stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Prosper Mérimée
Suomennokset

Laatunovelleja. WSOY 1998, ISBN 951-0-22806-0. (Sis. "Mateo Falcone")
Pariisin verihäät : historiallinen romaani Pertun-yön ajalta, Suomentanut J. Säilä. Andersin, 1898-1899
Carmen. Espanjalaisen mustalaistytön elämäntarina. Suomentanut Kasimir Leino. Kansa 1907.
Carmen. Kertomus. Suomentanut Reino Hakamies. Otava 1959 ja Otava 1984.
Ilmestynyt myös kokoelmassa Luonnonlapsi sekä Olkikattoinen maja Intiassa ; René ; Aostan kaupungin spitaalinen ; Carmen, Suom. J. A. Hollo & Reino Hakamies, Ex libris : [Concert hall society], 1970.
Colomba. Kertomus Korsikan oloista 1810-luvulta. Suomentanut Kasimir Leino. Kansa 1907, uusi laitos nimellä Verikosto WSOY 1928.
Helmiä. Valikoima novelleja. Suomentanut Kasimir Leino. Otava 1895.
Mustalaistytön ennustus. Romaani Pärttylinyön ajoilta. Suomentanut Lauri A. Hirvensalo. Ahjo, 1919, uusi laitos nimellä Pärttylinyö WSOY 1937.
Orjakauppias Tamango y. m. novelleja, Otava, 1912.
Pärttylinyö : historiallinen romaani, suomentanut Lauri Hirvensalo. WSOY, 1937.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kasimir Leinon kirjoitus Prosper Mériméestä Wikiaineistossa
Vapaasti ladattavia Prosper Mériméen e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Kasimir Lönnbohm (Leino): Prosper Mérimée, elämäkerta ja teokset. Väitöskirja 1895.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Suomu (kasvitiede)

Suomu on kasvin kuiva, kalvomainen lehti, joka muistuttaa eläinten suomuja. Kasvien suomut ovat usein pieniä tai surkastuneita, ja ne ovat tyypillisiä useille loiskasveille ja marraskasveille. Esimerkiksi kivihiilikaudella 340–280 miljoonaa vuotta sitten eläneen suomupuiksi nimetyn liekopuusuvun lajien rungon peitteenä oli suomumainen kuori. Sen suomut olivat pudonneiden lehtien jättämiä arpia. Myös mikroskooppisen pienen suomusiimalevän kaksi siimaa ovat suomupeitteisiä.
Silmusuomut ovat silmussa olevia kasvupistettä epäedullisena vuodenaikana suojaavia alalehtiä, joiden kehitys on ehkäistynyt. Ne ovat usein paksuja ja vahakerroksen tai karvakerroksen peittämiä.
Tähkäsuomu on tähkässä olevan kukan suomumainen tukilehti.
Suomunjärvi

| Suomunjärvi |
| --- | --- |
 Suomunjärven hiekkarantaa
Valtiot:   Suomi
Paikkakunta:  Lieksa
Koordinaatit:  63°08′12″N, 30°45′00″E
Järvinumero:  04.962.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  152  m 
 fiSuomunjärvi 
Suomunjärvi
Suomunjärvi (Suomusjärvi) on kirkasvetinen järvi Pohjois-Karjalassa Patvinsuon kansallispuistossa Lieksassa. Se kuuluu Koitajoen valuma-alueeseen. Järven pituus on viisi kilometriä ja leveys parhaimmillaan neljä. Siinä on useita saaria ja lahtia. Se sijaitsee harjualueella. Järvi on tunnettu hiekkarannoistaan, joita sillä on peräti 24 kilometriä. Järven syvyys vaihtelee eri osien välillä suuresti. Monin paikoin on matalikkoja ja jossakin kohdin taas on syvyyttä jopa 27 metriä.
Järvi on myös tunnettu kalaisuudestaan ja varsinkin muikuistaan. Suomun muikku on ollut kuulu runsaudestaan ja pehmeäruotoisesta laadustaan. Muikun lisäksi järvestä saadaan muun muassa siikaa ja säynävää eli säynettä. Joensuun yliopiston Karjalan tutkimuslaitos eli Mekrijärven tutkimusasema on tehnyt Suomunjärven kalastosta ja hydrologiasta laajan tutkimuksen vuosina 1973–1978, ja se jatkuu edelleen suppeampana. Vuosittain on seurattu kalaston ja varsinkin muikkukannan kokoa koenuottausten avulla. Järvi on valittu myös yhdeksi kolmesta pohjoiskarjalaisesta kohdejärvestä valtakunnalliseen vesistöseurantaan.
Järven ympäristössä on asuttu jo 1600-luvulla. Suomunjärvellä on ollut useita entisiä kalasaunoja ja -mökkejä, joista joitakin on jäljellä.
Järven rannalla on Patvinsuon kansallispuiston opastuskeskus Suomun luontotupa. Järven ympäri kulkee myös retkeilyreittejä telttailupaikkoineen.
Suomen jalkapallon historia

