stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sarkolan työväentalo
Työväentalo

Uusi tontti saatiin vuokralle Erland Rekolalta ja sinne siirrettiin Keson pirttirivin rakennusten hirret, joista talo pystytettiin. Talkoilla edelliseen taloon oli jo tehty juhlasali ja näyttämö kulisseineen. Uuden rakennuksen pääty osoitti maanteille päin ja ravintolan kautta päästiin saliin. Toukokuun 10. päivänä 1910 talossa pidettiin ensimmäinen kokous ja rakennuksen vihkiäiset pidettiin 4. syyskuuta 1910. Yhdistys osti työväentalon tontin omaksi vuonna 1919.
Toiminta

Yhdistys kokoontui vähintään kahdesti kuukaudessa ja perusti heti ensimmäisenä vuonna laulukuoron. Seuraavina vuosina aloittivat toimintansa näytelmäpiiri, ompeluseura, puhuja- ja keskusteluseura, lainakirjasto, oma lehti nimeltään Sarastus ja raittiusseura. Jäsenilleen yhdistys järjesti erilaisia kursseja, kuten lukemis- ja kirjanpitokurssit. Jäsenille hankittiin urheilukäyttöön kuula ja keihäs. Suoniemeläisille järjestettiin avoimia hiihtokilpailuita, Sarkolanlahden kisoja. Iltamia järjestettiin ja annettiin tilaa jäsenien juhlille sekä naapuripitäjien työväenyhdistyksille. Tukkityössä oleville esitettiin vähimmäispalkkavaatimus. Lisäksi vaadittiin, että ajotyöt on teetettävä oman paikkakunnan miehillä ja työpäiviä on lyhennettävä 10-tuntisiksi ja talvella 7-tuntisiksi.
Pekka Wallin

| Pekka Wallin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. heinäkuuta 1943 Kokemäki (ikä 81)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  sähkötekniikan professori emeritus
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Teknillinen korkeakoulu (DI 1968), Oulun yliopisto (TkL 1971)
Instituutti:  Teknillinen korkeakoulu, Oulun yliopisto
Tutkimusalue:  mittaustekniikka
Pekka Tapio Wallin (s. 15. heinäkuuta 1943 Kokemäki) on Teknillisen korkeakoulun (myöh. Aalto-yliopisto) sähkötekniikan (mittaustekniikka) professori emeritus.
Wallin kirjoitti ylioppilaaksi Rauman lyseosta vuonna 1962. Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1968 ja Oulun yliopistosta tekniikan lisensiaatiksi 1971.
Hän toimi Oulun yliopistossa vuonna 1969 laboratorioinsinöörinä ja vuosina 1969-75 määräaikaisena professorina. Teknillisen korkeakoulun määräaikaisena apulaisprofessorina hän toimi vuosina 1974–78; sähkötekniikan professoriksi (mittaustekniikka) hänet nimitettiin vuonna 1978. Hän johti TKK:n Sähkö- ja tietoliikennetekniikan osastoa vuosina 1990–2007. Hän siirtyi eläkkeelle professorin virasta vuoden 2007 lopussa.
Wallinin tuotantoon kuuluu useita oppikirjoja mittaustekniikan alalta ja noin 100 tieteellistä julkaisua sähkötekniikan alalta. Hänen kirjoittamiinsa oppikirjoihin kuuluu esimerkiksi Otatiedon julkaisema teos Sähkömittaustekniikan perusteet (1991; 4. painos: 1997, 6. p. 2001). Hän harrastaa muun muassa tähtitiedettä.
Linfield FC

Seuran logo
Kuva vuodelta 1922, jolloin seura voitti seitsemän turnausta.
Linfield FC on vuonna 1886 perustettu pohjoisirlantilainen jalkapalloseura Belfastista. Seura pelaa Pohjois-Irlannin Valioliigassa, jonka se on voittanut ennätykselliset 56 kertaa. Lisäksi Linfield on voittanut muun muassa Pohjois-Irlannin cupin 44 kertaa, ja päässyt Euroopan cupissa puolivälieriin kaudella 1966–1967.
Aiheesta muualla

