stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
KV62
Sisätilat > Portaikko ja sisääntulokäytävä

Hautaan johtaa alaspäin vievä portaikko ja sisääntulokäytävä. Ne oli haudan suojelemiseksi täytetty kivimurskalla, suurilla kivenlohkareilla ja monenlaisella rojulla ja tavaralla. Sekamelskan on tulkittu viittaavan ryöstöyritysten jälkien kiireiseen siivoamiseen. Sisääntulokäytävällä oli myös joitain tarkoituksellisesti sinne jätettyjä esineitä, kuten Tutankhamonia lapsena esittävä maalattu puuveistos.
Sisätilat > Esikammio

Oviaukon takana on esikammio eli etukammio. Se oli täynnä erilaisia esineitä, kuten Tutankhamonin valtaistuin, rituaalivuode, vaunut, elintarvikkeita faaraon käyttöön ja arkkuja. Valtaistuin oli valmistettu puusta, päällystetty kullalla ja koristeltu puolijalokivillä ja värillisellä lasimassalla. Esikammiossa olleessa kullatussa puukaapissa oli luultavasti ollut faaraon kultainen pienoisveistos, mutta se oli varastettu.
Esikammion oikeanpuoleisella seinällä on ovi hautakammioon, jossa faaraon sarkofagi sijaitsee. Oven molemmin puolin seisoi kaksi luonnollisen kokoista puista veistosta, jotka esittävät faaraon kata, hänen ”kaksoisolentoaan”. Veistokset on tehty puusta, maalattu mustalla pihkalla ja osin päällystetty kullalla.
Sisätilat > Hautakammio

Hautakammiossa eli arkkukammiossa oli faaraon muumio kolmen sisäkkäisen ruumisarkun sisällä. Sisin arkku on valmistettu kullasta ja painaa 110,4 kilogrammaa. Toiseksi uloin ja uloin arkku ovat kullalla päällystettyä puuta. Ihmisenmuotoiset arkut kuvaavat faaraota ristissä olevat kädet rinnallaan pitelemässä kuninkaan tunnusmerkkejä. Ruumisarkut olivat suuren kvartsiitista tehdyn sarkofagin sisällä. Sargofagia ympäröi neljä sisäkkäistä puusta tehtyä kullattua kaappia, joista uloin täytti hautakammion lähes kokonaan. Kolmas, eli sisin, kultainen arkku oli löydettäessä miltei kokonaan pikimäisen kerroksen peitossa. Kerros poistettiin liuottimilla ja skalpellilla.
Faaraon muumion kasvoille oli asetettu kultainen kuolinnaamio, joka painaa 10 kilogrammaa. Kuolinnaamio on koristeltu korukivillä turkoosilla, karneolilla ja lapislatsulilla sekä tummansiniseksi värjätyllä lasimassalla.
Hautakammion kullakin neljällä seinällä oli maalauksia. Seinämaalausten tausta oli keltainen, ja maalausten pinta oli erinomaisessa kunnossa, vaikka niitä täplittivätkin mikrobikasvuston aiheuttamat pienet pyöreät läikät. Pohjoisseinällä on kolme Tutankhamonista kertovaa kuvaa. Keskimmäisessä faarao on elävien puvussa kädessään valtikka ja rituaalisauva. Hän on suorittamassa puhdistautumisrituaalia taivaan Nut-jumalattaren edessä. Oikeanpuoleisessa kuvassa faarao on pukeutuneena Osirikseksi seuraajansa faarao Ejen seurassa. Kuvassa Eje suorittaa suunaukaisuriittiä, jonka avulla vainaja herätetään henkiin. Vasemmanpuoleisessa kuvassa Tutankhamon on Osiriksen edessä päässään nemes ja takanaan Ka. Länsiseinällä on manalan oppaan Amduatin katkelmien kuvituksia, jotka kuvaavat aurinkolaivan yöllä tekemää matkaa. Itäseinällä kuvataan kuninkaallisen sarkofagin kuljetusta kelkan päälle asetetussa kaapissa. Eteläseinällä Tutankhamon nähdään Anubiksen kanssa Hathor-jumalattaren seurassa.
Sisätilat > Sivukammio ja aarrekammio

