stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Operaatio Vihreä
Suunnitelman yksityiskohtia

Alkuvaiheessa 3 900 miehen vahvuisten saksalaisjoukkojen ryhmityspaikkoina oli tarkoitus käyttää Lorientin, Saint-Nazairen ja Nantesin satamia Ranskassa. Saksa oli miehittänyt Ranskan vuonna 1940. Maihinnousupaikkana oli hieman yli 130 kilometrin levyinen kaistale Irlannin etelärannikolla Wexfordin ja Dungarvanin välillä. Saadessaan satamat siellä haltuunsa, saksalaisjoukkojen odotettiin taistelevan tiensä noin 50 kilometriä syvälle sisämaahan. Ensimmäisessä aallossa oli tarkoitus tuoda maihin kommandojoukot, moottoroitu jalkaväkipataljoona sekä tykistöä. Niitä seuraisivat siltapataljoona, kolme ilmatorjuntakomppaniaa ja useita iskuosastoja. Reservinä olivat saksalaiset 61:s, 72:s ja 290:s divisioonat joiden piti miehittää Gorey-Dungarvenin sillanpää kun se olisi saatu muodostettua. Tästä eteenpäin yksityiskohtaiset suunnitelmat olivat hyvin summittaisia riippuen operaatio Seelöwen mahdollisesta menestyksestä tai sen kohtaamista takaiskuista.
Seelöwen ollessa menestyksekäs, oletettiin Vihreän täytäntööpanon olevan seuraava askel, siltä osin kun suunnitelmat pysyisivät ennallaan sotatilanteessa. Vihreä ei sisältänyt mitään suunnitelmia Irlannin hallituksen syrjäyttämisestä tai toisinajattelijoiden likvidoinnista. Pääkaupunki Dublin mainittiin yhtenä kuudesta Seelöwen onnistumisen jälkeen perustettavasta saksalaisesta hallinnollisesta päämajasta.
Suunnitelman yksityiskohtia > Arvio suunnitelmasta

Saksan laivaston komentaja suuramiraali Erich Raeder esitti arvionsa suunnitelman suhteen Hitlerin määrättyä hänen tutustua siihen. Raeder suhtautui suunnitelmaan penseästi samoin kuten Seelöween. Hän epäili Saksan laivaston vahvuutta ja kykyä toimittaa joukoille täydennyksiä. Ennuste maihinnousevien saksalaisjoukkojen osalta ei ollut lupaava. Joukoilla ei ollut kokemusta amfibiosodankäynnistä, niiden tulisi kyetä taistelemaan tai yleensä pysymään hengissä ilman täydennystä, tykistön tulitukea ja riittävää ilmatorjuntaa vihamielisessä ympäristössä. Oletettavasti joukot joutuisivat taisteluun myös pohjoisen suunnasta hyökkäävien brittien kanssa.
Irlannin puolustautuminen

Irlannin asevoimien oletettiin puolustautuvan saksalaisia hyökkääjiä vastaan. Maihinnousualukset oli tämän johdosta varustettu rynnäkköaseistuksella. Suunnitelmissa oli puutteita, sillä erään suunnitellun maihinnousurannan suojana olevia tykistöpattereita ei mainita siinä lainkaan. Vihreä sisälsi ainoastaan maihinnoususuunnitelmat, eikä siinä mainittu mitään siviiliväestön asemasta tai siitä oliko Irlannin saarta tarkoitus miehittää kokonaisuudessaan. Irlantilaisväestössä oli pieni osa niitä jotka tukivat Saksan pyrkimyksiä, johtuen kokemuksista brittien hallinnon alaisuudessa. Suunnitelman ylimalkaisuus tältä osin kertoo sen olevan lähinnä erillinen isku kuin todellinen yritys ottaa koko saari haltuun, joskin kerran maihinnoustuaan saksalaisten olisi ollut hyvin vaikea peräytyä asemassaan.
Operaatio Nordwind (1945)

