stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karhukaiset

| Karhukaiset |
| --- | --- |
 Hypsibius dujardini - lajin karhukainen.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Karhukaiset Tardigrada  Spallanzani, 1777
Luokat
 Heterotardigrada  Mesotardigrada  Eutardigrada 
Katso myös
   Karhukaiset Wikispeciesissä   Karhukaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karhukaiset (Tardigrada) on yksi eläinkunnan pääjaksoista. 
Ne ovat pieniä jaokkeisia eläimiä, jotka muistuttavat niveljalkaisia ja ovat luultavasti niille sukua. Suurimpien aikuisten ruumiinpituus voi olla 1,5 millimetriä, pienimpien alle 0,1 millimetriä. Juuri kuoriutuneet yksilöt voivat olla alle 0,05 millimetrin mittaisia.
Kehityshistoriallisesti karhukaiset kuuluvat Ecdysozoa-ryhmään yhdessä muun muassa niveljalkaisten, käsnäjalkaisten ja sukkulamatojen kanssa. Vanhimmat tunnetut karhukaisten fossiilit on löydetty Siperiasta keskikambrikautisista kivistä.  Karhukaiset kuvasi ensimmäistä kertaa saksalainen pappi ja eläintieteilijä Johann August Ephraim Goeze vuonna 1773. Muistiinpanoissaan hän kuvaili karhukaisia ”pieniksi vesikarhuiksi” (saks. Kleiner Wasserbär). Pääjakson tieteellisen nimen, Tardigrada, sille antoi italialainen pappi ja biologi Lazzarro Spallanzani vuonna 1777, viitaten karhukaisten hitaaseen tapaan liikkua.
Levinneisyys ja elinympäristöt

Pääjakson tasolla karhukaiset ovat levittäytyneet maailmanlaajuisesti, mutta yksittäisten lajien levinneisyys on usein huomattavasti rajoittuneempaa. Tällä hetkellä lajeja tunnetaan hieman yli 1 400, joista Suomessa on tavattu noin 70.
Karhukaisia esiintyy lähes kaikissa ympäristöissä joissa esiintyy nestemäistä vettä edes ajoittain, kuten merissä, makeissa vesissä, maaperässä, sammalissa ja jäkälissä. Mereiset lajit kuuluvat pääsääntöisesti Heterotardigrada-luokkaan, kun taas limnoterrestrisissä (maaperä, makea vesi) elinympäristöissä lajisto koostuu enimmäkseen Eutardigrada-luokan lajeista.
Ravinto

Karhukaisten ravinnosta ja niiden roolista ravintoverkoissa tiedetään erittäin vähän. Valtaosa tiedosta on peräisin laboratoriossa suoritetuista tutkimuksista. Karhukaisten tunnettuja ravintokohteita ovat esimerkiksi erilaiset levät, sienet, bakteerit, karhukaiset, rataseläimet sekä sukkulamadot. Karhukaislajit jaotellaan usein lihansyöjiin, kasvinsyöjiin sekä mikrobinsyöjiin, mutta useiden lajien tiedetään olevan myös sekasyöjiä. Suuosien ja ruokatorven rakenteesta voidaan usein päätellä lajin ruokavalio edellä kuvattujen ryhmien tasolla.
Lisääntyminen ja kasvu

Karhukaisten tiedetään voivan lisääntyä sekä suvullisesti että neitseellisesti. Sammaleella elävät karhukaiset munivat pari viikkoa parittelun jälkeen 1–30 munaa, jotka kuoriutuvat kaksi viikkoa myöhemmin. Karhukaisten munien pinnassa on torvimaisia ulokkeita, joiden perusteella lajinmääritys on usein helpompaa kuin aikuisten eläinten. Kasvaessaan karhukaiset luovat nahkansa jopa 12 kertaa. Niiden solut eivät kuitenkaan enää jakaannu, vaan kasvavat kokoa. Karhukaisilla on alusta alkaen 40 000 solua. Karhukaiset ovat aktiivisia kolmesta kuukaudesta kahteen ja puoleen vuoteen elämästään.
Karhukaiset ja ääriolosuhteet

