stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kari Tarkiainen
Elämä ja ura

Tarkiainen on tehnyt uraa arkistolaitoksissa Ruotsissa ja Suomessa. Vuodesta 1971 hän toimi pitkään Ruotsin valtionarkistossa, jossa hän oli ensimmäinen arkistonhoitaja (förste arkivarie) 1978–1982 ja 1984–1992 sekä arkistoneuvos (arkivråd) 1992–1996. Hän oli Nordiska museetin arkistopäällikkö 1982–1984. Hän työskenteli uransa päätteeksi Suomen arkistolaitoksen pääjohtajana ja valtionarkistonhoitajana 1996–2003.
Tarkiainen on keskiajan ja varhaisen uuden ajan asiantuntija, joka on kirjoittanut yleisesityksiä kulttuuri- ja sosiaalihistorian alalta sekä elämäkertoja. Hän kuuluu historiantutkijana Eino Jutikkalan (Helsinki) ja Sten Carlssonin (Uppsala) koulukuntiin. Hän on tutkinut Venäjä-kuvaa Ruotsissa väitöskirjassa Vår Gamble Arffiende Ryssen (1974) ja kiteyttänyt havaintonsa tästä aiheesta teokseen Moskoviten (2017, suomenkielinen laitos Moskovalainen 2022), kirjoittanut elämäkerrat Mikael Agricolasta (1985, Viljo Tarkiaisen käsikirjoituksen pohjalta) ja Magnus Jacob Alopaeuksesta (1985). Hänen merkittävimpiä töitään ovat laaja historiateos Finnarnas historia i Sverige 1–2 (1990–1993), joka valaisee suomalaisten panosta Ruotsin yhteiskuntaan keskiajalta toisen maailmansodan aikaan. Toinen suuri teos on monografia Sveriges Österland. Från forntiden till Gustav Vasa (2008, suomeksi Ruotsin Itämaa 2010), joka käsittelee Ruotsin merkitystä Suomelle, sen keskeisiä kysymyksiä Suomen historiassa, muuttoliikettä, hallinnon kehitystä, suomen ja ruotsin kielten välisiä suhteita. Viron Ruotsin-ajan historiasta hän on kirjoittanut teoksen Provinsen bortom havet (2013) yhdessä puolisonsa, virolaisen historiantutkijan Ülle Tarkiaisen (os. Liitoja) kanssa.
Tarkiainen on myös ollut kiinnostunut kaunokirjallisuudesta, mikä näkyy muun muassa teoksesta Paavo Haavikko, modernisternas furste (1997), elämäkerrallisesta pienoisromaanista Särjetty sinetti (2000), esseekokoelmasta Januksen kahdet kasvot (2003) sekä byrokratiasatiirista Varjojen valtakunta (2008). Hänen muistelmansa Sade puhui latinaa (2019) ovat kulttuurihistoriallinen kuvaus tekijänsä vaiheista hänen kolmessa kotimaassaan Suomessa, Ruotsissa ja Virossa.
Perhe

Kari Tarkiaisen isoisä oli kirjallisuudentutkija Viljo Tarkiainen ja isoäiti oli kirjailija Maria Jotuni, joista molemmista hän on kirjoittanut elämäkerran. Hänen setänsä oli valtiotieteilijä Tuttu Tarkiainen ja veljensä runoilija Lauri Tarkiainen.
Teokset

