stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gladiaattori
Gladiaattorin ura > Muissa töissä

Gladiaattoreita käytettiin joskus sotilaina, vaikka he olivat kurittomia ja huonoja taistelemaan joukossa. Heitä värvättiin joihinkin Rooman sisällissotiin taistelijoiksi, kun roomalaisia ei ollut riittävästi saatavilla. Gladiaattoreita käyttivät sotilaina esimerkiksi Decimus Brutus Marcus Antoniusta vastaan 44 eaa., toisen triumviraatin vastustajat, Marcus ja Lucius Antonius, sekä keisari Otho.
Moni varakas senaattori ja ritari värväsi gladiaattoreita henkivartijoikseen ja henkilökohtaisiksi taisteluvalmentajiksi. Julius Caesar lähetti gladiaattoreita harjoittelemaan kokeneiden sotilaidensa kanssa kaksintaistelua.
Näytännöt > Paikka

Aluksi gladiaattorinäytäntöjä pidettiin aukioilla. Toisella ja ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Rooman näytäntöjä alettiin järjestää Forum Romanumilla, jonka pitkille sivuille puiset katsomot pystytettiin joka kerta uudelleen näytäntöä varten. Forum Romanumin kärsittyä tulipalosta 52 eaa. Julius Caesar rakennutti 46 eaa. Campus Martiukselle puisen amfiteatterin, jolla alettiin myöhemmin järjestää gladiaattoritaisteluita. Muualla Rooman valtakunnassa oli kivisiä amfiteattereita rakennettu gladiaattoritaisteluita varten jo edellisellä vuosisadalla. Gladiaattorinäytäntöjen suosion kasvun seurauksena Roomassa oli 200-luvulla jaa. jo yli 200 amfiteatteria. Jotkin amfiteatterit rakennettiin siten että areena voitiin täyttää vedellä meritaistelunäytöksiä varten. Kreikassa amfiteattereita ei tarvinnut erikseen pystyttää, sillä näytäntöihin voitiin käyttää jo olemassa olevia teattereita pienin muutoksin.
Vuosina 70–80 jaa. Roomaan rakennettiin vihdoin suuri amfiteatteri, Amphitheatrum Flavium, joka sai myöhemmin nimekseen Colosseum. Teatterin tilat ja katsomot oli tarkkaan suunniteltu monipuolisia ja suosittuja mutta yleisölle usein vaarallisia gladiaattori- ja eläintaisteluita varten. Soikion muotoinen Colosseum on ulkomitoiltaan 188 × 156 metriä, ja sen areena on 80 × 54 metriä.
Näytännöt > Järjestäjä

Roomalainen gladiaattoritaistelu oli yksityishenkilön järjestämä: joko pojan kuolleelle isälleen järjestämä muistojuhla tai keisarin lahja kansalle. Valtion järjestämiin kisoihin gladiaattoritaistelut eivät yleensä kuuluneet, vaan niiden kohokohta olivat vaunuajot. Vain joulukuisin järjestettävässä saturnaliajuhlassa nähtiin gladiaattoritaisteluita.
Keisarilliset gladiaattorikisat sijoitettiin usein virallisen juhlan alkuun tai loppuun. Keisari järjesti kisat milloin itse halusi, usein jonkin sotilaallisen voiton kunniaksi, mutta monesti vain lisätäkseen kansansuosiotaan. Rooman ulkopuolella kisoja järjestivät keisarikultin papit keisarin nimissä ja hänen edustajinaan. Syyskuun alkupuolella pidettävät Ludi Romani -kisat olivat suosituinta aikaa järjestää gladiaattoritaisteluita.
Gladiaattorit pitivät taitojaan yllä yksityisissä harjoituskisoissa (munera assirofana), joissa käytettiin usein tylsiä aseita. Näitä halpoja ja vaatimattomia kisoja järjestettiin etenkin pienissä provinssikaupungeissa.
Yläluokkaiset järjestäjät sopivat taisteluista gladiaattorikoulun johtajan kanssa asiamiestensä välityksellä. Keisarin ja välittäjien välikätenä toimi lähes aina procurator munerum, joka oli usein keisarin luotto-orja. Neuvotteluissa sovittiin gladiaattoriparien määrästä ja siitä, kuinka monen heistä odotettiin kuolevan. Gladiaattorinäytäntöjä pyrittiin mainostamaan realistisesti suhteessa yleisön odotuksiin. Kisat jaettiin neljään luokkaan (I–IV) niiden näyttävyyden perusteella, joka riippui niihin käytettävästä rahamäärästä. Alimman luokan esityksiin käytettiin alle 60 000 sestertiusta, täysimittaisiin 150 000 sestertiusta tai enemmän.
Näytännöt > Tapahtumat > Ohjelma