Linfieldin viralliset sivut
Jalmari Finne

| Jalmari Finne |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. elokuuta 1874 Kangasala
Kuollut: 3. tammikuuta 1938 (63 vuotta) Helsinki
Ammatti:  kirjailija, suomentaja, teatterinjohtaja sekä suku- ja asutushistorioitsija
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Aikakausi:  1900-luku
Tyylilajit:  romaanit, näytelmät, Kiljusen herrasväen seikkailut
Esikoisteos:  näytelmä Me (1908)
Palkinnot
 Finnen kunniaksi on nimetty Pirkanmaan Plättä, kotimaiselle nuortenkirjalle vuosittain myönnettävä palkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jalmari Finne ja Erkki Melartin 1890-luvulla.
Mariankatu 28, Helsinki
Adolf Jalmari Finne (11. elokuuta 1874 Kangasala – 3. tammikuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, suomentaja, teatterinjohtaja sekä suku- ja asutushistorioitsija. Hänen nykymaineensa perustuu erityisesti Kiljusen herrasväestä kertovaan kirjasarjaan.
Perhetausta ja nuoruus

Jalmari Finnen vanhemmat olivat kirjakauppias Johan Adolf Gustaf Finne (1847–1926) ja Vilhelmina Westerling (1846–1926). Finnen isä Johan Adolf Gustaf Finne oli Tampereella asuneen varatuomari, asianajaja Gustaf Adolf Finnen (1801–1867) ja tämän kotitalossa Kangasalan Monickalassa Rosilan puustellissa piikana olleen, Alajärveltä kotoisin olleen Ulrika Frabackan (1824–1872) avioton lapsi. Finnen suvun ensimmäinen tunnettu jäsen oli noin 1620–1660 elänyt Erik Finne. Suvun miehet osallistuivat Suuren Pohjan sodan, Pikkuvihan, Kustaa III:n sodan ja Suomen sodan taisteluihin. Finnen lapsuudessa hänen perheensä piti kauppaa Kangasalan keskustassa. 1885 perhe muutti Helsinkiin. Finne pääsi ylioppilaaksi 1894 Helsingin Suomalaisesta normaalilyseosta. Näyttelijä Olga Poppius ja taiteilija, opettaja Hilkka Finne olivat Jalmari Finnen sisaria.
Ohjaaja ja kirjailija

