stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Diracin deltafunktio
Matemaattisia yksityiskohtia

Todennäköisyysjakaumana Diracin deltafunktion karakteristinen funktio (siis Fourier-muunnos) on vakio 1 ja momenttigeneroiva funktio vakio 0. Sitä vastaava kertymäfunktio on 0 negatiivisilla ja 1 positiivisilla muuttujan arvoilla.
Yleisemmässä temperoitujen distribuutioiden teoriassa delta-funktionaalilla on kaikki derivaatat ja integraalit, kaikissa dimensioissa. Niitä voi vapaasti käyttää kaikissa differentiaali- ja osittaisdifferentiaaliyhtälöissä mihin vain äärelliseen kertaluokkaan, mutta kertolasku syntyvien funktioiden välillä on todistetusti hankalaa. Suoraan epäkonsistenttia.
Fourier-teoria syntyvien paikallisten funktionaalien välillä on kaunis ja täydellinen, varsinkin neliönormissa. Se on temperoidussa neliönormidistribuutioavaruudessa täysin duaalinen: koko Laplace-teoria menee Fourier-kautta polynomeihin ja päin vastoin. Delta-funktionaali kuvautuu Fourier-muunnoksen kautta nollannen asteen polynomiksi eli vakioksi; sen derivaatta kuvautuu ensimmäiseksi lineaariseksi asteeksi; sikäli kuin on ajassa siirrettyjä asioita, ne kuvautuvat eri tavoin summatuiksi polynomeiksi ja takaisin.
Tämä kaikki toimii yhteen siksi, että ei puhuta globaalisesta integroituvuudesta, vaan vain siitä mitä tapahtuu paikallisesti. Puhutaan siitä miten pienessä joukossa, paikallisesti, tietty määrä testifunktioita käyttäytyy suhteessa testattavaan asiaan, kuten Diracin deltaan.
Kun tehdään näin, integroituvuudesta tulee paikallinen suure globaalin asemesta, ja siksi Dirac-impulssi ja jopa sen kaikki derivaatat voidaan määritellä kunnolla. Ne määritellään suhteessa paikalliseen koetteluun, testifunktioiden suhteen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
MathWorld: Delta Function (englanniksi)
PlanetMath (Arkistoitu – Internet Archive)
Diracin deltafunktion integraali- ja sarjaesityksiä (Arkistoitu – Internet Archive)
Diracin deltamitta on hyperfunktio (pdf)
Diracin deltafunktion integraalin yksikäsitteisyyttä koskeva matemaattinen todistus
Non-Lebesgue measures on R. Lebesgue-Stieltjes measure, Dirac delta measure. (Arkistoitu – Internet Archive)
International Electrotechnical Commission (IEC): Dirac delta function (englanniksi)
Djurtjuli

Djurtjuli (ven. Дюртюли́, baškiiriksi Дүртөйлө, Dürtöilö) on kaupunki Baškortostanin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Belajajoen rannalla 124 kilometriä Ufasta luoteeseen. Kaupunki on Djurtjulin piirin keskus. Asukkaita on 31 200 henkeä (vuonna 2008).
Kaupunki on perustettu vuonna 1989. Se on Tšekmagušin öljyntuotantoalueen keskus. Kaupungissa toimii rakennustarvike- ja elintarviketeollisuutta.
Vuonna 2024 valmistuva Djurtjuli–Аtšit-moottoritie yhdistää Kazanin ja Jekaterinburgin ja jatkuu 2025 Tjumeniin osana Eurooppa–Länsi-Kiina-käytävää.
Aiheesta muualla

Djurtulin kaupungille omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Istukkahormoni

Istukkahormonin rakenne.
Istukkahormoni eli istukkagonadotropiini (hCG, engl. human chorionic gonadotropin) on elimistössä raskauden aikana muodostuva hormoni, jota tuottaa aluksi sikiö ja myöhemmin istukan trofoblastisolut.  Istukkahormoni kuuluu gonadotropiineihin, joita ovat lisäksi follikkelia stimuloiva hormoni (FSH) ja luteinisoiva hormoni (LH). Istukkahormonin päätehtävänä on estää keltarauhasen surkastuminen ja siten ylläpitää keltarauhashormonin tuotantoa raskauden aikana. Raskaustestien toiminta perustuu istukkahormonin mittaamiseen.
Istukkahormoni on rakenteeltaan glykoproteiini, joka koostuu 244 aminohaposta. Se sisältää α (alfa)-ketjun, joka on samanlainen kuin muilla gonadotropiineilla FSH:lla ja LH:lla, istukkahormonille yksilöllisen β (beeta)-ketjun ja hiilihydraattiosia. Gonadotropiinien rakenne-erot johtuvat eroista beetaketjun aminohappojen määrässä ja hiilihydraattiketjujen sitoutumiskohdissa.
Isotiosyanaatit

