stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jalmari Rinne
Lapsuus ja nuoruus > Tie näyttelijäksi

Rinteen teatteriura alkoi Heinolassa, jonne hän muutti 17-vuotiaana. Hän sai työpaikan Heinolan keisariksi kutsutun Niilo Helanderin puotipoikana ja näytteli vapaa-aikanaan Heinolan Palokunnan Näytelmäseurassa. Hänen ensimmäinen roolinsa oli Nummisuutarit-näytelmän krouvari. Tuolloin Rinne tiesi teatterin päämääräkseen. Hän oli myös hyvin itsevarma: kun hänen tuttavansa Kalle Kauppi kertoi Rinteen olevan krouvarin osassaan parempi kuin Kansallisteatterin näyttelijä, hän ei hämmästynyt lainkaan vaan piti asiaa aivan luonnollisena. Vapaapalokuntatoiminnan ansiosta urheilu oli tärkeä osa Rinteen elämää. Talvisin hän paini ja kesäisin harrasti muita lajeja. Hän osallistui kilpailuihin ja saavutti niissä menestystäkin. Heinolassa Rinne teki tuttavuutta myös sikäläisen Naisseminaarin neitojen kanssa. Parin Heinolan-vuoden jälkeen Rinne palasi Kalkkisiin ja muutti sieltä edelleen Lahteen vanhempiensa mukana. Hänen isänsä jatkoi kauppiaana Lahdessa, ja pojat Jalmari ja Joel toimivat vuoroin kaupanmyyjinä. Lahdessa Rinne jatkoi urheiluharrastustaan ja näytteli Arvi A. Seppälän johtamassa Lahden harrastajateatterissa. Hänen rooleihinsa kuului muun muassa Pohjalaisten Antti. Rinne solmi suhteita helsinkiläisten teatterivaikuttajien kanssa ja aloitti opinnot näyttelijäkoulussa Helsingissä syksyllä 1915.
Koulu alkoi erinomaisesti, opintoihin kuului avustaminen Suomen Kansallisteatterin näytelmissä sekä pieniä rooleja. Toisena vuonna Rinne alkoi laiminlyödä opintojaan, jolloin häntä alettiin pitää laiskana ja itsepäisenä miehenä. Kansallisteatteri oli kustantanut Rinteelle opintoja Musiikkiopistossa, ja näin hän sai vahvan perustan tuleville osilleen operetti- ja laulunäytelmissä. Ensimmäisen opiskeluvuotensa Rinne asui isoveljensä Einarin luona ja toisen vuoden Helsinkiin samaa alaa opiskelemaan tulleen pikkuveljensä Joelin kanssa Mariankatu 28:ssa. Opettajistaan Rinteen mieleen jäi erityisesti Hilda Pihlajamäki.
Sisällissodasta kieltolain loppuun > Tampereelle

Jalmari Rinteen ammattilaisura alkoi syksyllä 1917 Tampereen Teatterissa. Hänen ensimmäinen roolinsa oli pääosa näytelmässä Läntisrannan kisapoika. Kriitikot kehuivat suoritusta, mutta toisaalta hänen kritisoitiin näyttäneen liiaksi kaikkea, mitä oli koulussa oppinut. Rinne masentui ja päätti lopettaa uransa siihen paikkaan mutta muutti mielensä onnistuttuaan näytelmän toisessa esityksessä. Sisällissodan alettua tammikuussa 1918 Tampereen Teatteri suljettiin ja Rinne joutui kuluttamaan aikaansa hotelli Hälläpyörässä. Hän oli punaisten tarkkailun kohteena, sillä Tampereen Teatterin näyttelijöitä pidettiin leimallisesti valkoisina. Sodan jälkeen Rinne liittyi armeijaan. Hän suoritti tykkimieskoulutuksen Lappeenrannassa näkemättä koko aikana ainoatakaan tykkiä.
Sisällissodasta kieltolain loppuun > Helsinkiin, Turkuun, naimisiin

