stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sloughi
Alkuperä

Sloughin kantarotu oli kotoisin Aasian aroalueilta, mutta kulkeutui Pohjois-Afrikkaan arabien tekemän invaasion myötä. Jotkin lähteet uskovat rodun saapuneen Syyrian ja Libanonin alueelta Afrikan mantereelle foinikialaisten Karthagoon tekemien matkojen aikana, mutta David Hancock uskoo paikallisten berbeerien metsästäneen vinttikoirilla jo kauan ennen kyseistä aikakautta.
Slougheja on ollut Pohjois-Afrikassa jo vuosisatojen ajan, missä niiden alkuperäisiin tehtäviin on kuulunut näön avulla tapahtuva metsästys. Koska niitä esiintyi laajalla alueella, ne tunnettiin aiemmin englanniksi nimellä Arabian Greyhound eli "arabianvinttikoira" ilman tarkemman kotimaan määrittämistä. Nykyisin niitä on eniten juuri Marokossa, joka on tämän johdosta nimetty rodun viralliseksi kotimaaksi. Suomessa sloughi on harvinainen, ja ensimmäinen yksilö tuotiin Suomeen vuonna 1970 Ruotsista.
Sekä sloughilla että azawakhilla on ylimääräinen alleeli fosfoglukoosi-isomeraasi-geenilokuksessa, ja sitä ei löydy muilta vinttikoirilta, mutta sitä tavataan sen sijaan sakaalilla, kojootilla ja ketulla. Tämän perusteella kyseisten rotujen alkuperä on erilainen muihin vinttikoiriin verrattuna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sloughi Wikimedia Commonsissa
Suomen Azawakh- ja Sloughikerho ry
Arabianvinttikoira vuodelta 1915.
Smerinthinae

| Smerinthinae |
| --- | --- |
 lehmuskiitäjä (Mimas tiliae)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea
Heimo::  Kiitäjät Sphingidae
Alaheimo::  Smerinthinae  Grote & Robinson, 1865
Katso myös
   Smerinthinae Wikispeciesissä   Smerinthinae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Smerinthinae on yksi kolmesta kiitäjäperhosten alaheimosta. Siihen kuuluu noin 200 lajia, joista yhdeksän on tavattu Euroopassa.
Smerinthinae-alaheimon lajit ovat tiukasti yöaktiivisia eivätkä ne liiku valoisaan aikaan lainkaan. Aikuisen perhosen etusiivet ovat yleensä harmaan- tai ruskeankirjavat ja siiven ulkosyrjä on monilla lajeilla voimakkaasti mutkitteleva. Takasiivet saattavat olla kirkkaanväriset. Levossa useimmat lajit pitävät siipiään leveässä asennossa ruumiin sivuilla, mikä häivyttää tehokkasasti perhosen hahmon saalistajien silmissä. Imukärsä on surkastunut lyhyeksi tai olemattomaksi eikä aikuinen perhonen nauti lainkaan ravintoa.
Toukan pääkapseli on tavallisesti kartiomainen tai kolmiomainen ja peräpäässä on miltei aina sarvi. Toukan ihossa on pieniä, karkeita nystyjä. Kotelovaiheessa imukärsä on sulautunut yhteen muun kotelon kanssa.
Alaheimoon kuuluvia tribuksia ja sukuja

Ambulycini
Adhemarius
Protambulyx
Smerinthini
Amorpha
Clanis
Pachysphinx
Paonias
Smerinthus
Aiheesta muualla

Laji.fi: Smerinthinae
Funet: Smerinthinae
UniProt, Taxonomy: Smerinthinae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q135618  Wikispecies: Smerinthinae  BioLib: 51158  BugGuide: 43884  CoL: 93N27  Fauna Europaea: 443889  Fauna Europaea (new): 814ea40d-b4fa-4ecc-aca1-f0c8aff4b16c  iNaturalist: 124130  ITIS: 935950  NBN: NHMSYS0000504249  NCBI: 469321  Open Tree of Life: 949488
Skientologia Suomessa