Suomen jalkapallon historia alkaa 1800-luvulta.
Vuosisadan vaihde, 1800-luvulta 1900-luvulle > Alkuvaiheen harrastustoiminta

Jalkapallo tuli Suomeen 1890-luvulla englantilaisten merimiesten sekä ulkomailla peliin tutustuneiden suomalaisten kautta. Helsingin yliopiston voimistelulaitoksen opettaja Viktor Heikel esitteli pelin säännöt jo 1870 Hufvudstadsbladetissa. Ennen 1900-lukua jalkapalloa pelattiin ainakin Turussa, Sortavalassa, Viipurissa ja Vaasassa, ja tietysti harrastepohjalta: esimerkiksi Turussa ensin 1890 laivanveistämö Crichtonin englantilaisomistajien aloitteesta, sitten 1898 Turun suomalaisessa klassillisessa lyseossa. Aluksi peli oli koululaisten ja opiskelijoiden harrastusta.
Vuosisadan vaihde, 1800-luvulta 1900-luvulle > Turnaukset ja SM-kilpailut

Helsingissä lajin harrastaminen alkoi 1900-luvun alussa, jossa sen läpilyönti tapahtui vuonna 1906, jolloin ensimmäinen merkittävä jalkapalloturnaus pelattiin kuuden joukkueen voimin. Kaikki joukkueet olivat oppilaitosjoukkueita Turusta ja Helsingistä. Suomen palloliitto perustettiin 1907 ja sen perustavaan kokoukseen osallistuivat Unitas (Helsinki), Polyteknikkojen urheiluseura (Helsinki), Stjernan (Helsinki), Viborgs Hockeyklubb (Viipuri), Åbo Idrottsvänner (Turku), Turun Jalkapalloseura ja Idrottens Vänner (Kokkola).  Jalkapallon Suomen-mestaruudesta pelattiin ensimmäisen kerran 1908 cup-muotoisena. Joukkueita oli viisi ja ensimmäiseksi mestariksi tuli Unitas.
1910- ja 1920-luku > SM-kilpailut

Cup-muotoisten SM-kilpailujen osallistujien määrä kasvoi hiljalleen, niin että vuonna 1917 joukkueita oli 13 ja vuonna 1929 22. Maailmansodan syttymisen takia ei mestaruudesta voitu pelata 1914, mutta sisällissota vuonna 1918 ei estänyt pelaamista loppukesällä. Helsinkiin valmistui vuonna 1915 Töölön pallokenttä, Suomen ensimmäinen kunnollinen nurmikenttä. Lajin harrastus keskittyi 1920-luvulle saakka kaupunkeihin, sillä maaseudulla kenttiä ei ollut. Työläisurheiluseurat perustivat 1919 oman Työväen Urheiluliittonsa (TUL), jonka joukkueet pelasivat omia sarjojaan Palloliiton ulkopuolella.
1910- ja 1920-luku > Maajoukkue