Esikammiosta pääsi sivukammioon ja hautakammioon, ja hautakammiosta aarrekammioon, jotka kumpikin olivat täynnä esineitä.
Aarrekammiossa oli muun muassa alabasterinen kanooppiarkku (engl. canopic chest), joka sisälsi neljässä sylinterinmuotoisessa alabasterisessa kanooppiastiassa (engl. canopic jar) neljä kultaista pienoisarkua, joissa oli faaraon palsamoidut - muumioinnin yhteydessä poistetut - sisälmykset. Sydän on kuitenkin jätetty kehoon, sillä sielun uskotaan olevan sydämessä.
Aarrekammiossa oli myös muun muassa 18 pienoisvenettä sekä Anubista esittävä veistos.
Sivukammiossa ja aarrekammiossa oli yhteensä 413 šabtipatsasta. Niistä 29:een oli kirjoitettu Kuolleiden kirjan kuudennen luvun tekstiä.
Sisätilat > Muut kammiot

On esitetty epäilyjä, että hautakammion pohjoisseinän takana olisi aiemmin tuntematon salakammio. Vuonna 2018 julkaistu Egyptin muinaismuistoista vastaavan ministeriön tilaama tutkimus kuitenkin osoitti, ettei tälle oletukselle ole pohjaa. Helmikuussa 2020 egyptiläiset arkeologit raportoivat jälleen havainneensa käytävänmuotoisen tilan muutama metri haudasta pohjoiseen.
Kuninkaiden laaksosta on lisäksi löydetty pieni maahan kaivettu huone, jossa lienee säilytetty osaa Tutankhamonin hautavarustuksesta.
Esineet

Haudasta nostettiin yhteensä 5 398 esinettä tai esinekokonaisuutta. Kaikki esineet konservoitiin ja valokuvattiin vuosien 1927–1928 aikana. Esineiden joukossa oli runsaasti pienoisveistoksia, koruja, amuletteja ja astioita. Esineet on koottu näytteille Kairon Suureen egyptiläiseen museoon tavalla, joka jäljittelee Tutankhamonin haudan huonejärjestystä. Esineistä kolmasosa on aiemmin ollut näytteillä Kairon Egyptiläisessä museossa.
Tutankhamonin muumio on palautettu Kuninkaiden laaksoon alkuperäiselle paikalleen Kairosta, missä se oli kärsinyt kosteudesta. Muumio on suojattu ilmatiiviisti lasilla.
Nuorta Tutankhamonia esittävä puuveistos löytyi sisääntulokäytävältä.
Tutankhamonin rintakuva esikammiosta.
Kammiot olivat täynnä esineitä. Kuvassa esikammion esineistöä.
Ka-veistokset esikammiossa hautakammion oven molemmin puolen. Takana näkyvät hautakammion täyttäneet hautakaapit, joita oli useampi sargofagin ympärillä.
Toiseksi sisin arkku
Faaraon kultainen kuolinnaamio
Esikammiosta löytyneet vaunut uudelleen koottuina
Aarrekammion alabasterinen kanooppiarkku, jossa neljä kanooppiastiaa
Tutankhamonin kanooppiarkun kopio
Aarrekammiota vartioinut Anubis-veistos
Tutankhamonin kullattu valtaistuin
Yksi šabtipatsaista
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta KV62 Wikimedia Commonsissa
Tutankhamenin haudan salaisuuksia, Suomen Kuvalehti, 16.4.1924, nro 15–16, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuninkaiden laakson haudat
KV1 · KV2 · KV3 · KV4 · KV5 · KV6 · KV7 · KV8 · KV9 · KV10 · KV11 · KV12 · KV13 · KV14 · KV15 · KV16 · KV17 · KV18 · KV19 · KV20 · KV21 · KV22 · KV23 · KV24 · KV25 · KV26 · KV27 · KV28 · KV29 · KV30 · KV31 · KV32 · KV33 · KV34 · KV35 · KV36 · KV37 · KV38 · KV39 · KV40 · KV41 · KV42 · KV43 · KV44 · KV45 · KV46 · KV47 · KV48 · KV49 · KV50 · KV51 · KV52 · KV53 · KV54 · KV55 · KV56 · KV57 · KV58 · KV59 · KV60 · KV61 · KV62 · KV63 · KV64 · KV65 · KVA · KVF
Tutankhamonin haudan sisäänkäynti etuoikealla matalan muurin ympäröimänä. Kuva vuodelta 1922.
Howard Carter (oik.) Tutankhamonin haudan sisäänkäynnin äärellä Lordi Carnarvonin ja tämän tyttären Lady Evelynin kanssa.
Portaikko, käytävä ja neljä kammiota.
Hautakammion uloin puinen kullattu kaappi
Sisäkkäiset kaapit, sarkofagi ja arkut. [1] uloin kaappi, [2] kangas, [3] toinen kaappi, [4] kolmas kaappi, [musta viiva] neljäs kaappi. [a] sargofagi, [b] uloin arkku, [c] keskimmäinen arkku, [d] sisin arkku.
Hautakammion seinämaalauksia
Kuwaitin miehitys

