stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Orjuus
Orjuus nykypäivänä > Maittain > Afrikassa

Afrikassa orjuuden kaltaiset elinolot olivat vuonna 2018 yleisiä etenkin Eritreassa, Burundissa ja Keski-Afrikan tasavallassa.
Suhteellisesti eniten orjuutta esiintyy Mauritaniassa, jossa esiintyy periytyvää haratini-orjuutta. Haratinit ovat Mauritanian enemmistökansa. Suurin osa haratineista syntyy arabialaisten maurien omistamiksi orjiksi, joita käsitellään kuin esineitä osto-, myynti- ja vaihtokaupassa. Orjia annetaan Mauritaniassa myös lahjaksi. Myös lapsiavioliitot ovat maassa yleisiä. Hallitus kieltää orjuuden olemassaolon.
Beninin vidomegon-perinteen mukaan jopa vasta 7-vuotiaat tytöt lähetetään maaseudulta kaupunkeihin kotiapulaisiksi. Beniniläisiä lapsia salakuljetetaan myös muihin maihin, muun muassa Länsi-Afrikkaan maatiloille cashew- ja puuvillapelloille orjatyöhön. Osa vidomegon-orjista pakotetaan seksityöntekijöiksi.
Orjuus nykypäivänä > Maittain > Amerikassa

Myös Haitissa orjuutta esiintyy suhteellisen paljon. Haitissa orjuus on syvälle juurtuneena yhteiskunnassa aina kolonialismin ajoista lähtien. Maaseudun köyhät antavat pois tyttölapsensa paremman tulevaisuuden toivossa, mutta lähes aina he päätyvät tekemään pitkiä päiviä kovissa oloissa isäntiensä armoilla. Restavek-lapsiorjat toimivat keskiluokkaisten kaupunkilaisperheiden kotiorjina. On huomattu, että 14-vuotiaat restavek-orjat ovat samanikäisiä haitilaislapsia keskimäärin huomattavasti pienikokoisempia, mikä myös kielii kovasta kohtelusta. Vuoden 2000 maanjäristyksen jälkeen restavekien määrä on vain lisääntynyt, kun valtio on jakautunut yhä selvemmin rikkaisiin ja köyhiin.
Orjuus nykypäivänä > Maittain > Euroopassa

Venäjällä oli Global Slavery Indexin mukaan lähes 800 000 orjaa vuonna 2018. Orjatyötä teetettiin Venäjällä esimerkiksi rakennustyömailla.
Ison-Britannian hallituksen arvion mukaan maassa on 13 000 orjaa. Heidän yleisimmät lähtömaansa olivat Albania, Nigeria ja Vietnam. Myös Britannian kansalaisten osuus ilmoitetuista orjuuden uhreista on kasvussa.
Suomessa arvioidaan olleen vuoden 2010 tienoilla noin 650−735 orjaa. Luku perustuu ilmi tulleisiin tapauksiin vuosina 2009 ja 2010. Suomessa oli 79 viranomaisten tietoon tullutta orjuustapausta vuonna 2010. Vuonna 2009 tapauksia tuli ilmi 64. Länsi-Euroopassa on arvioitu, että viranomaisten tunnistamien orjuustapausten osuus kaikesta orjuudesta on noin 10 %. Suomessa olevat orjat joutuvat työskentelemään muun muassa seksiorjina tai orjina kotitalous- ja maataloustöissä. Myös etnisissä ravintoloissa on havaittu orjuustapauksia. Ilmi tulleisiin tapauksiin liittyy tyypillisesti järjestäytynyttä kansainvälistä rikollisuutta ja ihmiskauppaa.
Orjuuden historia