Tulevista gladiaattorinäytännöistä ilmoiteltiin seinäjulisteilla, kuuluttamalla niistä erilaisissa tapahtumissa tai palkkaamalla ihmisiä kirjoittelemaan niistä julkisten paikkojen seiniin. Ihmiset ostivat näytäntöihin liput elleivät saaneet kansansuosiota havittelevalta keisarilta tai senaattorilta ilmaislippua. Pompejista löytyneessä julisteessa sanotaan:
»Kaksikymmentä paria gladiaattoreita, jotka omistaa D. Lucretius Sater Valens, Nero Caesarin Augustuksen pojan elinikäinen pappi, sekä kymmenen paria gladiaattoreita, jotka omistaa hänen poikansa D. Lucretius Valens, taistelevat Pompeijissa 8., 9., 10., 11. ja 12. päivänä huhtikuuta. Ohjelmassa on myös villieläinten metsästystä lain sallimissa puitteissa. Istumapaikat on katettu.»
Näytöspäivän aamu aloitettiin yleisön eteen areenalle ja sen ympäri johtavalla kulkueella (pompa). Kulkueen alussa kävelivät keisarin liktorit ja heidän jälkeensä soittajat, eläimet ja esiintyjät, joista gladiaattorit loppupäässä. Kulkue pysähtyi tervehtimään keisarillista aitiota. Kulkueen jälkeen gladiaattorit menivät lepäämään ja valmistautumaan iltapäivän näytökseen.
Rooman Colosseumin päiväohjelma noudatti vakiintunutta kaavaa. Aamulla nähtiin ensin eläintaisteluita, sitten eläinten metsästystä. Keskipäivällä teloitettiin karanneita orjia ja rikollisia, ja iltapäivällä esitettiin päänumero, gladiaattoritaistelut. Joskus ohjelmien välillä oli kevyempää viihdettä.
Näytännöt > Tapahtumat > Alkunäytännöt

Aamupäivällä areenalle tuotiin eläimiä. Taistelevat ja metsästettävät eläimet tuotiin usein kaukaa. Niihin lukeutui monipuolisesti norsuja, leijonia, tiikereitä, leopardeja, härkiä ja karhuja sekä pienempiä eläimiä. Eläimiä teurastettiin satoja vuosia jatkuneissa näytännöissä sadoin tuhansin ja areenan hiekka lainehti verestä aamupäivän loppuun mennessä. 200-luvulla petoeläimet olivat käyneet Pohjois-Afrikassa jo niin vähiin, että näytäntöjen painopiste siirtyi kasvinsyöjiin. Eläimiä vastaan taistelleet gladiaattorit, bestiarii, ja metsästäjät, venatores, selviytyivät eläimiä vastaan yleensä voittajina.
Keskipäivän teloitukset suoritettiin paitsi miekalla, myös kiduttamalla kuten ristiinnaulitsemalla, polttoroviolla tai syöttämällä elävältä villipedoille. Yleisön viihdyttämiseksi teloitukset sijoitettiin joskus dramaattisiin mytologisiin kehyksiin.
Näytännöt > Tapahtumat > Iltapäivän gladiaattoritaistelut