Skientologia levisi Suomeen lähinnä Ruotsin kautta. Skientologiakirkko aloitti lähetystyön Suomessa vuonna 1978. Suomen Scientologia-yhdistys on perustettu 1980. 3. maaliskuuta 1983 rekisteröity yhdistys ei ole saanut rekisteröidyn uskonnollisen yhdyskunnan asemaa. Yhdistyksellä on dianetiikkakeskus Helsingissä ja aiemmin Lahdessa. 80-luvun jälkeen toiminta on täälläkin ollut melko marginaalista. Suomessakin ovat tulleet esille skientologien palvelujen kalleus ja siitä johtuvat liikkeen jäsenten valtavat velat. Nämä ovat joskus johtaneet oikeusjuttuihin. Skientologien peitetoimintana tietyt firmat myyvät persoonallisuustestiä. Skientologit ovat täälläkin painostaneet joitain kriitikoita ja entisiä jäseniään.
Toiminta

Vuonna 1991 yhdistyksessä toimi noin 50–60 henkilöä ja vuonna 2008 jäseniä oli 83. Skientologian kanssa läheisissä tekemisissä on Suomessa ollut noin 1 000 henkilöä, josta voi päätellä monen jättäytyneen järjestöstä pois.
Suomen Scientologia-yhdistyksen tiedottaja Susan Toivonen kertoi vuonna 1991 noin 5 000 suomalaisen tutustuneen skientologiaan ja yhdistyksen toiminnan laajenevan koko ajan. Vuonna 1991 yhdistyksellä oli toimintaa Helsingissä, Espoossa ja Lahdessa. Tavallisia ihmisiä yhdistys lähestyi jakamalla postiluukuista Persoonallisuustesti-nimistä kaavaketta.
Asema Suomessa

Helsingissä 2. lokakuuta 1998 annetun päätöksen perusteella skientologia on Suomessa jäänyt uskonnollisten yhdyskuntien rekisterin ulkopuolelle sillä perusteella, että yhdistyksen tarkoitus ei ole laissa määritelty julkinen uskonnonharjoitus. Opetusministeriö kysyi lisäselvitystä yhdistyksen uskonnollisesta toiminnasta yhdistyksen silloiselta tiedottajalta Susan Toivoselta ja tämän avustajalta Jussi Savoselta. Huolimatta lupauksesta yhdistys ei antanut lisäselvitystä.
Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun opetusministeriö kieltäytyi myöntämästä rekisteröidyn uskonnollisen yhdyskunnan asemaa sitä hakeneelle järjestölle. Suomessa skientologia hiipui suuresti 1990- ja 2000-lukujen edetessä, joka on näkynyt muun muassa peitefirmojen liiketoiminnan vähenemisenä.
Kirkon tutkimuskeskuksen ja Suomen Gallupin vuonna 1999 tekemän kyselyn mukaan 54 prosenttia suomalaisista suhtautui skientologiaan kielteisesti. Samaan aikaan 70 prosenttia suomalaisista suhtautui myönteisesti evankelisluterilaiseen kirkkoon. Tutkimuksen tekijät päättelivät, että suomalaiset eivät enää 1960- ja 1970-lukujen malliin olleet kiinnostuneita sellaisista uskonnollisista vaihtoehtoliikkeistä, jotka edellyttivät jäseniltään selkeää sitoutumista.
Ilta-Sanomien haastattelema Kirkon lähetystyön keskuksen uskontokasvatussihteeri Pekka Y. Hiltunen pitää skientologian Suomessa saavuttaman vähäisen kannatuksen syynä paitsi liikkeelle koitunutta kielteistä julkisuutta sen jäsenten talousongelmien vuoksi, myös sitä, että ääriuskonnollisuus – kuten ääriliikkeet yleensäkin – koetaan Suomessa negatiivisiksi: ”Skientologiaa ei Suomessa saatu salonkikelpoiseksi milloinkaan.” Hiltusen mukaan suomalaiset sitoutuvat löyhästi uskontoon, kun taas skientologia vaatii kannattajiltaan voimakasta sitoutumista. Suomen Scientologia-yhdistyksen edustajat eivät heinäkuussa 2012 vastanneet Ilta-Sanomien yhteydenottopyyntöihin.
Kritiikkiä

