stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Podokarpukset
Luokittelu

Podokarpukset ovat podokarpuskasvien heimoon kuuluvia havupuita. Niiden lähimpiä sukulaisia ovat afrokarpukset (Afrocarpus), Nageia ja Retrophyllum. Podokarpusten sukuun luokiteltiin yleisesti 1800-luvulta 1900-luvun jälkipuoliskolle huomattava osa kaikista podokarpuskasveista, joita on 1960-luvulta alkaen jaoteltu omiksi suvuikseen. Tällaisia podokarpuksista erotettuja sukuja ovat paitsi lähisukuiset afrokarpukset, Nageia ja Retrophyllum, myös Prumnopitys ja Dacrycarpus, jotka eivät geneettisten tutkimusten mukaan ole kovinkaan läheistä sukua varsinaisille podokarpuksille.
Podokarpusten suvun sisäiseen lajien ryhmittelyyn on olemassa useita keskenään ristiriitaisia luokituksia. Suvun lajeista on tehty useita molekyylibiologisia geneettisten sukulaisuussuhteiden tutkimuksia, joissa ei kuitenkaan ole tutkittu kaikkia lajeja. Morfologiaan eli kasvienosien ulkomuotoon perustuvat luokittelut puolestaan antavat erilaisia luokituksia riippuen siitä, minkä osien pohjalta jakoa tehdään. Toistaiseksi ei siten ole yksiselitteistä tapaa luokitella kaikkia podokarpuksia suvun sisäisiin ryhmiin.
Suvun tarkka lajimäärä vaihtelee lähteestä riippuen välillä 97–104. Seuraavassa luettelossa on 97 suvun lajia siten kuin ne on määritelty Aljos Farjonin teoksessa A Handbook of the World's Conifers.
Luokittelu > Lajit

Podocarpus acuminatus
Podocarpus acutifolius
Podocarpus affinis
Podocarpus angustifolius
Podocarpus aracensis
Podocarpus archboldii
Podocarpus atjehensis
Podocarpus borneensis
Podocarpus bracteatus
Podocarpus brasiliensis
Podocarpus brassii
Podocarpus brevifolius
Podocarpus buchii
Podocarpus capuronii
Podocarpus celatus
Podocarpus chingianus
Podocarpus confertus
Podocarpus coriaceus
Podocarpus costalis
Podocarpus costaricensis
Podocarpus crassigemma
Podocarpus cunninghamii
Podocarpus decumbens
Podocarpus deflexus
Podocarpus dispermus
Podocarpus drouynianus
Podocarpus ekmanii
Podocarpus elatus
Podocarpus elongatus
Podocarpus fasciculus
Podocarpus gibbsiae
Podocarpus glaucus
Podocarpus globulus
Podocarpus glomeratus
Podocarpus gnidioides
Podocarpus grayae
Podocarpus guatemalensis
Podocarpus henkelii
Podocarpus hispaniolensis
Podocarpus humbertii
Podocarpus insularis
Podocarpus lambertii
afrikanpodokarpus (Podocarpus latifolius)
Podocarpus laubenfelsii
tasmanianpodokarpus (Podocarpus lawrencei)
Podocarpus ledermannii
Podocarpus levis
Podocarpus longifoliolatus
Podocarpus lophatus
Podocarpus lucienii
filippiinienpodokarpus (Podocarpus macrocarpus)
japaninpodokarpus (Podocarpus macrophyllus)
Podocarpus madagascariensis
Podocarpus magnifolius
Podocarpus matudae
Podocarpus micropedunculatus
Podocarpus milanjianus
Podocarpus nakaii
Podocarpus neriifolius
Podocarpus nivalis
Podocarpus novae-caledoniae
pilvipodokarpus (Podocarpus nubigenus)
Podocarpus oleifolius
Podocarpus palawanensis
Podocarpus pallidus
argentiinanpodokarpus (Podocarpus parlatorei)
Podocarpus pendulifolius
Podocarpus perrieri
Podocarpus pilgeri
Podocarpus polyspermus
Podocarpus polystachyus
Podocarpus pseudobracteatus
Podocarpus purdieanus
Podocarpus ramosii
Podocarpus ridleyi
Podocarpus roraimae
Podocarpus rostratus
Podocarpus rubens
Podocarpus rumphii
Podocarpus rusbyi
Podocarpus salicifolius
pajupodokarpus (Podocarpus salignus)
Podocarpus salomoniensis
Podocarpus sellowii
Podocarpus smithii
Podocarpus spathoides
Podocarpus spinulosus
Podocarpus sprucei
Podocarpus steyermarkii
Podocarpus subtropicalis
Podocarpus sylvestris
Podocarpus tepuiensis
Podocarpus teysmannii
maorinpodokarpus (Podocarpus totara)
Podocarpus transiens
Podocarpus trinitensis
Podocarpus urbanii
Levinneisyys ja elinympäristö