Karhukaiset ovat erittäin kestäviä eläimiä. Niitä on tavattu kuumista lähteistä, Himalajan huipuilta yli 6 000 metrin korkeudesta, ikijään alta ja valtameren pohjasta yli 4 000 metrin syvyydestä. Ne ovat sukkulamatojen ja rataseläinten ohella ainoa eläinryhmä, joka pystyy pysäyttämään aineenvaihduntansa ja siirtymään anhydrobioosiin missä tahansa vaiheessa elinkiertoa.
Jotkut lajit voivat selvitä jopa yli kymmenen vuotta kuivuneessa tilassa. Lepotilassa eläimen aineenvaihdunta laskee alle 0,01 prosenttiin normaalista ja vesipitoisuus 1 prosenttiin. Lepotilan salaisuus on trehaloosi-niminen sokeri, jonka on havaittu olevan erinomainen veden korvike.
Joidenkin lajien tiedetään selvinneen lepotilassa seuraavista ääriolosuhteista:
Lämpötila – Karhukaiset voivat selvitä muutaman minuutin kuumennuksesta 151 °C:n lämpötilassa. Karhukaiset voivat kestää päiväkausien pakastamisen −200 °C:n lämpötilassa tai joitakin minuutteja −272 °C:n lämpötilassa.
Säteily – Karhukaiset kestävät 5 700 grayn annoksen röntgensäteilyä (5 grayn annos on tappava ihmiselle).
Paine – Karhukaiset selviävät yli 1 200 ilmakehän paineessa tai jopa 6 000 ilmakehän, ja toisaalta lähes tyhjiössä. Avaruuteen matalalle kiertoradalle lähetetyistä karhukaisista suurin osa selvisi kymmenen päivän matkasta elossa altistettuna tyhjiölle. Myös osa auringon ultraviolettisäteilylle avaruudessa altistetuista karhukaisista selvisi matkasta.
Vuonna 2019 israelilainen Beresheet-luotain kuljetti karhukaisia Kuuhun. Ne voivat pysyä hengissä kryptobioosin avulla pitkään, mutta eivät luultavasti pysty liikkumaan eivätkä lisääntymään Kuussa.
Aiheesta muualla

Michalczyk, Łukasz & Kaczmarek, Łukasz: Etusivu Tardigrada Newsletter & Tardigrada Register. Viitattu 13.1.2021. (englanniksi)
Miller, William R.: Tardigrades: Bears of the Moss (About Tardigrades) The Kansas School Naturalist. Toukokuu 1997. Viitattu 13.1.2021. (englanniksi)
Mach, Martin: The incredible water bear Micscape Magazine, Microscopy UK. Viitattu 13.1.2021. (englanniksi)
Etusivu Das Bärtierchen-Journal. Viitattu 13.1.2021. (saksaksi)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Tardigrada (TSN 155166) itis.gov. Viitattu 13.1.2021. (englanniksi)
Taxonomy - Tardigrada (water bears) UniProt. Viitattu 13.1.2021. (englanniksi)
Pajunen, Ilpo: Luonnon kummajainen: Eläin joka muuttuu lasiksi – ja takaisin Yle Uutiset. 29.12.2015. Viitattu 13.1.2021.
Bruun, Anders: Tutustu maailman sitkeimpään eläimeen Tieteen Kuvalehti. 23.10.2018. Viitattu 13.1.2021. (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q5194  Wikispecies: Tardigrada  ADW: Tardigrada  AFD: Tardigrada  BioLib: 14953  BOLD: 26033  EoL: 3204  Fauna Europaea: 12674  Fauna Europaea (new): 8c150ca8-bdea-4a13-b407-1d8f87842525  GBIF: 14  iNaturalist: 124337  IRMNG: 204  ITIS: 155166  NCBI: 42241  NZOR: 29477c0f-12f9-443a-9589-1127f5f4bbda  Open Tree of Life: 111438  Paleobiology Database: 57074  Paleobiology Database: 272408  WoRMS: 1276
Vaalearosella

