stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdysvaltain historia
1800-luku: Valtakunta kasvaa ja välttää hajoamisen > Sisällissodan jälkeen

Yhdysvaltain teollistuminen lähti toden teolla käyntiin sisällissodan jälkeen. Siirtolaisia virtasi Yhdysvaltoihin muun muassa kasvavan teollisuuden työvoimaksi. Vuonna 1829 oli määritelty ”pysyvä intiaaniraja”, jonka rikkomisesta rangaistaisiin valkoisia. Sen mukaan koko Mississippin länsipuoli olisi intiaanien. Ennen kuin laki ehdittiin saattaa voimaan, olivat uudisasukkaat jo Iowassa saakka. Koska ”pysyvän intiaanirajan” rikkominen oli päivittäistä, hallitus keksi ”ilmiselvän kohtalon”. Sen mukaan eurooppalaiset oli ”kohtalo” ennalta määrännyt kaitsemaan Amerikkaa. Valkoiset olivat sen mukaan ”hallitseva rotu”, joka oli vastuussa koko maasta. Tämä johti siihen, että 27. maaliskuuta 1866 presidentti Johnson kieltäytyi kirjoittamasta kansalaisoikeuslakia sen epäselvyyden takia, mutta 1. huhtikuuta kongressi kumosi presidentin ja hyväksyi lain, joka takasi kaikille Yhdysvalloissa syntyneille yhtäläiset oikeudet paitsi intiaaneille.
1800-luku: Valtakunta kasvaa ja välttää hajoamisen > Siirtolaisuuden aika

Yhdysvaltojen asukasluku kasvoi 1800-luvun ajan voimakkaasti siirtolaisuuden seurauksena, ja maa oli koko tuona aikana maailman tärkein siirtolaisten vastaanottaja. Vuonna 1800 asukasluku oli vain viisi miljoonaa, mutta 1920 jo 106 miljoonaa. 1820-luvulta 1880-luvulle tulijat olivat etupäässä länsierooppalaisia kuten englantilaisia, irlantilaisia, saksalaisia ja skandinaaveja. Vuosisadan lopulla maahan alkoi tulla paljon italialaisia ja itäeurooppalaisia siirtolaisia. Suomesta Yhdysvaltoihin muutti 350 000 siirtolaista. Siirtolaisia vetivät Yhdysvaltoihin etenkin maatalousmaan hyvä saatavuus, työmahdollisuudet sekä poliittinen ja uskonnollinen vapaus. Kaliforniaan tuli hiukan siirtolaisia myös Japanista ja Kiinasta.
1800-luku: Valtakunta kasvaa ja välttää hajoamisen > Uudisasutus ja villi länsi

Maahanmuuttajat toivat teollisuudelle työvoimaa ja loivat monimuotoisia yhteisöjä Amerikan kehittymättömille alueille. Maahanmuuttajat saivat vallata tietyn kokoisen maa-alueen haluamastaan "vapaasta paikasta" ilmaiseksi. Läntisessä Yhdysvalloissa syntyi ristiriitoja valkoisten uudisasukkaiden ja intiaanien sekä pientilallisten ja suurkarjankasvattajien välillä. Rajaseudun vähäisen lainvalvonnan takia erimielisyydet ja ryöstöt yleistyivät, ja syntyi käsite ”villi länsi”. Vuosien 1860–1880 välisestä ajasta muodostui ajanjakso, josta monet lännenelokuvat sittemmin kertoivat: turkiskauppiaista, vuoristojen miehistä, ratsuväestä, höyrylaivoista, kullankaivajista, intiaaneista, uudisasukkaista, lainsuojattomista, saluunoista, revolverisankareista, karjapaimenista ja postivaunuista.
1800-luku: Valtakunta kasvaa ja välttää hajoamisen > Intiaanien ajaminen reservaatteihin