Podokarpuksia esiintyy luonnonvaraisina laajalla alueella eteläisellä pallonpuoliskolla suuressa osassa Etelä-Amerikka ja Aasiaa, osissa Afrikkaa, itäisessä Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja useilla Tyynenmeren saarilla sekä pohjoisella pallonpuoliskolla itäisessä Aasiassa, Etelä-Amerikan pohjoisosissa, Väli-Amerikassa sekä Karibialla. Niiden luontainen levinneisyysalue ulottuu Amerikan mantereilla etelästä Chilen eteläosista pohjoiseen Meksikoon asti sekä Aasiassa pohjoisimmillaan Japaniin asti. Afrikassa ja Etelä-Amerikassa podokarpukset kasvavat tyypillisesti vuoristoissa, kun taas Aasiassa ja Tyynenmeren saarilla niitä esiintyy myös alavilla ilmasto-olosuhteiltaan trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla.
Podokarpuksia esiintyy metsien valtapuulajeina vain harvoin. Niitä kasvaa tyypillisesti sekametsissä.
Piusa jõgi

| Piusa jõgi Пиуза, Пимжа |
| --- | --- |
 Härman hiekkakivipaljastuma Piusajoen varrella
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Viro, Venäjä
Maakunta/Alue:  Võrumaa, Pihkovan alue
Kunta/Piiri:  Rõugen-, Võrun- ja Setomaan kunta, Petserin piiri
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Narvanjoen vesistöalue
Valuma-alue:  Piusa jõen valuma-alue
Pinta-ala:  796 km²  
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Plaani Küläjärv 
 :  57.6775°N, 27.076389°E
Laskupaikka:  Peipsijärvi
 :  57.967222°N, 27.815833°E
Läpivirtausjärvet:  Alasjärv
Sivu-uomat:  Patškovka, Pelska, Tuhkvitsa oja, Korgõsilla oja, Miikse oja
Taajamat:  Vastseliina, Vana-Vastseliina, Petseri, Korodissa
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  244,6 m  mpy. 
Laskukorkeus:  30 m  mpy.
Korkeusero:  214 m  
Pituus:  109 km  
Kaltevuus:  1,96 m/km  
Keskivirtaama:  5,5 – 6 m³/s (MQ)
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Piusa ürgoru puhkekeskus
Piusa jõgi , joskus myös Pimža jõgi, suomeksi joskus Piusajoki, sekä (ven. Пиуза, Пимжа, Piuza, Pimža), on 109 kilometriä pitkä joki Virossa ja Venäjällä ja se laskee Pihkovanjärven länsirantaan.
Joki > Joen kulku

