Antinatalismi
Negatiivinen utilitarismi

Negatiivinen utilitarismi väittää, että kärsimyksen minimoinnilla on suurempi moraalinen merkitys kuin onnellisuuden maksimoinnilla.
Hermann Vetter (s. 1933) yhtyy Jan Narvesonin (s. 1936) oletuksiin:
There is no moral obligation to produce a child even if we could be sure that it will be very happy throughout its life.
There is a moral obligation not to produce a child if it can be foreseen that it will be unhappy.
Ei ole mitään moraalista velvoitetta tuottaa jälkeläinen, vaikka olisi varmaa, että hän tulisi olemaan hyvinkin onnellinen läpi elämänsä
On olemassa moraalinen velvoite olla tuottamatta jälkeläistä, jos voidaan ennustaa, että hän tulisi olemaan onneton
Kuitenkin hän on eri mieltä johtopäätöksestä, jonka Narveson tekee, eli että ei ole yleisellä tasolla mitään velvoitetta tehdä tai olla tekemättä lasta.
In general – if it can be foreseen neither that the child will be unhappy nor that it will bring disutility upon others – there is no duty to have or not to have a child.
Sen sijaan hän esittää seuraavan päätösteoreettisen matriisin:
|  | Lapsi on enemmän tai vähemmän onnellinen | Lapsi on enemmän tai vähemmän onneton |
| --- | --- | --- |
| Teet lapsen | Mitään velvollisuutta ei ole täytetty tai rikottu | Velvollisuutta rikottiin |
| Olet tekemättä lasta | Mitään velvollisuutta ei ole täytetty tai rikottu | Velvollisuus täytetty |
Tämän perusteella hän päättelee, että meidän ei pitäisi luoda ihmisiä:
Karim Akerma väittää, että utilitarismi vaatii vähiten metafyysisiä oletuksia ja on siksi vakuuttavin eettinen teoria. Hän uskoo, että negatiivinen utilitarismi on oikeampaa, koska elämän hyvät asiat eivät kompensoi pahoja; Ensinnäkin, parhaat asiat eivät korvaa pahimpia asioita, kuten esimerkiksi kauhistuttavan kivun kokemuksia, haavoittuneiden, sairaiden tai kuolevien tuska. Hänen mukaansa me tiedämme myös harvoin, mitä tehdä ihmisten onnelliseksi tekemiseksi, mutta tiedämme, mitä tehdä, jotta ihmiset eivät kärsisi: riittää, että heitä ei luoda. Akermanin mukaan etiikassa on tärkeää pyrkimys vähimpään määrään kärsiviä ihmisiä (loppujen lopuksi niitä ei tulisi olla yhtään), ei pyrkimys kaikkein onnellisimpiin ihmisiin, mikä hänen mukaansa tapahtuu mittaamattoman kärsimyksen kustannuksella.
Bruno Contestabile mainitsee Ursula K. Le Guinin novellin ”Jotka Omelasista poistuvat” (The Ones Who Walk Away from Omelas). Tässä tarinassa utopistisen Omelas-kaupungin olemassaolo ja sen asukkaiden onni riippuvat yhden lapsen kärsimyksestä, jota kidutetaan eristetyssä paikassa ja jota ei voida auttaa. Suurin osa hyväksyy tämän tilanteen ja pysyy kaupungissa, mutta on myös niitä, jotka eivät ole samaa mieltä siitä, jotka eivät halua osallistua siihen ja poistuvat Omelasista. Contestabile vetää tästä vastaavuuden: Omelasin säilyvyydeksi lasta on kidutettava, ja samalla tavalla maailmamme olemassaolo liittyy siihen tosiasiaan, että jotain vahingoitetaan jatkuvasti. Contestabile väittää, että antinatalistit voidaan nähdä vain ”niinä, jotka kävelevät pois Omelasista”, jotka eivät hyväksy sellaista maailmaa eivätkä sen jatkamista. Hän esittää kysymyksen: pystyykö kaikki onnellisuus korvaamaan yhden ihmisen äärimmäiset kärsimykset?