| Vaalearosella |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Rosellat Platycercus
Laji::  adscitus
Kaksiosainen nimi
 Platycercus adscitus  (Latham, 1790) 
Katso myös
   Vaalearosella Wikispeciesissä   Vaalearosella Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vaalearosella (Platycercus adscitus) on itäaustralialainen korean värinen kaija.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 30 cm ja paino 95–120 g. Sen höyhenpuku on selästä keltaisen ja mustan kirjava, pää on vaaleankeltainen, rinta keltainen, vatsa ja pyrstö vaaleansiniset, siivet tummansiniset ja mustat, sekä alaperä punainen. Nokka on vaaleanharmaa, iiris tummanruskea ja koivet harmaat. Sukupuolet ovat suunnilleen samanväriset. Nuori lintu on haileamman värinen ja sillä voi olla punaista tai harmaat päässä.
Esiintyminen

Vaalearosella elää yleisenä Australian koillisosassa ja siitä tunnetaan kaksi alalajia, adscitus ja palliceps. John Latham kuvaili lajin holotyypin Cooktownista Australiasta. Populaation koko on noin 100 000 yksilöä. Laji istutettiin Havaijille 1877 mutta sitä ei ole tavattu vuoden 1928 jälkeen.
Elinympäristö

Vaalearosellat asuttavat alavien maiden valoisia metsiä, hakkuuaukeita ja metsäniittyjä.
Lisääntyminen

Pesä on puun kolossa tai onkalossa, usein virran rannalla. Naaras munii kolmesta viiteen munaa, joita se hautoo kolmisen viikkoa. Poikaset jättävät pesän viisiviikkoisina ja pysyttelevät vanhempiensa seurassa vielä useita viikkoja. Aikuisen puvun nuori lintu saa vuoden ikäisenä.
Ravinto

Lajin ruokavalio koostuu siemenistä, viljasta, marjoista, hedelmistä sekä hyönteisistä ja niiden toukista. Paikoin ne ovat harmillisia puutarhatuholaisia.
Vainajien muistopäivä

Vainajien muistopäivä on juhlapäivä, joka on omistettu vainajille. Niiden alkuna on pakanallinen vainajien palvonta. Kristillinen vaikutus on joko syrjäyttänyt kansanomaiset vainajien muistopäivät tai ne ovat yhdistyneet, kuten esimerkiksi kekri. Kristillisistä kirkkokunnista protestanttisissa muistopäivää vietetään pyhäinpäivänä, roomalais-katolisessa on erityinen vainajien päivä. Ortodoksisessa kirkossa vainajien muistopäiviä on useita, esimerkiksi radunitsa pääsiäisen jälkeisenä tiistaina ja helluntailauantai.
Andrew Vachss

Andrew Vachss vuonna 2011.
Andrew Vachss ([væks]; 19. lokakuuta 1942 – 23. marraskuuta 2021) oli yhdysvaltalainen rikoskirjailija. Hän oli erikoistunut lastensuojelukysymyksiin sekä omassa elämässään sosiaalityöntekijänä ja asianajajana että kirjoittamissaan dekkareissa ja sarjakuvissa. Hänen kirjojensa vakiohahmo on lasten hyväksikäyttäjiä jahtaava yksityisetsivä Burke.
Vachssin dekkarit saavuttivat 1980-luvulta alkaen kansainvälistä suosiota sekä Pohjois-Amerikassa että Euroopassa. Suomeksi hänen romaaneistaan julkaistiin ensimmäisenä Shella vuonna 1995 Henrik Laineen suomentamana. Vuonna 1995 hän julkaisi kirjan, jossa Batman on valjastettu pedofiilijahtiin. Samoihin aikoihin hän teki yhteistyötä suomalaisen piirtäjän Hannu Lukkarisen kanssa Alamaailma-sarjakuvassa, jonka ensimmäinen osa ”Pummit” sai murska-arvion Helsingin Sanomien Harri Römpötiltä.
Suomennetut teokset

