stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Islanti
Kulttuuri > Urheilu

Islannin kansallislaji on glima-niminen, keskiajalta periytyvä painimuoto. Maan saavutuksia urheilun saralla ovat muun muassa olympialaisissa saadut kaksi pronssisijoitusta (Bjarni Friðriksson 1984 judosta, Vala Flosadóttir 2000 seiväshypystä) ja kaksi hopeamitalia (Vilhjálmur Einarsson 1956 kolmiloikasta ja käsipallojoukkue 2008).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Islanti Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Islanti Wikimatkoissa
Islannin suurlähetystö
Islannin tilastollinen vuosikirja
Iceland Tourist Board
Kuopion kaupunginkirjasto:Islanti-kokoelma
| n k Euroopan valtiot |
| --- | --- | --- |
| Itsenäiset valtiot |  Alankomaat  Albania  Andorra  Armenia1  Azerbaidžan1  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia1  Irlanti  Islanti  Italia  Itävalta  Kazakstan1  Kreikka  Kroatia  Kypros1  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki1  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Vatikaani  Venäjä1  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta  |  |
| Kiistanalaiset valtiot |  Abhasia1  Artsakh1  Etelä-Ossetia1  Katalonia  Kosovo  Pohjois-Kypros1  Transnistria  |  |
1Lasketaan kuuluvaksi myös Aasiaan.
| n k  Pohjois-Atlantin liitto |
| --- | --- | --- |
| Jäsenvaltiot |  Alankomaat   Albania   Belgia   Bulgaria   Espanja   Islanti   Italia   Kanada   Kreikka   Kroatia   Latvia   Liettua   Luxemburg   Montenegro  Norja   Pohjois-Makedonia   Portugali   Puola   Ranska   Romania   Ruotsi  Saksa   Slovakia   Slovenia   Suomi  Tanska   Tšekki   Turkki   Unkari   Viro   Yhdistynyt kuningaskunta  Yhdysvallat  |  |
| Rakenne |  Päämaja  Pääsihteeri  Supreme Headquarters Allied Powers Europe  Parlamentaarinen yleiskokous  Standardointisopimus  |  |
| Kahdenväliset suhteet |  Major non-NATO ally  Naton rauhankumppanuus  |  |
| Tunnukset |  Naton lippu  |  |
| n k Pohjoismaiden neuvosto |
| --- | --- | --- |
| Jäsenmaat |   Islanti   Norja   Ruotsi   Suomi   Tanska  |  |
| Liitännäisjäsenet |   Ahvenanmaa   Färsaaret   Grönlanti  |  |
| Neuvosto |  Keskusta: 23  Konservatiivit: 13  Sosiaalidemokraatit: 23  Vapaa Pohjola: 7  Vihreä vasemmisto: 8  |  |
| Palkinnot |  Elokuva  Kirjallisuus  Musiikki  Lasten ja nuorten kirjallisuus  Ympäristö  |  |
| Muuta |  Nordic Master Programme  Nuorten Pohjoismaiden neuvosto  Pohjoismainen kulttuuripiste  |  |
Islannin topografinen kartta.
Atlantin keskiselänne kulkee Islannin halki.
Kolme tyypillistä islantilaista maisemaa.
Islannissa jäljellä olevaa metsää.
Islanninhevosia.
Ingólfr Arnarson, Islannin ensimmäinen vakituinen asukas.
Perinteisiä islantilaisia taloja Ósvörin kalastusmuseossa.
Brittiläinen ja islantilainen laiva törmäsivät Atlantilla turskasodan aikana.
Allting on Islannin parlamentti.
Stjórnarráðið, jossa sijaitsevat Islannin hallituksen kokoontumispaikka ja pääministerin työtilat.
Islannin alueet.
Hallinnollisesti Islanti on jaettu kuuteen vaalialueeseen.
Reykjavík on Islannin pääkaupunki ja maan talouselämän keskus.
Kuvaaja Islannin turismibuumista.
Gullfoss on turistien suosima matkailukohde.
Reykjavikin tuomiokirkko, jossa sijaitsee maan piispanistuin.
Björk.
Mongolien hyökkäykset Keski-Aasiaan