Entiset suomalaiset jäsenet ovat syyttäneet liikettä painostuksesta ja manipuloivista taktiikoista.
Vuonna 1991 Skepsis antoi Helsingin Dianetiikkakeskukselle ja muille Suomessa toimineille skientologijärjestöille yhteisesti Huuhaa-palkinnon ”tieteen kaapuun verhoutuvan scientologian ja dianetiikan dogmeihin perustuvien tekstien ja kurssien markkinoinnista harhaanjohtavin keinoin”.
Kolme presidentin turvamiestä erotettiin 1990-luvulla tehtävistään skientologiayhteyksien takia.
Suomen skientologien Nastolaan aiottu Narconon-toiminta luhistui ”rahankeräyskuluihin” 1990-luvulla.
Maaliskuussa 2008 muun muassa skientologiakirkon lopettamiseen tähtäävä maailmanlaajuinen Anonymous-liike järjesti 50 aktivistin voimin marssin Lahden kauppatorilta dianetiikkakeskukselle, johon sisällä olevat skientologit reagoivat pelokkaasti, koska eivät tienneet, mitä ryhmä aikoi. Dianetiikkakeskuksen ovet oli sinä päivänä lukittu, ja mielenosoitusta valvonut poliisi oli kieltänyt mielenosoittajia menemästä sisään. Mielenosoitus sujui rauhallisesti, ja poliisi lähti ennen sen päättymistä pois.
Peitetoiminta: rekrytoinnin persoonallisuustestifirmat

Etelä-Saimaan artikkelissa 25.5.2008 mainittiin skientologien peiteyrityksiä, jotka olivat kaikki riskiryhmässä rahaongelmien takia.lähde tarkemmin?
Suomessakin skientologeilla on ollut ulkoisesti skientologeihin liittymättömiä yrityksiä, avoimia työpaikkoja ja muuta peitetoimintaa. Skientologit perustivat muun muassa konsulttiyrityksiä, jotka tarjosivat yritysten henkilökunnan rekrytoinnissa käytettävää testiä, joka oli tässä tapauksessa skientologien OCA. Skientologit perustivat pöytälaatikkofirmoja pelkästään lainojen saantia varten, koska tarvitsivat rahoitusta kurssimaksuihinsa. Skientologien U-Man ajautui 1980-luvun lopulla talousvaikeuksiin, ja yleisemmin skientologit perustivat uusia peitefirmoja, kun aiempien yhteydet skientologiaan paljastuivat. 2010-luvulla ainakin muutamat kunnat olivat käyttäneen skientologeihin kytkeytyvään Performia-yrityksen myymää persoonallisuustestiä.
Espoon kaupunki käytti keväällä 1991 U-Man -konsulttiyrityksen palveluja testauttaessaan kaupunkisuunnitteluviraston virastopäällikön virkaa hakeneita henkilöitä. Kun U-Manin yhteydet skientologiaan paljastuivat, Espoon kaupunki mitätöi testaustulokset, mutta joutui maksamaan yli 15 000 markan laskun.
Kurssimaksut

Suomessakin skiento­logiaa on moitittu kirkon palvelujen kalleudesta ja nostettu oikeusjuttuja skientologeja vastaan. Skientologien kurssit maksoivat Suomessa 1990-luvulla noin 300–100 000 markkaa.
Vuonna 1991 pankit huolestuivat skientologien aiheuttamista luottotappioista, koska oikeuslaitokset ottivat skientologien takausjutuissa linjan, jonka mukaan takaaja vapautettiin aina vastuusta, koska tätä oli painostettu. Vuonna 1991 skientologien lainat ja ristiintakaukset käsittivät yli 100 miljoonaa markkaa, josta yksin Osuuspankin lainarahaa oli virrannut 40 miljoonaa markkaa Yhdysvaltoihin.
Rikostutkimuksia

