stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kirkkoisä
Kreikkalaiset kirkkoisät

Kuuluisimmat kreikkalaiset kirkkoisät olivat:
Pyhä Irenaeus (noin 130–202)
Klemens Aleksandrialainen (noin 150–215)
Origenes (noin 182–251)
Pyhä Athanasios Aleksandrialainen (298–373)
Pyhä Epifanios (noin 330–402)
Pyhä Johannes Krysostomos (347–407)
Kolme kappadokialaista, nk. kappadokialaiset isät :
Pyhä Basileios Suuri (k. 379)
Gregorios Nazianzilainen (Teologi) (k. 389)
Gregorios Nyssalainen (k. 395)
Muita kirkkoisiä

Edellä lueteltujen tunnetuimpien kirkkoisien lisäksi joukkoon voidaan lukea useita muita ensimmäisten vuosisatojen kristillisiä apologeetteja, muita kirjoittajia ja piispoja. Katolisessa kirkossa Pyhän Johannes Damaskoslaisen, joka eli 700-luvulla, katsotaan perinteisesti olleen viimeinen kirkkoisistä, ja samalla ensimmäisiä skolastikoista. Ortodoksinen kirkko ei varsinaisesti katso kirkkoisien ajan päättyneen koskaan, ja laskee mukaan myös muita myöhäisempiä, vaikutusvaltaisia teologeja.
Aavikkoisät olivat varhaisia munkkeja, jotka elivät Egyptin autiomaassa. Vaikka he eivät kirjoittaneet paljon, heidän vaikutuksensa oli suuri. Heihin kuuluvat muiden muassa Pyhä Antonius Suuri ja Pyhä Pakhomios. Suuri määrä heidän lyhyistä sanonnoistaan on koottu teokseen Apophthegmata Patrum.
Muita kirkkoisiä > 100-luku

Hegesippos (noin 110–180)
Aristeides Ateenalainen (noin 130/140–?)
Justinus Marttyyri (?–165)
Athenagoras Ateenalainen (noin 180–?)
Tatianos (noin 155–172)
Meliton Sardeslainen (noin 160/170–?)
Theofilos Antiokialainen (noin 180–?)
Diognetos (noin 140–200)
Muita kirkkoisiä > 200-luku

Hippolytos Roomalainen (noin 170 – noin 235)
Minucius Felix (noin 200–?)
Dionysios Aleksandrialainen (k. 264/265)
Muita kirkkoisiä > 300-luku

Eusebios Kesarealainen (noin 265–339), kirkkohistorioitsija
Pietari Aleksandrialainen (?–311)
Kyrillos Jerusalemilainen
Efraim Syyrialainen (k. 378), kirkonopettaja
Hilarius Poitierslainen (noin 300–367/368)
Arnobius (k. 330)
Lactantius (noin 260 – 325)
Marius Victorinus (k. 362)
Nemesios Emesalainen (noin 390)
Diodoros Tarsoslainen (k. 394)
Macrobius (300–400-lukujen vaihde)
Sulpicius Severus (noin 360–420/425)
Johannes Cassianus (noin 360–435)
Muita kirkkoisiä > 400-luku

Martianus Capella
Kyrillos Aleksandrialainen (noin 380–444)
Theodoros Mopsuestialainen (?–428)
Pseudo-Dionysios Areopagita
Tyrannius Rufinus (n. 345–410/411)
Muita kirkkoisiä > 500-luku

Gregorius Suuri (540–604), paavi, kirkonopettaja
Isidorus Sevillalainen (noin 560–636), kirkonopettaja
Muita kirkkoisiä > 600-luku

Maksimos Tunnustaja (noin 580–662)
Muita kirkkoisiä > 700-luku

Johannes Damaskolainen (noin 675–749)
Muita kirkkoisiä > Ortodoksisessa kirkossa myös

Fotios Suuri (k. 891)
Simeon Uusteologi (k. noin 1020)
Gregorios Palamas (noin 1296–1359)
Nikolaos Kabasilas (1323–1391)
Simeon Thessalonikalainen (n. 1381–1429)
Markus Efesolainen (1392–1444)
Nikodemos Athosvuorelainen (1749–1809)
Kirjallisuutta