Piusa jõgi virtaa ensin Virossa ja lopuksi Venäjällä siten, että 96 kilometriä siitä on Virossa ja 13–14 kilometriä  Venäjällä. Joki toimii keskivaiheen jälkipuolella myös Viron ja Venäjän välisenä rajajokena 17 kilometrin matkalla.
Joki saa alkunsa Rõugen kunnan Küläjärvestä , joka sijaitsee Plaanin kylässä viisi kilometriä Haanjasta etelään Haanjan ylängöllä. Puro virtaa heti Alasjärven  kautta kohti itää, mutta viiden kilometrin jälkeen se kääntyy kohti koillista. Võrun kunnassa se oikaisee ennen Vastseliinaa kohti itää ja Vana-Vastseliinassa se joeksi kasvaneena putoaa syvään jokilaaksoon (vir. Piusa jõe ürgoru), joka johtaa joen kohti pohjoista. Täällä joki toimii Võrun kunnan ja Setomaan kunnan kuntarajana. Jokilaakso on suojeltu noin 10 kilometrin matkalta ja Tammen kylässä joki kääntyy ensin kohti koillista ja sitten kohti itää. Tämän suunnan joki säilyttää yli 20 kilometriä. Haanjan ylänkö on nyt vaihtunut Peipsin alangoksi. Joki muuttuu Venäjän (Petserin piiri) ja Viron (Setomaan kunta) väliseksi rajajoeksi, kunnes se Petserin koillispuolella kääntyy pohjoiseen ja kokonaan Viron alueelle. Sesnikin ja Korodissan välissä joki siirtyy nyt Venäjän puolelle ja tunkeutuu siellä Pihkovanjärven leveälle rantasuon alueelle, missä se laskee järveen Puudovissassa. Suoalueella on Piusajoella neljä kilometriä pitkä Piusakese jõgi (ven. Пивезец) rinnakkaisuomanaan.
Piusajoki rajajokena Petrserin lähettyvillä (vartiotorni)
Petseriin johtavan rautatien silta, kuvattu vuonna 1890
Joki > Joen ominaisuuksia

Joen uoman kaltevuus vaihtelee suuresti. Yläjuoksulla Haanjan ylängöllä joen uoma putoaa nopeasti. Ensimmäisellä 10 kilometrillä uoma putoaa ensin Küläjärvestä (244 metriä mpy.) Hindoalan myllylle, jossa pudotusta kertyy 105 metriä. Tällä jokiosuudella sijaitsee Ala-Suhkan seudulla erityisen jyrkkä kohta, jossa joki putoaa 1,4 kilometrin matkalla 18 metriä ja jossa kaltevuudeksi tulee 12,9 metriä kilometrille (m/km). Seuraava jyrkkä osuus löytyy syvän jokilaakson osuudella. Vastseliinassa, joka sijaitsee ennen jokilaaksoa, on joenuoman korkeus 130 metriä mpy. ja laakson jälkeen Tammen vesimyllyllä on uoman korkeus enää 60 m mpy. Jokiosuuden kaltevuudeksi tulee näin 3,3 m/km. Tihein koskijakso sijaitsee jokilaakson yläosassa, jossa koskia on 30 % uoman pituudesta. Täällä joenpohja virtaa kivikkoisella kalliolla. Joen alajuoksu, jolla tarkoitetaan tässä alavan maan osuutta, on peräti 60 kilometriä pitkä. Se alkaa Ragsillan purosta ja joki virtaa nyt 1–2 kilometriä leveässä tulvalaaksossa, jossa joki meanderoi voimakkaasti jättäen jälkeensä lukuisia juoluoita. Juoluat saavat yhteyden pääuomaansa vain tulvien aikana, kun joen vedenpinta peittää koko laakson. Joella on suhteellisen suuri kiintoainekuorma, joka syntyy yläjuoksulla nopeasti virtaavan veden eroosiosta. Kun virtausnopeus hidastuu joen alajuoksulla selvästi, laskeutuu kiintoaines joen pohjalle ja täyttää tulvalaakson sedimentillä. Täällä pääuoman paikka muuttuu hiljalleen joenäyräiden nopean eroosion takia. Viimeisen 10 kilometrin matkalla Pihkovanjärven vedenpinnan korkeus (noin 30 metriä mpy.) vaikuttaa selvästi joen virtaamiin. Korkeanveden aikana virtaus pysähtyy kilometrejä ennen joensuuta, mutta matalanveden aikana se virtaa lähemmäksi jokea. Tulva-alueella joen ympäristö on soistunut voimakkaasti ja ilmeisesti koko Peipsijärven vedenpinnan nousun vuoksi joen viimeinen noin 0,5 kilometriä leveä osuus on jatkuvasti täynnä vettä (Narvanjoen voimalan valmistuessa vuonna 1956).
Joki > Vedenlaatu

