stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wayman Tisdale

| Wayman Tisdale |
| --- | --- |
 Wayman Tisdale vuonna 2006.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Wayman Lawrence Tisdale
Syntynyt: 9. kesäkuuta 1964
Kuollut: 15. toukokuuta 2009 (44 vuotta)
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koripalloilija
Pelipaikka:  Iso laitahyökkääjä
NBA-varaus:  2. varaus, 1985 Indiana Pacers
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
1982–1985:   Oklahoman yliopisto
Seurajoukkueet
1985–1989 1989–1994 1994–1997:   Indiana Pacers  Sacramento Kings  Phoenix Suns
Aiheesta muualla
www.waymantisdale.com
FIBA
| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Los Angeles 1984 |  |  |
| Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  |  |
|  Kultaa | Caracas 1983 |  |  |
Wayman Lawrence Tisdale (9. kesäkuuta 1964 – 15. toukokuuta 2009) oli yhdysvaltalainen koripalloilija ja jazzmuusikko. Koripallourallaan hän pelasi isona laitahyökkääjänä NBA:ssa 12 kautta ja voitti olympiakultaa Los Angelesin kisoissa 1984.
Tisdale pelasi vuosina 1982–1985 Oklahoman yliopiston joukkueessa, ja hänet valittiin Yhdysvaltain yliopistojen ykköstähdistökentälliseen jokaisella kolmella kaudella. Indiana Pacers varasi hänet NBA:han ykkösvaraus Patrick Ewingin jälkeen toisella varausvuorolla vuoden 1985 varaustilaisuudessa.
Tisdale edusti NBA:ssa Indiana Pacersia 3,5 kautta, Sacramento Kingsia 5,5 kautta ja Phoenix Sunsia kolme kautta. Hän pelasi urallaan 840 runkosarjaottelua ja neljänä kautena (yksi Indianassa, kolme Phoenixissa) 22 pudotuspeliä. Runkosarjassa hän teki ottelua kohden 15,3 pistettä, otti 6,1 levypalloa ja antoi 1,3 koriin johtanutta syöttöä. Pudotuspeleissä hänen ottelukohtaiset keskiarvolukemansa olivat 7,1 pistettä, 2,6 levypalloa ja 1,0 syöttöä. Kaudella 1989–1990 hän pelasi Sacramenton joukkueessa 79 runkosarjaottelua, kaikki avauskokoonpanossa, ja teki niissä keskimäärin 22,3 pistettä. Sacramenton-kausinaan hän teki kolme kertaa yhdessä ottelussa 40 pistettä. Parhaimpina kausinaan hän otti 7,7 levypalloa per ottelu.
Tisdale voitti Yhdysvaltain maajoukkueessa kultaa Pan-Amerikan kisoissa 1983 ja Los Angelesin olympialaisissa 1984. Hän pelasi joukkueensa kaikissa kahdeksassa olympiaturnausottelussa ja teki loppuottelussa Espanjaa vastaan 14 pistettä sekä otti kuusi levypalloa.
Koripallouransa jälkeen Tisdale toimi jazzmuusikkona, soittimenaan bassokitara. Hän levytti kahdeksan albumia, joista vuonna 2006 julkaistu Way Up! ylsi oman kategoriansa myyntilistan ykköseksi. Hänen tunnettuja kappaleitaan ovat muun muassa "Ain’t No Stopping Us Now", "Can’t Hide Love" ja "Don’t Take Your Love Away".
Tisdale katkaisi jalkansa helmikuussa 2007, minkä jälkeen hänen polvensa alapuolelta löydettiin syöpäkasvain. Hänen jalkansa amputoitiin elokuussa 2008. Hän kuoli 44-vuotiaana toukokuussa 2009.
Rautavesi (Hartola)

