stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Satakunta-sarja
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Kotiseutututkimuksia XIII (1946)

Pentti Eskola: Ylä-Satakunnan kallioperusta ja Ylöjärven kuparimalmi
Jalmari Jaakkola: Mikael Agricola ja Satakunta
Viljo Alanen: Kyrönkankaan vanha talvitie
Toivo Kaukoranta: Wanochius – af Wanoch-suvun tyrvääläisestä alkuperästä ja sukunimen synnystä
L. I. Kaukamaa: Valtiopäivämies Gabriel Antinpojan kirje vuodelta 1766
Toivo Tunturi: Isak Näähä : hengellinen isä ja johtaja
Aili Nurminen: Porin lentoaseman tuuliolot sekä näkyväisyys ja sumu
Eino Nikkilä: Satakuntalainen haapio sekä sen aikaisempi levinneisyys Suomessa
Niilo Valonen: Yläsatakuntalaisia sanoja anastavien elinkeinojen alalta
Pertti Virtaranta: Kauvatsa – Äetsä
Helmi Virtaranta: Yrjö Koskisen Hämeenkyrön pitäjänkertomuksen kielestä
Mauno Jokipii: Ikaalisten kirkkovenelaitoksesta
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Kotiseutututkimuksia XIV (1948)

Edwin Linkomies: Satakuntalainen F. E. Sillanpää
Jalmari Jaakkola: Muinais-suomalaisen Pohjan runouden ja F. E. Sillanpään synnyinseutu
Helmi Virtaranta: Muuan F. E. Sillanpäälle ominainen tyylikeino
Ilmari Kohtamäki: F. E. Sillanpää kyröläisyyden kuvastajana
Kustaa Vilkuna: Kyrönsarvi
Niilo Valonen: Vähän kyröläisistä lappalaismuistoista
Kirsti Gallen-Kallela: Muistelmia Ruoveden Kalelasta
Arvo Junnila: Luokkatoverin muistelmia Kaarlo Sarkiasta
Mikko Saarenheimo: Kirjailija Algoth Untola Porissa sanomalehtimiehenä »Harhama»-romaanin syntyvaiheessa
Reino Alanen: Torpparilaitoksen kehitys Parkanossa
Mauno Jokipii: »Suomalaisen» ja »ruotsalaisen» oikeuden alue Satakunnassa
Pekka Katara: Tyrvään Kataran torppareista
Aina Lähteenoja: Raumalaisen Agus- (Akus-) talon vaiheita
Pertti Virtaranta: Satakunnan paikannimiä II
Eino Arvela: Itä-Ikaalisten kansanomaisista rakennuksista
Kalevi Virkkala: Tyrvään rapautuneet kalliot
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Kotiseutututkimuksia XV (1952)

Edwin Linkomies: Satakuntatalon syntyvaiheet
Väinö Horelli: Keuhkotautikuolleisuus ja yleinen kuolleisuus Satakunnassa vv. 1936–1950
Erik Erämetsä: Laaksolan kulttuurikoti 1919–1950
Jalmari Jaakkola: Piispa Henrikin ihmeretki
Pertti Virtaranta: Satakunnan paikannimiä III
Niilo Valonen: Siihirsi
Mauno Jokipii: Saastamalan vaskiteollisuudesta
Pentti Papunen: Peltoaloista Ylä-Sastamalassa kreivin aikaan
Lempi Ahla: Mikkeli Jaakonpoika Krouvila
L. I. Kaukamaa: Rauman puutavarakaupasta 1800-luvun alkupuoliskolla
Jouko Levanto: Merikarvialaista talonpoikaispurjehdusta
K. V. Lehtojoki: Piirteitä Merikarvian kunnallisesta elämästä ja toimihenkilöistä vv. 1865–1940
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Kotiseutututkimuksia XVI (1954)

Tapio Horila: Satakuntalainen Osakunta 1929–1954 : 25-vuotiskatsaus
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Kotiseutututkimuksia XVII (1961)