Finne opiskeli Helsingin yliopistossa vuoden verran estetiikkaa ja kieliä. Hän lähti 1895 ulkomaiselle opintomatkalle ja perehtyi matkan aikana teatterityöhön niin että Finnen palattua 1896 Suomeen Kaarlo Bergbom pyysi häntä Suomalaisen Teatterin ohjaajaksi. Finne toimi ohjaajana Suomalaisessa Teatterissa 1896–1903 ja johtajana ensin Kansallisteatterissa 1903–1904 ja sitten Viipurin Maaseututeatterissa 1904–1907 ja uudelleen 1913–1914. Vuonna 1879 toimintansa lopettaneen Suomalaisen Oopperan henkiin herättäminen tapahtui Viipurissa 1905, jolloin siellä Finnen aloitteesta ja johtamana esitettiin ooppera Kaarle-kuninkaan metsästys. Finne esitytti Helsingissä vuonna 1908 Erkki Melartinin Aino-oopperan ja Oskar Merikannon Elinan surma-oopperan, joihin hän itse kirjoitti libretot.
Teatteriuransa jälkeen Finne toimi vuodesta 1907 alkaen vapaana kirjailijana. Finnen kahdeksanosainen lastenkirjasarja hullunkurisesta Kiljusen herrasväestä ilmestyi vuosina 1914–1925. Sen lisäksi hän kirjoitti muita romaaneja ja näytelmiä. Finnen suomennoksiin kuuluu esimerkiksi Maurice Maeterlinckin ja Maurice Leblancin romaaneja ranskan kielestä, Zacharias Topeliuksen libretto Fredrik Paciuksen oopperaan Kung Karls Jakt sekä Richard Wagnerin oopperalibretto Valkyyria saksan kielestä. Historioitsijana hänen suuri saavutuksensa oli aloittaa Suomen asutuksen yleisluettelo. Finne harrasti myös sukututkimusta, grafologiaa, säveltämistä ja sanoittamista. Kaikkiaan Finne teki neljännesvuosisadan aikana 70 laajempaa tahi suppeampaa kaunokirjallista teosta.
Finne käänsi suomen kielelle lähes 200 näytelmää ruotsin, norjan, tanskan, saksan, ranskan ja englannin kielistä ja hän suomensi myös ooppera- ja operettilibrettoja. Jo vuonna 1895 esitettiin Finnen ensimmäinen näytelmä Miranda ja pari hänen näytelmäsuomennostaan. Finnen oma näytelmätuotanto käsitti muun muassa näytelmät, laulunäytelmät ja operetit Harvialan tarina, Kauppaparooni, Adrairabilis, Sysmäläinen näytelmänä ja operettina, Pikku kreivitär, Jaakko Ilkka Nokialla, Isänmaan tähden, Kahden isän poika, Rakas univormu. Monet Finnen näytelmät kuten Pitkäjärveläiset, Tampere, Suutarin tyttäret ja Maria Kristiina kuvasivat Tampereen ja sen lähiseudun kansanelämää tuomiokirjoihin tai muihin asiakirjoihin pohjautuen. Finnen ensimmäinen huomattava romaani oli 1909 ilmestynyt turkulaisten 1600-luvun ylioppilaiden elämää kuvaava Ylioppilaita. Helsingin ylioppilaselämää kuvaili romaani Kultainen nuoruus ja useiden Finnen muiden romaanien aiheet ovat Suomen historiasta (Nuijasota, Sysmäläinen, Lapsikuningas ja hänen soturinsa, Vuosisatain vaatimus, Pyhä Birgitta ja Historiallisia rakkauskirjeitä). Vakava-aiheisia olivat romaanit Äidit, Sammuva valo ja Ikuinen kysymys ja humoristinen romaani oli Hämäläisiä. Finnen jännitysromaaneja olivat Verinen lyhty ja Kohtalon käsi  ja  toimintaromaaneja Terve mies ja Saapasvarsi. Finne suomensi myös useita kymmeniä romaaneja.
Finne suku- ja asutushistorian tutkijana