| Rautavesi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Hartola, Joutsa
Koordinaatit:  61°43′23″N, 25°59′39″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Rautaveden alue (14.83)
Tulouoma:  Myllykoski Viheristä
Lasku-uoma:  Oravakivensalmi Jääsjärveen
Taajamat:  Joutsan kirkonkylä, Väihkölä
Järvinumero:  14.831.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  92,3 m  
Pituus:  22,45 km  
Leveys:  14,929 km  
Rantaviiva:  207,488 km  
Pinta-ala:  46,12115 km²  
Tilavuus:  0,39259011 km³  
Keskisyvyys:  8,51 m  
Suurin syvyys:  64,71 m  
Saaria:  171 
:  Tahvastensalo, Petäjäsalo, Tiukansaari, Murtosaari
 fiRautavesi 
Rautavesi on Päijät-Hämeessä Hartolassa ja Joutsassa Joutsan kirkonkylän lähellä sijaitseva järvi. Järven kautta virtaa Sysmän reitti. Rautavesi on Suomen 87. suurin järvi .
Rautaveden ja Jääsjärven vedenpintojen korkeudet ovat samat 92,3 metriä mpy. ja niitä voitaisiin siksi pitää samana järvenä. Paikallisten mukaan ne ovat silti eri järviä. Järvialtaiden välinen rajaus on kuitenkin epämääräinen. Rautaveden ja Jääsjärven eteläosien laajojen järvenselkien välissä on pieniä järvialtaita ja salmia, joilla on omat nimensä. Niitä ovat Puttolanselkä, Angesselkä, Rääpönsalmi ja Laiskaselkä. Erään tulkinnan mukaan pienet järvialtaat kuuluvat Rautaveteen ja kapeimman Oravakivensalmen eteläpuoli kuuluu Jääsjärveen. Muitakin rajauksia voi esiintyä, mutta tätä rajausta käytetään täällä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Sysmän reitin valuma-alueen (14.8) Rautaveden alueella (14.83), jonka Rautaveden lähialueeseen (14.831) järvi kuuluu.
Leppälahteen laskee useitakin vesistöjä. Sääksjärven valuma-alue (14.833) on laaja vesistöalue, jonka vedet kerääntyvät ensin lounaispuolella sijaitsevaan Sääksjärveen (153 hehtaaria, ha) ennen Pikku Leppälahteen laskemistaan. Valuma-alueen suuria järviä ovat esimerkiksi Hirvijärvi (471 ha) ja Kiimasjärvi (102 ha). Leppälahden eteläpäähän laskee piskuinen Kattilapuron valuma-alue (14.832), jonka ainoa järvi on Kattilalampi (4 ha). Leppälahden pohjoispäähän laskee Mertjoki, joka on Mertjoen valuma-alueen (14.834) Putkijärvestä (109 ha) alkava joki. Esimerkiksi Mielenge (53 ha) ja Lehmijärvi (43 ha) kuuluvat samaan valuma-alueeseen. Viereiseen Uuhiveden lähialueeseen laskee vain Aittolammen (4 ha) laskupuro.
Akonselän ja Rääpönsalmen lähialueet ovat pienialaiset ja rikkonaiset. Näihin järvenosiin laskee vain yksi kolmannen jakovaiheen Iso-Paljon valuma-alue (14.835), jonka suuria järviä ovat Iso-Paljo (73 ha) ja Vähä-Paljo (13 ha). Näiden Kauhtuenlahteen laskevassa laskupurossa sijaitsee lisäksi Ulmalanlampi (6 ha). Akonselän lähialueilta ei löydy edellisten lisäksi uusia järviä tai lampia, mutta Rääpönsalmelta kyllä. Murtosaaren viereen Susisalmeen laskee metsäpuro, jonka valuma-alueella sijaitsevat Kiiliäislampi (1 ha) ja Pärlampi (3 ha). Rääpönsalmen itärannalla löytyvät yksittäiset Vesalampi (4 ha) ja Silmulampi (1 ha). Salmen länsirannalla Rääpönniemen kylän kohdalla sijaitsee salmeen laskeva Valkoinenlampi (3 ha), jonka vieressä sijaitsee Mustalampi (7 ha). Valkoiseenlampeen laskee Suntinoja, jonka latvoilla on Vähä Pärlampi. Pohjoisimpaan Rääpönsalmen Lapinlahteen laskee enää pieni Lapinlampi.
Puttolanselkään laskee kaksi jokea Erkinjoki ja Ventalanjoki, joiden valuma-alueet muodostavat kolmannen jakovaiheen valuma-alueet. Erkinjoen valuma-alueella (14.837) sijaitsee Mahajärvi (29 ha) ja pieni Mustalampi. Ventalanjoen valuma-alue (14.836) on sitä laajempi valuma-alue. en kaksi suurinta järveä ovat Suuri Kurjärvi (205 ha) ja Vähä Kurjärvi (63 ha). Pieni Pehketlampi (10 ha) laskee Myllylahteen omaa ojaansa myöten. Lopansaaren suojaan Kauralahteen laskee Pirttilammesta (28 ha) lyhyt pelto-oja. Sen valuma-alueelta löytyvä myös Kaituenlampi (7 ha) ja Kapeemmanlampi (6 ha).
Angesselän pohjoisrantaan laskee Kostamonjoen valuma-alue (14.838) Kostamonjärvestä (96 ha) alkava laskujoki Kostamonjoki. Valuma-alueen pieniä järviä ovat esimerkiksi Vääräjärvi (10 ha), Alasin (7 ha), Iilampi (5 ha) ja Heinälampi (3 ha). Laiskanselkään laskee vain yksi järvi Soperonlampi (12 ha).
Järven vedenpinnan korkeus on 92,3 metriä mpy, kun se on yläpuolisella Viherillä 93,8 metriä mpy. Myllykoskessa on siten pudostusta vain 1,5 metriä. Rautaveden Angesselkä ja Laskanselkä kuuluvat Sysmän reittiin, jonka yläpuolisia järviä ovat Suontee ja Viheri, ja alapuoliseen reittiin kuuluvat Jääsjärvi ja Tainionvirta.
Aiheesta muualla