Eurooppalaisten tulo verotti vielä 1600- ja 1700-luvulla intiaaneja lähinnä eurooppalaisten tuomien tautien kuten isorokon johdosta, ja kahakoissa kuolleiden määrä oli melko pieni. Vuonna 1830 säädettiin laki, jonka pohjalta Mississippijoen länsipuolelle alettiin pian pakkosiirtää maan itäosan intiaaniheimoja kuten cherokeita ja seminoleja. Intiaaneja siirrettiin etenkin Oklahomaan, “Intiaaniterritorioon”. Kalifornian kultalöydöt 1840-luvulla aiheuttivat sen, että yhdysvaltalaiset alkoivat muuttaa suurin joukoin länteen, jolloin intiaaneja alettiin sielläkin siirrellä paikasta toiseen. Tästä seurasi useiden intiaaniheimojen ja yhdysvaltalaisten välisiä kahakoita ja sotia. Näistä tunnetuimpia on Little Bighornin taistelu, jossa intiaanit surmasivat kenraali Custerin joukot viimeiseen mieheen. Intiaanit joutuivat kuitenkin lopulta tappiolle ja heidät ajettiin asumaan reservaatteihin. Viimeisenä antautui apassipäällikkö Geronimo vuonna 1886. Intiaaneille myönnettiin Yhdysvaltain kansalaisoikeus lopulta vuonna 1924.
1800-luku: Valtakunta kasvaa ja välttää hajoamisen > Merentakaisten alueiden saaminen

1800-luvun puolivälissä Euroopan suurvallat olivat laajentaneet kauppaoikeuksiaan Kiinassa. Siitä hyötyäkseen Yhdysvallat alkoi kannattaa niin sanottua avoimien ovien politiikkaa, jonka mukaan jonkin ulkopuolisen valtion Kiinassa saamat etuudet siirtyisivät kaikkien ulkopuolisten valtioiden etuuksiksi. 1900-luvun alkuvuosikymmeninä Yhdysvaltain Kiinan-kaupan määrä kasvoikin voimakkaasti. Yhdysvaltain ja Japanin välinen kauppa alkoi kukoistaa 1870-luvulla. Valtameren yli käytävää kaupankäyntiä varten sekä guanoa saadakseen Yhdysvallat perusti itselleen tukikohtia Tyynenmeren saarille.
Havaijisaarille muuttivat ensimmäiset yhdysvaltalaiset 1800-luvun puolivälissä. Yhdysvaltalaisten vaikutusvalta saarilla kasvoi, ja vuonna 1891 he kukistivat kuningaskunnan hallitsijan. Saariryhmästä tehtiin virallisesti Yhdysvaltain osa 1898 ja osavaltio 1959. Samoan itäosan Yhdysvallat sai haltuunsa vuonna 1889.
Yhdysvallat löi heikkenevän Espanjan imperiumin helposti Espanjan–Yhdysvaltain sodassa 1898, ja Pariisin rauhansopimuksessa Puerto Rico, Guam ja Filippiinit siirtyivät Yhdysvalloille. Samalla Espanja luopui vallastaan Kuubassa, ja Yhdysvallat sai oikeuden pitää itsenäistyneellä saarella edelleen joukkojaan. Filippiinit sai rajoitetun itsehallinnon 1916 ja itsenäisyyden 1946.
1900-luvun alku

Yhdysvallat oli harjoittanut lähtökohtaisesti koko 1800-luvun ajan Monroen oppia, jonka mukaan Yhdysvallat rajoitti ulkopoliittisen toimintansa läntiselle pallonpuoliskolle ja kielsi Euroopan valtioita harjoittamasta siirtomaapolitiikkaa Amerikoissa. Kun laajeneminen länteen oli saatettu loppuun, katseet suunnattiin Latinalaiseen Amerikkaan, jossa Yhdysvallat alkoi soveltaa taloudellista vaikutusvaltaansa. Presidentti Theodore Roosevelt otti maansa haltuun Panaman kanavan rakennushankkeen 1904. Roosevelt murensi presidenttikaudellaan myös suuriksi kasvaneiden yritysten kuten Standard Oilin valtaa.
1900-luvun alku > Ensimmäisessä maailmansodassa