Syksyllä 1918 Rinne siirtyi Helsinkiin vastaperustettuun Ida Aalberg -teatteriin, mutta sen toiminta loppui jo seuraavana keväänä jolloin hän vaihtoi Kansan Näyttämöön. Siellä Rinne debytoi näyttävästi Adolf Paulin näytelmässä Kaarina Maununtytär kuningas Eerik XIV:n roolissa. Tuona aikana hän vieraili myös Viipurissa, joka oli Helsinkiäkin kansainvälisempi teatterikaupunki. Syksyllä 1921 Rinne palasi jälleen avattuun Tampereen Teatteriin. Samana syksynä teatteriin kiinnitettiin myös Anni Aitto. Rinne ja Aitto alkoivat seurustella ja kahden vuoden päästä he solmivat avioliiton Oulussa, jossa Aiton vanhemmat asuivat. Toisella Tampereen kaudellaan Jalmari Rinne näytteli muun muassa Pohjalaisissa, tällä kertaa Jussin roolissa. Kesinä 1922 ja 1923 Rinne vietti muutamia viikkoja suuren näyttelijäihanteensa Axel Ahlbergin opissa Hangossa. Hän irtisanoutui Tampereen Teatterista keväällä 1923 ja toteutti näytelmäkiertueen ystävänsä Jalmari Lahdensuon kanssa. Kiertue sai jatkoa ja Rinne tuli tunnetuksi eri puolella Suomea. Tuolloin hän oppi tuntemaan myös kiertue-elämän nurjat puolet, mistä hän sai myöhemmin yllykkeen lähteä parantamaan näyttelijöiden asemaa työehtosopimuksin. Kiertueajan lopussa 1925 Rinne ja Aitto saivat esikoislapsensa Tommin.
Vuonna 1925 Rinne palasi aloilleen, kaupungiksi valikoitui Turku. Hän näytteli vaimonsa kanssa Turun Suomalaisessa Teatterissa, jota hän piti Suomen viehättävimpänä teatterina. Rinteelle lankesi Turussa tuttuun tapaan sankarirooleja, kuten Daniel Hjort, Romeo ja Kamelianaisen Armand. Muistelmissaan Rinne mainitsee nelivuotisen Turun-kautensa uransa parhaaksi ajaksi. Vuonna 1929 syntyi pariskunnan toinen lapsi Tiina. Tulokkaan ristiäisissä oli mukana muiden muassa Rinteen uusi tuttavuus, nyrkkeilijä Yrjö Jylhä. Syksyllä 1929 Rinne palasi jälleen Tampereen Teatteriin. Tällä kertaa hän toimi myös ohjaajana, ensimmäisenä ohjaustyönään unkarilainen laulunäytelmä Unkarin mustalaisia. Rinne ystävystyi kollegojensa Toivo Ellenbergin eli Toppo Elonperän, Kalle Angerkosken ja Leo Lähteenmäen kanssa ja muodosti näiden kanssa ”renkaan”, joka huolehti pirtun hankkimisesta (Suomessa elettiin kieltolain aikaa). Rinteen tapoihin kuului ”pienten ottaminen” näytäntöjen jälkeen mutta ei niiden aikana.
Pysyvästi Helsinkiin > Siltalan pehtoori tapaa Ansa Ikosen