Kirkkolan osakaskunta ja Jääsjärven osakaskunnat
Melontakartta (Arkistoitu – Internet Archive)
(14.8)
Tippakääpä

| Tippakääpä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Elinvoimainen
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Fomitopsidaceae
Suku::  Haprakäävät Postia
Laji::  guttulata
Kaksiosainen nimi
 Postia guttulata  (Peck) Jülich 
Synonyymit
 Oligoporus guttulatus  
Katso myös
   Tippakääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tippakääpä (Postia guttulata), vanhalta nimeltään tippahaprakääpä, on rehevissä vanhoissa metsissä viihtyvä kääpälaji. Sen isäntäpuita ovat kuusi ja mänty. Pääasiassa tippakääpä lahottaa kantoja sekä kuoretonta pysty- ja maapuuta, mutta se voi aiheuttaa myös vanhoille kuusille juurilahoa. Suomessa tippakääpää tavataan harvinaisena etelärannikolta Kainuuseen.
Pisarointia tippakäävällä.
Tippakäävän pileaattinen itiöemä on yksivuotinen, muodoltaan tasapaksun hyllymäinen, viuhkamainen tai avaran suppilomainen. Lakin yläpinta on tuoreena tahmea ja siinä on säteittäisiä poimuja, väriltään se on likaisen valkoinen ja lähellä reunaa usein katkonainen nahanruskea vyö. Malto on tuoreena valkoinen ja juustomaisen pehmeää ja lohkeavaa. Kuivuessaan lakki alkaa kellertää ja mallosta tulee liitumaista. Pillipinta on (vihertävän)valkoinen, kuivuessaan siitä tulee harmahtava tai rusehtava. Pillejä 5–7 millimetrillä. Aktiivisesti kasvavalla tippakäävällä on sekä ylä- että joskus alapinnalla vesikirkkaita pisaroita, jotka jättävät jälkeensä kuoppia. Tippakääpä on tuoreena retiisin tai perunan tuoksuinen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Tippakääpä (Postia guttulata)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Postia guttulata:  Wikidata: Q10508984  BioLib: 126059  CoL: 4M2Z2  EoL: 302016  Fungorum: 110917  GBIF: 5245336  iNaturalist: 118067  IRMNG: 11433870  MycoBank: 110917  NatureServe: 2.1062860  NBN: BMSSYS0000015271  NCBI: 1537087  NZOR: 5dcdfde7-24a8-4d8d-acd6-d031e379cc9d  Open Tree of Life: 5300187  Laji.fi: MX.205795 
Polyporus guttulatus:  Wikidata: Q59549162  AusFungi: 60029791  CoL: 786RB  Fungorum: 164326  GBIF: 5245337  IRMNG: 10383318  MycoBank: 164326  NZOR: 88e9358e-7306-410d-b23b-0fbbfa2abae3
Tiosyaanihappo

| Tiosyaanihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  463-56-9
PubChem CID:  781
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  HSCN
Moolimassa:  59,098
Ulkomuoto:  Väritön neste
Sulamispiste:  5 °C
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Tiosyaanihappo (HSCN) on syaanihapon rikkianalogi ja epäorgaaninen vahva happo. Yhdiste on suhteellisen epästabiili, minkä vuoksi hapolla itsellään ei ole juurikaan käyttöä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa tiosyaanihappo on helposti haihtuva väritön neste. Kiinteänä se on stabiili ainoastaan 0 °C:n alapuolella, jolloin se on valkoista kiteistä ainetta. Huoneenlämpötilassa se hajoaa vetysyanidiksi ja keltaiseksi yhdisteeksi H2C2N2S3. Tiosyaanihappo liukenee erittäin hyvin veteen ja muodostuvat vesiliuokset ovat vahvasti happamia. Aineen pKa-arvo on –1,8. Vesiliuos on kuitenkin pysyvä, jos tiosyaanihapon pitoisuus on korkeintaan 5 massaprosenttia. Tätä väkevämmät liuokset hydrolysoituvat ammoniakiksi ja karbonyylisulfidiksi tai polymeroituvat muodostaen 5-imino-1,2,4-ditiatsolidiini-2-tionia.
Valmistus

Tiosyaanihappoa voidaan valmistaa alle 0 °C:n lämpötiloissa kaliumtiosyanaatin ja kaliumvetysulfaatin välisellä reaktiolla ja muodostuva tiosyaanihappo kaasuuntuu lämmitettäessä. Toinen tapa valmistaa yhdistettä kiinteänä on elohopeasyanidin ja divetysulfidin välinen reaktio. Tiosyaanihapon vesiliuoksia voidaan valmistaa ammoniumtiosyanaatista ja rikkihaposta.
Liekinheitin