Isotiosyanaattien yleinen rakenne
Isotiosyanaatit ovat orgaanisia yhdisteitä, joille tunnusomainen funktionaalinen ryhmä on R-N=C=S. Niitä voidaan pitää isosyanaattien rikkianalogeina. Monia isotiosyanaatteja käytetään muun muassa orgaanisen kemian synteeseissä, fungisideina ja desinfiointiaineina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa alifaattiset ja aromaattiset isotiosyanaatit ovat tyypillisesti joko värittömiä nesteitä tai kiteisiä kiinteitä aineta. Niillä on usein hyvin pistävä haju ja ne ärsyttävät silmiä aiheuttaen kyynelvuotoa. Isosyanaateista poiketen isotiosyanaatit eivät reagoi helposti veden kanssa vaan hydrolysoituvat lähinnä happamissa tai emäksisissä olosuhteissa. Isotiosyanaatit liukenevat useisiin orgaanisiin liuottimiin ja muodostavat veden kanssa atseotrooppeja. Isotiosyanaatit ovat heikosti elektrofiilisia ja reagoivat nukleofiilien kanssa. Hydrolyysituotteena muodostuu amiineja, joita voidaan saada myös isotiosyanaatteja pelkistämällä. Amiinit reagoivat isotiosyanaattien kanssa tioureoiksi ja alkoholit reagoivat muodostaen tiokarbamaatteja. Isotiosyanaatteja käytetään myös heterosyklisten yhdisteiden valmistamisessa.
Isosyanaatteja esiintyy luonnossa sekä vapaina että sitoutuneina glukosinolaatteihin. Tällaisia ovat esimerkiksi allyyli-isotiosyanaatti, metyyli-isotiosyanaatti, fenyyli-isotiosyanaatti, sinigriini ja glukorafaniini. Myrosinaasientsyymi hajottaa glukosinolaatit isotiosyanaateiksi. Toinen isotiosyanaatteja muodostava entsyymi on allinaasi. Isotiosyanaatteja esiintyy erityisesti ristikukkaisissa kasveissa ja sipulikasveissa.
Valmistus

Isotiosyanaatteja voidaan valmistaa muun muassa isomeroimalla tiosyanaatteja, primääristen amiinien ja tiofosgeenin välisellä reaktiolla, isotiosyanaattisuolojen ja alkyyli- tai asyylihalidien välisellä reaktiolla, hapettamalla ditiokarbamaatteja vetyperoksidilla, pelkistämällä tioureoita tai alkeenien ja tiosyaanihapon välisellä reaktiolla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isotiosyanaatit Wikimedia Commonsissa
Dobrynja Nikititš

Dobrynja Nikititš pelastaa neidon Gorynytš-lohikäärmeeltä
Dobrynja Nikititš (ven. Добрыня Никитич) on yksi kolmesta kuuluisimmasta bogatyrista, legendaarisesta venäläisestä soturista, ja monien bylinoiden päähenkilö. Kansanperinteessä Dobrynja kuvataan Zmei Gorynytš -lohikäärmeen rohkeana tappajana.
Historioitsijat uskovat, että Dobrynja Nikititšin hahmo pohjautuu todelliseen historialliseen henkilöön. Dobrynja-kandidaatteja ovat muun muassa ruhtinas Vladimir Suuren setä Dobrynja, joka johti Vladimirin isän Svjatoslav I:n armeijaa, ja eräs Novgorodin käskynhaltijoista.
Dmitrovsk