Gladiaattoritaistelut olivat näytäntöpäivän kohokohta. Esiintyvät gladiaattorit oli esitelty edellisinä päivinä Forum Romanumilla ja ohjelmalehtisissä oli julkaistu otteluohjelma. Näytäntöä edeltävänä iltana kaikki gladiaattorit kokoontuivat heille tarjotulle juhlaillalliselle. Illallisen yhteydessä gladiaattorit tekivät testamenttinsa, jos heillä oli jotain omaisuutta. Ihailijoilla oli ehkä tuolloin tilaisuus tavata taistelijoita.
Iltapäivän avausseremonioiden ja lämmittelyn jälkeen aloitettiin taistelut pareittain. Taisteluja edelsivät vielä parien lyhyt prolusio, esinäytökset puuasein, joiden jälkeen vedonlyöjät saivat vielä korjata panoksiaan, minkä jälkeen varsinaiset ottelut alkoivat. Ottelujen päätuomari summa rudis oli pukeutunut valkoiseen tunikaan. Häntä avustivat apulaistuomari ja areenan orjat (harenarii), jotka myös siivosivat areenan jokaisen koitoksen jälkeen. Portin vieressä seisoi manalan jumalaksi pukeutunut virkailija, joka kantoi kaatuneet Kuolleiden portista. Hänen vierellään seisoi Kharun-demonia esittävä henkilö, joka varmisti terävällä vasarallaan, että kuolettavasti loukkaantuneet varmasti kuolivat ennen pois kantamista. Nämä virkailijat tarkistivat myös gladiaattorien aseet.
On usein väitetty, että gladiaattorit tervehtivät keisaria fraasilla Ave imperator, morituri te salutant (”Terve keisari, kuolemaan menevät tervehtivät sinua”). Suetoniuksen mukaan vangit tervehtivätkin kerran keisaria näin meritaistelunäytöksessä. Gladiaattorien ei kuitenkaan tiedetä käyttäneen näitä sanoja.
Gladiaattoriparit oli valittu mahdollisimman tasaväkisiksi taistelukokemuksen ja aselajien kannalta. Taisteluparia valvoi erotuomari, joka myös usutti heitä toistensa kimppuun. Jos ottelu päättyi ratkaisemattomana, gladiaattorit saivat lähteä elävinä pois areenalta. Taistelun voittajalle annettiin palkinnoksi oliivipuun oksa ja rahasumma. Häviäjän tai luovuttajan elämän kohtalosta päättivät yleisö ja keisari: Yleisö huusi joko mitte ("päästä hänet menemään") tai iugula ("katkaiskaa häneltä kurkku"). Yleisöltä kuolemantuomion saanut gladiaattori polvistui ja jäi odottamaan kuolettavaa iskua niskaan tai lapaluiden väliin. Joskus keisari kumosi yleisön vapauttavan tuomion ja tapatti hävinneen gladiaattorin. Vainaja kannettiin pois, ja hänen kuolemansa varmistettiin huijauksen varalta leikkaamalla häneltä vielä kurkku auki.
Yleisön on kuvattu antaneen tuomionsa myös kääntämällä peukalonsa (lat. pollice verso). Antiikinaikaisista kuvauksista ei kuitenkaan selviä, mihin suuntaan peukalo käännettiin – yleinen mutta luultavasti virheellinen käsitys nykyisin on, että kuolemantuomio annettiin kääntämällä peukalo alaspäin. Jos gladiaattorin henki haluttiin säästää, peukalo pidettiin sisäänpäin käännettynä, pollice compresso.
Näytännöt > Tapahtumat > Näytännön jälkeen

Gladiaattorinäytännön jälkeen jouduttiin suorittamaan mittava ruhojen ja ruumiiden hävitysoperaatio. Vainajat haudattiin heidän asemansa mukaan: rikolliset jokeen ja gladiaattorit arvokkaammin. Osa eläinten ruhoista annettiin kansalaisille syötäväksi.
Vapauttavan tuomion saaneet gladiaattorit toipuivat harvoin. Antiikin lääketiede osasi hoitaa haavoja, mutta etenkin pistoista syntyneet tulehdukset koituivat monen kohtaloksi, vaikka gladiaattorikoulujen henkilökunta huolehtikin haavoittuneista gladiaattoreista parhaansa mukaan.
Gladiaattorit taiteessa, kirjallisuudessa ja populaarikulttuurissa

