stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kourajoki
Kourajoen valuma-alue > Sivu-uomia

Loimijoen valuma-alueen pääuoman sivu-uomia on kerätty alla olevaan taulukkoon. Taulukon tietojen lähteet näkyvät taulukon alla ja ne on yksilöity kunkin rivin oikeassa sarakkeessa. Sivu-uomat on kuvailtu tarkemmin taulukon jälkeen kirjoitetussa tekstissä.
| Sivu-uoman nimi   | pääuoman kohta   | Etäisyys Kokemäen- joesta (km) | Pituus (km)   | Virtaama (MQ m³/s)   | Valuma-alue (km²)   | Lähteet     |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Kourajoki yhtyy Loimijokeen Huittisten Katinhännässä.
| Majaoja | Kukonharja | 7 | 6 |  | 13 | 2,2,4,2,–,4 |  |
| (nimetön?) | Kukonharja | 7 | 8 |  | 10 | 2,2,2,2,–,3 |  |
| Murronjoki | Kukonharja | 9 | 22 |  | 49 | 2,2,4,4,–,4 |  |
| Kalsinoja | Kärkkäänjoki | 12 | 4 |  | 15 | 2,2,4,2,–,4 |  |
| Lurtinoja | Kärkkäänjoki |  |  |  |  | 2,2,–,–,–,– |  |
| Formistonoja |  |  |  |  |  | 2,2,–,–,–,– |  |
| Kouvonoja | Kouvola |  | 4 |  | 10 | ,2,–,2,–,3 |  |
| Korppulanoja | Kanteenmaa |  |  |  |  | 2,2,–,–,–,– |  |
| Ilmiönoja | Kanteenmaa | 27 | 5 |  | 10 | 2,2,4,2,–,4 |  |
| Vihalaidanoja | Palojoki (oja) | 38 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Lavanoja | Varvusenoja | 42 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Lupunoja | Varvusenoja | 42 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
Kourajoen latvaa on Lammasojan nimisenä olemassa vielä kolme kilometriä Lupunojan yläpuolella

Lähteet: 1 = luettu Wikipedian suomenkielisestä artikkelista, 2 = katsottu tai mitattu Karttapaikan verkkopalvelusta , 3 = katsottu SYKE:n VALUE valuma-aluerajaustyökalulla , 4 = luettu SYKE:n HERTTA-verkkopalvelun virtavesien tietokannasta.
Seuraavassa kuvaillaan lyhyesti joen merkittävimmät sivuhaarat joen suulta kohti joen latvaa. Suluissa ovat sivujoen suun etäisyys joen suulta ja sivuhaaran valuma-alueen laajuus. Kourajoki yhtyy Loimijokeen 20 kilometriä Loimijoen suistosta. Majaoja (7 km ja 13 km²) on ensimmäinen merkittävä Kourajokeen laskeva oja joen suulta lukien. Kourajoen toiseksi suurin sivujoki on Murronjoki (9 km ja 54 km²), joka on 22 kilometriä pitkä. Loimaan (aiemmin Alastaron) puolella sitä aletaan kutsua Alaiseksijoeksi. Hennijoen kylän kohdalla jokea kutsutaan Hennijoeksi ja Kuljunmaassa sitä kutsutaan Alhonojaksi. Joen lähteenä on Leppisuon länsireuna. Leppisuolla sijaitsee läntinen Leppijärvi. Hennijoen kylän kohdalla Hennijokeen yhtyy Lampijärven laskuoja. Kalsinoja (12 km ja 15 km²) tuo vedet Riuttanmaan peltoaukealta ja Ilmiönoja (27 km ja 10 km²) Ilmiönsuolta. Palojoen (27 km ja 75 km²) voidaan katsoa alkavan Ilmiönojan yhtymäkohdasta. Joki on 18 kilometriä pitkä ja se tuo Isosuon, Leppisuon ja Telkusuon vedet sekä Lylysuon-, Arkkuinsuon-, Vihalaidansuon- ja Varvusensuon turvetuotantoalueiden vedet Punkalaitumenjokeen. Leppisuolla sijaitsee itäinen Leppijärvi.
Aiheesta muualla