Historiallisesti orjuuden on arveltu syntyneen, kun maanviljelyksen myötä tuli kannattavammaksi pakottaa sotavangit työhön kuin tappaa heidät. Mahdollisesti tämä tapahtui Mesopotamiassa noin 3000 eaa., missä sumerilaiset tarvitsivat orjia kastelujärjestelmien rakentamiseen.
Antropologien mukaan orjuus on ollut harvinaisempaa metsästäjä-keräilijä -kulttuureissa kuin maanviljelys- tai paimentolaiskulttuureissa. Murdochin maailmanotannan perusteella orjuutta esiintyi 3 %:ssa metsästäjä-keräilijäkulttuureista, 43 %:ssa maanviljelyskulttuureista ja 73 %:ssa paimentolaiskulttuureista. Kuitenkin varsinaiset ”orjayhteiskunnat”, joissa talous perustui laajamittaiseen orjien käyttöön, ovat olleet harvinaisia. Tämänkaltaisia yhteiskuntamalleja kehittyi antiikin Kreikassa ja Roomassa sekä myöhemmin uudella ajalla Länsi-Intian saaristossa, Pohjois-Amerikan brittiläisissä siirtokunnissa (myöhemmin Yhdysvaltain etelävaltioissa) sekä Brasiliassa.
Orjuuden historia > Orjuuden historia Euroopassa

Orjia ja orjakauppiaita oli kaikkialla Euroopassa vielä 900-luvulla, ja orjia vietiin myös Euroopasta muualle, esimerkiksi islamilaiseen maailmaan, josta saatiin tilalle kultaa, hopeaa ja ylellisyystuotteita. Koska esimerkiksi laajaa kaivosorjien ryhmää ei tarvittu, sodassa voitetut miehet usein teloitettiin. Sodan hävinneeltä osapuolelta tapettiin usein myös muut työhön kelpaamattomat, kuten sylilapset ja vanhukset. Naiset sopivat sen sijaan esimerkiksi kotiorjiksi ja samoin isommat lapset yleensä otettiin orjiksi. Sydänkeskiajalla tällaista alettiin kuitenkin pitää barbaarisena tapana. Kristilliset ajattelijat olivat paheksuneet orjuutta ja orjakauppaa jo vuosisatoja, ja tämä saattoi vaikuttaa asiaan. Lisäksi syynä muutokseen voi olla talouden muutos – Euroopan sydän- ja myöhäiskeskiaikaiset työmarkkinat toimivat hyvin myös ilman orjatyötä.
Orjuus päättyi läntisessä Euroopassa pääosin keskiajan aikana. Sen päättymisen syitä on tutkittu vain vähän. Jaakko Tahkokallion mukaan tämä saattaa johtua vanhasta stereotypiasta, jonka mukaan keskiaika on ollut "pimeää". Tähän kuvaan on ollut vaikea yhdistää niinkin suurta edistysaskelta ihmisten vapauden ja yksilön oikeuksien historiassa kuin orjuuden päättymistä. Vielä renessanssiajalla 1300–1500 pidettiin Välimeren piirissä joitakin ei-kristittyjä orjia, mutta muutos antiikkiin ja varhaiskeskiaikaan nähden on suuri.
Orjuuden historia > Transatlanttinen orjuus

Uudella ajalla laajamittaisin ja vaikutuksiltaan merkittävin orjuuden muoto oli eräille Amerikan alueille pakolla kuljetettujen afrikkalaisten ja heidän jälkeläistensä orjuus 1500-luvulta 1900-luvulle. Tämä transatlanttinen orjuus muokkasi Afrikkaa, Amerikkaa ja Eurooppaa ja synnytti merkittävän osan myöhemmän teollisuuskapitalismin tarvitsemista pääomista. Orjakauppa vaikutti kielteisesti Afrikan poliittiseen, taloudelliseen ja yhteiskunnalliseen kehitykseen ja muokkasi eurooppalaisia asenteita muita kohtaan. Orjuutta onkin pidetty antisemitismin ohella toisena länsimaisen rasismin alkulähteistä.
Orjuuden historia > Orjuus islamilaisissa maissa

