stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Summa theologiae
Muoto > Teoksessa olevat viittaukset

Summa sisältää paljon viittauksia Tuomaan aikana arvossa pidettyjen kirjoittajien teoksiin. Summa perustuu lähes kokonaisuudessaan lainauksiin näiltä kirjoittajilta, vaikkakin heidän tekemänsä johtopäätökset usein kumotaankin. Merkittävimpiä Tuomaan Raamatun lisäksi käyttämiä auktoriteetteja olivat:
Filosofi: Aristoteles, jota pidettiin kaikkien aikojen terävimpänä filosofina. Hänen katsottiin esittäneen totuudesta enemmän kuin kukaan muu siihen saakka elänyt. Skolastisten teologien päämääränä oli käyttää Aristoteleen täsmällistä teknistä termistöä ja hänen loogista järjestelmäänsä teologian esittämiseksi. Summa viittaa Aristoteleehen vain ”Filosofina”, ikään kuin koko filosofian henkilöitymänä.
Kommentaattori: Averroës, islamilainen skolastikko, tuottelias Aristoteleen kommentaattori.
Opettaja (Magister): Pietari Lombardialainen, joka kirjoitti tuon ajan teologiaa hallinneen teoksen Sentenssit, joka koostui kirkonopettajien kirjoitusten kommentaareista.
Apostoli: Apostoli Paavali, ”kristinuskon ensimmäinen teologi”.
Augustinus: Tuomas siteeraa usein kirkkoisä Augustinusta, jota pidettiin tuolloin suurimpana koskaan eläneenä teologina.
Boëthius: ”Viimeinen roomalainen” filosofi yhdisteli kristinuskoa ja antiikin filosofiaa, ja vaikutti keskiajalla erityisesti teoksellaan Filosofian lohdutus.
Dionysios: Pseudo-Dionysios Areopagita. Tuomas viittaa teoksiin, joiden kirjoittajana pidettiin tuolloin Apostolien teoissa mainittua Dionysios Areopagitaa, apostoli Paavalin oppilasta. Kirjoittaja on todennäköisesti kuitenkin elänyt Syyriassa 400-luvulla ja vain laittanut teoksensa Dionysioksen nimiin.
Rabbi Moses: Moses Maimonides oli juutalainen rabbiininen oppinut, lähes Tuomaan aikalainen. Hän hyödynsi myös skolastista menetelmää, ja kristityt skolastikot löysivät hänen teoksistaan monia hyödyllisiä näkökohtia.
Viisas: Cato.
Juristi: Roomalaisen oikeuden auktoriteetit.
Näkökulmia

Eräitä väitteitä, joita Summa esittää:
Teologia on tieteistä suurin ja kaikkein varmin, koska sen lähde on kaikkitietävä Jumala (Ia 1,5).
Jumalan olemassaolo, yksinkertaisuus, hyvyys, täydellisyys, äärettömyys, omnipresenssi, muuttumattomuus, ikuisuus, ykseys, kaikkitietävyys ja kaikkivoipaisuus ovat todistettavissa puhtaasti järjen avulla (Ia 2–26).
Sielun tai mielen luonnollinen halu on ymmärtää jonkin olemus. Kaikkein suurin onnellisuus, taivaan onni, koostuu Jumalan olemuksen näkemisestä (Ia IIae 3,8).
Sota on joskus oikeutettua (IIa IIae 40,1).
Asianajajat eivät voi ajaa epäoikeudenmukaisia asioita (IIa IIae 71,3).
Itsetyydytys on syntiä; märät unet eivät, koska ne eivät ole tahdonalaisia (IIa IIae 154).
Vaikka juutalaiset saattoivat Kristuksen kuolemaan, pakanat surmasivat hänet, mikä symboloi sitä kuinka pelastus alkoi juutalaisten keskuudessa, mutta levitettiin sitten pakanoille (IIIa 47,4).
Marttyyrit, uskon opettajat ja neitsyet saavat taivaassa erityiset kruunut saavutuksistaan (Supp. IIIa 96).
Yhteenveto sisällöstä > Osa I: Teologia

