiviin. Tapahtuman järjestäjät vedättivät alihankkijoita vuonna 1973 niin, että äänentoistosta vastannut Matti Sarapaltio on kertonut jääneensä MS-Audiotron-yhtiöineen ilman sovittua 4 000 markan palkkiota. Rocktapahtuman mainetta heikensi myös heinäkuussa 1973 sen liepeillä sattunut nuoren miehen surma.
Historia > Kartingrata

Moottoristadionin yhteyteen rakennettiin mikroautorata. Se oli Mika Häkkisen ja Mika Salon kotirata, jossa tulevat autourheilun mestarit aloittelivat uraansa. Radan viimeisinä vuosina Keimolassa ajettiin myös uudenlaisia kisoja, kuten kiihdytysajoja ja rallicrossia. Ensimmäinen rallicross-osakilpailu, Keimolan RC, ajettiin 9. kesäkuuta 1974. Kyseessä oli EM-osakilpailu. Seuraavana kisana EM-osakilpailun lisäksi ajettiin myös suomalainen Teboil-cross-kilpailu. Vuonna 1974 ajettiin täysimittaisella radalla, mutta jo vuodeksi 1975 rataa oli lyhennetty.
Historia > Kiihdytyskilpailut

Suomen ensimmäinen kiihdytyskilpailu ajettiin Keimolassa vuonna 1975, ja sen järjesti Finnish Hot Rod Association. Varttimailin pätkä rakennettiin Keimolan radan pääsuoralle mutta sitä ajettiin eri suuntaan kuin normaalisti, lähtöviiva oli radan eteläpäässä ja maaliviiva normaalin starttiviivan kohdilla. Tämä pilasi radan pinnoituksen, eikä sitä korjattu koskaan. Nopeimman ajan kilpailussa ajoi Jorma Päivärinta Kawasaki 750 -moottoripyörällä (11,16 s). Nopein katurekisterissä oleva auto oli Urpo Lahtisen ohjaama Mercedes-Benz Waxenberger automaatti (14,42 s) ja nopein jenkkiauto Kai Svenssonin Dodge Charger (14,89 s). Vuonna 1974 toimineen kilpa-autotalli AAW Racing Teamin koeajot ajettiin Keimolassa.
Historia > Viimeiset vuodet

Kesäkuussa 1978 Keimolassa järjestetyt Autourheiluliiton Vauhtikisat olivat viimeiset viralliset Keimolassa ajetut kisat. Radan kunto oli huonontunut. Alun perin radan ympäristö oli soraa, jota ei siistitty avajaisiin vaan jätettiin viimeistelemättä. 1970-luvulla alueella alkoi kasvaa heinää ja pajukkoa. Katsomoita purettiin yleisökadon ja niiden huonon kunnon vuoksi.
Wihuri-yhtymä joutui lopettamaan investoinnit Keimolaan, koska autokilpailutoiminnalla ei saatu tarpeeksi tuottoja radan ylläpitoon eikä kunnostamiseen. Sittemmin ilmoitettiin ratatoiminnan painopisteen siirtyvän pois autourheilusta mm. koeajotoimintaan, ajoharjoitteluun sekä esittelyihin. Tupakkamainonnan kieltäminen kadotti monta sponsoria. Uusi Hämeenlinnaan rakennettu Ahveniston moottorirata menestyi Keimolaa paremmin.
Keimolan viimeinen tapahtuma oli peruuttamisen maailmanennätys lokakuussa 1978. Tekniikan Maailma- ja Vauhdin Maailma -lehtien toimittajat päättivät rikkoa silloin tanskalaisten hallussa olleen yhtäjaksoisen peruuttamisen maailmanennätyksen, joka oli 386 kilometriä. Keimolaan tuotiin 20. lokakuuta neljä kuljettajaa, mekaanikot ja Volvo 343 -henkilöauto, jossa oli Variomatic-automaattivaihteisto. Sen ansiosta autolla pystyi ajamaan yhtä kovaa etu- ja takaperin. Rataa kierrettiin yhden vuorokauden aikana 533 kertaa ja kilometrejä kertyi miltei 1770, mikä ylitti aikaisemman ennätyksen yli nelinkertaisesti. Keimolan moottoriradan toiminta päättyi tämän ennätyksen tekoon.
Tekniikan Maailma- ja Tuulilasi-lehdet suorittivat Keimolan radalla sen toiminta-aikana runsaasti uusien auto- ja moottoripyörämallien koeajoja.
Historia > Sulkemisen jälkeen