Suomessakin keskusrikospoliisi on tutkinut syksystä 1991 alkaen joitain skientologiaan eri tavoin liittyneitä tapauksia.
Monet skientologiavelat ovat päätyneet pankkien luottotappioiksi. Suomessa noin 400:lla liikkeen entisellä jäsenellä on noin miljoonan markan skientologiasta johtuvat velat ja Suomessakin on tullut esille skientologien ristiintakauksia, jossa skientologit takaavat toistensa velkoja niin, ettei pankki saa heiltä rahojaan takaisin.
Vuoden 1991 lopulla ristiintakausrenkaissa noin sata henkilöä takasi toistensa lainoja noin miljoonan markan arvosta.lähde? Suomessa on ajoittain käyty oikeutta tapauksissa, joissa skientologien on oikeudessa katsottu pettäneen takaajaa järjestämällä näille lainansa takuun, vaikka itse olivat käytännössä maksukyvyttömiä. Näissä tapauksissa takaajat joutuivatkin maksumiehiksi ”muodollisuuden takia” taatuissa lainoissa.
Espoon käräjäoikeus vapautti erään skientologiassa 1980-luvun lopulla mukana olleen henkilön 150 000 markan (noin 37 000 euron) velkatakauksesta. Kyseinen henkilö oli maksanut liikkeelle erilaisista kursseista ja palveluista yhteensä 650 000 markkaa (yli 160 000 euroa) ja joutunut lisäksi takaamaan toisten jäsenten lainoja yhteensä 500 000 markan (yli 125 000 euron) edestä. Hän oli kertonut oikeudelle joutuneensa liikkeen taholta painostetuksi henkilökohtaisten kotikäyntien ja puhelinterrorin muodossa käytännössä ympäri vuorokauden. Skientologit olivat luvanneet kyseiselle henkilölle suuria ansioita ja yliluonnollisia kykyjä. Takauksesta vapauttaminen oli maailmankin mitassa ennakkotapauksen luonteinen. Skientologien silloisen tiedottajan mukaan tapaus ei liittynyt skientologien toimintaan yleisemmin, eikä näin ollen vaikuttanut skientologian tulevaisuuteen Suomessa.
Suomen ensimmäisessä skientologia-oikeudenkäynnissä kantaja vaati puoli miljoonaa ja lisäksi korot takaisin, ja todistajan mukaan skientologit painostivat muun muassa soittelemalla yöllä ja lupasivat sopivien kurssien jälkeen 30 000 mk kuukausitulot.
Skientologit ovat Suomessakin painostaneet liikkeen vastustajia laittomin keinoin. Vuonna 1998 skientologeihin liittyvän Suomen CCHR:n silloinen tiedottaja ja puheenjohtaja joutuivat herjausta koskevan oikeudenkäynnin hävittyään maksamaan vahingonkorvauksia psykologi Sointu Talvitielle, joka oli auttanut skientologian takia talous- ja mielenterveysongelmista kärsineitä ja antanut kielteisiä lausuntoja skientologeista julkisuudessa. Skientologit olivat häirinneet Talvitietä muun muassa häirikkösoitoin ja perättömin kanteluin. Talvitie on syyttänyt skientologeja vaikeassa elämäntilanteessa olevien ja itseään puolustamaan kykenemättömien ihmisten taloudellisesta hyväksikäytöstä.
Vuonna 2004 tuomittiin Helsingin käräjä­oikeudessa seitsemän petoksista ja kätkemisrikoksista. Kyseessä oli Omega Management ja Vega Management -nimisistä verkostomarkkinoinnin periaatteella toimivista yhtiöistä, jotka keräsivät sijoitusneuvonnalla rahoja lasten ja vanhusten auttamisen nimissä. Toimintaa pyörittivät syytteessä olleet velkaantuneet skientologit, jotka pyrkivät hankkimaan rahaa kurssimaksuihin päästäkseen ylemmille tasoille.
Viktor Šklovski

Viktor Šklovski 1920-luvulla.
Viktor Borisovitš Šklovski (ven. Ви́ктор Бори́сович Шкло́вский; 12. tammikuuta [J: 24. tammikuuta] 1893 Pietari, Venäjän keisarikunta – 6. joulukuuta 1984 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen kirjailija, käsikirjoittaja ja kirjallisuudentutkija. Hän oli vaikutusvaltainen kirjallisuuden teoreetikko ja yksi Venäjän formalismiin liittyvistä merkittävistä henkilöistä.
Suku ja koulutus