Yhdysvallat pysyi ensimmäisessä maailmansodassa aluksi puolueettomana. RMS Lusitanian upottaminen 7. toukokuuta 1915 aiheutti yli sadan yhdysvaltalaisen kuoleman. Yhdysvallat lähetti tämän johdosta nootteja Saksalle ja antoi 24. kesäkuuta 1915 ensimmäisen sotalainan ympärysvalloille. Se liittyi ympärysvaltoihin huhtikuussa 1917, kolme vuotta sodan alkamisen jälkeen. Osasyynä oli Saksan aloittama sukellusvenesota. Yhdysvallat oli myös kuullut Saksan neuvottelevan Meksikon kanssa hyökkäyksestä Yhdysvaltoihin. Historiallisista ja etenkin taloudellisista syistä Yhdysvaltain sympatiat olivat brittien ja ranskalaisten puolella, mutta esimerkiksi monet irlantilaiset vastustivat liittymistä sotaan. Yhdysvaltain panos auttoi ympärysvallat voittoon. Taloudellisesti maa oli ollut maailmansotaan asti velkaa muille, mutta sodan ansiosta tilanne kääntyi toisinpäin. Yhtenä sodan ”suurista voittajavaltioista” (Yhdysvallat, Ranska, Iso-Britannia ja Italia) Yhdysvallat pääsi neuvottelemaan Versailles’n rauhasta.
1900-luvun alku > 1920-luvun kasvu ja hyvinvointi

Heti sodan jälkeen Yhdysvalloissa astui voimaan alkoholin kieltolaki. Sotaa seurasi myös aluksi korkea inflaatio ja voimakas lakkoaalto, johon osallistui neljä miljoonaa työntekijää, etenkin hiilikaivos- ja terästyöläisiä. Anarkistit tekivät näyttäviä pommi-iskuja, ja maassa perustetut pienet kommunistiset puolueet herättivät huolta vallankumouksen vaarasta, minkä seurauksena tuhansia kommunistiksi epäiltyjä pidätettiin ja satoja karkotettiin.
Yhdysvaltain musta väestö jätti maailmansodan aikana Etelän ja muutti Pohjoisen teollisuuskaupunkeihin, missä työvoiman kysyntä oli korkeaa. Mustia ja juutalaisia sekä mätää kaupunkikulttuuria vastustava Ku Klux Klan vahvistui hiljaiselon jälkeen ja kasvoi huippuvuoteensa 1925 mennessä valtakunnalliseksi ja viiden miljoonan jäsenen suuruiseksi. Satoja amerikkalaisia kuoli rotumellakoissa, kun mustat ryhtyivät vastaamaan kohtaamansa väkivaltaan väkivallalla.
Vuoden 1920 väestönlaskennassa Yhdysvaltain kaupunkiväestön määrä oli ensi kertaa ohittanut maaseutuväestön määrän. Suurkaupunkeja kuten New Yorkia ja Chicagoa kasvattivat siirtolaisuus ja muuttoliike maaseudulta. Myös länsirannikon Los Angeles ja San Francisco kasvoivat suurkaupungeiksi. Siirtolaisten tulo tyrehtyi 1920-luvun alkuvuosina uuden lain johdosta, joka rajoitti siirtolaisten vuotuisen määrän kahteen prosenttiin vuoden 1890 määrästä.
1920-luku oli Yhdysvalloissa vaurauden ja laajentumisen vuosikymmen. Investointeja syntyi helposti, tekninen kehitys oli nopeaa, työn tuottavuus kasvoi kymmeniä prosentteja, ja kansantulo kaksinkertaistui 1914–1929 välillä. Erityisen nopeasti kasvoivat rakennus- ja autoteollisuus. Toisaalta viljelijöiden asema heikkeni kun maataloustuotteista syntyi ylitarjontaa. Autoistumisen seurauksena tieverkosto uusittiin, ja autosta tuli melkein jokaisen kansalaisen liikkumaväline. Lentäjä Charles Lindbergh nousi kansallissankariksi Atlantin-ylilentonsa 1927 ansiosta.
Vasta keksityt radio ja elokuva nousivat 1920-luvulla koko kansan suosioon. Yhdysvaltalainen kirjallisuus nousi ennennäkemättömään kukoistukseen. Jazz-musiikki nousi koko maailman suosioon, ja myös klassisessa musiikissa Yhdysvallat nousi näkyvään asemaan. High school -järjestelmä rakennettiin, ja colleget ja yliopistot kehittyivät ja alkoivat ottaa aiempaa enemmän opiskelijoita. Moraalinen ilmapiiri vapautui.
1900-luvun alku > 1930-luku ja suuri lama