Joen vesi on yläjuoksulla peräisin ylängöltä, jossa pistekuormitusta aiheuttaa vain pieni Vastseliina ja sen suuret maatilat ja jossa muuta puhdistamatonta hajakuormitusta on vain vähän. Joen pahin kuormittaja on alajuoksulla sijaitseva Petserin kaupunki, jonka heikosti puhdistettuja vesiä johdetaan Pelskan ja Patškovkan sivujokiin. Piusa jõen vesi oli yläjuoksulla suhteellisen puhdasta jopa Neuvostoliiton aikana. Veden toinen ominaisuus, veden kovuus, johtuu maaperän kalkkikivestä, josta liukenee veteen mineraaleja. Kesällä on mineraalien pitoisuus 250–400 milligrammaa litrassa vettä (mg/l) ja talvella 330–400 mg/l. Kevättulvissa veteen sekoittuu sulaneen lumen vesiä ja pitoisuudet putoavat 80–160 mg/l. Veden lämpötila on Viron muihin jokiin verrattuna alhainen. Lämpötilaa on mitattu Vastseliinan kaupungissa vuosina 1968–1997. Yläjuoksulla matalaa lämpötilaa selittää pohjaveden suuri osuus joessa. Keskijuoksulla joki virtaa syvässä ja varjoisassa jokilaaksossa, jolla on lämpötilaa säilyttävä vaikutus. Kun Piusa jõgea on verrattu Emajokeen, on Piusalla yli 15 °C keskilämpötilan jakso 43 vuorokautta lyhyempi kuin Emajoella. 30 vuotta pitkällä tarkkailujaksolla on Piusajoen kesän keskilämpötila kohonnut yli 20 asteen vain 18 vuotena. Piusa jõen happipitoisuus on vaihdellut yleensä 8–13 mg/l, mikä tekee kylmässä vedessä happipitoisuudeksi 75–100 %. Talvella jääpeitteen alla joen happipitoisuus on alimmillaan ja kevättulvan aikana korkeimmillaan.
Joki > Luontoarvoja

Joen valuma-alueelle on levittäytynyt majava, jonka padot estävät vaelluskalojen liikkeet joenvarressa. Tämä on haitannut harjuksen elämää. Aikaisemmin joessa eli paljon harjusta, mutta sen määrä on nykyään vähenemään päin. Toinen viileitä ja hapekkaita vesiä suosiva kala on taimen, jonka määrä on sitä vastoin runsastunut. Vaelluskalojen elämää on aina helpottanut myllynomistajien keväinen tapa avata padot tulvavedelle. Samalla, kun vesi huuhtoi patoaltaisiin kertyneen sedimentin ja roskan alaspäin, liikkuivat kalat ylöspäin.
Piusa jõen syvään jokilaaksoon ja sen ympäristöön on perustettu vuonna 1962 Piusa jõen laakson maisemansuojelualue (vir. Piusa jõe ürgoru maastikukaitseala, 1 237 hehtaaria). Sen tarkoituksena on suojella devonikautisia hiekkakivipaljastumia, niihin uomansa uurtanutta jokea ja varjoisan laakson luontoa. Alueella kulkee 15 kilometrin pituinen retkeilyreitti, joka johtaa Vastseliinan linnoitusesta Lindoraniin. Siellä on myös matkailukeskus Piusa ürgoru puhkekeskus paikalla, jossa ennen sijaitsi Väsko-Härmanin vesimylly. Hiekkakiven hyödyntämisestä saa hyvän käsityksen Piusan kylässä sijaitsevasta Piusan hiekkakivikaivoksesta.
Joki meanderoi ahtaassa jokilaaksossaan
Näkymä Makõn hiekkakivimuodostuman päältä
Kävelysilta joen yli
Härma müür
Härma müürin seinämät
Härma alumine müür
Historiallinen rajajoki