Transatlanttista orjakauppaa laajempi ilmiö oli islamilaisen maailman orjakauppa. Orjuus oli osa islaminuskoa ja sitä harjoitettiin muslimimaissa 1900-luvulle asti. Islamilaiseen maailmaan kuljetettiin orjiksi pelkästään afrikkalaisia yhtä paljon kuin länsimaiden siirtokuntiin Atlantin yli eli arviolta 14–18  miljoonaa.  Näiden lisäksi tulivat muun muassa Euroopasta hankitut orjat. Islamilainen orjakauppa ei johtanut mustan väestön syntymiseen kohdemaissaan osittain sen takia, että miespuoliset orjat oli tapana kastroida. 1800-luvulla ensin Britannia ja myöhemmin muutkin länsimaat painostivat muslimimaita lopettamaan orjakaupan ja orjuuden. Myös turkkilaiset osmanihallitsijat pyrkivät tämän jälkeen lakkauttamaan orjuuden valtakunnassaan. Lakkauttamista vastustivat uskonoppineet, mikä hidasti sen katoamista.
Arabian niemimaan maista orjuus kiellettiin Qatarissa 1952, Jemenin arabitasavallassa 1962, Saudi-Arabiassa 1962, Arabiemiirikunnissa 1963, Etelä-Jemenissä 1967 ja Omanissa 1970. Viimeisenä sen kielsi Mauritania 1981.
Orjuuden historia > Orjuuden laajuus eri alueilla

Transatlanttinen orjuus oli vain yksi ilmiö orjuuden historiassa eikä edes laajin. Islamilaisen maailman orjiksi kuljetettiin yhtä suuri määrä tai enemmän afrikkalaisia kuin länsimaiden siirtokuntiin Atlantin yli 1500-luvulta alkaen eli arviolta 14–18 miljoonaa.
Teemu Keskisarjan mukaan suuren Pohjan sodan aikana Suomesta vietiin orjia Venäjälle suhteessa väkilukuun enemmän kuin monista Afrikan alueista Amerikkoihin. Isonvihan (1713-1721) aikana venäläiset veivät suomalaisia Venäjälle muun muassa maaorjiksi, seksiorjiksi ja rakennustöihin. Osalta oli ensin omaiset tapettu tai kidutettu heidän nähtensä. Pietarin rakennustöihin vietiin jopa yli 20 000 henkeä. Orjatyöhön viedyistä palasi noin 2 000 henkeä, useimmat joidenkin vuosien, jotkut vasta vuosikymmenten kuluttua.
Monissa Afrikan maissa orjia oli puolet tai kolmannes väestöstä. Vielä 1930-luvulla Etiopiassa oli arviolta 2 miljoonaa orjaa.
Orjuuden historia > Orjakaupan lopettaminen ja orjuuden lakkauttaminen > Kansainväliset sopimukset ja julistukset

Jo vuonna 1890 Brysselissä pidettiin kansainvälinen kongressi, jossa laaditun asiakirjan asiakirjan laatijat ilmoittivat vakavasti aikovansa saada orjakaupan Afrikassa loppumaan. Vuonna 1926 Kansainliitto sai aikaan orjuutta koskevan kansainvälisen yleis­sopimuksen, jonka tarkoituksena oli täydellisesti lopettaa orjuus kaikissa muodoissaan samoin kuin kaikki maitse tai meritse tapahtuva orjakauppa.
YK:n vuonna 1948 laatiman Ihmis­oikeuksien yleis­maailmallisen julistuksen 4. artiklassa tuomitaan orjuus ja orja­kauppa kaikissa muodoissaan ja sanotaan, että ketään ei saa pitää orjana tai orjuutettuna. Sen kanssa yhtä­pitävästi orjuus ja orja­kauppa kiellettiin myöhemmin myös Kansalais- ja poliittisia oikeuksia koskevassa yleis­sopimuksessa.
Euroopassa orjuus ja orjuuden kaltainen pakkotyö on kielletty myös muun muassa Euroopan ihmis­oikeus­sopimuksessa.
Kirjallisuutta