Operaatio Nordwind oli Saksan viimeinen hyökkäys länsirintamalla toisessa maailmansodassa. Sen tarkoituksena oli keventää tyrehtyvän Ardennien hyökkäyksen tilannetta.
Joulukuun 1944 lopulla Saksan ylijohdolle selvisi, että hyökkäys Ardenneilla tulisi todennäköisesti epäonnistumaan. Adolf Hitler määräsi uuden hyökkäyksen aloitettavaksi Elsassissa, jossa Yhdysvaltain armeija oli joutunut ohentamaan linjaansa siirtäessään joukkoja pohjoiseen. Huolimatta paikallisista menestyksistä ja liittoutuneille aiheutetuista tappioista Nordwind tyrehtyi vastustajan sinnikkääseen puolustukseen. Operaatio päättyi liittoutuneiden torjuttua saksalaisten viimeiset hyökkäysyritykset 25. tammikuuta 1945 ja aloitettua vastahyökkäyksensä. Epäonnistuneessa operaatiossa kärsimiensä tappioiden vuoksi Saksa menetti aloitekyvyn länsirintamalla lopullisesti. Liittoutuneet pystyivät korvaamaan tappionsa, joten heille saavutettu voitto merkitsi helpompaa etenemistä Ranskasta Saksaan.
Operaatio

Operaatio käynnistyi uudenvuodenpäivänä 1945 ja sen kärjessä olivat 17. SS-panssarikrenatööridivisioona Götz von Berlichen ja 36. Kansankrenatööridivisioona. Lisäksi kahdeksan muuta divisioonaa osallistui operaatioon. Luftwaffe myös tuki operaatiota käynnistämällä viimeisen suuren hyökkäyksensä, operaatio Bodenplatten.
Saksan hyökkäys vaaransi liittoutuneiden tilanteen alueella. Yhdysvaltalaiset ja ranskalaiset joukot kuitenkin puolustivat asemiaan sinnikkäästi. Tammikuun viidenteen päivään mennessä offensiivin päätavoitteet olivat jo menetetty. Hattenissa ja Rittershoffenissa hyökänneet joukot saivat aikaiseksi hetkellisen läpimurron Yhdysvaltain 7. armeijan linjoilla 9. tammikuuta. VI armeijakunnan viimeisen reserviyksikön 14. panssaridivisioonan ansiosta amerikkalaiset saivat kuitenkin torjuttua hyökkäyksen ja muodostettua puolustuslinjan näiden kahden kylän väliselle alueelle.
Pysyvää läpimurtoa ei saatu aikaiseksi, joten tuleen heitettiin vielä 10. SS-panssaridivisioona Frundsberg ja 6. SS-vuoristodivisioona Nord. Nämäkään joukot eivät saaneet tulosta aikaiseksi. Bastognen motin puolustuksessa mainetta keränneet Yhdysvaltain 101. maahanlaskudivisioonan sotilaat saapuivat Elsassiin 18. tammikuuta vain huomatakseen vaaran olevan jo ohi alueellaan. Saatuaan selvän torjuntavoiton liittoutuneet aloittivat oman offensiivinsa ranskalaisten johdolla 20. tammikuuta pohjoisessa ja etelässä siirtääkseen vastustajan reservijoukot pois uhkaamasta keskustaa ja saartaakseen Elsassissa Colmarin alueella olevat saksalaisjoukot. 24. tammikuuta seuranneena yönä saksalaisten viimeiset hyökkäysyritykset torjuttiin liittoutuneiden rajuin vastaiskuin ja offensiivi tyrehtyi lopullisesti 25. tammikuuta.
Taktisesti sekä Ardennien että Elsass-Lorrainen alueiden offensiivit aiheuttivat liittoutuneille suuria tappioita ja hidastivat näiden etenemistä Saksaan verrattain kohtuullisin menetyksin. Saksan ongelma kuitenkin oli, että se oli kuluttanut resurssinsa loppuun, eikä kestänyt enää ollenkaan tappioita. Samoin itärintamalla Saksan puolustuskyky laski. Lopputuloksena operaatio Nordwind heikensi ennestään Saksan huonoa yleistilannetta.
Kulutettuaan joukkonsa sekä Ardenneilla että Elsassissa Hitler oli menettänyt täydellisesti aloitekyvyn länsirintamalla. Tilanteen rauhoituttua liittoutuneet aloittivat nopeasti valmistelut etenemiselleen Saksaan.
Tappiot

