stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vietnamin historia
Indokiinan sota

Vastakkainasettelu oli väistämätön. d'Argenlieu otti asiat omiin käsiinsä, ja kiista Việt Minhille menneistä asekuljetuksista pohjoisen Hải Phòngin satamaan johti yhteenottoon marraskuussa 1946. Ranskan laivasto avasi tulen kaupunkia kohti ja arviolta 6 000 vietnamilaista kuoli. Tapaus johti siihen, että Ranskan muukalaislegioonan joukkoja lähetettiin Keski- ja Pohjois-Vietnamiin ja Ho Tši Minhin johtama kommunistihallinto alkoi valmistautua sotaan Ranskaa vastaan. Ranska vaati että Việt Minh luovuttaa lain ja järjestyksen valvonnan ranskalaisjoukoille ja että vietnamilaisten joukkojen on vetäydyttävä Hanoista. Kun tähän ei suostuttu ranskalaiset valtasivat Hanoin hallintorakennukset. 19. joulukuuta 1946 alkoi täysimittaisena ensimmäinen Indokiinan sota, eikä Vietnam kokisi rauhaa 30 vuoteen.
Việt Minh ajettiin pois Hanoista ja Ho Tši Minh antoi määräyksen ryhtyä vastahyökkäykseen. Việt Minhin joukot vetäytyivät tukikohtiinsa maan pohjoisosaan Kiinan rajan lähelle, mistä Võ Nguyên Giápin johtamat sissiyksiköt tekivät iskuja ranskalaisia vastaan. Sota oli pattitilanteessa ensimmäiset kolme vuotta.
Kiinan sisällissodan päätyttyä Mao Zedongin johtamien kommunistien voittoon, Kiinan kommunistinen puolue ryhtyi aseistamaan Việt Minhiä. Ranskan joutuessa sotilaallisesti ahtaalle, maan kolonialistinen hallinto laati myönnytyksiä. Kotšinkiina yhdistettiin jälleen Tonkinin ja Annamin kanssa Vietnamin tasavallaksi, jonka johtoon palautettiin keisari Bảo Đại. Valtio oli puoliksi itsenäinen, mutta se kuului Ranskan liittoon. Kiina ja Neuvostoliitto tunnustivat tammikuussa 1950 Ho Tši Minhin hallinnon, kun taas Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta helmikuussa Bảo Đạin hallinnon. Ranskalaiset pyysivät myös 7. huhtikuuta 1950 kylmän sodan hengessä tukea Yhdysvalloilta, joka tuki Ranskaa sodassa kommunismin vastaisen taistelun nimissä.
Ranska oli kuitenkin jo joutunut Kiinan tukemien Việt Minhin sissien kanssa alakynteen ja maan pohjoisosa oli käytännössä Việt Minhin hallinnassa vuoden 1952 loppuun mennessä. Ranska pyrki estämään Việt Minhin etenemisen Laosin puolelle ja Điện Biên Phủn kaupungin lähelle Luoteis-Vietnamiin, lähelle Laosin rajaa, koottiin suuri ranskalaisten joukko-osasto. Ranskalaisten linnoitus kukistettiin 55 päivän piirityksen jälkeen, 7. toukokuuta 1954. Điện Biên Phủn taistelua seurannut Ranskan antautuminen päätti Ranskan osallisuuden sotaan, sekä Ranskan vuosisadan mittaisen hallinnon Kaakkois-Aasiassa.
Vietnam jakautuu