Halldorf, Peter: 21 kirkkoisää. Kristillisen uskon muotoutumisen historiaa.  ((21 kyrkofäder. Historien om hur kristendomen formades, 2000.) Suomentanut Jorma Aspegrén)  Kokkola:  Barents Publishers-Fin, 2001.  ISBN 952-5179-11-7
Metropoliitta Johannes: Kirkkoisien perintö.  Pieksämäki:  Ortodoksisen kirjallisuuden julkaisuneuvosto, 1984.  ISBN 951-9071-66-0
Russell, Bertrand: Länsimaisen filosofian historia 1.  (History of Western Philosophy, 1946.) Suomentanut J. A. Hollo. 9. painos (1. painos 1948)  Helsinki:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-17867-5
Surakka, Aari: Patrologia. Johdanto kirkon isien kirjoituksiin ja niihin sisältyvään oppiin.  (Rauschen-Nowackin teosta "Zarys patrologji, pisma ojców kościola i nauka w nich zawarta" noudattaen laatinut Aari Surakka, pastori, pappisseminaarin opettaja)  Kuopio:  Suomen ortodoksinen kirkollishallitus, 1959.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Societas Patristica Fennica – Suomen patristinen seura – Suomalainen patristiikkaan keskittynyt tieteellinen seura
Societas Patristica Fennica – Suomeksi ilmestynyttä patristisen ajan kirjallisuutta
New Advent: Fathers of the Church – kirkkoisät ja heidän kirjoituksiaan. (englanniksi)
Christian Classics Ethereal Library: The Early Church Fathers – kirkkoisien kirjoituksia. (englanniksi)
Tomi Vuolteenaho: Theologica collectanea – suomennoksia ja perustietoja kirkkoisien kirjoituksista.
Bordesholmin luostarikirkon alttaritaulussa Saksassa on kuvattu neljä latinalaista kirkkoisää (noin 1510).
Guido Knopp

Guido Knopp
Guido Knopp (s. 29. tammikuuta 1949 Treysa, Hessen, Saksa) on saksalainen historioitsija, joka on historiankirjoituksen lisäksi tuottanut useita dokumenttielokuvia ja televisiosarjoja. Knoppin erityisalaa on lähinnä Adolf Hitler, kansallissosialismi ja natsi-Saksa, mutta hän on työskennellyt myös muiden aiheiden, kuten kylmän sodan, stalinismin ja Neuvostoliiton parissa.
Historian ja valtiotieteen tohtoriksi väitellyt Knopp työskenteli päätoimittajana, kunnes astui saksalaisen televisiokanavan palvelukseen 1978. Sittemmin hän on tuottanut useita historiallisia dokumenttisarjoja ja -elokuvia. Knopp on palkittu työstään, mutta häntä on myös arvosteltu tiettyjen asioiden ”unohtamisesta”. Knopp ei juuri ole käsitellyt tavallisten kansalaisten osuutta kansallissosialistien tukijoina.
Nykyään Knopp opettaa historiaa Gustav-Siewerth-Akatemiassa Weilheim-Bierbronnenissa.
Suomennettuja teoksia

Rakkauden ja vallan liitot.  Ajatus Kirjat, 2008.  ISBN 978-951-20-7306-1
Hitlerin lapset.  Ajatus Kirjat, 2006.  ISBN 9789512070138
Hitlerin naiset ja Marlene.  Ajatus Kirjat, 2005.  ISBN 951-20-6788-9
Wehrmacht Hitlerin armeija.  Gummerus, 2012.  ISBN 978-951-20-9111-9
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Kloogan inkeriläisleiri

Kloogan inkeriläisleiri oli inkeriläisten kauttakulkuleiri Pohjois-Virossa vuosina 1943–1944. Leirin kautta kuljetettiin yli 60 000 inkeriläistä Suomenlahden perukan asuinalueiltaan Suomeen.
Taustaa

Natsi-Saksan valloitettua Neuvostoliiton alueita, muun muassa Leningradin eteläpuoliset alueet loppuvuodesta 1941, jäi suuri osa asukkaista sotatoimialueelle. Keväällä 1942 Inkerin alueella oli kova pula ruuasta, minkä seurauksena saksalaiset siirsivät osan asukkaista Viroon osan lähtiessä Saksaan. Vuoden 1942 lopulla Inkeristä poissiirtyneitä oli noin 20 000. Vuodenvaihteessa 1942–43 Saksa ja Suomi sopivat alueen Inkerin suomalaisten ja suomalaissukuisten (inkeroiset, vatjalaiset) siirtämisestä vapaaehtoisperiaatteella Suomeen.
Alueen asukkaita siirrettiin Suomeen kaikkiaan 63 205, joista 61 163 kulki Viron kautta vajaan 15 kuukauden aikana ajanjaksolla 29.3.1943–17.6.1944. Ennen tätä, marraskuussa 1942, oli jo siirretty 391 inkeriläistä orpolasta Suomeen.
Viron kauttakulkuleirit