Vuonna 1932 Rinne muutti perheineen Helsinkiin. Hän sai kiinnityksen jo ennestään tutulle Kansan Näyttämölle, jossa muodosti suositun operettiparin entisen kälynsä Eine Laineen kanssa. Laine oli ollut naimisissa Einari Rinteen kanssa. Suosikkiparin ensimmäinen operetti oli Rakkauden laulu, jossa basso-baritoni Jalmari Rinne joutui venyttämään äänensä korkeusrajalle. Vaimonsa Anni Aiton kanssa Rinne näytteli muun muassa Serpin näytelmässä Lapsellinen pankinjohtaja, josta molemmat saivat hyvät arvostelut Helsingin Sanomissa. Rinne tosin vältti kaikenlaisten arvostelujen lukemista. Keväällä 1934 syntyi Rinteen ja Aiton kuopus Taneli. Saman vuoden kesällä Rinne oli miespääosassa suuren suosion saavuttaneessa elokuvassa Siltalan pehtoori vastanäyttelijänään Hanna Taini. Helsingin Kansanteatterissa Koiton talossa vuonna 1935 hän tapasi ensimmäisen kerran Ansa Ikosen, joka katsoi häntä ”suurilla silmillään ihaillen”. Rinne oli näyttämön operettisankari ja Ikonen lauloi kuorossa. Ansa Ikonen oli syntynyt Pietarissa joulukuussa 1913, joten hän oli Rinnettä 20 vuotta nuorempi. Rinne kuului Ikosen vanhempien ikäluokkaan. Rinteellä oli uskollisen aviomiehen maine, joten hänen ”lankeamisensa” Ikoseen oli järkytys monille – ei kuitenkaan Anni Aitolle, joka muutti lapsineen takaisin Turkuun.
Rinteen ja Ansa Ikosen seurustelusta tuli julkinen salaisuus. Heidän suhteensa syveni elokuvan Kaikki rakastavat kuvauksissa. Kun Ansa Ikonen alkoi odottaa lasta vuonna 1939, Rinne päätti ottaa avioeron Aitosta. Jalmari Rinne ja Ansa Ikonen vihittiin avioliittoon Suomen tasavallan presidentin luvalla 29. heinäkuuta 1939. Moinen lupa oli välttämätön, sillä tuohon aikaan Suomen laki määräsi, että eronnut mies joutui tietyksi aikaa karenssiin, jonka aikana ei saanut solmia uutta liittoa. Talvisodan seitsemäntenä päivänä ja Suomen itsenäisyyspäivänä 1939 syntyi Rinteen ja Ikosen esikoistytär Katriina. Pariskunnan toisen tyttären Marjatan syntyminen oli tavallaan Jalmari Rinteen vanhimman lapsen, Tommi Rinteen, sodassa katoamisen ansiota. Kun Ansa Ikonen uskoi poikapuolensa saaneen surmansa, hän päätti, että tilalle on saatava uusi poika. Tytär syntyikin huhtikuussa 1945, ja sodasta selvinnyt Tommi Rinne haki äiti- ja sisarpuolensa Naistenklinikalta armeijan kuorma-autolla. Jalmari Rinteen ”uuden” ja ”vanhan” perheen välit pysyivät asiallisina. Rinne koetti aktiivisesti olla isä sekä Aiton että Ikosen lapsille, mikä vaati häneltä melkoista tasapainoilua kahden perheen välillä.
Pysyvästi Helsinkiin > Kansallisteatterissa 1936–1963

Vuonna 1936 Rinne siirtyi Suomen Kansallisteatteriin. Teatterityön ohella hän hoiti Näyttelijäliiton asioita, muttei kuitenkaan saanut puhua liiton asioista kotona tuoreen Ansa-rouvansa kanssa. Sen vuoksi saattoi sattua, että Ikonen tietämättään puhui puolisoaan vastaan Kansallisteatterin Näyttelijäyhdistyksessä. Näyttämöllä Rinne jatkoi pääosien tulkitsijana. Hänen ensimmäinen näytelmänsä Kansallisteatterissa oli Miljoonaperijätär.
Kansallisteatterissa Rinne näytteli hänelle tutussa Pohjalaisissa vallesmannia. Näytelmässä Mitta mitasta hän tulkitsi Angeloa, ”synkkää lain ja siveyden vartijaa” ja saavutti kenties merkittävimmän taiteellisen voittonsa. ”Kohdan, jossa intohimo ottaa kylmän harkitsevan miehen valtoihinsa, hän tulkitsi yksinkertaisesti ja vaikuttavasti, harvinaisella ilmeikkyydellä...”, kriitikko hehkutti Rinteen suoritusta. Hänellä oli pääosa niin ikään Shakespearen näytelmässä Julius Caesar. Kaiken aikaa hän toimi aktiivisesti myös näyttelijöiden aseman parantamiseksi. Tämä johti eripuraan teatterin johdon kanssa ja lopulta Rinteen erottamiseen vuonna 1948. Irtisanominen peruttiin kuitenkin näyttelijöiden asetettua Kansallisteatterin saartoon. Virallisesti Rinne jäi Kansallisteatterista eläkkeelle 1963, hänen jäähyväisnäytelmänsä oli Äkäpussi. Tämän jälkeenkin hän teki vierailuja teatteriin muun muassa näytelmissä Vanja-eno ja Brotteruksen perhe. 28. marraskuuta 1982 Rinne vietti 65-vuotistaiteilijajuhlaansa Manskyn osassa näytelmässä Näytelmä linnassa.
Elokuvaura