Shella (Shella, 1993, suom. Henrik Laine, Like 1995). ISBN 951-578-246-5.
Flood (Flood, 1985, suom. Juha Ahokas. Like 1996). ISBN 951-578-277-5.
Strega (Strega, 1987, suom. Juha Ahokas, Like 1997). ISBN 951-578-520-0.
Alamaailma 1: Pummi, yhdessä Hannu Lukkarisen kanssa, Like 1997. ISBN 951-578-482-4.
Alamaailma 2: Rakkauden tunneli, yhdessä Hannu Lukkarisen kanssa, Like 1998. ISBN 951-578-534-0.
Kivun hallinta (Pain Management, 2001. Suom. Juha Ahokas, Like 2002). ISBN 951-578-928-1.
Aiheesta muualla

Vachssin esittely DekkariNetissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Hyrkäs, Seppo: ”Andrew Vachssin kova kuuri: Napalmia namusedille.” Ruumiin kulttuuri 1992:2. s. 30–33.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Muut:  IdRef
Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin

| Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Ere Kokkonen
Käsikirjoittaja:  Spede
Tuottaja:  Pertti Pasanen
Säveltäjä:  Jaakko Salo
Kuvaaja:  Martti Kakko   Eki Peltomaa   Harri Laakso
Leikkaaja:  Eva Jaakontalo
Lavastaja:  Kristine Elo
Pääosat:  Vesa-Matti Loiri   Marjatta Raita  Tapio Hämäläinen   Marita Nordberg
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Filmituotanto Spede Pasanen Oy
Ensi-ilta:  30. syyskuuta 1983
Kesto:  91 min
Alkuperäiskieli:  suomi, venäjä
Katsojat:  381 181
Edeltäjä:  Uuno Turhapuro menettää muistinsa
Seuraaja:  Uuno Turhapuro armeijan leivissä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin on vuonna 1983 julkaistu kahdeksas Uuno Turhapuro -elokuva, joka on jatko-osa edellisenä vuonna julkaistulle Uuno Turhapuro menettää muistinsa -elokuvalle. Elokuva oli vuoden katsotuin elokuva, sillä se keräsi 381 181 katsojaa.
Juoni