Mauno Jokipii: Kaskenpoltosta ja kydönviljelyksestä Satakunnassa ennen isoavihaa
Mauno Jokipii: Satakunnan asuinrakennuksista ennen isoavihaa
Niilo Valonen: Satakuntalaisista savupirteistä
Jorma Heinonen: Ruoveden Kangaspeskan aitta v:lta 1766
Osmo Vuoristo: Kangaspeskan savupirtti Ruovedellä
Erkki Lehtinen: Autioitumisesta Ala-Satakunnassa 16. ja 17. vuosisadan vaihteessa
Pentti Papunen: Maaomaisuuksista ja varallisuudesta Rauman seudulla 1800-luvun alussa
Päiviö Tommila: Satakuntalaisten lukuharrastus 1800-luvulla lehdistön levikkinumeroiden valossa
Kalevi Virkkala: Pyynikin harjun geologiaa
Ilmar Talve: Satakunnan uittotyöläisistä ennen 1920-lukua
Tapio Horila: Antero Vareliuksen «loppukove«
Pekka Lehtimäki: Kaksi satakuntalaista sanaa
Eero Kiviniemi: Kangasala, Virrat : parin pitäjännimen historiaa
Aikaisempien Satakunta-sarjan osien sisältö
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Kotiseutututkimuksia XVIII (1967)

Aarno Niini: Muistopuhe kansleri Edwin Linkomiehestä
Tauno Koskela: Linkomiesten lukupiiri 1934–1941
Mauno Jokipii: Metsästyksestä Satakunnassa 1500- ja 1600-luvuilla
Niilo Valonen: Keskiajan taiteen perinteitä
Unto Salo: Häme ja Satakunta
Päiviö Tommila: Satakunnassa keväällä 1899
Pentti Papunen: Ala-Satakunnan talonpoikaisedustaja v:n 1726–27 valtiopäivillä
Auvo A. Säntti: Etelä-Satakunnan luonnonmaantieteelliset alueet
Kalevi Virkkala: Rannansiirtyminen Porin ja Rauman välillä ajanlaskumme aikana
Pertti Virtaranta: F. E. Sillanpään puhetta
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Satakunta XIX : Satakunnan historian kuva (2001)

Unto Salo: Satakunta-sarjasta
Unto Salo: Professori Niilo Valosen muotokuvan paljastuspuhe
Leena Sammallahti: Niilo Valonen opettajana : muistoja ja muistettua
Mauno Jokipii: Muistelmia professori Niilo Valosesta
Unto Salo & Leena Söyrinki-Harmo: Arkeologinen tutkimus Satakunnassa 1951–2000
Jouko Vahtola: Nimistö Satakunnan historian kuvaajana
Timo J. Virtanen: Savutuvista puuvillatehtaalle : kansankulttuurin tutkimuksesta Satakunnassa
Mauno Jokipii: Satakunnan historia keskiajalta ja 1500-luvulta
Raimo Viikki: Satakunta 1600- ja 1700-luvuilla : yleiskuvaus
Markus Hiekkanen: Satakunnan keskiaikaiset kivikirkot
Ritva Kava: Satakunnan historiaa maakuntakirjastossa
Ritva Kava: Satakunnan historiallinen seura
Ritva Kava: Emil Cedercreutzin museo
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Kotiseutututkimuksia XX (2001)

Antero Alhonen: Ylioppilaselämää ja maakuntahenkeä : Helsingin yliopiston Satakuntalainen Osakunta 1950–2000
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Satakunta XXI. Kauas missä katse kantaa : Unto Salon puheita (2003)

Tauno Matomäki: Unto Salo 75 vuotta
Unto Salon puheita ja kirjoituksia
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Satakunta XXII : Pyhän Henrikin muisto (2003)