Indokiinan tulevaisuutta käsiteltiin sodan jälkeen kansainvälisessä Geneven konferenssissa. Việt Minhin vaatimuksena oli päästä koko Vietnamin lailliseksi hallitsijaksi, mutta tämän vaatimuksen suurvallat sivuuttivat. Neuvottelujen lopputuloksena Vietnam jaettiin kahtia 17. leveyspiirin kohdalta ja entisestä Ranskan Indokiinasta muodostettiin neljä itsenäistä valtiota, Laos, Kambodža, Etelä-Vietnam ja Pohjois-Vietnam. Pohjois-Vietnamia hallitsisivat kommunistit ja Etelä-Vietnamia ei-kommunistit. Vietnamissa oli myös määrä järjestää kahden vuoden sisällä vaalit maiden yhdistymisestä.
Isoa-Britanniaa neuvotteluissa edustaneen ulkoministeri Anthony Edenin ajatus oli, että Vietnamin jako toisi pysyvän rauhan kommunistien ja ei-kommunistien välille. Neuvostoliittolaiset ja kiinalaiset taas ajattelivat että jako estäisi Yhdysvaltoja puuttumasta Vietnamin asioihin, ja että maa yhdistyisi Việt Minhin kommunistisen hallinnon alle vaalien jälkeen.
Kaikki suurvaltojen olettamukset osoittautuivat pian vääriksi. Pohjois-Vietnamia johti Ho Tši Minhin johtama kommunistinen hallinto. Maassa kansallistettiin Vietnamista vetäytyneen Ranskan talousintressit ja taloutta hallitsi tiukasti maan kommunistinen hallinto. Yksityisten maanomistajien tilat takavarikoitiin ja omistus siirtyi valtiolle. Talonpojat viljelivät valtion maata vuokraviljelijöinä. Ho Tši Minhillä oli maassa rajaton valta, ja kommunistien valta varmistettiin Kaakkois-Aasian suurimmalla armeijalla.
Etelä-Vietnamia hallitsi Ngô Đình Diệmin johtama hallinto, jossa oli johtavassa roolissa hänen perheenjäsenensä. Diệmin johtaman Etelä-Vietnamin hallinto oli yhtä autoritaarinen kuin Pohjois-Vietnamissakin. Diệmin johtama hallinto oli tiukasti kommunisminvastainen ja se alkoi puhdistaa maata ankarin ottein Etelä-Vietnamin puolelle jääneistä Việt Minhin kannattajista. Diệmin hallinto syrji myös maan buddhalaista väestönosaa, joka oli maassa enemmistönä. Tämä johti siihen että Etelä-Vietnamin buddhalainen väestö alkoi vieroksua valtaa pitävien katolisten ylivaltaa. Ranskalaisten vetäytyessä Vietnamista Diệmin hallinto tuli yhä enemmän riippuvaiseksi Yhdysvalloilta saamastaan tuesta.
Vietnamin sota > Kohti uutta sotaa

Diệm kieltäytyi järjestämästä vuonna 1956 Genevessä sovittuja vaaleja maiden yhdistymisestä, sillä näytti varmalta että Pohjois-Vietnamin kommunistit tulisivat voittamaan vaalit. Pohjois-Vietnam ei tätä päätöstä hyväksynyt, ja maassa oltiin myös huolestuneita Yhdysvaltain vaikutusvallan kasvusta eteläisessä naapurimaassa. Vuonna 1959 Diệmin hallinnon vastustajat muodostivat Etelä-Vietnamin kansallisen vapautusrintaman, (FNL) joka tunnettiin myös nimellä Việt Cộng.
Việt Cộngin sissit käynnistivät Etelä-Vietnamissa terrorikampanjoita ja salamurhia. He jakoivat maata rikkailta köyhille talonpojille ja yllyttivät väestöä vastustamaan maan hallintoa. Diệm julisti maahan poikkeustilan ja salli yhdysvaltalaisten sotilaiden pääsyn maahan. Vuoden 1962 lopussa maassa oli 11 000 yhdysvaltalaissotilasta.
Kun 11. kesäkuuta 1963 buddhalaismunkki Thích Quảng Đức suoritti Saigonissa polttoitsemurhan vastustaakseen Diệmin hallintoa, Etelä-Vietnamissa alkoi polttoitsemurhasarja ja ainakin seitsemän buddhalaismukkia teki rituaalisen polttoitsemurhan seuraavan vuoden aikana. Tapahtumat huolestuttivat Yhdysvaltain johtoa, joka oli pettynyt Diệmin johtaman Etelä-Vietnamin politiikkaan.
Marraskuussa 1963 armeijan kenraali Dương Văn Minh johti sotilasvallankaappausta, jossa armeijan upseerit syrjäyttivät ja teloittivat Diệmin. John F. Kennedyn johtama Yhdysvallat oli hyvin tietoinen armeijan kenraalien salajuonesta. Armeijan keskinäisten valtataistelujen jälkeen valtaan nousivat Nguyễn Văn Thiệu ja Nguyễn Cao Kỳ.
Vietnamin sota > Laajamittainen sota