Finne alkoi vuonna 1908 suorittamaan valtionarkistossa ja Hämeen kirkonarkistoissa tutkimuksia hämäläisten talonpoikaissukujen vaiheista. Hän havaitsi pian että asiakirjoista saatuja tietoja piti saada jollakin tavoin järjestelmällisesti luetteloitua. Finne alkoi työskentelemään ensin itse, sitten palkkaamiensa apulaisten avustamana, laatiakseen yhtenäisen korttijärjestelmän kaikista Hämeen ja osittain lähimmän Satakunnan seutujen asukkaista, täydentämällä rippikirjoista ja seurakuntien historiakirjoista saatuja henkilötietoja perunkirjoituskirjain, manttaaliluetteloiden ja tuomiokirjain antamin tiedoin. Näin syntyivät yli 20 vuotta kestäneen työn jälkeen sukututkimuksessa käytetyt Jalmari Finnen Kokoelmat. Näiden kokoelmien avulla voitiin selvittää talonpoikaisten sukujen sukujohtoja ja myös monien muuten selvittämättömiksi jääneiden sivistyssukujen sukujohdot. Finnen tutkimusjärjestelmä käsitti vuosien 1539 ja 1809 välisen ajanjakson ensimmäisestä maakirjasta Ruotsin vallan loppuun. Tämän jälkeiseltä ajalta oli riittävän selvät tiedot saatavissa kirkonkirjoista.
Finne sitoi tutkimuksissaan ihmiset asutuksen perusteella aikaansa ja toisiinsa. Näin syntyivät hänen Hämettä koskevat kokoelmansa, jotka käsittivät ihmiset luetteloituina pitäjittään, kylittäin ja taloittain. Jokaisen talon kohdalle sijoitettiin vuosittain talon asukkaat ja näin voitiin luettelosta myös vuosi vuodelta seurata talon omistusta. Finnen järjestelmän perusajatus oli se, että jokainen ihminen oli täydellisesti määrättävissä sen kautta, että hänellä oli nimi, hän oli asunut jossakin ja elänyt määrättyjen vuosien aikana. Järjestelmän runko muodostettiin maakirjojen, kymmenysveroluetteloiden ja manttaaliluetteloiden avulla ja sen jälkeen voitiin muualta saadut irralliset tiedot liittää siihen mukaan kukin omalle paikalleen. Finne alkoi oma-alotteisesti ja omin varoin suorittaa sukututkimusta Hämeen ja ylisen Satakunnan alueilta aina 1900-luvulle saakka. Vuonna 1928 eduskunta myönsi varoja tutkimustyön jatkamiseen ja laajentamiseen valtion toimesta koko Suomea käsittäväksi Suomen asutuksen yleisluetteloksi ja tämä työ käynnistyi Finnen johdolla. Ylisen Satakunnan ja Hämeen osalta työ valmistui vuoteen 1934 mennessä.
Finne, Kiljuset ja Etsivä Keskuspoliisi

Etsivän Keskuspoliisin (EK) päällikkö Esko Riekki kuului Jalmari Finnen ystäväpiiriin. Finne hyödynsi tätä yhteyttä nuortenkirjoissaan. Valkoinen torakka -kirjassa esiintyvät toimeliaat poliisihahmot nimillä Esko, Urho ja Janne. Esko Riekin hahmo näyttäytyy myös Kiljusen herrasväessä.
Suhde oli molemminpuolisesti hyödyllinen. Suojelupoliisin historiikin (2009) mukaan Finne välitti Riekille "seurapiireistä" saamiaan tietoja yhteiskunnallisesta liikehdinnästä. Vuonna 1931 Finne raportoi Lapuan liikkeen ja Maakuntain liikkeen suhteista. EK hyödynsi Finnen grafologiaharrastusta: esittelijä Freedy Kekäläinen ihaili Finneä ja piti tätä esikuvanaan grafologia-asioissa.
Viimeiset vaiheet ja jälkimaine

Finne kuoli 63-vuotiaana tammikuussa 1938 pitkälliseen ja vaikeaan sairauteen Salus-sairaalassa Helsingissä. Hänet on haudattu synnyinpitäjänsä Kangasalan hautausmaalle.
Finne pystytti Kangasalan hautausmaalle muistokiven menneiden sukupolvien tuntemattomille vainajille ja tätä esimerkkiä seurattiin monella muullakin paikkakunnalla. Hän lahjoitti Kangasalan kirkolle kastemaljan, messukasukan ja kirkonkellon sekä Isonkyrön kirkolle pitäjän vaakunan. Finnen aloitteesta pystytettiin myös Tammelaan hakkapeliittain patsas.
Finnen muistelmateos Ihmeellinen seikkailu. Ihmisiä, elämyksiä, mietteitä ilmestyi postuumisti 1939. Omaelämäkerraksi tarkoitettu käsikirjoitus jäi kirjailijalta keskeneräiseksi hänen kuollessaan, ja valmiiksi sen toimitti Yrjö Kivimies. Valitut teokset julkaistiin vuonna 1957 yksiniteisenä. Se sisältää romaanit Nuijasota I–II ja Sysmäläinen.
Vuonna 1940 aloitti toimintansa Jalmari Finnen säätiö, jonka perustamisesta Finne oli määrännyt testamentissaan. Säätiön tehtävä on "jatkaa Jalmari Finnen elämäntyötä erityisesti historian tutkimuksen alalla". Se on myös jakanut apurahoja vuodesta 1965 alkaen.
Finnen kunniaksi on nimetty Pirkanmaan Plättä, kotimaiselle nuortenkirjalle vuosittain myönnettävä palkinto. Ensimmäisenä palkinnon sai Anni Polva teoksestaan Tiinakin ratsastaa vuonna 1975. Palkinto on saanut nimensä Kiljusen perheen kuopuksen Plätän mukaan.
Finnen teoksia > Kiljusen herrasväki -sarja