22. lokakuuta 1911 Suomi pelasi ensimmäisen maaottelunsa, jossa se hävisi Ruotsille 2–5. Valtiollisesti Suomi oli tällöin osa Venäjän keisarikuntaa.
Seuraavana kesänä Suomi osallistui Tukholman olympialaisiin 1912 ja yllätti sijoittumalla neljänneksi (voitot Italiasta ja Venäjästä), ja sitä pidetään usein yhä kaikkien aikojen parhaana miesten maajoukkuesaavutuksena. Oikeus osallistua kisoihin omana joukkueena onnistui vasta ankaran kamppailun jälkeen, joskin punaisessa paidassa, jossa oli leijonavaakuna. Rahoituksen saaminen oli vaikeaa, sillä menestykseen ei uskottu. Pelaajia oli neljätoista, ja loukkaantuneita korvasi voimistelussa menestynyt Lauri Tanner. Joukkueeseen kuului myöhemmin muulla tavoin ansioitunut Algot Niska. Italiaa vastaan käydyssä ottelussa Ragnar Wickström loukkaantui, jolloin joukkue oli vajaa, mutta sai kuitenkin jatkoajalla voittomaalin. Italian valmentaja Vittorio Pozzo sai potkut. Pelaajat saivat palkkioksi raitiovaunulipun ja kruunun päivärahan, paitsi alaikäinen Eino Soinio 50 äyriä. Vaikka ottelusta Britanniaa vastaan tuli häviö, se oli Suomen paras ottelu turnauksessa. Olympialaiset olivat ajan merkittävin jalkapallotapahtuma, sillä maailmanmestaruuskisoja ei tuolloin vielä järjestetty.
Itsenäisen Suomen ensimmäinen maaottelu pelattiin 1919 Ruotsia vastaan.
Suomi voitti Ruotsin ensimmäisen kerran vuonna 1920 kotona numeroin 1–0 ja seuraavana vuonna vieraissa 3–0 ja joukkue oli muutenkin vielä 1920-luvun alkupuolella kansainvälisesti hyvä. Se kaatoi 1923 Saksan Dresdenissä 2–1, Puolan Helsingissä 5–3 ja Viron Helsingissä 10–2. Suomi ei osallistunut Pariisin olympialaisiin 1924 varojen puutteen takia. Vuonna 1924 Suomen 5–2-puoliaikajohto olympiapronssimitalisti Ruotsia vastaan kääntyi 5–7-tappioksi. Pohjoismaat alkoivat pelata yhteistä sarjaa 1925. Suomi pelasi 1925 Tanskan kanssa vieraissa 2–2 ja kaatoi sen 1926 kotona 3–2. Ruotsille hävittiin 2–3 vuonna 1926.
Maajoukkueen menestys hiipui 1920-luvun loppupuolella. Yhtenä syynä on pidetty kotimaisten pelien olematonta määrää, sillä cup-muotoisessa SM-sarjassa oli joukkueella korkeintaan muutama peli. 1920-luvun lopussa lähes kaikki pelit alkoivat päättyä tappioihin ja vain Virolle ja Latvialle pärjättiin. 1929 Tanska rökitti Suomen jo 8–0. Urheilulehti otsikoi "Jalkapallomme taivas edelleen synkkä".
1930-luku > Maajoukkue