Ensimmäinen osa käsittelee Jumalaa, joka on ”ensimmäinen liikuttaja, itsessään liikkumaton” (primum movens immobile) ja on sellaisena olemassa vain teoissa (actu) eli puhtaana aktuaalisuutena ilman potentiaalisuutta, ja näin ilman ruumiillisuutta. Hänen olemuksensa on actus purus et perfectos, "puhdas ja täydellinen akti". Tämä seuraa Tuomaan viisiosaisesta Jumalan olemassaolon todistuksesta, jonka mukaan on oltava ensimmäinen liikkumaton liikuttaja, ensimmäinen syy syiden ketjussa, äärimmäisen välttämätön ja äärimmäisen täydellinen olento ja järjellinen suunnittelija. Tästä johdetaan ajatukset korkeimman olennon ykseydestä, ikuisuudesta, muuttumattomuudesta ja hyvyydestä.
Jumalan henkinen olemus määritellään edelleen ajattelevaksi ja tahtovaksi. Hänen tietämyksensä on äärimmäisen täydellistä, sillä hän tuntee itsensä ja kaikki asiat, koska ne ovat hänen määräämiään. Koska kaikki tietävät olennot pyrkivät lopullista päämäärää kohti, tahtominen seuraa tietämisestä. Koska Jumala tietää itsensä täydellisenä hyvänä, hän haluaa itsensä olevan kaiken loppu. Mutta koska kaikki on Jumalan tahtomaa, hän tuo jumalallisella tahdollaan kaiken itseensä. Jumala siis tahtoo hyvää kaikelle olemassa olevalle eli rakastaa kaikkea: näin rakkaus on siis Jumalan ja muun maailman perustavanlaatuinen suhde.
Kolminaisuutta koskevassa opissaan Tuomas aloittaa augustinolaisella järjestelmällä. Koska Jumalassa on ainoastaan ajattelun ja tahtomisen toiminnot, Isästä voidaan katsoa olevan vain kaksi processiones.
Yhteenveto sisällöstä > Osa I: Teologia > Jumalan olemassaolon todistus

Summa alkaa Tuomaan kuuluisalla jumalan olemassaolon todistuksella. Ensimmäisen kysymyksen toinen artikla koskee todistusta, ja jaetaan yleensä viiteen selitykseen, joilla järki voi viedä päättelijän jumalan olemassaoloon (viisi tietä, quinque viae):
Ensimmäinen liikuttaja: jotkin asiat maailmassa liikkuvat. Liikuttaminen on potentiaalisen saattamista aktuaaliseksi, mutta liikuttaa voi vain itsekin aktuaalinen. Kaiken liikkuvan täytyy olla toisen liikuttamaa. Jos liikuttajia olisi loputtomasti, toista liikuttajaa ei liikutettaisi, koska ei olisi ensimmäistä liikuttajaa. On välttämättä päädyttävä ensimmäiseen liikuttajaan, jota ei liikuta mikään, ja sen kaikki ymmärtävät Jumalaksi.
Ensimmäinen syy: kaikella tapahtuvalla on jokin syy, eikä sellaista olekaan joka aikaansaisi oman syynsä. Syitä ei voi olla loputtomasti (...), joten kaikilla syillä täytyy olla ensimmäinen syy. Tätä syytä kutsutaan Jumalaksi.
Ne asiat, jotka voivat joskus ei-olla, voivat siis syntyä välillä ja välillä tuhoutua. Kaikelle sellaiselle, jolle on mahdollista ei-olla, ei voi olla mahdollista olla aina. Jos siis kaikelle olisi mahdollista ei-olla, maailmassa ei välttämättä joskus olisi yhtään mitään. Jos tämä pitäisi paikkansa, ei nytkään olisi mitään, sillä se, joka ei ole, ei ala olla muuten kuin jonkin olevan avulla. On siis pakko olla jotain, joka on aina, ja tätä sanotaan Jumalaksi.
Kaikilla asioilla on arvojärjestys, ja erilaisten arvojen äärimmäisyydet määrittävät aste-eroja. Esimerkiksi kuumempi on se esine, joka on lähempänä kuumuutta, ja se, joka on suvussaan suurin, on kaikkien sensukuisten syy: tuli on kuumimpana kaikkien kuumien syy. On siis kaiken olemisen, hyvyyden ja täydellisyyden syy, jota kutsutaan Jumalaksi.
Teleologinen tarkoitus: kaikki elollinen luonnossa palvelee jotain tarkoitusta käytöksellään, toimien aina tai useimmiten saavuttaakseen sen, mikä on parasta. Tietämiskykyä vailla oleva ei kuitenkaan suuntaudu päämäärään, ellei joku tietävä ohjaa niitä. Se ymmärtävä, joka ohjaa luontoa päämäärään, on siis Jumala.
Yhteenveto sisällöstä > Osa III: Kristus