1930-luku oli Yhdysvalloissa synkkää aikaa. Edellisen vuosikymmenen lopulla maataloudessa alkanut lama levisi teollisuuteen, minkä seurauksena New Yorkin pörssi romahti "mustana torstaina" 24. lokakuuta 1929. Lama johti tuotannon ja bruttokansantulon romahdukseen: teollisuustuotanto väheni 47 % ja bruttokansantuote 33 %. Työttömyys nousi pahimmillaan yli 20 %:n.
Kuivuus ja hiekkamyrskyt muuttivat 1934 ja 1936 Pohjois-Amerikan eteläiset ja keskiset tasangot ”pölymaljaksi”. Lisäksi tulvissa hukkui vuosina 1936–1937 noin 9 000 ihmistä. Monet joutuivat jättämään kotinsa ja muuttamaan huonompiin oloihin siirtotyöläiseksi. Peltojen pölyäminen tuulen mukana pois asettui viranomaisten neuvottua maanviljelijöille sitä estäviä tekniikoita ja kuivuuden lopulta poistuttua vuosien 1938–1941 tienoilla.
Vuonna 1932 presidentiksi valittiin Franklin D. Roosevelt. Hän aloitti New Deal -suunnitelmansa, joka lisäsi hallituksen puuttumista talousasioihin suuren laman lieventämiseksi. Rooseveltin läpi ajama uusi pankkilaki antoi presidentille laajat valtuudet puuttua rahoitustoimintaan ja myöhempi laki myös osakekauppoihin. New Dealin tarkoituksena oli saada talous jälleen pyörimään laittamalla liittovaltion rahaa rattaisiin. New Deal suosi monin tavoin työläisiä ja ammatillista järjestäytymistä, ja Yhdysvaltain ammattiyhdistysliikkeessä käynnistyi suurten teollisuusyhtymien kanssa tasa-arvoiseen neuvotteluasemaan johtanut kehitys. Myös maanviljelijöiden asema parani, kun valtio takasi maataloustuotteille minimihinnat ja puuttui säännöstelytoimenpiteillä maataloustuotantoon. Maanviljelijöille annettiin julkisista varoista korvaus siitä tuotannosta, josta heidän piti luopua. Roosevelt valittiin presidentiksi vielä kaksi kertaa vuosina 1936 ja 1940, mutta lama loppui vasta toisen maailmansodan alkamisen myötä.
Toisen maailmansodan jälkeinen aika > Yhdysvaltain uusi maailmanpoliittinen asema