Kun Uunon muisti palailee pätkittäin, siitä seuraa tunnetusti harmia, kunnes hän kajahtaa taas ja pitää itseään äitinä, joka odottaa lasta. Kuitenkin kaiken myllerryksen keskellä itse Turhapuron ansiosta suunnitellaan uutta Tuntematon sotilas -elokuvan toista osaa, kun neuvostoliittolainen kauppavaltuuskunta saapuu Helsinkiin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Vesku Loiri  | … |  Uuno Turhapuro   |
|  Marjatta Raita  | … |  Elisabeth Turhapuro   |
|  Tapio Hämäläinen  | … |  vuoristoneuvos A. Tuura   |
|  Elli Castrén  | … |  Tuuran sihteeri   |
|  Marita Nordberg  | … |  vuoristoneuvoksetar Tuura   |
|  Simo Salminen  | … |  Sörsselssön   |
|  Pertti Pasanen  | … |  Härski-Hartikainen   |
|  Juhani Kumpulainen  | … |  autokorjaamon omistaja   |
|  Aarno Sulkanen  | … |  työnjohtaja   |
|  Tommi Rinne  | … |  psykiatri Sibelius   |
|  Virve Kauste  | … |  pikku-Elisabethin äiti   |
|  Anna Kokkinen  | … |  myyjätär   |
|  Helena Notkonen  | … |  Elviira Sörsselssön   |
|  Pekka Autiovuori  | … |  hengenpelastaja   |
|  Yrjö Tähtelä  | … |  suomalaisen kauppavaltuuskunnan johtaja   |
|  Esko Salmela  | … |  suomalaisen kauppavaltuuskunnan jäsen   |
|  Matti Kuusla  | … |  ministeri Nitsikov   |
|  Markku Huhtamo  | … |  neuvostoliittolaisen kauppavaltuuskunnan jäsen   |
|  Heikki Kinnunen  | … |  parrakas ukko / tarjoilija   |
|  Leena Uotila  | … |  hammaslääkäri   |
|  Rose-Marie Precht  | … |  gynekologi   |
|  Paavo Hukkinen  | … |  neuvostoliittolaisen kauppavaltuuskunnan jäsen   |
|  Ari Määttänen  | … |  suomalaisen kauppavaltuuskunnan jäsen   |
|  Aapo Vilhunen  | … |  Jaska, valintamyymälän kassa   |
|  V-V Salminen  | … |  Sörsselssönin lääkäri   |
|  Ere Kokkonen  | … |  kielikurssin johtaja   |
|  Juhani Peräkorpi  | … |  suomalaisen kauppavaltuuskunnan jäsen   |
|  Tarja Kottonen  | … |  kielikurssin osanottaja   |
|  Heidi Kari  | … |  kielikurssin osanottaja   |
|  Seija Marjoranta  | … |  kielikurssin osanottaja   |
|  Marja Turpeinen  | … |  kielikurssin osanottaja   |
|  Lea Martimo  | … |  kielikurssin osanottaja   |
|  Asta Seppälä  | … |  lakiasiaintoimiston sihteeri   |
|  Lena Paersch  | … |  sanomalehtiuutisen lukija   |
|  Mirjam Himberg  | … |  sanomalehtiuutisen lukija   |
Näyttelijät > Tekijät

Ohjaus: Ere Kokkonen
Käsikirjoitus: Spede
Kuvaus: Martti Kakko, Eki Peltomaa ja Harri Laakso
Leikkaus: Eva Jaakontalo
Äänitys: Pekka Lampela ja Erkki Vesterinen
Musiikki: Jaakko Salo
Lavastus: Kristine Elo
Valaisu: Kari Kekkonen ja Lasse Sinda
Järjestäjä: Tauno Lahtinen
Kuvaussihteeri: Marjut Ollila
Tuottaja: Pertti Pasanen
Jaakko Salon studio-orkesteri: Jaakko Salo (kapellimestari), Juhani Aaltonen, Tom Bildo, Unto Haapa-aho, Markku Hannola, Hannu Koistinen, Kari Kuusamo, Heikki Laurila, Seppo Peltola II, Lill-Jørgen Petersen, Simo Salminen ja Heikki Virtanen
Negatiivinleikkaus: Leena Palmu
Tuotantoyhtiö: Filmituotanto Spede Pasanen Oy, 1983
TV-esitykset

| Päivämäärä | Kanava | Katsojamäärä |
| --- | --- | --- |
| 1.5.1987 | MTV1 | 1 208 000 |
| 22.2.1998 | MTV3 | 821 000 |
| 2.1.2004 | MTV3+ |  |
| 31.12.2005 | MTV3 |  |
| 1.5.2007 | MTV3 |  |
| 9.11.2013 | MTV3 |  |
| 1.5.2015 | MTV3 |  |
| 8.7.2016 | MTV3 | 165 000 |
| 23.2.2018 | MTV3 |  |
| 28.12.2018 | Sub | 163 000 |
| 30.12.2018 | Sub | 94 000 |
| 12.4.2019 | Sub | 89 000 |
| 2.7.2019 | Sub | 98 000 |
| 6.7.2019 | Sub | 25 000 |
| 1.1.2020 | Sub |  |
| 24.6.2020 | Sub | 72 000 |
| 26.6.2020 | Sub |  |
| 8.4.2021 | Sub | 94 000 |
| 28.7.2021 | Sub | 62 000 |
| 2.8.2022 | Sub | 25 000 |
| 27.8.2022 | Sub | 102 000 |
| 19.8.2023 | MTV Sub |  |
| 18.7.2024 | MTV Sub |  |
Muuta tietoa