Piusa jõgi muodostaa vanhastaan rajan Võrumaan ja Setumaan välillä. Entisen Meremäen kunnan länsi- ja pohjoisraja kulki pitkin Piusa jõgea. Meremäen seutu kuuluu historiallisesti ja kansatieteellisesti Setumaahan, mutta nykyisin hallinnollisesti Võrumaahan. Osa joesta on ollut myös hallinnollisena rajana Vörumaan ja Põlvamaan välillä.
Aikoinaan Piusa jõgi on yläjuoksullaan ollut myös valtakuntien välisenä rajana. Kun Saksalainen ritarikunta keskiajalla valloitti Liivinmaan, Piusa jõesta tuli sen ja Venäjän, ja samalla katolisen Länsi-Euroopan ja ortodoksisen Itä-Euroopan välinen rajajoki. Rajan puolustamiseksi joen varteen rakennettiin vuonna 1342 Vastseliinan linnoitus.
Myöhemmin Liivinmaa joutui ensin Puolan ja sitten Ruotsin alaisuuteen, mutta vielä sen jälkeen kun se Suuren pohjan sodan tuloksena lopulta liitettiin Venäjään, Piusa jõgi pysyi yläjuoksullaan Liivinmaan ja Pihkovan kuvernementtien välisenä hallinnollisena rajana. Setumaa kuului tuolloin Pihkovan kuvernementtiin.
Kun Viro vuonna 1918 itsenäistyi, siihen kuului alusta lähtien myös pohjoisosa entistä Liivinmaata, mutta Tarton rauhassa vuonna 1920 siihen liitettiin myös Setumaa, josta muodostettiin Petserinmaan maakunta. Viron ensimmäisenä itsenäisyydenaikana 1920–1940 Piusa jõgi oli osittain rajana Petserinmaan ja Võrumaan maakuntien välillä.
Osa Piusajoesta on nykyisinkin Venäjän ja Viron välisenä rajana. Syyskuussa 2015 Venäjä ja vapautti vankina olleen virolaisen Eston Kohverin ja Viro puolestaan Aleksei Dressenin, jotka vartijoiden saattamina kohtasivat toisensa Piusa jõen ylittävällä sillalla.
Valuma-alue, sivujokia ja järviä > Valuma-alue

Joen valuma-alueen koko on 796 neliökilometriä (km²), josta 511 km² (64 % , vanha lähde: 525 km²  tai 508 km² ) kuuluu Viroon ja loput 285 km² Venäjälle. Pääuoman sijainti valuma-alueella on epäsymmetrinen, sillä kaksi kolmasosaa valuma-alueesta muodostuu oikealta puolelta uomaan yhtyvistä sivujoista ja loput sen vasemmalta puolelta yhtyvistä.
Piusa jõen valuma-alueen pohjoispuolella on Võhandu jõen valuma-alue, joka saa vetensä pääasiassa Otepään ylängöltä. Valuma-alueet kohtaavat toisensa Otepään ja Haanjan ylänköjen välisessä laaksossa, missä Võhandu jõgi ja sen sivuhaara Iskna jõgi virtaavat. Peipsin alangolla jokien välimatka suurenee ja väliin jäävät pienet joet Värska oja ja Karisilla oja. Piusa jõen kaakkoispuolinen seutu kuuluu Velikajan valuma-alueeseen. Siellä ovat Velikajan sivujoet Štšepets (ven. Щепец) ja Kudeb, jonka sivuhaarat Vruda (ven. Вруда) ja Lidva (ven. Лидва) laskevat alas Haanjan ylängön rinteiltä. Velikajan ja Piusan välissä on vielä pieniä ojia ja jokia, kuten esimerkiksi Obdjoh ja Moloževska (ven. Моложевка). Haanjan ylängöltä laskee jokia myös lounaan suuntaan. Sieltä alkavista joista kannattaa mainita etelään laskeva Pededzen, joka yhtyy Väinäjoen sivujokeen Aivieksteen, sekä lounaaseen päin laskeva Pärlijõgi, joka on Koivajoen sivuhaara.
Valuma-alue, sivujokia ja järviä > Sivujokia