Kuwaitin miehitys tapahtui 2. elokuuta 1990, kun Irakin armeija valtasi pienen Kuwaitin valtion. Hyökkäysarmeijassa oli noin 100 000 sotilasta, ja maa miehitettiin nopeasti. Kuwaitin emiiri  Jabir III pakeni perheineen Saudi-Arabiaan. Kuwait liitettiin joitakin päiviä myöhemmin Irakiin sen uutena maakuntana. Miehitys ja ulkovaltojen vastareaktio johti Persianlahden sotaan.
Taustaa

Irakin johtaja Saddam Hussein syytti toukokuussa 1990 Arabiliiton kokouksessa joitain arabimaita öljyn myymisestä polkuhintaan. Saddam uhkasi 17. heinäkuuta 1990 käyttää voimakeinoja Kuwaitin öljyn ylituotannon ja alihinnoittelun estämiseksi. Hän väitti Kuwaitin ja Yhdistyneiden arabiemiirikuntien toimien vieneen Irakilta 14 miljardin dollarin öljytulot. Heinäkuussa OPEC nosti öljyn hintaa ja asetti tuotantokiintiöt. Silti Irakin ulkoministeri Tariq Aziz sanoi Kuwaitin vieneen Irakin öljyä maiden väliseltä puolueettomalta alueelta. Irak pidätti Kuwaitille takaisin maksettavista lainoista kaksi miljardia dollaria. Saddam Hussein syytti Kuwaitia 2,4 miljoonan dollarin öljyvarkauksista maiden rajalla. Kiistaan kuuluivat Rumaila sekä Bubiyanin ja Warbanin saaret Persianlahdella.
Irak keskitti 24. heinäkuuta 30 000 sotilastaan Kuwaitin vastaiselle rajalle. Egyptin presidentti yritti sovitella kiistaa käymällä Irakin, Kuwaitin ja Saudi-Arabian pääkaupungeissa. 25. heinäkuuta Yhdysvaltain Irakin suurlähettiläs sanoi Saddamille, ettei Yhdysvallat sekaannu arabien keskinäisiin selkkauksiin, mutta suojellakseen ystäviään se on valmis käyttämään voimaa. Irak jatkoi joukkojen keskittämistä Kuwaitin rajalle. Kuwait suostui 17. heinäkuuta muihin Irakin vaatimuksiin mutta ei luovuttanut Warbajin ja Bubijanin saaria. Pari päivää myöhemmin Jordanian kuningas Husseinin sovitteluyritys epäonnistui, ja heinäkuun viimeisenä päivänä pidetyt Irakin ja Kuwaitin kahdenväliset neuvottelut kariutuivat. Irakin mukaan hyökkäyksen taustalla oli kuwaitilaisten vallankumouksellisten kapina emiiriä vastaan. Todellisuudessa Irakin tavoitteena oli ottaa haltuunsa Kuwaitin öljyvarat, jotta se voisi painostaa Kuwaitia alueluovutuksiin.
Miehitys > Eteneminen pääkaupunkiin

