stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John Nurminen

Johan (John) Viktor Nurminen (10. elokuuta 1877 Rauma – 26. kesäkuuta 1951 Helsinki) oli merenkulkuneuvoksen arvonimen saanut suomalainen liikemies ja laivanvarustaja, joka loi nimeään kantavan John Nurminen Oy:n.
John Nurmisen isä Johan (John) Nurminen (1851–1914) oli myös raumalainen laivanvarustaja, jonka kauppahuone rakennutti ja omisti purjelaivoja. John Nurminen oli kauppahuoneen johdossa vuodesta 1897 ja osti sen isältään vuonna 1913, vuosi ennen tämän kuolemaa. Jo ennen ensimmäistä maailmansotaa hänet tunnettiin "Suomen parrukuninkaana" menestyksekkään parrukaupan ansiosta. Vuonna 1918 Nurminen oli senaatin valtuuttamana Suomen kaupallisena edustajana Berliinissä.
Nurminen muutti kauppahuoneensa osakeyhtiöksi vuonna 1919, laajensi toimintaa ja siirsi pääkonttorin Helsinkiin. Hän oli kaksi vuotta toimitusjohtajana, mutta taloudellisten vaikeuksien vuoksi yritys joutui 1920-luvun alussa pankin holhoukseen ja vuodesta 1923 perustajaosakkaisiin kuuluneen Antti Wihurin omistukseen. Kun Wihuri vuonna 1932 muutti yrityksen nimen Merihuolto Oy:ksi, Nurminen perusti omansa uudelleen vapautuneella alkuperäisellä nimellä. Hän jatkoi uuden John Nurminen Oy:n toimitusjohtajana vuoteen 1946 asti.
Nurminen oli vuonna 1935 myös perustamassa matkatoimisto Kalevaa. Hän sai merenkulkuneuvoksen arvonimen vuonna 1943. John Nurmisen jälkeen perheyritystä johti hänen poikansa Matti Nurminen ja sittemmin tämän poika Juha Nurminen.
John Nurmiselle on vuonna 1971 pystytetty Raumalle Yrjö Liipolan veistämä muistomerkki. Nurmisen mukaan on nimetty myös vuonna 1992 perustettu John Nurmisen säätiö.
Mazda 323 (BD)