| Dmitrovsk |
| --- | --- |
 vaakuna
 Dmitrovsk
 Koordinaatit: 52°25′26″N, 37°35′59″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Orjolin alue
Piiri:  Dmitrovskin piiri
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dmitrovsk (ven. Дми́тровск) on kaupunki Orjolin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Dneprin vesistöön kuuluvan Nerussa-joen rannalla 91 kilometriä Orjolista lounaaseen. Kaupunki on Dmitrovskin piirin keskus. Asukkaita on 6 300 henkeä (vuonna 2005).
Paikkakunta on saanut nimensä Venäjälle siirtyneestä Moldovan ruhtinaasta Dimitrie Cantemirista, jolle Pietari I lahjoitti paikallisen kartanon. Vuonna 1782 siitä tuli kaupunki ja Orjolin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuosina 1929–2005 nimenä oli Dmitrovsk-Orlovski erotuksena muista samankaltaisista nimityksistä.
Aiheesta muualla

Dmitrovskin piiri Orjolin alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Docimodus

| Docimodus |
| --- | --- |
 Putsarihautoja (Docimodus johnstoni)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Docimodus  Boulenger, 1897
Katso myös
   Docimodus Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Docimodus on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kaksi lajia, joita tavataan Afrikasta:
Docimodus evelynae Eccles & Lewis, 1976 – juovaputsarihautoja
Docimodus johnstoni Boulenger, 1897 – putsarihautoja
Isänmaan liitto

Isänmaan liitto (vir. Isamaaliit) oli virolainen organisaatio (ühing, yhdistys), joka perustettiin 22. helmikuuta 1935 ja jonka perustamisesta ilmoitettiin 7. maaliskuuta 1935. Kyse ei ollut puolueesta, vaikka sitä usein sellaiseksi nimitetäänkin.
Pääministeri (riigivanem) Konstantin Pätsin ja kenraali Johan Laidonerin tehtyä vallankaappauksen maaliskuussa 1934 kaikki poliittiset järjestöt ja puolueet kiellettiin, myös Pätsin oma talonpoikaispuolue. Isänmaan liiton perustajat olivat Hans Oidermaa, Hugo Kukke ja Edgar Kigaste. Muita keskeisiä toimijoita olivat Kaarel Eenpalu, Jüri Uluots ja August Jürima. Organisaation oli tarkoitus ajaa Viron valtion ja isänmaan asiaa eli käytännössä koota poliittinen tuki uuden autoritaarisen hallinnon taakse. Isänmaan liitto oli hallinnon sisällä pääasiassa sisäministeri Kaarel Eenpalun hanke, kun taas puolustusvoimain komentaja Laidoner suhtautui siihen kriittisesti ja kielsi sotilaita osallistumasta sen toimintaan.
Koska Pätsin vastainen oppositio boikotoi uuden perustuslakia säätävän kansalliskokouksen Rahvuskogun vaaleja vuonna 1937, olivat kaikki valitut edustajat Isänmaan liiton edustaja. Alahuoneen 80 paikasta peräti viisikymmentä oli valittu yhden ehdokkaan vaalipiireistä oppositioedustajien puuttuessa. Kun niin sanottu Pätsin perustuslaki tuli voimaan vuonna 1938, muodosti uuden kaksikamarisen parlamentin vaaleja varten vaaliliiton nimeltä ”Perustuslain toteuttamisen kansanrintama” (Rahvarinne põhiseaduse elluviimiseks). Kansanrintama ja Isänmaan liitto olivat jäsenistöltään päällekkäiset.
Neuvostojoukot miehittivät Viron 17. kesäkuuta 1940 ja miehittäjän asettama uusi Johannes Vares-Barbaruksen kommunistijohtoinen nukkehallitus lakkautti Isänmaan liiton sisäministeri Maksim Untin määräyksellä 26. kesäkuuta 1940.
Isorokkorokote