Kolmannen osan teemana on Kristus, joka on tie joka johtaa Jumalan luokse. Voidaan esittää, että lihaksituleminen oli täydellinen välttämättömyys. Unio Logoksen ja ihmisluonnon välillä on jumalallisen ja ihmisluonnon välinen suhde, jossa kummatkin luonnot saatetaan yhteen yhdessä persoonassa, Logoksessa. Lihaksitulemisesta voidaan puhua ainoastaan siinä merkityksessä, että ihmisluonto tuli olemaan jumalallisen luonnon ikuisessa olemuksessa. Kristus on siis unum, koska hänen ihmisluonnostaan puuttuu tämä olemus.
Yhteenveto sisällöstä > Osa III: Kristus > Sakramentit

Tuomaan oppi sakramenteista seuraa kristologiaa: sakramentit ”saavat tehonsa lihaksitulleelta Sanalta itseltään”. Ne eivät ole ainoastaan pyhityksen merkkejä, vaan tuovat pyhityksen. On ilmeistä, että sakramentit tuovat hengellisiä lahjoja aistittavassa muodossa, koska ihmisellä on aistiva luonto. Päinvastoin kuin fransiskaanit, jotka opettivat, että sakramentit olivat pelkkiä symboleja joiden tehoon Jumala on liittänyt sakramenttia suoraan seuraavan sielussa tapahtuvan luovan teon, Tuomas liittyi Hugo St. Viktorilaiseen siinä, että sakramentti ”sisältää armon” tai että se ”aiheuttaa armon”.
Yhteenveto sisällöstä > Osa III: Kristus > Eskatologia

Tuomaan eskatologia oli peräisin enimmäkseen hänen Sentenssien kommentaariostaan. Hänen mukaansa ikuinen autuus koostuu Jumalan näkemisestä. Tämä näkeminen ei ole pelkästään abstraktio tai mielessä oleva yliluonnollisesti tuotettu kuva, vaan se koostuu jumalallisen substanssin itsensä näkemisestä, vieläpä niin että Jumala itse on näkemisen muoto — sekä näkemisen objekti että aiheuttaja. Autuaittein täydellisyys vaatii myös, että ruumis palautetaan sielulle, jotta se olisi täydellinen. Koska autuus on operatio, se tulee täydellisemmäksi, kun sielulla on operatio ruumiissa, vaikkakaan autuudelle ominainen teko, Jumalan näkeminen, ei liity mitenkään ruumiiseen.
Kirjallisuutta

Tuomas Akvinolainen: Summa theologiae.  ((Summa theologiae, 1200-luku.) Valikoiden suomentanut J.-P. Rentto)  Helsinki:  Gaudeamus, 2002.  ISBN 951-662-765-X
Tuomas Akvinolainen: Enkelit ja filosofia.  ((Summa theologiae, 1200-luku, kvestiot 50–64 ja 107.) Suomentanut Reijo Työrinoja)  Helsinki:  Gaudeamus, 2021.  ISBN 978-952-345-125-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aiheesta muualla > Teos

St. Thomas Aquinas: Summa theologica. New Advent. (englanniksi)
St. Thomas Aquinas: Summa theologica. Christian Classics Ethereal Library. (englanniksi)
Thomas de Aquino: Summa theologiae / Opera Omnia Corpus Thomisticum (latinaksi)
Aiheesta muualla > Muuta