| Mazda 323 BD |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani  Kolumbia  Uusi-Seelanti  Zimbabwe
Valmistaja:  Mazda
Valmistusvuodet:  1980–1985
Muut nimet:  Mazda Familia Mazda GLC
Korimalli:  3-ovinen hatchback 4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  Mazda 323 (FA4)
Seuraaja:  Mazda 323 (BF)
Teknisesti samankaltaisia:  Ford Laser (KA/KB) Ford Meteor (GA/GB)
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  Mazda BD
Iskutilavuus:  1,1–1,5 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti
Mitat
Massa:  850 / 880 kg (hatchback)
Pituus:  3955 mm (hatchback)
Akseliväli:  2365 mm (hatchback)
Leveys:  1630 mm (hatchback)
Korkeus:  1375 mm (hatchback)
Mazda 323 BD on Mazda 323:n toisen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 1980–1985. Se korvasi edeltäneen FA4-mallin ja seuraajaksi tuli Mazda 323 BF. Japanissa mallin nimenä oli Mazda Familia, Pohjois-Amerikassa Mazda GLC. Lisäksi muun muassa Australaasiassa myytiin malliin perustuvaa Ford Laseria ja sen sedan-versiota Meteoria.lähde?
Toisen sukupolven 323 esiteltiin vuonna 1980. Tärkein uudistus edeltäjään verrattuna oli auton muuttuminen takavetoisesta etuvetoiseksi, jolloin se oli käytännössä täysin uusi auto ja suora kilpailija Volkswagen Golfille, kolmannen sukupolven Ford Escortille ja muille samantyyppisille eurooppalaismalleille. Hatchbackin lisäksi uutena korimallina oli neliovinen sedan. Sen sijaan uutta farmarimallia ei esitelty, vaan edellisen sukupolven farmaria myytiin uuden sukupolven rinnalla aina vuoteen 1986 saakka.lähde?
Sedan-korinen Mazda 323 BD.
Mazdan ensimmäisestä etuvetomallista tuli valmistajalleen suurmenestys. Yhdysvalloissa Car & Driver -lehden lukijat äänestivät Mazda 323:n vuoden 1981 merkittävimmäksi tuontiautoksi. Siitä tuli Vuoden auto Japanissa 1980–1981 ja se sijoittui eurooppalaisten autotoimittajien Vuoden auto Euroopassa -äänestyksessä paremmin kuin mikään japanilaismalli siihen asti. Samoihin aikoihin hieman iäkkäämmät Mazdat menestyivät hyvin eri maiden katsastusviranomaisten vikatilastoissa, mikä osaltaan vauhditti automerkin menestystä. Vuoden 1981 rekisteröintitilastoissa Mazda oli Pohjoismaissa myydyin japanilainen automerkki, joskin Suomessa se vielä jäi Datsunin ja Toyotan perään. Suomessa Mazda-mallien kokonaismyynti kasvoi vuosien 1981 ja 1982 ensimmäisten neljännesten välillä 65 prosenttia, ja Mazda 323 oli helmikuussa 1982 Suomen neljänneksi myydyin automalli Datsun Cherryn, Ladan ja Toyota Corollan jälkeen, oltuaan edellisvuoden helmikuussa yhdeksäs.
Vuoden 1983 alussa malli sai muun muassa uudet suuremmat puskurit. Myös takavaloja uudistettiin.lähde? Vielä alkuvuonna 1984 Mazda 323 oli Suomen viidenneksi myydyin automalli.
Facelift-mallin Mazda 323 BD.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mazda 323 (BD) Wikimedia Commonsissa
Viina

Suomalaista viinaa.
Viina on yleisnimitys väkeville alkoholijuomille. Erityisesti viina-nimityksellä on viitattu tislattuihin, värittömiin ja maustamattomiin alkoholijuomiin.
Käyttö

Viinalla on ollut historian aikana useita käyttötarkoituksia, jotka ovat vielä nykyäänkin laajalti käytössä. Viinaa on käytetty muun muassa:
ruokakulttuurissa ruoan ohessa
polttoaineena
nautintoaineena
humaltumistarkoitukseen
lääkinnällisiin tarkoituksiin (esimerkiksi desinfiointiin, ”nukutukseen”, ruoansulatushäiriöihin)
maksuvälineenä
Viinanpoltto Suomessa