Kiljusen herrasväki, 1914
Kiljusen herrasväen uudet seikkailut, 1916
Kiljusen herrasväki satumaassa, 1916
Kiljusen Plättä, 1917
Kiljusen herrasväki partiolaisina, 1918
Luru Kiljunen ja hänen Hömppänsä, 1919
Kiljusten vallankumous, 1921
Kiljuset palaavat, 1925
Finnen teoksia > Muita romaaneja

Ylioppilaita : kuvaus pohjalaisista ylioppilaista Turun yliopistossa, 1909
Hämäläisiä : kirja yksinkertaisista ihmisistä, 1910
Sysmäläinen : humoristinen historiallinen romaani, 1910
Akseli Terä : romaani liike-elämästä, 1912 (salanimellä Eino Talma)
Lapsikuningas ja hänen soturinsa : historiallinen seikkailuromaani, 1912
Nuijasota I–II, 1913–1945
Rakkaudentarina : historiallinen romaani, 1913
Terve mies, 1915
Äidit. Romaani kansannaisista, 1915
Vuosisatain vaatimus : historiallinen romaani, 1918
Valkoinen torakka -sarja
Valkoinen torakka, 1927
Tuhatmarkkanen, 1927
Prinsessa, 1932
Verinen lyhty : rikosromaani, 1928
Kohtalon käsi : rikosromaani, 1929
Ikuinen kysymys, 1930
Sammuva valo : romaani kielitaistelusta, 1931
Saapasvarsi, 1932, 2. painos 1946 nimellä Vesisuonia
Finnen teoksia > Näytelmiä

Gabriel Tuderus : historiallinen näytelmä, 1904
Piispa Tuomas : historiallinen näytelmä, 1904
Me, 1908
Kun ollaan neroja, 1908
Aino : musiikkidraama ; säveltäjä Erkki Melartin, 1909
Eduskuntalaisten koulu : 1-näytöksinen pila, 1910
Elinan surma : ooppera, säveltänyt Oskar Merikanto, 1910 (oopperalibretto Gustaf von Numersin samannimisen näytelmän (1891) pohjalta)
Palkankoroitus : 1-näytöksinen pila, 1910
Helena : 1-näytöksinen musiikkidraama ; säveltänyt Aarre Merikanto, 1912
Admirabilis, 1917
Kauppaparooni : huvinäytelmä, 1917
Isänmaan tähden, 1921
Kiljuset : kolminäytöksinen lasten huvinäytelmä, 1923
Pitkäjärveläiset : nelinäytöksinen huvinäytelmä, 1923
Nuorten tuomio, 1926
Rakas univormu, 1932
Muita teoksia