Liekinheitintä käytetään harjoituksissa Niinisalossa Jatkosodan aikaan.
Saksalainen liekinheitin käytössä vuonna 1917.
Merijalkaväen sotilas M2-2 liekinheittimen kanssa Iwo Jimalla helmikuussa 1945.
Yhdysvaltalainen M67 panssarivaunu (liekinheittimellä varustettu M48 Patton) Vietnamin sodassa 1966.
Liekinheitin on laite, jonka toimintaperiaatteena on ruiskuttaa palavaa nestettä (erilaiset öljypohjaiset seokset) tai hyytelöä (kuten napalmia) ja siten mahdollistaa kohteen sytyttäminen tuleen matkan päästä.
Yhden sotilaan käyttöön tarkoitettu liekinheitin koostuu tavallisesti selässä kuljetettavasta säiliöstä, joka voi koostua kahdesta kolmeen erillisestä astiasta. Yhdessä astiassa on polttoneste ja toisessa paineistettu ponnekaasu, yleensä typpikaasu. Kolmen säiliön järjestelmässä kaksi ulompaa astiaa sisältää polttonesteen ja keskimmäinen kaasun. Kaasun tehtävänä on toimia ponnekaasuna ja pakottaa neste letkuun ja liekinheittimen suuttimeen. Suuttimen kahvassa on pieni polttoainevarasto, jousiventtiili ja sytytinjärjestelmä. Liipasinta painettaessa kaasun paineistama polttoneste syöksyy sytyttimen ylitse. Sytytin voi olla lämpöä tuottava sähköinen vastuskela tai niin sanottu esiliekki, joka voi saada polttoaineensa säiliön kaasusta. Laitteen varhaisia versioita käyttämään tarvittiin kaksi sotilasta, joista toinen käytti laukaisusuutinta ja toinen kantoi raskasta säiliötä, joka lisäksi jouduttiin täyttämään uudelleen joka laukaisun jälkeen.
Liekinheittimen psykologinen vaikutus voi olla erittäin suuri valmistautumattomiin vihollisjoukkoihin. Liekinheitintä käytetään pitkälti linnoitusten vyöryttämiseen. Koska liekinheitin syöksee paineistettua palavaa nestettä, voidaan nestepatsas ohjata esimerkiksi seinän kautta paikkoihin, joihin ei ole näköyhteyttä, esimerkiksi bunkkereihin. Myös palamaton neste voidaan suihkuttaa ja sytyttää jälkikäteen.
Käyttö Suomessa

Suomen armeijan käyttöön tilattiin vuonna 1939 Italiasta 176 Lanciaflamme Spalleggiabile Model 35 liekinheitintä, mutta niistä vain 28 toimitettiin talvisodan aikana, eikä niitä tiettävästi ehditty toimittaa lainkaan rintamakäyttöön. Loput 148 Suomessa M/40-malliksi nimettyä heitintä saapuivat välirauhan aikana.
Jatkosodan aikana suomalaiset saivat sotasaaliiksi neuvostoliittolaisia ROKS-2 liekinheittimiä, jotka otettiin käyttöön nimellä M/41-R.
Armeija kokeili jatkosodan aikana myös Suomi-konepistoolin ja liekinheittimen yhdistelmää. Sen käyttö oli rajallista, tiettävästi vain kesällä 1944, taistelussa U-asemasta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
First World War.com: Weapons of War: Flamethrowers
WEAPONS OF THE WORLD WAR II GYRENE: Flamethrowers
Howstuffworks "How Flamethrowers Work"
Jaeger Platoon: Portable flame-throwers
Kuva Suomi-konepistoolin ja liekinheittimen yhdistelmästä Sotamuseossa
A history of flamethrowers
Descriptions and images (Arkistoitu – Internet Archive)
F. W. Borgman : Tulensyöksijä, Hakkapeliitta, 02.11.1929, nro 44, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Titus Aurelius Fulvus (vuoden 89 konsuli)

Titus Aurelius Fulvus (ensimmäinen vuosisata) oli roomalainen poliitikko ja Antoninus Piuksen isä. Fulvuksen isällä oli sama nimi kuin pojallaan, Titus Aurelius Fulvus. Tämä oli uransa aikana toiminut kaksi kertaa konsulina. Myös Aurelius Fulvus nuorempi oli konsulina vuonna 89.
Fulvuksen vaimo oli eräs Arria Fadilla, joka oli Arrius Antoninuksen tytär. Fulvus sai Fadillan kanssa pojan, Titus Aurelius Fulvus Boionius Arrius Antoninuksen, eli tulevan keisarin Antoninus Piuksen. Fulvus kuoli Antoninuksen ollessa vielä nuori, joten tämän kasvatuksesta huolehtivat hänen molemmat isoisänsä.
Propaganda