Uuden maailmansodan estämiseksi sodan voittajavaltiot perustivat 24. lokakuuta 1945 maailmanlaajuiseksi rauhanjärjestöksi Yhdistyneet kansakunnat. Järjestö perustettiin Yhdysvalloissa: sen peruskirja allekirjoitettiin San Franciscossa ja sen päämaja sijaitsee New Yorkissa. Yhdysvalloista tuli yksi Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston viidestä pysyvästä jäsenmaasta ja täten vaikutusvaltainen tekijä maailmanpolitiikassa.
Toinen maailmansota mullisti ratkaisevasti Yhdysvaltain maailmanpoliittisen aseman. Euroopan infrastruktuurin lähes totaalinen hävitys, suunnaton taloudellinen velkaantuminen, entisten Afrikan ja Aasian siirtomaiden itsenäistyminen sekä miljoonat sodassa kuolleet eurooppalaiset aiheuttivat Euroopan kansakuntien, erityisesti Yhdistyneen kuningaskunnan, Ranskan ja Saksan, vaikutuksen loppumisen maailmanpolitiikassa. Yhdysvallat oli sen sijaan selvinnyt sodasta ilman vakavia tuhoja lähes täysin. Pitkään kestänyt sotatila johti teollisuuskasvuun ja teknologisiin läpimurtoihin, mikä teki Yhdysvalloista poliittisesti ja taloudellisesti vakaimman valtion sodanjälkeisessä maailmassa. Euroopassa Yhdysvallat valvoi kapitalistisen Länsi-Saksan perustamista Yhdysvaltain, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan miehitysvyöhykkeille ja kustansi Länsi-Euroopan maiden jälleenrakentamisen Marshall-avulla. Yhdysvallat sai Lähi-idässä liittolaisen vuonna 1947 perustetusta Israelin valtiosta. Yhdysvallat perusti miehityshallinnon Japaniin, josta tuli parlamentaarinen demokratia ja vuoden 1952 San Franciscon sopimuksen jälkeen Yhdysvaltain tärkeä liittolainen Kaakkois-Aasiassa.
Toisen maailmansodan jälkeinen aika > Kylmän sodan alku

Yhdysvallat edusti maailmassa kapitalismia ja markkinataloutta, jota vastassa oli Neuvostoliiton sosialismi ja suunnitelmatalous. Neuvostoliitto toipui toisen maailmansodan tuhoista, teki Itä-Saksasta ja miehitetyistä Itä-Euroopan maista kommunistidiktatuureja ja alkoi kilpailla Yhdysvaltain kanssa maailmanherruudesta. Kapitalistisen Yhdysvaltain ja kommunistisen Neuvostoliiton maailmanpoliittiset vaikutukset ja vihamielisyydet johtivat kylmäksi sodaksi kutsutulle aikakaudelle, joka dominoi maailmanpolitiikkaa 1980- ja 1990-lukujen taitteeseen saakka. Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton suhteet eivät olleet jatkuvasti vihamieliset vaan maiden suhteet kiristyivät ja lievittyivät kausittain, mutta kapitalismin ja kommunismin kilpailu oli aina läsnä kylmän sodan politiikassa, taloudessa ja kulttuurissa. Vuonna 1949 Yhdysvallat perusti Naton sotilasliitoksi Kanadan ja eurooppalaisten liittolaistensa kanssa. Neuvostoliitto puolestaan perusti Varsovan liiton ja räjäytti ensimmäisen ydinpomminsa. Molemmilla supervalloilla oli hallussaan ydinase, jolla voitiin tuhota ihmiskunta sukupuuttoon ydinsodassa. Yhdysvallat otti käyttöön kaksi antikommunistista linjausta Neuvostoliiton vallan rajoittamiseksi: Trumanin opin ja George F. Kennanin patoamispolitiikan.
Toisen maailmansodan jälkeinen aika > 1950-luku