Saksalaiset eivät pystyneet korvaamaan tappioitaan toisin kuin liittoutuneet. Vaikka Saksan ilmavoimat aloitti operaation massiivisilla ilmaiskuilla liittoutuneiden kentille ja onnistui tuhoamaan 150 lentokonetta ja vahingoittamaan enemmän, sen iskut olivat suunnatut lähinnä Belgiassa ja Alankomaissa olleille kentille, eikä niistä ollut suurta apua Elsassin alueella. Jo ennestään heikentynyt Luftwaffe koki kasvavia menetyksiä operaation ajan, eikä pystynyt niitä korvaamaan toisin kuin liittoutuneiden ilmavoimat.
Liittoutuneiden arvion mukaan Saksa kärsi tappioita kaatuneina ja haavoittuneina noin 17 000 ja lisäksi liittoutuneiden ottivat 5985 sotavankia. Charles V.P. von Luttichau ilmoittaa kirjassaan German Operations tappioiden kokonaisluvuksi 22 932.
Liittoutuneiden tappioluvusta voidaan esittää vain karkea arvio. Kesäkuussa 1945 Yhdysvaltain 7. armeija ilmoitti ajanjaksolla käytyjen taistelujen aiheuttaneen 11 609 tappiota ja lisäksi 3 196 paleltumista kärsinyttä, yhteensä 14 825 miestä.
Kuitenkin yksistään 7. armeijan alainen VI armeijakunta luetteli koko tammikuun kokonaistappioksi 773 kaatunutta, 4 838 haavoittunutta ja 3 657 kadonnutta sekä 5 448 sairastunutta ja taistelutoiminnan ulkopuolella loukkaantunutta, yhteensä 14 716 miestä. Myös 7. armeijan kenttäsairaalat ilmoittivat prosessoineensa operaation aikana 9 000 taistelutoiminnassa haavoittunutta sekä 17 000 sairastunutta tai loukkaantunutta. Näistä tosin huomattava osa palasi nopeasti yksiköihinsä tervehdyttyään tai saatuaan hoitoa, jolloin heitä ei voida pitää varsinaisina menetettyinä tappioina. Lisäksi lukuun sisältyy myös Colmarin alueella toimineita amerikkalaisia sotilaita, joiden sairaanhoidon vastuu lankesi 7. armeijan kenttäsairaaloille.
Saksan offensiivi Elsassi-Lorrainen alueella tammikuussa 1945
Yhdysvaltain 714. panssaripataljoona siirtymässä Bischweileristä Drusenheimiin
Panther-panssarivaunu ohittamassa Siegfried-linjaa matkalla rintamalle 6. tammikuuta 1945.
Gazalan taistelu

Gazalan taistelu käytiin 28. toukokuuta – 13. kesäkuuta 1942 liittoutuneiden ja akselivaltojen joukkojen välillä Pohjois-Afrikassa lähellä Gazalan kaupunkia toisen maailmansodan aikana. Taistelussa Erwin Rommel johtama Deutsches Afrikakorps ja Italian joukoista koostunut armeija löi liittoutuneiden joukot, joita johtivat Neil Ritchie ja Claude Auchinleck. Rommel käytti nerokasta, mutta riskialtista taktiikkaa hyökätessään liittoutuneiden joukkoja vastaan ja työnsi heidät Egyptin rajalle. Strategisesti tärkeä Tobrukin satamakaupunki jäi liittoutuneiden hallintaan akselivaltojen selustaan. Viimeksi se kesti Rommelin piiritystä kahdeksan kuukautta ennen Rommelin perääntymistä. Tällä kertaa Rommel valtasi Tobrukin nopeasti.
Tobrukin piiritys.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gazalan taistelu Wikimedia Commonsissa
Arkadi Volski

2003
Arkadi Volski (1932 – syyskuu 2006) oli Venäjän industrialistien ja yrittäjien liiton puheenjohtaja. Volski loi kytköksiä teollisuuden ja valtion välille Neuvostoliiton ja Venäjän aikana toimien hallinnon talousneuvonantajana. Volski oli mukana myös joidenkin kansallisuuskiistojen rauhanneuvottelijana. Eräässä vaiheessa Volskilla oli Kansalaisliitto-niminen oma puolue. Joidenkin mielestä Volski loi oligarkit. Putinin aikana Volski edusti oligarkeille päin valtiota. Jotkut kytkevät Volskin salaiseen poliisiin ja korruptioon.
Arkadi Volski