Syyskuussa 1930 Suomi pelasi hyvän 4–4-kotitasapelin Ruotsia vastaan, mutta seuraavana kesänä tuli 8–2-tappio. Lokakuussa 1931 Suomi yllätti Tanskan sen kotikentällä 3–2, mutta toukokuussa 1932 Ruotsilta tuli takkiin 7–1. Tanska kuitenkin voitettiin elokuussa kotona 4–2 ja kesällä 1934 uudelleen 2–1. Parantunut menestys lisäsi yleisösuosiota ja syksyllä 1934 Pallokentälle saapui ennätykselliset 10 442 katsojaa ja Suomi voitti hienosti Ruotsin, joka oli silloin jo huippumaa, 5–4. Seuraavan vuonna Tukholmassa Ruotsista tuli taas tasapeli. Seuranneet pelit Saksaa ja Tanskaa vastaan kahdesti päättyivät suurinumeroisiin tappioihin.
Suomi osallistui Berliinin olympialaisiin 1936 Suomen Olympiakomitean ja Palloliiton pitkällisen väännön jälkeen. Olympiakomitea ei olisi halunnut lähettää joukkuetta Tanska-testipelin päätyttyä 4–1-tappioon. Olympiapelit päättyivät 7–3-tappioon Perulle. Olympialaisten jälkeen Suomi yllätti olympiapronssia ottaneen Norjan Oslossa 2–0. Ennen Berliinin olympialaisia Suomen maajoukkueella ei ollut päävalmentajaa, vaan Palloliiton nimeämät asiantuntijat nimesivät joukkueen ja joukkueenjohtaja ja kapteeni päättivät taktiikat ja pelipaikat. Olympialaisiin valmistauduttaessa Palloliitto pestasi lyhytaikaiseksi päävalmentajaksi saksalaisen Ferdinand Fabran.
Enimmäkseen maajoukkueen pelit päättyivät tappioihin; ensimmäinen kohtaaminen Englannin kanssa vuonna 1937 numeroin 0–8. Suomi osallistui 1937 ensimmäisen kerran MM-karsintoihin, mutta hävisi ottelunsa Ruotsia (0–4), Saksaa (0–2) ja Viroa (0–1) vastaan tekemättä maaliakaan. Viro-ottelu oli ensimmäinen maaottelu, joka pelattiin Helsingin ulkopuolella, Turussa. Suomi pelasi vastavalmistuneella Helsingin stadionilla 1939 hyvin ja hävisi hallitsevalle maailmanmestarille Italialle vain 2–3.
1930-luku > Jalkapallokulttuuri ja SM-sarja

"Valkoisessa Suomessa" jalkapallo oli arvostuksessa muiden lajien varjossa. Etenkin suojeluskunnissa suosittiin kotimaista pesäpalloa, eikä urheiluelämän auktoriteetti Tahko Pihkala innostunut jalkapallosta, jota piti kehittämänsä pesäpallon kilpailijana. Samalla kun muualla maailmassa peli hiljalleen ammattimaistui, oli laji Suomessa 1930-luvulle tultaessa vielä täysin amatöörimäistä. Pelaajat olivat täysipäiväisesti töissä, jalkapalloa harjoitettiin muutamana iltana viikossa ja vain kesäisin. Joukkueilla ei ollut organisaatiota, valmentajia eikä rahaa. Vasta 1936 Palloliittoon pestattiin ensimmäinen täysipäiväinen työntekijä, pääsihteeri Hugo Valpas.
Vuonna 1930 Suomen-mestaruus ratkaistiin ensimmäisen kerran sarjamuotoisena, ensin yksinkertaisella ja vuodesta 1932 kaksinkertaisella sarjalla. Sarjaa hallitsivat Helsingin, Turun ja Viipurin joukkueet. Vuonna 1935 Helsingin seurat ottivat nelosvoiton ja vuosina 1934 ja 1936 kolmoisvoiton. Mestaruus oli mennyt vuoteen 1940 mennessä vain kuudesti Helsingin ulkopuolelle, aina Turkuun. Pietarsaaren Drott käväisi SM-sarjassa 1936 ja Tammisaaren Ekenäs Idrottsförening 1933. Kuopio tuli ensimmäisenä sisämaakaupunkina sarjaan Pallotovereiden noustua 1938.
1940-luku > Maajoukkue

Vuonna 1940 Suomi kärsi Saksalle Leipzigissa kaikkien aikojen suurinumeroisimman tappionsa, 0–13. Sota heikensi Suomen jalkapalloa entisestään; vuonna 1946 Norja murskasi Suomen Bergenissä 12–0. Kesken sotavuosien pelatusta Ruotsi-ottelusta vuonna 1943 tuli sentään 1–1-tasapeli. Jalkapallon yleisösuosio kuitenkin nousi. Tanska-peliä (2–5) syyskuussa 1946 tuli katsomaan 17 778 ja Ruotsi-peliä (0–7) muutaman viikon päästä ennätykselliset 18 521.
Sodan aiheuttama lama alkoi hellittää 1940-luvun loppupuolella, ja Suomi venyi 2–2-tasapeliin Lontoon olympialaisissa kultaa ottaneen Ruotsin kanssa vuonna 1948. Norjaakin vastaan pelattiin 1947 tasaisemmin 1–2 ja 3–3. Seuraavana vuonna Ruotsi kuitenkin rökitti Suomen 8–1. Maajoukkueen saldo 1940-luvulla oli 1 voitto, 5 tasapeliä ja 22 tappiota. Ainoa voitto tuli Tanskasta vuonna 1949 (2–0).
1940-luku > SM-sarja