Unto Salo: Kristilliset kuvat, symbolit ja ornamentit Suomen rautakauden löydöissä
Ilkka Kantola: Lähetysajatus kristinuskon voimana
Jussi Nuorteva: Euroopan 800–1000-lukujen kirkollinen ja valtiollinen kehitys Suomen ns. ensimmäisen ristiretken taustana
Paula Purhonen: Läntinen kristillistymisprosessi vuoden 1000 jälkeen
Simo Heininen: Pyhä Henrik kansanrunoudessa
Kalevi Pöykkö: Pyhä Henrik taiteessa
Päikki Priha: Pyhä Henrik ja kirkkotekstiilit
Mauno Jokipii: Pyhä Henrik : pro et contra
Mauno Jokipii: Kallolaite
Mauno Jokipii: Henrikin kirkot
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Satakunta XXIII. Satakunta toisen maailmansodan murroksessa : Satakunta 1935–1955 (2005)

Teppo Vihola: Väestömuutokset, maaseutu ja kaupunki
Erkki Laitinen: Karjalainen siirtoväki, sodanjälkeinen asutustoiminta ja ortodoksinen kirkko Satakunnassa
Jussi Koivuniemi: Joen ja sotakorvausten voimin : Satakunnan teollisuus 1935–1955
Jorma Ahvenainen: Satakunnan laivanvarustus 1920–1960
Sami Louekari: Kamppailu joesta : Kokemäenjoen kilpailevat käyttömuodot 1900-luvun alkupuolella
Kaino Tuokko: Satakuntalaisten sodan tie 1939–1945
Vesa Vares: Risto Ryti : älyn ja satakuntalaisen tyyneyden mies politiikan ja sodan kuohunnan keskellä
Risto Rinne: 1930-luvun opinniukkuudesta kohden suurten ikäluokkien koulutusekspansiota
Panu Rajala: Satakuntalaisia kirjailijoita sodassa ja rauhassa
Terttu Nupponen: Alvar Aalto Satakunnassa
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Satakunta XXIV. Osattiin ennenkin : professori Mauno Jokipiin Satakunta-aiheisia tutkimuksia (2007)

Mauno Jokipiin kirjoituksia
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Satakunta XXV. Sata sanan juurta : Satakunnan vanhaa paikannimistöä (2007)

Unto Salo: Lyhyt katsaus Länsi-Suomen rautakautiseen asutushistoriaan
Ante Aikio: Saamelaisajan paikannimistö Satakunnassa
Eero Kiviniemi: Ajatuksia paikannimilevikkien taustoista erityisesti Satakuntaa ajatellen
Ritva-Liisa Pitkänen: Satakunnan rannikon ruotsalais-suomalainen paikannimistö
Jorma Koivulehto: Kriittisiä havaintoja paikannimitutkimuksesta
Päivi Rintala: Eräs esihistoriallinen nimivartalo Satakunnan paikannimissä
Aimo Hakanen: Omaa ja vierasta : havaintoja eräistä Keski-Satakunnan vanhoista paikannimistä
Unto Salo: Sastamalan kalmistonimistä ja niiden taustoista
Aimo Hakanen: Satakunta-sarja paikannimitutkimuksen näkökulmasta
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Satakunta XXVI. Nälkä tappoi, sota tappoi, tauti tappoi : Satakunta Suuren Pohjan sodan aikana 1700–1721 (2009)

Antti Kujala: Turun ja Porin läänin talonpoikien taloudellinen tilanne heidän veronmaksukykynsä perusteella 1600-luvulla ja 1700-luvun alussa
Reino Kero: Nälkä tappoi, tauti tappoi, sota tappoi
Veikko Laakso: Isonvihan venäläismiehitys Loimaan seudulla
Aarni Lehti: Selkämeri isonvihan sotanäyttämönä
Kustaa H. J. Vilkuna: Isonvihan muistaminen
Jyrki Knuutila: Pyhän Henrikin kultti ja sen merkitys
Unto Salo: Pyhän Henrikin sarkofagi
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Satakunta XXVII. Talvi-Henrikin teillä : Satakunnan Kilta 1924–2010 (2011)

