stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mihail Tšehov
Kirjallisuutta

Byckling, Liisa: Mihail Tshehov länsimaiden teatterissa ja filmissä. Helsingin yliopisto, väitöskirja, 2000.
Byckling, Liisa: Näyttelijän tie Moskovasta Hollywoodiin. Idäntutkimus 4/2011.
Byckling, Liisa: Kaksi Tšehovia: kuoleman esittämisestä kirjallisuudessa ja näyttelijäntyössä. (Arkistoitu – Internet Archive) Thanatos 2/2013. Suomalaisen Kuolemantutkimuksen Seura Ry.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 2 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 2 
Muut:  SNAC  IdRef
Tšulym (Obin sivujoki)

| Tšulym |
| --- | --- |
 Tšulymjokea lähellä Atšinskin kaupunkia.
Laskupaikka:  Ob, 2 542 km Obin laskukohdasta ylävirtaan
Maat:  Venäjä
Pituus:  1 799 km
Virtaama:  785 m³/s
Valuma-alue:  134 000 km²
Tšulym (ven. Чулы́м) on joki Krasnojarskin aluepiirissä ja Tomskin alueella Etelä-Siperiassa Venäjällä. Tšulym on 1799 kilometriä pitkä. Se saa alkunsa Belyi Ijus ja Tšornyi Ijus jokien yhtyessä Kopjevon eteläpuolella. Tšulym laskee Obiin Igrekovon eteläpuolella.
Silta joen yli Tomskin alueella
Joen valuma-alue
Joen varrella sijaitsevat Nazarovon, Atšinskin ja Asinon kaupungit.
Joki on alajuoksultaan liikennöitävissä 1173 kilometrin osuudelta. Vuotuinen keskivirtaama joen alajuoksulla Baturinon mittauspisteessä on 782 m3/s. Pienimmillään virtaama on kevättalvella helmi-maaliskuussa. Kevättulva seuraa touko-kesäkuussa, jolloin kuukauden keskivirtaama kohoaa keskimäärin 2300-2800 kuutioon sekunnissa.
Aiheesta muualla

Chulym At Sergeevo (englanniksi) (R-ArcticNet)
Chulym At Zyryanskoye (englanniksi) (R-ArcticNet)
Tu bišvat

Granaattiomena
Viikuna
Oliiveja
Tu bišvat (hepr. ‏ט"ו בשבט‎) eli puiden uusivuosi (ראש השנה לאילנות) on juutalainen juhla. Se on yksi Mišnassa mainituista neljästä juutalaisten uudenvuoden juhlasta. Nimi tulee juhlan päivämäärästä: sitä vietetään 15. päivänä (15 = ט"ו, "tu") ševat-kuuta (שבט).
Toora käskee juutalaisia pidättäytymään puun hedelmien syömisestä sen kolmen ensimmäisen elinvuoden ajan. Neljännen vuoden sato on uhrattava Herralle, ja vasta viidentenä vuonna hedelmäpuun satoa saa nauttia. (3. Moos. 19:23-25). Koska kaikkien puiden istutusajankohdista olisi vaikea pitää kirjaa, tu bišvat määrittelee ajankohdan, jolloin kaikki puut täyttävät vuosia. Tu bišvat auttoi muinaisia juutalaisia ilmeisesti myös erottamaan edellisen ja seuraavan vuoden sadot toisistaan: tämä oli tärkeää sadosta luovutettavia kymmenyksiä määriteltäessä.
Puut olivat israelilaisille tärkeitä, ja Toorakin kehottaa heitä istuttamaan runsaasti puita Luvattuun maahan. Jokaiselle syntyneelle lapselle oli tapana istuttaa oma puu: pojalle setri, tytölle sypressi. Hääparin perinteisen hääkatoksen valmistamiseen saatetaan käyttää heidän nimikkopuidensa oksia.
Tu bišvat -juhlaa vietetään yhä myös Israelin ulkopuolella. Silloin syödään erilaisia usein Israeliin ja Tooraan liittyviä hedelmiä kuten viinirypäleitä, viikunoita, taateleita, granaattiomenoita ja oliiveja. Israelissa istutetaan myös puita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tu bišvat (englanniksi)
Tu bišvat (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Juutalaiset juhlapäivät
Sapatti | Roš hašana | Jom kippur | Sukkot | Simhat Tora | Hanukka | Tu bišvat | Purim | Pesah | Šavuot | Lag ba’omer | Tiša be'av
Israelin kansalliset juhlapäivät
Jom hašoa | Jom hazikaron | Jom ha'atsma'ut | Jom Jerušalajim
Paavo Nuotio