Suomeen siirrettävät inkeriläiset koottiin karanteenileireille Kloogan-Paldiskin alueelle, Kloogan, Paldiskin ja Pölkkylän eli Põllkülan leireille, ennen Suomeen kuljettamista. Olot leireillä olivat karut, ja yli 6 000 inkeriläistä kuoli nälkään ja tauteihin matkan aikana.
Laivakuljetukset

Kuljetukset hoidettiin suomalaisilla laivoilla Paldiskista pääasiassa Hankoon, mutta myös Pohjankuruun, Turkuun ja Raumalle. Kuljetuksissa oli mukana kaikkiaan 16 laivaa, muun muassa s/s Aranda, höyrylaiva Suomi, miinalaiva Louhi, S/S Lokki ja S/S Arcturus.
Põllkülan hautausmaa

Põllkülassa on Suomen-matkalla kuolleiden inkeriläisten hautausmaa ja hautamuistomerkki.
Aiheesta muualla

Tuuli, Erkki: [www.inkeri.fi/inkerilehtia/1988/10-88.pdf Emme erkane konsanaan] (pdf) Inkeriläisten viesti.  lokakuu 1988. Vammala:  Inkeriläisten yhdistys ry.. Viitattu 5.7.2015. (suomeksi)
Nevalainen, Pekka: Inkeriläinen siirtoväki Suomessa 1940-luvulla.  Otava, 1990.
Pool, Liisa: Ingerisoomlaste Eesti kaudu Soome evakueerimine Teise maailmasõja ajal (pdf) Akadeemiake III/2011.  2011. Tartto:  SA Akadeemiake. Viitattu 5.7.2015. (viroksi)
Knjažpogostin piiri

Knjažpogostin piiri Komin tasavallan kartalla.
Knjažpogostin piiri (ven. Княжпогостский район, Knjažpogostski raion, komiksi Княжпогост район, Knjažpogost raion) on kunnallinen itsehallintoalue Komin tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1939 perustetun piirin pinta-ala on 24 600 neliökilometriä. Asukkaita on 25 600 henkeä (vuonna 2009).
Knjažpogostin piiri sijaitsee Komin tasavallan keskiosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Ust-Tsilman piiriin, idässä Uhtaan, kaakossa Ust-Vymin piiriin, etelässä Syktyvdinin ja Kortkerosin piireihin ja lännessä Udoran piiriin.
Hallinnollinen keskus on Jemvan kaupunki, josta on 130 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Syktyvkariin. Jemvan kaupungin lisäksi piiriin kuuluu Sindorin taajama sekä 10 maalaiskuntaa: Iosser, Knjažpogost, Meštšura, Serjogovo, Šoška, Trakt, Tšinjavoryk, Turja, Vetju ja Vožajol.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 64,4 % venäläisiä, 17,9 % komeja, 7,7 % ukrainalaisia, 2,4 % valkovenäläisiä ja 0,9 % saksalaisia.
Taloudellisesti merkittävintä on bauksiittien louhinta. Lisäksi tuotetaan rakennustarvikkeita, kuitulevyjä ja puupalkkeja.
Aiheesta muualla

Knjažpogostin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Inta •
Ižma •
Knjažpogost •
Koigorodok •
Kortkeros •
Petšora •
Priluzje •
Sosnogorsk •
Syktyvdin •
Syktyvkar •
Sysola •
Troitsko-Petšorsk •
Udora •
Uhta •
Usinsk •
Ust-Kulom •
Ust-Tsilm •
Ust-Vym •
Vorkuta •
Vuktyl
Siegfried Knappe