Isaksson, Pekka & Jokisalo, Jouko: Orjuuden arvet.  Helsinki:  Into, 2024.  ISBN 978-952-393-407-8
Nazer, Mende & Lewis, Damien: Orja: Kaapatun tytön tie Sudanista Lontooseen.  ((Slave: The true story of girl’s lost childhood and her fight for survival, 2004.) Suomentanut Jaana Iso-Markku)  Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-19850-5
Kananoja, Kalle: Kahlitut, orjuuden historia Amerikan mantereella.  Gaudeamus, 2021.  ISBN 978-952-345-105-6
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Orjuus Wikisitaateissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta orjuus Wikimedia Commonsissa
Inka Kovanen: Orjuus on miljoonien kohtalo. Helsingin Sanomat 21.5.2005.
Lapsiorjuutta arabimaassa 2000-luvulla (Arkistoitu – Internet Archive). Peruskoulun elämänkatsomustieto 3.
Benjamin Robert Haydon, Orjuudenvastaisen yhdistyksen kokous, 1840, 1841.
Orjuudesta muistuttava muistomerkki, Ile de Gorée, Senegal.
National Christian College Athletic Association

| National Christian College Athletic Association |
| --- | --- |

Tyyppi:  urheilujärjestö
Lyhenne:  NCCAA
Perustettu:  1968
Alueellinen:  Yhdysvallat
Päämaja:  Greenville, Etelä-Carolina
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
National Christian College Athletic Association (lyh. NCCAA) on yhdysvaltalainen kristillisten korkeakoulujen urheiluliitto. Liitto pyrkii edistämään kristillisten korkeakoulujen välistä kilpailutoimintaa sekä kristillistä näkökulmaa korkeakoulu-urheilun piirissä. Järjestö on perustettu vuonna 1968 Cantonissa, Ohiossa. Nykyisin liiton päämaja sijaitsee Greenvillessä, Etelä-Carolinassa.
Historia

NCCAA järjesti ensimmäisen turnauksensa koripallon parissa vuonna 1968. Tapahtuman seurauksena kirjoitettiin järjestön peruskirja ja päämaja sijoitettiin Tennesseehen. Ensimmäiseen viralliseen kokoukseen osallistui 15 valmentajaa ja laadittiin luettelo oppilaitoksista, jotka halusivat osallistua liiton toimintaan. Liiton ensimmäisenä toiminnanjohtajana toimi E.C. Haskell. Vuonna 1975 liitto jaettiin kahteen divisioonaan ja vuonna 1981 järjestettiin ensimmäiset naisten mestaruuskilpailut. Liiton päämaja muutettiin vuonna 1989 Indianan Marioniin ja vuonna 2000 Etelä-Carolinan Greenvilleen.
Veriappelsiini

| Veriappelsiini |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Sapindales
Heimo::  Ruutakasvit Rutaceae
Suku::  Sitruspuut Citrus
Laji::  sinensis
Katso myös
   Veriappelsiini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Veriappelsiini on punaisten hapahkojen appelsiinilajikkeiden yhteisnimitys. Tavallisimmat lajikkeet ovat Sanguinello, Tarocco ja Moro. Veriappelsiini on tavallista appelsiinia pienempi. Lajikkeet jaotellaan puoli-, täys- ja tummaveriappelsiineihin. Nimitys johtuu sen verenpunaisesta väristä.
Punaisen värinsä hedelmä saa muun muassa lykopeenista ja antosyaanista, joka on yleinen pigmentti kasveissa ja hedelmissä.
Veriappelsiini sisältää runsaasti C-vitamiinia.
Veriappelsiinilajikkeita

Täysveriappelsiineja:
Thermal Tarocco
Sanguinello Moscato
Bream Tarocco
Doblefina
Entrefina
Puoliveriappelsiineja:
Red Navel
Ruby
Washington Sanguine
Saint Michael
Cara Cara
Oscar Mathisen -palkinto