Kylmän sodan ensimmäinen aseellinen konflikti oli vuosien 1950–1953 Korean sota, joka alkoi Neuvostoliiton tukeman Pohjois-Korean hyökkäyksestä Etelä-Korean puolelle. Yhdysvallat tuki Etelä-Korean hallitusta ja johti Yhdistyneiden kansakuntien kansainvälisiä joukkoja, mutta Kiinan astuminen sotaan Pohjois-Korean puolelle ja Yhdysvaltain joukkojen komentajan kenraali Douglas MacArthurin ehdotus tehdä ydinasehyökkäys Kiinaa vastaan uhkasivat laajentaa sodan Korean ulkopuolelle. Vuonna 1953 Yhdysvaltain presidentiksi valittiin toisen maailmansodan länsiliittoutuneiden entinen ylikomentaja Dwight D. Eisenhower, jonka virkakauden ensimmäisiä ulkopoliittisia tapahtumia oli Korean sodan päättyminen aselepoon Etelä-Korean ja Pohjois-Korean valtioiden välillä.
Eisenhowerin ulkoministeri John Foster Dulles edusti Yhdysvaltain antikommunistista ulkopolitiikkaa etenkin Kaakkois-Aasiassa ja Lähi-idässä. Latinalaisen Amerikan maissa Yhdysvallat pyrki turvaamaan selustaansa ja pitämään tiukasti kiinni omista eduistaan, kuten Kuubassa ja Guatemalassa, missä se teki sotilaallisen intervention hallituksen kaatamisen tukemiseksi.
Yhdysvallat koki vahvan talouskasvun sotaa seuranneiden 15 vuoden aikana. Autojen määrä nelinkertaistui vuosien 1946–1955 aikana, ja helpot asuntolainat kiihdyttivät rakentamista. Suuryritykset kasvoivat entistäkin suuremmiksi, suurmaatalous ajoi pienviljelijöitä alalta, ja franchise-järjestelmä kehittyi. Tuotantotyö vaihtui palvelutyöksi, ja vuoteen 1956 mennessä valkokaulustyöt olivat nousseet enemmistöksi. Väkeä muutti paljon länteen ja maan lounaisosaan sekä suurten kaupunkien esikaupunkialueille massatuotettuihin omakotitaloihin. Vuonna 1955 säädettiin asuntolaki, jonka oli tarkoitus ehkäistä slummiutumista. Määrärahat sen toteuttamiseen jäivät kuitenkin riittämättömiksi. Korkeimman oikeuden vuosina 1954 ja 1955 tekemät päätökset rotuerotteluun liittyneissä oikeudenkäynneissä käynnistivät uuden vaiheen mustien taistelussa tasa-arvoisuuden puolesta. Vuoden 1956 suuressa maantieasetuksessa määrättiin yhteensä 64 000 kilometrin mittaisten maanteiden rakentamisesta. Mustien äänioikeuden toteutumista turvaamaan säädettiin kansalaisoikeuslaki vuonna 1957.
Televisio tuli 1950-luvulla useimpiin yhdysvaltalaiskoteihin. Se aiheutti kulttuurin yhdenmukaistumista, mutta taustalla kyti kapinallisia kulttuurisia ilmiöitä. Kirjallisuudessa nousivat beat-kirjailijat kuten Jack Kerouac, musiikissa rock and roll -laulajat kuten Elvis Presley, ja kuvataiteessa esimerkiksi Jackson Pollock.
Toisen maailmansodan jälkeinen aika > 1960-luku