Siegfried Knappe (15. tammikuuta 1917 – 1. joulukuuta 2008) oli Saksan armeijan upseeri, joka oli toisen maailmansodan loppuvaiheessa sijoitettuna Berliiniin, missä hän osallistui päivittäisiin tilannekatsauksiin Führerbunkerissa.
Sodan aikana Knappe osallistui Ranskan valtaamiseen, jossa hän kunnostautui taistelussa, vaikka olikin pataljoonansa adjutantti. Knappe myös haavoittui luodista käteensä. Knappe oli mukana myös sotatoimissa Italiassa ja itärintamalla sekä Berliinin puolustustaistelussa.
Knappe joutui sodan viime päivinä neuvostojoukkojen vangiksi, josta vapautui 1949. Vuonna 1955 hän muutti Yhdysvaltoihin, missä hän julkaisi muistelmateoksen nimeltä Soldat: Reflections of a German Soldier, 1936–1949.
Teoksia

Soldat: Reflections of a German Soldier. Määritä julkaisija! ISBN 0440215269
Aiheesta muualla

Knappen haastattelu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola
Kmart

| Kmart Corporation |
| --- | --- |

Perustettu:  1962
Kotipaikka:  Hoffman Estates, Illinois
Toimiala:  Yhdysvallat (kaikki paitsi 5 osavaltiota), Puerto Rico, Yhdysvaltain Neitsytsaaret ja Guam
Emoyhtiö:  Sears Holdings (2005-)
Kotisivu:  kmart.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kmart on yhdysvaltalainen halpatavarataloketju, joka on nykyään Sears Holdingsin tytäryhtiö. Se perustettiin vuonna 1962.
Ketju tuli tunnetuksi 15 minuuttia kestävistä "sinisen valon erikoistarjouksistaan": kauppa välkytti sinistä valoa ja kuulutti ostajien huomiota, jolloin asiakkaat ryntäsivät ostamaan alehintaisia tuotteita.
Vuonna 2004 selvitystilassa ollut Kmart fuusioitui tappioita tehneen Sears, Roebuck and Companyn kanssa Yhdysvaltain kolmanneksi suurimmaksi vähittäiskauppayritykseksi Sears Holdings (NASDAQ: SHLD). Fuusio merkitsi rankkaa saneeraamista: melkein 600 Kmart-myymälää suljettiin, ja 57 000 ihmistä irtisanottiin. Kaksi ylintä johtajaa irtisanottiin myös, ja niiden lisäksi osakkaat haastoivat heidät oikeuteen holtittomasta rahankäytöstä ja osakkeenomistajien pettämisestä.
Helmikuussa 2013 Kmart-ketjuun kuului 1 221 myymälää 49 osavaltiossa sekä Guamissa, Puerto Ricossa ja Yhdysvaltain Neitsytsaarilla. Näistä 25 on 15 600 neliömetrin Super Centereitä, kun tavallisten Kmartien pinta-ala on noin 8 700 neliömetriä. Ketjun pääkonttori sijaitsee Chicagon esikaupunkialueella Hoffman Estatesissa.
Sears ajautui saneeraukseen vuonna 2018. Kmartin ja Searsin omistaa nykyään Transformco.
Yhdysvalloissa oli parhaimmillaan yli 2000 Kmart-ketjun tavarataloa, mutta vuonna 2022 jäljellä oli enää kolme.
Mannermaan viimeinen suuri Kmart-ketjun kauppa suljetaan vuonna 2024. Jäljelle jää enää muutama pieni kauppa Yhdysvaltain territorioilla.
Kirjallisuutta

Turner, Marcia L. (2003): Kmart's Ten Deadly Sins – How Incompetence Tainted an American Icon. Hoboken, NJ: John Wiley & Sons.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kmartin verkkosivut
Kodjala

Kodjala on Laitilassa sijaitseva noin 200 asukkaan kylä. Se sijaitsee kantatie 43:n varrella muutama kilometri Laitilan keskustasta Uuteenkaupunkiin päin. Suurin osa kylästä kuului Kalantiin vuoteen 1917 saakka.
Kylässä on Kodjalan koulu, jossa toimivat peruskoulun luokat 1.–6. Koulun esiopetus lakkautettiin vuonna 2017. Alueella on asutus- ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaita kohteita. Kylästä löytynyttä noin vuosiin 650–800 sijoittuvaa niin sanottua soturihautaa tutkittiin vuosina 1985–1994. Löytö oli Suomen merkittävin uusi muinaislöytö pitkiin aikoihin. Samaan ajanjaksoon kuuluvaa Ristenkömpän röykkiökalmistoa tutkittiin 1930-luvulla. Sieltä on löydetty ainakin neljä erillistä asehautausta. Kodjalan kirkko oli Kalannin ensimmäinen kirkko. Se rakennettiin mahdollisesti jo 1200-luvun alussa ja poistui käytöstä viimeistään 1500-luvun puolivälin jälkeen.
Klemetti-Kuulan patsas

