stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saarnivaahtera
Elinympäristö

Saarnivaahtera menestyy hyvin monenlaisissa elinympäristöissä. Se sietää kosteutta ja tulvia, mutta kestää myös kuivuutta paremmin kuin useimmat muut vaahterat. Se menestyy sekä avoimilla että varjoisilla, suojaisilla kasvupaikoilla. Laji on geneettisesti monimuotoinen, ja siitä on tunnistettu lukuisia erilaisiin ympäristöihin sopeutuneita muunnoksia ja muotoja.
Laji kasvaa yleisimmin monilajisissa lehtimetsissä. Monet pajut (Salix), poppelit (Populus) ja takiaistammi (Quercus macrocarpa) kasvavat usein samoilla alueilla kuin saarnivaahtera. Muita samoissa metsissä viihtyviä lajeja Pohjois-Amerikan itäosissa ovat monet tammilajit (Quercus), amerikankeltis (Celtis occidentalis), amerikanlehmus (Tilia americana), amerikanpersimoni (Diospyros virginiana), floridansuosypressi (Taxodium distichum), hopeavaahtera (Acer saccharinum), kiiltotuomi (Prunus serotina), lännenambrapuu (Liquidambar styraciflua), mustajalopähkinä (Juglans nigra), mustakoivu (Betula nigra), pekaanipähkinä (Carya illinoensis), punajalava (Ulmus rubra), punavaahtera (Acer rubrum), lännentulppaanipuu (Liriodendron tulipifera), mustatupelo (Nyssa sylvatica) sekä valkojalava (Ulmus americana). Suurten tasankojen alueella saarnivaahtera kasvaa usein yhdessä myös amerikanmustapoppelin (Populus deltoides) ja punasaarnin (Fraxinus pennsylvanica) kanssa. Mantereen länsiosissa se kasvaa tavallisesti pajujen ja poppelien lisäksi Celtis reticulata -keltislajin ja Platanus wrightii -plataanilajin kanssa.
Käyttö

Saarnivaahteraa käytetään jonkin verran koristepuuna ja lajista on jalostettu useita koristekäyttöön tarkoitettuja lajikkeita. Kuivuuden- ja kylmänkestävyytensä vuoksi sitä myös istutetaan suojapuuksi tuulta vastaan sekä myös eroosion ja aavikoitumisen estämiseksi varsinkin Kiinassa, missä laji on monin paikoin villiintynyt.
Saarnivaahteran mahlaa on käytetty vaahterasiirapin valmistukseen, mutta yleensä muita vaahteralajeja pidetään paremmin sopivina tähän tarkoitukseen.
Saarnivaahteran lehtiä ja lohkohedelmiä.
Kukat.
Saana (tunturi)

Maaliskuinen Saana nähtynä Ala-Kilpisjärven yli etelästä.
| --- | --- |
Tyyppi:  tunturi
Sijainti:  Kilpisjärvi, Suomi
Vuoristo:  Skandit
Korkeus merenpinnasta:  1 029 m
Prominenssi:  556 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Saana (pohjoissaameksi Sána) on 1 029 metriä korkea laakeapäinen tunturi Suomessa Enontekiön kunnan luoteiskolkassa, ”Käsivarren peukalossa”. Tunturi sijaitsee Suomen ainoassa Skandien vuoristoon ulottuvassa osassa. Se kohoaa 556 metriä läheisen Kilpisjärven pintaa ylemmäksi.
Huipulle johtava reitti erottuu tunturin pohjoisrinteessä kuvan vasemmassa laidassa. Alarinnettä peittää rehevä tunturikoivikko.
Retkeilykohde

Saana on Suomen tunnetuimpia tuntureita ja suosittu nähtävyys ja retkeilykohde. Saanan huipulle johtaa noin viiden kilometrin mittainen polku, jolla on kaksi aloituspistettä: Kilpisjärven retkeilykeskus ja Mallan luonnonpuiston pysäköintialue. Luonnonsuojelullisista syistä tunturille saa kiivetä ainoastaan merkittyjä polkuja pitkin. Aluksi polku kulkee tunturikoivikossa Saanan loivempana alkavaa luoteispäätä kohti. Koivikon jälkeen alkaa polun jyrkempi osuus, varsinainen tunturille nousu, jota helpottamaan on rakennettu portaat. Reitin alkupää on kestävöity soralla, ja sieltä löytyy myös kota, käymälä ja puuvarasto.
Retkeilykohde > Saanan portaat

