Liittoutuneiden valvontakomissio
Toiminta > Inkeriläiset siviilit

Palautusprosessin lähtöpontimena oli Välirauhasopimuksen 10. artikla, jonka mukaan kaikki Suomeen pakolla tuodut Neuvostoliiton kansalaiset oli palautettava takaisin. Artikla oli kuitenkin inkeriläisten tapauksessa hyvin tulkinnanvarainen, koska he olivat tulleet vapaaehtoisesti Suomeen. Lokakuun alussa 1944 valvontakomissio alkoi luetteloida niitä Leningradin alueelta sodan aikana Suomeen siirtyneitä inkeriläisiä, jotka ilmoittautuivat halukkaiksi palaamaan kotiseuduilleen. Halukkaita palaajia kertyi viikon kuluessa 33 587 henkilöä. Paluu Neuvostoliittoon oli inkeriläisille vapaaehtoista, kuten oli ollut aiemmin Suomeen siirtyminenkin, mutta pelko pakkopalautuksista sai monet pakenemaan Ruotsiin. Niiltä, jotka halusivat jäädä Suomeen, komissio vaati tarkat perustelut.
Inkeriläisten joukkokuljetukset Neuvostoliittoon alkoivat 4. joulukuuta 1944 ja päättyivät 15. tammikuuta 1945. Päivittäin rajan ylitti kaksi junaa ja kaikkiaan kuljetuksia oli 81. Vuoden vaihteessa 1944–1945 oli rajan yli siirtynyt 55 000 inkeriläistä. Myöhemmissä kuljetuksissa siirtyi vielä 839 henkilöä vuoteen 1947 mennessä.
Marras- ja joulukuussa perustettiin 21 kokoamiskeskusta eri puolille maata, junakuljetuksia varten. Keskukset perustettiin radan varsille alueille, joilla oli paljon inkeriläisiä. Valvontakomission hallinnollinen osasto valvoi toimintaa koko palautusprosessin ajan. Valvontakomissiolla oli eri puolilla maata 16 alaosastoa, joiden virkailijat käytännössä edustivat Neuvostoliiton viranomaisia Suomessa.
Valvontakomission edustajat ryhtyivät palautusprosessin aikana järjestämään joukkokokouksia inkeriläisille. Tilaisuuksissa pyrittiin puhuttelemaan jokaista henkilöä ja kerättiin samalla lähtijöiden nimiä. Mahdollisimman henkilökohtaisella kontaktilla pyrittiin vaikuttamaan lähtöpäätökseen ja allekirjoittamaan paluupaperi.
Inkeriläiset halusivat yleisesti ottaen palata omiin kotikyliinsä Inkeriin, ja valvontakomission edustajat ruokkivat näitä odotuksia lupaamalla paluun takaisin kotiseudulle. Heitä neuvottiin muun muassa ostamaan karjaa ja muita taloustarpeita voidakseen aloittaa elämän uudelleen Inkerissä. Todellisuudessa inkeriläiset olivat Neuvostoliitossa epäluotettavaa ainesta, eikä heitä voitu sikäläisen lain mukaan päästää takaisin kotiseuduilleen, vaan heidät oli hajautettava eri puolille sisämaahan. Ylitettyään Neuvostoliiton rajan he huomasivat tulleensa huijatuiksi junien kuljettaessa heidät Jaroslaviin, Kaliniin, Novgorodiin, Pihkovaan ja Velikije Lukiin.
Tuhannet inkeriläiset palasivat Neuvostoliittoon monenlaisen pelon, uhan ja epätietoisuuden vallassa, jolloin vapaaehtoisuus jäi hyvin tulkinnanvaraiseksi. Valvontakomission edustajat jälleen ruokkivat näitä pelkoja uhkailemalla myöhemmin tapahtuvalla pakkopalautuksella ja siitä seuraavalla rangaistuksella Neuvostoliitossa. Painostus oli suurinta Itä- ja Kaakkois-Suomessa, missä inkeriläisiä oli vähemmän ja heitä voitiin puhutella jokaista erikseen.
Tammikuun alussa 1945 komission puheenjohtaja Grigori Savonenkov ilmoitti yllättäen, että Neuvostoliitto vaati kaikkien 1−16-vuotiaiden inkeriläisten orpolasten palautusta. Lapsia tavoitettiin noin 260, ja tehtävän kiireellisyyden vuoksi eräitä haettiin kasvattiperheistään jopa keskellä yötä. Inkeriläisten palautuskuljetukset päättyivät tammikuun puolivälissä 1945. Inkeriläisiä ei kuitenkaan päästetty palaamaan kotiseuduilleen, vaan heidät kuljetettiin kauas Neuvostoliiton sisäosiin.