Viinan eli paloviinan valmistus viljasta Suomen maatiloilla yleistyi 1700-luvulla. Se oli oluen valmistuksen rinnalla tärkeä sivuelinkeino. Paloviina oli jalostettu viljatuote, joka oli helppo myydä ja kuljettaa. Lisäksi sen säilyvyys oli parempi kuin viljan. Vuonna 1713 viinan valmistukselle säädettiin vero, polttoaksiisi.
Paloviinaksi kutsuttiin alkuaan kaikkia viljasta tai perunasta valmistettuja tislattuja etyylialkoholipitoisia nesteitä väkevyydestä riippumatta. Kun kotitarvepoltto kiellettiin ja paloviinaa alettiin valmistaa tehtaissa 1800-luvun puolivälin jälkeen, alettiin juontiväkevyyteen laimennettua paloviinaa kutsua viinaksi ja väkevää etyylialkoholia eli spriitä nimittää väkiviinaksi. Paloviina-nimitystä käytettiin viinan rinnakkaisnimityksenä vielä 1900-luvun puolellakin.
Paloviinaa käyttivät 1770-luvulla runsaasti sekä miehet että naiset juhlajuomana, nautintoaineena sekä lääkkeenä kylmää ja tauteja vastaan. Viinan katsottiin kuuluvan palvelusväen palkkaetuihin. Viinanpoltossa syntynyttä rankkia käytettiin karjanrehuna. Pahojen katovuosien seurauksena vuonna 1772 hyväksyttiin laki, joka kielsi viinan valmistuksen ja myynnin. Viinapannut sinetöitiin ja niiden omistajista laadittiin luettelot.
Kuningas Kustaa III määräsi vuonna 1775 valtakuntaan perustettavaksi erityisiä kruununpolttimoita, joilla oli yksinoikeus paloviinan valmistukseen. Järjestelmä otettiin käyttöön vuoden 1776 alusta. Kruununpolttimot sijoitettiin yleensä linnoihin ja kartanoihin. Suomeen kruununpolttimoita perustettiin aluksi seitsemän ja vuoden 1785 jälkeen neljä lisää. Uudistus oli kuitenkin pettymys, koska sen kustannukset olivat melkoiset, juoppous lisääntyi eikä salapolttoakaan saatu kuriin. Kotitarvepoltto sallittiin jälleen vuonna 1787. Kotitarvepolton lisäksi myös kaupallisten viinapolttimoiden perustaminen tuli mahdolliseksi. Tehdasmaisten polttimoiden suuret tuotantomäärät lisäsivät viinan holtitonta kulutusta, mihin alettiin kiinnittää voimistuvaa huomiota. Maaseudulla toimineet suurpolttimot joutuivat lopettamaan toimintansa vuonna 1859. Vuonna 1865 myös kotitarvepoltto jälleen kiellettiin.
Määrittelyjä

Alkon hinnastossa viinoiksi lasketaan vodkat, maustamattomat viinat, akvaviitit, anisviinat, geneverit, ginit, hedelmäviinat, grapat, tequilat ja calvadosit ja maustetut viinat.
EU-komission päätöksessä viinoilla tarkoitetaan kaikkia väkeviä alkoholijuomia, ja ne jaotellaan kirkkaiksi ja tummiksi viinoiksi. Kirkkaiksi viinoiksi luetaan muun muassa gini ja vodka ja niiden johdannaiset. Tummiksi viinoiksi luetaan muun muassa viski, brandy ja tumma rommi.lähde?
Euroopan unionin direktiivin mukaan yli 37,5 prosenttia alkoholia sisältävä maustamaton viina, joka on valmistettu perunasta, viljasta tai muusta maatalouden raaka-aineesta on vodkaa ja sen etiketissä pitää mainita, että se on vodkaa.
Nimityksellä viina on Suomessa perinteisesti tarkoitettu erityisesti vodkaa ja muita vähintään 30 prosenttia alkoholia sisältäviä maustamattomia juomia. Suomessa tunnetuimpia viinoja on Koskenkorva.
Viinamerkkejä

Finlandia Vodka (Suomi)
Koskenkorva (Suomi)
Leijona Viina (Suomi)
Russian Standard (Venäjä)
Sisuviina (Suomi)
Saunalahden Viina (Suomi)
Suomi Viina (Suomi)
Viru Valge (Viro)
Absolut Vodka (Ruotsi)
Smirnoff (Iso-Britannia)
Stolitšnaja (Venäjä)
Tapio (Suomi)
Grey Goose (Ranska)
Tasavalta (Suomi)
Kirjallisuutta