Vuonna 1939 alkanut sota vaikutti luonnollisesti myös jalkapalloon. Monet maajoukkuemiehet kaatuivat rintamalla ja SM-sarjaan oli vaikea saada pelaajia. Sarja keskeytettiin syksyllä 1939 ja kesällä 1941 ja mestariksi tuli senhetkinen sarjaykkönen. Vuosina 1940 ja 1942 pelattiin mestaruudesta vain cupmuotoisesti, vuonna 1943 ei lainkaan ja viimeisenä sotavuotena 1944 yksinkertaisena sarjana. Veikkaustoiminta alkoi vuonna 1940 ja jalkapallo-otteluiden tulo veikkauskohteeksi kasvatti lajin suosiota. Vuonna 1942 alettiin pelata myös nuorten (18-vuotiaiden) Suomen-mestaruudesta.
Työväen urheiluliiton ja Palloliiton seurat yhdistyivät yhteiseksi sarjaksi vuonna 1948, vaikka TUL:in seurat eivät vielä liittyneetkään Palloliittoon. Helsinkiläisiä joukkueita oli SM-sarjassa silloin ennätykselliset 7. Sarja vakiintui 10–12 joukkueen kaksinkertaiseksi sarjaksi vuonna 1949, jollaisena se jatkui vuoteen 1978 saakka, ainoana poikkeuksena 14 joukkueen sarja 1971.
Mestaruus meni 1940-luvulla ensimmäisen kerran Helsingin ja Turun ulkopuolelle, Vaasaan, peräti neljästi (1944 ja 1946 Vasa IFK, 1945 ja 1948 Vaasan Palloseura). Myös raumalaisjoukkue käväisi SM-sarjassa. Vuonna 1949 sarjaan nousseesta KuPS:sta tuli pitkäikäisin pääsarjajoukkue, kun se oli sarjassa yhtämittaisesti kauteen 1992 asti.
1950-luku > Maajoukkue

Alkukesällä 1950 Suomi voitti Alankomaat 4–1 ja syksyllä maailman ehdotonta huippua edustaneen Jugoslavian Helsingissä 3–2, mitä on pidetty maajoukkueen yhtenä parhaana yksittäisenä tuloksena. Helsingin olympiakisoista odotettiin paljon Suomen lyötyä 1952 Oslossa Norjan 2–1 ja Ruotsin jatkoajalla 3–1 ja otettua epävirallisen Pohjoismaiden-mestaruuden. Olympiapelit päättyivät kuitenkin saman tien tappioon Itävallalle 3–4. Vuonna 1953 maajoukkue teki matkan Neuvostoliittoon, jossa se pelasi 25. lokakuuta kaikkien aikojen suurimman yleisönsä, 100 000, edessä Leningradin Zenitiä vastaan (3–1-tappio). Kolme päivää aiemmin maajoukkue oli hävinnyt keinovalossa Moskovan Dynamolle 1–3.
1950-luvun alun yksittäisistä voitoista huolimatta Suomi oli jäänyt kauas jälkeen niin Ruotsista, Norjasta kuin Tanskastakin. Rohkea taktiikka johti vuonna 1954 tappioon Ruotsille lukemin 1–10. 1956–1959 pelatussa Pohjoismaiden maajoukkueiden mestaruussarjassa Suomi saalisti yhden tasapelin ja 11 tappiota, maalierolla 9–44. Suomen voitot 1950-luvulla olivat ylipäätään harvassa. Maajoukkuetta valmensi vuosina 1955–1958 saksalainen Kurt Weinreich, saldona 3 voittoa, 1 tasapeli ja 19 tappiota.
Suomen maajoukkueessa oli aina 1970-luvulle asti pelaajia, jotka harjoittivat maajoukkuetasolla myös jotain toista lajia, joihin erityisesti lukeutui jalkapalloilijoiden perinteiseksi talvilajiksi muodostunut, Suomen palloliiton alainen jääpallo, mutta pelasipa 1950-luvun maajoukkueessa myös yhdistetyn hiihdon olympiavalmennettava Aimo Pulkkinen.
Kesällä 1954 aloitettiin valtakunnalliset nuorten tekniikkamestaruuskilpailut ja samana vuonna alettiin pelata myös nuorten maaotteluita.
1950-luku > SM-sarja, Cup ja ensimmäiset ammattilaiset