Kovaresmian valtakunta noin vuonna 1220.
Mongolien hyökkäykset Keski-Aasiaan tapahtuivat vuosien 1216–1221 välillä.
Vuonna 1216 mongolit hyökkäsivät Karakitain valtakuntaan, joka tuhoutui kahdessa vuodessa. Vuonna 1218 mongolit hyökkäsivät muslimivaltio Kovaresmiaan, mistä alkoi sota Kovaresmian ja mongolien välillä. Sota päättyi vuonna 1221 ja se oli yksi Tšingis-kaanin suurimmista voitoista.
Taisteluissa Tšingis-kaanin käyttämä hämäävä sotataktiikka ja tapa johtaa viholliset aukealle taistelemaan oli suurin ratkaisija. Hänen lisäkseen sodan muita merkittäviä mongolipäälliköitä olivat hänen poikansa Ögödei ja Tolui sekä hänen kolme lapsenlastaan. Sodan loputtua Tšingis-kaani suuntasi armeijansa Volga-joen varrella olevia valtioita kohti.
Ad Decimumin taistelu

Ad Decimumin taistelu käytiin 13. syyskuuta 533 Pohjois-Afrikassa nykyisen Tunisian alueella osana vandaalisotaa. Taistelussa itäroomalainen sotapäällikkö Belisarius kukisti vandaalien kuninkaan Gelimerin johtaman armeijan. Taistelu käytiin Karthagon eteläpuolella, kymmenennen mailikiven (Ad Decimum) kohdalla kaupungista (noin 13 kilometriä Karthagosta).
Taistelun kulku

Itä-Rooman keisari Justinianus I lähetti vuonna 533 sotapäällikkö Belisariuksen valtaamaan Pohjois-Afrikkaa takaisin vandaaleilta, jotka olivat perustaneet sinne oman kuningaskuntansa 400-luvulla. Belisariuksen armeija rantautui Pohjois-Afrikkaan, nykyisen Tunisian alueelle syksyllä 533. Vandaalien kuningas Gelimer kokosi armeijan ja marssi roomalaisia vastaan. Hän suunnitteli piirittävänsä Belisariuksen joukot ja saavansa heidät ansaan vuorensolassa. Gelimerin veljen Ammataksen piti hyökätä edestä ja kuninkaan itse takaa.
Aikalaishistorioitsija Prokopioksen mukaan Gelimer lähetti sukulaisensa (serkku, tai ehkä sisaren- tai veljenpoika) Gibamunduksen 2 000 miehen kanssa koukkaamaan roomalaisten sivustaan, mutta historioitsija Ian Hughesin mukaan tämä on epätodennäköistä maastonmuotojen takia. Hänen mukaansa Gelimerin tarkoituksena oli lähettää Gibamundus turvaamaan Karthagon kaupunki, joka oli Ammataksen lähdettyä jäänyt suojattomaksi.
Belisariuksen upseeri Johannes Armenialainen komensi 300 miehen ratsuväkiosastoa, joka eteni yhdessä 600 miehen hunniosaston kanssa noin neljä kilometriä Rooman armeijan edellä. Vandaalien tiedustelijat kohtasivat roomalaisten osastot 45 kilometriä Karthagosta. Seuraavan neljän päivän ajan molemmat armeijat etenivät varovaisesti Ad Decimumin läheisyyteen.
Taistelu käytiin 13. syyskuuta ja se meni vandaalien kannalta alusta asti pieleen. Ammatas hyökkäsi liian aikaisin ja Johanneksen joukot kukistivat hänen osastonsa ja tappoivat hänet. Johannes ajoi Ammataksen sotilaita takaa aina Karthagon porteille saakka ja aiheutti heille raskaita tappioita. Hunnit kukistivat Gibamunduksen, tappoivat hänet ja ajoivat hänen joukkonsa pakoon. Samaan aikaan Belisarius oli päävoimiensa kanssa pystyttänyt leirin parin kilometrin päähän taistelupaikalta. Hän jätti vaimonsa Antoninan ja jalkaväen leiriin ja eteni pelkän ratsuväen kanssa tiedustelemaan vihollisen liikkeistä ja koosta. Belisarius ei aikonut taistella vielä tässä vaiheessa. Foederati-osasto lähetettiin edeltä ja Belisarius tuli perästä bucellariusten ja lopun ratsuväen kanssa. Foederatit pääsivät taistelupaikalle ja saivat tietää Johanneksen menestyksestä, mutta Gelimerin hyökkäys ajoi heidät pakoon. Foederatit pakenivat Belisariuksen luokse, joka päätti hyökätä Gelimeriä vastaan. Vandaalit olivat voittamassa taistelun, mutta Gelimerin saatua tietää veljensä Ammataksen kuolemasta he menettivät rohkeutensa ja pakenivat. Belisarius hyökkäsi sekasortoon vajonneiden vandaalien kimppuun ja kukisti heidät. Pian myös Johannes ja hunnit liittyivät häneen. Taistelun jälkeen Belisarius marssi Karthagoon, joka antautui.
Petersburgin piiritys