| Klemetti-Kuulan patsas |
| --- | --- |

Nimi:  Klemetti-Kuulan patsas
Tekijä:  Kalervo Kallio
Valmistumisvuosi:  1963
Sijainti:  Vapaudenpuisto
Paikkakunta:  Seinäjoki
Koordinaatit:  62°47'9.99"N, 22°50'5.02"E
Klemetti-Kuulan patsas eli Etelä-Pohjanmaan musiikin monumentti on Seinäjoelle vuonna 1963 pystytetty Kalervo Kallion tekemä veistos, joka kunnioittaa lähiseudulla syntyneitä säveltäjiä Heikki Klemettiä (1876–1953) ja Toivo Kuulaa (1883–1918). Teoksessa naishahmo soittaa viisikielistä harppua, josta on näkyvissä vain kielet. Jalustan vastakkaisilla puolilla on reliefit säveltäjien kasvojen profiileista. Veistos sijaitsee Marttilan kaupunginosan kaakkoiskulman Vapaudenpuistossa Vapaudentien ja Kirkkokadun risteyksessä.
Veistoksen ohuet harpunkielet ovat 2010-luvulla saaneet jatkuvasti osakseen ilkivaltaa, ja patsaan siirtämistä pois puistosta on harkittu.
Aiheesta muualla

Kuva veistoksesta[vanhentunut linkki]
Klooriasetaldehydi

| Klooriasetaldehydi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-klooriasetaldehydi
CAS-numero:  107-20-0
PubChem CID:  33
SMILES:  C(C=O)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H3ClO
Moolimassa:  78,494 g/mol
Sulamispiste:  –16,3 °C
Kiehumispiste:  85–85,5 °C
Tiheys:  1,19 g/cm3 (40 % vesiliuos)
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen ja orgaanisiin liuottimiin
Klooriasetaldehydi ( C2H3ClO) on aldehydi ja asetaldehydin johdannainen. Yhdistettä käytetään muun muassa orgaanisessa synteesissä ja puun kuoren poistoon.
Ominaisuudet ja reaktiivisuus

Klooriasetaldehydi on huoneenlämpötilassa nestemäistä pistävänhajuista nestettä. Se liukenee hyvin orgaanisiin liuottimiin ja veteen ja vesiliuoksissa se muodostaa hemihydraatin. Yhdiste on hyvin reaktiivinen ja sen reaktiot ovat tyypillisiä sekä aldehydeille että klooratuille orgaanisille yhdisteille. Vedettömänä yhdiste kondensoituu syklisiksi trimeereiksi ja tetrameereiksi. Siitä muodostuu melko helposti myös asetaaleja. Yhdiste hapettuu voimakkaiden hapettimien vaikutuksesta kloorietikkahapoksi. Hapettumista katalysoivat kobolttisuolat. Klooriasetaldehydin klooriatomi reagoi nukleofiilien, kuten ammoniakin tai amiinien kanssa, nukleofiilisella substituutiolla. Reaktiota nopeuttaa aldehydiryhmän elektroneja puoleensa vetävä eli induktiivinen vaikutus.
Valmistus

Ensimmäisen kerran yhdistettä valmisti K. Natterer vuonna 1882 kuumentamalla oksaalihapon kanssa klooriasetaldehydin dietyyliasetaalia. Nykyään pääasiallinen valmistusmenetelmä on vinyylikloridin vesiliuoksen klooraus tai asetaldehydin tai paraldehydin klooraus. Vinyylikloridiprosessin etuna on kvantitatiivisuus sillä asetaldehydiä kloorattaessa muodostuu myös diklooriasetaldehydiä ja triklooriasetaldehydiä. Näin saadut tuotteet puhdistetaan tislaamalla ja ovat hydraatteja. Vedetöntä klooriasetaldehydiä tuotetaan hydraateista kuumentamalla oksaalihapon läsnä ollessa.
Käyttö