Dryvax-merkkinen nykyaikainen isorokkorokote.
Isorokkorokote on variolaviruksen aiheuttaman isorokon torjumiseen tarkoitettu rokote. Isorokko on myös toistaiseksi ainoa tauti, jonka ihmiskunta on onnistunut kokonaan hävittämään rokotteiden avulla.
Isorokkoa on torjuttu satojen vuosien ajan niin kutsutun variolaation, eli taudin tarkoituksellisen mutta kontrolloidun tartuttamisen avulla. Ensimmäinen lehmärokkoon pohjautuva varsinainen rokote tuli käyttöön jo vuonna 1798, ja Suomessa vapaaehtoinen rokottaminen aloitettiin vuonna 1802. Suomessa rokotuksista tuli pakollisia 1886 alkaen, ja rokotukset jatkuivat aina vuoteen 1980 asti.
Vaikka isorokkorokotuksista ollaan nykyään luovuttu, on rokotteita edelleen varastoituna useissa valtioissa. Myös Suomessa on edelleen isorokkorokotevarastoja, joiden ylläpitoa ja rokotteiden käyttökelpoisuutta valvoo Terveyden ja hyvinvoinnin laitos. Vuonna 2022 m-rokon leviäminen teki isorokkorokotteiden varastoinnista jälleen erityisen ajankohtaisen aiheen, koska m-rokkoa aiheuttava virus kuuluu samaan Orthopox-sukuun kuin isorokkoviruskin, ja on siten oletettavasti herkkä isorokkorokotteilla luodulle immuniteetille.
Historia > Rokotteen kehitys

Jennerin alkuperäinen menetelmä perustui lehmärokon iholle synnyttämästä rakkulasta otetun nesteen siirtämiseen rokotettavaan. Tällainen, kirjaimellisesti kädestä käteen tapahtuva rokottaminen oli vaivaton tapa, joka säilyi ainakin Amerikoissa käytössä 1900-luvun alulle saakka. Menetelmän keskeinen ongelma oli, että nesteen mukana siirtyi luovuttajasta muitakin mikrobeja rokotettavaan. Italialaiset kehittivät jo 1800-luvun alussa tavan valmistaa rokote nautaeläimen iholle muodostuneista lehmärokkorakkuloista. Tämänkin menetelmän ongelmana oli rakkulanesteen eläinperäisten bakteerien suuri määrä, mikä vaati tuotteen prosessointia ensin linkoamalla bakteerimassa erilleen, sitten käsittelemällä syntynyttä seerumia kemiallisesti fenolilla ennen kuin rokote oli valmis käyttöön. Monimutkaisempi valmistusmenetelmä nosti merkittävästi rokottamisen kustannuksia. Lopulta suurin osa käytössä olleista isorokkorokotteista perustui kuitenkin juuri tähän valmistusmenetelmään.
Yhdysvalloissa 1930-luvun alussa keksitty tapa viljellä viruksia kananmunan alkiokalvoilla johti ensimmäisiin bakteerivapaisiin isorokkorokotteisiin ja 1960-luvulla useat valmistajat siirtyivät menetelmän käyttöön. Lopulta hollantilaiset onnistuivat viljelemään Lister-nimistä vaccinia-viruskantaa kaniinin munuaissolukossa ja 1970-luvun alussa yli 45 000 indonesialaislapsella tehty koe osoitti näin valmistetun rokotteen olevan yhtä tehokas kuin vasikan ihossa viljelty rokote. Isorokko oli kuitenkin jo häviämässä, eikä soluviljelmistä ehtinyt tulla valtavirtaa isorokkorokotteen valmistusmenetelmänä. Nykyisin tuotannossa olevat isorokkorokotteet valmistetaan soluviljelmissä, mutta eri valtioiden huoltovarmuusvarastoissa on edelleen runsaasti vanhempia valmisteita.
Niin kutsutuissa neljännen sukupolven isorokkorokotteissa hyödynnetään modernia molekyylibiologista ymmärrystä sekä käänteistä rokotekehitystä. Kehitteillä on ainakin yhdistelmä-DNA-tekniikalla kehitettyjä proteiinirokotteita sekä DNA-rokotteita. Bioterrorismin uhan lisäksi isorokkorokotteita kehitetään tulevaisuudessa mahdollisesti eläimistä ihmisiin siirtyvien Pox-virusten aiheuttamiin epidemioihin varautumiseksi.
Nykyisin tuotannossa olevia isorokkorokotteita