Saanalle rakennettiin 2000-luvun alussa lähes puolen kilometrin pituiset lankkuportaat. Huonoon kuntoon päässeet portaat päätettiin kesällä 2017 purkaa turvallisuussyistä. Uudet graniittiportaat valmistuivat 2019. Niiden myötä reittilinjausta muutettiin, ja askelmien lukumäärä väheni.
Retkeilykohde > Saanan huippu

Korkeimmalla laella on useampia erikokoisia kivikekoja, jotka lukemattomat Saanalla kävijät ovat kasanneet. Suurin kivikeko on korkeimmalla laella ja sen luona pidetään vieraskirjaa, jonne kävijät voivat kirjoittaa käyntimerkintöjään ja kommenttejaan. Lähellä korkeinta lakea kohoaa linkkimasto, jossa on Digitan alilähetin (täytelähetin) ja matkapuhelintukiasemia. Saanan rinteiltä löytyy vanhoja saksalaisten taisteluasemia ja sotilasromua.
Kasvillisuus ja eläimistö

Saanan lounaisrinne pahtajyrkänteiden alla rauhoitettiin vuonna 1988 luonnonsuojelualueeksi. Tunturin kiviaines on hyvin kalkkipitoista, mikä mahdollistaa lapinalppiruusun (Rhododendron lapponicum) tapaisten vaativampienkin tunturikasvien kasvamisen alueella. Sulamisvesien mukana valuneet ravinteet ovat luoneet tunturin juuren painanteisiin poikkeuksellisen rehevää lehtokasvustoa.
Perhoslajeista erityisesti tundrasinisiipi (Plebeius glandon) esiintyy Suomessa vakituisesti vain Saanan alueella. Toinen tyypillinen laji alueella on tunturikeltaperhonen (Colias nastes). Lintulajeista Saanan ylärinteillä pesii ainakin Suomessa harvinainen sepelrastas (Turdus torquatus), kiiruna (Lagopus mutus), keräkurmitsa (Charadrius morinellus) ja pulmunen (Plectrophenax nivalis).
Ilmasto

| Saanan ilmastodata | Tammi | Helmi | Maalis | Huhti | Touko | Kesä | Heinä | Elo | Syys | Loka | Marras | Joulu | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ylin lämpöennätys | 2,9 | 2,7 | 4,8 | 10,5 | 21,2 | 22,8 | 24,8 | 23,9 | 16,6 | 12,6 | 9,6 | 3,2 | 24,8 |
| Keskilämpötila | -10,6 | -11,3 | -9,6 | -6,2 | -1,3 | 4,2 | 8,4 | 6,9 | 2,3 | -3,5 | -7,0 | -9,2 | -3,1 |
| Alin lämpöennätys | -30,2 | -32,0 | -21,6 | -19,2 | -13,1 | -7,7 | -2,2 | -4,7 | -7,8 | -15,1 | -25,2 | -24,8 | -32,0 |
Saana kulttuurissa

Takavuosien musiikkikappale ”Haltin häät” kertoo tarunomaista historiaa muinaisista jättiläisistä Saanasta ja Mallasta, laulajana Taiska. Rockyhtye Kotiteollisuuden versio kappaleesta ilmestyi vuonna 2012 Sotakoira II -albumilla. Myös säveltäjä Usko Kemppi on tehnyt Saanaa tunnetuksi kappaleellaan ”Kilpisjärven mahtava Saana”.
Saanasta tuli 4.–5. joulukuuta 2017 Suomen 100-vuotisen itsenäisyyden kunniaksi maailman suurin valotaideteos.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saana Wikimedia Commonsissa
Saana. Saanan Luonnon Ystävät – Luomus ry. Arkistoitu 29.4.2013.
Saanalle kiipeämistä helpottavat portaat. Kuvassa kiviportaat heinäkuussa 2023.
Saanalle johti aikaisemmin lankkuportaat. Kuva heinäkuulta 2005.
Nuosjärvi (järvi)