Paavo Nuotio
Paavo Konstantin Nuotio (7. toukokuuta 1899 Maaria – 7. marraskuuta 1969 Naantali) oli Mannerheim-ristin ritari numero 85. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 31. elokuuta 1942. Sotilasarvoltaan hän oli luutnantti.
Nuotion vanhemmat olivat puuseppä Udo Hippolytos Nuotio ja Ebba Gustava Josefintytär Nummila. Nuotio oli naimisissa Aino Leivon kanssa ja heillä oli neljä lasta.
Nuotio oli mukana Suomen sisällissodassa vapaaehtoisena kiväärimiehenä ja sodan päätyttyä Viron (1919) ja Latvian (1920) vapaussodissa. Talvisodassa Nuotio oli JR 62:n komppanianvääpeli ja joukkueenjohtaja Pien-Perossa, Kämärässä, Talissa ja Leitimojärvellä haavoittuen vuonna 1940. Jatkosodassa hän oli JR 4:n joukkueenjohtaja ja hevosupseeri 1941–42 ja sen jälkeen joukkueenvarajohtajnaa ja pataljoonan adjutanttina. Nuotio osallistui Joutsenon, Sarvenhaan, Reinikkalan, Heinjoen, Taasionlammen, Kaukjärven, Paatenen, Karjalan Maaselän ja Suurlahden taisteluihin haavoittuen 29.8.1941 Kaukjärvellä.
Sotien jälkeen Nuotio työskenteli aluevartijana Neste Oy Naantalin jalostamolla vuoteen 1963.
Martti Tschokkinen

| Martti Johannes Vilho Tschokkinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. syyskuuta 1935  Sortavala
Kuollut: 11. heinäkuuta 1996 (60 vuotta)  Lohja
Puoliso:  Briitta Tschokkinen
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Peter (Anne Frank) Pusu Peltonen (Kyllikki ja Runar) Hänninen (Vetää kaikista ovista) Janczy (Viktoria)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Martti Vilho Johannes Tschokkinen (27. syyskuuta 1935 Sortavala – 11. heinäkuuta 1996 Lohja) oli suomalainen näyttelijä. Vakituisten teatterikiinnitysten ohella Tschokkinen työskenteli vapaana näyttelijänä useaan otteeseen.
Elämä ja ura

Tschokkinen syntyi Sortavalassa. Hänen vanhempansa olivat liikemies Johannes (Janne) Tschokkinen ja Olga Riikonen. Hän kävi Suomen teatterikoulun vuosina 1954–1957 ja täydensi myöhemmin opintojaan erilaisissa jatkokoulutushankkeissa. Näyttelijänura alkoi vuonna 1957 Kotkan kaupunginteatterissa. Muita vakituisia kiinnityksiä hänellä oli muiden muassa Helsingin kaupunginteatteriin ja Turun kaupunginteatteriin. Radioteatteriin hän kuului kahteen eri kertaan, yhteensä lähes kymmenen vuotta. Elokuvissa Tschokkinen näytteli parikymmentä kertaa, näistä tunnetuin lienee Tulitikkuja lainaamassa. Muita elokuvia ovat muun muassa Uunon huikeat poikamiesvuodet maaseudulla ja Uppo-Nalle.
Tschokkinen ohjasi teatterille runsaasti suomalaisia musiikkinäytelmiä, kuten Jukka Linkolan musikaalin Kairatut sydämet ja Raila Leppäkosken näytelmän Tähti Sumussa. Hän ohjasi myös kansainvälistä ohjelmistoa, muun muassa näytelmän Sotamies Shveik.
Tschokkinen toimi myös televisioanimaatiosarjojen ääninäyttelijänä, kuten Romu-Nissenä sarjassa Romu-Nisse ja hänen ystävänsä ja Mauri Myyränä sarjassa Alfred J. Kwak.
Tschokkinen toimi niin ikään Lohjan kaupunginvaltuuston jäsenenä edustaen SDP:tä ja kulttuurilautakunnan jäsenenä ja Lohjan teatterin johtajana vuodesta 1990, jossa hän näytteli myös uransa alkuvuosina. Hän kuoli kuusikymmenvuotiaana sairauteen.
Perhe