”Onko tässä huominen – Amerikka kommunismin alla!”. Yhdysvaltalaisen propagandasarjakuvalehden antikommunistinen kansikuva vuodelta 1947.
Disinformaatio
Huhu
Misinformaatio
Propaganda
Uutisankka
Valeuutinen
Vihapuhe
näytä
keskustele
Propaganda (lat. propaganda, ’levitettävä asia’) on aatteen tai opin järjestelmällistä levitystä, jolla pyritään muokkaamaan mielipidettä. Propaganda on tavoitteellista, harkittua ja järjestelmällistä pyrkimystä manipuloida ihmisten uskoja, asenteita tai tekoja. Propaganda luo mielikuvia ja pyrkii hallitsemaan mieliä. Se ruokkii ennakkoluuloja, yhdenmukaistaa ajattelua ja vaientaa erimieliset. Propaganda on aina massoihin vaikuttamista, ei vain kahden yksilön välistä viestintää.
Propaganda voi koostua faktoista, väitteistä, huhuista, puolitotuuksista tai valheista. Se voi olla muodoltaan sanallista tai eri tavoin visuaalista. Tavoitteensa saavuttamiseksi propagandan levittäjä valikoi esittämänsä tiedot ja argumentit tehokkaimmaksi katsomallaan tavalla, joskus vääristellen niitä tai jättäen oleellista tietoa pois, ja joskus tavoitteenaan saada vastaanottajan koko huomio puoleensa. Propaganda on yksipuolista, eikä sen sanomaa ole tarkoitus epäillä. Propagandan levittäjä voi kuitenkin joskus vilpittömästi katsoa käyttävänsä vääristelyä vain todenmukaisen tai hyödyllisen sanomansa perille menon hyväksi.
Termin merkitys > Alkuperä

Sana propaganda tulee luultavasti Congregatio de Propaganda Fide -järjestöstä, jonka roomalaiskatoliset kardinaalit perustivat vuonna 1622 tekemään lähetystyötä. Järjestö tarkoitettiin levittämään kristinuskoa sinne, mihin sen sanoma ei ollut vielä saapunut, ja puolustamaan uskon perintöä siellä, missä se oli uhattuna. Toimiston perustamisen aikoihin siirtomaiden hallinta oli laajenemassa Hollannin ja Englannin käsiin. Kun molemmat maat olivat protestanttisia, nähtiin katolisen kirkon taholla vaaraksi, että nämä maat levittäisivät protestanttisen uskon myös siirtomaihin.
Termin merkitys > Merkitykset nykyisin

Propaganda-sanalla on joissain maissa kielteinen merkitys, mutta toisissa neutraali tai jopa positiivinen. Sanalla ei ollut kielteisiä sivumerkityksiä ennen ensimmäisen maailmansodan kansallismielisiä kampanjoita. Nykyaikainen käsitys propagandasta periytyy ensimmäisestä maailmansodasta ja ajan myötä termi on latautunut kielteisillä sävyillä. Propaganda nykymuodossaan viittaa yleensä nimenomaan väärään tai ainakin vääristeltyyn tietoon, jonka tarkoituksena on valheen ja hämmennyksen luomisen kautta vaikuttaa mielipiteen muodostamiseen. Sosialistisessa maailmassa termillä ei kuitenkaan ollut samanlaista kielteistä kaikua, vaan sosialismin levittäjät käyttivät avoimesti ”propagandaa” ja ”agitaatiota”, agitproppia, tiedon välittämisessä, valistuksessa ja opetuksessa.
Propagandan ja agitaation välinen ero on häilyvä. Usein ero syntyy niiden harjoittajien välisistä pyrkimyksistä erottua muista. Agitaatio liitetään usein työväenliikkeeseen ja sittemmin Neuvostoliittoon. Natsi-Saksassa harjoitettiin ”vain” propagandaa, koska sana agitaatio oli leimautunut vasemmistolaiseksi. Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen propaganda muuttui kielteiseksi käsitteeksi, minkä vuoksi sille on kehitetty kiertoilmaisuja.
Valkea, musta ja harmaa propaganda

