Hermann Paul (kielitieteilijä)
Prinzipien der Sprachgeschichte

Hermann Paulin pääteoksen Prinzipien der Sprachgeschichte ensimmäinen laitos ilmestyi 1880, ja se käännettiin nopeasti englanniksi jo vuonna 1888. Siitä ilmestyi tekijänsä elinaikana vielä neljä uudistettua laitosta, joissa Paul pääsi ottamaan kantaa vastaanottamaansa kritiikkiin. Teos pysyi suuresti arvostettuna vielä vuosikymmeniä hänen kuolemansa jälkeenkin. Klassisen strukturalismin kaudella sen arvostus laski ja se syrjäytyi tieteenhistorioissakin lähinnä maininnaksi, mutta 1970-luvulta alkaen sen arvo on jälleen noussut.
Teoksen voi nähdä kielitieteen uuden sukupolven ohjelmanjulistukseksi tai ehkä pikemmin yleiskatsaukseksi, koska teoksen ilmestyessä kielihistorian tutkimuksen historiallis-vertaileva metodi oli jo varsin vakiintunut. Nuorgrammaatikot, joihin Paul kuului – joskaan hän ei ollut nuoren ikänsä vuoksi (hän oli kolmissakymmenissä) kuulunut piirin ytimeen vaan pikemmin läheisiin yhteistyökumppaneihin – olivat juuri viimeistelleet uuden, positivistisen metodologiansa kielihistorian tutkimukseen, ja Prinzipien pyrki esittämään sen selkeästi ja yhdenmukaisesti.
Paulin keskeinen ja usein lainattu väittämä on, että kielihistoria on ainoa oikea ja tieteellinen tapa tutkia kieltä; se ilmestyi kuitenkin vasta teoksen toiseen laitokseen. Väittämä ei välttynyt kritiikiltä. Jo varhain huomautettiin sisäisestä ristiriidasta. Paulin vaatima ehdoton empirismi (väittämien perustuminen suoraan havainnointiin) ja abstraktioiden torjunta eivät sopineet hyvin yhteen sen tosiasian kanssa, että kuten Paulkin myönsi, historiallista vertailua ei voinut tehdä ilman vähintään kahta kielen tietynhetkisen tilan kuvausta, mikä taas vaati abstrahoimaan jonkin kieliyhteisössä käytetyn ”keskiarvon” havainnoitavissa olevista yksittäisistä lausumista. Paulin väheksymä ja epätieteelliseksi moittima kieliopin deskriptiivinen kuvaus osoittautuikin välttämättömäksi esivaiheeksi hänen suosimalleen ja ainoaksi tieteelliseksi tavaksi pitämälleen kielihistorialle. Tästä ristiriidasta seurasi jo viimeistään 1880-luvulla yleistynyt ymmärrys tuolloisen kielitieteen kaksoisluonteesta: se on toisaalta kuvailevaa (deskriptiivistä), toisaalta kielihistoriallista.
Paul itse yritti luoda sillan empiirisen (ts. historiallisen) ja puhtaan (analyyttisen) kielitieteen välille esittämällä yleisen ”periaatetieteen” (Prinzipienwissenschaft), jonka alle olemassa olevat kaksi näkökulmaa sijoittuisivat. Tämä muistuttaa jo jossakin määrin Ferdinand de Saussuren mallia, jossa Paulin ”periaatetiedettä” vastaa yleinen kielitiede (linguistique générale), joka jakautuu synkroniseen (ts. deskriptiiviseen) ja diakroniseen (ts. historialliseen) näkökulmaan. Suurimpana erona näiden välillä on arvotus. Siinä missä Paul asettuu vankasti kielihistorian puolelle ensisijaisena ja ainoana todella tieteellisenä tutkimustapana, Saussure vastaavasti nostaa synkronisen kielitieteen ensimmäiseksi – mahdollisesti jopa liian voimakkaasti juuri vastustaakseen Paulia, kuten E. F. K. Koerner on ehdottanut.
Leskienin tavoin Paul piti koko elämänsä ajan tiukasti kiinni nuorgrammatiikan keskeisestä ajatuksesta, äännelain ehdottomuudesta, vaikka samalla korosti analogian merkitystä kielenmuutoksissa. Kielen kehitysvaiheiden ymmärtämisessä hän tähdensi elävän kielen jatkuvan tarkkailun merkitystä.