Me. 1908
Lapset : kuvauksia lapsille lapsista 1, Sankariajan lapsia, 1909
Satujen maailma : Suomen kansan sadut. 1-2 kokoelma ; kuvittaneet Esther Hjelt-Cajanus ja Hilkka Rantaniemi, 1909-1910
Satukontti ; kuvittaneet Venny Soldan-Brofeldt ja Ebba Masalin, 1910
Olematonta taidetta ; kuvat piirtänyt P. Å. Laurén. 1910
Vanhapoika lasten parissa, 1912
Nuijasota : historiallinen kuvaus vuosien 1596 ja 1597 kapinan alkuvaiheista, 1913
Kapinallisuutta : nuorten ajatuksia vanhoista. 1914
Länsisuomalaisten sotilasvirkatalojen rakennuksista 1600-luvulla, 1917
Janne Ankkanen sotajalalla ; kuvat piirtänyt Ola Fogelberg, 1918
Lääkärin päiväkirja : novelleja, 1921
Kaarlo Bergbom : henkilökuvaus. 1922
Rautahelainen lipas : historiallinen kertomus, 1925
Oma sukuni. 1935
Ihmeellinen seikkailu : ihmisiä, elämyksiä, mietteitä. 1939
Sukupolvien ketju : tutkisteluja kansastamme. 1943
Valitut teokset ; johdannon kirj. Klaus Wuorenjuuri, 1957
Suomennoksia

Edouard Pailleron : Kipinä : yksinäytöksinen komedia. Yrjö Weilin, Helsinki 1904
Leopold Adler : Kolme sanaa vaan : 1-näytöksinen huvinäytelmä. Weilin & Göös, Helsinki 1904
Wolfgang Gyalu : Kuherrusajan kuluttua : 1-näytöksinen huvinäytelmä. Yrjö Weilin, Helsinki 1904
Paul Perron : Minä ja anoppini : yksinäytöksinen huvinäytelmä. Yrjö Weilin, Helsinki 1904
Ludwig Fulda : Neiti leski : yksi näytöksinen huvinäytelmä. Yrjö Weilin, Helsinki 1904
Georg Richard Kruse : Sydämettömät : 1-näytöksinen huvinäytelmä. Yrjö Weilin, Helsinki 1904
Demetrius Schrutz : Sähkörakkautta : yksi näytöksinen huvinäytelmä. Yrjö Weilin, Helsinki 1904
Tyhmä-Jussi : 1-näytöksinen ilveily ; mukaelma ranskankielestä. Yrjö Weilin & Kumpp., Helsinki 1904
Théodore Barrière : Taistelu ja voitto : huvinäytelmä yhdessä näytöksessä. Yrjö Weilin & Kumpp., Helsinki 1905
H. G. Wells : Kun nukkuja herää : romaani. Otava 1907
Maurice Leblanc : Arsène Lupin : hienonmaailman varastaiteilija ; alkulauseen kirjoittanut Jules Claretie ; ranskan kielestä suomensi Jalmari Finne. Karisto 1908, 3. tark. painos 1967 nimellä Arsène Lupin, herrasmiesvaras (alkuteos Arsène Lupin : gentleman cambrioleur)
Maurice Leblanc : Arsène Lupin taistelussa Sherlock Holmesta vastaan 2. Karisto 1908
Edmund Gosse : Henrik Ibsen. WSOY 1909
Tristan Bernard : English spoken : 1-näytöksinen ilveily. Lilius & Hertsberg, Helsinki 1910
Historiallisia rakkauskirjeitä ; koonnut ja suomentanut Jalmari Finne. Otava 1911
Alexandre Dumas vanhempi : Mont-Criston kreivi. Otava 1911-1912 (alkuteos Le comte de Monte-Cristo)
Alexandre Dumas vanhempi : Historialliset romaanit 6, Bastiljin valloitus : romaani Ranskan vallankumouksesta. Karisto 1918
Alexandre Dumas vanhempi : Historialliset romaanit 7, Romaani Ranskan vallankumouksesta : Ange Pitou. Karisto 1918
Laulujen sanoja operettiin "Nuoruuden kevät" : mukaelma ; säveltäneet Walter Kollo ja Willy Bredschneider. Kaarlo Saarnio, Helsinki 1919 (alkuteos Wie einst im Mai)
Maurice Magre : Kultainen vasikka. Suomentaja, Helsinki 1920 (alkuteos Le veau d'or)
Florence L. Barclay : Tyhjänä palautettu. Kustannusliike Minerva, Oulu 1920
Richard Wagner : Valkyyria. Suomalainen ooppera, Helsinki 1920
Richard Wagner : Nyrnbergin mestarilaulajat : 3-näytöksinen ooppera ; suom. Jalmari Finne. Suomalainen ooppera, Helsinki 1921
Iloinen leski : 3-näytöksinen operetti ; laulujen sanat Victor Léon ja Leo Stein ; suom. Jalmari Finne ; säv. Frans Lehár ; orkesterille sov. Kyösti Teljo. Kotkan työväen teatteri, Kotka 1922
Leo Stein ja Bela Jenbach : Hollantilaistyttö : laulujen sanat ; suom. Jalmari Finne ; säveltänyt Emmerich Kálmán. Kotkan työväen teatteri, Kotka 1923
Leo Stein ja Bela Jenbach : Mustalaisruhtinatar : 3-näytöksinen operetti ; suom. Jalmari Finne ; säveltänyt Emmerich Kàlmàn. Joensuun teatteri, Joensuu 1925
Maurice Leblanc : Arsène Lupin ja Sherlock Holmes ; Vaaleatukkainen nainen , 3. tark. painos Karisto 1968 (alkuteos Arsène Lupin contre Sherlock Holmes)
Finnen teosten filmatisointeja