Oscar Mathisen
Vuodesta 1959 norjalainen Oslon Luisteluklubi on lahjoittanut vuosittain 1900-luvun alun huippuluistelijan Oscar Mathisenin nimellä tunnetun palkinnon maailman parhaalle pikaluistelijalle. Palkinnon perustana ovat siis vuosittaiset tapahtumat, kuten olympialaiset, MM-kisat, EM-kisat, jos ne on järjestetty kyseisenä vuonna. Palkinnoksi voittaja saa pienoismallin Oscar Mathisenin patsaasta.
Palkinto voitiin myöntää vain kerran luistelijalle vuoteen 1967. Naisille palkintoa ei voitu myöntää vuoteen 1987 asti. Palkinnon voittajia ovat olleet muun muassa Yhdysvaltain Eric Heiden, joka voitti neljä kertaa eli vuosina 1977–1980. Häntä ennen kolme kertaa vuosina 1970–1972 Alankomaiden Ard Schenk, vuosina 1990, 1991, 1994 Norjan Johann Olav Koss ja vuosina 1995–1997 Saksan Gunda Niemann-Stirnemann.
Eric Heiden vuonna 1977, jolloin hän saavutti ensimmäisen neljästä Oscar Mathisen -palkinnostaan.
Gunda Kleemann, myöhemmin Niemann-Stirnemann vuonna 1989. Hän sai kolme Oscar Mathisen -palkintoa 1990-luvun puolivälissä.
Vuosittaiset palkinnonsaajat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1959:  Knut Johannesen  1960:  Boris Stenin  1961:  Henk van der Grift  1962:  Jonny Nilsson  1963:  Nils Egil Aaness  1964:  Ants Antson  1965:  Per Ivar Moe  1966:  Kees Verkerk  1967:  Kees Verkerk  1968:  Fred Anton Maier  1969:  Dag Fornæss  1970:  Ard Schenk  1971:  Ard Schenk  1972:  Ard Schenk  1973:  Göran Claeson  1974:  Sten Stensen  1975:  Jevgeni Kulikov  1976:  Sten Stensen  1977:  Eric Heiden  1978:  Eric Heiden  1979:  Eric Heiden  1980:  Eric Heiden  |  1981:  Amund Sjøbrend  1982:  Tomas Gustafson  1983:  Rolf Falk-Larssen  1984:  Gaétan Boucher  1985:  Hein Vergeer  1986:  Geir Karlstad  1987:  Nikolai Guljajev  1988:  Tomas Gustafson  1989:  Leo Visser  1990:  Johann Olav Koss  1991:  Johann Olav Koss  1992:  Bonnie Blair  1993:  Falko Zandstra  1994:  Johann Olav Koss  1995:  Gunda Niemann  1996:  Gunda Niemann  1997:  Gunda Niemann  1998:  Ådne Søndrål  1999:  Rintje Ritsma  2000:  Gianni Romme  2001:  Hiroyasu Shimizu  2002:  Jochem Uytdehaage  |  2003:  Anni Friesinger  2004:  Chad Hedrick  2005:  Shani Davis  2006:  Cindy Klassen  2007:  Sven Kramer  2008:  Jeremy Wotherspoon  2009:  Shani Davis  2010:  Martina Sáblíková  2011:  Bob de Jong  2012:  Christine Nesbitt  2013:  Ireen Wüst  2014:  Jorrit Bergsma  2015:  Brittany Bowe  2016:  Ted-Jan Bloemen  2017:  Sven Kramer  2018:  Håvard Holmefjord Lorenzen  2019:  Kjeld Nuis  2020:  Natalia Voronina  2021:  Nils van der Poel  2022:  Nils van der Poel  2023:  Jordan Stolz  2024:  Jordan Stolz  |
Finkensilta