Länsimaissa julkaistiin 1800-luvulla suosittuja historiallisia romaaneja, jotka kuvasivat antiikin Rooman gladiaattorinäytäntöjä. Näistä tunnetuimpia ovat Pompeijin viimeiset päivät (Edward Bulwer-Lytton, 1834) ja Quo vadis (Henryk Sienkiewicz, 1895). Kirjallisuuden lisäksi myös 1800-luvun taidemaalarit kuten Jean-Léon Gérôme innoittivat 1900-luvun elokuvantekijöitä. Tunnetuimpia gladiaattorielokuvia ovat Spartacus (1960) ja Gladiator (2000). Gladiaattoriaiheisista sarjakuvista tunnetaan Asterix gladiaattorina (1964).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gladiaattori Wikimedia Commonsissa
Jean-Léon Gérômen gladiaattoritaistelua kuvaava maalaus Pollice Verso vuodelta 1872. Seisova gladiaattori katsoo voittonsa jälkeen keisarin aitioon, Vestan neitsyisiin ja katsojiin, jotka ovat kääntäneet peukalonsa alaspäin. Taiteilijan mukaan yleisö vaatii, että hävinnyt on tapettava. Maalauksen gladiaattori on murmillo: hän käyttää murmillon kala-aiheista kypärää, gladiusta ja murmillon suojavarusteita. Lyöty gladiaattori on retiarius, murmillon yleisin vastustaja. Murmillot käyttivät todellisuudessa kuitenkin pitkää kilpeä eivätkä pientä ja pyöreää kuten tässä.
Gladiaattorien harjoituskenttä Pompejissa.
Retiarius (vas.) vastaan secutor (oik.).
Colosseum, missä suurimmat gladiaattorinäytännöt pidettiin.
Gladiaattorinäytäntöjen ohjelmaa kuvaava mosaiikki ensimmäiseltä vuosisadalta jaa.
Gladiaattorin hautakivi ensimmäiseltä vuosisadalta.
Hämeenlinnan taidemuseo

| Hämeenlinnan taidemuseo |
| --- | --- |
 Hämeenlinnan taidemuseon päärakennus, joka oli aiemmin C. L. Engelin suunnittelema kruununmakasiini.
Tyyppi:  Taidemuseo, alueellinen vastuumuseo
Sijainti:  Viipurintie 2, 13200 Hämeenlinna
Perustettu:  1952
Kotisivut:  www.hameenlinna.fi/taidemuseo/
Koordinaatit:  60.9978°N, 24.4750°E
 fiHämeenlinnan taidemuseo 
    
Hämeenlinnan taidemuseo Viipurintieltä.
Hämeenlinnan taidemuseo vihittiin käyttöön 22. toukokuuta 1952. Se sijaitsee Vanajaveden itärannalla vastapäätä vanhaa Lääninsairaalaa (nykyistä terveyskeskusta) Keinusaaren kaupunginosassa. Aivan taidemuseon päärakennuksen itäpuolella on vanhan Verkatehtaan kulttuurikeskus. Museo toimi vuodesta 1983 vuoteen 2020 aluetaidemuseona, ja siitä tuli alueellinen vastuumuseo uuden museolain myötä.
Perustaminen

Keskeinen vaikuttaja taidemuseon aikaansaamiseksi olivat Viipurin taidemuseon viimeinen johtaja Rurik Lindquist sekä taiteilija Taisto Ahtola, joka vuosikymmeniä toimi myös museon intendenttinä. Toinen hyvin ratkaiseva seikka museon perustamiselle oli Viipurin taidemuseosta vuonna 1939 evakuoidut teokset ja juuri näiden kokoelmien viimeinen johtaja Rurik Lindquist. Hämeenlinnalle oli tarjottu mahdollisuutta toimia näiden merkittävien kokoelmien säilytyspaikkana, mutta niille ei kaupungissa ollut esille pääsyn mahdollisuutta.
Nykyisin museossa vierailee vuosittain 40 000–50 000 kävijää, jotka tutustuvat sen omien kokoelmien näyttelyihin tai museon järjestämiin vaihtuviin näyttelyihin, joissa usein on esitelty Suomen naistaiteilijoita.
Rakennukset

Hämeenlinnan taidemuseo toimii viidessä rakennuksessa, jotka kuitenkin sijaitsevat lähes samassa pihapiirissä ja lähellä toisiaan. Purettua rakennuskantaa edustaa funkkisrakennus, jonka Hämeenlinnan kaupunki 1950-luvun alussa rakensi Viipurintien varteen ja museorakennuksen penkereeseen. Rakennuksessa oli liiketiloja, joiden tuotolla piti rahoittaa taidemuseon toimintaa. Huonokuntoinen rakennus puretiin vuonna 1992.
Rakennukset > Hirsinen kruununmakasiini