Luostarinen, Matti: Loimijokilaaksosta valtakunnan arvomaisema
Loimijoen sivujoet
Punkalaitumenjoki
Kourajoki
Matkusjoki
Hanhijoki
Niinijoki
Kojonjoki
Petäjoki
Ypäjoki
Kuusjoki
Haapajoki
Jänhijoki
(35.9)
Henschel Hs 127

| Henschel Hs 127 |
| --- | --- |

Tyyppi:  pommituskone
Valmistaja:  Henschel
Suunnittelija:  Friedrich Nicolaus
Ensilento:  1937
Valmistusmäärä:  kaksi prototyyppiä 
Valmistusvuodet:  1937−38
Henschel Hs 127 oli saksalainen 1930-luvulla kehitetty kaksimoottorinen, yksitasoinen ja kokometallirakenteinen nopean pommikoneen prototyyppi.
Kehityshistoria

Saksan ilmailuministeriö RLM (Reichsluftfahrtministerium) julkisti vuonna 1935 spesifikaation nopean taktisen pommittajan (Schnellbomber) kehittämisestä. Spesifikaation mukaan yhden 7,9 mm konekiväärin puolustusaseistuksella varustetun koneen tuli saavuttaa ja pitää 500 kilometrin tuntinopeus 30 minuutin ajan sekä kyetä kuljettamaan 500−800 kg:n pommikuorma 2 000 kilometrin päähän. 3-henkisen miehistön (ohjaaja, tähystäjä/pommittaja, radisti/kk-ampuja) operoiman koneen tuli nousta lähtökiidossa 750 metrin matkalla 20 metrin korkeuteen ja saavuttaa 7 000 metrin korkeus 25 minuutissa. RLM edellytti kultakin suunnitelmansa esittäneeltä valmistajalta kolmen prototyypin rakentamista. Lisäksi prototyyppien moottoreina tuli käyttää Daimler-Benzin uusinta moottorityyppiä, DB 600:a.
Henschel Flugzeugwerke AG kehitti vastauksena spesifikaattiin Hs 127 -koneen prototyypin. Henschelin pääsuunnittelija Friedrich Nicolauksen suunnitteleman ensimmäisen prototyypin, Hs 127 V1:n, ensilento lennettiin loppuvuodesta 1937. Kone oli ala- ja yksitasoinen kuorirakenteisella rungolla ja sen kaksisalkoinen kauttaaltaan metallilevyllä päällystetty siipi oli varustettu laskusiivekkeillä. Daimler-Benz DB 600 D -moottoreilla varustettu kone kykeni kuljettamaan 1 500 kiloa pommeja. Koneen lento-ominaisuudet todettiin hyviksi, ulkoisilta mitoiltaan hieman Junkers Ju 88:aa pienempänä ja kevyempänä koneena se oli nopeampi kuin kilpailijansa, joihin kuului Junkersin lisäksi Willy Messerschmittin suunnittelema nopean pommikoneen prototyyppi Bf 162. Toinen Hs 127- prototyypeistä, V2, valmistui ja lensi ensilentonsa keväällä 1938. Kilpailu nopean pommittajan kehittämisestä ratkesi valtion omistaman Junkersin hyväksi kuitenkin jo ennen toisen prototyypin valmistumista, ja tämä johti Hs 127:n kehittämisen keskeyttämiseen RLM:n määräyksestä kahden valmistuneen prototyypin jälkeen toukokuussa 1938.
Tekniset tiedot (Hs 127 V2)