Kukkonen, Taneli: Korkeaskolastiikan ihmiskäsityksistä suomen kielellä. Niin & näin 1/2003. (PDF)
Kunnas, Tarmo: Kohti jumalallista täydellisyyttä. Helsingin Sanomat 24.12.2002. (Maksullinen artikkeli.)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Summa theologiae, käsikirjoitus vuodelta 1482.
Fredrik Wilhelm Pipping

| Fredrik Wilhelm Pipping |
| --- | --- |
 Fredrik Wilhelm Pipping, Karl Peter Mazérin maalaama muotokuva.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. joulukuuta 1783 Turku
Kuollut: 23. tammikuuta 1868 (84 vuotta) Helsinki
Ammatti:  professori, senaattori, kirjastonhoitaja
Fredrik Wilhelm Pipping (14. joulukuuta 1783 Turku – 23. tammikuuta 1868 Helsinki) oli suomalainen professori, senaattori ja Turun akatemian sekä myöhemmin Helsingin Keisarillisen Aleksanterin yliopiston kirjastonhoitaja vuosina 1814–1845. Hänen edeltäjänsä tässä virassa oli teoreettisen filosofian professori Gabriel Palander ja seuraajansa oppihistorian professori Alexander Blomqvist.
Pippingin vanhemmat olivat merikapteeni Jost Joakim Pipping (1720–1793) ja Magdalena Catharina Lexell (1745–1804) Turusta.
Ura

Pipping oli senaatin talousosaston jäsen 1841–1855 ja sen kirkollistoimituskunnan päällikkö 1841–1853.
Pipping muistetaan etenkin kokoamastaan suomenkielisen kirjallisuuden bibliografiasta sekä työstään Turun palossa tuhoutuneen akatemian kirjaston uudelleen kokoamiseksi. Tässä työssä hänelle oli suureksi avuksi kirjankeräilijä Matti Pohto.
Pipping on kirjoittanut esimerkiksi suomalaisen kirjapainotaidon historiasta teoksessa Några historiska underrättelser om boktryckeriet i Finland (Suomen tiedeseura, julkaistu useana osana vuosina 1842–1867).
Trivia

Pipping aateloitiin vuonna 1839 ja introdusoitiin Suomen ritarihuoneeseen seuraavana vuonna aatelisena sukuna 207, vanhalla nimellä Pipping.
Kirjallisuutta

Terttu Kaivola: Messukirjasta meteli: Suomalaisen kirjan viisi vuosisataa.  Helsinki:Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1988.  ISBN 951-717-522-1
Kaija Sitari: Kotimaisen kaukopalvelun käsikirja (verkkoversio). (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen tieteellinen kirjastoseura, 2001
Pistoksenos-maalari

| Pistoksenos-maalari |
| --- | --- |
 Afrodite ratsastaa joutsenella. Pistoksenos-maalarin valkopohjatekniikalla koristeleman kyliksin tondo, n. 460 eaa. British Museum.
Henkilötiedot
Syntynyt: 500/400-luku eaa.
Kuollut: 400-luku eaa.
Ammatti:  vaasimaalari
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 475–460 eaa.
Taidesuuntaus:  punakuviokeramiikka
Pistoksenos-maalari oli antiikin kreikkalainen vaasimaalari, joka maalasi attikalaista punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa klassisella kaudella noin vuosina 475–460 eaa. Maalarin oikeaa nimeä ei tunneta. Tutkimuksessa käytetty nimitys perustuu siihen, että hän maalasi savenvalaja Pistoksenoksen signeeraamia vaaseja.
Pistoksenos-maalari oli Antifon-maalarin oppilas. Pistoksenoksen vaasien lisäksi hän maalasi myös ainakin Eufronioksen vaaseja. Pistoksenos-maalari työskenteli pääosin punakuviotekniikalla, ja häneltä tunnetaan ennen kaikkea kyliksejä. Joissakin kyliksien tondoissa hän käytti valkopohjatekniikkaa.
Teoksia

Kyliks, n. 480–470 eaa.
Kyliks, n. 475–450 eaa.
Kyliks, n. 475–450 eaa.
Kyliks, n. 465 eaa.
Afrodite-kyliks kokonai­suudessaan, n. 460 eaa.
Pitnak