Tämä rakennus on rakennettu 1820-luvulla Parolannummella sijainneen Suomen tarkk’ampujapataljoonan kuormastorakennukseksi. Vuonna 1831 tapahtuneen Hämeenlinnan kaupungin palon jälkeen Carl Ludvig Engel laati kaupungille uuden ruutuasemakaavan, ja keisarin määräyksestä Vanajaveden rantaan rakennettiin kruununmakasiineja. Ensimmäiseksi rakennukseksi siirrettiin Parolannummen kuormastorakennus vuonna 1831. Makasiini oli puolustusvoimien käytössä aina vuoteen 1949 saakka.
Museon rakentamisen yhteydessä rakennuksen länsipäätyyn rakennettiin taidemuseon vahtimestarin asunto, ja se palveli tässä käytössä aina 1980-luvulle saakka. Nykyisin tämä suurimmaksi osaksi lämmittämätön hirsinen ja hirsipaneloitu rakennus on varastokäytössä, ja siellä on vuodesta 2001 lähtien ollut näyttelyitä vain kesäisin.
Rakennukset > Engelin makasiini

On todennäköistä, että valtionarkkitehti Carl Ludvig Engel olisi itse suunnitellut mukaansa nimetyn makasiinin. Sen piirustukset valmistuivat vuonna 1837, joskin on epäilty myös arkkitehti A. F. Granstedtin osallistuneen rakennuksen suunnitteluun.
Rakennus valmistui melko nopeasti, sillä se otettiin käyttöön jo vuonna 1838. Valtion viljavarastona rakennus toimi lähes sata vuotta, ja se muutettiin vuonna 1925 puolustusvoimien nahkaverstaaksi. Tässä tehtävässä se toimi aina valtion omistuksen loppuun saakka eli vuoteen 1949. Verstasrakennukseen oli tehty suuria muutoksia vuonna 1932. Kunnostettaessa rakennusta museokäyttöön vuosina 1951–1952 siitä hävisivät viimeisetkin alkuperäiset sisärakenteet.
Makasiinirakennus on kuution muotoinen, ja siinä on telttakatto, jonka huipulla pieni lanterniini antaa luonnonvaloa sisätiloihin. Muodoltaan rakennus on hyvin hillittyä empireä, jota edustaa myös C. L. Engelin suunnittelema, entisen Lääninsairaalan vanhin osa tien toisella puolella.
Rakennus on vuodesta 1952 lähtien toiminut varsinaisena taidemuseorakennuksensa, ja se toimii yhä samassa tehtävässä. Se peruskorjattiin vuonna 2004. Siellä sijaitsevat museon klassiset kokoelmat ja vaihtuvat näyttelyt.
Rakennukset > Lohrmannin makasiini

Hämeenlinnan Keinusaareen valmistui valtion viljamakasiineista nuorin ja uusin vuonna 1852. Se on suunnitellut C. L. Engelin seuraaja, valtionarkkitehti Ernst Lohrmann. Tämä punatiilinen rakennus on huomattavasti päärakennusta yksinkertaisempi ja arkisempi. Siinä on kaksi kerrosta, ja se toimi viljavarastona ja yleensä varastona aina Hämeenlinnan kaupungin ostoon saakka eli vuoteen 1949. Tämän jälkeen se oli sekä taidemuseon että Hämeenlinnan kaupunginmuseon kylmänä varastotilana aina vuoteen 1995 saakka.
Ars Fennica -palkinnosta tunnetuiksi tulleet Henna ja Pertti Niemistö tekivät 1990-luvulla päätöksen sijoittaa oma nykytaiteen kokoelmansa vanhaan kotikaupunkiinsa Hämeenlinnaan. Tämän sopimuksen jälkeen käynnistettiin tämän uusimman makasiinin muutos- ja entisöintityöt. Arkkitehtitoimiston tavoitteena oli säilyttää dialogi kahden tai jopa kolmen erihenkisen ja -tyylisen makasiinirakennuksen välillä.
Rakennukset > Pinella-huvila

Taidemuseon toimistotilat ovat vuodesta 1984 lähtien sijainneet varsin lähellä päärakennusta sijaitsevassa Pinella-huvilassa. Tämä nikkarityylinen ja puurakenteinen rakennus rakennettiin Verkatehtaan isännöitsijän asunnoksi vuonna 1906. Rakennus on korkea ja komikerroksinen, joten se edustaa aivan poikkeuksellista puurakentamista Hämeenlinnan kokoisessa kaupungissa. Nimensä rakennus on saanut museon ja huvilan sekä Vanajaveden rannan välissä sijainneesta Pinella-puistosta, jonka maaherra Rehbinder rakennutti 1800-luvun puolivälin paikkeilla.
Rakennukset > Verkatehdas