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 3 (ohjaaja, tähystäjä/pommittaja, radisti/konekivääriampuja)
Pituus: &&&&&&&&&&&&&010.097000010,97 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&017.040000017,40 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.02200003,22 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&038.060000038,60 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&06700.&&&&006 700 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&08800.&&&&008 800 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Daimler-Benz DB 600D -V12-moottori; &&&&&&&&&&&&0634.&&&&00634 kW (&&&&&&&&&&&&0850.&&&&00850 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0565.&&&&00565 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01400.&&&&001 400 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&09200.&&&&009 200 m
Aseistus
1 500 kg pommeja
Aiheesta muualla

Henschel Hs 127
Krasnohorivka

| Krasnohorivka Красногорівка |
| --- | --- |
 Krasnohorivkan rautatieasemaa.
 Krasnohorivka
 Koordinaatit: 48.0022°N, 37.5091°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Donetskin alue
Piiri:  Pokrovskin piiri
Perustettu:  ennen vuotta 1821
Kaupunki:  1938
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  10,7 km²
Väkiluku (2021)  ():  14 917
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Krasnohorivka (ukr. Красногорівка; ven. Красногоровка, Krasnogorovka) on kaupunki Ukrainan Donetskin alueen Pokrovskin piirissä. Aluekeskus Donetskin keskusta sijaitsee 30 kilometriä Krasnohorivkasta itään; piirikeskus Pokrovsk puolestaan noin 52 kilometriä luoteeseen. Donetskin läntisin kaupunkipiiri (Petrovskin piiri) on lähimmillään kuitenkin vain noin kolmen kilometrin päässä Krasnohorivkan kaupungista.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Krasnohorivkan väkiluvuksi 14 917 asukasta vuoden 2021 alussa. Käytännössä Itä-Ukrainan sodan (2014) jälkeen monet kirjoillaolevista asukkaista ovat muuttaneet evakkoon, pois kaupungista. Vuoden 2001 väestönlaskennassa asukkaita oli 16 714, joista enemmistö on etnisesti ukrainalaisia tai venäläisiä.
Historia

Seudulla on ollut asutusta ainakin 800-1200-luvulta jaa. lähtien (paljolti kuten Marjinka).
Venäjän keisarikunnan aikana (1800-luvulla) seutu kuului Jekaterinoslavin kuvernementin Bahmutin kihlakuntaan. Pysyvää kyläasutusta on ollut viimeistään 1820-luvulla, sillä Jekaterinoslavin kuvernementin vuoden 1821 kartalle on Bahmutin kihlakunnan lounaisosaan merkitty Krasnogorivka.
Rautatieasema rakennettiin 1870-luvulla. Ranskalais-venäläinen, tulenkestävien tiilien valmistus alkoi 1889; vuosina 1895-1899 rakennettiin tulenkestäviä tiilejä ja keraamisia laattoja valmistava tehdas. Asutus kasvoi; vuodesta 1938 kaupungin asema. Natsimiehitys lokakuusta 1941 syyskuulle 1943. Väkiluku kehittyi Neuvostoliiton aikana seuraavasti 1939: 13 600, 1959: 17 600, 1979: 18 100 asukasta.
Kaupunki sijaitsee Itä-Ukrainan sodan jälkeen Ukrainan hallituksen hallintaan jääneellä puolella Donetskin aluetta, mutta lähellä Venäjän Ukrainan itäosassa sotilaallisesti ja poliittisesti ylläpitämän nukkehallinnon, niin sanotun Donetskin kansantasavallan rajaa. Kaupunkiin on kohdistunut Venäjän ja sen nukkehallinnon toimesta vihollisuuksia lukuisia kertoja. Helmikuun 24 päivänä 2022 aloittaman hyökkäyssotavaiheen aikana Venäjä ja sille alisteiset joukot ovat tulittaneet kaupunkia raskain asein tiheästi, joskus tulitus on kestänyt tuntikausia. Kaupunkia on yritetty vallata panssariajoneuvojen avulla useaan otteeseen; osa hyökkäyksistä on torjuttu drooni-iskujen avulla, osa muilla aseilla. Asuinalueelle on ammuttu myös siviilejä vastaan kiellettyjä rypäleammuksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Krasnohorivka Wikimedia Commonsissa
Krane