Presidentiksi vuonna 1960 valittu John F. Kennedy vältti maailman luisumisen ydinsotaan vuoden 1962 Kuuban ohjuskriisissä saatuaan neuvottelemalla Neuvostoliiton vetämään ohjuksensa Kuubasta. Vuonna 1961 säädettiin asunnonrakennuslaki, joka edellytti 25-vuotisten kehityssuunnitelmien laatimista suurkaupungeille. Presidentti Lyndon B. Johnson sääti kansallisen sairausvakuutuslain, kumosi lopullisesti valkoisten ja mustien yhdysvaltalaisten rotuerottelun ja sai Tonkininlahden päätöslauselmassa valtuudet torjua kommunistinen aggressio Kaakkois-Aasian maissa sotilaallisin keinoin.
Presidentti Richard Nixonin kauden 1969–1974 hallitseva ulkopoliittinen ja yhteiskunnallinen ilmiö oli vuosien 1964–1975 Vietnamin sota. Sodan pitkittynyt kesto, My Lain verilöylyn kaltaiset yhdysvaltalaisten joukkojen suorittamat sotarikokset ja voimakas kansalaisoikeusliike tuhosivat sodan suosion Yhdysvalloissa. Vietnamin sodassa Yhdysvallat menetti noin 58 000 sotilasta kaatuneina ennen kuin sen joukot poistuivat Etelä-Vietnamista.
Yhdysvaltain Apollo-avaruusohjelma ja Neuvostoliiton kanssa käyty avaruuskilpa huipentuivat vuonna 1969 Apollo 11 -lentoon, joka oli ensimmäinen miehitetty avaruuslento Kuuhun ja toi ihmiskunnan ensimmäistä kertaa vieraan taivaankappaleen pinnalle.
Vuosikymmenen aikana salamurhan uhreiksi joutuivat presidentti Kennedy, presidenttiehdokas Robert Kennedy sekä Martin Luther King.
Yhdysvalloissa oli 1960-luvulla voimakasta yhteiskunnallista kuohuntaa. Suuria sisäpoliittisia muutoksia oli Yhdysvaltain afroamerikkalaisten kansalaisoikeuksien tunnustaminen. Kansalaisoikeusliikkeen keulakuvaksi nousi baptistipastori Martin Luther King, Jr., joka palkittiin Nobelin rauhanpalkinnolla. Mustalle väestölle myönnettiin täydet kansalaisoikeudet ja etelävaltioiden rasistiset Jim Crow -lait kumottiin, mutta King salamurhattiin vuonna 1968. Maassa syntyi useita vastakulttuureja kuten hippiliike. Vietnamin sotaa vastustamaan syntyi sodanvastainen rintama ja opiskelijaprotesteja, joita tukahdutettiin väkivalloin. Myös intiaanit ja naiset nousivat vaatimaan oikeuksiaan. Ympäristöliike syntyi vuosikymmenen puolivälissä, kun maassa havahduttiin torjunta-aineiden ja saasteiden haittoihin.
Taloudellisesti 1960-luvun puolivälissä elettiin noususuhdanteessa ja lähellä täystyöllisyyttä. Hintojen kehityskin oli melko rauhallista.
Toisen maailmansodan jälkeinen aika > 1970-luku

Richard Nixon aloitti presidenttikaudellaan liennytyksen, ja Yhdysvallat ja Neuvostoliitto aloittivat strategisten aseiden rajoittamista koskevat keskustelut. Nixon joutui eroamaan toisen kautensa alussa Watergate-salakuunteluskandaalin johdosta. Presidentti Gerald Ford (1974–1977) armahti edeltäjänsä Nixonin ja jatkoi tämän aloittamaa vuoropuhelua Neuvostoliiton ja Kiinan kanssa.
1970-luvulla Yhdysvallat sukelsi stagflaation kouriin, mikä huipentui Jimmy Carterin kauden 1977–1981 inflaatioon ja massatyöttömyyteen. Carter ei halunnut käyttää presidentin valtaoikeuksia yhtä laajasti kuin edeltäjänsä, joten kommunistit nousivat valtaan muun muassa Nicaraguassa ja Mosambikissa. Yhdysvaltain todellinen mahti sinänsä säilyi 1970-luvun lopullakin, mutta se ei halunnut käyttää sitä täysimääräisesti, vaan kärsi arvovaltatappioita ja yhdysvaltalaiset menettivät luottamuksensa maansa hallitukseen. Carter sopi Panaman kanavan luovuttamisesta Panaman valtiolle vuosituhannen vaihteessa ja neuvotteli Camp Davidin rauhasta Israelin ja Egyptin välillä. Carterin virkakauden lopulla Yhdysvallat koki ulkopoliittisen kriisin, kun iranilaiset opiskelijat ottivat haltuun Yhdysvaltain suurlähetystön Teheranissa ja Yhdysvaltain erikoisjoukkojen sotilasoperaatio yhdysvaltalaisten panttivankien pelastamiseksi epäonnistui.
Vuonna 1979 Pennsylvaniassa tapahtui Three Mile Islandin ydinvoimalaturma, joka oli Yhdysvaltain vakavin ydinonnettomuus ja lopetti uusien ydinvoimalaitosten rakentamisen Yhdysvalloissa.
Toisen maailmansodan jälkeinen aika > 1980-luku ja Reaganin kausi