Klooriasetaldehydiä käytetään tyypillisesti vesiliuoksena, koska puhtaan yhdisteen eristäminen on kallista. Yhdistettä käytetään lääkeaineiden ja väriaineiden synteesissä. Esimerkiksi reaktio tiourean kanssa johtaa 2-aminotiatsoliin, joka on hyödyllinen lääkkeiden ja värien valmistuksessa. Klooriasetaldehydistä tuotetaan myös muita farmaseuttisia tuotteita, kuten statiineja ja desinfiointiaineena käytettävää fenfuraamia. Siitä valmistetaan myös aromiaineita ja maatalouskemikaaleja, esimerkiksi kasvien kasvun säätelyyn käytettävää tidiatsuronia. Yhdistettä voidaan käyttää myös tukkipuiden kaarnan poistamiseen.
Myrkyllisyys

Klooriasetaldehydi on myrkyllistä ja ärsyttää ihoa, silmiä ja hengityselimiä. Yhdiste muodostaa additiotuotteita DNA:n kanssa ja on siten mutageeninen ja mahdollisesti myös karsinogeeninen. Klooriasetaldehydiä muodostuu ihmisen elimistössä vinyylikloridin ja 1,2-dikloorietaanin aineenvaihduntatuotteena.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Chloroacetaldehyde (englanniksi)
ChemBlink: Chloroacetaldehyde (englanniksi)
Kobolttisulfidi

| Kobolttisulfidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1317-42-6
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CoS
Moolimassa:  91,00
Ulkomuoto:  Musta kiteinen aine
Sulamispiste:  1117 °C
Tiheys:  5,45 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,0038 g/l
Kobolttisulfidi (CoS) on koboltti- ja sulfidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa katalyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa kobolttisulfidi on mustaa kiteistä ainetta. Yhdiste ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, mutta liukenee happoihin. Se hajoaa kuumennettaessa voimakkaasti.
Kobolttisulfidia voidaan valmistaa kuumentamalla kobolttia ja vetysulfidia 700 °C:n lämpötilaan tai saostamalla vesiliukoisen kobolttisuolan liuoksesta vetysulfidilla hieman emäksisissä olosuhteissa.
Kobolttisulfidia voidaan käyttää katalyyttinä vedytyksissä ja yhdessä molybdeenidisulfidin kanssa raakaöljyn rikinpoistoreaktioissa.
Kobolttikarbonaatti

| Kobolttikarbonaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  513-79-1
PubChem CID:  10565
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CoCO3
Moolimassa:  118,94 g/mol
Ulkomuoto:  Vaaleanpunaisia kiteitä
Sulamispiste:  Hajoaa lämmitettäessä
Tiheys:  4,13 g/cm3 
Liukoisuus veteen:  Ei liukene
Kobolttikarbonaatti (CoCO3) on koboltti- ja karbonaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Ulkomuodoltaan yhdiste on vaaleanpunaista kiteistä ainetta, joka ei liukene veteen, mutta hapot liuottavat sen. Luonnossa kobolttikarbonaattia tavataan sferokobaltiittimalmina.
Valmistus ja käyttö

Kobolttikarbonaattia voidaan valmistaa kobolttisuolojen vesiliuoksista kuumentamalla niitä natriumvetykarbonaatin kanssa. Esimerkiksi kobolttisulfaatin ja natriumvetykarbonaatin reaktiossa muodostuu kobolttikarbonaattia ja natriumvetysulfaattia.
Kobolttikarbonaattia käytetään keramiikan värjäykseen, lämpötilailmaisimissa ja katalyyttinä muun muassa valmistettaessa vähän rikkiä sisältäviä polttoaineita. Koboltti on tärkeä hivenaine ja kobolttikarbonaattia lisätään karjanrehuun.
Kobolttikarbonaatti liukenee kuumiin suola - ja typpihappoihin vapauttaen hiilidioksidia. Samalla syntyy happojen kobolttisuolaa kobolttikloridia tai kobolttinitraattia.
Kogon