Vuonna 1950 sarjaan nousi ensimmäinen joukkue kaupunkien ulkopuolelta, Valkeakosken Haka, sillä Valkeakoski oli kauppala. Uusia mestaruuskaupunkeja olivat Tampere (Ilves-Kissat 1950), Kotka (KTP 1951, 1952) ja Kuopio (KuPS 1956, 1958). Vuonna 1955 aloitettiin Suomen Cup, jonka vei ensimmäisen kerran Valkeakosken Haka. TUL:in seurat liittyivät Palloliittoon 1956, jolloin kaikki seurat olivat saman liiton alaisia.
Olympialaisten ainoaksi jääneessä suomalaispelissä hienon soolomaalin tehnyt Aulis Rytkönen sai Suomen ensimmäisen virallisen ammattilaissopimuksen Ranskan Toulouseen. Ammattilaisiksi pääsivät myös Nils Rikberg ja Kalevi Lehtovirta. Ranskan ammattilaiskentiltä ei Suomen maajoukkueeseen juuri lähdetty: Rytkönen pelasi ammattilaisaikanaan yhden maaottelun, Lehtovirta ja Rikberg eivät ainuttakaan.
1960-luku > Maajoukkue

Maajoukkueen taso nousi jonkin verran 1960-luvulla ja Suomi otti Pohjoismaiden-mestaruudet 1964 ja 1966, molemmilla kerroilla Ruotsi kaatui 1–0, joista 1966 oli toistaiseksi viimeinen voitto Ruotsista Helsingissä. Ensimmäinen voitto MM-karsinnoista saatiin 1965 Helsingissä Puolasta 2–0. Sitä ennen Suomi oli osallistunut vuosien 1938, 1950, 1954, 1958 ja 1962 MM-karsintoihin saamatta voittoakaan. Puola rökitti Suomen vieraissa 7–0 eikä muita pisteitä vuoden 1966 kisojen karsinnastakaan tullut. 1966 Suomi hävisi Englannin tuleville maailmanmestareille siedettävästi 3–0.
Syksyllä 1966 maajoukkue osallistui ensimmäisen kerran EM-karsintoihin, saldona tasapelit Itävaltaa ja Kreikkaa vastaan. Suomen pelaaja ajettiin ensimmäisen kerran ulos EM-karsinnassa 1967 Itävaltaa vastaan, pelaaja oli Timo Kautonen. Eräs maajoukkueen kaikkien aikojen parhaista peleistä oli yllätyksellinen 2–0-kotivoitto MM-karsinnassa Espanjasta vuonna 1969. Vieraissa Espanja rökitti Suomen 6–0.
1960-luku > SM-sarja

SM-sarjan suosio oli 1960-luvulla huipussaan. Kymmenessä HJK:n vuosien 1964–1969 kotiottelussa oli yli 10 000 katsojaa, ennätyksenä HJK–Haka-pelin 17 293 vuonna 1965. Uusia SM-sarjapaikkakuntia olivat Lahti, Mikkeli, Hanko, Oulu ja 1970 SM-sarjassa käväissyt Kemi. Uusia mestaruuskaupunkeja olivat Lahti (Reipas 1963, 1967), Kokkola (KPV 1969) ja Valkeakoski (Haka 1960, 1962, 1965).
Vuonna 1964 perustettiin Suomen nappulaliigaliitto tehostamaan junioritoimintaa.
1970-luku > Maajoukkue