Kuwaitin miehitys eli irakilaisittain operaatio Yawm al-nida al-Azim alkoi aamulla 2. elokuuta kello 4.00. Hyökkäysjoukkoihin kuuluivat Irakin armeijan valiojoukkoina pidetyt tasavaltalaiskaartin divisioonat. Päähyökkäyssuunnalla Irakin puoleisesta Safwanista etelään kärjessä eteni tasavaltalaiskaartin divisioona Hammurabi. Sitä seurasivat divisioonat Nebukadressar ja Bagdad. Divisioonien edetessä kello 5.00 noin sata helikopteria laski erikoisjoukkojen sotilaita hyökkäyssuunnalla kohti Kuwaitin pääkaupunkia sijainneelle strategisesti tärkeälle al-Matlan selänteelle, jossa ne odottivat eteneviä maajoukkoja. Irakista etenevät joukot kohtasivat vastarintaa vain pieniltä kuwaitilaisilta yksiköiltä.
Maahyökkäyksen edetessä Kuwaitin pääkaupunkiin lähetettiin ilmateitse joukkoja Irakin 16. erikoisjoukkojen prikaatista. Joukot saapuivat helikopterein ja niiden tehtävänä oli katkaista yhteydet pääkaupungista kohti Saudi-Arabiaa ja estää näin Kuwaitin kuningasperheen pako maasta. Irakin ilmavoimien oli ollut tarkoitus pommittaa Kuwaitin ilmavoimien tukikohtia, mutta huono sää oli viivästyttänyt ilmahyökkäysten aloitusta. Tämä mahdollisti Kuwaitin ilmavoimien iskut irakilaisia vastaan. Kuwaitin ilmavoimien hävittäjien onnistui esimerkiksi iskeä pääkaupunkiin joukkoja tuovia helikoptereita vastaan ja niistä muutama pudotettiin. Kello 06.00 erikoisjoukot olivat kuitenkin aloittaneet kaupungin tärkeimpien kohteiden, kuten hallitsijanpalatsin, parlamenttitalon ja muiden hallinnollisten rakennusten valtauksen. Kuwaitin hallitsija Jaber al-Ahmad al-Sabahin onnistui joka tapauksessa paeta maasta perheineen Saudi-Arabiaan. Hänen veljensä Fahad al-Ahmad al-Jaber kuoli taisteluissa hallitsijanpalatsilla. Kuwaitilainen panssariprikaati teki epäonnistuneen vastahyökkäyksen hallitsijanpalatsin takaisin valtaamiseksi. Erikoisjoukkojen vallattua Kuwaitin lähetysasemat annettiin ensimmäiset tiedotukset "vallankaappauksesta". Hieman myöhemmin Kuwaitin kaupunkiin alkoi saapua myös Hammurabi- ja Nebukadressar-divisioonien joukkoja. Niiden tukemana irakilaiset valtasivat loput asemat pääkaupungissa, sekä sen vieressa sijaitsevan kansainvälisen lentoaseman.
Miehitys > Muut hyökkäyssuunnat