Tyyni Tuulio: Satakuntalainen Talvi-Henrikki : Satakunnan kilta 1924–1974
Anneli Asplund: Talvi-Henrikin teillä : Satakunnan kilta 1974–2010
Hannu Salo: Katsaus Satalinnan säätiön 60-vuotiseen historiaan 28.4.2010
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Satakunta XXVIII : Kauppa ja kaupungit Satakunnassa (2011)

Tapio Salminen: Suomen ”pienet” kaupungit keskiajalla? : Keskiajan kaupunkien tutkimuksesta Suomessa sekä Ulvilan ja Rauman keskiajan erityispiirteistä ja mahdollisuuksista
Jorma Ahvenainen: Läntisen Suomen sahateollisuus ja sahatavaran vienti 1700-luvulla
Jarkko Keskinen: Riksit ja taalerit
Ulla Heino: Rautatie Satakunnan kaupan edistäjänä ja suuntaajana : toiveita ja odotuksia
Veikko Laakso: Maakauppa 1800-luvun Satakunnassa
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Satakunta XXIX (2012)

Timo Soukola: Karhujen talo : Satakuntatalon historia 1952–2012
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Satakunta XXX. Akseli Gallen-Kallela : suuri satakuntalainen (2013)

Marja-Liisa Rönkkö: Axel Gallén : tyrvääläinen
Ritva Kava: Akseli Gallen-Kallela ja Emil Cedercreutz : Satakunnan suuret pojat
Tuija Wahlroos: Akseli Gallen-Kallelan Jusélius-mausoleumin freskot : kotimainen kuolemantanssi
Kati Kivimäki: Axel Gallén ja Rauma
Elina Eerola: Kirjeiden haave ateljeekodista : Axel Gallén ja Ruoveden Kalela
Unto Salo: Muinaisrunot ja Akseli Gallen-Kallelan kolme kalevalaista maalausta
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Satakunta XXXI. Virtaa läpi vainioiden : Kokemäenjoki Satakunnan historiassa (2014)

toimittanut Suvi Heikkilä
Unto Salo: Kokemäenjoki : esihistorian valtasuoni
Tapio Salminen: Kokema ja Kuumo : Kokemäen ja Kokemäenjoen vanhat nimet
Aimo Hakanen: Satakuntalaismurteet
Tommi Kurki; Kirsti Siitonen: 2000-luvun hanke Satakunnan puhutusta kielestä : pronominit ja sananrajat nykysatakuntalaisten puheen ilmentäjinä
Reino Kero: Salavuoteus Tyrvään pappien ongelmana 1550-luvulta 1800-luvun lopulle
Anneli Asplund: Porilaisten marssi ja Satakunnan laulu : satakuntalaisten musiikillisia identiteettisymboleja
Jorma Ahvenainen: Metsätalouden tulonjako Satakunnassa 1930-luvulla
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Satakunta XXXII (2015)

Jorma Ahvenainen: Satakunnan metsätalous 1900–1960 : Satakunnan metsäteollisuuden hankkima tulo ja sen jakautuminen
Satakunta-sarjan osat ja artikkelit > Satakunta XXXIII : Satakunnan teollinen kulttuuriperintö (2017)

toimittanut Suvi Heikkilä
Anna Sivula: Mitä teollinen kulttuuriperintö on?
Maarit Grahn: Teollinen kulttuuriperintö jälkiteollisen ajan resurssina : satakuntalaisen kenkä- ja nahkateollisuuden jäljet ja niiden uuskäyttö
Jarkko Keskinen: Lankkukauppiaiden kaupunki : puutavaramarkkinoiden muutos Porissa 1800–1837
Tiina Rajala: Vaali nöyrästi esi-isiesi muistoa : ahlströmiläinen kulttuuriperintö käytännössä
Erik Rosenlew: Teollisen perinnön vaaliminen : esimerkkinä Rosenlew
Aiheesta muualla