Petersburgin piiritys oli sarja taisteluita Yhdysvaltojen sisällissodassa, jotka käytiin  Virginiassa Petersburgin kaupungin ympäristössä. Taistelut käytiin 9. kesäkuuta 1864 – 25. maaliskuuta 1865. Vaikka taistelut tunnetaan yleisesti nimellä Petersburgin piiritys, se ei ollut klassinen piiritys, jossa koko kaupunki on piiritettynä ja huoltolinjat katkaistu.
Taistelut

Petersburgin piiritys kesti kymmenen kuukautta, jona aikana kenraaliluutnantti Ulysses S. Grantin joukot tekivät epäonnistuneita hyökkäyksiä Petersburgin valtaamiseksi ja rakensivat 30 mailia juoksuhautalinjoja kaupungin etelä- ja itäpuolelle. Petersburg oli elintärkeä huollettaessa Robert E. Leen Pohjois-Virginian armeijaa konfederaation pääkaupungista Richmondista. Surullisen kuuluisaksi tuli Kraatterin taistelu, jossa pohjoisvaltioiden kenraali Ambrose Burnside keksi räjäyttää 30. heinäkuuta 1864 tunneliin kaivettuja räjähteitä etelävaltiolaisten linjojen alla. Räjäytys sai aikaan valtavan kraatterin, johon Unionin omat joukot juuttuivat hyökätessään, ja tappiot olivat 5 300 miestä konfederaation joukkojen murhaavassa tulessa.
Lee taipui viimein ylivoiman edessä, kun uhkana oli huoltolinjojen katkaisu ja kaupungin täydellinen piiritys huhtikuussa 1865, mikä johti perääntymiseen ja etelävaltioiden antautumiseen Appomattoxin sotaretken jälkeen.
Petersburgin piiritys tarjosi esimakua juoksuhautasodankäynnistä, josta tuli hallitseva taktiikka ensimmäisessä maailmansodassa. Petersburgin taisteluissa oli myös koko sodan suurin joukko mustia sotilaita pohjoisvaltioiden puolella. Nämä mustat joukko-osastot kärsivät suuria tappioita esimerkiksi Kraatterin ja Chaffinin farmin taisteluissa.
Petersburgin piirityksen taistelut:
I Petersburgin taistelu, 9. kesäkuuta
II Petersburgin taistelu, 15.–18. kesäkuuta
Jerusalem Plank Roadin taistelu, 21.–24. kesäkuuta
Stauntonin jokisillan taistelu, 25. kesäkuuta
Sapponyn kirkon taistelu, 28. kesäkuuta
Reamsin aseman I taistelu, 29. kesäkuuta
Deep Bottomin I taistelu, 27.–29. heinäkuuta
Kraatterin taistelu, 30. heinäkuuta
Deep Bottomin II taistelu, 13.–20. elokuuta
Globe Tavernin taistelu, 18.–21. elokuuta
Reamsin aseman II taistelu, 25. elokuuta
Chaffinin farmin taistelu (New Marketin kukkuloiden), 29.–30. syyskuuta
Peeblesin farmin taistelu, 30. syyskuuta – 2. lokakuuta
Darbytownin ja New Marketin teiden taistelu, 7. lokakuuta
Darbytownin tien taistelu, 13. lokakuuta
Fair Oaksin ja Darbytownin tien taistelu, 27.–28. lokakuuta
Boydton Plank-tien taistelu, 27.–28. lokakuuta
Hatcher´s Runin taistelu, 5.–7. helmikuuta
Fort Stedmanin taistelu, 25. maaliskuuta
Kaatunut etelävaltioiden sotilas Petersburgissa
Pohjoisvaltioiden Dictator-niminen tykki piirityksessä
Matti Peltokangas