Espanja-voitosta huolimatta Suomi oli yhä Euroopan heikoimpia maajoukkueita. EM-karsinnassa vuonna 1970 Suomi sai hyvän tuloksen, 1–1-tasapelin Tšekkoslovakiasta Prahassa. Loput karsintapelit Romanialle, Walesille ja Tšekkoslovakialle päättyivät tappioon. 1972 Suomi sai MM-karsinnoista harvinaisen voiton kääpiömaa Albaniasta (1–0) ja hyvän 1–1-tasapelin Romaniasta. Sitä seurasivat kuitenkin 5–0- ja 1–5-tappiot DDR:lle. Myös Albania voitti Suomen kotonaan, ja Romania murskaavasti 9–0. Silloinen päävalmentaja Olavi Laaksonen on todennut, että Suomen pelaajat sortuivat Albania- ja Romania-pelien alla juopotteluun. Suomi onnistui kuitenkin ensimmäistä kertaa välttämään lohkon viimeisen sijan, sillä Albania jäi pisteen päähän.
1970-luku > Maajoukkue > Aulis Rytkösen kausi

12 vuotta maajoukkuetta valmentaneen Olavi Laaksosen jälkeen päävalmentajaksi tuli vain kahden ottelun ajaksi Martti Kosma ja sitten vuonna 1975 Aulis Rytkönen, jonka kaudella Suomi pystyi ajoittain haastamaan huippumaat. 1974 alkanut EM-karsinta sujui tyydyttävästi ottaen huomioon että lohko oli todella kova: tuore MM-hopeamitalisti Alankomaat, pronssimitalisti Puola ja perinteinen huippumaa Italia. Suomi haki Roomasta hienon 0–0-tasapelin. Muut pelit päättyivät tappioihin, mutta tappiolukemat olivat silloisesta näkökulmasta siedettävästi korkeintaan kolme maalia. Suomen tähtipelaaja näinä aikoina oli Belgiassa ammattilaisena pelannut puolustaja Arto Tolsa.
Vuoden 1976 MM-karsinta alkoi kesäkuussa 1–4-tappiolla Englannille, mutta syyskuussa Suomi otti kaikkien aikojen suurimman MM-karsintavoittonsa, 7–1 Luxemburgista. Lontoossa lokakuussa 92 000 katsojan edessä Suomi hävisi Englannille siedettävästi vain 2–1. Keväällä 1977 Suomi otti ensimmäisen vieraskarsintavoittonsa, 1–0 Luxemburgista. Lohkon kolmas maa Italia sen sijaan rökitti Suomen vieraissa 3–0 ja kotonaan Torinossa 15. lokakuuta 1977 6–1. Palloliiton 70-vuotisjuhlaottelussa 7.9.1977 hallitseva maailmanmestari Saksan liittotasavalta voitti Helsingissä Suomen vain 1–0.
Neuvostoliitolle oli tullut tyly 10–2-tappio harjoituspelissä toukokuussa 1978, mutta saman kuun lopussa EM-karsinnan avauspelissä Suomi otti historian ensimmäisen EM-karsintavoittonsa, 3–0 Kreikasta. Ensimmäistä maaotteluaan pelannut Atik Ismail viimeisteli pelissä kaksi maalia. Ismail teki maalin myös kesän harjoituspeleissä Ruotsia ja Norjaa vastaan, ja syksyllä Unkaria vastaan Suomen ottaessa toisen EM-karsintavoittonsa maalein 2–1. Aulis Rytkösen jäähyväisottelu oli ikävä, sillä Kreikka rökitti Suomen EM-karsintojen kolmannessa pelissä lokakuussa 8–1.
1970-luku > Maajoukkue > Esko Malmin alkukausi