Volski aloitti autotehtaan työntekijänä ja nousi tehtaanjohtajaksi. Lopulta hän toimi muun muassa maan johtajan Juri Andropovin talousneuvonantajana ja perusti vuonna 1991 maahan teollisuusjohtajien ja liikemiesten etuja ajavan liiton, josta kehittyi myöhemmin oligarkkien lobbausryhmä.
Volski jatkoi talousneuvonantajan roolissaan Gorbatšovin, Jeltsinin ja Putinin kaudelle asti. Jeltsinin kauden alussa Volskin "Teollisuusliitto" näyttäytyi uusrikkaiden liikemiesten vastustajana, koska sen jäsenien alkuperä oli kommunistipuolueessa. Volski perusti parlamenttiin oman Kansalaisliitto-puolueensa. Yksityistämisen edetessä Volski lähestyi rikkaita oligarkki-liikemiehiä, ja Volskin liitto edisti lopulta suurkaivos- ja energiayrityksiä. Volskin korkeasta asemasta kertoo se, että häntä veikattiin vuoden 1993 alussa Jegor Gaidarin seuraajaksi Venäjän talouteen eniten vaikuttavana henkilönä. Volskin sijasta etualalle nousi kuitenkin Anatoli Tšubais. Putinin kauden alussa vuonna 2001 monet oligarkit liittyivät Volskin liittoon, koska halusivat pitää välinsä kunnossa presidentti Putiniin. Volskin sanojen mukaan valtion piti vakiinnuttaa suhteensa liike-elämään ja puuttua aktiivisesti talouden tapahtumiin
Volski oli luonteeltaan joustava ja ystävällinen. Gorbatšovin aikana Volski neuvotteli rauhaa Vuoristo-Karabahiin. Volski muun muassa aloitti neuvottelut tšetšeenikapinallisten kanssa, vaikka toiset miehet veivät neuvottelut päätökseen.
Ylijahtimestari

Ylijahtimestari on eri maissa virka ja arvonimi.
Venäjällä ylijahtimestari oli keisarivallan aikana hovin jäsenille myönnetty nimike.
Ruotsissa  ylijahtimestarin eli ylimetsänhoitajan (ruots. överjägmästare) virka mainitaan ensimmäisen kerran 1682. Virka oli jokaisessa läänissä. Tehtävään kuului valvoa metsästystä ja huolehtia, että alemmat virkahenkilöt hoitivat tehtävänsä hyvin. Varsinainen metsänhoito ei kuulunut heidän tehtäväalaansa. Kun valtionmetsät 1800-luvulla saivat metsänhoidollista merkitystä, tehtäväkenttä laajeni ja ylijahtimestari vastasi niiden taloudellisesta tuotosta. Asiasta säädetiin 1869.
Jugoslavian valtaus

Jugoslavian valtaus oli Saksan, Italian ja Unkarin joukkojen toisessa maailmansodassa suorittama operaatio, jossa Jugoslavian valtio vallattiin ja miehitettiin.
Saksan johtaja Adolf Hitler oli jo aiemmin päättänyt auttaa Italiaa Kreikan valtaamisessa, mikä edellytti Jugoslavian yhteistyötä. Sijaishallitsija Paulin johtama Jugoslavian hallitus taipui 25. maaliskuuta 1941 allekirjoittamaan kolmen vallan sopimuksen liittolaisuuden merkiksi, mutta tästä seurasi kaksi päivää myöhemmin sotilasvallankaappaus Belgradissa. Kuningas Pietari II julistettiin täysi-ikäiseksi ja Jugoslavian uusi hallitus irtisanoutui liittolaisuudesta Saksan kanssa. Jo samana päivänä Hitler antoi johtajan ohjeen numero 25, mikä käynnisti Jugoslavian valtauksen suunnittelun. Hyökkäys aloitettiin 6. huhtikuuta 1941 ja taistelut päättyivät Jugoslavian antautumiseen 18. huhtikuuta 1941. Skopje vallattiin 7. huhtikuuta ja Sarajevo vallattiin 15. huhtikuuta. Taisteluiden jälkeen Jugoslavia jaettiin saksalaisten, italialaisten ja unkarilaisten kesken ja osa alueista liitettiin akselivaltoihin. Saksalaiset loivat maan pohjoisimpaan kärkeen Itsenäisen Kroatian valtion, jota johtivat Ante Pavelić ja Nikola Mandić. Italia sai Jugoslavian laivaston, johon kuuluivat muun muassa Malinska-luokan miinalaiva, kevyt risteilijä Dalmacija ja sukallusveneiden kuljetusalus Hvar. Jugoslavian partisaanit tekivät vastarintaa miehityksen aikana vuoteen 1944 asti, jolloin puna-armeija vapautti Jugoslavian saksalaismiehityksestä.
Merkinnän syy: Valtaukseen liittyvät sotatoimet kuvaamatta
Anzion maihinnousu