| Nuosjärvi Крошнозеро, Krošnozero |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Prääsän piiri
Paikkakunta:  Nuosjärvi
Koordinaatit:  61°40′04″N, 33°07′37″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suojoki
Järveen tulevat joet:  Petaoja
Laskujoki:  Mattšelitsa
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  94 m
Pituus:  10,4 km
Leveys:  1,3 km
Rantaviiva:  24,7 km
Pinta-ala:  8,9 km²
Tilavuus:  0,0505 km³
Keskisyvyys:  5,7 m
Suurin syvyys:  12,6 m
Valuma-alue:  173 km²
 fiNuosjärvi 
Nuosjärvi eli Krošnajärvi (ven. Кро́шнозеро, Krošnozero) on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Prääsän piirin Nuosjärven kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 8,9 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 173,0 neliökilometriä, keskisyvyys 5,7 metriä ja suurin syvyys 12,6 metriä.
Nuosjärveen virtaa Petaoja. Se laskee Mikkilänjärveen Mattšelitsan (Mikkilänjoen) kautta. Järven kalalajeja ovat siika, muikku, hauki, särki, salakka, lahna, säyne, sulkava, rantanuoliainen, made, kuha, ahven, kiiski ja kivisimppu. Nuosjärven kylä ottaa järvestä käyttövetensä.
Sahahaikalat

| Sahahaikalat Sahahait |
| --- | --- |
 Sahahai (Pristiophorus cirratus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Sahahaikalat  Pristiophoriformes  Berg, 1958
Heimo::  Sahahait  Pristiophoridae  Bleeker, 1859
Katso myös
   Sahahaikalat Wikispeciesissä   Sahahaikalat Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sahahaikalat (Pristiophoriformes) on rustokalalahko, jonka lajit elävät trooppisissa merissä. Lahkoon kuuluu ainoastaan yksi heimo sahahait (Pristiophoridae).
Lajit

Vanhimmat sahahaikalafossiilit on ajoitettu jurakauden loppupuolelle. Nykyisiä lahkon lajeja tunnetaan viidestä kahdeksaan, ja ne jaetaan kahteen sukuun. Lajeja ovat muun muassa harmaasahahai (Pliotrema warreni), sahahai (Pristiophorus cirratus) ja amerikansahahai (Pristiophorus schroederi).
Anatomia

Sahahaikalat ovat keskikokoisia hailajeja, ja suurin tavattu yksilö oli 137 cm pitkä. Rakenteeltaan ne ovat hoikkia ja hieman litteitä. Kuono on pitkä ja litteä, ja pienet terävät hampaat ovat kuonon sivuilla. Kuonossa on myös kaksi viiksisäiettä ja silmien takana olevat ruiskureiät ovat kookkaat. Selkäeviä lajeilla on kaksi ja peräevä puuttuu. Harmaasahahailla kidusaukkoja on kuusi ja Pristiophorus-suvun lajeilla tavanomaisemmat viisi. Sahahailajit ovat ovovivipaarisia. Poikasia voi olla 7–17 ja ne ovat syntyessään 28–35 cm pitkiä.
Levinneisyys

Sahahailajeja tavataan Atlantin länsiosista Floridan, Kuuban ja Bahaman rannikoilta, Etelä-Afrikan rannikolta ja Tyyneltämereltä Japanista Australiaan ulottuvalta alueelta. Ne elävät rannikkovesistä aina lähes kilometrin syvyyteen. Sahahait liikkuvat ryhminä, mutta niiden elintavoista ei tiedetä paljoakaan. Sahahaita kalastetaan muun muassa Australiassa niiden hyvänmakuisen lihan vuoksi.
Nuoliaistokko

| Nuoliaistokko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Tokkokalat Gobiiformes
Heimo::  Nuoliaistokot Rhyacichthyidae
Suku::  Rhyacichthys
Laji::  aspro
Kaksiosainen nimi
 Rhyacichthys aspro  (Valenciennes, 1837) 
Katso myös
   Nuoliaistokko Wikispeciesissä   Nuoliaistokko Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Nuoliaistokko (Rhyacichthys aspro) on nuoliaistokkoihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Aasiasta ja Oseaniasta.
Koko ja ulkonäkö