Etelä-Vietnam kärsi Pohjois-Vietnamin tukemien Việt Cộngin sissien hyökkäyksistä, ja Việt Cộngin hallitseman alueen edelleen laajentuessa Etelä-Vietnamissa, päätti Yhdysvaltain presidentti Lyndon B. Johnson laajentaa tukeaan Etelä-Vietnamin hallitukselle. Elokuussa 1964 tapahtui Tonkininlahden välikohtaus, jossa Pohjois-Vietnamin torpedoveneiden ilmoitettiin käyneen Yhdysvaltain hävittäjän kimppuun. Tapaus oli kyseenalainen, mutta se toimi lähtölaukauksena sille että Yhdysvallat sekaantui sotaan. Vaikka kyseessä oli pohjimmiltaan Vietnamin sisällissota, Yhdysvaltain mukaantulo kytki sodan yhä tiiviimmin osaksi kylmää sotaa. Kommunistiset Kiina ja Neuvostoliitto taas ilmaisivat tukensa Ho Tši Minhin johtamalle Pohjois-Vietnamille.
Yhdysvallat aloitti Pohjois-Vietnamin pommitukset seuraavana vuonna ja lähetti taistelujoukkojaan Etelä-Vietnamiin. Pohjois-Vietnamissa pommitettiin kaupunkeja, teollisuuslaitoksia ja maanteitä joita pitkin Việt Cộngin sissit saivat tukea pohjoisesta. Yhdysvaltain presidentti Lyndon B. Johnson suostui aloittamaan pohjoisessa mattopommitukset ja napalmipommituksilla pyrittiin tuhoamaan viidakon tarjoama suoja Pohjois-Vietnamin armeijalta ja Việt Cộngin sisseiltä.
Etelä-Vietnamissa Yhdysvallat pyrki katkaisemaan siviiliväestön tarjoaman huoltoyhteyden Việt Cộngin sisseille. Toiminta keskittyi maaseudulle, missä väestön pakkosiirtojen avulla voitiin estää Việt Cộngia saamasta tietoja ja muona-apua siviiliväestöltä. Siviiliväestön keskuuteen soluttautuneet Việt Cộngin sissit tekivät yhdysvaltalaisille mahdottomaksi erottaa ystävät vihollisesta, minkä vuoksi Vietnamin maaseuduille tehdyissä iskuissa kuoli runsaasti siviiliväestöä.
Sodan edetessä myös Yhdysvalloissa kasvoi sodan vastustus. Vuonna 1968 Yhdysvalloilla oli Vietnamissa jo puoli miljoonaa sotilasta. 16 000 sotilasta oli jo siihen mennessä kaatunut. Sodan vastustus vain kasvoi, kun Pohjois-Vietnamin armeija ja Việt Cộng suorittivat massivisen, niin sanotun Tet-hyökkäyksen, jonka suunnitteli Pohjois-Vietnamin sotilaskomentaja Võ Nguyên Giáp. Suurhyökkäyksessä pohjoisvietnamilaiset hyökkäsivät useisiin etelän kaupunkeihin ja muun muassa Yhdysvaltain Saigonin lähetystö vallattiin. Offensiivi maksoi 40 000:nnen Việt Cộngin sotilaan hengen, eikä Pohjois-Vietnam onnistunut Etelä-Vietnamin hallinnon syrjäyttämisessä ja yhdysvaltalaisten pois ajamisessa, mutta taistelu toimi sodan käännekohtana. Tet-hyökkäyksen jälkimainingeissa yhdysvaltalaissotilaat hävittivät My Lain kylän ja surmasivat Việt Cộngin tukijoiksi väitettyä siviiliväestöä. Kun uutiset yhdysvaltalaisten sotilaiden tekemistä julmuuksista My Lain verilöylyssä, saapuivat Yhdysvaltoihin kiihtyi sodan vastainen arvostelu.
Tet-hyökkäyksen jälkeen Lyndon B. Johnson ei asettunut ehdolle presidentinvaalissa ja Richard Nixon tuli hänen tilalleen 1969. Sota kiihtyi vielä vuonna 1972 ja Yhdysvallat suoritti mattopommituksia Pohjois-Vietnamissa, Laosissa ja Kambodžassa, katkaistakseen Pohjois-Vietnamin tuen punakhmereille Kambodžan sisällissodassa. Vietnamin sodan laajeneminen Kambodžaan kiihdytti Nixonin hallituksen arvostelua Yhdysvalloissa.
Vietnamin sota > Vietnam yhdistyy