| Kogon |
| --- | --- |
 Vuonna 2016 valmistunut uusi rautatieasema.
 Kogon
 Koordinaatit: 39°43′24″N, 64°32′50″E 
Valtio:  Uzbekistan
Alue:  Buharan alue
Piiri:  Kogonin piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunki
Pinta-ala:  
 – Maa:  14,7 km²
Korkeus:  220 m
Väkiluku (2016):  57 800
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kogon (ven. Кага́н, Kagan) on kaupunki ja Kogonin piirin keskus Buharan alueella Uzbekistanissa. Se sijaitsee tasangolla 12 kilometriä Buharasta kaakkoon. Kaupungissa oli 57 800 asukasta vuonna 2016.
Vuonna 1929 perustettu kaupunki on syntynyt Kogonin kylän paikalle Krasnovodskin ja Taškentin välisen rautatien asemataajamaksi 1800-luvun lopussa. Vuoteen 1935 saakka sen nimenä oli Novaja Buhara (uzb. Yangi Buxoro) eli ”uusi Buhara”. Kaupungista kehittyi myös huomattava teollisuuskeskus.
Buharan emiirin palatsi.
Kogonin tärkein elinkeino on rautatieliikenne. Sieltä on ratayhteydet Taškentiin, Türkmenbaşyyn ja Dušanbeen sekä sivurata Buharaan. Kaupungin ohi kulkee Buharasta Qaršiin johtava maantie. Teollisuutta edustavat puuvillankäsittelylaitos, öljynpuristamo ja kipsilevytehdas. Lähistöllä tuotetaan maakaasua.
Nähtävyyksiin kuuluvat Shoxmasjidin ja Shoxinajibin (Zirobodin) moskeijat sekä vuosina 1894–1903 rakennettu eurooppalaista ja itämaista tyyliä yhdistelevä Buharan emiirin palatsi (nykyään kulttuuritalo).
Kloorietikkahappo

| Kloorietikkahappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-kloorietaanihappo
CAS-numero:  79-11-8
PubChem CID:  300
SMILES:  C(C(=O)O)Cl 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H3ClO2
Moolimassa:  94,494 g/mol
Sulamispiste:  63 °C (α-kloorietikkahappo) 56,2 °C (β-kloorietikkahappo) 52,5 °C (γ-kloorietikkahappo)  42,8 °C (δ-kloorietikkahappo)
Kiehumispiste:  189,3 °C 
Tiheys:  1,58 g/cm3
Liukoisuus veteen:  4 210 g/l 
Kloorietikkahappo eli kloorietaanihappo (C2H3ClO2) on etaanihapon monokloorijohdannainen. Kloorietikkahappoa käytetään muun muassa orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa kloorietikkahappo on kiteistä kellertävää ainetta. Yhdiste esiintyy neljänä eri kidemuotona α-, β-, γ- ja δ-kloorietikkahappokiteinä. Näistä α-kiteiden sulamislämpötila on korkein ja δ-kiteiden matalin. Aine on keskivahva happo ja liuottaa monia epäjaloja metalleja ja myös hopeaa ja kuparia. Yhdiste reagoi hyvin helposti emäksisten aineiden kanssa. Kloorietikkahappo on tavallista etikkahappoa vahvempi, koska klooriatomi vetää puoleensa elektroneja ja tekee karboksyyliryhmästä happamamman.
Valmistus

Kloorietikkahappoa valmistetaan teollisesti kolmella eri tavalla. Yhdistettä valmistetaan klooraamalla etikkahappoa. Katalyyttinä käytetään jodia, rikkiä tai punaista fosforia. Kloorauksen tuotteina syntyy lisäksi dikloorietikkahappoa, trikloorietikkahappoa ja suolahappoa. Reaktion saanto on noin 92 %.
Kloorietikkahappoa valmistetaan myös trikloorietyleenin hydrolyysillä käyttäen katalyyttinä rikkihappoa ja etanolia hapettamalla typpihapolla kloorin läsnä ollessa.
Käyttö

Kloorietikkahappoa käytetään herbisidinä, desinfiointiaineena ja bakteerien kasvua hillitsevänä aineena. Sekä puhdistusaineiden ja lääkkeiden valmistamisessa.
Kloorietikkahappoa käytetään useiden eri orgaanisten kemikaalien valmistuksessa. Kloorietikkahappoa käytetään muun muassa karboksimetyyliselluloosan, etyyliklooriasetaatin, glysiinin, kofeiinin, sarkosiinin, merkaptoetikkahapon, herbisidien kuten alakloorin, asetokloorin ja butakloorin sekä indigoväriaineen valmistuksessa.
Turvallisuus

Kloorietikkahappo on myrkyllistä. Aineen joutumisesta hengitykseen aiheutuu yskää, hengityksen vaikeutumista, kouristuksia ja jopa tajuttomuus. Nieltynä aine aiheuttaa huonovaointisuutta ja jopa tajuttomuuden. Aine syövyttää voimakkaasti ihoa. Iholle kaatunut tai nielty kloorietikkahappo voi aiheuttaa jopa kuoleman. Aine on myös erittäin haitallista vesistöissä.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Chloroacetic acid (englanniksi)