Satakunta-sarja osat 1–18 ja 20 digitaalisessa muodossa Helsingin yliopiston Satakuntalainen Osakunta.
Nyon

| Nyon |
| --- | --- |

 vaakuna
 Nyon
 Koordinaatit: 46°22′59″N, 6°14′05″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Hallinto:  
 – Pormestari:  Daniel Rossellat
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  6,87 km²
Korkeus:  372–480 m
Väkiluku (31.12.2022)  (vakituiset asukkaat):  22 465
 – Väestötiheys:  3 309 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  1260
 
 www.nyon.ch/fr/index.php 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nyon on kaupunki Vaud’n kantonissa Sveitsissä. Se sijaitsee Genevenjärven luoteisrannalla ja kuuluu Geneven metropolialueeseen. Nyonin väkiluku on 19 502 (joulukuu 2013).
Liikenne

Moottoritie A1 Genevestä Lausanneen ohittaa Nyonin kaupungin pohjoispuolitse. Myös SBB:n rautatie Geneve–Lausanne kulkee kaupungin kautta. Lisäksi Nyonista lähtee Compagnie du chemin de fer Nyon-St-Cergue-Morez SA -yhtiön rautatie La Cureen, Ranskan rajalle.
Muuta

Nyonissa on palvelualan ammattiliittojen kansainvälisen liiton UNI Global Unionin sekä Euroopan jalkapalloliiton UEFAn pääkonttorit.
Bianca Ghelber

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Bianca Ghelber. |  Bianca Ghelber. |  Bianca Ghelber. |  |
Maa:   Romania
Naisten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | München 2022 | moukarinheitto |  |
Bianca Ghelber (ent. Ghelber-Perie, o.s Perie, s. 1. kesäkuuta 1990) on romanialainen moukarinheiton Euroopan-mestari.
Ghelber hallitsi moukarinheittoa nuorten arvokilpailuissa. Hän voitti lajinsa alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2005 ja 2007, alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2006 ja 2008, alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuosina 2007 ja 2009 sekä alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2011. Hän sai pronssia universiadeissa 2011.
Osakan MM-kilpailuissa 2007, Pekingin olympialaisissa 2008 ja Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän ei selviytynyt loppukilpailuun. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän sijoittui neljänneksi. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui kuudenneksi tuloksella 72,04 m. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 hän sijoittui yhdeksänneksi tuloksella 67,24 m. Hän karsiutui loppukilpailusta Lontoon olympialaisissa 2012. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän oli kahdeksas. Zürichin EM-kilpailuissa 2014 hän sijoittui seitsemänneksi. Hän karsiutui loppukilpailusta Lontoon MM-kilpailuissa 2017, Berliinin EM-kilpailuissa 2018 ja Dohan MM-kilpailuissa 2019. Tokion olympialaisissa vuonna 2021 ja Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän sijoittui kuudenneksi. Hän voitti Euroopan-mestaruuden Münchenissä 2022 tuloksella 72,72.
Ghelberin ennätys moukarinheitossa on 74,18 metriä vuodelta 2021.
Mutaatiojalostus

Mutaatiojalostus tarkoittaa kasvien jalostamista pommittamalla niitä säteilyllä tai kemikaaleilla satunnaisten mutaatioiden synnyttämiseksi kunnes jokin yksilö sattuu saamaan toivotun tai hyödyllisen mutaation – mahdollisten tuntemattomien mutaatioiden lisäksi. Mutaatiojalostusta ei säännellä kuin Kanadassa, jossa se lasketaan geenimuunteluksi. Esimerkiksi EU:n GM-sääntelystä se on vapautettu.
Mutaatiojalostus alkoi 1930-luvulla. Nopeamman, halvemman ja turvallisemman "geenimuuntelun" odotettiin syrjäyttävän sen, mutta GM-vastustuksen vuoksi näin ei olekaan käynyt. Mutaatiojalostuksen tuotteita on suuri osa nykyisin viljeltävistä lajikkeista USA:n luomulajikkeita myöten.
Menetelmä