| Finkensilta |
| --- | --- |
 Finkensilta rakenteilla lokakuussa 2023.
Ajokaistoja:  raitiovaunu-, jalankulku- ja pyöräilysilta
Raiteita:  2
Sijainti:  Nihti–Korkeasaari, Helsinki
Siltatyyppi:  betoninen palkkisilta
Pituus:  293 m
Leveys:  18 m
Korkeus:  9,7 m
Alituskorkeus:  6,9 m
Avattu liikenteelle:  syksy 2025 (jalankulku ja pyöräily) 2027 (raitioliikenne)
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Finkensilta on rakenteilla oleva silta Helsingissä, joka yhdistää Nihdin Korkeasaareen. Se on osa Kruunusillat-hanketta yhdessä Merihaansillan ja Kruunuvuorensillan kanssa. Silta valmistuu syksyllä 2025, jolloin se avataan jalankululle ja pyöräilylle. Raitioliikenteen on määrä alkaa vuonna 2027.
Finkensilta on 293 metriä pitkä ja 18 metriä leveä. Jalankulku- ja pyöräilyväylien korkeus sillan keskivaiheilla on korkeimmillaan 9,7 metriä merenpinnasta, ja sillan alituskorkeus on 6,9 metriä. Se on tyypiltään jatkuva jännitetty betoninen palkkisilta, jossa on kuusi välitukea. Sillalle tulee kaksi raitiovaunuraidetta, kaksi jalkakäytävää ja kaksisuuntainen pyörätie. Sillalla ei sallita moottoriliikennettä, mutta hälytysajoneuvot voivat käyttää sitä pelastustehtävissä.
Finkensilta on nimetty Korkeasaaren eläintarhan ensimmäisen jääkarhun Finken mukaan.
Rakennustyöt

Finkensillan rakennustyöt alkoivat lokakuussa 2021 ensiksi noin 300-metrisen teräksisen ja puisen työsillan rakentamisella. Työsillan avulla rakennettiin välituet ja kansi. Sillan raudoitustöitä tehtiin suunnilleen neljä kuukautta. Terästä asennettiin yhteensä 450 tonnin edestä. Vesieristystöitä tehtiin keväällä 2023. Sillan varsinainen betonivalu tehtiin huhtikuussa 2023, ja se kesti neljä vuorokautta. Betonia valettiin yhteensä noin 4 700 kuutiometriä. Sillassa käytettiin erikoisvalmisteista 67 Mpa-lujuusluokan betonia, jonka on tarkoitus kestää paremmin meriveden vaikutusta sekä jatkuvaa jäätymistä ja sulamista.
Finkensillan työsilta purettiin syksyllä 2023 ja sillan alittava vesiväylä avattiin veneilykauden alettua keväällä 2024.
Kuvia

Silta rakenteilla heinäkuussa 2022.
Silta rakenteilla kesäkuussa 2023.
Sillan keskeneräisiä päällystyksiä lokakuussa 2024.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Finkensilta Wikimedia Commonsissa
Työmaakamera Nihdistä Mustikkamaan ja Korkeasaaren suuntaan
Adygeian kansallishymni

| Adygeian kansallishymni |
| --- | --- |
 Adygeian vaakuna
Valtio:   Adygeia
Säveltäjä:  Umar Thabisimov
Sanoittaja:  Iskak Mašbaš
   Kansallishymni laulettuna 
Adygeian kansallishymnin on sanoittanut Iskak Mašbaš ja säveltänyt Umar Thabisimov. Se otettiin virallisesti käyttöön 25. maaliskuuta 1992.
Sanat