Brown, Gordon: Jalojen juomien klassikot.  (Alkuperäisteos: Classic spirits of the world, 1996.)  Suomentanut Marja-Liisa Tirkkonen. Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-21068-4
Ihalainen, J. K. (toim.): Kaiken kansan katajaiset: Yrttiviinat ja niiden valmistaminen.  Tampere:  Palladium kirjat, 1997.  ISBN 952-9893-14-0
Karlstén, Jari: Juomista jaloimmat: Väkevien alkoholijuomien historia ja valmistus.  Helsinki:  Art House, 2007.  ISBN 978-951-884-414-6
Törnquist, Steffo & Tolstoy, Hélène: Väkevät: Kirja tislatusta maailmasta.  (Alkuperäisteos: Sprit: Boken om en destillerad värld, 1995.)  Suomentanut Arto Häilä. Tukholma:  Fischer, 1996.  ISBN 91-7054-826-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Ylen Elävä arkisto – Viinan salamyyntiä 70-luvulla
Raitis.fi – Viina (Arkistoitu – Internet Archive)
Laurila, Anne: Viina muuttuu elimistössä syöpäriskiksi. Pohjalainen 21.10.2009.
Brittitutkimus: Viina on vaarallisin päihde (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 1.11.2010.
| n k Alkoholijuomat |
| --- | --- |
Käymisteitse  valmistetut alkoholijuomat‎:  Olut  Siideri  Viini (Hedelmäviini, Kuohuviini, Madeira, Marsala, Portviini, Punaviini, Roseeviini, Samppanja, Sherry, Valkoviini, Vermutti) 
Juomasekoitukset‎:  Booli  Drinkki  Glögi  Lonkero  Ready to drink 
Väkevät alkoholijuomat‎:  Katkerot  Likööri  Rommi  Viski  Viina (Absintti, Akvaviitti, Anis, Brandy‎, Calvados, Genever, Gini, Grappa, Konjakki, Mezcal, Ouzo, Raki, Soju, Tequila, Votka)
Olipa kerran (teossarja)

Yksi Olipa kerran -teoksista.
Olipa kerran on Kerttu Horilan vuonna 2003 tekemä 28-osainen saviteos Värtön ala-asteen ja päiväkodin julkisivussa
Oulun Värttössä. Teossarjan maalatut keraamiset reliefit ovaalin muotoisissa kentissä on sijoitettu suurten ikkunoiden yläpuolelle barokin ja empiren arkkitehtuurin tapaan, kaksikymmentäkaksi pääjulkisivun ja kuusi leikkipihan puolelle. Teosten aiheina on mielikuvitushahmoja, satujen henkilöitä ja eläimiä kuten aapiskukko, sininen jänis, naurava peikko, sammakkoprinssi ja Oulun kärpät. Teososien kehyksiä koristavat keskushahmoihin viittaavat ornamentit: esimerkiksi keittäjää ympäröivät nakkiketjut ja hiirtä juustonpalat.
Alfa Romeo Giulietta (1977)