Šklovskin isä oli Liettuan-juutalainen (esi-isät olivat peräisin Šklovista) matematiikan opettaja, myöhemmin korkeampien tykistökurssien professori Boris Vladimirovitš Šklovski, joka kääntyi ortodoksisuuteen, oli syntyisin metsänhoitajan perheestä Jelisavetgradista ja hänen äitinsä oli saksalais-venäläistä alkuperää oleva Varvara Karlovna Bundel, Smolnan instituutin puutarhurin tytär.
Hänen setänsä Isaac Vladimirovitš Šklovski (1864–1935) oli kustantaja, kriitikko ja etnografi, joka julkaisi salanimellä Dioneo. Viktorin vanhemmasta veljestä Vladimir Šklovskista (1889–1937) tuli filologi ja ranskanopettaja. Toinen veli Nikolai Šklovski (1890–1918) ammuttiin vuonna 1918 oikeistolaisena sosialistivallankumouksellisena. Sisar Jevgenia Šklovski (1891–1919) kuoli Petrogradissa.
Šklovski vietti nuoruutensa Pietarissa. Vuonna 1910 hän epäonnistui Nikolajevin kadettijoukkojen pääsykokeissa. Vuonna 1913 hän valmistui N. P. Šepovalnikovin yksityisestä lukiosta. Lukiolaisena hän alkoi julkaista 'Kevät' (ven. Весна) -lehdessä. Hän opiskeli Pietarin Keisarillisen yliopiston historian ja filologian tiedekunnassa, ja osallistui arabisti Ignatij Kratškovskin ja kielitieteilijä Jan Niecisław Ignacy Baudouin de Courtenay'n luennoille. Hän luki kirjallisuuskriitikko ja uskonnollisen filosofin Vasili Rozanovin (1856–1919) kirjoja, jotka vaikuttivat hänen oman tyylinsä muodostumiseen.
Ensimmäisen maailmansodan aikana hän ilmoittautui vuonna 1914 vapaaehtoiseksi armeijaan ja vuonna 1915 hänestä tuli ajokouluttaja panssaroitujen autojen yksikköön Pietarissa.
Suku ja koulutus > Yksityiselämä

Hänen ensimmäinen vaimonsa noin 1920–1930-luvuilla oli taiteilija Vasilisa Georgievna Kordi (1890–1977). Heillä oli lapsia: Nikita Šklovski-Kordi (1924–1945), joka kuoli toisessa maailmansodassa rintamalla ja Varvara Šklovskaja-Kordi (s. 1927), fyysikko. Varvara oli naimisissa ensin biofyysikko Efim Arsentijevitš Liebermanin ja sitten runoilija Nikolai Vasiljevitš Pantšenkon kanssa.
Šklovskin toinen aviovaimo vuodesta 1956 oli itävaltalaistaustainen Serafima Gustavovna Suok (1902–1983), jonka kanssa hän oli ensin pitkään avoliitossa heidän tavattuaan toisen maailmansodan aikana evakossa Almatyssa. Serafima Suok oli Juri Olešan entinen avovaimo ja toimi yhtenä Suok-tytön prototyypeistä tämän sadussa Kolme paksua (Три Толстяка, 1928, suom. 1964). Suok oli ollut ensin naimisissa erään amatöörirunoilijan kanssa Odessassa vuonna 1920, (avomies Juri Oleša), toinen aviomies vuodesta 1922 oli Vladimir Narbutin ja kolmas aviomies vuodesta 1936 kirjailija, modernin kirjallisuuden ja taiteen historioitsija, tekstologi, keräilijä Nikolai Kardžiev (1903–1996). Suok esiintyy myös Valentin Katajevin vuonna 1978 julkaistussa kirjassa 'Minun timanttikruununi' (Алмазный мой венец).
Poliittinen toiminta