ACAM 2000 on Sanofin valmistama toisen sukupolven isorokkorokote, jossa käytetään NYCBOH-viruskantaa. Rokote annetaan yhtenä annoksena rikotulle iholle, ja onnistunut rokotus aiheuttaa isorokkorokotteille tunnusomaisen rakkulan, josta jää arpi.
Bavarian Nordic valmistaa MVA-viruskantaan perustuvaa kolmannen sukupolven rokotetta, jonka kauppanimi on Euroopassa Imvanex, Kanadassa (ja Yhdysvalloissa aikaisemmin) Imvamune ja Yhdysvalloissa (nykyisin) Jynneos. Valmiste on hyväksytty käytettäväksi myös m-rokkoa vastaan. Rokote annetaan pistoksena ihon alle kahden rokotteen sarjana. Rokotuskertojen välillä on oltava 28 vuorokauden väli. MVA-virus ei kykene lisääntymään ihmisen kudoksissa eikä rokotuskohtaan sen vuoksi synny rakkulaa.
LC-16 Kaketsuken on Kaketsukenin valmistama LC16m8-viruskantaan perustuva kolmannen sukupolven rokote. Onnistuneesta rokottamisesta syntyy rakkula, josta jää arpi.
Näiden lisäksi ainakin Venäjän uskotaan valmistavan omaa rokotevalmistettaan.
Rokotteen teho ja suojan kesto

Isorokkorokotteiden tehoa ei ole koskaan dokumentoitu kovin tarkasti. Suuren osan ajasta käsitys on perustunut siihen yksinkertaiseen havaintoon, että rokotteen saaneet sairastuivat ani harvoin vakavasti ja heidän kuolleisuutensa oli hyvin pientä. Tiedetään, että noin 90 % isorokkotapauksista ilmeni rokottamattomilla. Koska isorokkovirus on hävinnyt, tehon määrityksessä yleensä käytettäviä epidemiologisia tutkimuksia ei ole mahdollista tehdä. Käsitys nykyisten rokotteiden tehosta perustuukin vain verestä mitattavien vasta-aineiden määriin, mikä ei anna kattavaa kokonaiskuvaa rokotteiden tehosta. Jo Jenner itsekin huomasi 1800-luvun alussa, ettei rokote anna pysyvää immuniteettia, joten ihmisen elimistön vaste rokotteen vaccinia-virukselle on erilainen kuin itse isorokkovirusta kohtaan. Myös tämä vaikeuttaa tehon arviointia, kun käytännön epidemiologista dataa ei voida saada.
Jonkin verran epidemiologista tietoa kuitenkin ehti kertyä. Isorokkorokotteen antama suoja sairastumista vastaan näyttää olevan 80–90 % luokkaa, mutta vain muutaman vuoden ajan. Mikäli tarkoitus on estää rokotetun sairastuminen, tehoste olisi otettava arviolta 10 vuoden välein. Pitkään käytössä olleen Dryvax-rokotteen suora seuraaja, ACAM2000, suositellaan tehostettavan kolmen vuoden välein. Isorokon harvinaistuessa läpäisyinfektioiden määrä lisääntyi ja 1970-luvun alussa ymmärrettiin, että taudin ollessa vielä yleinen, rokotettujen toistuva altistuminen isorokkovirukselle oli toiminut tehosterokotteen tapaan nostaen veren vasta-ainepitoisuuksia, ja siten estänyt rokotettuja sairastumasta.
Kuten rokotteiden kohdalla usein, myös isorokkorokotteen antama suoja vakavia tautimuotoja, ja erityisesti kuolemaan johtavaa tautia vastaan säilyy kuitenkin vuosikymmeniä. Laaja epidemiologinen tutkimus isorokon esiintyvyydestä Euroopassa vuosina 1950–1971 osoitti, että rokottamattomien tapauskuolleisuus oli 52 %, kun samaan aikaan alle 10 vuotta aiemmin rokotettujen kuolleisuus oli vain 1,4 % ja yli 20 vuotta aiemmin rokotettujenkin vain 11,1 %.
Aiheesta muualla

Helsingin yliopistomuseo: Isorokkorokotus Suomessa
Isorokkorokotuksen historiaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Divinyylibentseeni

| Divinyylibentseeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  (o-Divinyylibentseeni) 108-57-6 (m-Divinyylibentseeni) 105-06-6 (p-Divinyylibentseeni) 1321-74-0 (o-Divinyylibentseeni) 108-57-6 (m-Divinyylibentseeni) 105-06-6 (p-Divinyylibentseeni)
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H10
Moolimassa:  130,18 g/mol
Sulamispiste:  −66,9 °C ... −52 °C
Kiehumispiste:  195 °C
Tiheys:  0,904 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenematon veteen
Divinyylibentseeni (C10H10) on aromaattinen hiilivety. Tyypillisesti divinyylibentseeniä käytetään kahden keskenään isomeerisen muodon m-divinyylibentseenin ja p-divinyylibentseenin seoksena. Divinyylibentseeni on polymeeriteollisuudessa runsaasti käytetty monomeeri muoveissa ja kumeissa.
Ominaisuudet