Nuoliaistokko voi kasvaa suurimmillaan noin 25 cm pitkäksi. Lajin pää on leveä ja litteä ja pään alapuolella on vatsaevistä muodostunut imupinta. Nuoliaistokon rintaevät ovat suuret ja selkäeviä on kaksi, joista etumainen on piikikäs. Pyrstöevä on kookas. Evät ovat väriltään mustat tai keltaiset ja ruumiissa on tummia juovia.
Levinneisyys ja elintavat

Nuoliaistokon levinneisyysalue ulottuu Japanin eteläosista Taiwanin ja Kiinan kaakkoisosien kautta Filippiineille, Indonesiaan, Uuteen-Guineaan ja Salomonsaarille. Lajin elinympäristöä ovat hyvin nopeasti virtaavat vuoristopurot. Nuoliaisten tavoin nuoliaistokko tarrautuu tiukasti kiinni kivipohjaan. Kalan ravintoa ovat levät ja piilevät.
Nuoliaistokkoa kalastetaan vähäisessä määrin.
Nuntii Latini

| Nuntii Latini |
| --- | --- |
Aihealue:  uutiset
Kestoaika:  4 minuuttia / jakso
Vuosi:  1. syyskuuta 1989 – 14. kesäkuuta 2019
Kieli:  latina
Alkuperämaa:  Suomi
Kanava:  Yle Radio 1
Nuntii Latini oli Yle Radio 1:n latinankielinen viikkokatsaus. Nuntii latini -viikkokatsaus tunnetaan ympäri maailmaa, ja se oli maailman ainoa säännöllisesti toimitettu latinankielinen uutiskatsaus. Nuntii Latini kuultiin Ylen radiossa 1. syyskuuta 1989 – 14. kesäkuuta 2019.
Ohjelmaa toimittivat Jyväskylän yliopiston professori Tuomo Pekkanen ja Helsingin yliopiston dosentti Reijo Pitkäranta sekä Virpi Seppälä-Pekkanen. Myös Hannu Taanilalla oli ohjelman kehittämisessä ja uutisten ideoinnissa suuri rooli.
Latinankielisten uutisten toimittajat eivät keksi uusia sanoja, vaan poimivat latinan valmiista sanavarastosta käyttökelpoisia ilmaisuja, joilla voidaan kuvata nykypäivän tapahtumia. Näin voidaan muodostaa tarvittaessa uusia sanontoja ja sanaliittoja.
Ohjelman lakkauttamisen seurauksena ainakin Vatikaani aloitti kesäkuussa 2019 omat latinankieliset uutislähetykset.
Kirjallisuutta

Pekkanen, Tuomo & Pitkäranta, Reijo: Nuntii Latini. Latinankieliset uutiset.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1992.  ISBN 951-717-702-X
Pekkanen, Tuomo & Pitkäranta, Reijo: Nuntii Latini. Latinankieliset uutiset. 2.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1993.  ISBN 951-717-755-0
Pekkanen, Tuomo & Pitkäranta, Reijo: Nuntii Latini. Latinankieliset uutiset. 3.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995.  ISBN 951-717-872-7
Pekkanen, Tuomo & Pitkäranta, Reijo: Nuntii Latini. Latinankieliset uutiset. 4.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1998.  ISBN 951-746-014-7
Pekkanen, Tuomo & Pitkäranta, Reijo: Nuntii Latini. Latinankieliset uutiset. 5.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999.  ISBN 951-746-135-6
Aiheesta muualla