Vuonna 1997 taidemuseo laajeni jälleen oman alueensa ulkopuolelle, sillä Lohrmannin makasiinin takana, aivan sen läheisyydessä, sijainneen entisen verkatehtaan kiinteistöstä annettiin osa myös Taidemuseon käyttöön.
Tällöin Verkatehtaan kiinteistöön rakennettiin tekniset työtilat, varastot ja lastaustila. Tilat liitettiin lyhyiden lasikäytävien ja hissin avulla osaksi Lohrmannin makasiinia.
Kokoelmat ja merkittävät lahjoitukset

Hämeenlinnan taidemuseon kokoelmat saivat perustakseen Rautalammille Peuran museoon sodan ajaksi evakuoidut Viipurin taidemuseon teokset. Sisäasiainministeriö päätti sodan jälkeen jakaa Viipurin museon teokset Lahden ja Hämeenlinnan kesken. Näin museon kokoelmista tuli kahden uuden museon perusta. Alkuajan muutamasta sadasta teoksesta museo on kasvanut, ja nykyisin sen kokoelmiin kuuluu yli 5 000 teosta. Museo on myös omin ostoin kartuttanut kokoelmiaan, mutta merkittävää kokoelmien kartuttamiselle ovat olleet saadut lahjoitukset.
Viipurin museon kokoelmien ohella Hämeenlinnan taidemuseoon on tullut teoksia Ester Heleniukselta, Mikko Hovin leskeltä, Maija Isolalta sekä Ludvig ja Aija Wennervirralta. Myös Ars Fennica -palkinnon perustaneen valtiotieteen maisteri Henna Niemistön ja varatuomari Pertti Niemistön kokoelma on Hämeenlinnassa, samoin Vexi Salmen kokoelma.
Hämeenlinna noin 1890, näkymä Keinusaareen tulvan aikana. Sillan jälkeen oikealla kruununmakasiinit ja vasemmalla lääninlasaretti.
Akseli Gallen-Kallela: Väinämöisen lähtö. Viipurin museon kokoelmat.
Gwangyang

| Gwangyang (광양시) |
| --- | --- |
 Gwangyangin kaupungintalo
 lippu
 Gwangyangin sijainti Etelä-Jeollan provinssissa
 Gwangyang
Valtio:  Etelä-Korea
Provinssi:  Etelä-Jeolla
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  458,89 km²
Väkiluku (2020):  151 759
 – Väestötiheys:  330,7 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+9
 
 gwangyang.go.kr 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gwangyang (hangul: 광양시; hanja: 光陽市; uudistettu latinisaatio: Gwangyang-si) on Etelä-Koreassa Etelä-Jeollan provinssissa sijaitseva kaupunki.
Hongwu

| Hongwu  洪武帝 |
| --- | --- |
 
Kiinan keisari
Valtakausi:  23. tammikuuta 1368 – 24. kesäkuuta 1398
Edeltäjä:  Toghan-Temür
Seuraaja:  Jianwen