Divinyylibentseeni on huoneenlämpötilassa väritön neste. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee hiilivetyihin. Divinyylibentseeni on styreeniä reaktiivisempaa ja polymerisoituu helposti sekä itsensä, että muiden polymeroituvien yhdisteiden kanssa jo huoneenlämpötilassa. Divinyylibentseenin homopolymeroitumisessa muodostuva polymeeri on haurasta. Tämän vuoksi Divinyylibentseeniin lisätään stabilisaattoriksi tyypillisesti rikkiä ja 4-tert-butyylikatekolia.
Valmistus ja käyttö

Divinyylibentseenin valmistukseen käytettävä prosessi on samankaltainen styreenin valmistusmenetelmän kanssa. Reaktiossa dietyylibentseeni johdetaan reaktoriin, jossa on dehydrausreaktiota nopeuttavaa katalyyttiä. Reaktio suoritetaan noin 600 °C lämpötilassa ja tällöin reaktio tuote on pääasiassa m- ja p-divinyylibentseenien 2,25:1-seos. Sivutuotteena muodostuu etyylivinyylibentseeniä. Reaktiolämpötilassa muodostuva o-divinyylibentseeni reagoi helposti edelleen naftaleeniksi, eikä sitä juurikaan muodostu. Lopuksi tuote puhdistetaan alipainetislauksella.
Divinyylibentseenistä muodostuva homopolymeeri polidivinyylibentseeni on haurasta eikä sillä juurikaan ole käyttökohteita. Sen sijaan divinyylibentseenin ja muiden monomeerien muodostamat heteropolymeerit ovat yleisessä käytössä. Yksi tärkeimmistä niistä on kopolymeeri styreenin kanssa ja näitä hartseja käytetään erityisesti ioninvaihdossa. Muissa polymeereissä divinyylibentseeniä käytetään ristisillottavana yhdisteenä. Ristisilloitus divinyylibentseenillä parantaa polymeerin kovuutta, kuumuudenkestävyyttä ja kimmomoduulia. Tällaisia polymeerejä käytetään muun muassa sähköneristeinä.
Aiheesta muualla

ChemBlink: Divinylbenzene (englanniksi)
ChemBlink: 1,3-Di(Ethenyl)Benzene (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
ChemBlink: 1,4-Di(Ethenyl)Benzene (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Jon Istad

| Mitalit> Maa:   Norja.Miesten ampumahiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Norja.Miesten ampumahiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Norja.Miesten ampumahiihto. Olympialaiset  | Maa:   Norja> Miesten ampumahiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Grenoble 1968 | 4 × 7,5 km viesti |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Garmisch-Partenkirchen 1966 | 20 km |  |
|  Kultaa | Garmisch-Partenkirchen 1966 | 4 × 7,5 km viesti |  |
|  Kultaa | Altenberg 1967 | 4 × 7,5 km viesti |  |
|  Hopeaa | Zakopane 1969 | 4 × 7,5 km viesti |  |
|  Pronssia | Hämeenlinna 1962 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Seefeld 1963 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Altenberg 1967 | 20 km |  |
Jon Istad (29. heinäkuuta 1937 Voss – 17. toukokuuta 2012) oli norjalainen ampumahiihtäjä, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Istad osallistui ampumahiihdon arvokisoihin jo Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960, mutta vasta vuoden 1966 MM-kilpailuissa hän ylsi henkilökohtaisella matkalla mitaleille. Tuolloin hän voitti 20 kilometrin kilpailun neljästä sakkominuutistaan huolimatta. Toisen kultamitalinsa hän saavutti viestissä. Seuraavana vuonna hän kuului jälleen Norjan voittoisaan viestijoukkueeseen, mutta henkilökohtaisella matkalla hän jäi pronssille ammuttuaan 12 sakkoa. Olympiamitalin hän saavutti Grenoblesta 1968 Norjan sijoituttua 4 × 7,5 kilometrin viestissä hopealle.
Istad oli Norjan parhaimmistoa myös sotilaskivääriampujana. Hänen poikansa Sverre Istad on ampumahiihdon MM-mitalisti, ja hän oli ampumahiihdon maailmanmestari Gro Marit Istad-Kristiansenin eno tai setä. Istad kuoli 17. toukokuuta 2012.
Saavutuksia