Havainnekuva Meilahden sairaala-alueen taideteoksen kutsukilpailun voittaneesta Matti Peltokankaan veistoksesta Suuri sydän.
Matti Peltokangas (s. 1. kesäkuuta 1952 Virrat) on suomalainen kuvanveistäjä. Teostensa materiaalina hän on käyttänyt yleensä pronssia tai kiveä.
Peltokankaan tunnettuja julkisia veistoksia ovat muun muassa Lauri Kristian Relanderin muistomerkki Hesperian esplanadilla Helsingissä (1996), Urho Kekkosen monumentti Raahessa (2008) ja Gustaf Mauritz Armfeltiä esittävä veistos Halikon kirjaston edustalla (2010). Vaikka Peltokankaan tuotantoon kuuluu myös näköisteoksia, merkittävä osa hänen tuotannostaan koostuu abstrakteista, nonfiguratiivisista veistoksista.
Vuonna 2013 Peltokangas palkittiin Pro Finlandia -mitalilla ja vuonna 2014 hänelle myönnettiin taiteilijaeläke.
Peltokangas voitti elokuussa 2015 kansainvälisen kutsukilpailun Helsingin Meilahden sairaala-alueen taideteoksesta. Alueen keskuskalliolle oli tarkoitus vuosina 2017–2018 valmistua teos nimeltään Suuri sydän, mutta teoksen toteutus viivästyi.
Kuvia julkisista teoksista

Yrittäjä-Jussi, Aarne Hakala-Rahkon puuveistoksen mukaan, 1984, Seinäjoki.
Muisto, 1985, Kouvola.
Muoto, 1989, Lohja.
Kasvu, 1992, Vantaa.
Yhtyvät säteet, 1992, Oulu.
Kallioaurinko, 1994, Käpylä.
Kulku, 1995, Espoo.
Relander-muistomerkki, 1996, Helsinki.
Kaamosaurinko, 2017 (2000), Mänttä.
Vuosi 2000, 2000, Mänttä.
Juhlapöytä, 2000, Helsinki.
Kahden kesken, 2003, Jyväskylä.
Lauri Kristian Relander, 2003, Eduskuntatalon Valtiosali.
Rauhanturvaajien muistomerkki, 2006, Helsinki.
Urho Kekkosen patsaan luonnos, 2007, Eduskuntatalo.
Merkillinen sade viime yönä, 2007, Helsinki.
Urho Kaleva Kekkosen patsas, 2008, Raahe.
Armfelt, 2010, Halikko.
La Strada, 2012, Helsinki.
Heikki Turusen reliefi, 2014, Lieksa.
Leena Luostarisen hautamuistomerkki, 2018, Helsinki.
Kirjallisuutta