Vietnamin sodan vastaiset protestit Yhdysvalloissa ja vuonna 1973 solmittu Pariisin rauha johtivat aselepoon ja lopulta Yhdysvaltain joukkojen vetäytymiseen. Sodassa kaatui yli miljoona Pohjois-Vietnamin tai Việt Cộngin sotilasta, 250 000 etelävietnamilaista ja 60 000 yhdysvaltalaista. Siviiliuhreja arvioidaan olleen noin neljä miljoonaa, tarkka lukumäärä ei selviä koskaan.
Rauhansopimuksesta huolimatta taistelut jatkuivat. Pohjois-Vietnam kiihdytti sotatoimia ja yhä suurempi alue maan eteläosasta jäi kommunistien hallintaan. Huhtikuussa 1975 Việt Cộng aloitti hyökkäyksen Saigoniin ja kaupunki vallattiin viimein. Etelä-Vietnamia johtanut Nguyễn Văn Thiệu erosi tehtävästään ja häntä seurannut Dương Văn Minh kehotti etelävietnamilaisia laskemaan aseensa.
Etelän antautumisen jälkeen aloitettiin suunnitelman maan jälleenyhdistymiseksi ja Vietnamin sosialistinen tasavalta julistettiin perustetuksi 12. heinäkuuta 1976. Ho Tši Minh oli kuollut vuonna 1969, eikä hän nähnyt sodan päättymistä ja maan jälleenyhdistymistä kommunistihallinnon alaisuuteen. Saigonin amerikkalaistunut kaupunki nimettiin uudelleen Ho Tši Minhin kaupungiksi.
Maan jälleenyhdistäminen sodan jälkeen ei käynyt kivuttomasti. Maat olivat 30 vuoden aikana ajautuneet erilleen toisistaan. Pohjois-Vietnamia oli hallinnut sosialistinen yhteiskuntajärjestelmä ja Etelä-Vietnamia oli hallinnut kapitalistinen kehitys koko siirtomaakauden ajan. Pohjois-Vietnam toi sodan jälkeen hallintonsa myös etelään, ja etelä ja pohjoinen suhtautuivat toisiaan kohtaan hyvin epäluuloisesti. Myös monet etelässä olleet kommunistit ja entiset pohjoisvietnamilaisten taistelutoverit syrjäytettiin vallasta. Monia Etelä-Vietnamin asukkaita sijoitettiin uudelleenkoulutusleireille ja pakkotyöhön. Vaino kohdistui etenkin kaupunkien kauppiaisluokkaa, joka koostui suureksi osaksi vietnaminkiinalaisista. Suuri osa kauppiasluokasta pakeni maasta niin sanottuina venepakolaisina Hongkongiin tai Malesiaan. Tuhannet pakolaiset kuitenkin hukkuivat vaarallisella matkalla.
Kamputsean miehitys

Vietnamin välit naapurimaahan huononivat kun Kambodžan sisällissodan päätyttyä punakhmerit nousivat valtaan perustaen Demokraattisen Kamputsean. Maiden rajalla syntyi laukaustenvaihtoa ja vietnamilaiset syyttivät punakhmerejä provokaatiosta. Uutiset punakhmerien julmuuksista levisivät maailmalle ja punakhmerien riveistä loikanneet suostuttelivat Vietnamin antamaan tukensa Kamputsean kansalliselle vapautusrintamalle (FUNSK). Kambodžan–Vietnamin sota alkoi kun Vietnamin armeija hyökkäsi Kambodžaan ja valtasi Phnom Penhin tammikuussa 1979. Vietnamin tuella perustettiin Kamputean kansantasavalta ja punakhmerit syöstiin vallasta. Kamputsean hallintoon asetettiin vietnamilaismyönteinen johto.
Kambodžan miehityksen jälkeen Vietnamin välit Kiinaan viilenivät, sillä Kiina oli punakhmerien liittolainen. Välejä hiersi myös se, että Vietnam oli rajoittanut kiinalaisten kauppiaiden toimintaa ja takavarikoinut heidän omaisuuttaan, mikä johti kiinalaisväestön muuttoaaltoon Vietnamista Kiinaan. Kiinan ja Vietnamin välille syttyi jälleen sota, kun Kiina hyökkäsi Vietnamiin helmikuussa 1979, rajaselkkaus oli kuitenkin ohi nopeasti.
Vietnam miehitti Kambodžaa vuoteen 1989 ja lopullinen rauha solmittiin 1991.
Talouskasvun aika