Martti Tschokkinen avioitui Brita Louhen kanssa 1960. Pariskunnalle syntyi lapset Anne Kristina (1961) ja Asta Birgitta (1962).
Aiheesta muualla

Martti Tschokkisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Martti Tschokkinen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Martti Tschokkinen Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Treblinka

Treblinkasta hengissä selvinneen Jakow Wiernikin 1959 tekemä leirin pienoismalli
Treblinka oli kansallissosialistisen Saksan perustama tuhoamisleiri Puolan nykyisessä Masovian voivodikunnassa, noin 100 kilometriä Varsovasta koilliseen. Leiri oli organisoitu kahteen osaleiriin, jotka olivat Treblinka I ja Treblinka II.
Treblinka oli yksi kolmesta itäiseen Puolaan operaatio Reinhardiksi kutsutun systemaattisen juutalaisten tuhoamisen takia perustetuista leiristä. Se oli kuolinlukujen perusteella näistä kolmesta suurin ja pahamaineisin. Tuhoamisleirillä surmattiin 750 000 – 900 000 juutalaista. Suuri osa Treblinkassa tapetuista juutalaisista tuotiin Varsovan suuresta juutalaisyhteisöstä, mutta juutalaisia tuotiin leirille myös muista Euroopan maista.
Treblinkan tuhoamisleiri oli 100 kilometriä koilliseen Varsovasta, lähellä Małkinia Górnan kylää, 2,5 kilometriä Treblinkan rautatieasemasta. Leiri sijaitsi Varsovan ja Białystokin gettojen puolivälissä.
Puolan hallituksen Treblinkan tuhoamisleirille rakennuttama muistomerkki: jokainen useasta tuhannesta kivestä edustaa kaupunkia tai kylää, joiden juutalaisia asukkaita surmattiin leirillä
Muistomerkin suurin kivi, joka sijaitsee kaasukammioille alkaneen matkan paikalla, edustaa yli 310 000 juutalaista Treblinkaan vain hieman yli kolmen kuukauden aikana lähettänyttä Varsovan ghettoa
Treblinka I

Treblinka I toimi keskitysleirinä, sen sijainti oli kaksi kilometriä etelään tuhoamisleiristä. Treblinka I oli toiminnassa kesäkuusta 1941 heinäkuun 23:een 1944. Tänä aikana puolet 20 000 vangista kuolivat teloituksiin, nääntymykseen ja pahoinpitelyihin. Treblinka I:n vangit työskentelivät joko sorakuopalla tai keinokastelualueella.
Treblinka II

Treblinka II oli varsinainen tuhoamisleiri ja oli jaettu kolmeen osaan. Ensimmäisessä osassa oli majoitustilat SS-miehille ja ukrainalaisille vartijoille sekä varasto- ja lajittelutiloja vankien omaisuudelle sekä parakit noin 800 vangille, jotka tekivät leirin työt. Kapea aidattu käytävä vei alaleiriin, jossa olivat kaasukammiot ja myöhemmin krematorio. Aluksi uhrit haudattiin joukkohautoihin.
Toiseen osaan (alaleiriin) oli pistoraide pääradasta. Siellä oli kaksi parakkia radan vieressä, joihin säilöttiin vankien tavarat; toinen oli naamioitu muistuttamaan rautatieasemaa kelloineen päivineen. Sadan metrin päässä radasta sijaitsi kaksi muuta rakennusta. Kaikkia rakennuksia käytettiin varastoina. Yhtä rakennusta käytettiin naisten riisuutumishuoneena, siellä myös heidän tukkansa ajeltiin pois. Siellä sijaitsi myös kassanhoitajan toimisto, joka keräsi tulokkailta kaikki rahat ja jalokivet ”säilytykseen”. Valkoiseksi maalattuun ja Punaisella ristillä merkittyyn "Lazarettiin" vietiin kaikki sairaat, vanhat, loukkaantuneet ja kuolleet. Nämä vangit vietiin seitsenmetrisen kuopan äärelle, jossa heidät ammuttiin.
Kolmas osa leiristä (yläleiri eli kuoleman leiri) sijaitsi pienellä mäellä, jonne vei alaleiristä kapea käytävä, jolla oli SS:n antama ironinen nimi Himmelstraße (”Taivastie”). Se oli piikkilangalla aidattu – der Schlauch (”putki”) – ja johti suoraan kaasukammioille. Sen takana oli ainakin kaksi krematoriona käytettyä kuoppaa, joihin kaasutetut uhrit ladottiin palamaan. Yläleirissä oli myös parakki siellä työskenteleville vangeille.
Tuhoaminen