| Krane> Κράνη |
| --- | --- |
 Kranen arkeologista aluetta.
Sijainti
 Krane
Koordinaatit:  38°9′51″N, 20°30′56″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Koútavos, Argostóli, Kefaloniá, Jooniansaaret
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  400-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kefallenia, Akarnania
Aiheesta muualla
  Krane Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Krane (m.kreik. Κράνη) eli Kranioi (Κράνιοι, lat. Cranii) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kefallenian (nyk. Kefaloniá) saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Koútavoksen kylän lähellä noin 2,5 kilometriä kaakkoon Argostólista.
Historia

Krane oli klassisella ja hellenistisellä kaudella yksi saaren neljästä kaupungista Samen, Palen ja Pronnoin ohella. Kaupungit muodostivat tetrapoliin eli neljän kaupungin liiton. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupunki sai nimensä Kefaloksen pojasta nimeltä Kranios.
Kranen huippukautta oli 400-luku eaa. Kaupunki liittyi saaren muiden kaupunkien tavoin Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon vuonna 431 eaa. Tämän seurauksena korinttilaiset tekivät sotaretken alueelle, mutta se jäi vaille menestystä. Vuonna 421 eaa. ateenalaiset asuttivat kaupunkiin Pyloksesta vetäytyneet messenialaiset. Kaupungin tiedetään lyöneen omaa hopea- ja pronssirahaa. Kranen itsenäisyys päättyi vuonna 189 eaa., kun se antautui neuvotteluissa roomalaisille. Kaupungin mainitsevat sekä Strabon että Plinius vanhempi.
Rakennukset ja löydökset

Krane sijaitsi saaren länsirannikolla. Sen akropolis eli linnavuori sijaitsee Koútavoksen itäpuolella kukkulalla, joka tunnetaan nykyisin nimellä Ráchi. Sen korkeus meren pinnasta laskettuna on noin 251 metriä. Kukkulalla on säilynyt jäänteitä linnoitusmuurista sekä joistakin rakennuksista. Linnoitusmuurin säilyneet jäänteet jakautuvat kahteen osaan. Eteläisempi osa ympäröi akropolista. Paremmin ja laajemmin säilynyt pohjoinen osa, joka on rakennettu hellenistisellä kaudella, käsittää pitkän yhtenäisen osuuden, jossa on jäänteitä lukuisista torneista.
Kranen paikalla on myös keskiaikaisen Pyhän Kolminaisuuden (Agía Triáda) kirkon rauniot. Kirkko rakennettiin antiikin aikaisen Demeterille ja Persefonelle omistetun temppelin paikalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Krane Wikimedia Commonsissa
Pyhän Kolminaisuuden (Agía Triáda) kirkon rauniot.
Herakleion (Pieria)

| Herakleion> Ἡράκλειον.Sijainti |
| --- | --- |
 Herakleion
Koordinaatit:  40°00′21″N, 22°35′54″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Néos Panteleímonas, Anatolikós Ólympos, Dío-Ólympos, Pieria, Keski-Makedonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  Makedonia
Alue:  Pieria
Aiheesta muualla
  Herakleion Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Herakleion (m.kreik. Ἡράκλειον, Hērakleion, lat. Heracleium) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Pieriassa Makedoniassa nykyisen Kreikan alueella. Se sijaitsi Thermainlahden rannikolla lähellä Olymposvuorta, Filan ja Leibethran kaupunkien välisellä alueella.
Herakleionin akropolis ja keskiaikainen Platamónaksen linna.
Herakleion oli merkittävä linnoitus ja suojasi pääsyä Tempen solasta Pieriaan. Peloponnesolaissodan aikaan kaupunki oli Ateenan hallussa vuosina 430–429 eaa., 425–424 eaa. ja 421 eaa. Kun Makedonian kuningas Perdikkas II liittoutui Ateenan kanssa noin vuonna 417–413 eaa. kaupunki kuului taas Makedoniaan.
Kaupungin akropolis sijoitetaan lähelle nykyistä Néos Panteleímonaksen kylää Dío-Ólympoksen kunnassa, samalle kukkulalle, jolla sijaitsee nykyisin keskiaikainen Platamónaksen linna.
Henrik III (Englanti)