Vietnamin talous heikentyi sodan jälkeisen jälleenrakentamisen, Kambodžan miehittämisen ja Yhdysvaltain julistaman kauppasaarron vuoksi. Vietnam oli kansainvälisesti eristynyt ja maan eteläosassa vaikuttaneet enemmän demokratiaan taipuvaiset kommunistit arvostelivat tilannetta. Kun Neuvostoliitto laati glasnost ja perestroika -uudistukset, myös Vietnamin hallinto oli pakotettu taipumaan uudistusten edessä. Vietnamin kommunistipuolue käynnisti 1980-luvun puolivälissä Doi Moi -talousohjelman, jossa yhteisomistus purettiin ja aloitettiin vapaita markkinoita suosiva talousstrategia. Tavoitteena ei kuitenkaan ollut yksipuoluejärjestelmästä luopuminen, ja valtio piti edelleen ohjauksessaan maan taloutta.
Vietnam pyrki myös solmimaan suhteita kapitalistisiin maihin. Helmikuussa 1994 saavutettiin tärkeä merkkipylväs, kun Yhdysvallat purki kauppasaarron ja presidentti Bill Clinton vieraili maassa ensimmäisenä Yhdysvaltain presidenttinä Vietnamin jälleenyhdistymisen jälkeen. Vuonna 1995 maa liittyi Kaakkois-Aasian maiden muodostamaan ASEAN kauppajärjestöön, jolloin suhteet muiden Kaakkois-Aasian maiden kanssa tiivistyivät. Maa on avautunut myös kansainväliselle matkailulle ja eri puolille maata on noussut useita hotelleja.
Talouden avautumisen aikanakaan Vietnam ei ole luopunut yksipuoluejärjestelmästä, vaikka kommunistiseen järjestelmään on maassa yleisesti petytty. Ongelmia on tuonut muun muassa laaja-alainen korruptoitunut hallinto. Kun arabimaiden protestit vuonna 2011 roihahtivat liekkeihin, myös muualla pelättiin levottomuuksien nousevan yksipuoluejärjestelmää vastaan. Vietnamissa kansa on kuitenkin pysynyt verrattain rauhallisena talouskehityksen ansiosta, vaikka valtio kontrolloi yksilönvapautta ja sananvapautta.
Vietnamin tärkeimmät virat ovat kommunistisen puolueen pääsihteeri, Vietnamin presidentti ja Vietnamin pääministeri. Nguyen Phu Trong on toiminut vuodesta 2011 Vietnamin kommunistisen puolueen pääsihteerinä ja vuodesta 2018 myös Vietnamin presidenttinä. Nguyen Xuan Phuc on toiminut vuodesta 2016 Vietnamin pääministerinä.
Đông Sơn -rumpu ensimmäisen vuosituhannen eaa. puolivälin tienoilta. Rummuille olivat ominaisia ornamenttikuviot, ja lyöntipinnan keskellä oli yleensä tähti- tai aurinkokuvio.
Nam Việt laajimmillaan noin vuonna 200 eaa.
Kaakkois-Aasia noin vuonna 1010. Đại Việt keltaisella, Champa vihreällä ja Khmerien valtakunta violetilla.
Maa oli vuonna 1650 jakautunut Trịnh-, Nguyễn- ja Mạc-klaanien hallitsemiin alueisiin. Champa sijaitsi nykyisen Vietnamin eteläosassa.
Ranskan Vietnamin osat.
Yhdysvaltojen joukkoja Dak Tossa vuonna 1966.
Luettelo Airbusin onnettomuuksista ja kaappauksista