Samalla kun päähyökkäyssuunnan joukot valtasivat pääkaupunkia, divisioona al-Faw eteni pitkin Kuwaitin itärannikkoa Irakin puoleisesta Umm Qasrista etelään. Ne valtasivat Bubiyanin saaren mantereeseen yhdistäneen sillan ja saarella otettiin useita vankeja. Failakan saarelle yritettiin ensin laskea joukkoja helikopterilla, mutta tässä epäonnistuttiin. Lopulta saaren valtasivat maihinnousseet 330. merijalkaväen prikaatin joukot. Toiseen prikaatiin kuulunut joukko valtasi Kuwaitin laivaston tukikohdan al-Qulayyahissa, jossa saatiin vallattua useita ankkurissa olleita aluksia.
Päähyökkäyssuunnan länsipuolella Luoteis-Kuwaitiin eteni divisioona Tawakalna. Divisioona eteni kohti Ali al-Salemin lentotukikohtaa, josta se eteni edelleen kohti maan eteläosia. Sivuhyökkäyssuunnista tärkeämmällä divisioona al-Madina eteni Kuwaitiin maan länsirajalta Ali al-Salemin tukikohdan länsipuolella. Divisioona joutui etenemään pitkin aavikkoa, mikä johti vaikeuksiin suunnistamisessa ja viestiyhteyksissä. Keskipäivällä sen joukot olivat kuitenkin vallanneet tien al-Salmiin Saudi-Arabian rajalla ja katkaisseet näin yhteyden Saudi-Arabiaan tällä suunnalla. Joukot etenivät edelleen kohti al-Jahraa, jossa ne kohtasivat Kuwaitin armeijan 6. ja 35. prikaatin huomattavat joukot. Kuwaitilaiset tekivät kiivasta vastarintaa al-Jahran suunnalla, mutta lopulta ne voitettiin. Irakilaiset etenivät edelleen kohti al-Ahmadin satamaa, joka vallattiin yöllä 3. – 4. elokuuta. Joukkoja saapui myös al-Qulayahiin, joka oli jo merijalkaväen hallinnassa. Al-Madinan perässä eteni divisioona Adnan, joka jatkoi Kuwaitin rannikkoa pitkin etelään kohti Saudi-Arabian rajaa.
Miehitys > Taistelujen päättyminen

Keskipäivällä 4. elokuuta al-Madinan, Adnan, Tawakalnan ja Bagdadin divisioonien joukot valtasivat lopun Kuwaitin eteläosista. Ne pysähtyivät kilometrin päähään Saudi-Arabian rajasta. Saddamin halusi näin osoittaa, että irakilaisten tarkoituksena ei ollut edetä edelleen Saudi-Arabian puolelle. Kuwaitin miehitys oli viety loppunsa.
Irakilaisten tappiot miehityksen toteutuksen aikana olivat yli 300 kaatunutta ja 360 haavoittunutta. Kuwaitilaisten tappiot olivat yli 4 000 kaatunutta ja haavoittunutta. Suuri joukko kuwaitilaisia sotilaita jäi sotavangeiksi. Taisteluissa sai surmansa myös tuntematon määrä siviilejä. Kuwaitin asevoimista ei ollut odotusten mukaisesti vastusta irakilaisille ja se oli yllätetty nopealla hyökkäyksellä. Osa Kuwaitin maavoimien yksiköistä siirtyi Saudi-Arabian puolelle. Ilmavoimien koneita pakeni Saudi-Arabiaan ja Bahrainiin.
Tasavaltalaiskaartin joukot alkoivat poistua Kuwaitista Etelä-Irakiin 5. elokuuta ja niitä alettiin korvata Irakin maavoimien tavallisilla yksiköillä. Alkoi irakilainen miehityshallinto, jota leimasivat väärinkäytökset paikallisia kohtaan, sekä vastarintaliikkeen nujerrusyritykset. Jo 2. elokuuta oli annettu ilmoitus, jonka mukaan irakilaiset olivat edenneet maahan heidän vastatessaan vallankaappauksen tehdeiden paikallisten vallankumouksellisten kuwaitilaisten pyyntöön tuesta. Ensin väitettiin, että irakilaiset vetäytyisivät maasta uuden hallinnon pyytäessä, mutta jo pari päivää myöhemmin ilmoitettiin, että Kuwait liitetään Irakiin sen 19. maakuntana. Kuwaitin kuvernööriksi asetettiin Ali Hasan al-Majid. Irak alkoi ryöstää Kuwaitin luonnonvaroja. Maan väestö väheni dramaattisesti ulkomaalaisten paetessa.
Reaktiot Suomessa