Uhrit tuotiin Treblinkaan junalla. Leiri oli naamioitu näyttämään normaalilta rautatieasemalta, vangit jättivät arvoesineensä ”säilytykseen” ja siellä oli "Lazaret"-kyltillä ja punaisella ristillä merkitty rakennus sairaille ja kuljetuksen aikana kuolleille. Lavastuksen tarkoitus oli helpottaa leirin vartijoiden työtä, sillä ennen tätä lavastusta vangit huomasivat heti saavuttuaan, että heidät tullaan tappamaan. Lavastuksen avulla uhrit saatiin pysymään rauhallisina.
Tulokkaille ilmoitettiin heidän saapuneen siirtoleirille, josta heidät lähetettäisiin muihin leireihin. Hygienian takia heidän pitää mennä suihkuihin ja vaatteet pitää desinfioida. Kaikki rahat ja arvoesineet piti jättää säilytykseen, josta he saisivat ne takaisin suihkusta tultuaan.
Vangit lajiteltiin sukupuolen mukaan ja käskettiin riisuutua alastomiksi talvisinkin, jolloin oli jopa –20 °C pakkasta. Vartijat valikoivat joukosta liian vahvoiksi arvioimansa, jotka vietiin ”Lazarettiin” ja ammuttiin. Naisilta leikattiin tukka pois ennen surmaamista. Niistä ”tehtiin sukkia muun muassa sukellusvenemiehistöille”, kuten leirikomentajien saama direktiivi määräsi 1942.
Vastasaapuneita juutalaisia, erityisesti miehiä hakattiin ruoskilla kun heitä ajettiin kaasukammioihin. SS-upseerien todistuksen mukaan miehet kaasutettiin aina ensin, samalla kun naiset ja lapset joutuivat odottamaan ulkosalla vuoroaan. Odottaessaan naiset ja lapset kuulivat kuolevien miesten kärsimykset ja tulivat tietoisiksi tulevasta kohtalostaan, mikä luonnollisesti aiheutti heissä paniikkia ja epätoivoa, sekä myös tahatonta ulostamista.
Yhden saapumiserän tuhoaminen vei tavallisesti kahdesta kolmeen tuntia.
Tuhoaminen > Kaasukammiot