Propaganda voidaan jakaa kolmeen tyyppiin sen mukaan, kuinka rehellistä ja avointa se on:
Valkea propaganda tulee lähteestä, jonka alkuperä on selvä, ja se on yleensä oikeellista. Valkea propaganda on usein sanomaltaan myönteistä, ja se pyrkii synnyttämään kuulijassaan luottamusta antamalla lähettäjästä hyväntahtoisen kuvan.
Musta propaganda tulee salatusta lähteestä, ja se on usein vääristeltyä ja valheellista disinformaatiota. Se pyrkii tuhoamaan vastapuolen hallinnon uskottavuuden.
Harmaa propaganda ei ole selkeästi mustaa tai valkeaa propagandaa: usein joko sen lähde tai oikeellisuus on epäselvää.
Osatekijöitä

Propagandaviestinnän neljä keskeistä tekijää ovat viestin lähettäjä, viestin levityskanava, itse viesti sekä viestin vastaanottaja. Laajemmin propagandan tärkeimpiä osatekijöitä, joita käyttäytymisteoriaa hyödyntävä propagandisti analysoi, ovat:
Tavoitteet
Olosuhteet
Levittäjät
Käytettävät symbolit
Käytettävät viestimet
Vaikutuksen kohteet
Propagandan vaikutuksen mittaustavat
Mahdolliset vastatoimet
Miten vastatoimet käsitellään
Tekniikoita

Vuonna 1937 Yhdysvalloissa perustettiin Institute for Propaganda Analysis (”Propaganda-analyysi-instituutti”, IPA). Instituutti koostui yhteiskuntatieteilijöistä ja journalisteista, ja se julkaisi aiheesta kirjallisuutta. IPA määritteli myös ”propagandan seitsemän perusvälinettä”, joihin viitataan edelleen propagandan analyyseissä:
Nimittely
Ylevät sanat
Siirräntä
Todistus
”Tavallinen kansa”
Oikeat kortit
Ryhmään liittyminen ja voittajan vankkurit
Muita propagandatekniikoita ovat esimerkiksi kiertoilmaukset ja pelon hyväksikäyttäminen. Kaikille propagandatekniikoille on yhteistä pyrkimys näyttää oma asia myönteisessä valossa ja vastustettava asia kielteisessä valossa.
Tekniikoita > Nimittely

Nimittelyn avulla vastustettava henkilö tai ajatus yhdistetään kielteiseen symboliin. Tällä keinolla propagandisti toivoo yleisönsä torjuvan kohteen vain esitetyn kielteisen symbolin johdosta, tutustumatta edes todisteisiin. Yleisiä haukkumanimiä ovat esimerkiksi ”kommari”, ”fasisti”, ”denialisti”, ”sika”, ”rasisti”, ”juppi”, ”pummi”, ”pervo” ja ”terroristi”. Hienovaraisempaa nimittelyä ovat esimerkiksi ”saituri”, ”radikaali”, ”pelkurimainen” tai ”vastakulttuuri”.
Tekniikoita > Ylevät sanat

Ylevillä sanoilla (engl. glittering generality) propagandisti pyrkii hakemaan ajamilleen asioille hyväksyntää yhdistämällä ne alitajuisesti käsitteisiin, joista yleisöllä on myönteinen mielikuva. Yleisiä tähän tarkoitukseen käytettyjä käsitteitä ovat sivistys, kristillisyys, hyvä, kunnollinen, oikea, demokratia, isänmaallisuus, äitiys, isyys, tiede, lääketiede, luonto, terveys ja rakkaus.
Tekniikoita > Kiertoilmaukset