| Alfa Romeo Giulietta |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Italia
Valmistaja:  Alfa Romeo
Valmistusvuodet:  1977–1985
Korimalli:  4-ovinen sedan
Luokka:  D-segmentti
Edeltäjä:  Alfa Romeo Giulia
Seuraaja:  Alfa Romeo 75
Teknisesti samankaltaisia:  Alfa Romeo Alfetta
Tekniset tiedot
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,3–2,0 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali
Alfa Romeo Giulietta on Alfa Romeon vuosina 1977–1985 valmistama ylemmän keskiluokan neliovinen sedan, joka korvasi edeltäneen Giulia-mallin. Nimi lainattiin vuosina 1954–1965 valmistelulta Giuliettalta. Mallin korvaajaksi tuli Alfa Romeo 75.
Alfa Romeo Giulietta esiteltiin vuonna 1977 pienemmän Alfasud- ja suuremman Alfetta-mallin väliin. Suurin osa auton tekniikasta oli yhteistä Alfettan kanssa. Alun perin tarjolla oli vain kaksi bensiinimoottoria, 1,3- (95 hv) ja 1,6-litraiset (109 hv). Vuonna 1979 mallistoa laajennettiin 1,8-litraisella (122 hv), ja seuraavana vuonna 2,0-litraisella (130 hv).
Facelift-mallin (1981) Alfa Romeo Giulietta.
Vuonna 1981 Giuliettaa uudistettiin ensi kerran: se sai muun muassa korin muovilistat ja pienen ilmanottoaukon C-pilariin. Sisätilojen uudistuksia olivat uudet istuimet ja ohjauspyörä.
Pariisin autonäyttelyssä 1982 esiteltiin Giulietta 2.0 Turbo Autodelta -malli, jossa oli turboahdettu 2,0-litrainen moottori, jonka teho oli 175 hevosvoimaa. Kaikissa pyörissä oli ilmajäähdytetyt levyjarrut ja jousitukseen oli tehty muutoksia. Samana vuonna valmistettiin myös pieni erä 2.0 Ti -mallia, joka erosi tavallisesta 2,0-litraisesta lähinnä vain ulkonäöllisesti.
Facelift-mallin (1983) Alfa Romeo Giulietta.
Toinen kasvojenkohotus tuli vuonna 1983, jolloin puskurit ja kojelauta vaihdettiin uusiin. Giulietta 2.0 Turbo Autodelta nimettiin yksinkertaisemmin Giulietta Turbodeltaksi, ja kyseistä mallia valmistettiin noin 200 kappaletta. Vuoden 1983 uutuutena oli myös 2,0-litrainen (82 hv) turbodiesel.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alfa Romeo Giulietta (1977) Wikimedia Commonsissa
Alfa Romeon (Alfa Romeo Automobiles S.p.A.) automallit
| --- | --- |
Nykyiset mallit: Giulia · Stelvio · Tonale · Junior
Entiset mallit (esittelyvuoden mukaan): 1910–1919: 24 HP · 40–60HP 1920–1945: 20–30HP · 6C · 8C · G1/G2 · RL · RM 1945–1959: 1900 · 2000 · Giulietta · Gran Sport Quattroruote 1960–1969: 1750/2000 · 2600 · Giulia · Spider · Montreal · 105/115-sarja · GTA · 33 Stradale 1970–1979: 2300 · Alfa 6 · Alfasud · Alfetta · Alfetta GTV · Giulietta (1977) · Sprint  1980–1989: 164 · 33 · 75 · 90 · Arna · SZ/RZ 1990–1999: 145/146 · 155 · 156 ·  166 ·  GTV · Spider (1994) 2000–2009: 147 · GT · 159 · MiTo · Brera · Spider (2006) · 8C Competizione  2010–: Giulietta ·  4C
Tulevat mallit: 
Konseptimallit: 33.2 ·  2000 Sportiva ·  BAT 5/7/9 ·  Bella ·  Caimano ·  Canguro ·  Capsula ·  Carabo ·  Centauri ·  Cuneo ·  Dardo ·  Delfino ·  Diva ·  Disco Volante ·  Giulietta Bertone Spider ·  Iguana ·  Kamal ·  Monoposto ·  Navajo ·  Nuvola ·  Progetto Cinque ·  Protéo ·  Scarabeo ·  Scighera ·  Sportut ·  Visconti ·  Vivace ·  Vola ·  Zeta 6
Hyötyajoneuvot: Pakettiautot: Romeo · Romeo 2 · Romeo 3 · A11/F11A12/F12 · AR6 · AR8  Kuorma-autot: 430 · 500 · 800 · 900 · 950 · Mille (1000) · A19n Linja-autot: 140 A. · 900 A. · 950. · Mille (1000) · 110AF · 140AF · 900
Talluskanava

| Talluskanava Tallusjoki |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Tervo
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Tallusjärven valuma−alue (14.77)
Pinta-ala:  270,6 km²  
Järvisyys:  15,59 % 
Pääuoman osuudet:  Savikoski ←Hirvijärvi ←Talluskanava ←Tallusjärvi ←Liesjoki ←Liikkasenjoki ←Lukkaropuro ←Heinäjoki
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Pitkäniemi, Tallusjärvi
 :  63.00013°N, 26.92179°E
Laskupaikka:  Rakkineensalmi, Hirvijärvi
 :  63.00101°N, 26.90727°E
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  104,7 m  
Laskukorkeus:  101,4 m  
Korkeusero:  3,3 m
Pituus:  0,825 km  
Leveys:  alle 30 m  
Kaltevuus:  4 m/km
Keskivirtaama:  noin 2,5 m³/s (MQ) 
Muuta
Talluskanava eli Tallusjoki  on Pohjois-Savon Tervossa noin yksi kilometri pitkä joki, joka muodostaa valuma-alueensa pääuomasta lyhyen keskiosuuden. Nimestään huolimatta vesiuoma on joki, jossa on koskiosuuksia.
Yleistä