Rinteen ensimmäinen valkokangasrooli oli vuonna 1921 mykkäelokuvassa Se parhaiten nauraa, joka viimeksi nauraa. Hänen varsinainen elokuvauransa kuitenkin alkoi vasta 1930-luvulla odotetusti sankarirooleista elokuvissa Ne 45000 (1933) ja Siltalan pehtoori (1934). Myös Kaikki rakastavat -elokuvan toinen miespääosa oli merkittävä sankarirooli, vaikka juuri tämä elokuva nosti Rinteen tulevan puolison Ansa Ikosen filmitähdeksi. Uusien ja nuorempien sankareiden, kuten Tauno Palo, Unto Salminen, Kullervo Kalske, Eino Kaipainen ja pikkuveli Joel Rinne, noustessa esiin sai Jalmari Rinne tyytyä sivurooleihin. Vuonna 1937 valmistuneessa Kurittomassa sukupolvessa hän toimi myös apulaisohjaajana. Toisen maailmansodan varjossa hän oli mukana eräissä isänmaallisissa elokuvissa, kuten Helmikuun manifesti ja Oi, kallis Suomenmaa. Sodan aikana Rinne oli käytetty näyttelijä. Hänen roolityönsä olivat tyypillisesti niin sanottuja yhteiskunnan tukipylväitä lainkäytön, opetusalan tai kirkollisen vallan tiimoilta. Rinne, joka oli pitkä ja näyttävä mies, pääsi erityisen hyvin oikeuksiinsa sotilaan rooleissa. Rinne oli mukana myös klassikoiksi nousseissa elokuvissa Kulkurin valssi, Katariina ja Munkkiniemen kreivi, Katupeilin takana ja Morsiusseppele. Epookkikomediassa Katarina kaunis leski hänellä oli mainio rooli honottavana dosenttina. Samaa roolia hän näytteli myös teatterissa.
Jalmari Rinne ja Ansa Ikonen nähtiin usein samoissa elokuvatuotannoissa. He eivät kuitenkaan näytelleet kertaakaan lemmenparia. Esimerkiksi Kulkurin valssissa he eivät olleet edes samoissa kohtauksissa. Teatterissa he sen sijaan toisinaan joutuivat näyttelemään rakastavaisia, kuten opereteissa. Ikoselle nämä tilanteet olivat helpompia kuin Rinteelle, jonka oli vaikea näytellä helliä tunteita tosielämän vaimonsa roolihahmoa kohtaan, kun taustalla oli aito tunne.
Viimeisen elokuvatyönsä Rinne teki vuonna 1962 elokuvassa Älä nuolase..., jossa Tommi Rinteellä oli miespääosa. Jalmari Rinteen 65:stä elokuvatyöstä kaksi on värielokuvia: Nummisuutarit (1957) ja Toivelauluja (1961).
Jalmari Rinne kuoli rasitusastmakohtaukseen 91-vuotiaana lokakuussa 1985. Hänet on haudattu Kansallisteatterin hautaan Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin, kortteliin U22-9-2. Kun Rinteen puoliso Ansa Ikonen kuoli vuonna 1989, hänet haudattiin Malmille.
Filmografia > 1920–1930-luku