Presidentti Mauno Koivisto vaati 5. syyskuuta 1990 antamassaan televisiohaastattelussa Irakin välitöntä vetäytymistä Kuwaitista ja Irakin ottamien panttivankien vapauttamista ehdoitta sekä korosti YK:n roolia Kuwaitin kriisin ratkaisemisessa. Koiviston kannanottoa pidettiin poikkeuksellisen jyrkkänä. Jo aiemmin elokuussa Koivisto oli pitänyt Lähi-idän tilannetta erittäin vakavana ja katsonut Irakin syyllistyvän mielivaltaan pitäessään ulkomaisia panttivankeja pelinappuloinaan. Syyskuussa 1990 Suomen hallitus alkoi painattaa polttonesteiden säännöstelykuponkeja Kuwaitin kriisin mahdollisesti aiheuttaman polttoainepulan varalta.
Irakin panttivangit

Irakin joukot tunkeutuivat Belgian, Alankomaiden, Kanadan ja Ranskan suurlähetystöihin Kuwait Cityssä. YK:n päätöslauselma numero 7 tuomitsi tunkeutumisen ja Irakin diplomaatteja karkotettiin ulkomailta.
Kuwaitin miehityksen ensimmäisten viikkojen aikana Saddam Hussein osoittautui häikäilemättömäksi ja kylmästi laskelmoivaksi poliitikoksi. Saddam kielsi lähes kaikilta länsimaalaisilta maastalähdön ja ilmoitti näiden olevan "hänen vieraitaan".. Irak sulki rajansa länsimaalaisilta 9. elokuuta ja ilmoitti että vankeja tultaisiin sijoittamaan strategisiin kohteisiin ihmiskilviksi. Kuwaitissa ja Irakissa oli 100 000 ulkomaalaista lähinnä teknikoita ja insinöörejä. Päinvastoin kuin länsimaalaiset, saivat arabit ja aasialaiset lähteä Irakista ja Kuwaitista välittömästi. Intian hallitus evakuoi lentoteitse noin 150 000 Intian kansalaista.
Eri maista saapui valtuuskuntia Bagdadiin neuvottelemaan panttivankien vapauttamisesta. Joukossa olivat Saksan entinen liittokansleri Willy Brandt ja Japanin entinen pääministeri Yasuhiro Nakasone, Kiinan ulkoministeri  Qian Qichen ja Uuden-Seelannin entinen pääministeri David Lange. Irakin johto vapautti panttivankeja pienissä ryhmissä. Saddam Hussein lupasi että kaikki länsimaiset panttivangit vapautettaisiin kolmen kuukauden aikana joulupäivästä alkaen. Itävallan presidentti Kurt Waldheim saapui henkilökohtaisesti Irakiin 26. elokuuta ja sai neuvotelluksi maastapoistumisluvan Irakiin panttivangeiksi jääneille Itävallan kansalaisille. Waldheimia arvosteltiin Euroopan yhteisön jäsenmaissa, koska hänen katsottiin poikenneen Euroopan maiden yhteisesti sopimasta linjasta.
Saddam Hussein ilmoitti yllättäen 6. joulukuuta että kaikki ulkomaalaiset panttivangit vapautetaan. Husseinin ilmoitus merkitsi sitä että yli 2000 länsimaalaista ja japanilaista ja yli 3 000 neuvostoliittolaista panttivankia vapautettaisiin. Vapauttamispäätöksen perusteluiksi esitettiin mm. että useat arabijohtajat olivat esittäneet Yhdysvaltain kongressin edustajille myönteisiä lausuntoja ja että Irakin ulkoministeri Tariq Azizia oli pyydetty puhumaan Euroopan yhteisön parlamenttiin. Myös sillä uskottiin olleen vaikutusta, että YK oli päivää ennen ilmoittanut Yhdysvaltain olevan myötämielinen Lähi-idän rauhankonferenssin järjestämiselle. Irakin arveltiin käsittäneen tämän siten että palestiinalaiskysymys tultaisiin käsittelemään, mikä olisi Husseinin tavoite. Yhdysvallat kuitenkin torjui rauhankonferenssin.lähde?
Irakissa neljä kuukautta panttivankeina olleista yhdeksästä suomalaisista viisi pääsi vapaaksi ja saapui 30. marraskuuta Suomeen. Suomalaiset lähtivät Irakista 53 vapautetun ruotsalaisen kanssa. Panttivankien vapauttamisesta neuvotteli suomalainen valtuuskunta, johon kuuluivat kansanedustaja Paavo Väyrynen, pankinjohtaja Ulf Sundqvist ja Arabikansojen ystävyyseuran edustaja Mikko Lohikoski.
Sotajoukkoja Persianlahdelle