Vuosina 1927–1928 röntgensäteiden havaittiin aiheuttavan mutaatioita hedelmäkärpäsessä ja ohrassa. Tästä alkoi nopeasti menetelmän käyttö kasvinjalostajien ja geneetikkojen keskuudessa.
Säteilytys on yleisin mutatointikeino, 89 %. Gammasäteilytyksen osuus on 64 % ja röntgensäteilytyksen 22 %. Myös (karsinogeenisia) kemikaaleja käytetään mutaatioiden aiheuttamiseen.
Tyypillisesti säteilytysteho valitaan niin suureksi, että puolet kohteista tuhoutuu, jotta mutaatioita syntyisi mahdollisimman paljon.
Yleisyys

Vuonna 2000 mutanttilajikkeita oli yli 2 250, joista 60 % oli kehitetty vuoden 1985 jälkeen, useimmiten Kiinassa, Intiassa, NL/Venäjällä, Alankomaissa, USA:ssa tai Japanissa. Näistä 30 % oli syntynyt mutanttien risteytyksistä ja 70 % suoraan mutatoimalla.
Mutatoinnin merkitys on kasvamassa mm. öljy-, proteiini- ja tärkkelysominaisuuksien sääntelyssä sekä kuivuuden, sairauksien ja suolaisuuden siedossa maatalouden kestävässä kehityksessä.
Mutageenisistä lajeista 75 % on satokasveja, 25 % koristekasveja. Useimmat ovat siemenistä lisääntyviä.
Esimerkiksi suurin osa maailman vehnästä, ohrasta ja riisistä on mutanttilajikkeista. Pelkästään YK:n ruoan ja maanviljelyn ydinsäteilytysohjelma on tuottanut yli 3000 mutanttilajiketta. Mutaatiojalostus on tehnyt Vietnamin riisiomavaraiseksi. 
Myös mm. mutageeniset ohra-, durumvehnä-, puuvilla-, auringonkukka- ja greippilajikkeet ovat taloudellisesti hyvin merkittäviä.
Vuonna 2014 FAO/IAEA:n tietokannassa oli yli 3 200 mutanttilajiketta 214 lajista 60 maassa.
Luomu ja mutaatiojalostus

Sertifioidut luomutuotteet voivat olla mutaatiojalostettuja Yhdysvalloissa. 
Niitä tuotetaan sekä kemiallisella mutaatiojalostuksella että säteilytysmutatoinnilla.
Koska luomuyhteisö on sallinut säteilytysmutaatiojalostuksen ja kromosomimutatoinnin, USA:n maatalousministeriö (USDA) katsoi, että myös GM-kasvien ja GM-eläinten tulisi saada kuulua luomutuotantoon, sillä niihin ei liity suurempia riskejä. Organic Watch -luomujärjestön Roger Blobaum vastusti ehdotusta vedoten siihen, että luomuviljelijät eivät ole koskaan väittäneetkään luomun olevan turvallisempaa tai ravinteikkaampaa kuin muut tuotteet tai tuholaismyrkytöntä.
Esimerkiksi säteilytysmutageenisiä Rio Red -greippejä myydään sertifioituina luomutuotteina.
Aiheesta muualla

Ropeik, David: No GMOs? How About a Helping of Irradiated Mutant Plants and Veggies Instead Risk Reason & Reality.  14.12.2013. Big Think. Viitattu 22.3.2015. (englanniksi)
Astrid Reponen-Juvas

Astrid Milda Reponen-Juvas (3. heinäkuuta 1905 Urjala – 12. maaliskuuta 1940 Helsinki) oli suomalaisen kansanperinteen ja suomen murteiden tallentaja ja tutkija.
Ura