Anzion maihinnousu (myös koodinimellä operaatio Shingle) oli liittoutuneiden ja Saksan välillä käyty taistelu toisessa maailmansodassa. Taistelu käytiin Etelä-Italiassa.
Maihinnousu

Kenraali Mark W. Clarkin saatua Monte Cassinoon kohdistuneilla hyökkäyksillään siirrettyä saksalaisten reservit pois Roomasta teki kenraali John P. Lucasin komentama Yhdysvaltain VI armeijakunta maihinnousun Anzion ja Nettunon väliselle alueelle, mistä joukot etenivät Gustav-linjaa puolustaneiden saksalaisjoukkojen selustaan. Joukkojen tehtävänä oli katkaista yhteydet Rooman kaakkoispuolella Colli Lazialissa ja uhata Saksan XIV armeijakunnan selustaa.
Maihinnousuoperaatio Shingle alkoi 22. tammikuuta 1944 Yhdysvaltain VI armeijakunnan noustessa maihin. Anzioon, noin sata kilometriä Roomasta etelään, perustettiin sillanpääasema. Maihinnousun tukena olleet neljä kevyttä risteilijää sekä 24 hävittäjää vaiensivat rannikkopatterit, ja rantaa puolustaneet kaksi saksalaispataljoonaa lyötiin pois ranta-alueelta. Päivän loputtua oli Yhdysvaltain laivaston kontra-amiraali Frank Lowryn ja kuninkaallisen laivaston kontra-amiraali Thomas Troubridgen komentamasta laivasto-osastosta toimitettu maihin kaikkiaan 36 034 sotilasta, 3 069 ajoneuvoa ja 90 prosenttia armeijakunnan kalustosta. Armeijakunnan joukkoihin kuuluivat Britannian 1. jalkaväkidivisioona, Yhdysvaltain 3. jalkaväkidivisioona, rykmentti ja pataljoona maahanlaskujoukkoja, kolme pataljoonaa rangereita sekä kommandoprikaati. Tappioina liittoutuneet kärsivät 13 kaatunutta, 44 kadonnutta ja lähes sata haavoittunutta.
Huolimatta alkuvaiheen vastarinnan heikkoudesta liittoutuneiden varovainen armeijakunnan komentaja John P. Lucas katsoi tarpeelliseksi odottaa sillanpääaseman vahvistumista. Tämä tarjosi saksalaisille mahdollisuuden siirtää omia joukkoja alueelle, ja taistelusta tuli pitkä ja verinen. Liittoutuneet pystyivät murtamaan saksalaisten puolustuksen alueella vasta viiden kuukauden taistelujen jälkeen toukokuussa 1944.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anzion maihinnousu Wikimedia Commonsissa
Women in Mining Suomi

Women in Mining Suomi ry (myös Women in Mining Finland tai WiM Finland) on vuonna 2018 perustettu järjestö, jonka tarkoitus on toimia naisverkostona ja edistää naisten osaamisen ja koulutustason arvostuksen lisäämistä kaivos- ja kaivannaisalan sisällä, sekä edistää tasa-arvoa ja diversiteettiä. Yhdistys pyrkii toiminnallaan myös kannustamaan tyttöjä teknillis-luonnontieteellisille aloille.
Järjestö kuuluu kansainväliseen International Women in Mining kattojärjestöön.
Laura Malmivaara

| Laura Malmivaara |
| --- | --- |
 Laura Malmivaara lokakuussa 2008.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Laura Pauliina Malmivaara
Syntynyt: 26. lokakuuta 1973 (ikä 51) Kajaani
Ammatti:  näyttelijä, laulaja
Puoliso:  Aku Louhimies (vih. 2003; ero 2012)
Lapset:  3
Sukulaiset:  Olli Malmivaara (veli)   Malla Malmivaara (pikkuserkku)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1993–
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Laura Pauliina Malmivaara (s. 26. lokakuuta 1973 Kajaani) on suomalainen näyttelijä ja laulaja. Malmi­vaara työskenteli kiinnityksellä KOM-teatterissa vuodet 2008–2015. Hän on näytellyt elokuvissa Levottomat (2000), Kuutamolla (2002) ja FC Venus (2005) sekä televisio­sarjoissa Samaa sukua, eri maata, Kotikatu, Presidentti ja Kaikki synnit. Vuoden 2025 alussa hänet nähtiin pääosassa mustassa komediasarjassa Queen of Fucking Everything.
Varhainen elämä

