Oopperan historia
Barokkiooppera

Venetsiassa vaikutti 1500-luvun lopulla neljä kilpailevaa camerataa eli seurapiiriä, jotka pohtivat, miksi ajan musiikki ei yltänyt Aristoteleen Runousopissa kuvaamalle tasolle, ja pyrkivät uudelleen herättämään henkiin antiikin musiikkiperinteen. Monet ryhmien jäsenet arvelivat, että antiikin näytelmien choros-osuudet ja mahdollisesti koko teksti oli aikaisemmin laulettu. Galileo Galilein isä Vincenzo Galilei esitti vuonna 1602 kirjoituksessaan Discurso sopra la musica antica et moderna ('Tutkielma antiikin ja nykyajan musiikista'), että kreikkalainen musiikki oli ollut monodista, koska sen avulla yhtenevyys sanojen ja musiikin välillä on parempi. Cameratojen pohdintojen tuloksena syntyi uusi laulutyyli, resitatiivi, jota käytettiin ensimmäistä kertaa Jacopo Corsin camerataan kuuluneen säveltäjä Jacopo Perin teoksessa Dafne vuodelta 1597. Dafnea pidetään ensimmäisenä varsinaisena oopperana, mutta se ei ole säilynyt. Ensimmäinen näihin päiviin säilynyt ooppera on Jacopo Perin Euridice vuodelta 1600. Muita oopperan uranuurtajia olivat venetsialaiset Giulio Caccini ja Emilio de’ Cavalieri. Ooppera levisi pian myös Roomaan, Mantovaan ja Firenzeen. Ensimmäistä kertaa termi ooppera esiintyi vasta vuonna 1647 julkaistun librettokokoelman alaotsikossa: "opera de rappresentarsi in musica" (Musiikiksi esitettävä teos).
Varhaisen barokin merkittävimmäksi oopperasäveltäjäksi nousi Claudio Monteverdi, jonka oopperoista Orfeo (1607), Il ritorno d'Ulisse in patria ('Odysseuksen paluu kotimaahan', 1640) ja L’incoronazione di Poppea ('Poppean kruunaus', 1643) tuli varhaisen oopperan kulmakiviä,lähde? ja niitä esitetään edelleenkin paljonlähde?. Näissä teoksissa Monteverdi yhdisti koomisia aineksia traagiseen tarinaan. Monteverdi oli laajan madrigaalituotantonsa myötä kokenut laulumusiikin säveltäjä ja oli perehtynyt siihen, miten musiikki ja teksti saatiin toimimaan tehokkaasti yhdessä. Hän käytti myös Periä suurempia ja soitinnukseltaan monipuolisempia orkestereita.tarvitaan parempi lähde
Barokin aikana ooppera oli vahvasti keskittynyt Italiaan, ja myöhemmät barokin aikaiset oopperasäveltäjät, kuten Georg Friedrich Händel, sävelsivät oopperoitaan hyvin italialaisella tyylillä. Myös oopperoiden libretot olivat usein italiankielisiä aina klassismin aikakaudelle saakka.lähde?
Vielä vuosisadan alussa pienen yläluokan suojeluksessa toiminut ooppera kaupallistui 1600-luvun puoliväliin mennessä ja levisi uusiin yhteiskuntakerroksiin. Suuriin kaupunkeihin perustettiin julkisia oopperataloja, joihin myös porvaristo saattoi ostaa pääsylippuja. Yleisö oli kiinnostunut laulajien taiturimaisista suorituksista ja hienoista lavasteista, joihin liittyi usein näyttäviä erikoistehosteita. Nämä mieltymykset johtivat oopperoiden aaria-osien lukumäärän kasvuun. Taitavista laulajista tuli hyvin suosittuja diivoja, jotka saattoivat ansaita moninkertaisesti oopperan säveltäjää enemmän. Äänialoista suosittiin erityisesti korkeita sopraanoja ja varsinkin kastraattilaulajia, joiden notkeille äänille ja suurelle keuhkokapasiteetille italialainen oopperatyyli pitkine ja voimakkaasti koristeltuine melodioineen sopi erittäin hyvin. 1600-luvulta eteenpäin miesten pääroolit sävellettiinkin lähes poikkeuksetta heille. Jotkut kastraattilaulajat, kuten Farinelli (Carlo Broschi) ja Senesino (Francesco Bernardi), nousivat suuriksi kansainvälisiksi tähdiksi ja konsertoivat ympäri Eurooppaa.