| Pitnak |
| --- | --- |
 Pitnakin autotehtaan tuotteita.
 Pitnak
 Koordinaatit: 41°12′50″N, 61°18′55″E 
Valtio:  Uzbekistan
Alue:  Xorazmin alue
Piiri:  Hazoraspin piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunki
Väkiluku (2016):  16 800
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pitnak on kaupunki Xorazmin aluen Hazoraspin piirissä Uzbekistanissa. Se sijaitsee Amudarjan vasemmalla rannalla 34 kilometriä piirikeskuksesta Hazoraspista ja 90 kilometriä alueen pääkaupungista Urganchista kaakkoon. Kaupungissa oli 16 800 asukasta vuonna 2016.
Pitnakin keidas on ollut asuttu vuosituhansien ajan, ja 1500-luvulla se oli Hivan kaanikuntaan kuulunut ruhtinaskunta. Venäläiset valtasivat sen vuonna 1873. Vuonna 1969, kun alettiin rakentaa Tuyamoʻyinin vesivoimalaitosta, Pitnakin lähelle perustettiin Družban taajama. Siitä tuli kaupunki vuonna 1974, ja vuonna 1998 se sai naapurikylineen nimen Pitnak.
Kaupungin läheltä kulkee Urganchin ja Taškentin välinen maantie ja rautatie. Siellä on myös Türkmenabatiin johtavan radan asema. Kaupungissa on muun muassa puuvilla- ja elintarviketeollisuutta sekä autotehdas.
Suomen kartoitus

Maanmittauslaitoksen yleiskartta 1:4 500 000 vuodelta 2010
Suomen kartoitus kattaa sekä Suomesta nykyaikana julkaistut kartat että Suomen kartoituksen historian.
Suomen kartat nykyaikana > Painetut kartat

Painettuja karttoja Suomesta julkaisevat 2000-luvulla mm. Maanmittauslaitos, Merenkulkulaitos, Geologian tutkimuskeskus, kunnat ja kaupungit sekä yksityiset kartantuottajat, joista suurin on nykyään Affectoon kuuluva Karttakeskus.
Maanmittauslaitoksen painettuja karttoja ovat peruskartta, maastokartta ja yleiskartta.  Näistä tarkin on Suomen koko alueesta laadittu  peruskartta. Aiemmin sitä julkaistiin mittakaavassa 1:20 000 lehtinä, joiden koko oli 10 × 10 km, mutta nykyään uudet lehdet ovat mittakaavassa 1:25 000 ja kattavat 12 × 24 km suuruisen alueen. Peruskarttoja on julkaistu Suomessa 1940-luvulta alkaen ja uusia painoksia kustakin lehdestä julkaistaan enemmän tai vähemmän säännöllisin väliajoin. Muualla paitsi kaavoitetuilla alueilla peruskarttaan on yleensä merkitty myös kiinteistöjen rajat. Astetta yleistetympiä maastokarttoja julkaistaan koko Suomesta mittakaavassa 1:50000. Aiemmin niiden lehtikoko oli 30 × 40 km, mutta nykyinen lehtikoko on 24 × 48 km. Yleiskartan mittakaava on 1:500 000 ja siinä Suomi jakautuu kuuteen karttalehteen.
Muita Suomen karttoja ovat esimerkiksi tiekartat. Niitä on saatavilla sekä taitettuina tiekarttoina että karttakirjoina. GT-karttoja mittakaavassa 1:250 000 julkaistaan säännöllisin välein 18 lehtenä eri osista maata sekä koko maan kattavana karttakirjana. Lisäksi on erimittakaavaisia koko Suomen tai kaupunkiseutujen karttoja.
Suomen Maantieteellisen Seuran julkaisema Suomen kartasto ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1899. Myöhemmin siitä on toimitettu viisi uutta laitosta, viimeksi kuudes laitos 1999.
Kaupungeista ja monien maalaiskuntienkin suurimmista taajamista julkaistaan kaupunkikarttoja, joihin on merkitty katujen nimet. Niitä on monilta paikkakunnilta myös puhelinluetteloissa. Lisäksi kunnat julkaisevat nykyään osoitekarttoja myös haja-asutusalueilta.
Suomen rannikkoalueiden ja sisävesien merikarttoja julkaisee Merenkulkulaitos.
Suomen kartat nykyaikana > Paikkatieto

1900-luvun loppupuolelle asti kartat valmistettiin käsin piirtämällä, mutta nykyään käytännössä kaikki painettavat kartat tuotetaan digitaalisena paikkatietona. Tällöin painetut kartat muodostavat enää osan kaikesta paikkatiedosta, josta suuri osa on käytössä suoraan digitaalisessa muodossa. Maanmittauslaitoksen tärkeimpiä paikkatietotuotteita ovat muun muassa Peruskarttarasteri 1:20 000 ja vektorimuotoinen Maastotietokanta 1:5 000. Muuta paikkatietoaineistoa tuotetaan eri teemoista, kuten merikartat (Merenkulkulaitos), geologia (Geologian tutkimuskeskus), ympäristö (Valtion ympäristöhallinto), tiestö (Tiehallinto) jne. Eri tuottajien paikkatietoaineistoihin voi tutustua esimerkiksi Maanmittauslaitoksen Paikkatietoikkuna-palvelussa.
Suomen kartat nykyaikana > Karttaprojektiot