Piusajoen sivujoet on lueteltu alle kootussa taulukkossa. Taulukossa olevilla tiedoilla on lähteet, jotka on koottu oikeanpuoleiseen sarakkeeseen ja tarvittaessa selitetty taulukon alle.
| yhtyy Piusajokeen (km suusta) | nimi | nimi (vir>   ) | nimi (ven>   ) | pituus (km) | valuma-alue (km²) | lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ~2 | Piusakese jõgi | Piusakese jõgi | Пивезец | 4 |  | 1,, |
| ~4 | Veližja |  | Велижья | 4 |  | 1, |
|  | Mitkovka |  | Митκοвка | 10–18 |  | 1, |
| ~32 | Patškovka | Patškovka jõgi | Пачковка | 19 | 82 | , |
| 40 | Pelska jõgi | Pelska jõgi | Белка | 18 tai 25 | 85 | , |
| 45 | Tuplova jõgi | Tuplova jõgi |  | 9 | 10 |  |
| 47 | Tuhkvitsa oja | Tuhkvitsa oja | Обница | 16 | 46 |  |
| 49 | Tilana oja | Tilana oja |  | 7 | 18 |  |
| 52 | Tuderna oja | Tuderna oja | Тудерна | 18 | 38 |  |
| 60 | Korgõsilla oja | Korgõsilla oja |  | 11 | 67 |  |
| 79 | Miikse oja | Miikse oja | Яамаоя | 15 | 19 | , |
| 83 | Raudoja | Raudoja |  | 7 | 12 |  |
| 92 | Vana-Saaluse oja | Vana-Saaluse oja |  | 7 | 8 |  |
| 95 | Tõiva oja | Tõiva oja |  | 10 | 17 |  |

Lähteet: 1 =
Valuma-alue, sivujokia ja järviä > Järviä

Joen uomassa sijaitsee kaksi järveä. Ensimmäinen on joen lähdejärvi Plaani Küläjärv. Toinen järvi on sen läheltä löytyvä Alasjärv. Muut valuma-alueen järvet sijaitsevat pääuoman sivussa tai sivujokien valuma-alueilla. Joen yläjuoksulla, ennen kuin joki kääntyy kohti koillista, yhtyy siihen joitakin ojia, joilla on järviä. Sellainen on Luhte järv, jonka lyhyt oja tekeen näin. Pari kilometriä alempana siihen yhtyy Andri järven laskuoja, jonka valuma-alueella sijaitsee myös tekojärvi Sur'a järv. Viereisen Vana-Saaluse ojan lähdejärvi on Kelläri järv. Ojan uomaa on padottu kahdesti, jolloin siihen muodostunut patojärvet Kaloga järv ja Mäesulg. Kun Piusa virtaa itään ja Vastseliinaan, yhtyy siihen Rauba oja, jonka valuma-alueella sijaitsee yksinäinen Rauba järv. Ennen Piusan putoamista kanjoniinsa, yhtyy siihen vielä Raudoja ja Kivioja ennen Vana-Vastseliinaa. Raduojan lähdejärvi on Linnasjärv ja sen uomassa sijaitsee pari lampea. Kiviojan suurin järvi on tekojärvi Laustoja lump. Kiviojan ja sen sivuhaarassa sijaitsee toistakymmentä pikkulampea. Alue on selvästi Miikse ojan suunnassa vedenjakaja-aluetta. Miikse ojan valuma-alueella on muutama järvi, joista maininnan arvoisia ovat Tserebi järv ja Vanigõjärv. Piusa jõen pohjoispuolelta voidaan mainita Korgõsilla ojan valuma-alueella sijaitseva lintujärvi Tabina järv.
Kanjonin jälkeen tulee Tilana oja ja Tuhkvitsa oja, jonka valuma-alueella sijaitsee suuret järvet Obinitsa järv ja Hilläkeste järv sekä joukko pieniä tekolampia. Osittain Venäjän puolella virtaavan Pelska jõen valuma-alueen suurin järvi on Engli järv. Venäjän puolella sijaitsee muutama pikkujärvi lisää. Venäläisen joen Patškovkan valuma-alueelta löytyy useita muutaman hehtaarin järviä.
Huomautuksia