| Säkeistö | Adygeksi | Venäjäksi |
| --- | --- | --- |
| 1. | Тихэгъэгу кlасэу тигупсэр  Адыгэ чlыгушъ, терэl.  Зы бын-унагъоу лъэпкъыбэр  Щызэгурыlоу щэрэl. | Земля адыгская - милая сердцу страна,  Наша душа - пусть живет, -  Пусть будет согласие всегда  В единой семье народов. |
| Kerto | Шlум факlу, лъыкlуат,  Республикэу тиунэ дах.  Егъэхъу, зыlат,  Республикэу тигугъэ лъаг -  Уилъэнкън хъишъэр фэlуат. | Иди к добру, двигайся дальше,  Республика - наш счастливый дом.  Поднимайся расправляй крылья,  Республика - наша высокая мечта. |
| 2. | Дунаим ичlыпlэ шlагъор  Нахьыжъмэ тэ къытфыхах,  Ахэмэ ялlыгъэ-шlагъэ  Лlэшlэгъумэ къызэlэпах. | Умножай славу народов своих.  Одно из прекрасных мест мира  Нашими предками выбрано для нас  Их мужество, их отвага  Века передают друг другу. |
Kerto
| 3. | Хьазабмэ уахэмытыжьэу  Уитыгъэ нэфи ншъхьащыт.  Россием зыкlэ ущыщэу  Ащ гукlи ущышъхьафит. | Все тягости у тебя позади,  И солнце твое над тобой.  Ты - частица России славной,  И сердцем в ней ты свободна.  |
Kerto
| 4. | Тэ тыщыlэфэ - егъашlэмъ -  Тичlыгоу тыгур щlэщт.  Тиуашъуи, тыгъи бэгъашlэ  Тфэхъоу тикlасэу тиlэщт. | Пока мы живы - вечно  Земля будет в нашем сердце.  И вечны будут для нас  И солнце родное, и небо. |
Kerto
Lähde:
Ketšualaiset kielet

Ketšualaisten kielten puhuma-alue.
Ketšualaiset kielet on kielikunta, johon kuuluvia kieliä puhutaan pohjoisen Etelä-Amerikan alueella. Se on koko Andien alueen tärkein ja suurin kielikunta, mikäli indoeurooppalaista kielikuntaa ei lasketa lukuun. Ketšualaisten kielten puhutuin kieli on ketšua, jolla on lähteestä riippuen 4–10 miljoonaa puhujaa. Luku vaihtelee kielten häilyvien rajojen vuoksi.
Riippuen siitä, mitkä lasketaan omiksi kielikseen ja mitkä murteiksi, ryhmään katsotaan kuuluvan kaksi tai 46 kieltä.
Ketšuan kymmenet murteet sekoittavat kielikunnan luokittelua. Nykyisin standardisoitu ketšua (kehittynyt Cuzcon murteesta) näivettää yhä enenevässä määrin murre-eroja. Ei kuitenkaan voida sanoa, että kaikki ketšuankielisiksi itsensä kokevat ymmärtäisivät äidinkielen omaisesti Cuzcon murretta, joten on turvallisempaa puhua ketšualaisesta kielikunnasta kuin yhdestä ainoasta kielestä.
Kielikunnan alkukodin uskotaan sijainneen Perun eteläisillä ylängöillä.
Ketšuan ja aimaran suhde

Toisinaan aimara on laskettu kuuluvaksi tähän kielikuntaan, mutta suurin osa tutkijoista pitää mm. kielten yhteistä sanastoa tiiviin kanssakäymisen tuloksena ennemmin kuin kielten välisen sukulaisuuden merkkinä. Loppujen lopuksi aimara ja ketšua ovat hyvinkin erilaisia keskenään.
Ketšua yhtenäistyy Cuzcon murteen yleistyessä, ja murre-erot vähenevät. Samalla syntyy lisää eroa aimaraan ja sen sukulaiskieliin.
Jotkin kielitieteilijät haluavat yhdistää ketšualaiset ja aimaraiset kielet ketšumaralaiseen kielikuntaan, mutta monien mielestä tällaisen kielikunnan muodostaminen on kaukaa haettua ja liian teennäinen.lähde?
Decca Records