Syksyllä 1942 käyttöönotetut uudet kaasukammiot kykenivät surmaamaan 3 000 ihmistä kahdessa tunnissa ja 12 000−15 000 uhria päivässä, maksimikapasiteetin ollessa 22 000 surmattua 24 tunnissa.
Alkuperäisiin kolmeen kaasukammioon ahdettiin kerrallaan 200 (yht. 600) ja kymmeneen uuteen 400 (yht. 4000) uhria. Kaasukammiot olivat kooltaan 4x4x2,6 m (alkuperäiset) ja 4x8x2 m uudemmat, joiden matalammalla oleva katto pienensi tilavuutta ja siten lyhensi tukehtumisaikaa. Uusi kaasukammiorakennus oli tehty muistuttamaan juutalaista rituaalikylpylää tai synagogaa ja sen etuseinässä komeili isokokoinen Daavidin tähti.
Kaasukammioissa oli tirkistysluukut, joiden kautta oli mahdollista seurata surmaamista. Alkuperäisissä kammioissa uhrit surmattiin Puna-armeijalta kaapatun tankin polttomoottorin pakokaasuilla.  SS-Scharführer Erich Fuchsin mukaan kyseessä oli 200 hp:n vesijäähdytetty V-8 bensiinimoottori; Fuchs vastasi koneen asentamisesta. Se myös toimi leirin generaattorina. Uusia kymmentä kammiota varten asennettiin kaksi uutta konetta.
Surmaaminen pakokaasuilla erosi merkittävästi menetelmästä, jossa käytettiin Zyklon B -kaasua, kuten Auschwitzissa ja Majdanekissa. Sobibórissa ja Bełżecissä käytettiin bensiinimoottoreiden pakokaasuja. Uhrit kuolivat tukehtumiseen ja häkämyrkytykseen. Tämä myös tarkoitti sitä, että usein kaikki uhrit eivät olleet kuolleita, kun ovet avattiin. Jotkin elossa säilyneet Sonderkommandot todistivat myöhemmin joidenkin uhrien vetäneen viimeisen henkäyksensä poistettaessa heitä kammiosta. Ruumiita tuhottaessa jotkut uhrit osoittivat elämänmerkkejä, mutta vartijat eivät tavallisesti reagoineet niihin mitenkään.
Kaasutuksen aloituksesta äänien vaimenemiseen kului aikaa reilut kymmenen minuuttia ja ovet avattiin parinkymmenen minuutin kuluttua. Leirin kapinan yhteydessä 1943 paennut ja elossaselvinnyt Jankiel Wiernik on todistanut, että kun kammioiden ovet avattiin, ruumiit olivat yhä pystyasennossa tai polvillaan täyteenahtamisen takia.
Aluksi ruumiit haudattiin suuriin joukkohautoihin; myöhemmin tehtiin arina kiskoista ja betonipilareista, jonka päällä niin tuoreet kuin ylöskaivetut haudatut ruumiit poltettiin. Noin 800–1 000 ruumista poltettiin kerrallaan ja polttaminen kesti kerrallaan noin viisi tuntia. Krematorio paloi 24 tuntia vuorokaudessa.
Toisin kuin keskitysleireillä joissa ylläpidettiin mm. orjatyövoimaa, tuhoamisleireillä kuten Treblinkalla ei ollut mitään muuta toimintaa kuin ihmisten surmaaminen. Koko leiri naamioitiin rautatieasemaksi, jotta tulevat uhrit eivät aavistaisi kohtaloaan, ja heitä olisi helpompi käsitellä. ”Asemarakennuksessa” oli näkyvissä juna-aikatauluja, määränpäiden julisteita ja jopa toimimaton ”kello”, jonka viisareita siirrettiin aina saapuvan junan arvioituun tuloaikaan. Puna-armeijan sotakirjeenvaihtaja Vasili Grossman kuvaili leirin toimintaa kirjassaan A Hell Called Treblinka (Helvetti nimeltään Treblinka), jota käytettiin todisteena Nürnbergin oikeudenkäynneissä.
Kirjallisuutta