Nuntii Latini Yle Areena podcastit.
Löyttyniemi, Raili: Nuntii Latini (Glossarium programmatis (sanasto)) Yle Oppiminen.  27.1.2017.
Sutela, Sanna: Lahjakkaat latinistit toimittavat uutisia Suomesta maailmalle Yle Oppiminen.  22.8.2014.
Landström, Rita: Viikon kieli: Latina Yle Elävä arkisto.  26.8.2009.
Nuoliankeriaat

| Nuoliankeriaat |
| --- | --- |
 Nuoliankerias (Cyema atrum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahmattiankeriaskalat Saccopharyngiformes
Alalahko::  Cyematoidei
Heimo::  Nuoliankeriaat  Cyematidae  Regan, 1912
Katso myös
   Nuoliankeriaat Wikispeciesissä   Nuoliankeriaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nuoliankeriaat (Cyematidae) on ahmattiankeriaskaloihin kuuluva kalaheimo, jonka lajeja tavataan valtamerten syvistä vesistä. Se on alalahkonsa Cyematoidei ainoa heimo.
Taksonomia ja anatomia

Aikaisemmin heimo sijoitettiin ankeriaskalojen lahkoon, mutta siirrettiin sittemmin kuuluvaksi ahmattiankeriaskaloihin. Nuoliankeriaisiin kuuluu kaksi lajia: nuoliankerias (Cyema atrum) ja punanuoliankerias (Neocyema erythrosoma). Poikasmuotoja on useita, ja lajeja on mahdollisesti enemmänkin. Molemmat lajit ovat lyhyehköjä, pituudeltaan korkeintaan noin 15 cm, ja ruumis on ankeriasmaisen pitkulainen ja suomuton. Leuat ovat pidentyneet ja kaartuvat erilleen. Kalojen hampaita on useita rivejä, ja ne ovat pienet. Lajien selkä- ja pystöevien viimeiset ruodot ovat pidentyneet ja muistuttavat nuolen sulkaa. Nuoliankeriaiden silmät ovat hyvin pienet. Nuoliankeriaiden rakenne ei ole yhtä surkastunut kuin monien muiden ahmattiankeriaskalojen.
Levinneisyys

Nuoliankeriaita tavataan Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta. Ne elävät syvissä vesissä tyypillisesti 1 500–3 000 metrin syvyydessä. Lajien käyttäytymisbiologiasta tiedetään vain hyvin vähän.
Kalevi Nupponen

Tampereen Ilves 2015 Väinämöisen kentällä. Kapteeni Kalevi Nupponen takarivissä kolmas oikealta.
Kalevi Nupponen (s. 19. tammikuuta 1942) uraansa jatkava jalkapalloilija, joka pelaa nyt kahdeksannella vuosikymmenellä. Pallo pyörii -lehden 5/1959 mukaan hän pelasi maakuntasarjaa Viipurin Reippaassa 1959, jolloin voitti Suomen tekniikkamestaruuden ja pelasi Helsingborgissa poikien maaottelun Ruotsia vastaan.  Ensimmäisen SM-kultansa hän voitti Viipurin Reippaan A-pojissa 1961 ja miehissä 1963. Nupponen pelasi Reippaassa myös jääkiekkoa ja jääpallossa hän oli nostamassa Reipasta Mestaruussarjaan. Ikämiehissä hän on edustanut muun muassa Tampereen Ilvestä.
Vielä 2023 Nupponen oli avaamassa aivan uuden ikäluokan, kun Palloliitto järjesti 75-vuotiaiden sarjan haasteottelun KäPa-Ilves Helsingin Vallilanlaakson kentällä. Ilvestä edustanut Nupponen oli 81-vuotias ja teki puskemalla avausmaalin historiallisessa pelissä, jonka KäPa voitti 4-3.
Hyökkääjänä pelannut Nupponen edusti aktiiviurallaan Lahden Reipasta 1960–1963 ja 1965–1966 sekä Tampereen Ilves-Kissoja 1967–1975. Lisäksi hän pelasi kaudella 1964 ruotsalaisessa Skellefteå FF:ssa. Kaikkiaan Nupponen pelasi 11 kauden aikana 230 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 89 maalia. Hän on maaleillaan kaikkien aikojen listan sijalla 30.
Nupponen pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1961–1970 yhteensä 4 A-maaottelua. Lisäksi hänelle kertyi 3 B-maaottelua, 9 nuorten ja 2 poikien maaottelua. Lahden Reipas pelasi Afrikan kiertueella 11.12.1964-3.1.1965 neljä ottelua, joista yksi oli Norsunluurannikon maajoukkuetta vastaan. Isännät olivat odottaneet kohtaavansa Suomen maajoukkuueen. Ohjelmaan kuuluivat liput ja kansallislaulut. Peli päättyi 4-4. Nupponen teki kaksi maalia. Ottelulla ei ole maaottelun statusta.
Nuorsosialisti