| Henrik III |
| --- | --- |
 Tuntemattoman maalarin muotokuva Henrik III:sta. Yläkulmaan on kirjoitettu myöhemmin väärin kirjoitus ”Edvardus”.
Englannin kuningas
Valtakausi:  28. lokakuuta 1216 – 16. marraskuuta 1272
Kruunajaiset:  28. lokakuuta 1216 17. toukokuuta 1220
Edeltäjä:  Juhana Maaton
Seuraaja:  Edvard I
Sijaishallitsija:  William Marshal, Pembroken jaarli (1216-1219) Hubert de Burgh, Kentin jaarli (1219-1227)

Syntynyt:  1. lokakuuta 1207 Winchesterin linna, Hampshire, Lontoo
Kuollut:  16. marraskuuta 1272 (65 vuotta) Westminster, Lontoo
Hautapaikka:  Westminster Abbey, Lontoo
Puoliso:  Eleonora Provencelainen (vih. 1308)
Lapset:   Edvard I  Margaret, Skotlannin kuningatar  Beatrice, Richmondin kreivitär  Edmund Crouchback  Katherine 
Suku:  Plantagenet/Anjou
Isä:  Juhana Maaton
Äiti:  Isabella, Angoulêmen kreivitär
Henrik III (1. lokakuuta 1207 Winchesterin linna – 16. marraskuuta 1272 Westminster) oli Englannin kuningas vuosina 1216–1272. Pitkästä valtakaudestaan huolimatta hän on jäänyt melko tuntemattomaksi. Henrik III oli Englannin edellisen kuninkaan Juhana Maattoman poika, ja kruunattiin kuninkaaksi vain 9-vuotiaana. Henrik vahvisti Magna Cartan, josta Juhana Maaton oli irtisanoutunut, ja Henrikin hallituskauden aikana se vakiintui osaksi Englannin lakia. Henrik tunnettiin uskonnollisena ja hurskaana kuninkaana, joka teki muutaman tuloksettoman yrityksen Juhanan aikana menetettyjen ranskalaisten alueiden takaisinvaltaamiseksi. Hän joutui ristiriitoihin ylhäisaatelisten paronien kanssa, nämä kapinoivat ja vangitsivat Henrikin, ja maata hallitsi jonkin aikaa paroni Simon V de Montfort, vaikka häntä ei yleensä Englannin hallitsijaluettelossa mainitakaan. Henrikin poika Edvard I kukisti de Montfortin taistelussa 1265 ja Henrikin valta palautettiin. Hän hallitsi nimellisesti kuolemaansa asti, vaikka tosiasiallinen hallitsija olikin jo tuleva kuningas Edvard I.
Lapsikuninkaana

Henrik syntyi vuonna 1207 kuningas Juhanan ja Isabella Angoulêmelaisen vanhimpana poikana. Juhanan kuoltua vuonna 1216 vasta yhdeksänvuotias Henrik kruunattiin hätäisesti Gloucesterissa. Paronit, jotka olivat aiemmin kannattaneet Ranskan prinssi Ludvigia (myöhempi kuningas Ludvig VIII) Juhanaa vastaan, näkivät nopeasti Henrikin olevan parempi vaihtoehto. Henrik III:sta tuli näin Englannin ensimmäinen lapsikuningas sitten normannien valloituksen vuonna 1066.
Henrikin sijaishallitsijat ilmoittivat välittömästi jatkavansa maan hallintaa Magna Chartan lakien mukaan, tämä jatkuisi kunnes Henrik olisi täysi-ikäinen. Magna Charta uudistettiin vuonna 1217 hyvän tahdon eleenä paroneille. Sijaishallitsijat hallitsivat maata aina vuoteen 1227.
Täysi-ikäisenä