Se parhaiten nauraa, joka viimeksi nauraa (1921)
Ne 45000 (1933)
Siltalan pehtoori (1934)
Kaikki rakastavat (1935)
Kuriton sukupolvi (1937)
Kuin uni ja varjo (1937)
Koskenlaskijan morsian (1937)
Syyllisiäkö? (1938)
Rykmentin murheenkryyni (1938)
Nummisuutarit (1938)
Pikku pelimanni (1939)
Jumalan tuomio (1939)
Helmikuun manifesti (1939)
Halveksittu (1939)
Filmografia > 1940-luku

SF-paraati (1940)
Serenaadi sotatorvella (1940)
Runon kuningas ja muuttolintu (1940)
Oi, kallis Suomenmaa (1940)
Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin (1940)
Perheen musta lammas (1941)
Kulkurin valssi (1941)
Suomisen Ollin tempaus (1942)
Rantasuon raatajat (1942)
Onni pyörii (1942)
Oi, aika vanha, kultainen...! (1942)
Avioliittoyhtiö (1942)
August järjestää kaiken (1942)
Yrjänän emännän synti (1943)
Tuomari Martta (1943)
Synnitön lankeemus (1943)
Katariina ja Munkkiniemen kreivi (1943)
Vaivaisukon morsian (1944)
Sylvi (1944)
Suomisen Olli rakastuu (1944)
Nainen on valttia (1944)
Suomisen Olli yllättää (1945)
Ristikon varjossa (1945)
Nokea ja kultaa (1945)
En ole kreivitär (1945)
Nuoruus sumussa (1946)
Kultainen kynttilänjalka (1946)
Kirkastuva sävel (1946)
Särkelä itte (1947)
Pikku-Matti maailmalla (1947)
Kultamitalivaimo (1947)
Onnen-Pekka (1948)
Laitakaupungin laulu (1948)
Ruma Elsa (1949)
Prinsessa Ruusunen (1949)
Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi (1949)
Katupeilin takana (1949)
Jossain on railo (1949)
Isäntä soittaa hanuria (1949)
Filmografia > 1950–1960-luku

Maija löytää sävelen (1950)
Katarina kaunis leski (1950)
Isäpappa ja keltanokka (1950)
Vihaan sinua – rakas (1951)
Lakeuksien lukko (1951)
Yhden yön hinta (1952)
Kuollut mies kummittelee (1952)
Morsiusseppele (1954)
Nummisuutarit (1957)
Kankkulan kaivolla (1960)
Toivelauluja (1961)
Älä nuolase... (1962)
Aiheesta muualla

Koski, Pirkko: / Rinne, Jalmari (1893–1985). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 14.2.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Jalmari Rinne Leffanurkkan sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Yōji Shinkawa

Yōji Shinkawa vuonna 2008.
Yōji Shinkawa (jap. 新川洋司, s. 25. joulukuuta 1971) on japanilainen taiteilija.  Hän on kuuluisin Metal Gear ja Zone of the Enders -pelisarjoihin tekemästään graafisesta työstä.
Shinkawa syntyi Hiroshimassa ja alkoi työskennellä Konami -pelitalolla 1994 valmistuttuaan Kyōto Seika -yliopistosta. Hänen ensimmäinen projektinsa oli PC-98-versio Policenautsista. Hän toimi vastaavana taiteilijana pelin myöhemmissä konsolikäännöksissä ja tämän jälkeen hahmosuunnittelijana Metal Gear Solid -sarjassa. Sittemmin hän on toiminut päätaiteilijana monissa Konamin peleissä.
Shinkawa listaa inspiraatioikseen japanilaisista piirtäjistä Yoshikazu Yasuhikon ja Yoshitaka Amanon, ja länsimaisista taiteilijoista Frank Millerin, Aubrey Beardsleyn, Willy Poganyn ja Mœbiuksen.
Työt > Videopelit