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Nuorsosialisti oli Helsingissä vuonna 1908 ilmestynyt sanomalehti.
Lehden perustaja ja toimittaja oli työväenliikkeen valtavirrasta poikennut sosialisti A. F. Tanner. Nuorsosialisti ilmestyi kahdesti viikossa vain kuukauden ajan, kunnes se lakkasi kannatuksen puutteeseen.
Aiheesta muualla

Nuorsosialisti digitoituna kansalliskirjastossa
Saariston vapaajoukko

| Saariston vapaajoukko |
| --- | --- |
 Saariston vapaajoukon veteraanimerkki
Toiminnassa:  3. maaliskuuta 1918 – 23. toukokuuta 1918
Valtio:  Suomi
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Carl August Ehrensvärd
Saariston vapaajoukko (ruots. Skärgårdens Frikår) oli Suomen sisällissotaan vuonna 1918 osallistunut valkoisten puolella operoinut sotilasosasto. Se muodostui Turunmaan saariston vapaaehtoisista, jotka yhdistyivät Uudenkaupungin suojeluskunnan joukkoihin. Nämä yhdessä pakenivat länteen Ahvenanmaalle asti idästä saapuvia punaisia. Ahvenanmaalla heihin liittyi paikallisia valkoisia Godbyn taistelun jälkeen. Samalla heidän johtoonsa tuli Saksassa koulutettuja jääkäreitä. Sotaonnen käännyttyä vapaajoukko ajoi Turunmaalta pakenevat punaiset tiehensä. Se suoritti ruotsalaisen kreivi Carl August Ehrensvärdin komennuksessa pidätyksiä ja teloituksia antautuneessa Turussa. Tämän jälkeen se marssi voitonparaatiin Helsinkiin ja lopulta hajaantui.
Vapaajoukon muodostuminen

Kun Suomi julistautui itsenäiseksi Venäjästä 6. joulukuuta 1917, tiedot talvisessa saaristossa Ahvenanmaalla ja etenkin Turunmaalla kulkivat hitaasti ja epävarmasti lähinnä kuriiripostin ja puhelimen avulla. Turunmaalaiset papit ja opettajat ryhtyivät kokoamaan vapaaehtoisjoukkoja muun muassa Nauvossa, mutta saaristolaisilla ei juuri ollut sotilasvarusteita. Nauvon Lohmin saaren kasarmirakennuksessa oli komppanian verran venäläisiä täysissä aseissa. Saaristolaiset kokoontuivat alkuvaiheessa syrjäiseen Iniöön. Sieltä saaristolaisten joukko päätti siirtyä kohti punaisten käsissä olevaa mannermaata pohjoisesta.
Turusta vetäytyneistä valkoisista koostuneet Uudenkaupungin suojeluskunnan joukot johtajanaan eversti V. J. Forsell  kohtasi vapaaehtoisjoukot Kustavissa. Ryhmä oli jo vetäytymässä Ahvenanmaalle, kun samaan aikaan punaiset lähestyivät muun muassa Loimaan suunnalta ja Katanpään linnakkeen venäläiset olivat alkaneet ammuskella umpimähkään peläten suomalaisten valtaavan kasarmin. Saariston vapaajoukko liittyi heihin, ja he yhdessä päätyivät länteen aina Vårdöhön saakka Turunmaan saariston ollessa punaisten sekä venäläisten käsissä.
Tilanne Ahvenanmaalla