Šklovski osallistui vuoden 1917 helmikuun vallankumoukseen. Venäjän väliaikainen hallitus lähetti hänet apulaiskomissaariksi lounaisrintamalle, missä hän haavoittui ja hänet palkittiin urheudesta. Sen jälkeen hän oli Venäjän retkikuntajoukon apulaiskomissaari Persiassa selvittelemässä vuonna 1914 tapahtunutta aseellista konfliktia.
Šklovski palasi Pietariin vuoden 1918 alussa lokakuun vallankumouksen jälkeen. Sisällissodan aikana hän vastusti bolševismia ja osallistui sosialistivallankumouksellisen puolueen jäsenten järjestämään bolševikkien vastaisiin juoniin. Kun salainen poliisi Tšeka pääsi selville salaliitosta, Šklovski joutui piilottelemaan Venäjällä ja Ukrainassa, hänet armahdettiin vuonna 1919 Maksim Gorkin ansiosta ja päätti pidättäytyä sen jälkeen poliittisesta toiminnasta. Hänen kaksi veljeään teloitettiin (1918 ja 1937) ja hänen sisarensa kuoli nälkään Pietarissa vuonna 1919.
Šklovski integroitui Neuvosto-yhteiskuntaan ja osallistui jopa Venäjän sisällissotaan palvellessaan Puna-armeijassa. Vuonna 1922 hän kuitenkin joutui jälleen piiloutumaan, sillä häntä uhkasi pidätys ja mahdollinen teloitus aiemman poliittisen toiminnan vuoksi, ja hän pakeni Suomen kautta Saksaan. Berliinissä vuonna 1923 hän julkaisi muistelmansa vuosilta 1917–1922 nimellä Sentimentalnoje putešestvie, France, Italia, vospominanija (ven. Сентиментальное путешествие, воспоминания), viittaa Laurence Sternen teokseen "A Sentimental Journey Through France and Italy". Sterne oli kirjailija, jota Šklovski suuresti ihaili ja jonka digressiivinen tyyli vaikutti voimakkaasti hänen kirjoittamiseensa. Vuonna 1923 hänen annettiin palata Neuvostoliittoon, eikä vähiten siksi, hän oli lisännyt vetoomuksen neuvostoviranomaisille kirjeromaaninsa Eläintarha eli Kirjeitä ei rakkaudesta (Zoo, или Письма не о любви, 1923, suom. 2019) viimeisille sivuille.
Perintö

Viktor Šklovski kuoli Moskovassa 92-vuotiaana ja on haudattu Kuntsevon hautausmaalle.
Viktor Šklovski oli vaikutusvaltainen kirjallisuuden teoreetikko. Hän on yksi Venäjän formalismiin liittyvistä suurista hahmoista. Viktor Šklovskin Proosateoria (О теории прозы) julkaistiin vuonna 1925. Šklovskia ylistetään edelleen "yhdeksi 1900-luvun tärkeimmistä kirjallisuuden ja kulttuurin teoreetikoista" (Modern Language Associationin palkintokomitea); "yksi viime vuosisadan eloisimmista ja  kuvia kumartamattomista ajattelijoista" (David Bellos); "yksi 1900-luvun venäläisen kulttuurielämän kiehtovimmista hahmoista" (Tzvetan Todorov).
Suomennetut teokset

Runoudesta ja järjentakaisesta kielestä (O poezii i zaumnom jazyke, 1913). Suomennettu 2009.
ZOO: eli kirjeitä mutta ei rakkaudesta (Zoo, ili Pisma ne o ljubi, 1923). Venäjänkielisestä alkuteoksesta suomentanut sekä selityksin ja jälkisanoin varustanut Jyrki Siukonen, Merz Sammonkatu, Tampere, 2019. ISBN 978-952-94-0892-4, ISBN 978-952-94-0893-1
Viktor Šklovskin hauta vuonna 2020, Kuntsevon hautausmaa Moskova.
Joshua Slocum

| Joshua Slocum |
| --- | --- |
 Joshua Slocum vuonna 1899.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. helmikuuta 1844 Nova Scotia, Kanada
Kuollut: 14. marraskuuta 1909 tai pian sen jälkeen (sijainti tuntematon)
Ammatti:  merikapteeni
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  1. Virginia Albertina Walker 2. Henrietta M. Elliott
Joshua Slocum (20. helmikuuta 1844 Nova Scotia – katosi marraskuussa 1909) oli yhdysvaltalainen merikapteeni ja ensimmäinen ihminen, joka purjehti yksin maailman ympäri vuosina 1895–1898.  Slocum oli 51-vuotias lähtiessään uhkarohkealle purjehdukselleen. Matkaan lähtiessään hänellä oli vain puolitoista dollaria taskussaan.
Katoaminen

14. marraskuuta 1909 tuolloin jo 65 vuoden ikään ehtinyt Slocum lähti purjehdusmatkalle kohti Orinocoa tarkoituksenaan edetä siitä Rio Negrolle asti, mutta hän ei päässyt perille vaan katosi aluksensa kanssa matkalla. Slocum julistettiin kuolleeksi vuonna 1924.
Slocum kirjoitti yksinpurjehduksestaan kuvauksen Yksinpurjehdus maapallon ympäri, joka julkaistiin vuonna 1899 ensin jatkosarjana lehdessä ja vuotta myöhemmin kirjana. Kirjaa pidetään yhä matkakirjallisuuden klassikkona. Jo aiemmin Slocum oli kirjoittanut teoksen Purjehdus Liberdadella Brasiliasta Amerikkaan, joka on ilmestynyt suomeksi samassa niteessä kuin yksinpurjehduskertomus.
Kirjallisuutta