Kun Henrik saavutti täysikäisyyden, hän yritti mukailla monia Ranskan monarkian tapoja ja nimitti monia ranskalaisia sukulaisiaan tärkeisiin valtion virkoihin. Vuonna 1236 hän nai Eleonora Provencelaisen, jonka mukana monet näistä ranskalaisista saapuivat hoviin. Englantilaiset lordit osoittivat kuitenkin ulkomaalaisvastaisuutta ja saivat pian etusijan hovissa.
Henrikiä kuvataan toisaalta hurskaana ja rauhallisena kuninkaana, joka samaistui anglosaksien vuonna 1161 kanonisoituun kuninkaaseen pyhään Edvard Tunnustajaan. Henrik rakennutti uuden goottityylisen kirkon Westminsteriin – olihan Edvard restauroinut vanhan.
Henrik oli erittäin harras ja hänen matkansa usein viivästyivät, koska Henrik halusi osallistua messun monta kertaa päivässä. Henrikin matka Ranskan hoviin kesti niin kauan, että kuningas Ludvig IX kielsi kaikki papit Henrikin matkareitin varrelta.
Henrik ja Simon de Montfort

Henrikin pahimmat vastustajat olivat Leicesterin kuudennen jaarlin Simon V de Montfortin johtamat paronit. Ranskalaissyntyinen de Montfort oli alkujaan yksi monista Henrikin ulkomaalaisista neuvosherroista, mutta kun hän nai Henrikin siskon Eleonoora Englantilaisen kysymättä lupaa kuninkaalta, heidän suhteensa muuttui. Henrikin ja de Montfortin suhde ajautui kriisiin 1250-luvulla, jolloin de Montfort asetettiin syytteeseen teoista joita hän teki luutnanttina Gasconyssa – viimeisellä Plantagenetien maa-alueella Ranskassa. Kuninkaan harmiksi aateliset vapauttivat hänet syytteistä.
Kuningas Henrik rahoitti myös paavin sotaa Sisiliassa saadakseen vastalahjaksi arvonimen toiselle pojalleen Edmundille. Edmund hallitsi Sisiliassa muutaman vuoden kunnes saari joutui muiden käsiin. Paronien mielestä Henrik alkoi seurata isänsä Juhanan jalanjälkiä ja vuonna 1258 seitsemän paronia de Montfortin johdolla pakotti Henrikin vannomaan yhteisessä valan, jolla vahvistettiin ns. Oxfordin sopimusehdot. Niiden mukaan perustettiin viidentoista jäsenen neuvosto, jossa kuningas oli ”ensimmäisenä muiden joukossa”.
Seuraavien vuosien aikana vastakkainasettelu paronien ja kuninkaan välillä lisääntyi. Henrik hankki vuonna 1262 paavilta bullan, joka vapautti hänet valasta – molemmat osapuolet alkoivat kerätä asevoimia. Seurasi Toisen paronien sodan nimellä tunnettu sisällissota.
Karismaattisen de Montfortin johdolla hänen joukkonsa valtasivat suurimman osan kaakkoista Englantia vuonna 1263. Lewesin taistelussa 14. toukokuuta 1264 Henrik lyötiin ja otettiin vangiksi. De Montfortista tuli nyt väliaikainen hallitsija ja Henrik poikansa Edvard Pitkäsäären kanssa joutui kotiarestiin. De Montfortin lyhyellä valtakaudella Englanti oli lähimpänä ennen lordiprotektorien aikaa 1649–1660 hylätä monarkian kokonaan ja monet epäileväiset paronit alkoivat siirtyä kuninkaan puolelle.
Ja vain viisitoista kuukautta myöhemmin Edvard Pitkäsääri oli paennut vankeudesta ja johti kuningasmielisten joukot voittoon Eveshamin taistelussa 4. elokuuta 1265. Simon de Montfort sai surmansa taistelukentällä. Henrik eli viimeiset vuotensa nimellisenä hallitsijana, tosiasiallista valtaa käytti jo hänen poikansa Edvard. Vuonna 1269 uusi Westminster Abbey valmistui ja Edvard Tunnustajan jäännökset siirrettiin sinne. Kun Henrik kuoli vuonna 1272, hänen ruumiinsa asetettiin tilapäisesti Edvard Tunnustajan hautakammioon.
Jumalaisessa näytelmässä Dante kuvasi Henrikin ”yksinkertaisena kuninkaana, joka istuu itsekseen”.
Avioliitto ja lapset