Rajchman, Chil: Treblinkan viimeinen juutalainen: Muistiinpanoja jälkimaailmalle.  (Alkuteksti jiddisin kielellä. Ranskankielinen laitos Je suis le dernier juif: Treblinka 1942-1943 on saksankielisen Ulrike Bokelmanin käännöksen Ich bin der letzte Jude: Treblinka 1942/43 pohjana. Saksan kielestä kääntänyt Marita Vihervuori)  Helsinki:  Minerva, 2011.  ISBN 978-952-492-447-4
Klee, Ernst: The Good Old Days: the Holocaust as Seen by Its Perpetrators and Bystanders.  New York: The Free Press:  Konecky Konecky, 1988.  ISBN 1-56852-133-2  Google Books preview.
Rajzman, Samuel: Uprising in Treblinka ("Uprising in Treblinka" [in] U.S. Congress. House Committee on Foreign Affairs. Punishment of war criminals, 120–125. 79th Cong., 1st sess. Washington, D.C.: GPO, 1945.) 1945. Holocaust History.org. Arkistoitu 3 kesäkuu 2013. ”Treblinka survivor's testimony. Excerpt.” Viitattu 24 November 2013. Archive.org
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Treblinka Wikimedia Commonsissa
Treblinkan keskitysleiri (suomeksi)
Treblinka Treblinka Death Camp (englanniksi)
Treblinka // Holocaust Encyclopedia
| n k Holokausti |
| --- | --- |
Taustoja:  antijudaismi  antisemitismi  eugeniikka  juutalaiset  kansallissosialismi  keskitysleiri  propaganda  rasismi  selkäänpuukotusteoria  Siionin viisaiden pöytäkirjat 
Natsien juutalaisvainot:  ali-ihminen  der ewige Jude  Einsatzgruppen  ghetot: Krakova, Łódź, Varsova  joukkomurhat: Babyn Jar, Biķernieki, Jedwabne, Liepāja, Paneriai, Rumbula, Odessa  keltainen daavidintähti  Kristalliyö  Madagaskar-suunnitelma  Nürnbergin lait 
Keskitysleirit:  Auschwitz  Bergen-Belsen  Buchenwald  Kaiserwald  Majdanek  Mauthausen  Muselmann  Ravensbrück  Sachsenhausen  Stutthof  Theresienstadt  Luettelo natsien keskitysleireistä  Kapo  leirien naisvartijat  vankitunnukset 
Holokausti:  Wannseen konferenssi  Lopullinen ratkaisu  Operaatio Reinhard  Aktion T4  Arbeit macht frei  tuhoamisleiri  kaasukammio  Zyklon B  Sonderkommando  Birkenau  Bełżec  Chełmno  Sobibór  Treblinka  kuolemanmarssit  Suomen juutalaisluovutukset 
Muut uhrit:  homoseksuaalit  Jehovan todistajat  kommunistit  romanit  slaavit  toisinajattelijat 
Vastarinta:  gheton kansannousu  Varsovan geton kansannousu  ŻOB  ŻZW  heinäkuun 20. päivän salaliitto 
Uhreja ja auttajia:  Corrie ten Boom  Adam Czerniaków  Anne Frank  Miep Gies  Petr Ginz  Albert Göring  Janusz Korczak  Giorgio Perlasca  David Rapoport  Oskar Schindler  Edith Stein 
Vastuulliset:  Viktors Arājs  Karl Brandt  Adolf Eichmann  Odilo Globocnik  Reinhard Heydrich  Heinrich Himmler  Adolf Hitler  Rudolf Höss  Friedrich Jeckeln  Josef Mengele  Julius Streicher  Gestapo  Natsi-Saksa  SS 
Holokaustin jälkeen:  Beriha  Frankfurtin Auschwitz-oikeudenkäynnit  holokaustin kiistäminen  holokaustin muistaminen  Nürnbergin oikeudenkäynnit  Nürnbergin säännöstö  Simon Wiesenthal -keskus  Vanhurskaat kansakuntien joukossa 
Muistomerkkejä:  Yad Vashem  Euroopan murhattujen juutalaisten muistomerkki  Mémorial des Martyrs de la Déportation  Apua anovat kädet
Trubaduuri