Päävalmentajaksi tuli vuonna 1979 Esko Malm. Maajoukkue aloitti myöhemmin perinteeksi muodostuneet talvileirinsä vuonna 1979 matkustamalla Bagdadiin ja Bahrainiin. Irak-ottelussa (1–0-tappio) Pasi Rautiainen avasi maajoukkueuransa kaikkien aikojen nuorimpana maajoukkuepelaajana, 17 vuoden ja 202 päivän ikäisenä.
EM-karsinta jatkui heinäkuussa 1979 1–1-kotitasapelillä Neuvostoliittoa vastaan, Suomen maalintekijänä Atik Ismail. Lokakuussa Moskovassa Suomi venyi 2–0-tappioasemasta 2–2-tasapeliin 12 asteen pakkasessa, Suomen maalintekijöinä Kai Haaskivi ja Tuomo Hakala. Suomi sijoittui kuudella pisteellään EM-karsinnassa jaetulle kakkossijalle Unkarin kanssa. Kreikka meni seitsemällä pisteellään jatkoon ja Neuvostoliitto jäi viidellä pisteellään Suomen taakse.
1970-luku > SM-sarja ja sarjakokeilujen alku

Sarjapelaajat olivat 1970-luvulla jokseenkin amatöörejä, mutta saivat sentään kulu- ja matkakorvauksia sekä erilaisia bonusrahoja. Jalkapallolla ei elänyt ja usein pelaajia houkuteltiin seuran järjestämällä työpaikalla. Seurojen budjetit kuitenkin kasvoivat ja moni niistä ajautui taloudellisiin vaikeuksiin. Ulkomaalaisvahvistusten hankkiminen alkoi yleistyä 1970-luvun lopulla ja OPS:n voittaessa mestaruuden 1979, oli sen riveissä ensimmäinen Suomen-mestaruuden voittanut ulkomaalaisvahvistus, Keith Armstrong. OPS:n mestaruutta lukuun ottamatta sarjaa hallitsivat perinteiset TPS, HJK, KuPS ja Haka. Cupissa puolestaan Lahden Reipas vei peräti kuusi mestaruutta vuosina 1972–1978.
Pitkään vakiintuneena olleen kaksinkertaisen sarjan tilalla alettiin kauden 1978 jälkeen kokeilla muita vaihtoehtoja. Joukkuemäärä on vaihdellut 10:stä 14:ään ja sarjaa on pelattu sekä kaksin-, että kolminkertaisena, alku- ja loppusarjan kanssa. Välillä on kokeiltu jopa jääkiekosta omaksuttuja pudotuspelejä, jotka ovat maailmalla jalkapallossa vieraita.
1970-luku > Naisten jalkapallo

Palloliiton ohjelmaan kuului vuoteen 1972 asti myös jääpallo, joka nyt eriytyi omaksi Suomen Jääpalloliitokseen. Palloliitto keskittyi jalkapalloon, uutena osiona naisten jalkapallo. Ensimmäinen naisten cup-kilpailu pelattiin Ilta-Sanomien sponsoroimana vuonna 1971 ja seuraavana vuonna pelattiin ensimmäistä kertaa Suomen-mestaruudesta virallisesti. Vuonna 1973 naiset pelasivat ensimmäisen maaottelunsa Ruotsia vastaan.
1970-luku > Ammattilaiset ja nuorten EM-menestys

Ammattilaisiksi alkoivat päästä yhä useammat. Arto Tolsa pelasi Belgiassa ja Pertti Jantusesta tuli ensimmäinen Englannin pääsarjassa pelannut suomalainen kun hän siirtyi Bristol Cityyn. Sitä ennen hän oli pelannut Malagassa ollen ensimmäinen suomalainen Espanjan sarjoissa. Pasi Rautiainen sai 18-vuotiaana sopimuksen huippujoukkue Bayern Müncheniin. KuPS:n Petteri Kupiainen lähti 19-vuotiaana Belgian FC Bruggeen. Pertti Alaja pelasi Tanskan Ikastissa ja myöhemmin Kanadassa Edmontonissa.
Alle 18-vuotiaiden maajoukkue selvisi vuonna 1975 nuorten EM-kilpailujen finaaliin, jossa se hävisi Englannille 1–0. Joukkueen myöhemmin tunnetuin pelaaja oli Atik Ismail.