Syntynyt:  21. lokakuuta 1328 Fengyang, Kiina
Kuollut:  24. kesäkuuta 1398 (69 vuotta) Nanking, Kiina
Puoliso:  keisarinna Xiao Ci Gao
Suku:  Zhu
Isä:  Zhu Shizen
Äiti:  Zhu Wusi
Uskonto:  buddhalaisuus
Nimikirjoitus:  
Hongwu (kiin. 洪武帝, 21. lokakuuta 1328 – 24. kesäkuuta 1398), alkuperäiseltä nimeltään Zhu Chongba, myöhemmin Zhu Yuanzhang (kiin. 朱元璋) ja temppelinimeltään Ming Taizu (kiin. 明太祖, "Mingin suuri esi-isä"), oli Kiinan Ming-dynastian perustaja ja tämän dynastian ensimmäinen keisari. Hänen hallituskausinimensä Hongwu, jolla hänet parhaiten tunnetaan, merkitsee "rajaton sotaisa henki".
Zhu Yuanzhangin syntyessä Kiinaa hallitsi mongolien perustama Yuan-dynastia. Kun 1300-luvun puolivälissä nälänhätä, kulkutaudit ja talonpoikaiskapinat levisivät kaikkialle Kiinaan, Zhu nousi johtamaan joukkoja, jotka saivat Yuan-dynastian syrjäytetyksi, jolloin mongolien oli vetäydyttävä keski-Aasian aroille. Vallattuaan Yuan-dynastian pääkaupungin Khanbaliqin eli nykyisen Pekingin Zhu väitti itselleen kuuluvan taivaan mandaatin ja pani alulle Ming-dynastian vuonna 1368. Koska hän luotti vain perheeseensä, hän teki monista pojistaan mahtavia feodaalisia prinssejä pohjoisille suoalueille ja Jangtsen laaksoon. Koska Hongwu oli vielä elossa ensimmäisen kruununprinssin kuollessa, hän kruunasi pojanpoikansa Jianwenin seuraajakseen, mutta tämä ehti olla hallitsijana vain muutaman vuoden, kunnes hänet syrjäytti hänen setänsä, Hongwun poika Yongle.
Useimmat Zhu Yuanzhangiin liittyvät historialliset paikat sijaitsevat Nankingissa, dynastian alkuperäisessä pääkaupungissa.
Varhaisvaiheet

Zhu Yuanzhang syntyi köyhään talonpoikaisperheeseen Znhonglissa, nykyisessä Fenjangissa, Anhuin maakunnassa. Hänen isänsä oli Zhu Shizhen (朱世珍, alkujaan Zhu Wusi 朱五四) ja äitinsä Chen Erniang. Hänellä oli seitsemän vanhempaa sisarusta, joista osan vanhemmat olivat luovuttaneet pois, koska heillä ei ollut riittävästi ruokaa koko perheelle. Hänen ollessaan 16-vuotias hänen kotiseutunsa jäi Keltaisenjoen (Huangho) tulvaveden alle. Tämän jälkeen rutto tappoi hänen perheensä yhtä veljeä lukuun ottamatta.
Varattomana Zhu Yuanzhang teki munkkilupauksen ja ryhtyi noviisiksi Huangjuen temppelin buddhalaiseen munkkiluostariin. Siellä hän ei pysynyt kauan, sillä luostari tuli pian varattomaksi ja hänen oli poistuttava sieltä.
Muutaman seuraavan vuoden ajan Zhu Yuanzhang vietti vaeltavan kerjäläisen elämää ja koki henkilökohtaisesti köyhän kansan kurjuuden. Kolmisen vuotta myöhemmin hän palasi luostariin ja pysyi siellä noin 24-vuotiaaksi. Siellä hän oppi myös lukemaan ja kirjoittamaan. Vaikka hänestä ei tullut buddhalaista, hän suhtautui buddhalaisuuteen myönteisesti.
Hallitsijakausi > Nousu keisariksi

Zhu Yuanzhang julistautui Kiinan Ming-dynastian keisariksi 20. tammikuuta 1368 Nankingissa ja otti hallitsijanimen Hongwu. Keisarikunnan pääkaupunkina oli nyt Nanking. Uusi dynastia otti tavoitteekseen karkottaa mongolit maasta ja palauttaa han-kiinalaiset valtaan Kiinassa.
Hongwun valtakaudella mongolilaiset virkamiehet, jotka olivat johtaneet hallintoa Yuan-dynastian aikana, erotettiin viroistaan ja tilalle nimitettiin han-kiinalaisia. Hän palautti käyttöön perinteisen kungfutselaisen koejärjestelmän, jonka avulla virkamiehiksi pyrkivistä valittiin ansioituneimmat sen mukaan, ketkä parhaiten tunsivat kiinalaista kirjallisuutta ja filosofiaa. Ehdokkaat siviilivirkoihin ja upseereiksi joutuivat läpäisemään keisarikunnan järjestämät kokeet. Kungfutselaiset oppineet virkamiehet, joiden merkitys Yuan-dynastian aikana oli ollut vähäinen, saivat jälleen keskeisen aseman hallinnossa.
Kaikki, mikä viittasi mongoleihin, vaatteita ja nimiä myöten, poistettiin käytöstä ja joutui boikottiin. Yuan-dynastian aikaisia palatseja ja hallintorakennuksiakin vastaan hyökättiin.