Yhdysvaltain presidentti George H. W. Bush ilmoitti 8. marraskuuta että Persianlahdelle tuotaisiin lisää amerikkalaisia sotajoukkoja. Yhdysvallat valmistautui lähettämään Persianlahdelle 100 000 sotilasta. Saudi-Arabiassa ja lähialueilla oli jo 22 000 sotilasta. Panssarivaunujen määrää nostettaisiin kahteen tuhanteen. Joukkojen tuomisen laskettiin kestävän pari kuukautta. Päämääränä oli painostaa Irak vetäytymään Kuwaitista.
Yhdysvaltain ulkoministeri James Baker neuvotteli Persianlahden tilanteesta Moskovassa sekä presidentti Mihail Gorbatšovin että ulkoministeri Eduard Ševardnadzen kanssa. Neuvostoliitto tuki täysin Yhdysvaltain toimia. Baker oli aiemmin neuvotellut Saudi-Arabian kuninkaan Fahdin kanssa sotilaallisen puolustuksen parantamisesta Kuwaitin rajalla.lähde?
Sotilaallinen läsnäolo Persianlahdella lisääntyi sillä Ranska lähetti alueelle tarvikkeita, 4 000 sotilasta, lentotukialus Clemenceaun ja helikoptereita.. Syyria joka oli aiemmin vastustanut Yhdysvaltojen toimintaa Lähi-idässä lähetti myös sotilaita Saudi-Arabiaan. Myös Marokko lähetti sotilaita.
Irak hylkäsi rauhanvetoomuksen

YK:n turvallisuusneuvosto hyväksyi 30. marraskuuta historiallisen päätöslauselman, jossa Irakia uhattiin sotilaallisella toimella ellei se vetäytyisi Kuwaitista 14. tammikuuta 1991 mennessä. Päätöslauselma hyväksyttiin äänin 12–2. Jemen ja Kuuba äänestivät vastaan. Kiina pidättäytyi äänestämästä.
Paria viikkoa ennen YK:n antaman tammikuun 15. päivän määräajan umpeutumista tilanne Persianlahdella oli ratkaisematon ja jännittynyt. Uudenvuoden aattona Irak painotti terävästi että Kuwait oli Irakin maakunta eikä Irak aikonut vetäytyä. Egyptin presidentti Hosni Mubarak vetosi uudenvuoden puheessaan Saddam Husseiniin että tämä kuuntelisi YK:ta. Mubarakin mielestä päätös sodasta ja rauhasta oli Husseinin käsissä.
Irak ilmoitti että Saudi-Arabian rajalle oli keskitetty 60 divisioonaa (noin 900 000 miestä). Maavoimien keskittämisellä valmistauduttiin mahdolliseen Yhdysvaltain hyökkäykseen. Lisäksi Irak ilmoitti varustautuneensa taisteluun "öljyasein" eli Kuwaitin rajalle oli kerätty tankkialuksia jotka oli valeltu öljyllä; ne sytytettäisiin tuleen jos Yhdysvallat hyökkäisi. Samalla valmisteltiin Irakin ulkoministerin Azizin ja Yhdysvaltain ulkoministerin Bakerin välistä tapaamista. Neuvotteluja käytiin viimeiseen saakka sodan estämiseksi. Yhdysvaltain ulkoministeri Bakerin ja Irakin ulkoministeri Azizin väliset neuvottelut Genevessä epäonnistuivat.lähde?
YK:n pääsihteeri Javier Pérez de Cuéllar yritti Bagdadissa 12. tammikuuta taivutella Saddam Hussein vetäytymään Kuwaitista. Hussein ilmoitti että Kuwait on Irakin 19. maakunta ja se ei aio vetäytyä Kuwaitista. Yhdysvaltain presidentti Bush sai valtuudet kongressilta Yhdysvaltain asevoimien käyttämiseksi Irakia vastaan.
Kuwaitin vapauttaminen