Policenauts (1994)
Metal Gear Solid (1998)
Zone of the Enders (2001)
Metal Gear Solid 2: Sons of Liberty (2001)
Zone of the Enders: The 2nd Runner (2003)
Fūun Shinsengumi (2004)
Metal Gear Solid 3: Snake Eater (2004)
Fūun Bakumatsu-den (2005)
Metal Gear Solid: Portable Ops (2006)
Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriots (2008)
Metal Gear Solid: Peace Walker (2010)
Busōshinki Battle Masters Mk. II (2010)
Metal Gear Rising: Revengeance (2013)
Metal Gear Solid V: Ground Zeroes (2014)
Metal Gear Solid V: The Phantom Pain (2015)
Työt > Muut työt

Urban Hercules (kuvitus)
Godzilla: Final Wars (hirviö- ja mecha-suunnittelu)
Pacific Rim – Hyökkäys Maahan (julistesuunnittelu, japanilainen versio)
Kirjallisuutta

The Art of Metal Gear Solid
The Art of Metal Gear Solid 2
The Art of Metal Gear Solid 1.5
The Art of Metal Gear Solid 4: Master Art Work
Visual Works of Anubis: Zone of the Enders
Metal Gear Solid Peace Walker Official Art Works
The Art of Yoji Shinkawa Volumes 1-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Japani 
Muut:  Europeana
Ylivieskan rautatieasema

Ylivieskan rautatieasema (lyh. Yv) on Suomen rataverkon liikennepaikka Ylivieskan kaupungissa Pohjois-Pohjanmaalla Pohjanmaan radalla. Ylivieska on risteysasema, jossa Pohjanmaan radalta erkanee rataosa Iisalmeen. Ylivieskan liikennepaikan etäisyys Helsingin rautatieasemalta on 630,3 ratakilometriä mitattuna Haapamäen kautta, ja 615,9 ratakilometriä mitattuna Iisalmen ja Pieksämäen asemien kautta.
Ylivieskassa pysähtyvät kaikki rataosan Seinäjoki–Oulu henkilöjunat, ja useista junista on vaihtoyhteys Iisalmen suunnan taajamajuniin. Raiteelta 1 lähtee valtaosa Helsingin ja Oulun välisistä junista. Raiteelta 2 lähtee yksi juna Helsinkiin ja yksi Rovaniemelle. Raiteelta 3 lähtee arkisin ensimmäinen päiväjuna Helsinkiin. Iisalmen taajamajunat käyttävät raiteita 2 ja 3.
Asemarakennus on yhä alkuperäisessä käytössä. Sen on todennäköisesti suunnitellut rautatiehallituksen pääarkkitehti Knut Nylander. Asemarakennus on otettu käyttöön Kokkolan ja Oulun välisen rataosuuden valmistuessa vuonna 1886.
Aseman lipunmyynti lakkautettiin 2. elokuuta 2014, mutta asemalla on lippuautomaatti ja odotussali.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ylivieskan rautatieasema Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Ylivieskan rautatieasema (Q8054015)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema, maanpäällinen asema, risteysasema
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Ylivieska
katuosoite: Asemakatu 11
koordinaatit: 64°04′19″N 24°32′24″E﻿ / ﻿64.0719°N 24.54°E﻿ / 64.0719; 24.54
Yoko Tsuno

Yoko Tsunon mukaan nimetty katu Brysselissä.
Yoko Tsuno on belgialaisen Roger Leloup’n piirtämä ja kirjoittama sarjakuva, jonka pääosassa on samanniminen sankaritar. Sarjakuva ilmestyi ensimmäisen kerran belgialaisessa Spirou-lehdessä vuonna 1969. Yoko on japanilaissyntyinen, toistuvasti seikkailuihin joutuva naispuolinen elektroniikkainsinööri, jolla on apunaan miespuoliset televisiotoimittajat Vic ja Pol. Yokolla on paljon ystäviä, ja ystävyys onkin yksi sarjan teemoja.
Ystäviensä kanssa hän joutuu seikkailuihin, jotka ulottuvat myös avaruuteen ja menneisyyteen. Sarjan piirrostyö on pikkutarkkaa ja selkeäviivaista. Leloup piirtää maisemat ja talot valokuvista ja muista dokumenteista.
Yoko Tsuno ilmestyi Suomessa aluksi Ruutu-sarjakuvalehdessä ja sen seuraajassa Non Stopissa. Sen jälkeen tarinoita on julkaistu suomennettuina albumeina, tosin eri järjestyksessä kuin alkuperäiset. Elämän rajoilla ja Titaanit ilmestyivät Yhtyneiden kustantamina Non Stop -albumeina 4/1978 ja 1/1979, vuodesta 1988 albumeja julkaisi Semic aloittaen albumista Supertykki. Vuodesta 2004 kustantaja on ollut Egmont.
Aiheesta muualla