Vuosina 1841–1873 julkaistu Suomen yleiskartta 1:400 000 laadittiin Murdochin ensimmäiseen projektioon, joka on kartioprojektio. Venäläiset topografikarttat mittakaavassa 1:42 000 laadittiin polyedriprojektion kaltaiseen projektioon, jonka tarkkaa matemaattista perustaa ei tunneta. Itsenäistymisen jälkeiset suomalaiset maastokartat laadittiin aluksi polyedriprojektioon.
Vuonna 1927 ryhdyttiin polyedriprojektion sijaan käyttämään Gauss-Krüger-projektiota. Vuodesta 1970 tuli käyttöön Kartastokoordinaattijärjestelmä KKJ, jonka senkin projektio oli Gauss-Krüger. Perus- ja maastokartat laadittiin tähän projektioon vuoteen 2005 asti. Perus- ja maastokartat laadittiin kolmen asteen levyisissä projektiokaistoissa. Pienimittakaavaisempien karttojen osalta ratkaisut vaihtelivat. Esimerkiksi Suomen Tiekartta laadittiin aluksi siten, että itäisten lehtien keskimeridiaani oli 27 astetta itäistä pituutta ja läntisten lehtien 24 astetta. Vuonna 1980 siirryttiin kaikilla lehdillä käyttämään keskimeridiaanina 27 astetta.
GPS-paikannuksen yleistyessä on ollut tarve laatia kartat WGS84-järjestelmän kanssa yhteensopivaksi. Vuodesta 2005 alkaen on maastokartat julkaistu EUREF-FIN-koordinaattijärjestelmässä ja ETRS-TM35FIN-projektiossa, joka on UTM-projektion muunnos.
Merikarttojen karttaprojektiona käytetään Mercatorin projektiota.
Suomen kartat nykyaikana > Karttoja verkossa

Internetissä olevia karttapalveluita ovat muun muassa Maanmittauslaitoksen karttapaikka, vanhoja painettuja perus- ja topografikarttalehtiä sisältävä Vanhat painetut kartat -portaali, kansallinen paikkatietoportaali Paikkatietoikkuna ja Geologian tutkimuskeskuksen Geokartta.
Myös kunnilla ja kaupungeilla on karttapalveluita joko kunnittain tai kaupunkiseuduittain ja näihin sisältyy sekä taajamien opaskarttoja että haja-asutusalueiden osoitekarttoja. Etenkin suurimmilla kaupungeilla karttapalvelut ovat monipuolisia.
Kaupallisilta palveluntarjoajilta löytyy lisäksi monia koko Suomen kattavia osoite-, reitti- ja opaskarttapalveluita. Kansainvälisiä vastineita, jotka kattavat myös Suomen, näille ovat muun muassa HERE, Bing Maps, Google Maps ja Google Earth. Wikipedian kaltaista avointa sisältöä edustaa OpenStreetMap, jossa niin ikään on aineistoja myös Suomesta.
Eräs vapaasti verkosta saatavilla oleva kartta on sisäasiainministeriön hätäkeskuslaitoksen koordinaattipalvelun kartta, jonka avulla pitäisi pystyä laatimaan hälytysohjeeseen koordinaatit avun osoittamiseksi oikeaan kohteeseensa.
Suomen kartoituksen historia > Karttojen historiaa > Vanhimmat kartat