Liittoutuneiden joukot hyökkäsivat 17. tammikuuta vastaisena yönä Kuwaitin rajan yli. Alkoi operaatio Aavikkomyrsky, jonka tavoitteena oli päättää Irakin miehitys Kuwaitissa. Hyökkäykseen osallistui 2 500 hyökkäyskonetta ja raskasta pommikonetta, jotka toimivat tukikohdista Saudi-Arabiasta ja muilta Persianlahden valtioista. Samanaikaisesti laukaistiin risteilyohjuksia sukellusveneistä ja sotalaivoilta Punaiseltamereltä ja Persianlahdelta.
Irakin pääkaupunkiin Bagdadiin pudotettiin ensimmäiset pommit kello 00.35. Kaikkiaan Irakin strategisiin kohteisiin pudotettiin 180 000 tonnia pommeja. Tarkoituksena oli lamauttaa ja tuhota Irakin puolustus ja sotateollisuus. Saddam Hussein julisti pyhän sodan vääräuskoisia vastaan. Irakin ilmavoimat kärsi kovat tappiot. Samoin ohjustukikohtia vahingoitettiin ratkaisevasti.lähde?
Useat arabimaat tukivat hyökkäystä sotilaallisesti. Syyria ja Egypti olivat lähettäneet joukkoja Irakia vastaan. Liittoutuneihin kuului Pohjoismaista Tanska ja Norja. Irakin tueksi tulivat Jordania, Jemen ja PLO. Iran pysyi konfliktin ulkopuolella.
Irak ilmoitti että se oli ampunut alas useita amerikkalaisia, brittiläisiä ja italialaisia lentokoneita. Irakin televisio näytti sotavankeja, jotka avoimesti ilmoittivat, että sota tulisi lopettaa. Myöhemmin Irak käytti sotavankeja ihmiskilpinä. Yhdysvallat teki asiasta valituksen, sillä Irak rikkoi Geneven sopimuksen vuodelta 1949 sotavankeja koskevaa 17 artiklaa.
Nicholas Butler

Nicholas Butler
Nicolas Murray Butler (2. huhtikuuta 1862 – 7. joulukuuta 1947) oli yhdysvaltalainen rauhanaktivisti, filosofi, diplomaatti, professori, Columbian yliopiston rehtori, Carnegie-säätiön presidentti sekä Nobelin rauhanpalkinnon saaja vuonna 1931.
Elämäkerta

Nicholas Butler syntyi New Jerseyn osavaltiossa, ja hänen vanhempansa olivat tehtailija Henry Butler ja Mary Murray Butler. Hän opiskeli Columbian yliopistossa, jossa hän sai BA-tutkinnon vuonna 1881 ja maisterin arvon 1883. Jo seuraavana vuonna hän väitteli tohtoriksi. Tämä Butlerin häikäisevästi alkanut akateeminen ura sai Theodore Rooseveltin kutsumaan häntä liikanimellä Nicolas Miraculous. Vuonna 1885 Butler opiskeli Pariisissa ja Berliinissä ja tapasi tällöin myös Rooseveltin ja William Howard Taftin. Saman vuoden loppupuolella Butler liittyi Columbian yliopiston filosofisen osaston henkilökuntaan. Vuodesta 1902 lähtien, 42 vuotta, Butler toimi Columbian yliopiston varsinaisena kanslerina.
Butler oli aktiivinen myös politiikassa. Hän oli vuonna 1912 ehdolla Yhdysvaltain varapresidentiksi William Howard Taftin parina alkuperäisen ehdokkaan James S. Shermanin kuoltua juuri ennen vaaleja, muttei tullut valituksi. Vuoden 1920 vaaleissa Butler tavoitteli itse republikaanisen puolueen ehdokkuutta, muttei tullut valituksi.