Otso Kantokorpi 2008. Matti Peltokangas. Parvs Publishing. ISBN 978-952-5654134
Brita Nickels, Hautamuistomerkki elämän ja kuoleman tulkitsijana : Heikki Häiväojan, Kain Tapperin ja Matti Peltokankaan tekemät hautamuistomerkit 1952–2002 Helsingin yliopisto, 2006. Teos verkossa (Arkistoitu – Internet Archive) (väitöskirja)
Aiheesta muualla

Kivestä käsin (1994, Ohjaus: Pami Teirikari (elonet.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Näkeminen

Näkeminen on kyky tulkita ympäristöä sen heijastamasta näkyvästä valosta, jonka näköaisti välittää aivoihin. Tulkinnan seurauksena syntyy näköhavainto. Näköhavainnon syntyyn osallistuvat myös muisti ja kehon muut aistit.
Näkökuva ei ole pysyvä, vaan se syntyy aivoissa aina uudelleen kun ihminen palauttaa mieleensä tapahtuneen. Aivojen näköjärjestelmä aktivoituu myös unissa.
Näköaistin toiminta

Valo saapuu silmään sarveiskalvon läpi mykiöön, jonka edessä on iirishimmennin. Mykiön takana on lasiainen, verkkokalvo ja näköhermo. Silmän pohjalla on verkkokalvo, joka sisältää näkösolut. Sen päällä on suonikalvo ja uloimpana on kovakalvo. Ihmissilmän etuosassa kovakalvo on muuttunut läpinäkyväksi sarveiskalvoksi. Suonikalvo puolestaan on muuttunut etuosassa iirishimmentimeksi, mykiöksi ja säteettäislihaksiksi. Mykiö koostuu useista solukerroksista ja pyrkii korjaamaan sarveiskalvon polttoväliä niin, että terävä kuva muodostuisi verkkokalvolle. Iirishimmennin säätelee silmään pääsevän valon määrää aivan kuin kamerassa .
Verkkokalvon tappi- ja sauvasolujen kautta valoinformaatio kulkee gangliosolujen kautta näkörataa pitkin aivoihin. Tarkan näön alueella foveassa sijaitsee noin 5–6 miljoonaa tappisolua, jotka aistivat värit. Muuta verkkokalvoa peittää noin 120 miljoonaa sauvasolua, jotka ovat herkkiä hämärävalolle. Aluksi signaalit kulkevat näköhermoa pitkin optiseen kiasmaan, josta jatkaa näköjuoste kohti ulompaa polvitumaketta .
Optisessa kiasmassa näköinformaatio menee ristikkäin siten, että vasemmasta silmästä peräisin oleva informaatio kulkeutuu oikeaan aivonpuoliskoon, ja päinvastoin. Myös oikean silmän vasen näkökenttä (nenälinjasta vasempaan) kulkeutuu oikeaan aivopuoliskoon ja vasemman silmän oikea näkökenttä (nenälinjasta oikeaan) kulkeutuu vasempaan aivopuoliskoon. Näön ja liikkeen yhdistämiseen erikoistuneet ventraalinen (vatsanpuoleinen) rata ja  dorsaalinen rata mahdollistaa kyvyn liikkua nähtyä kohti ja tarttua haluttuun esineeseen. Dorsaalinen rata johtaa päälakilohkon aivokuorelle.
Näkemisen sisäinen malli aivoissa