Ronald Reagan nousi presidentiksi 1981. Reaganin kauden talouden liberalisointi käynnisti Yhdysvalloissa uuden kasvun. Sisäpolitiikassa Reagan ajoi yritysten sääntelyn vähentämistä ja julkisten menojen leikkauksia. Reagan otti käyttöön aggressiivisen ulkopolitiikan, jossa Yhdysvallat rahoitti antikommunististen sissiliikkeiden toimintaa Afrikassa, Aasiassa ja Latinalaisessa Amerikassa, muun muassa Angolassa, Afganistanissa, Mosambikissa ja Nicaraguassa. Vuonna 1982 Reaganin hallinto ryvettyi Iran-Contra-skandaalissa, jossa paljastui Yhdysvaltain rahoittaneen Nicaraguan contra-sissejä salaisilla asekaupoilla Iranin kanssa. Reaganin kaudella Yhdysvallat teki ensimmäiset sotilaalliset väliintulot sitten Vietnamin sodan, kun hän toimeenpani Grenadan miehityksen kaataakseen saarivaltion marxilaisen hallituksen ja määräsi Libyan johtajan Muammar Gaddafin hallintoa vastaan suoritettavat ilmaiskut. Vuonna 1983 Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välit kiristyivät äärimmilleen, kun Reagan ilmoitti avaruuteen sijoitettavasta ohjuspuolustusjärjestelmästä, Neuvostoliitto ampui alas Korean Airin lennon 7 tappaen Georgian kongressiedustaja Larry McDonaldin ja Nato järjesti kymmenpäiväisen Able Archer 83 -sotaharjoituksen. Reagan tapasi Genevessä ja Reykjavikissa uuden Neuvostoliiton johtajan Mihail Gorbatšovin, joka halusi liennytystä lännen kanssa ja alkoi uudistaa Neuvostoliittoa. Vuonna 1987 Reagan piti Berliinissä puheen, jossa hän haastoi julkisesti Gorbatšovin kaatamaan Berliinin muurin ja vapauttamaan itäblokin maat. Ulkopolitiikassa Reagan tavallaan vei loppuun Trumanin kaudella alkaneen kylmän sodan ajatuksen.
1980-luvun puolivälissä jo kolme neljäsosaa yhdysvaltalaisista työpaikoista oli palvelusektorilla. Samalla raskas teollisuus hiipui, ja tehokkaasti tuotetut japanilaiset autot yleistyivät amerikkalaisten autojen kustannuksella. Tietokoneet yleistyivät ja informaatioaika alkoi. Miljoonissa yhdysvaltalaiskodeissa oli oma mikrotietokone vuosikymmenen alussa. Väestön keski-ikä nousi ja siirtolaisuus lisääntyi etenkin Aasiasta ja Latinalaisesta Amerikasta. Aids-epidemia surmasi yli 220 000 yhdysvaltalaista vuoteen 1992 mennessä.
Toisen maailmansodan jälkeinen aika > George H. W. Bushin kausi ja kylmän sodan päättyminen

Presidentti George H. W. Bushin kauden (1989–1993) alussa Neuvostoliitto oli jo romahduksen partaalla. Kaikki itäblokin kommunistidiktatuurit luhistuivat vuoden 1989 vallankumouksissa ja kylmä sota päättyi. Sen seurauksena Yhdysvallat ja Venäjä supistivat voimakkaasti sotilaallista läsnäoloaan Euroopassa ja vähensivät ydinaseistustaan. Neuvostoliiton romahdus jätti Yhdysvallat yksin maailman poliittiseksi, taloudelliseksi, sotilaalliseksi ja yhteiskunnalliseksi johtajaksi.
Bush jatkoi Reaganin poliittisella linjalla. Joulukuussa 1989 Yhdysvallat pidätti sotilasoperaatiossa Panaman johtajan kenraali Manuel Noriegan ja vangitsi tämän huumerikoksista. Talvella 1991 Yhdysvallat johti Kuwaitin vapautusta Persianlahden sodassa. Bushin kauden lopussa Yhdysvallat ajautui taantumaan ja valtionvelka kasvoi.