Elokuva on jatkoa elokuvalle Uuno Turhapuro menettää muistinsa (1982). Elokuva loppuu siihen, kun Uuno juoksee Moskovaan matkalla olevan junan perään, mikä mitä luultavimmin parodioi Loirin debyyttifilmiä Pojat (1962). Elokuvan loppuun Spede sijoitti vitsiksi tarkoitetun mainoksen, jonka mukaan sarjan seuraava elokuva tulisi olemaan Uuno Turhapuro – Leningradin lemmikki. Tämän nimistä elokuvaa ei kuitenkaan koskaan tullut.
Arvioita

Helsingin Sanomien kriitikon Helena Yläsen mielestä Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin ei ollut samaa tasoa kuin sen edeltäjä: "Tämä on Turhapuro-sarjan välitöitä, niitä joissa Uunon hahmo ei kehity ja hauskanpidossa on rutiinin tuntua. – – – Tämän uuden filmin puute on, että se hajaantuu niin moniaalle. – – – Uuno on miltei sivuhenkilö omassa elokuvassaan. Se on suuri virhe, sillä yksikään toinen tämän komedian henkilöistä ei ole samanlainen, perushahmoltaan suorastaan nerokas hahmo. Uunon rinnalla ovat pelkkiä avustajia niin 'normaali' vaimo, roopeankkamainen appiukko kuin tupuna ja hupuna kiitävät Spede ja Simo."
Monet kriitikot olivat alkaneet pitää Uunon hahmoa kiinnostavampana kuin itse elokuvia. Esimerkiksi Tiedonantajan Velipekka Makkonen kirjoitti: "Ajatus näyttää suomalaisen miehen ja naisen rooliasenteita Uuno Turhapuron kaltaisen hahmon kautta ei ole huono, mutta huonoa ja vastuutonta, yleisön todellista aliarvioimista ja pilkkaamista on kyvyttömyys nähdä Uunon kaltaisen hahmon todellisia ulottuvuuksia ja mahdollisuuksia, niin ilmaisun kuin komiikan alueella. Elokuvat tehdään huolimattomasti niin teknisesti kuin ilmaisullisesti, jälki on uskomattoman krouvia eikä yleisölle totisesti jätetä vähäisintäkään löytämisen iloa."
Porin Lehden Kari Levola pohti elokuvan kohdeyleisöä: "Turhapuroja on tähän asti pidetty jonkinlaisina perhefilmeinä. Nyt mukana alkaa olla jo sen verran rimaa alittavia aineksia, että sitäkin sietää jo harkita. – – – Tulee vain mieleen, että kun valtayleisö näyttää muodostuvan lapsista, voisi Spede säästää nyt ahkerasti viljellyt kaksimielisyydet ja pikkutuhmuudet jonnekin muualle."
Kymmenestä suomalaisesta ensi-iltakriitikosta kaksi antoi elokuvalle yhden tähden, kolme ei sitäkään ja viisi ei ollut elokuvaa arvioinut. Keskiarvoksi tuli 0,4 tähteä neljästä.
Video-oppaassa vuodelta 1994 elokuva saa yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Aiheesta muualla

Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin Elonet. (suomeksi)
| n k Uuno Turhapuro |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat:  Uuno Turhapuro (1973)  Professori Uuno D. G. Turhapuro (1975)  Lottovoittaja UKK Turhapuro (1976)  Häpy Endkö? Eli kuinka Uuno Turhapuro sai niin kauniin ja rikkaan vaimon (1977)  Rautakauppias Uuno Turhapuro – presidentin vävy (1978)  Uuno Turhapuron aviokriisi (1981)  Uuno Turhapuro menettää muistinsa (1982)  Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin (1983)  Uuno Turhapuro armeijan leivissä (1984)  Uuno Epsanjassa (1985)  Uuno Turhapuro muuttaa maalle (1986)  Uuno Turhapuro – kaksoisagentti (1987)  Tupla-Uuno (1988)  Uunon huikeat poikamiesvuodet maaseudulla (1990)  Uuno Turhapuro herra Helsingin herra (1991)  Uuno Turhapuro Suomen Tasavallan Herra Presidentti (1992)  Uuno Turhapuron poika (1993)  Uuno Turhapuron veli (1994)  Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies (1998)  Uuno Turhapuro – This Is My Life (2004) 
TV-sarjat:  Uuno Turhapuro (1996)  Kansalainen Turhapuro (2017) 
Videopelit:  Uuno Turhapuro muuttaa maalle (1986)
Vaaran vuodet

Moskovan välirauhansopimuksen liitteenä ollut kartta Porkkalan vuokra-alueen rajoista.
Vaaran vuodet on Suomessa käytetty nimitys toisen maailmansodan jälkeisestä epävarmasta ajanjaksosta, jolloin Suomen pelättiin muuttuvan kommunistiseksi valtioksi joko Neuvostoliiton miehityksen tai kommunistien vallankaappauksen kautta. Pelkoa aiheuttivat tuolloin monet välirauhan ehdot sekä sisä- ja ulkopolitiikan tapahtumat. Uhka liittyi kylmän sodan alkuvaiheeseen, jolloin Neuvostoliitto tiivisti otetta etupiiristään ja kommunistiset puolueet nousivat yksinvaltaan Itä-Euroopan maissa. Jatkosodan päättymisestä syyskuussa 1944 alkaneiden vaaran vuosien on katsottu jatkuneen vielä vuonna 1947 solmitun lopullisen rauhansopimuksen ja sitä seuranneen valvontakomission Suomesta poistumisen jälkeen ja päättyneen vuonna 1948 tai 1949.
Antikommunistista näkemystä edustava nimitys ”vaaran vuodet” sai alkunsa historioitsija Lauri Hyvämäen vuonna 1954 julkaisemasta kirjasta Vaaran vuodet 1944-48. Lauri Haataja on esittänyt pohjautuen Hyvämäen suulliseen kertomukseen, että otsikon kirjalle Vaaran vuodet 1944-48 olisi tarjonnut pääministeri Urho Kekkosen sihteerinä toiminut Ahti Karjalainen, joka siten olisi termin alkuperäinen keksijä.
Vaaran vuosien piirteitä > Välirauhan ehdot ja valvontakomission toiminta

Jatkosodan jälkeen Suomeen asettui Moskovan välirauhan ehtojen mukaisesti pääasiassa Neuvostoliiton nimeämä Liittoutuneiden valvontakomissio valvomaan rauhanehtojen toteutusta. Sen johtoon tuli Andrei Ždanov. Rauhanehtoja olivat muun muassa sotakorvaukset, Porkkalan vuokraus, sotilaiden määrääminen takaisin siviiliin, saksalaisten karkottaminen Suomesta, ”fasististen” järjestöjen lakkauttaminen ja sotasyyllisten tuomitseminen. Nämä osaltaan aiheuttivat pelon, että Suomi kokisi saman kohtalon kuin Itä-Euroopan maat, jotka Neuvostoliiton vaikutuksesta muuttuivat sosialistisiksi kansandemokratioiksi. Lisäpelotteena oli myös Porkkalan tukikohta, joka sijaitsi vain parinkymmenen kilometrin päässä Helsingistä ja periaatteessa mahdollisti Suomen pääkaupungin nopean valtaamisen.
Vaaran vuosien piirteitä > Asekätkentä