Näkeminen perustuu yhtäältä silmistä aivoihin tulevan tiedon käsittelystä ja toisaalta aivojen sisäiseen malliin eli aivojen itsensä luomaan todellisuuteen. Aivoissa näkemiseen liittyy aivojen kahden osan välinen vuoropuhelu. Pään etuosassa silmien välissä sijaitsee talamus eli näkökukkula ja pään takaosassa sijaitsee näköaivokuori. Suurin osa visuaalisesta aistitiedosta kulkee talamuksen kautta näköaivokuoreen. Päinvastaiseen suuntaan näköaivokuoresta talamukseen on kuitenkin kymmenkertaisesti yhteyksiä. Aivokuori välittää talamukseen yksityiskohtaisia odotuksia maailmasta eli ”arvauksiaan” siitä, mitä aivojen ulkopuolella on. Talamus vertaa tätä tietoa siihen tietoon, joka tulee silmistä. Jos tieto sopii odotuksiin, takaisin näköjärjestelmään kulkee vain hyvin vähän toimintaa, ja talamus raportoi pelkästään eroista silmien kertoman ja aivojen sisäisen mallin ennustaman välillä. Näköaivokuoreen lähetetään siis tieto siitä, mikä odotusarvosta virheellisesti puuttui ja mitä ei siis ennakoitu.
Sisäisen mallin ansiosta ulkopuolinen maailma vaikuttaa vakaalta esimerkiksi silloinkin kun ihminen on liikkeessä, sillä sisäinen malli toimii sillä odotuksella, että ulkopuolinen maailma on vakaa. Silmien toiminta on yksityiskohtien etsimistä sisäiseen malliin syötettäviksi, joista aivot rakentavat sisäisen maailmamme ”todellisuuden”. Sisäisen mallin ansiosta eläin saa ympäristöstään nopeasti selvää, ja se on maailmassa navigoinnin edellytys. Sisäinen malli on vain maailmasta laadittu likimääräinen esitys. Siinä on matala resoluutio, eli se jättää paljon yksityiskohtia pois näkyvistä. Samalla aivot kuitenkin antavat vaikutelman, että katsoja olisi nähnyt katseensa kohteesta kaiken. Aivojen antaman kuvan vajavaisuus johtuu siitä, että aivot pyrkivät toimimaan mahdollisimman energiatehokkaasti.
Sensorisessa deprivaatiossa, jossa aistinelimistä ei aivoihin saavu mitään informaatiota, aivojen sisäinen malli pääsee valloilleen ja aivot tuottavat runsaasti omaa kuvastoaan. Sen johdosta ihminen ”näkee” pimeässäkin hyvin todellisilta vaikuttavia värikkäitä kuvia ja tapahtumia. Tästä arkinen esimerkki ovat unet.
Näkemisen oppiminen

Aivot tarvitsevat harjoitusta ja kehollista toimintaa pystyäkseen tulkitsemaan niihin tulevia signaaleja, jotka muodostavat visuaalisen tiedon. Aivojen harjoittelu edellyttää signaalien vertaamista ristiin liikkumisesta ja aistiseuraamuksista syntyvän tiedon kautta. Tästä syystä vauvat esimerkiksi koskettelevat ympäristöään ja itseään eri tavalla. Siten heidän aivonsa opettelevat, miten maailmaan kohdistuva toiminta kuten liikkuminen, koskettelu ja kohteiden siirtely muuttaa sitä seuraavaa aistihavaintoa. Kissakokeissa on havaittu, että mikäli eläin ei pääse liikuttamaan omaa kehoaan, sille ei kehity normaalia näköä edes vaikka sitä liikuteltaisiinkin sen tahdosta riippumatta.
Ihmisaivot ovat hyvin mukautuvia ja sopeutuvat esimerkiksi parissa viikossa kokonaan sellaisten lasien käyttöön, jotka vaihtavat oikean ja vasemman silmän saamat näköhavainnot keskenään eli kääntävät maailman nurinpäin. Tällaisenkin oppimisen edellytys on fyysinen harjoittelu eli esineiden kurottelu, äänen suunnan seuraaminen ja raajojen asennon huomioiminen. Mutta kun lapsuudestaan asti sokean ihmisen silmät on korjattu leikkauksella aikuisena, muiden aistien valtaama näköjärjestelmän alue aivoissa ei enää pysty muuttumaan normaaliksi, vaan näkeminen jää puutteelliseksi.
Historiallisia käsityksiä näkemisestä > Filosofien näkemyksiä