Henrik meni naimisiin Eleonoora Provencelaisen kanssa 14. tammikuuta 1236 Canterburyn katedraalissa, Kentissä. He saivat ainakin viisi lasta:
Edvard I (1239–1307)
Margaret (1240–1275), joka nai Skotlannin kuninkaan Aleksanteri III:n
Beatrice (1242–1275), joka nai Bretagnen herttua Juhana II:n
Edmund Kyyryselkä (1245–1296)
Katharine (1253–1257)
Jotkut lähteet kertovat Henrikillä ja Eleonooralla olleen muitakin lapsia. Rikhard, Juhana ja Henrik tunnetaan ainoastaan 1300-luvun lisäyksinä Flores Historiarum -kronikkaan. Vilhelmillä tarkoitetaan Henrikin velipuolen veljenpoikaa Vilhelm Valencelaista. Tytär nimeltä Matilda löytyy vain Haylesin luostarin kronikasta, jossa on muitakin fiktiivisiä lapsia kuten Juhanan Vilhelm-poika ja Edvard I:n äpärälapsi Juhana. Matildan olemassaolo on vähintään epäiltävää.
Aiheesta muualla

Henrik III brittimonarkian virallisilla sivuilla (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Juhana Maaton | Englannin kuningas 1216–1272 | Seuraaja: Edvard I |
| n k Englannin hallitsijat ja valtionpäämiehet (927–1707) |
| --- | --- |
 Alfred Suuri  Edvard Vanhempi  Ethelweard  Athelstan  Edmund I  Edred  Edwy  Edgar Rauhaisa  Edvard Marttyyri  Ethelred Neuvoton  Sven Haaraparta  Ethelred Neuvoton  Edmund Rautakylki  Knuut Suuri  Harald Jäniksenkäpälä  Knuut III Hardeknut  Edvard Tunnustaja  Edgar Atheling  Harald Godwininpoika  Vilhelm Valloittaja  Vilhelm Punainen  Henrik I  Tapani  Matilde  Eustace IV  Henrik II  Rikhard Leijonamieli  Juhana Maaton  Ludvig VIII  Henrik III  Edvard I  Edvard II  Edvard III  Rikhard II  Henrik IV  Henrik V  Henrik VI  Edvard IV  Henrik VI  Edvard IV  Edvard V  Rikhard III  Henrik VII  Henrik VIII  Edvard VI  Lady Jane Grey  Maria I  Filip II  Elisabet I  Jaakko I  Kaarle I  Oliver Cromwell  Richard Cromwell  Kaarle II  Jaakko II  Maria II  Vilhelm III Oranialainen  Anna 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Henrik III Cassellin History of Englandissa noin vuodelta 1902
Henrikin arkku Westminster Abbeyssa
Hans Krebs (kenraali)