Joki saa alkuunsa Tallusjärven pohjoispään länsirannasta Kuopion (entisen Karttulan) rajan läheisyydestä. Kyseessä on keinotekoinen uoma ja sitä kutsutaan siksi kanavaksi. Kanava on kaivettu maaston painanteita seuraavaksi uomaksi, jonka pituus on vesistöviranomaisten mukaan 825 metriä. Sen leveys on muutamista metreistä alle 30 metriin alajuoksulla. Uoma purkautuu Hirvijärven Rakkineensalmeen. Keskijuoksulla ja alajuoksulla on joessa lyhyet kosket , jotka eivät ole määritetty kovin merkitseviksi .
Joen varrella ei ole kiinteää asutusta tai edes vapaa-ajan asutusta. Joen niskalla sijaitsevassa lahdessa sen sijaan on viisi vapaa-ajan asuntoa. Joki ei ole purjehduskelpoinen edes pienveneellä.
Talluskanavan omistaa osittain Talluskylän-Kruununpuiston osakaskunta, joka myöntää kalastuslupia. Talluskanava on toistaiseksi ollut rauhoitettuna kalastukselta kokonaan.
Talluskosken kaivanto on eräs vanha pentlandiitin löytöpaikka.
Hydrologiaa

Tallusjärven valuma-alueen lasku-uomia on kaksi, jolloin valuma-alue on bifurkaatiovesistö. Suurin lasku-uoma on Savikoski eli Savijoki. Sen keskivirtaama (MQ) on 3,3 kuutiometriä sekunnissa (m³/s). Toinen lasku-uoma on Haringan Alajoki, ja sen keskivirtaama on 0,6 m³/s. Yhteensä ne tekevät noin 3,9 m³/s, joka on siten koko Tallusjärven valuma-alueen keskivirtaama. Kun Tallusjärven valuma-alueen pinta-ala on noin 419 neliökilometriä ja Talluskanavan yläpuolisen vesistöalueen pinta-alaan 271 neliökilometriä, saadaan kanavan virtaamaksi noin 2,5 m³/s.
Vesistösuhteita

Talluskanava sijaitsee Kymijoen vesistöalueessa (14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Tallusjärven valuma-alueella (14.77), jossa se muodostaa Ahvenisen–Hirvijärven alueella (14.771) pääuomassa sen lyhyen osuuden. Yläpuolisen Tallusjärven alue (14.772) päättyy joen luusuassa. Joki alkaa Tallusjärvestä, jonka vedenpinnan korkeus on 104,7 metriä ja laskee Hirvijärveen, jonka korkeus on 101,4 metriä mpy. Joelle kertyy 825 metrin matkalla 3,3 metriä pudotusta, jolloin sen kaltevuus on 4,0 metriä kilometrille.
Historiaa