Keimolan moottoristadion hylättiin sulkemisensa jälkeen. Kasvillisuus valtasi ensin sen reuna-alueet ja myöhemmin itse radankin. Mikroautorata ja varikkoalue vuokrattiin varastoalueeksi ja autokorjaamon käyttöön vuonna 1982. Samana vuonna Sanoma Oy osti moottoriradan, jonka paikalle suunniteltiin painotaloa, jota ei kuitenkaan lopulta rakennettu Keimolaan. Nuoriso yritti 1980-luvun puolivälissä saada rataa käyttöönsä, mutta kaikki pyynnöt tyrmättiin. Lopulta he mursivat radan portin ja puhdistivat sen asfaltin. He alkoivat järjestää luvatta "kuutamoajeluja". Poliisi ja mikroautoradalla toimineen autokorjaamon henkilökunta yrittivät välillä estää ajeluja, mutta tuloksetta.
Kuutamoajelut loppuivat toukokuussa 1988, kun 16-vuotias harrastaja törmäsi Keimolassa hirveen ja loukkaantui vakavasti. Radan omistaja katkaisi radan kaivamalla sen poikki ojia. Harrastajat kuitenkin täyttivät ojat läheisen Hämeenlinnanväylän työmaalta lainatulla työkoneella. Keväällä 1989 radalle ilmestyi auraa vetänyt traktori, joka jyrsi radan asfaltin rikki. Tämän jälkeen Keimolassa ei ole enää ajettu. Rata sijaitsi pitkään metsän sisään hautautuneena Hämeenlinnanväylän länsipuolella runsaat kaksi kilometriä Kehä III:lta pohjoiseen vastapäätä Kivistön omakotialuetta. Moottoriradasta tuli ulkoilumaastoa. Nuoriso oleskeli valvontatornissa ja maalasi sen täyteen graffiteja. Vanhempi väestö lenkkeili ja ulkoilutti koiriaan Keimolassa, sekä keräsivät sieltä sieniä ja marjoja.
Kesällä 1998 Keimola palasi ihmisten huulille, kun Helsingin Sanomat julkaisi muisteluartikkelin moottoristadionista. Artikkelissa kerrottiin radan purkutöiden alkavan kuluvan vuoden aikana. Autourheilun ystävät vaativat Keimolan suojelemista ja korostivat sen merkitystä suomalaisessa urheiluhistoriassa. Luonnon ja ympäristön oikeuksia ajavat pitivät kasvillisuuden valtaamaa Keimolaa kuitenkin hyvänä asiana. Rappioituneet varikkorakennelmat, katsomot, mainokset ja rataa-alueen kiertänyt lauta-aita purettiin syksyllä 1998. Valvontatorni ja itse rata saivat säästyä.
Kirjan Keimola, Moottoristadion joka melkein katosi lopussa mainitaan, että käytännössä radan osittainenkaan uudelleenavaaminen olisi liiketaloudellisesti ja ympäristösyistä täysin epätodennäköistä.
Vuonna 1996 Lassila & Tikanoja perusti vanhalle varikolle käytettyjen renkaiden kierrätyskeskuksen, jossa rengasmateriaalia rouhittiin uusiokäyttöön. Rengasvarasto sijaitsi verkkoaidan suojaamana valvontatornin edessä. Renkaiden määrä kasvoi vuosi vuodelta, ja lopulta vuonna 2002 kasa alkoi valua aidan yli. Rengasvarasto syttyi palamaan 2. tammikuuta 2004. Varaston 150 000 rengasta paloivat päiväkausia. Palon lopullinen sammuttaminen onnistui vasta, kun sulava rengasvuori peitettiin maansiirtokoneiden avulla hiekan alle. Palon alkuvaiheessa rengaspalon kuumuus levisi myös valvontatorniin ja tuhosi varikonpuoleiset ulkoseinien puukehikot. Kehikkojen ympärillä olleet lasit ja tornin ovi rikottiin jo 1980-luvun aikana. Raunioksi muuttuneen tornin puurakenteiden jäännökset purettiin vuonna 2005.
Nykyaikana