– ei kuolleita

     – ei selvinneitä
Airbus A300

| Päiväys | Lentoyhtiö | Lento | Onnettomuustyyppi | Matkustajia | Miehistö | Kuolleita loukkaantunut | Selvinneitä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 17. kesäkuuta 1976 |  Air France | Lento 139 | Kaappaus | 248 | 10 | 4 | 254 |
| 18. joulukuuta 1983 |  Malaysia Airlines | Lento 684 |   | 233 | 14 |   | 247 |
| 3. heinäkuuta 1988 |  Iran Air | Lento 655 | Alasampuminen | 274 | 16 | 290 | – |
| 28. syyskuuta 1992 |  PIA | Lento 268 | CFIT | 155 | 12 | 167 | – |
| 26. huhtikuuta 1994 |  China Airlines | Lento 140 | Inhimillinen virhe, sakkaus | 256 | 15 | 264 7 | 7 |
| 26. syyskuuta 1997 |  Garuda Indonesia | Lento 152 | CFIT Lennonjohdon virheen jälkeen | 222 | 13 | 234 | – |
| 16. helmikuuta 1998 |  China Airlines | Lento 676 | Törmäys lähestymistilanteessa | 182 | 14 | 202 | – |
| 24. joulukuuta 1999 |  Indian Airlines | Lento 814 | Kaappaus | 178 | 15 | 1 17 | 192 |
| 12. marraskuuta 2001 |  American Airlines | Lento 587 | Lentäjän virhe (maahansyöksy) | 251 | 9 | 2651 12 | – |
| 22. marraskuuta 2003 |  European Air Transport | kuljetuslento DHL | Ohjusisku | – | 3 | – | 3 |
Airbus A310

| Päiväys | Lentoyhtiö | Lento | Onnettomuustyyppi | Matkustajia | Miehistö | Kuolleita loukkaantunut | Selvinneitä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 23. maaliskuuta 1994 |  Aeroflot | Lento 593 | Useita syitä3 | 63 | 12 | 75 | – |
| 31. maaliskuuta 1995 |  Tarom | Lento 371 | Lentäjän virhe | 50 | 10 | 60 | – |
| 11. joulukuuta 1998 |  Thai Airways International | Lento 261 | Kiistanalainen | 132 | 14 | 101 45 | 45 |
| 30. tammikuuta 2000 |  Kenya Airways | Lento 431 | Elektroniikkahäiriö, lentäjän virhe | 169 | 10 | 169 10 | 10 |
| 12. heinäkuuta 2000 |  Hapag-Lloyd Flug | Lento 3378 | Polttoaineen loppuminen | 142 | 8 | – | 150 |
| 9. heinäkuuta 2006 |  S7 Airlines | Lento 778 | Laskeutumisonnettomuusselvennä | 190 | 10 | 124+ 68+ | 74+ |
| 12. maaliskuuta 2007 |  Biman Bangladesh Airlines | Lento BG006 |   | 236 | 236 | – 15 | 236 |
| 10. kesäkuuta 2008 |  Sudan Airways | Lento 109 | Tuntematon | 203 | 11 | 30 (6)4 tuntematon | 178 |
Airbus A320

| Päiväys | Lentoyhtiö | Lento | Onnettomuustyyppi | Matkustajia | Miehistö | Kuolleita loukkaantunut | Selvinneitä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 26. kesäkuuta 1988 |  Air France | Lento 296 | Lentäjän virhe kiistanalainen | 130 | 6 | 3 ? | 133 |
| 14. helmikuuta 1990 |  Indian Airlines | Lento 605 | CFIT | 139 | 7 | 92 54 | 54 |
| 20. tammikuuta 1992 |  Air Inter | Lento 148 | CFIT | 90 | 6 | 87 9 | 9 |
| 14. syyskuuta 1993 |  Lufthansa | Lento 2904 | Overshot runway, lentäjän virhe | 64 | 6 | 2 68 | 68 |
| 22. maaliskuuta 1998 |  Philippine Airlines | Lento 137 | Runway overrun | 121 | 6 | – 89 | 127 |
| 23. elokuuta 2000 |  Gulf Air | Lento 072 | Lentäjän virhe, fysiologinen aistiharha | 135 | 8 | 143 | – |
| 3. toukokuuta 2006 |  Armavia | Lento 967 | CFIT, lentäjän virhe | 105 | 8 | 113 | – |
| 17. heinäkuuta 2006 |  TAM Linhas Aéreas | Lento 3054 | Lentäjän virhe (moottorin tehovivut väärässä asennossa) | 181 | 6 | 187 | – |
| 30. toukokuuta 2008 |  TACA | Lento 390 | Tullasi laskukiidossa ulos kiitotieltä | 124 | 6 | 5(2) 65 | 127 |
Luettelo Kreikan pääministereistä