Näkeminen on antiikin ajoista ollut havainnonfilosofinen ongelma: Näköhavainnon suurin ongelma on, että näkeminen ei ole verkkokalvolle piirtyvän kuvan suora kopio. Näkemisestä kiinnostuneet filosofit ovat kauan yrittäneet selvitää kuinka visuaalisen tiedon käsittely  tuottaa näköhavainnon.
Antiikin Kreikassa oli kaksi koulukuntaa, jotka yrittivät selittää näkemistä. Eukleides ja Ptolemaios uskoivat, että näkeminen tapahtuu silmistä lähtevien säteiden kohdatessa näkemisen kohteen. Aristoteles ja  Galenos uskoivat, että näkeminen tapahtuu kun silmiin saapuu jotakin mikä edustaa näkemisen kohdetta. Molemmat teoriat olivat pelkkää spekulointia, eivätkä perustuneet kokeisiin.
Platon sanoi, että näemme silmien läpi, muttemme niillä. Vaikka näkö on ihmisen suurin lahja, Platon varoitti täysin luottamasta silmiimme. Tieto alun perin tarkoitti näkemistä. Se merkitsi kreikkalaisessa filosofiassa myös pysyvyyttä ja ikuisuutta (Jay 1994, 22, 24). Platonin mukaan fyysinen maailma on vain varjo ideoiden maailmasta. Aluksi oli idea, mielikuva. Ulkoisen maailman ja havainnon vastaavuus on askarruttanut filosofeja kautta historian. Kreikkalaisille näkö oli ylevin kaikista aisteista. Platon kysyy luolavertauksessaan miten ihmisen mielikuvat vastaavat todellisuutta. Mitä kertovat luolan seinillä häilyvät varjot luolien asukeille ulkopuolella vallitsevasta todellisuudesta. Platon osoittaa luolavertauksella  alkuperäiskohteen ja kuvan välistä eroa. Kuva ei voi toistaa kaikkia alkuperäisen kohteensa ominaisuuksia, jos se on kuva. Jos se toistaisi kaikki ominaisuudet, se olisi kaksoisolento, eikä kuva. Kuva on sen vuoksi epätäydellinen edustaen yhdennäköisyyttä ja erilaisuutta. On virhe ajatella, että totuus on seurausta tarkasta alkuperäisen kohteen jäljentämisestä, sillä kuva on aina epätäydellinen. Samoin on virhe ajatella, että tieto tulee ilman kohteen nimeä, kuvaa tai käsitettä.
Platon kohdistaa kritiikkinsä kuvien ja ilmentymien kuvitteellisesta tiedosta luolavertauksessaan. Se sisältää vertauksen kahdessa tasossa. Ensimmäinen on kuva, jonka lukija joutuu muodostamaan mielessään. Toinen on näkymä, mikä pitää tulkita sarjana mielikuvia joita verrataan kuvattuun näkymään ihmisen oloista luolassa.   Kun Sokrates päättää kuvailunsa ihmisen elämästä luolassa, emme näe muuta kuin kuvien varjoja luolan seinillä  . Platonin näkemystä vastaan esitti Aristoteles oman, havaintoja korostavan teoriansa, jonka mukaan mielikuvat ovat ulkoisen todellisuuden heijastusta. Aristoteles tosin uskoi, että näkeminen syntyi ihmisen silmästä lähtevästä valonsäteestä, joka kohtaa auringon valaiseman kohteen. Hän myös puolusti näkemisen ylivoimaa muihin aisteihin verrattuna  .
Historiallisia käsityksiä näkemisestä > Optiikan isä