| Hans Krebs |
| --- | --- |
 Kenraaliluutnantti Krebs
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. maaliskuuta 1898  Helmstedt, Saksa
Kuollut: 2. toukokuuta 1945 (47 vuotta)  Berliini, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1914–1945
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Jalkaväenkenraali
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi tammenlehvin
Joukko-osasto:   Heer
Hans Krebs (4. maaliskuuta 1898 Helmstedt – 1. toukokuuta 1945 Berliini) oli saksalainen jalkaväenkenraali ja Saksan maavoimien yleisesikunnan (Oberkommando des Heeres) viimeinen päällikkö.
Krebs palveli vapaaehtoisena armeijassa 1914. Hänet ylennettiin viimein luutnantiksi 1925. Ennen operaatio Barbarossaa hän palveli Moskovassa Saksan sotilasasiamiehenä. Krebs oli ammattiupseeri ja komensi useita Saksan armeijakunnista ennen kuin hänestä tuli yleisesikunnan päällikkö. Krebs oli 749:s rautaristin tammenlehvillä saanut sotilas.
Sodan viimeisinä päivinä hän oli muun muassa Adolf Hitlerin testamentin todistaja sekä ensimmäinen Saksan johtajista, jonka maan hallitus valtuutti 1. toukokuuta 1945 neuvottelemaan antautumisesta. Neuvostokenraali Vasili Tšuikov ei kuitenkaan hyväksynyt mitään muuta kuin ehdottoman antautumisen. Krebs palasi johtajan bunkkeriin kertomaan asian Martin Bormannille ja Joseph Goebbelsille. Krebs ampui itsensä Führerbunkerissa juuri ennen Berliinin antautumista.
Vuonna 2004 valmistuneessa saksalaisessa elokuvassa Perikato Krebsiä esitti Rolf Kanies.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hans Krebs (kenraali) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Hepokulta

Hepokullan tornitaloja
Hepokullan liikekeskus ja Varkkavuorenkatu.
Hepokulta on lähiö Turun Vätin kaupunginosassa. Se on rakennettu 1969–1974 . Hepokulta on tyypillinen 1970-luvun pääasiassa betonielementtitaloista koostuva lähiö, jossa on noin 2 000 asukasta. Alun perin asukkaista oli 1970-luvulla noin 3 500. Huomattava osa asukkaista on nyt eläkeläisiä, vaikka alueelle on viime vuosina muuttanut useita lapsiperheitä.
Hepokultaan kuuluu 34 asuinkerrostaloa yhdeksässä yhtiössä. Taloista 12 on nelikerroksisia ja loput 7–8-kerroksisia tornitaloja. Taloja palvelee 13 autokatosta ja neljä betonirakenteista autohallia. Kaikki talot on suunnitellut Olli Vahteran arkkitehtitoimisto.
Lämpökeskusrakennuksessa sijaitsi alun perin uimahalli, saunatilat ja pesula. Kaukolämpöön siirtymisen jälkeen lämpökeskuksen entisiin tiloihin remontoitiin 1990-luvulla myös Hepokulta-sali. Lisäksi Hepokullan alueeseen kuuluu neljä rivitaloyhtiötä (Taalinrivit), vaikka maantieteelliseltä kannalta tarkasteltuna rivitaloyhtiöt eivät Hepokullan alueeseen näytäkään kuuluvan.
Hepokullassa on lisäksi seurakuntatalo ja liikekeskus, jotka sijaitsevat Varkkavuorenkadun varrella lähiön ytimessä. Liikekeskuksessa (os. Varkkavuorenkatu 34) toimii pubi, parturikampaamo, K-market sekä kebab-pizzeria. Varkkavuorenkadun lisäksi lähiötä halkovat poikkikatu Jahtilähteenkatu ja kävelytie Ruohomäenpolku. Lähiön luoteiskärjessä sijaitsee Hepokullan alakoulu sekä koilliskärjessä kaupungin ylläpitämä talvisin luistelukentäksi muunnettava urheilukenttä.