Vanhimpia tunnettuja karttoja, jossa Suomi esiintyy, ovat Claudius Clavuksen Pohjois-Euroopan kartta vuodelta 1427 ja Olaus Magnuksen 1500-luvulla laatima Carta marina.  Siinä esiintyy jo monia nykyisinkin tunnettuja paikannimiä, mutta Suomi oli huomattavasti vääristyneen muotoinen, ikään kuin pitkä ja kapea niemimaa, jota eri puolilta rajoittivat lähes yhdensuuntaisiksi merkityt Suomen- ja Pohjanlahti.  Seuraavalla vuosisadalla Suomen rannikot saivat kartoissa jo lähes oikean muotonsa, mutta sisämaa oli pitkään vielä puutteellisesti kartoitettu.
Tätä uudempia karttoja ovat penimittakaavaista kartoista eri aikoina tehdyt koko Ruotsin valtakunnan kartat ja sen läänien tai maakuntien tai kihlakuntien ja pitäjien kartat sekä eri aikaiset sotilaskartat ja merikartat. Vanhimpia suurimittakaavaisia karttoja ovat maanmittareiden maanmittaustoimituksissa tai muuten tuottamat kartat kaupungeista ja maaseudulta  1600-luvulta nykypäivään. Yksi merkittävä esimerkki on maantieteilijä Georges-Louis Le Rougen Näyttämö Suomessa kartta, missä hän esitti yksityiskohtaisen  kartan Suomesta, joka kuvasti sekä maantieteellisiä piirteitä että Ruotsin ja Venäjän joukkojen liikkeitä.
Suomen kartoituksen historia > Karttojen historiaa > Maanmittaustoimitusten kartat

Maanmittaustoimitusten kartoista vanhimpia ovat 1640–1690-luvuilla kylittäin tehdyt maakirjakartat ja verollepanokartat, joita on osana Jyväskylän yliopiston historian oppiaineen hankkeita julkaistu Virtuaaliyliopiston 1600-luvun maakirjakarttojen verkkopalvelussa, Jyväskylän yliopiston julkaisuarkistossa sekä viimeksi Heikki Rantatupa Historialliset kartat -verkkopalvelussa. Maakirjakarttoja on kuitenkin tehty vain osasta kyliä ja pitäjiä.
1700-luvun lopussa ja 1800-luvun alussa, osassa Suomea myöhemmin, tehtiin kylittäin ja jakokunnittain isonjaon karttoja, jotka yleensä antavat erittäin tarkan ja monipuolisen kuvan kartoitusajankohtansa maisemasta ja maankäytöstä ja sisältävät runsaasti myös muun muassa paikannimiä. Karttojen suuren määrän takia isonjaon karttoja ei vielä vuonna 2010 ollut runsaasti internetissä, mutta Maanmittauslaitoksen arkistossa Jyväskylässä niiden digitointi on käynnissä ja osa kartoista on jo selattavissa Maanmittauslaitoksen viranomaisjärjestelmässä. Samoin isonjaon karttojen Kansallisarkistossa säilytettävien uudistusten digitointi on alkanut, ja karttojen julkaisu Kansallisarkiston digitaaliarkistossa internetissä on jo alkanut. Niinpä lähivuosina karttoja saataneenkin internetiin merkittäviä määriä.
1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa tehtiin vielä isonjaon järjestelyjen ja uusjakojen karttojen, joita kuitenkaan ei valmistunut yhtä kattavasti kuin isonjaon karttoja. Siellä, mistä karttoja on tehty, myös ne tarjoavat monipuolista ja tarkkaa tietoa kartoitusajankohtansa maankäytöstä ja maisemasta. Johtuen karttojen suuresta määrästä, myös näitä on toistaiseksi ollut internetissä vähän, mutta lähivuosina tilanne muuttunee nopeasti.
Kaikista maanmittaustoimitusten kartoista on kaksi sarjaa. Niin sanottujen konseptien säilytyspaikkana on pääsääntöisesti Maanmittauslaitoksen arkisto Jyväskylässä, ja osan, lähinnä vanhimpien karttojen Maakunta-arkistot. Karttojen puhtaaksi piirretyt kopiot eli uudistukset ovat kansallisarkistossa Helsingissä, ja niitä koskeva uudistushakemisto sisältyy Kansallisarkiston digitaaliarkistoon, jonne myös itse karttojen tallentaminen aloitettiin vuoden 2010 aikana. Kunnoltaan konseptit ovat vaihtelevia, joskus erittäin huonoja, mutta voivat olla tietosisällöltään uudistuksia täydellisempiä. Uudistukset ovat yleensä hyväkuntoisia, mutta niiden tietosisältö voi joskus olla pelkistetympi kuin konsepteissa.