Eidsvollin kansalliskokous
Kokousedustajat ja "puolueet" > Edustajat

Kokousedustajista 33 valittiin armeijasta ja laivastosta, 25 kaupungeista ja kauppaloista (norj. kjøpstedene) ja 54 maakunnista (norj. landdistriktene). Väkilukuun nähden sekä armeijalla että kaupungeilla oli valtaisa yliedustus. Trøndelagista pohjoiseen ei ollut yhtään edustajaa, koska Nordlandissa ei ehditty pitää edustajavaaleja lainkaan ja Finnmarkissa vaali saatiin aikaan vasta, kun kokous oli jo pidetty. Edustajista 57 oli virkamiehiä, viisi tehtaan- ja kartanonomistajia, 13 kauppiaita ja 37 talonpoikia. Osallistujat olivat varsin nuoria. Useimmat olivat alle 50-vuotiaita ja lähes puolet alle 40-vuotiaita. Keski-ikä oli 42 vuotta ja kahdeksan kuukautta.
Tärkein ja vaikutusvaltaisin ryhmä edustajista oli virkamiehistö. Peräti kolmetoista viidestätoista perustuslakikomitean jäsenestä tuli olemaan virkamiehiä. Useimmat virkamiehet kuuluivat itsenäisyyspuolueeseen ja heillä oli vahvat sidokset Tanskan kuninkaaseen ja Tanskaan. Omien oikeuksiensa turvaamiseksi valtaosa virkamiehistöstä vastusti porvariston ja aateliston erityisoikeuksia elinkoeinoelämän alueilla. Toisaalta unioni Ruotsin kanssa saattoi merkitä yhdistymistä ja kilpailua ruotsalaisen virkamieskunnan kanssa asemista, mitä haluttiin välttää. Virkamiehet olivat myös tukeneet talonpoikaisedustusta, koska he katsoivat talonpoikien olevan heidän näkökulmastaan hyödyllisempiä kuin mitä he olisivat porvaristolle. Useimmat virkamiehistöstä olivat virkamiesten poikia, joista yli puolet olivat seuranneet isiensä jälkiä juristin, papin tai upseerin uralla. Vain yhdellä virkamiehellä oli talonpoikaistausta, 17 oli porvaritaustaisia. Virkamiehistö ei ollut juurikaan sidoksissa edustamaansa paikkaan. Useat olivat itse asiassa syntyneet Tanskassa ja vain kuusi heistä oli syntynyt edustamassaan vaalipiirissä. Vaikka virkamiehistön piirissä oli joitakin erimielisyyksiä, ne olivat harvoin isoja. Suurimmat mielipide-erot ryhmän sisällä koskivat kirkon omistaman maan myymistä talonpojille ja yleistä asevelvollisuutta.
Vain 18 edustajaa oli liikemiehiä ja porvareita. Heidän lukumääränsä ei juurikaan vastannut ryhmän todellista taloudellista valtaa aikansa yhteiskunnassa. Vuodesta 1807 käynnissä ollut sota ja Britannian merisaarto oli vaurioittanut pahasti maan kauppaa ja merenkulkua. Useimmat liikemiehet suhtautuivat siksi erittäin kriittisesti Tanskan kuninkaan ulkopolitiikkaan ja toivoivat pikaista rauhaa Britannian kanssa, minkä vuoksi heistä valtaosa edusti unionipuoluetta. Norjalla tuli heidän mielestään olla laaja sisäinen itsehallinto norjalais-ruotsalaisessa unionissa. Yleistä asevelvollisuutta vastustettiin, koska liikemiehet arvelivat monien johtavien perheiden muuttavan sen vuoksi ulkomaille. Liikemiehet osallistuivat erityisesti väittelyihin taloudellisista ja sosiaalisista kysymyksistä, joissa he puolustivat hallussaan olevia erityisiä kaupankäyntioikeuksia, sahalaitoserityisoikeuksia, sekä viinanpoltto-oikeuksia.
Yleisesti ottaen kokousedustajat olivat aikansa mittapuulla korkeasti koulutettuja. Virkamiehillä oli ylioppilastutkinto ja virkaopintoja ja he olivat usein viettäneet uransa alkuajat Kööpenhaminassa. Porvariston edustajista suuri osa oli nuoruudessaan lähetetty opintomatkoille eritoten Ranskaan, Saksaan ja Britanniaan, missä he oppivat kieliä sekä insinööritaitoa ja kauppaa. Talonpojat olivat luonnollisesti vähiten koulutettuja, joskin heidän joukossaaon oli reaalikoulun käyneitä sekä armeijassa ja laivastossa palvelleita, jotka olivat kielitaitoisia. Vain yksi kokousedustaja, matruusi Even Thorsen, oli luku- ja kirjoitustaidoton ja hänen allekirjoituksensa perustuslakiin toteutettiin siten, että Thorsen piti kädestä hänen puolestaan perustuslain allekirjoittanutta edustajaa.