Reponen-Juvas kokosi kansatieteellistä aineistoa muun muassa Ruotsin metsäsuomalaisten keskuudessa. Hän kokosi tutkijakollegoidensa kanssa erityisesti sanastoa Vermlannin ja Kaakkois-Norjan suomalaismetsistä vuosina 1930–1932. Hänen 1930-luvulla keräämänsä metsäsuomalaisiin liittynyt 130 esineen kokoelma (eniten puu- ja tuohiesineitä) on ollut esillä ensimmäistä kertaa Kansallismuseon Metsäsuomalaiset-näyttelyssä vuosina 2014–2015.
Reponen-Juvaksen aviomies oli Uuden Suomen toimitussihteeri Martti Juvas (ent. Guseff, 1898–1977), ja heidän perheeseensä kuului kaksi lasta. Reponen-Juvas toteutti monia hankkeita yhdessä kälynsä Maija Juvaksen (ent. Aino Maija Guseff, myös Maiju Juvas, 1905–1955) kanssa.
Akateeminen Karjala-Seura (AKS) oli lähellä Astrid Reponen-Juvaksen ja hänen miehensä elämänpiiriä, vaikka he eivät sen jäseniä olleetkaan.
Itsemurha

Reponen-Juvas toimi talvisodan aikana ahkerasti Suomen puolustuksen hyväksi muun muassa rautasormuskampanjassa. Hän oli kuitenkin individualisti eikä kuulunut maanpuolustusjärjestöihin. Moskovan rauhan ehdot maaliskuussa 1940 olivat hänen mielestään katastrofi, koska niissä Karjala jouduttiin luovuttamaan Neuvostoliitolle. Sen vuoksi hän käveli kodistaan Helsingin Kalevankadulta Eduskuntatalolle ja ampui itsensä Eduskuntatalon eteisessä. Reponen-Juvas oli kuollessaan 35-vuotias. Suomen valtiojohto katsoi, että tapahtuma pitää salata, jotta Neuvostoliitto ei tulkitsisi sitä oireeksi laajemmasta poliittisesta liikehdinnästä.
Reponen-Juvaksen itsemurhaa on toisinaan tulkittu Bobi Sivénin esimerkin innoittamaksi. Sivén teki vastaavankaltaisen itsemurhan Repolan menetyksen vuoksi Tarton rauhan jälkeen vuonna 1921.
Kirjallisuudessa

Astrid Reponen-Juvaksesta ja Maija Juvaksesta yhteisen elämäkerran on vuonna 2014 kirjoittanut Reponen-Juvaksen tytär Meri-Helga Mantere.
Teokset

Naimatavat: sana- ja asiatiedustelu.  Helsinki:  Sanakirjasäätiö, 1930.
Vanhan Tammelan elämää.  Forssa:  Sanakirjasäätiö, 1930.
Kaaso 'morsiamen keruuseuralainen ja pukija'.  Helsinki:  SKS, 1931.
Kirjallisuutta

Laaksonen, Pekka; Knuuttila, Seppo; Piela, Ulla: Kenttäkysymyksiä. Kalevalaseuran vuosikirja 83.  Helsinki:  SKS, 2004.
Mantere, Meri-Helga: Vapauden taju: kertomus Maija Juvaksesta ja Astrid Reposesta.  Helsinki:  Books on Demand, 2014.  ISBN 978-952-318-342-1
Metsänkylä, Antti; Andersson, Paula; Eskeland, Tuula; Keinänen, Marja-Liisa: Finnskogar - Metsäsuomalaiset.  Helsinki:  Museovirasto, 2015.  ISBN 978-951-616-256-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)
Kolonai

Kolonai (m.kreik. Κολωναί, Kolōnai), joskus myös Kolōnos (Κολωνός) tai Kolōnē (Κολώνη) (lat. Colonae, Colonus), voi viitata seuraaviin paikkoihin antiikin Kreikassa:
Kolonai, Antiokhis-fyleen kuulunut Attikan demos
Kolonai, Leontis-fyleen kuulunut Attikan demos
Kolonai, kaupunki Myysiassa
Kolonai, kaupunki Troaksessa
Hyvinkään lentokenttä