Syksyllä 1944 Suomessa varauduttiin mahdolliseen miehitykseen muun muassa siten, että armeija kätki aseita 30 000 miestä varten, mahdollista sissisotaa varten miehitystilanteessa. Myös valtionhallinnossa oli valmiiksi suunniteltu evakuointisuunnitelmat. Talven kuluessa tilanne kuitenkin rauhoittui ja välitön miehityksen vaara väistyi. Kätketyt aseet päätettiin keväällä 1945 siirtää takaisin armeijan varastoihin, jolloin valvontakomissio huomasi sen. Neuvostoliitto olisi voinut käyttää tätä tekosyynä Suomen miehitykseen, mutta sen reaktiot jäivät kuitenkin vaisuksi. Asekätkennästä paisui Pohjoismaiden suurin oikeusjuttu, jossa tuomittiin eripituisiin – suurimmaksi osaksi ehdollisiin – vankeusrangaistuksiin lähes 1 500 henkilöä.
Vaaran vuosien piirteitä > SKDL:n menestys ja Punainen Valpo

Rauhanehdoissa vapautettiin kommunististen puolueiden toiminta, mikä vaikutti sisäpoliittiseen tilanteeseen. Kommunistien liittolaisineen perustama Suomen Kansan Demokraattinen Liitto (SKDL) sai kevään 1945 eduskuntavaaleissa 49 paikkaa ja uuteen hallitukseen 6 ministeriä. Suomen sisäministeriksi tuli Suomen Kommunistiseen Puolueeseen (SKP) kuulunut Yrjö Leino ja pian kommunistit valtasivat Valtiollisen poliisin, jolloin syntyi niin sanottu Punainen Valpo. Sosiaalidemokraattien ehdokaslistoilta valittujen Sylvi-Kyllikki Kilven ja Atos Wirtasen siirryttyä syksyllä 1946 SKDL:n eduskuntaryhmään siitä muodostui eduskunnan suurin. Varsinkin vuonna 1948 velloivat useat huhupuheet kommunistien vallankaappaussuunnitelmista, joiden olemassaoloa ei kuitenkaan ole kyetty varmasti todistamaan.
Kimmo Rentolan mukaan neuvostotiedustelu, Punainen Valpo ja SKP:n jokin suppea piiri valmistelivat keväällä 1948 oikeiston salahankkeen tukahduttamisen nimissä pidätyksiä, joiden uskottiin johtavan kommunisteille edulliseen käänteeseen.
»Ajatuksena ei ollut klassinen vallankaappaus, jossa ulkopuolinen vallantavoittelija kukistaa hallituksen, vaan valtion huipulla jo vahvoissa asemissa olleen osapuolen yritys saada aikaan vielä yksi ratkaiseva voimasuhteiden siirtymä. Se aiottiin panna toimeen ikään kuin valtiojohtoisesti, oikeaoppisen stalinilaisena vallankumouksena ylhäältä.»
Vaaran vuosien väistyminen

Keväällä 1948 Suomi solmi Neuvostoliiton kanssa YYA-sopimuksen, mikä vakautti Suomen ja Neuvostoliiton välejä. Kesän 1948 eduskuntavaaleissa SKDL kärsi vaalitappion ja se pudotettiin pois uudesta hallituksesta.
Kommunistien toiminnan eräänä merkittävänä vastatekijänä on katsottu olleen Suomen taloudellinen avautuminen läntisille markkinoille. Vuonna 1947 vapaa vienti nousi merkittävissä määrin vastikkeetonta sotakorvausvientiä suuremmaksi. Noina vuosina läntisessä Euroopassa ryhdyttiin käymään laajaa keskustelua integraatiokehityksen aloittamisesta vastavetona Itä-Euroopan tapahtumille.