Lähde:
Olympiahopeaa viestissä 1968
Olympiakisoissa 20 kilometrillä 1960, 1964 ja 1968: 11. sija
MM-kultaa 20 kilometrillä 1966 sekä viestissä 1966 ja 1967
MM-hopeaa viestissä 1969
MM-pronssia 20 kilometrillä 1967 sekä joukkuekilpailussa 1962 ja 1963
MM-kisoissa 20 kilometrillä 1961: 21. sija, 1962: 6. sija ja 1963: 5. sija
PM-kultaa 20 kilometrillä 1969 sekä viestissä 1966, 1967 ja 1969
Istra

| Istra Истра |
| --- | --- |
 Ylösnousemuksen katedraali Uuden-Jerusalemin luostarissa.
 lippu:  vaakuna
 Moskovan alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Istra
 Koordinaatit: 55.9147°N, 36.8593°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Moskovan alue
Piiri:  Istra
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  7 km²
Korkeus:  165 m
Väkiluku (2010)  ():  35 696
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 gorod.istranet.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Istra (ven. И́стра) on kaupunki Moskovan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Istrajoen rannalla 58 kilometriä Moskovasta länteen. Kaupunki on Istran piirin keskus. Sen läpi kulkee Moskovasta Latvian rajalle suuntautuva M9-valtatie sekä Moskovan ja Riian välinen rautatie (Novoijerusalimskajan asema ja Istran seisake). Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 35 696  ja koko piirissä 119641 henkeä.
1500-luvulta lähtien paikalla sijaitsi Voskresenskojen kylä, jonka lähelle patriarkka Nikon perusti vuonna 1656 Uuden-Jerusalemin luostarin. Luostarista muodostui yksi Venäjän hengellisistä keskuksista. Vuonna 1781 perustettiin Voskresenskin kaupunki, joka aluksi oli samannimisen kihlakunnan keskus. Vuodesta 1796 lähtien se kuului Zvenigorodin kihlakuntaan. 1900-luvun alkuun saakka Voskresensk oli pikkukaupunki, jonka asukkaat kävivät pienimuotoista kauppaa ja palvelivat luostarin pyhiinvaeltajia. Vuosina 1883–1883 Voskresenskissa työskenteli lääkärinä kirjailija Anton Tšehov.
Uuden-Jerusalemin luostari lakkautettiin vuonna 1918 ja vuonna 1922 siitä tehtiin museo. Vuonna 1930 kaupunki sai nimen Istra. Toisen maailmansodan aikana marras-joulukuussa 1941 Istra oli saksalaisten miehittämä. Vetäytyessään he polttivat kaupungin ja räjäyttivät luostarin pääkirkon.
Sodan jälkeen Istraan perustettiin teollisuutta ja tieteellisiä tutkimuslaitoksia. Kaupunki ja sen kauniit lähiseudut ovat suosittu matkailukohde. Huomattavin nähtävyys on Uuden-Jerusalemin luostari, jossa toimii Moskovan alueen kotiseutumuseo. Luostarin vieressä on ulkomuseo, johon on kerätty alueen puuarkkitehtuurin muistomerkkejä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
Moskovan alueen kaupungit
Isotöyhtöharakka

| Isotöyhtöharakka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidae
Suku::  Loistonärhet Cyanocorax
Laji::  colliei
Kaksiosainen nimi
 Cyanocorax colliei  (Vigors, 1829) 
Synonyymit
 Calocitta colliei 
Katso myös
   Isotöyhtöharakka Wikispeciesissä   Isotöyhtöharakka Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Isotöyhtöharakka (Cyanocorax colliei) on endeemisenä Meksikossa elävä variksiin kuuluva varpuslintu. Laji on nimetty skotlantilaisen luonnontieteilijän Alexander Collien mukaan.