Tallusjärven vedenpintaa laskettiin 1860-luvulla 1,5 metriä vähentämään tulvista johtuvia haittoja ja niittymaiden lisäämiseksi. Tämä on tehty syventämällä järven vanhaa lasku-uomaa eli Vanhakanavaa. Vanhakanavan luusua sijaitsee samalla kannaksella 700 metriä kaakkoon päin Talluskanavan luusuasta. Tallusjärven pääasiallinen lasku-uoma on uudempi Talluskanava. Tervon ja Karttulan kuntaraja jäi seuraamaan Vanhakanavan yläosan uomaa. Järven vanhan järvenpinnan taso näkyy Vanhakanavan edustalla sijaitsevasta Tiirakivestä. Tiirakivi on raukki, johon aallokko on syövyttänyt koloja. Raukkialue ulottuu Talluskanavan luusualle asti.
Talluskanavan rakentamisvuotta ei ole tässä tiedossa, mutta sitä ei ollut merkitty vuoden 1863 karttaan, eikä vielä vuoden 1897 karttaankaan. Sen sijaan vuoden 1904 kartassa on Tallusjärvellä kaksi lasku-uomaa, josta pohjoisinta kutsutaan kartassa Kanavaksi.. Vuoden 1973 peruskartassa kanava on varsin samanlainen kuin nykyään.
Huomioita

1 2  Keskivirtaama (MQ) ei ole vesistöviranomaisten ilmoittama arvo, vaan se on päätelty vertaamalla Talluskanavan valuma-alueen pinta-alaa koko Tallusjärven valuma-alueen pinta-alaan. Virtaamat ja valuma-alueiden pinta-alat ovat suoraan verrannolliset toisiinsa. Kun keskivirtaamasta löytyy viranomaisen määrittämä arvo, korvataan tämä sillä arvolla.
Johanneksenkirkko (Helsinki)

| Johanneksenkirkko Johanneskyrkan |
| --- | --- |

Sijainti:  Korkeavuorenkatu 12, Ullanlinna, Helsinki
Koordinaatit:  60°09′42.5″N, 024°56′41″E
Seurakunta:  Johannes församling
Rakentamisvuosi:  1888–1891
Suunnittelija:  A. E. Melander
Materiaali:  kivi, tiili
Istumapaikkoja:  2600
Tyylisuunta:  uusgotiikka
Avoinna yleisölle :  ma–pe klo 12–17 ja la–su klo 12–15.
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Johanneksenkirkko (ruots. Johanneskyrkan) on uusgoottilainen evankelis-luterilaisen ruotsinkielisen Johannes församlingin, aiemmin Helsingin tuomiokirkkoseurakunnan kirkko Helsingin Ullanlinnassa, keskusta-alueen eteläosassa Korkeavuorenkadun varrella. Kirkko rakennettiin vuosina 1888–1891 ja sen korkeimmat osat ovat 74 metriä korkeat koillispäädyn tornit. Kirkon suunnitteli tukholmalainen arkkitehti Adolf Emil Melander, jonka ehdotus voitti vuonna 1878 järjestetyn kilpailun. Kirkkoon mahtuu 2 600 ihmistä, ja se on paikkaluvultaan Suomen suurin kivikirkko. Kirkko on Suomen uusgoottilaisten kirkkojen pääesimerkki. Alttaritauluna on Eero Järnefeltin 1932 maalaama Taivaallinen näky. Sen aiheena on Jeesuksen opetuslapsia vainonneen Saulus Tarsolaisen eli apostoli Paavalin kääntyminen kristinuskoon Damaskoksen tiellä. Kelloja kirkossa on kolme. Kirkon vihki käyttöön Porvoon piispa Carl Henrik Alopaeus 13. joulukuuta 1891. Kirkon etuseinässä on Kari Juvan veistos Johannes Kastaja vuodelta 2004.
Kirkkoa ympäröi Johanneksenpuisto, jossa on nurmialueita, leikkipuisto sekä hiekkakenttä, joka jäädytetään talvisin luistinradaksi.
Historia