1921 – Kiljusen pojat koulussa (ohjaus Jalmari Finne, lyhytelokuva; opettajan roolissa Joel Rinne)
1938 – Sysmäläinen (ohjaus Valentin Vaala; samannimisen romaanin (1910) pohjalta)
1939 – Rakuuna Kalle Kollola (ohjaus Kalle Kaarna; näytelmän Rakas univormu (1932) pohjalta)
1951 – Pitkäjärveläiset (ohjaus Wilho Ilmari; samannimisen näytelmän (1923) pohjalta)
1981 – Kiljusen herrasväki (ohjaus Matti Kuortti)
2022 – Kiljuset! (ohjaus Reetta Huhtanen)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vapaasti ladattavia Jalmari Finnen e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta.
Kansallisbiografia: Jalmari Finne. Viitattu 26.10.2008.
Jalmari Finnen säätiö: Jalmari Finne. Viitattu 27.10.2008.
Kiljusen herrasväki (1914) Jatkokertomuksia -blogissa.
Jalmari Finnen lasten- ja nuortenkirjoja. Koonnut Katri Syrjälä. Tampere: Suomen Nuorisokirjallisuuden Instituutti. Viitattu 27.10.2008.
Tapola, Päivi: Ajan paino. Jalkaväenkenraali K. A. Tapolan elämä. Tammi, Helsinki 2004. ISBN 951-31-3037-1
Finne. Suomalaisen kirjallisuuden klassikoita. Kotus
Taloja ja niiden isäntiä 1540-luvulta meidän päiviimme asti. Kirjailija Jalmari Finnen viimeisin sukututkimus, Nurmijärven pitäjän historia valmistunut, Helsingin Sanomat, 01.03.1935, nro 58, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kl. U. Suomela : "Toiselta ja fiksummalta kannalta". Muistojen poreita Jalmari Finnestä, Suomen Kuvalehti, 22.01.1938, nro 3, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Jalmari Finnen lehtiartikkeleita :
Miten rikos tulee ilmi, Suomen Kuvalehti, 21.04.1923, nro 16, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Miten rikos tulee ilmi II, Suomen Kuvalehti, 12.05.1923, nro 19, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Miten rikos tulee ilmi III, Suomen Kuvalehti, 16.06.1923, nro 24, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Aivokäyttöliittymä