Tämä on luettelo Kreikan pääministereistä, ja käsittää nykyisen Kreikan valtion pääministerit ja hallitukset valtion perustamisesta nykypäiviin saakka.
Kreikan ensimmäinen tasavalta (1822–1828)

| Pääministeri (syntynyt–kuollut)> Kreikan väliaikainen hallinto (1822–1827) | Pääministeri (syntynyt–kuollut)> Kreikan väliaikainen hallinto (1822–1827) | Toimikausi> Kreikan väliaikainen hallinto (1822–1827) | Puoluekanta> Kreikan väliaikainen hallinto (1822–1827) | Hallitus / Huomautuksia> Kreikan väliaikainen hallinto (1822–1827) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Aléxandros Mavrokordátos (1791–1865) | 13. tammikuuta 1822 – 10. toukokuuta 1823 | sitoutumaton | Vuoden 1822 johtokunta. Theódoros Négris toimi ministereiden neuvoston puheenjohtajana. |
|  | Petrómpeis Mavromichális (1765–1848) | 10. toukokuuta 1823 – 30. joulukuuta 1823 | sitoutumaton | Vuoden 1823 johtokunta. |
|  | Geórgios Kountouriótis (1782–1858) | 30. joulukuuta 1823 – 26. huhtikuuta 1826 | Ranskalainen puolue | Vuoden 1824 johtokunta. |
|  | Andréas Zaḯmis (1791–1840) | 26. huhtikuuta 1826 – 14. huhtikuuta 1827 | sitoutumaton | Vuoden 1826 hallintokomitea. |
|  | Geórgios Mavromichális (1800–1831) | 14. huhtikuuta 1827 – 18. tammikuuta 1828 | sitoutumaton | Sijaishallintokomitea (Ioánnis Kapodístriaksen Kreikkaan saapumiseen saakka). |
Helleenien valtio (1828–1832)
|  | Ioánnis Kapodístrias (1776–1831) | 30. maaliskuuta 1827 – 6. tammikuuta 1828 | Venäläinen puolue | Kapodístriaksen valinnasta hänen Kreikkaan saapumiseensa saakka hallintoa hoiti sijaishallintokomitea. |
|  | Ioánnis Kapodístrias (1776–1831) | 6. tammikuuta 1828 – 27. syyskuuta 1831 | Venäläinen puolue | Kapodístriaksen hallitus. Kreikan vaalit 1829 olivat maan ensimmäiset itsenäistymisen jälkeen. Hallituksen johtaja toimi sekä valtionpäämiehenä että pääministerinä. |
|  | Avgoustínos Kapodístrias (1778–1857) | 9. lokakuuta 1831 – 28. maaliskuuta 1832 | Venäläinen puolue | Vuoden 1831 hallintokomitea. Vuonna 1832 Kreikka joutui anarkiaan, ja ennen monarkian kauden alkua maassa oli useita väliaikaisia, ilman erityistä valtaa olleita hallintokomiteoita, kuten vuoden 1832 hallintokomitea. |
Kreikan toinen tasavalta (1924–1935)