Käyttämällä ikävistä asioista pehmennettyjä ja latteita kiertoilmauksia propagandisti voi saada ne tuntumaan hyväksyttävämmiltä. Tällaisia nimityksiä käytetään usein esimerkiksi sotaa puolustavassa propagandassa.
Tekniikoita > Siirräntä

Propagandisti voi siirtää yleisönsä arvostaman auktoriteetin, prestiisin tai valtuutuksen alitajuisesti johonkin, jonka hän haluaa yleisön hyväksyvän. Tällainen voi olla esimerkiksi kirkko, kansakunta, yleinen mielipide, ja sitä voi edustaa jokin tunteita herättävä symboli kuten risti tai rukous, lippu tai kansallinen henkilöitymä, kuten Setä Samuli. Myös tieteeseen vetoaminen symbolein, kuten lääkäriksi pukeutuneen näyttelijän kautta, voi kohottaa mainostettavan asian arvostusta.
Tekniikoita > Todistus

Suosittuja julkisuuden henkilöitä käytetään propagandassa nostamaan propagoitavan asian arvoa, vaikka heillä ei olisikaan mitään asiantuntemusta. Propagandassa käytetään myös paljon lauseita, joissa väitetään jonkun arvovaltaisen mutta usein asiaankuulumattoman henkilön ”sanoneen, että...”.
Tekniikoita > Tavallinen kansa

Poliitikot ja mainostajat yrittävät vedota usein siihen, että he ja heidän ajatuksensa olisivat ”kansanomaisia”. Tähän kansanomaisuuteensa vetoavat joskus varakkaat presidenttiehdokkaatkin, jotka näyttäytyvät mainoskuvissa kansanomaisissa puuhissa ja paikoissa, ja väittävät olevansa ”eliittiä” vastaan ja ”tavallisen kansan” puolella.
Tekniikoita > Oikeat kortit

Propagandisti voi esittää kaikista asiaa koskevista yksityiskohdista, tilastoista ja muusta tiedosta ainoastaan ne, jotka saavat sen näyttämään myönteiseltä. Kielteiset puolet hän jättää esittämättä. Oikeiden korttien valintaa käytetään etenkin poliittisessa mainonnassa.
Tekniikoita > Ryhmään liittyminen ja voittajan vankkurit

Propagandisti vetoaa yleisönsä kansallisiin siteisiin, uskontoon, rotuun, sukupuoleen tai ammattiin, ja saa heidät kokoontumaan yhteen tai toimimaan yhdessä. Tällä propagandisti yrittää saada yksilöt ajattelemaan yhtenä ryhmänä ajatustensa takana. Hän voi hyödyntää ihmisten tarvetta olla ”voittavassa joukkueessa”.
Tekniikoita > Pelko

Propagandisti voi maalailla pelottavia uhkakuvia ja väittää, että katastrofi seuraa, jos hänen ohjeitaan ei noudateta. Pelottelussa oleellista on se, että yleisölle esitetään uhan lisäksi myös toteutettavissa oleva ja tehokkaalta vaikuttava keino torjua uhka. Tällaisten uhkakuvien kautta on vastustettu esimerkiksi ydinsotaa, maahanmuuttoa, rikollisuutta, alkoholinkäyttöä, tupakointia tai holtitonta ajamista.
Käyttöyhteyksiä > Mainonta

Mainonta on läheistä sukua propagandalle ja käyttää monelta osin samanlaisia keinoja. Mainonnankin viestit ovat karrikoidun yksinkertaisia, ja mainontakin pyrkii vaikuttamaan suuriin ihmisjoukkoihin tunteellisella ja tiedollisella tasolla saadakseen aikaan halutun reaktion, joka voi olla ostaminen tai sitoutuminen tiettyyn tuotteeseen tai yhtiöön. Mainonnan psykologisesti tehokkaiden menetelmien juuret ovatkin osittain ensimmäisen maailmansodan propagandasta saaduissa opeissa.