Diagrammi aivokäyttöliittymästä.
Aivokäyttöliittymä (lyh. BCI), on suora viestintäreitti aivojen sähköisen toiminnan ja ulkoisen laitteen, yleisimmin tietokoneen tai robottiraajan, välillä. Aivokäyttöliittymiä suunnataan usein ihmisen kognitiivisten tai sensorimotoristen toimintojen tutkimiseen, kartoittamiseen, avustamiseen, täydentämiseen tai korjaamiseen. Aivokäyttöliittymien toteutukset vaihtelevat ei-invasiivisista (EEG, MEG, EOG, MRI) ja osittain invasiivisista (ECoG ja endovaskulaarinen) invasiivisiin (MEA) sen mukaan, kuinka lähelle elektrodit pääsevät aivokudosta.
BCI-tutkimuksen aloitti 1970-luvulla Jacques Vidal Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa (UCLA) National Science Foundationin apurahalla, jota seurasi DARPAn sopimus. Vidalin vuoden 1973 artikkeli mainitsee ilmaisun aivokäyttöliittymä ensimmäistä kertaa tieteellisessä kirjallisuudessa.
Aivokuoren plastisuuden vuoksi aivot voivat adaptoiduttuaan käsitellä implantoitujen proteesien signaaleja luonnollisten anturi- tai efektorikanavien tavoin. Vuosia kestäneiden eläinkokeiden jälkeen ensimmäiset ihmisiin istutetut neuroproteesilaitteet ilmestyivät 1990-luvun puolivälissä.
Neuralink asensin aivoimplantin neliraajahalvaantuneelle ihmiselle 28. tammikuuta 2024. Implantti mahdollistaa videopelien pelaamisen halvaantumisesta huolimatta.
Nigerin kansallisarkistohallinto

| Nigerin kansallisarkistohallinto> Direction des Archives nationales du Niger |
| --- | --- |
Osoite:  B.P. 550, Niamey, Niger
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nigerin kansallisarkistohallinto (ransk. Direction des Archives nationales du Niger; engl. Direction of the National Archives of Niger) on vuonna 1953 perustettu Nigerin pääkaupungissa Niameyssä toimiva valtiollinen laitos. Se vastaa kansallisarkiston tehtävien ohella myös monista tyypillisistä kansalliskirjaston toiminnoista, kuten painotuotteiden ISSN-/ISBN-numeroinnista ja kerää maassa julkaistujen painotuotteiden vapaakappaleet. Laitoksen johtaja on M. Habou Boukari (lokakuussa 2017).
Nigerin kansallisarkistolla on useita alueellisia toimipisteitä. Vuonna 2006 Tahouan, Dosson ja Agadezin toimipisteissä oli ammatillista henkilökuntaa ja ne palvelivat myös vierailijoita. Sen sijaan Diffan, Maradin, Tillabérin ja Zinderin toimipisteet toimivat henkilökuntavajeen vuoksi vaatimattomina yleisöltä suljettuina aineistovarastoina.
YK:n erityisjärjestö Unescon mukaan vain 15,5 prosenttia Nigerin aikuisväestöstä (yli 15-vuotiaat) oli lukutaitoisia (vuonna 2012). YK:n kehitysohjelma UNEPin tilastoi Nigerin vuonna 2015 maailman alhaisimman lukutaitoprosentin maana, jossa ainoastaan 19,1 % aikuisista oli lukutaitoisia.
Tidning för stenografi

Tidning för stenografi oli Suomessa vuosina 1871–1903 ilmestynyt ruotsinkielinen pikakirjoituslehti, joka oli yksi ensimmäistä suomalaisista ammattilehdistä. Sen teksti oli kirjoitettu kokonaan pikakirjoituksella.
Lehden perustivat vuonna 1871 J. E. Svan ja August Fabritius, jotka alkoivat myös yhdessä toimittaa sitä. Myöhemmin toimitusvastuu siirtyi kokonaan Fabritiukselle, ja vuodesta 1900 lehden toimittamista jatkoi Walter Herlin.
Aiheesta muualla

Tidning för stenografi – Kansalliskirjaston digitoidut aikakauslehdet