Trubaduuri on alun perin tarkoittanut varhaiskeskiajan eteläranskalaista ammattimaista laulurunoilijaa. Trubaduurit työskentelivät yleensä ylhäisön hoveissa, ja heitä oli myös Pohjois-Espanjassa ja Pohjois-Italiassa. Trubaduurit kirjoittivat runonsa Provencen langue d'oc:illa eli oksitaanilla. Trubaduurien kukoistuskausi kesti 1100-luvulta 1300-luvun loppupuolelle. Nykyään trubaduureiksi kutsutaan myös muusikoita tai laulelmien esittäjiä, jotka esiintyvät laulaen ja itseään esimerkiksi kitaralla säestäen.
Keskiajan trubaduurit

Trubaduuri oli keskiajan Etelä-Ranskassa henkilö, joka sanoitti, sävelsi ja esitti ritariromantiikkaa heijastavia lauluja lähinnä oksitaanin kielellä. Sana "trubaduuri" on ranskaa, joka on johdettu oksitaanin sanasta trobar, "löytää" tai "keksiä". Trubaduuri oli siten henkilö, joka keksi uusia runoja ja löysi uusia säkeitä taidokkaisiin rakkausrunoihinsa.
Trubaduurien yhteiskunnallinen vaikutusvalta oli keskiaikaisessa runoudessa huomattava. Hovien suosimina heillä oli laaja sananvapaus, ja toisinaan he puuttuivat jopa politiikkaan. Trubaduurien merkittävin saavutus oli kuitenkin luoda hovin naisten ympärille ennennäkemätön sivistyneisyyden ja viihtyisyyden aura. Trubaduurirunous muodosti yhden loistavimmista koulukunnista, ja se vaikutti kaikkeen myöhempään eurooppalaiseen lyyriseen runouteen.
Trubaduurien suurimpia ansioita olivat uusien runomuotojen ja -mittojen kehittely ja tunnetuksi tekeminen. Trubaduurien useimmin käyttämä runomitta oli canso, joka koostuu viidestä tai kuudesta säkeistöstä. He käyttivät myös dansaa tai baladaa, tanssilaulua, jossa on kertosäe; pastorelaa, joka kertoo tarinan ritarin rakkauspyynnöstä paimentolaiselle; jeu partia tai debattia, joka on kahden runoilijan välinen väittely rakkaudesta; albaa eli aamulaulua, jossa yövahti varoittaa rakastavaisia siitä, että päivä lähestyy ja että mustasukkainen aviomies voi milloin tahansa yllättää heidät. Muut muodot olivat kehyksiä kahden tai useamman henkilön väliselle lyyriselle keskustelulle, jossa keskusteltiin yleensä jostakin rakkaudellisesta kasuistiikasta tai uskonnollisista, metafyysisistä tai satiirisista asioista.
Trubaduurilyriikan keskeinen aihe on ihannoiva ja tarkkojen sääntöjen säätelemä platoninen hovirakkaus, jonka kohteena on ylhäisönainen. Canso d’amour on lemmenlaulu, joka kuvastaa ritarillisen hovirakkauden ihanteita. Lemmenlauluissa toistuu alamaisuuden ja uskollisuuden vakuuttelu muka julmalle, kylmäkiskoiselle lemmitylle sekä naiskauneuden ylenpalttinen ylistys. Vaikka trubaduurirunouden kuvaama rakkaus on perimmältään aistillista, ”puhtaan” rakkauden ihanne kielsi rakastavaisten sukupuoliaktin kuvauksen. Siksi rakastavaisten satunnaisiin kohtaamisiin, eleisiin ja sanoihin ladattiin mahdollisimman paljon erotiikkaa. Vähitellen rakkauden symboleja varten muodostui oma sanastonsa ja kielioppinsa.
Varhaisimpiin nimeltään tunnettuihin trubaduureihin kuuluvat muun muassa Guillaume d'Aquitaine (1071–1127) ja Berenguier de Palou (1000- ja 1100-lukujen vaihteessa). Trubaduureja tunnetaan nimeltä useita satoja, mutta musiikkia on säilynyt ainoastaan noin neljältäkymmeneltä – ja useimmilta näistäkin vain hyvin vähäisiä näytteitä.
Trubaduurilyriikalla on ollut suuri vaikutus muun muassa Danten ja Petrarcan runouteen sekä laajemmin lyriikan ja varsinkin rakkauslyriikan kehitykseen. Provencessa trubaduurilaulu hiipui albigenssiristiretken vuoksi 1200-luvun alussa, mutta tuli suosituksi Pohjois-Ranskassa, Espanjassa ja Portugalissa. Italiassa trubaduurirunouden muunnelmaa nimitettiin dolce stil nuovoksi. Samoin Saksan minnelaulu on läheistä sukua trubaduurilyriikalle.
Nykyajan trubaduurit

Monet trubaduurit esittävät folkmusiikkia, jolloin on käytetty myös nimitystä folkmuusikko. Trubaduurit voivat esittää mitä tahansa musiikkityyliä, sekä lainakappaleina että omana tuotantonaan. Lisäksi trubaduurimuusikot voivat esiintyä välillä yksin, välillä taas kokoonpanon riveissä.
Trubaduurien määrä on 2010-luvulla Suomessa kasvanut viimeisten kymmenen vuoden ajan.
Nykyaikana on järjestetty jopa keskiaikaan liittyviä tapahtumia, jolloin saatetaan kutsua trubaduuri esiintymään, mutta on myös muitakin esiintyjiä kuten rock- ja iskelmäartisteja sekä kansanmusiikkiyhtyeitä.
Nykyajan tunnettuihin trubaduureihin kuuluvat muun muassa Lembit Tolga, Magnus Gräsbeck, Kapa Ahonen, Vladimir Vysotski ja Pekka Laukkarinen.
Tunnettuja trubaduureja > Keskiaikaiset trubaduurit

Tunnetuimpiin keskiajan trubaduureihin kuuluvat muun muassa:
Bertran de Born
Guiraut Riquier
Jaufré Rudel
Bernart de Ventadorn
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Troubadours, Trouvères and Minnesingers (englanniksi)
Suomalainen trubaduuri (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.spotclub.fi/trubaduuripalvelu/trubaduurit.html (Arkistoitu – Internet Archive) (vanhentunut linkki)
Guillaume d'Aquitaine
Gustave Dorén (1832–1883) kuvitusta: Trubaduurit ylistävät ristiretkiä.
Timo Nurminen

Timo Nurminen (s. 14. huhtikuuta 1948 Turku) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi maalivahtina SM-sarjassa vuosina 1965–1973.
Nurminen edusti SM-sarjassa Turun Tovereita vuosina 1965–1967, Kiekko-67:ää kaudella 1970–1971 ja Turun Palloseuraa vuosina 1971–1973. Vuosina 1974–1976 Nurminen pelasi ammattilaisena Saksassa.