Joshua Slocum: Sailing Alone Around the World, Dover Publications 1956, ISBN 978-0486203263
The Voyages of Joshua Slocum, Sheridan House 1995, ISBN 978-0911378559
Joshua Slocum: Voyage of the Liberdade, Dover Publications 1994, ISBN 978-0486400228
Joshua Slocum: Yksinpurjehdus maapallon ympäri, suom. Eino Koivistoinen, WSOY 1953.
Aiheesta muualla

Joshua Slocum Society International (Arkistoitu – Internet Archive)
Project Gutenberg: Sailing Alone Around the World by Joshua Slocum
Eldritch Press: The Voyage of the Liberdade (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Joshua Slocumin sluuppi Spray vuonna 1898.
Joshua Slocum vuonna 1898.
Smolenskin rautatieasema

| Smolenskin rautatieasema,  вокзал Смоленск,  вокзал Смоленск-Центральный |
| --- | --- |
 Smolenskin rautatieasema 2011
Perustiedot
Sijainti:  54°47′52.6″N, 032°02′04.6″E
Osoite:  Бокзальная улица 1, Смоленск (Vokzalnaja Ul. 1, Smolensk) 
Kunta:  Smolensk
Valtio:  Venäjä
Etäisyydet:  (etäisyydet noin)Vjazma 176 km, Moskova 419 km, Roslavl 122 km, Brjansk 255 km, Nevel-2 244 km, Dno 464 km, Pietari 709 km, Vitsebsk (Vitebsk) _ /203 km, Orša 119 km, Minsk 331 km,  Brest 673 km, Varsova 894 km, Vilna 524 km, Kaliningrad 867 km
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  (pääteasemia:) Adler (Sotši), Anapa, Arkangeli, Berliini,  Brest, Hrodna, Irkutsk, Kaliningrad, Mahiljou, Mariupol, Moskova, Nizza, Novosibirsk, Orša, Pietari, Polatsk, Praha, Saratov, Tšeljabinsk, Varsova, Vilna, Vitsebsk (Vitebsk)
Pysäköinti:  Lyhytaikainen pysäköinti aseman edustalla (itäpuolella)
Asemarakennus
Lipunmyynti:  kyllä, avoinna klo 8-20, mutta tauko klo 13-14
 Aseman värit vuonna 2005
Smolenskin rautatieasema tai Smolenskin keskusrautatieasema (ven. вокзал Смоленск, Смоленск-Центральный) on Smolenskin kaupungissa Venäjän länsiosissa sijaitseva rautatieasema. Asema on Venäjän rautateiden tärkeä asema ja sijaitsee Moskovasta länteen Minskiin ja edelleen Varsovaan johtavan rautatien varrella. Aseman kautta liikennöi kymmeniä junia eri puolille Venäjää, Valko-Venäjää, Ukrainaa, Baltiaa ja Keski-Eurooppaa.  Lisäksi ajetaan paikallis-/lähijunaliikennettä.
Rautatieasema sijaitsee maantieteellisesti vajaa kaksi kilometriä (2 km) Smolenskin hallinnollisen keskustan ja kremlin luoteispuolella, puoli kilometriä Dnepr-joesta pohjoiseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Smolenskin alueen rautatieasemat Wikimedia Commonsissa
Venäjän rautateiden matkustajaliikenteen sivut, sis. aikatauluhaku (venäjäksi) (rzd.ru)
Расписание поездов по станции Смоленск. Отправление. - Smolenskin aseman kaukojunien aikatauluja (venäjäksi) (rasp.yandex.ru)
Расписание поездов по станции Смоленск. Отправление. - Smolenskin aseman lähijunien aikatauluja (venäjäksi) (rasp.yandex.ru)
Aikatauluja Smolenskin asemalle (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (smolgrad.ru)
Aikatauluhaku Smolenskin asemalle (kaukojunat) (englanniksi) (poezda.net)
Rautatiekarttaa Moskovan länteen parovoz.com. Arkistoitu 4.12.2012. Viitattu 30.8.2011. (englanniksi), (venäjäksi) (parovoz.com)