Laura Malmi­vaara kuuluu suomalaiseen Malmivaaran pappis­sukuun. Malmi­vaaran pikku­veli Olli Malmivaara on kilpa­uransa lopettanut jääkiekkoilija. Hänen pikku­serkkunsa on laulaja ja näyttelijä Malla Malmivaara, jonka syntymä­nimi oli myös Laura.
Malmi­vaara opiskeli valokuvausta Taide­teollisessa korkea­koulussa ja teologiaa Helsingin yliopistossa sekä teki lukio­aikanaan mallin töitä.
Ura

Malmi­vaara levytti vuonna 2005 julkaistun albumin Myytävänä elämä. 2010-luvun puoli­välistä alkaen Malmi­vaara on työskennellyt yhä enemmän valokuvaajana.
Malmi­vaara kilpaili Tanssii tähtien kanssa -ohjelman 10. tuotanto­kaudella vuonna 2017. Hän selviytyi finaaliin saakka, mutta keskeytti kilpailun harjoituksissa saamansa käsi­vamman vuoksi.
Talvella 2019 Malmi­vaara teki esikois­ohjauksensa yhdessä Antti Heikkisen kanssa Nilsiän harrastaja­teatterille näytelmään Yö­linnut.
Malmi­vaara on kirjoittanut vuonna 2021 julkaistun auto­fiktiivisen kirjan Vaiti.
Yksityiselämä

Malmi­vaara oli avio­liitossa elo­kuva­ohjaaja Aku Louhi­miehen kanssa vuosina 2003–2012. Heillä on kaksi tytärtä. Joulu­kuussa 2021 Ilta­lehti kertoi Malmi­vaaran odottavan kolmatta lastaan. Hän synnytti pojan huhtikuussa 2022.
Diskografia

Myytävänä elämä (Elements Music,  2005)
Myytävänä elämä (2005)
Nukkumaan (2005), single­listan sijalla 17.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Laura Malmivaara Wikimedia Commonsissa
Laura Malmivaara Suomen Näyttelijäliitto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz  Photographers' Identities 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle
Nikolajevkan taistelu

Nikolajevkan taistelu oli toisessa maailmansodassa Italian ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu itärintamalla. Taistelu oli osa suurempaa Stalingradin taistelua. Neuvostoliiton aloitettua operaatio Saturnuksen 16. joulukuuta 1942 vastauksena saksalaisten operaatio Talvimyrskyyn, Neuvostoliiton 1. ja 3. kaartinarmeija hyökkäsivät Italian 8. armeijan vuoristojoukkojen kimppuun piirittäen ja tuhoten ne. Italian 8. armeija, joka koostui 3. vuoristodivisioona Julian joukoista, 2. vuoristodivisioona Tridentinan joukoista, 4. vuoristodivisioona Cuneensen joukoista ja 156. jalkaväkidivisioona Vizencan joukoista lähtivät perääntymään 13. tammikuuta puna-armeijan hyökkäyksen seurauksena. 26. tammikuuta noin 40 000 sotilaan suuruinen joukko (joka käsitti vain 4 000 taisteluvalmista sotilasta) saapui Nikolajevkan (nyk. Livenkan) kylään, jota 6 000 neuvostosotilaan joukko miehitti. Italialaiset hyökkäsivät kylän läpi päästen lopulta saksalaisten linjoille Don-joelle. Taistelussa lähes koko Italian 8. armeija tuhoutui menettäen 30 000 sotilasta muun muassa komentaja Giulio Martinat kaatui taistelussa. Neuvostoliitto menetti 1 000 sotilasta kaatuneina.
Merkinnän syy: taistelukuvaus puuttuu
Pasi Viheraho

| Pasi Viheraho |
| --- | --- |
 Pasi Viheraho vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: Jari Sakari Siikonen 22. maaliskuuta 1966 (ikä 58) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  tubettaja, eläkeläinen
Lapset:  2
Muut tiedot
Aktiivisena:  2006–
Pasi Antero Viheraho (ent. Jari Sakari Siikonen, s. 22. maaliskuuta 1966 Tukholma) on suomalainen tubettaja ja radioamatööri. Hänet tunnetaan parhaiten YouTube-videoistaan, joita hän julkaisee omaa nimeään kantavalla kanavallaan. Viheraho tunnetaan myös muun muassa suorapuheisuudestaan, poliittisista kannanotoistaan sekä elektroniikkaharrastuksestaan. Hän juontaa harrasteradiota nimeltä Pasiradio.
Nuoruus