Ibn al-Haitham kyseenalaisti kreikkalaisten teorian näkemisestä kirjassaan Optics vuodelta 1021. Hän esitti, että näköhavainto syntyy, kun valonsäteet heijastuvat kohteesta silmiin. Hän myös kehitti ensimmäisen  tieteellisen menetelmän ja korosti  kokeilua havainnon todistamiseksi oikeaksi. Al-Haitham oli myös havaintopsykologian pioneeri ja ensimmäinen tiedemies joka osoitti, että näkeminen tapahtuu aivoissa eikä silmissä. Hän osoitti, että henkilökohtainen kokemus vaikuttaa siihen mitä ihmiset näkevät ja kuinka he näkevät. Al-Haitham selitti yksityiskohtaisesti myös näkövirheiden syntymisen. Hän kuvaa, kuinka pienen lapsen on vaikeampi selittää näkemänsä sillä hänellä on vähemmän kokemusta kuin aikuisella.  Pienelle lapselle ei ole väliä, kuinka vaikka hänen äitinsä olisi aikuisten mielestä kuinka ruma tahansa. Tästä voi tehdä johtopäätöksen: Kauneus on katsojan silmässä. Kukka, joka yhden katsojan mielestä on kaunis, ei välttämättä viehätä toista. Al-Haitham suoritti monia tutkimuksia ja  kokeita on visuaalisista havainnoista jatkaen Ptolemaioksen tutkimuksia binokulaarisesta näöstä, ja kommentoi Galenoksen anatomisia töitä.
Leonardo da Vinci, 1452–1519, kiinnitti ensimmäisenä huomion silmän optisiin ominaisuuksiin. Hän huomasi kokeellisesti, että silmään muodostuu vääristymätön kuva vain tarkan näön alueelle, optisessa pisteessä sijaitsevaan foveaan. Häntä voidaan pitää foveaalisen näön ja periferiaalisen näön keksijänä.
Historiallisia käsityksiä näkemisestä > Inhimillinen havainto

René Descartes uskoi, että valonsäteet muodostavat kuvat silmissä. Sieltä kuvat kulkevat käpyrauhaseen, jossa molempien silmien kuvat yhdistyvät. Tämä on osoitus käpyrauhasen ja silmien vuorovaikutuksesta. Käpyrauhanen toimii mielen ja ruumiin yhdistäjänä. Tässä Descartesin kuoleman jälkeen vuonna 1664 julkaistun teoksen Le monde, ou traité de la lumière  kuvassa ulkoinen ärsyke muuttuu toiminnaksi. Hänen käsityksensä näkemisestä ei perustu pelkästään silmän toimintaan, vaan myös aivoilla  ja tuntoaistilla sekä kokemuksella on näkemisessä tärkeä osa.
Näkö oli 1700- luvulla etuoikeutettu tutkimusväline. Luonnontiede oli näkyvän nimeämistä. Näkemisestä itsestään tulee tämän jälkeen tutkimuskohde. Kun tiedemiehiä kuten Descartes ja Isaac Newton aiemmin kiinnosti valo ja optiikka, nyt painopisteeksi tuli inhimillinen havainto. Mitä tapahtuu sen jälkeen kuin valo on muodostanut kuvan  verkkokalvolle. Miten siitä tulee havainto ja aistinvaraista tietoa.  J. W. von Goethelle ja Arthur Schopenhauerille näkeminen on havainnoitsijan kehossa tapahtuva monimutkainen prosessi, jossa käsitellään kehon ulkopuolelta tulevaa aistinvaraista kokemusta. Goethe oli havainnut camera obscuran avulla tekemissään kokeissa jälkikuvailmiön. Tämä todisti hänelle, että inhimillinen havainto ei ole sidottu välittömään havaintoon. Tämä todisti myös värihavainnon epäluotettavuuden niiden muuttuessa vastaväreikseen. Inhimillinen tieto nousee tutkimuksessa fyysisen havainnon yläpuolelle. Enää kiinnostavaa ei ole se mitä tapahtuu ennen näkemistä. Nyt kiinnostavaa on se kuinka kuvaa käsitellään kehossa ja kuinka aistimuksesta tulee tietoa. Aistitieto syntyy kehon fyysisen ja anatomisen toiminnan tuloksena. Kun silmää käytettiin aiemmin optiikan tutkimukseen, siitä tuli nyt näkemisen tutkimusta.