May Robson
Elämä ja ura > Elokuvaura

Robson teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1916 George D. Bakerin ohjaamassa mykkäkomediassa A Night Out, jonka hän myös käsikirjoitti. Ennen A Night Out -elokuvaa Robson teki cameoroolin seikkailukomediassa How Molly Malone Made Good vuonna 1915. Seuraavan kerran Robson näytteli elokuvissa vasta 1926, kun hän sai Esther Lezinskyn roolin elokuvassa Pals in Paradise. Vuodesta 1926 lähtien Robson alkoi näytellä elokuvissa vakituisesti. Pals in Paradisen jälkeen hän näytteli vielä kahdeksassa mykkäelokuvassa, kuten Cecil B. DeMillen Jeesus-aiheisessa historiallisessa draamassa Kuningasten kuningas (1927) ja komediallisessa rikosdraamassa Intohimojen syleilyssä (1927), joiden jälkeen Robson siirtyi menestyksellisesti äänielokuviin. Hänen ensimmäinen äänielokuvansa oli James Floodin ohjaama draama The She-Wolf vuodelta 1931, jossa hänellä oli pääosana pihi miljonääri ja bisnesnainen Harriet Breen, joka ilmeisesti on avainromaani yhdysvaltalaisesta miljonääritär ja bisnesnaisesta Hetty Greenistä (1834–1916).
May Robson teki läpimurtonsa 1930-luvulla. 1930-luvulla hän näytteli yhteensä 45 elokuvassa, joista moni on noussut klassikoiksi. Robson näytteli yleensä isoäitejä, jotka olivat usein hyväsydämisiä, mutta toisinaan myös kärttyisiä. Robsonin merkittävimpiin roolisuorituksiin kuuluu elokuvissa Rakkaudenyö (1932), Punatukkainen Lilli (1932), Jos minulla olisi miljoona (1932), Päivälliset klo 8 (1933), Suurkaupungin tytär (1933), Alice ihmemaassa (1933), Trocadero (1935), Anna Karenina (1935), Vaimo ja sihteeri (1936), Tapahtuipa Hollywoodissa (1937), Tom Sawyerin seikkailut (1938), Hätä ei lue lakia (1938), Neljän tytön sankari (1938) ja Minusta tuli rikollinen (1939). Hän näytteli Etta-tädin roolin elokuvissa Neljän tytön sankari (1938), Onnen sävel (1939) ja Kaikkien aikojen isä (1941). Robson oli ehdolla Em-tädin rooliin vuoden 1939 klassikkoelokuvaan Ihmemaa Oz, mutta roolin sai Clara Blandick.
Robsonin ehkä merkittävin elokuva on Frank Capran ohjaama komedia Päivä ylhäisönaisena (1933), josta 75-vuotias Robson sai vuonna 1934 ainoan parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuutensa Apple Annien roolista, mutta hävisi sen Katharine Hepburnille, joka voitti sen draamasta Viattomuuden kukka. May Robson oli ensimmäinen australialaissyntyinen näyttelijä, joka on ollut ehdokkaana Oscar-palkintoon ja lisäksi hän on kolmanneksi vanhin naisnäyttelijä, joka on saanut kyseisen ehdokkuuden (75 vuoden ja 313 päivän iässä, edellä on vain ensimmäisellä sijalla oleva Jessica Tandy, joka sai ehdokkuuden vuonna 1990 80 vuoden ja 252 päivän iässä ja kaiken lisäksi voitti sen (80 vuoden ja 292 päivän iässä) ja toisella sijalla oleva Edith Evans, joka sai ehdokkuuden vuonna 1968 80 vuoden ja 11 päivän iässä, eli Robson piti ennätystä 35 vuotta vanhimpana näyttelijänä, joka on saanut parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuuden).
Robsonin vastanäyttelijöitä olivat 1930-luvulla muiden muassa Joan Crawford (kahdessa elokuvassa), Jean Harlow (neljässä elokuvassa), Clark Gable (neljässä elokuvassa), Gary Cooper (kahdessa elokuvassa), Greta Garbo, Katharine Hepburn ja Cary Grant (kahdessa elokuvassa) sekä ohjaajiin lukeutuivat esimerkiksi Clarence Brown (kolme elokuvaa), Frank Capra, George Cukor (kaksi elokuvaa), Victor Fleming (kaksi elokuvaa), Howard Hawks ja Michael Curtiz (neljä elokuvaa).
1940-luvulla kaksi vuotta ennen kuolemaansa Robson kerkesi näytellä yhteensä seitsemässä elokuvassa. Vuonna 1940 Robson näytteli 82-vuotiaana viimeisen pääosansa Minerva Hildegarde Hattonina westernkomediassa Granny Get Your Gun. Muita hänen merkittäviä esiintymisiä oli elokuvissa Rakastaa – ei rakasta (1940), Sulhasia jonossa (1941) ja hänen viimeisessä elokuvassaan Notre Damen varjossa vuodelta 1942.
Robson näytteli 58 vuotta kestäneen uransa aikana yhteensä 63 elokuvassa ja kymmenissä näytelmissä. May Robson painoi käden- ja jalanjälkensä ja kirjoitti nimikirjoituksensa märkään betonilaattaan Grauman's Chinese Theatren edustalle 22. huhtikuuta vuonna 1937.