Kotisivut. (ranskaksi) (englanniksi) (hollanniksi)
Suomessa julkaistut Yoko Tsuno -sarjakuvat. Kimmo Lakoma.
Yoko Tsuno. Matti Mattila.
Timo Ronkainen: Kenelle urut soivat. Kvaak.fi 16.5.2004.
Jukka Laine: Seikkailevat sankarittaret lennossa jälleen[vanhentunut linkki]. Kvaak.fi 11.2.2007.
Tero Mattila: Tuulen tytär. Kvaak.fi 3.8.2008.
Jukka Laine: Yoko Tsuno pimeimmässä avaruudessa. Kvaak.fi 20.9.2009.
Toni Jerrman: Seitsemäs koodi. Tähtivaeltaja 13.1.2006. (Internet Archive)
Reijo Valta: Robottinainen maan alta. Pois työpöydältä 15.6.2012.
Janne Viitala: Ametistin kirous. Kvaak.fi 20.9.2013.
Reijo Valta: Khanyn salaisuus. Pois työpöydältä 21.4.2016.
Ylioppilasteatteri

Ylioppilasteatteri on Helsingissä toimiva ammattijohtoinen harrastajateatteri, joka perustettiin vuonna 1926 Akateemisen Näytelmäseuran nimellä. Se muutti nimensä Ylioppilasteatteriksi 1930-luvun alussa.
Teatteri tuottaa kahdesta kolmeen suurta produktiota vuosittain. Teatterin näyttämö sijaitsee Helsingissä Vanhalla ylioppilastalolla ja kesäisin Mustikkamaan kesäteatterissa.
Ylioppilasteatterilla on noin 200 jäsentä. Sen taiteellisina vastaavina ovat toimineet vuodesta 2023 Anna Kankila ja Ronja Louhivuori. Teatterista on vuosien varrella noussut monia teatterialan ammattilaisia ja suunnannäyttäjiä.
Ylioppilasteatteri on Ylioppilasteatteriliitto SYTY ry:n jäsenteatteri.
Toimintamalli

Ylioppilasteatteri toimii Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan yhteydessä. Sillä on itsenäinen hallitus, joka hoitaa teatterin taloutta ja hallintoa yhdessä taiteellisten vastaavien ja tuottajan kanssa. Ylioppilasteatterin jäsenistö on kuitenkin teatterin ylin päättävä elin.
Ylioppilasteatterin jäsenet eivät maksa jäsenmaksua, mutta jokainen jäsen on velvoitettu suorittamaan joka toinen kuukausi kahden tunnin verran työpalvelua, eli yleishyödyllistä työtä teatterin toiminnan ylläpitämiseksi. Jäsenillä on myös puolivuotinen talkoovastuu. Mikäli jäsen ei suorita työpalvelua tai talkoovastuuta, hänet voidaan erottaa teatterista neljän varoituksen jälkeen. Työpalvelu ja talkoovastuu koskee kaikkia jäseniä, paitsi siitä tilapäisesti vapautettuja ja Ylioppilasteatterin kunniajäseniä.
Neljä vuotta yhtäjaksoisesti Ylioppilasteatterilla toimineet jäsenet voidaan ylentää Ylioppilasteatterin ritareiksi vuotuisissa pikkujouluseremonioissa, jota johtaa Ylioppilasteatterin suurmestari, yleensä vanhin jäsen. Teatterilla kymmenen vuotta yhtäjaksoisesti toimineet voidaan ylentää Ylioppilasteatterin kunniajäseniksi.
Ylioppilasteatterin jäsenistö valitsee uuden taiteellisen vastaavan aina perinteisesti kolmeksi vuodeksi kerrallaan. Taiteelliset vastaavat ohjaavat yleensä vuoden suurimmat produktiot ja määrittävät teatterin taiteellisen linjan. Tämän lisäksi vuosittain nähdään myös jäsenten omia itsenäisiä ohjaustöitä sekä ulkopuolisten ryhmien tai ohjaajien vierailuesityksiä. Lisäksi jäsenet järjestävät ympärivuotista koulutustoimintaa, jonka sisältö vaihtelee ohjaamis- tai tekniikkakoulutuksesta improvisaatiokerhoihin, tanssiin, kuoroon ja akrobatiaan. Vuosittain järjestetään Juha Hurmeen perustamat vuotuiset Lyhytteatterifestivaalit.
Tunnettuja Ylioppilasteatterin jäseniä ovat muiden muassa näyttelijät Hannu-Pekka Björkman, Minna Haapkylä, Timo Eränkö, Marjut Maristo ja Antti Tarvainen sekä ohjaajat Miira Sippola ja Juha Hurme.
Kirjallisuutta