Johanneksenkirkon rakentamisen aikaan Punavuori oli vielä köyhää aluetta, jossa rakennuskanta koostui pienistä puutaloista. Kirkon rakentamisen taustalla oli osittain vastaveto ortodoksiselle Uspenskin katedraalille, sillä uusgoottilaisella arkkitehtuurilla haluttiin korostaa suomalaisuuden läntisiä juuria. Samalla Helsingin kasvavan väkiluvun vuoksi tarvittiin uutta kirkkoa.
Arkkitehti Melander suunnitteli itse kirkon penkit, saarnatuolin, alttarilaitteen ja kastepöydän. Koristelussa on käytetty paljon kolmiapila-aihetta, joka on tyypillinen goottilainen pyhän kolminaisuuden symboli. Kirkon sisätilat ovat hyvin koristeelliset lasimaalauksineen, kaari-ikkunoineen, virsitauluineen ja kattokruunuineen. Alun perin myös kirkon vihreänharmaissa, rapatuissa seinäpinnoissa oli niiden yläosissa ja holvikaarissa oli koristekuvioita. Myöhemmissä restauroinneissa (ensimmäisen kerran vuonna 1913) kuviot peitettiin vaalealla yhtenäisellä värillä.
Sen jälkeen kun Helsingin kaupunkiseurakunta vuonna 1906 jaettiin, Johanneksen kirkko oli sekä Helsingin eteläisen suomalaisen että eteläisen ruotsalaisen seurakunnan käytössä. Näistä ensin mainitun nimi muutettiin vuonna 1956 Johanneksen seurakunnaksi, mutta vuonna 1999 se yhdistettiin Helsingin tuomiokirkkoseurakuntaan. Vuonna 2011 Helsingin tuomiokirkkoseurakunta luopui kirkosta ja se siirtyi uuden ruotsinkielisen seurakunnan käyttöön.
Kirkko restauroitiin sen satavuotisjuhlia varten ja silloin vanhasta koristemaalauskerroksesta paljastettiin osa yleisölehterin seinään. Kirkko vaurioitui Helsingin suurpommituksissa helmikuussa 1944; muun muassa useita ikkunoita särkyi.
Kirkon urut

Urut rakensi alun perin saksalainen urkutehdas E. F. Walcker vuonna 1891, ja niitä on uudistettu vuosina 1921, 1937, 1956 ja 1974. Niissä on 66 äänikertaa, jotka jakautuvat kolmelle sormiolle ja jalkiolle. Vuonna 2005 saksalainen urkurakentamo Orgelwerkstatt Christian Scheffler entisti urut ja palautti Oskar Merikannon suunnitteleman disposition eli äänikertarakenteen.
Kirkon urkureina ovat toimineet muiden muassa Oskar Merikanto, Armas Maasalo, Tauno Äikää ja Pertti Eerola. Kirkon ensimmäinen kanttori oli Abraham Ojanperä, ja hänen jälkeensä kanttorin tehtävää on hoitanut muun muassa Sulo Saarits.
Johanneksenkirkolla on merkittävä osa monen helsinkiläisen adventinvietossa. Viipurin Lauluveikot -mieskuoron adventtikonsertit on alusta alkaen lähes joka vuosi pidetty Johanneksenkirkossa. Kuoron 50. adventtikonsertti pidettiin Johanneksenkirkossa vuonna 2003. Konserttien urkureina ovat toimineet muun muassa Tauno Äikää ja Pertti Eerola.
Johanneksenkirkko fiktiossa

Johanneksenkirkko on ollut monen kotimaisen televisio- ja elokuvatuotannon kuvauspaikka. Tunnetuin on Yle TV1:n draamasarja Kotikatu (1995–2012), joka sijoittui alkuaikoinaan kirkon ympäristöön, ja kirkko toimi yhtenä sarjan henkilöitä yhdistävänä tekijänä.
Kuvia

Kirkon kuori alttareineen sekä saarnastuoli.
Kirkon keskikäytävä alttarilta päin katsottuna sekä urut.
Yksi kirkon ulkoseinää koristavista gargoileista.
Kirkon ovet
Kirjallisuutta

Nuutinen, Heikki: Johanneksen kirkko 100 vuotta 1891–1991.  Helsinki:  Rakentajain Kustannus Oy, 1991.  ISBN 951-676-521-1