Samanaikaisesti Ahvenanmaalla oli kuitenkin käynnissä Saksan ja Ruotsin maihinnousu. Ahvenanmaalla oli kuitenkin kerätty nimilistoja ruotsalaisen suojelun puolesta ja ruotsalainen sotilasosasto lähetettiin Eckerön redille. Koska osoittautui, ettei väkivaltaisuuksia esiintynyt, Ruotsi ja Venäjä sopivat, että venäläisten vetäytyessä Ahvenanmaalle tulleet suomalaiset sotilaat riisuttiin aseista ja siirretiin Haaparannan kautta takaisin Suomeen. Sopimus tehtiin Ahvenanmaan punaisten hävittyä Godbyn taistelun. Venäjä oli aiemmin uhannut tulittaa Maarianhaminaa tykein, ja Ruotsi oli vastannut ryhtyvänsä sotatoimiin, jos Venäjän uhkaus toteutuisi. Pääosin ruotsinkielisenä Vårdöhön piiloutunut Saariston vapaajoukko ei joutunut poistumaan punaisten mukana.
Vapaajoukko sai mukaansa Saksassa koulutettuja jääkäreitä, jotka olivat saapuneet saarelle sukellusveneellä ja jotka johtivat siellä Ahvenanmaan vapaajoukkoa.Jääkärivääpeli Karl Granit sai johtaakseen kolmannen komppanian ja myöhemmin reservin kapteeni Karl Sundberg sai johtaakseen saman komppanian kiväärijoukkueen. Kolmas Ahvenanmaalla vapaajoukkoon liittynyt jääkäri oli Feldmeister Fredrik Wikström, joka ryhtyi johtamaan toista komppaniaa.
Vapaajoukon paluu mantereelle

Tilanne muuttui kevättalvella, kun Saksa puuttui asioiden kulkuun muun muassa Mannerheimin neuvottelujen seurauksena. Mecklenburgilainen jääkäripataljoona 14 (saks. Mecklenburgisches Jäger-Bataillon Nr. 14) miehitti Ahvenanmaan ja otti Saariston vapaajoukon koulutukseensa ja vahvuuteensa Vårdössä. Maaliskuun 18. päivänä 1918 pataljoona lähti kohti Manner-Suomea. Korppooseen asti valtaus kävi helposti, mutta Nauvossa punaiset tekivät aluksi vastarintaa. Joukko siirtyi Paraisten kautta Turkuun. Tässä vaiheessa valkoiset suomalaiset jääkärit ja suojeluskuntalaiset olivat jo vallanneet Tampereen, ja saksalaisten pääjoukko oli noussut maihin Hangossa. Vapaajoukko vangitsi Turkuun jääneitä punaisia ja sellaisiksi epäiltyjä. Heidät vangittiin Tarkk'ampujain kasarmille; vankeja on voinut olla jopa 3 300. Vankien muistoksi paljastettiin muistomerkki vuonna 1994, jolloin Työväen sivistysliitto juhli 75-vuotispäiväänsä. Muistomerkin suunnitteli Turun piirustuskoulun rehtori Ismo Kajander.
Huhtikuun lopulla vapaajoukon päälliköksi tuli ruotsalainen kreivi Carl August Ehrensvärd, jonka tilille on laitettu muun muassa Lounais-Suomen teloitusaalto. Saariston noin 250 miehen vapaajoukko sai Turussa täydennystä, marssi 21. huhtikuuta Loimaalle 800 miehen vahvuisena ja Ernst Linderin komennossa Forssaan, jossa pakenevat punaiset tekivät jonkin verran vastarintaa. Riihimäellä osasto kohtasi saksalaisten pääjoukon. Punaisten antauduttua vapaajoukko osallistui Mannerheimin johtamaan katselmukseen Helsingissä ja hajaantui 23. toukokuuta 1918.
Vapaajoukon muisto

Vapaajoukon kunniaksi pystytettiin 14. elokuuta 1938 muistomerkki Pensarin saarelle, jossa 1920- ja 30-luvuilla oli suojeluskuntien ja lottaliikkeen leiritoimintaa.
Aiheesta muualla

Nauvon taistelussa kaatuneiden saksalaisten muistomerkki (saksaksi)
Saariston vapaajoukon juhlat Nauvon Pensarissa, Hakkapeliitta, 23.08.1938, nro 34, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Saariston vapaajoukon muistomerkki - paljastettu elokuussa 1938 Pensarin saarella.