Harju, Hannu: Ylioppilasteatteri 1976-96: liikkeen lipunkantajasta yksilölliseen hurmokseen. Helsinki: Gaudeamus, 1996. ISBN 951-662-686-6.
Kallinen, Timo ym.: Ylioppilasteatterin historia 1926–76. Helsinki: Ylioppilasteatteri, 1976.
Aiheesta muualla

Ylioppilasteatterin verkkosivut.
Ylioppilasteatteri Ylen Elävässä arkistossa.
Tauno Karilas : Ylioppilasteatterin yhdeksän yllätystä, Suomen Kuvalehti, 23.02.1929, nro 8, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Matti Ylönen

Matti Ylönen (s. 27. maaliskuuta 1980lähde?) on suomalainen maailmanpolitiikan ja poliittisen talouden tutkija. Hän sijoittui syksyllä 2015 jaetulle ensimmäiselle sijalle Yalen yliopiston Amartya Sen -artikkelikilpailussa yhdessä professori Teivo Teivaisen kanssa kirjoitetulla yhteisartikkelilla. Ylösen vuonna 2018 julkaistu Maailmanpolitiikan alan väitöskirja käsitteli yritysten verosuunnittelun politiikkaa. Se palkittiin vuonna 2019 Helsingin yliopiston väitöskirjapalkinnolla.
Yhtiöiden verosuunnittelua käsittelevät tutkimukset ovat herättäneet paljon keskustelua Suomessa ja kansainvälisesti. Yhdessä Lauri Finérin kanssa vuonna 2016 julkaistu Kaivosverotuksen kehitysmaa -raportti on noussut merkittävään rooliin suomalaisessa debatissa Suomen kaivosverotuksen uudistustarpeista. Raportin tulokset on julkaistu myös kansainvälisesti vertaisarvioidussa artikkelissa. Stora Enson verosuunnittelua käsitellyt Talouselämä-lehden artikkeli ja sitä seurannut englanninkielinen vertaisarvioitu artikkeli herätti laajaa keskustelua yhtiöiden siirtohinnoitteluun liittyvästä verosuunnittelusta ja siihen liittyvistä vastuukysymyksistä.
Vuonna 2013 yhdessä Hanna Kuuselan kanssa julkaistu kirja Konsulttidemokratia käynnisti edelleen jatkuvan debatin  ulkoa ostetun asiantuntijatiedon käytöstä ja sen poliittisista seurauksista Suomessa. Aiheen käsittelyä jatkui muun muassa vuonna 2018 Governance-lehdessä julkaistussa vertaisarvioidussa artikkelissa. Ylösen julkaisut maailmantalouden hallinnasta, hoivayhtiöiden verosuunnittelusta ja velan politiikasta ovat myös vaikuttaneet julkiseen keskusteluun.