Koneita Hyvinkään kentällä.
Hyvinkään lentokenttä (IATA: HYV, ICAO: EFHV) on Hyvinkäällä sijaitseva lentopaikka. Se on niin kutsuttu korpikenttä, sillä kentällä ei ole lennonjohtoa.
Purjelentoa varten kentällä on käytössä purjelentoalue G-47, mikä mahdollistaa purjelentotoiminnan Helsingin lähestymisalueella ilman transponderia. Kentän osoite on Lentokentäntie 50, 05820 Hyvinkää.
Kentällä toimivat muun muassa Jukolan Pilotit, Hyvinkään Ilmailukerho ja Mäntsälän ilmailukerho. Lentokonekorjaamo Konekorhonen sijaitsee myös kentällä.
Historia

Hyvinkään lentokenttää alettiin rakentaa välirauhan aikana. Kentän sijaintipaikkaan vaikuttivat Hyvinkään ja Riihimäen rautateiden risteyskohdat sekä sijainti lähellä Helsinkiä.
Kentän rakentaminen oli Tie- ja vesirakennushallituksen vastuulla ja rakentamiseen käytettiin muun muassa työvelvollisia sekä joukkuetta virolaisia vapaaehtoisia. Kentän valmistumiskatsaus pidettiin 30. syyskuuta 1940 ja sen rakentaminen oli tullut maksamaan 4,7 miljoonaa silloista markkaa.
Perimätiedon mukaan ensimmäinen kentälle laskeutunut lentokone oli Bristol Blenheim, jonka miehistö oli laskeutunut vielä keskeneräiselle kentälle kyselemään polttoainetta.
Sota-aika

Jatkosodan alussa kentältä toimi Lentolaivue 32 komentajanaan kapteeni Erkki Heinilä. Laivue suoritti kentältä useita sotalentoja, mutta tuloksia saatiin vain 25. kesäkuuta 1941 suoritetulla torjuntalennolla, jolla seitsemän Hyvinkäältä lentoon lähtenyttä Fokker D.XXI -hävittäjää onnistui torjumaan neuvostoliittolaisten DB-3-pommikoneiden hyökkäyksen Keravan tasalla. Koneista yksi pudotettiin Malmin tasalla ja toinen putosi Suomenlahteen. Molempien pudottaja oli Veikko Evinen FR-116-koneella.
Kentän ongelmana torjunnoissa oli, että korkealla harjun päällä sijaitsevalta kentältä nousi aina selvä pölypilvi koneiden startatessa ja tämä sai viholliskoneet kääntymään takaisin ennen kuin hävittäjät olivat saavuttaneet kohteitaan. Lentolaivue 32 siirtyi pois Hyvinkäältä 2. heinäkuuta 1941 ja seuraavana päivänä kentälle saapui Lentolaivue 30:n esikunta ja 2. lentue kalustonaan Fokker D.XXI -koneet. Laivue toimi Hyvinkäältä käsin työkenttänään Malmi. Laivue 30 siirtyi pois Hyvinkäältä 1. syyskuuta 1941 ja toiminta-aikana laivue oli saavuttanut useita ilmavoittoja lähinnä Suomenlahdella.
Sodan loppupuolen kenttä toimi lähinnä varakenttänä ja sillä oli koulutustoimintaa mikä näkyy tilastoissa muun muassa runsaina koneiden rikkomisina. Sodan jälkeen ilmavoimilla oli vielä jonkin verran toimintaa Hyvinkäältä esikuntalentueen Brewster B 239 -koneiden pitäessä Hyvinkäätä ja Malmia tukikohtinaan.
Kentän rakennuksen yhteydessä paikalle suunniteltiin myös ilmapuolustusta. Tarinan mukaan ilmapuolustus osui muun muassa neuvostoliittolaiseen pommikoneeseen, joka syöksyi lähellä sijaitsevaan Rutikka-nimiseen lampeen, jonka pohjassa kone edelleen makaa. Vuonna 2022 tehdyssä viistokaikuluotauksessa ei kuitenkaan löytynyt jälkiä lentokoneenhylystä.