Eye in the Sky (albumi)
Julkaisu ja vastaanotto > Kriitikoiden mielipiteet

| Vastaanotto> Arvostelupisteet.Julkaisu | Vastaanotto> Arvostelupisteet.Pisteet |
| --- | --- |
AllMusic Stephen Thomas Erlewine: 
The Encyclopedia of Popular Music Colin Larkin: 
Louder Sound Johnny Sharp: 
The Philadelphia Inquirer Ken Tucker: 
SputnikMusic: 
Eye in the Sky oli vuonna 1982 ehdolla Grammy-palkinnon saajaksi parhaan äänitystekniikan kategoriassa (”Best Engineered Recording - Non-Classical”), mutta ei voittanut. Vuonna 2019 albumin 35-vuotisjuhlajulkaisu voitti Grammyn kategoriassa ”Best Immersive Audio Album”, mikä oli 13 ehdokkuutta saaneen Parsonsin ensimmäinen voitto.
Jeff Giles kirjoitti 2017 Eye in the Skyn osoittaneen, että The Alan Parsons Project kykeni säilyttämään kaupallisen potentiaalinsa, vaikka progressiivinen rock olikin vuosikymmenen vaihteen myötä menettänyt suosiotaan. The Philadelphia Inquirerissa julkaistu aikalaisarvio oli kuitenkin voimakkaan kielteinen. Sen mukaan Eye in the Sky on ”toivottoman banaali albumi”, joka yhdistelee ”maanis-depressiivistä Paul McCartneytä jäljitteleviä melodioita ja vaikeroivaa lauluääntä”. Albumi olisi muutoin pelkästään säälittävä, mutta ”teennäiset sanoitukset” ja yhtyeen häpeämätön kaupallisuus tekevät siitä ”raivostuttavan huonon”. Billboard ei nostanut Eye in the Skyta suositeltujen albumien listalleen, mutta julkaisi myönteisen arvostelun singlenä julkaistusta nimikappaleesta.
AllMusicin Stephen Thomas Erlewine kuvailee Eye in the Skyta The Alan Parsons Projectin tasalaatuisimmaksi ja musiikillisesti ehyimmäksi levytykseksi. Hän kuvailee albumia sanalla smooth (pehmeä, sileä). Levyn konsepti on aiemmista albumeista poiketen taka-alalla jopa siinä määrin, että se voi jäädä kuulijalta kokonaan huomaamatta. Sen sijaan albumi keskittyy ”soundin runsauteen, melodian suloisuuteen – – melodisiin koukkuihin ja tekstuuriin.” Albumin parhaat kappaleet ovat pahaenteinen ja hienostunut ”Eye in the Sky”, eloisa ”Children of the Moon” sekä nokkela ja vauhdikas ”Psychobabble”.
SputnikMusic-sivustolla julkaistun arvostelun mukaan The Alan Parsons Projectin vahvuutena oli kyky tehdä kappaleidensa ympärille kiehtovia sovituksia. Eye in the Skyhin mennessä yhtye ei enää ollut kiinnostunut ”kehittelemään ajatuksiaan kypsiksi progressiivisiksi teoksiksi” vaan tyytyi ”kirjoittamaan tarttuvia biisejä”. Progressiivisia elementtejä albumilla edustavat ”Silence and I” -kappaleen ohella lähinnä erilaiset tekniset kokeilut. Arvion mukaan Eye in the Sky edustaa yhtyeen luovuuden huippukohtaa ja oli samalla viimeinen albumi, jolla yhtye onnistui tasapainottamaan progressiiviset ja pop-tendenssinsä vakuuttavasti.
The Encyclopedia of Science Fictionin artikkelissa Adam Roberts kommentoi Eye in the Skyn jäävän kaupallisesta menestyksestään huolimatta yhtyeen varhaistuotantoa heikommaksi suoritukseksi. Robertsin mukaan albumin ”harmoninen easy listening” ei tue sanoitusten kuvausta ”dystooppisesta tulevaisuudesta, jota alistaa kaikkialle tunkeutuva valvonta”.
BBC:n Tim Nelson suhtautui vuoden 2007 uusintapainokseen kielteisesti. Albumi on hänen mukaansa ”musiikillinen hirmuteko”, jonka radioystävällinen rock epäonnistuu suurellisten teemojensa käsittelyssä. Toisaalta Louder Soundin Johnny Sharp kuvaili albumin 35-vuotispainosta ”massiivisiin mittasuhteisiin laajennetuksi klassikoksi”. Albumin suuret äänimaisemat muodostuvat pienistä, luovasti käytetyistä elementeistä, ja lopputuloksena on yhtyeen ”parhaisiin kuuluva valikoima sinfonista pehmorockia”.