↑  Teksti on osittain käännös venäjänkielisestä artikkelista et:Piusa jõgi, jonka tiedot on vielä tarkistamatta muista lähteistä.
1 2 3 4 5 6  Kohteen pituus, leveys ja ympäristön kasvillisuus, asutus ja nimistöä on tarkistettu tai mitattu Internetin Google-, Bing-, ACME- tai Yandex-karttapalvelusta käyttäen annettuja koordinaatteja.
1 2  Teksti on osittain käännös venäjänkielisestä artikkelista ru:Пиуза, jonka tiedot on vielä tarkistamatta muista lähteistä.
Aiheesta muualla

Piusa maastikukaitseala, Keskkonnaamet (retkikartta)
Narvanjoen vesistöalueessa vaaleanvihreä rajattu alue esittää Peipsijärven valuma-aluetta. Piusa jõen valuma-alue sijaitsee Peipsijärven eteläpään länsipuolella Võhandu joen eteläpuolella.
Tarja Mankkinen

Tarja Mankkinen on suomalainen virkamies ja sisäministeriön poliisiosaston kehittämispäällikkö.
Koulutus

Tarja Mankkinen valmistui valtiotieteen maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1986. Hän teki poliittisen historian pro gradu -työnsä Englannin radikaalista älymystöstä ja Neuvostoliitosta 1930-luvulla.
Virkaura

Tarja Mankkinen on toiminut Suomen sisäministeriön poliisiosaston kehittämispäällikkönä poliisitoiminnan ohjausyksikössä, sisäministeriön sisäisen turvallisuuden sihteeristön päällikkönä, ekstremismin kansallisen yhteistyöverkoston puheenjohtajana sekä väkivaltaisen radikalisoitumisen kansallisena koordinaattorina.
Tarja Mankkinen tuo työssään esille väkivaltaisen ekstremismin ja radikalisoitumisen ennalta ehkäisyn merkitystä. Hänen työnsä käsittelee väkivaltaista radikalisoitumista ja ekstremismiä, niiden muodostamaa uhkaa ihmisille ja yhteiskuntien turvallisuudelle, väkivaltaista äärioikeistoa, uusnatsismia, väkivaltaista äärivasemmistoa, radikaalia vaihtoehtoliikehdintää, anarkismia, uskonnolla perusteltua väkivaltaista ekstremismiä, yksittäisiä toimijoita, terrorismia, islamofobiaa, rasismia, syrjintää ja vihapuhetta.
Kirjallisuutta

den Boer, Monica (toim.): Comparative Policing from a Legal Perspective.  (Research Handbooks in Comparative Law series)  Cheltenham:  Edward Elgar Publishing, 2018.  ISBN 978-1-78536-910-0
Aiheesta muualla

Tarja Mankkinen: Ekstremismi, radikalisoituminen ja nk. yksinäiset sudet (Sisäministeriön lausunto 26.9.2016) Eduskunta.fi. Viitattu 18.4.2019.
Podtybok

Podtybok (ven. Подтыбок, komiksi Пöдтыбок, Pödtybok) on maaseututaajama ja maalaiskunta Komin tasavallan Kortkerosin piirissa Venäjällä. Se sijaitsee Vytšegdan rannalla 81 kilometriä Kortkerosista koilliseen. Asukkaita on 1 400 henkeä (vuonna 2007).
Paikkakunta on perustettu metsätyöläisten asutukseksi vuonna 1951. Sen nimi perustuu lähellä sijaitsevaan Pödtyn umpijärveen. Vuonna 1989 taajaman asukkaista 64 % oli komeja ja 25 % venäläisiä. Tärkein työnantaja on metsäteollisuus. Palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kansantaiteen talo, kirjasto ja lääkärin vastaanotto.
Georges Marchal