| Pääministeri  (syntynyt–kuollut) | Pääministeri  (syntynyt–kuollut) | Toimikausi | Puoluekanta / Tausta | Hallitus / Huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Aléxandros Papanastasíou (1876–1936) | 12. maaliskuuta 1924 – 24. heinäkuuta 1924 | sitoutumaton | Papanastasíoun hallitus. |
|  | Themistoklís Sofoúlis  (1860–1949) | 24. heinäkuuta 1924 – 7. lokakuuta 1924 | Liberaalipuolue | Sofoúliksen hallitus. |
|  | Andréas Michalakópoulos (1876–1938) | 7. lokakuuta 1924 – 26. kesäkuuta 1925 | Liberaalipuolue | Michalakópouloksen hallitus. |
|  | Theódoros Págkalos (1878–1952) | 26. kesäkuuta 1925 – 19. heinäkuuta 1926 | asevoimat | Págkaloksen hallitus. Págkaloksen diktatuuriksi 4. tammikuuta 1926. |
|  | Athanásios Eftaxías (1849–1931) | 19. heinäkuuta 1926 – 23. elokuuta 1926 | sitoutumaton | Eftaxíaksen hallitus. |
|  | Geórgios Kondýlis (1879–1936) | 23. elokuuta 1926 – 4. joulukuuta 1926 | asevoimat | Kondýliksen hallitus. |
|  | Aléxandros Zaḯmis (1855–1936) | 4. joulukuuta 1926 – 17. elokuuta 1927 | sitoutumaton | A. Zaḯmiksen hallitus. |
|  | Aléxandros Zaḯmis (1855–1936) | 17. elokuuta 1927 – 8. helmikuuta 1928 | sitoutumaton | A. Zaḯmiksen hallitus. |
|  | Aléxandros Zaḯmis (1855–1936) | 8. helmikuuta 1928 – 4. heinäkuuta 1928 | sitoutumaton | A. Zaḯmiksen hallitus. |
|  | Elefthérios Venizélos (1864–1936) | 4. heinäkuuta 1928 – 7. kesäkuuta 1929 | Liberaalipuolue | E. Venizéloksen hallitus. |
|  | Elefthérios Venizélos (1864–1936) | 7. kesäkuuta 1929 – 16. joulukuuta 1929 | Liberaalipuolue | E. Venizéloksen hallitus. |
|  | Elefthérios Venizélos (1864–1936) | 16. joulukuuta 1929 – 26. toukokuuta 1932 | Liberaalipuolue | E. Venizéloksen hallitus. |
|  | Aléxandros Papanastasíou (1876–1936) | 26. toukokuuta 1932 – 5. kesäkuuta 1932 | Maatalous- ja työväenpuolue | Papanastasíoun hallitus. |
|  | Elefthérios Venizélos (1864–1936) | 5. kesäkuuta 1932 – 3. marraskuuta 1932 | Liberaalipuolue | E. Venizéloksen hallitus. |
|  | Panagís Tsaldáris (1868–1936) | 3. marraskuuta 1932 – 16. tammikuuta 1933 | Kansanpuolue | P. Tsaldáriksen hallitus. |
|  | Elefthérios Venizélos (1864–1936) | 16. tammikuuta 1933 – 6. maaliskuuta 1933 | Liberaalipuolue | E. Venizéloksen hallitus. |
|  | Aléxandros Othonaíos (1879–1970) | 6. maaliskuuta 1933 – 10. maaliskuuta 1933 | asevoimat | Othonaíoksen hallitus. |
|  | Panagís Tsaldáris (1868–1936) | 10. maaliskuuta 1933 – 10. lokakuuta 1935 | Kansanpuolue | P. Tsaldáriksen hallitus. |
Delta Auto

| Delta Auto Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Kotipaikka:  Espoo
Toimiala:  autojen vähittäismyynti ja huolto
Tuotteet:  autot huoltopalvelut muut autoiluun liittyvät palvelut
Emoyhtiö:  Delta Motor Group Oy
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Delta-autoliike Turun Rieskalähteentiellä.
Delta Auto Oy oli Delta Motor Groupin omistama autokauppaketju, joka myi uusia Kia-, Mitsubishi-, Mazda-, Opel-, Subaru-, Fiat-, Alfa Romeo-, Jeep- ja Maxus-autoja. Delta Auto toimi pääkaupunkiseudulla Herttoniemessä ja Konalassa sekä muualla Suomessa Forssassa, Hämeenlinnassa, Jyväskylässä, Järvenpäässä, Kotkassa, Kuopiossa, Lahdessa, Oulussa, Porissa, Tampereella ja Turussa.
Huhtikuussa 2023 ruotsalainen Hedin Automotive ilmoitti ostavansa Delta Auton. Yhtiön nykyinen nimi on Hedin Automotive Retail Oy.