Vuonna 2008 toiminta radan mikroautoradalla ja varikkoalueella päättyi ja moottoristadion autioitui useaksi vuodeksi. Keväällä 2015 moottoristadionin paikalle alettiin rakentaa Keimolanmäen asuinaluetta. Keimolan historia näkyy radan linjauksia noudattavien uusien teiden muodossa. Radan symboliksi muodostunut valvontatorni kunnostettiin vuosina 2018–2019 ja jätettiin paikalleen Keimolanmäen symboliksi. Ensimmäiset asukkaat muuttivat asuinalueelle kesällä 2016.
Kirjallisuutta

Keimola Circuit 1966–78 : Keimolan moottoristadion ja Keimolanmäen alue – (lähes) koko stoori.  Scuderia Naftalin, 2016.
Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1967, s. 256–257. Helsinki: Otava, 1966.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keimolan moottorirata Wikimedia Commonsissa
Keimola – moottoristadion joka melkein katosi
Keimolan moottorirata
Keimolan unohdettu moottorirata
Helsingin Sanomat 1.3.2015
YLE Elävä arkisto: Keimola
Ilmakuva moottoriradasta (Kansalaisen karttapaikka)
| n k Vantaan urheilu |
| --- | --- |
Urheilupaikat:  Campo Center  Keimola Golf  Keimolan moottorirata  Korson uimahalli  Myyrmäen jalkapallostadion  Myyrmäen uimahalli  Myyrmäen urheilutalo  Myyrmäki-halli  Rajakylän tenniskeskus  Tikkurilan urheilupuisto Tikkurilan jäähalli  Tikkurilan uimahalli  Tikkurilan urheilutalo  Vantaan Energia -areena 
Urheiluseurat:  Etelä-Vantaan Shakki  Etelä-Vantaan Taitoluistelijat  Etelä-Vantaan Urheilijat  FC Korso  Hämeenkylän Palloseura  IF Helsinge-Atlas  Itä-Hakkilan Kilpa  Keimolan Kaiku  Kenttäurheilijat-58  Kiekko-Vantaa  Koivukylän Palloseura  Korson Kaiku Salibandy  Korson Palloilijat  Korson Palloseura  Korson Veto Lentopallo  M-Team  Pakkalan Palloseura  Pallokerho-50  PK-35 Vantaa  Päiväkummun Pesis  Rekolan Raikas  Rekolan Urheilijat  Riipilän Raketti  Salibandyseura Vantage  SB Vantaa  TAFT  Team Vanpa  Tikkurilan Palloseura Naiset  Tikkurilan Taitoluisteluklubi  Tikkurilan Tiikerit  Uudenmaan Autourheilijat  Vanders  Vantaa Floorball Team  Vantaan Hiihtoseura  Vantaan Jalkapalloseura  Vantaan Jukara  Vantaan Kiekko  Vantaan Lentopallo  Vantaan Pussihukat  Vantaan Salamat  Vantaan Voimisteluseura  Vantaanjoen Juoksu  VFS Vantaa Futsal Club 
Urheilutapahtumat:  Amerikkalainen jalkapallo EM 2018  Hiihto SM 2014  SM 2018  Jalkapallo U-18 EM 2001  Juoksu Maastojuoksun SM 2013  Vantaan maraton  Jääkiekko U-18 EM 1978  U-18 MM 2024  Naisten MM 1999  Nuorten MM 1980  Nuorten MM 1985  Paini EM 2014  Salibandy MM 2010  Suunnistus Jukolan viesti 2012  Taitoluistelu Finlandia Trophy 
Muuta:  Pääkaupunkiseudun paras urheilija 
Rata ilmakuvassa vuodelta 1966.
Nesteen kaaren palasia radan reunassa syksyllä 2005
Valvontatorni syksyllä 2005
Tornin kyljessä näkyvät vanhat mainostekstit syksyllä 2005
Torni on suojeltu asemakaavalla.