| Georges Marchal |
| --- | --- |
 Georges Marchal vuonna 1948.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Georges Marchal oik. Georges Louis Lucot
Syntynyt: 10. tammikuuta 1920 Nancy
Kuollut: 28. marraskuuta 1997 (77 vuotta) Maurens, Dordogne
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Georges Marchal (oikealta nimeltään Georges Louis Lucot, 10. tammikuuta 1920 Nancy – 28. marraskuuta 1997 Maurens, Dordogne) oli ranskalainen elokuvanäyttelijä.
Marchalin ensimmäinen nimetön sivurooli oli Henri Decoinin elokuvassa Premier rendez-vous (1941). Hän siirtyi pian esittämään pääosia ja oli 1940- ja 1950-lukujen ranskalaisen elokuvan huomattavimpia näyttelijöitä. 1950-luvulla Marchal erikoistui puku- ja seikkailuelokuviin. Hän työskenteli myös Espanjassa ja Italiassa ja esiintyi useissa ystävänsä Luis Buñueln elokuvissa. 1960-luvulla Marchal työskenteli etupäässä ulkomailla ja 1970-luvulta lähtien televisiossa. Hän vetäytyi alalta vuonna 1989.
Elokuvia

Nel segno di Roma, 1959
Niilin legioonat, 1959
Taistelu Rhodoksesta, 1961
Odysseus vastaan Hercules, 1962
Päiväperho, 1967
HMS Manxman (1916)

| HMS Manxman |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vickers Ltd, Barrow-in-Furness
Kölinlasku:  1903
Laskettu vesille:  15. kesäkuuta 1904
Palveluskäyttöön:  17. huhtikuuta 1916
Poistui palveluskäytöstä:  joulukuu 1919
Tekniset tiedot
Pituus:  103,9 m
Leveys:  13,11 m
Syväys:  noin 4,9 m
Koneteho:  6 300 shp
Nopeus:  21 solmua
Miehistöä:  250
Aseistus
Aseistus:  5 x vesilentokonetta 2 x maalentokonetta 2 x 4" (102 mm) tykkiä 1 x 6 naulan tykki
HMS Manxman oli Britannian kuninkaallisen laivaston vesilentokoneiden emälaiva. Alus valmistettiin Midland Railway Companylta vuonna 1915 lunastetusta matkustajalautasta SS Manxmanista, joka oli ollut linjalla Heyshamistä Douglasiin.
Amiraliteetti osti aluksen vuoden 1915 lopulla ja siirsi sen Chathamin telakalle muutettavaksi vesilentokoneiden emälaivaksi. Alukselle rakennettiin kaksi hangaaria sekä lentoonlähtöalusta.
Palvelus

Alus liitettiin palvelukseen otettaessa Suureen laivastoon Rosythiin, josta se siirrettiin lokakuussa 1917 Välimeren laivastoon.
Alus poistettiin palveluksesta joulukuussa 1919, minkä jälkeen se myytiin vuonna 1920 Isle of Man Steam Packet Companylle nimellä SS Caduceus.
Alus palasi laivastopalvelukseen toisessa maailmansodassa nimellä HMS Caduceus. Sitä käytettiin tutkaoperaattoreiden koulutusaluksena.
Lentokalusto

Aluksella operoivat seuraavat lentokoneet:
tammikuussa 1917: Sopwith Baby -kellukekoneet
1917: Sopwith Pup
1918: Sopwith Camel
1918: Short 184
Mangaani

Mangaani on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Mn (lat. Manganum), järjestysluku 25 ja CAS-numero 7439-96-5. Mangaani kuuluu siirtymämetalleihin. Mangaani on ulkonäöltään rautaa muistuttava harmaanvalkoinen metalli. Se on hyvin haurasta ja hapettuu helposti. Ruotsalainen Johan Gottlieb Gahn onnistui vuonna 1774, tiettävästi ensimmäisenä, eristämään mangaanimetallia pyrolusiitista. Nimitys tulee latinan sanasta magnes, joka tarkoittaa magneettia. Mangaania sisältävä pyrolusiitti on hiukan magneettista.