| Decca Records |
| --- | --- |

Emoyhtiö:  Universal Music Group
Perustettu:  1929
Perustajat:  Edward Lewis
Kotimaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Sijainti:  Kensington, Lontoo
Infobox OKNimi-testi OK: 
Decca Records on vuonna 1929 Isossa-Britanniassa perustettu levy-yhtiö. Se oli merkittävimpiä levymerkkejä vuosikymmeniä. Deccalle ovat levyttäneet muun muassa Louis Armstrong, The Rolling Stones, The Everly Brothers ja The Moody Blues.
Decca kustantaa levyjä myös klassisen musiikin, oopperan ja musikaalin saralla.
Vuonna 1948 Musiikki-Fazer sai Deccan edustuksen Suomeen ja alkoi julkaista myös suomalaista tuotantoa Decca-levymerkillä. Decca- ja 
Rytmi-levyillä esiintyivät säännöllisesti suosituimmat solistit Henry Theel, Olavi Virta, Tapio Rautavaara, Erkki Junkkarinen, Kauko Käyhkö (Justeeri), Reino Helismaa ja Metro-tytöt.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Decca Records Wikimedia Commonsissa
Christopher Lambert

| Christopher Lambert |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. maaliskuuta 1957 (ikä 67) Great Neck, New York
Näyttelijä
Aktiivisena:  1978–
Merkittävät roolit:  Tarzan (Greystoke: Legenda Tarzanista, apinain kuninkaasta) Connor MacLeod (Highlander – kuolematon) Raiden (Mortal Kombat)
Palkinnot
 César 1985 Subway 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Christophe Guy Denis ”Christopher” Lambert (s. 29. maaliskuuta 1957 Great Neck, New York, Yhdysvallat) on ranskalais-yhdysvaltalainen näyttelijä.
Lambert syntyi New Yorkissa ranskalaisille vanhemmille ja varttui Genevessä Sveitsissä. Työskenneltyään lyhyesti Lontoon pörssissä Lambert opiskeli näyttelemistä Pariisissa. Hän näytteli 1980-luvun alussa muutamassa ranskalaisessa elokuvassa, minkä jälkeen hän esitti Tarzania yhdysvaltalaisessa elokuvassa Greystoke: Legenda Tarzanista, apinain kuninkaasta (1984). Sen jälkeen hän on näytellyt sekä yhdysvaltalaisissa että ranskalaisissa elokuvissa. Lambertin tunnetuin rooli on päärooli elokuvassa Highlander – kuolematon (1986). Hän teki miespääosan myös Arto Paasilinnan Jäniksen vuosi -romaanin uudelleenfilmatisoinnissa Le lièvre de Vatanen (2006).
Lambertilla on avioliitostaan Diane Lanen kanssa yksi lapsi, joka syntyi vuonna 1993. Hän on ollut naimisissa myös Jaimyse Haftin kanssa.
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Toinen virallinen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Elitisti: Lambertismin salat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Minna Turunen

| Minna Turunen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Minna Aurora Turunen
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1969 (ikä 55) Lahti
Ammatti:  näyttelijä
Lapset:  Roope Salminen
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Minna Aurora Turunen (s. 22. huhtikuuta 1969 Lahti) on suomalainen näyttelijä. Turunen on valmistunut Teatteri­korkea­koulun näyttelijän­työn linjalta 1994.
Turunen toimi vuosina 2001–2002 myös radiojuontajana Kiss FM:n aamutiimissä, mutta sai sieltä potkut vuoden 2002 tammikuussa.
Ura

Turunen oli 1990- ja 2000-luvun vaihteessa yksi Suomen eturivin näyttelijöistä. Hän esiintyi muun muassa elokuvissa Vares – yksityisetsivä ja Romanovin kivet sekä tv-sarjoissa Klubi ja Haluatko filmitähdeksi?. Vuonna 2002 hän toimi Jussi-gaalan juontajana. Turusen viimeinen televisiorooli oli Salatut elämät -sarjassa vuonna 2007, jossa hän esitti Sannamaija Pekkarisen vastanäyttelijänä Taru Saaristoa.
Yksityiselämä

Minna Turusen ja Eppu Salmisen poika on näyttelijä ja juontaja Roope Salminen (s. 1989). Turunen ja Salminen erosivat sittemmin. Turunen katosi julkisuudesta 2000-luvun lopulla. Vuonna 2017 hän kertoi julkisuudessa saaneensa aivovamman ja myöhemmin vuonna 2018 kertoi sairastavansa Alzheimerin tautia.