Viheraho syntyi vuonna 1966 Tukholmassa, Ruotsissa. Hän kasvoi kuitenkin Suomessa ja vietti nuoruutensa Lahdessa isoäitinsä kasvattamana.
Nuorena Viheraho harrasti rikoksia, muun muassa soittamalla puhelinkioskeista ilman rahaa. Puhelinliikenteen järjestelmällisen häiritsemisen hän aloitti vuonna 1985. Hän rakensi puhelinlaitteita, joilla kykeni soittamaan ilmaiseksi minne tahansa, sekä sekoitti Päijät-Hämeen puhelinyhdistyksen keskustietokoneen etsimällä numerosarjoja, joilla voi soittaa paikallispuhelumaksulla minne tahansa. Hän aiheutti omalla puhelimellaan toimintahäiriöitä 30 000 lahtelaiseen puhelimeen ja mykisti 8 000 puhelinta kokonaan. Hänet tuomittiin Lahden raastuvanoikeudessa tammikuussa 1987 rikoksistaan 10 kuukauden ja 10 päivän ehdolliseen vankeuteen ja 120 päiväsakkoon, sekä noin 60 000 markan korvauksiin Päijät-Hämeen puhelinyhdistykselle.
Viheraho oli nuoruudessaan aktiivinen ja taitava pianonsoittaja, ja hän edelleen harrastaa pianonsoittoa aika ajoin. Hän vaihtoi nimensä vuoteen 1995 mennessä ja sai työkyvyttömyyseläkkeen masennuksensa ja univaikeuksiensa vuoksi.
Toiminta > Videot

Viherahon videotuotanto on tullut tunnetuksi miehen suorapuheisuudesta sekä spontaaneista videoista, joita ei juurikaan ole editoitu tai käsikirjoitettu valmiiksi. Videoilla nähdään muun muassa Viherahon kannanottoja politiikkaan ja virkavaltaan, hänen arkirutiinejaan, automatkojaan, radio- ja elektroniikkaharrastustaan sekä omalaatuista ruoanlaittoaan. Toisinaan hän tekee videoita myös pianonsoitostaan.
Viheraho aloitti videotuotantonsa vuonna 2006 ryhtymällä kuvaamaan jokapäiväistä elämäänsä. Aluksi hän julkaisi videoitaan internetin uutisryhmissä ja Google Video -palvelussa. Ensimmäisen YouTube-kanavansa hän loi 10. helmikuuta 2007 ja oli täten ensimmäisiä suomalaisia tubettajia. Vuoteen 2010 mennessä kanavan videoita oltiin katsottu yli 13 miljoonaa kertaa. YouTube poisti kyseisen kanavan tekijänoikeusrikkomuksista johtuen maaliskuussa 2011, sen ollessa yksi Suomen tilatuimmista kanavista. Viheraho siirtyi julkaisemaan videoita Vimeoon, kritisoiden YouTubessa vallitsevaa sensuuria. YouTube kuitenkin palautti kanavan huhtikuussa 2011, mutta Viheraho ilmoitti jatkavansa Vimeossa ja sulki kanavansa lopullisesti. Samassa yhteydessä YouTubesta poistuivat myös kaikki Viherahon siihen mennessä lataamat videot. Viheraho palasi lopulta YouTubeen 30. maaliskuuta 2012 nykyisellä kanavallaan.
Joulukuussa 2024 Viheraholla oli YouTuben pääkanavallaan, nykyiseltä nimeltään Pasi Viheraho 1, yli 78 tuhatta tilaajaa. Hän on julkaissut kanavallaan yli 10 000 videota, joita on katsottu yli 82 miljoonaa kertaa. Hänellä on YouTubessa myös rinnakkaiskanava, jolle hän julkaisee säännöllisesti sisältöä. Kanava on nimeltään Pasi Viheraho 2, ja sillä on yli neljä tuhatta tilaajaa sekä yli tuhat julkaistua videota joulukuussa 2024.