Venäjäntulkit ja slavistiikan harrastus Ruotsin valtakunnassa vv. 1595–1661 (Historiallinen arkisto 64, 1969)
Vår Gamble Arffiende Ryssen (väitöskirja, Uppsala universitet, 1974) ISBN 91-554-0103-1
Förvaringsmedel för arkivhandlingar (Svenska Riksarkivet,1975) ISBN 91-38-026 36-8
Finskt författningstryck från den svenska tiden (Pohjola-Norden, 1980) ISBN 91-85 276-14-6
Mikael Agricola, Suomen uskonpuhdistaja (Otava, 1985, Viljo Tarkiaisen käsikirjoituksen pohjalta) ISBN 951-1-08176-4
Porvoon piispa Magnus Jacob Alopaeus 1743–1818 (Suomen Historiallinen Seura,1985) ISBN 951-9254-65-X
Se vanha vainooja (Suomen Historiallinen Seura,1986) ISBN 951-9254-74-9
Viljo Tarkiainen, suomalainen humanisti (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1987) ISBN 951-717-498-5
Finnarnas historia i Sverige 1–2 (Suomen Historiallinen Seura ja Nordiska museet, 1990, 1993) ISBN 951-8915-38-5 ja 951-8915-72-5
Paavo Haavikko, modernisternas furste. Lyriken 1951–1966 (Atlantis, 1997) ISBN 91-7486-357-6
Särjetty sinetti (WSOY, 2000) ISBN 951-0-25246-8
Suomalaiset Ruotsissa. Jouni Korkiasaari ja Kari Tarkiainen. (Siirtolaisuusinstituutti, 2000) ISBN 951-9266-71-2
Januksen kahdet kasvot: esseitä arkistoista ja historiasta (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003) ISBN 951-746-519-X
Sveriges Österland (Svenska litteratursällskapet i Finland, 2008, ISBN 978-951-583-155-2; suomeksi Ruotsin Itämaa, sis. joitakin tarkistuksia, Svenska litteratursällskapet i Finland, 2010) ISBN 978-951-583-212-2)
Varjojen valtakunta (Raudpats, 2008) ISBN 978-9949-15-840-9
Provinsen bortom havet. Estlands svenska historia 1561–1710 Ülle Tarkiaisen kanssa (Svenska litteratursällskapet i Finland, 2013) ISBN 978-951-583-265-8, viroksi Meretagune maa (Varrak, 2014)
Maria Jotuni – vain ymmärrys ja hymy (Musarum minister, 2013) ISBN 978-952-93-2780-5
Moskoviten. Sverige och Ryssland 1478–1721 (Svenska litteratursällskapet i Finland, 2017) ISBN 978-951-583-412-6
Sade puhui latinaa. Muisti- ja mielikuvia matkan varrelta (Siltala, 2019) ISBN 978-952-234-611-7
Moskovalainen. Ruotsi, Suomi ja Venäjä 1478-1721 (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2022) ISBN 978-951-858-574-2
Taikaa ilmassa. Esseitä vanhasta ja nykyisestä Virosta (SKS Kirjat, 2024) ISBN 978-951-858-656-5
Teokset > Toimituksia

Ruotsin ja Venäjän rauhanneuvottelut 1557. Mikael Agricola Ruotsin lähetystön jäsenenä. Toim. ja ruotsinkieliset asiakirjat suom. Kari Tarkiainen, venäjänkieliset asiakirjat suom. ja komm. Gennadi Kovalenko ja Nina Kovalenko. (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007) ISBN 978-951-746-878-7
Valtakunnan vaihdos 1809. Ajan tuntoja Alopaeuksen pappissuvun papereissa. Toim. ja esipuheella varustanut Kari Tarkiainen. (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2009) ISBN 978-952-222-060-8
Palkintoja

Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Elias Lönnrot -palkinto 1987
Historian Ystäväin Liiton Vuoden historiateos -palkinto 1991
Suomen Historiallisen Seuran palkinto 1993
Kungliga Patriotiska sällskapetin Gösta Berg -mitali 1996
Svenska Akademiens Finlandspris 1997
Suomen Tiedeseuran Theodor Homénin palkinto 2000
Agricola-mitali 2007
Svenska litteratursällskapetin i Finland Ragnar, Ester, Rolf ja Margareta Bergbomin rahaston palkinto 2009
Vasamuseets Vänner -yhdistyksen palkinto 2013
Valtioneuvos Mauritz Hallbergin palkinto 2018
Moskoviten-teoksen ehdokkuus ruotsalaiseen Stora Fackbokspriset -palkintoon 2018
Kunniamerkkejä

Suomen Leijonan ritarikunnan komentaja
Ruotsin Pohjantähden ritarikunnan komentaja
Viron Maarjamaan ristin ritarikunnan V luokan ritari.
Eero Mäkinen (opettaja)

Eero Mäkinen (8. kesäkuuta 1845 Alavus – 4. kesäkuuta 1902 Sortavala) oli suomalainen opettaja, käsityöopetuksen kehittäjä ja tehtailija.
Mäkisen vanhemmat olivat räätäli Heikki Kuoppamäki ja Sofia Nygård. Mäkinen kävi Jyväskylän seminaarin ja tuli kansakoulunopettajaksi Alavudelle. Hän perehtyi erityisesti käsityönopetukseen ja pääsi Uno Cygnaeuksen tuella opintomatkalle Saksaan. Mäkinen nimitettiin 1880 Sortavalan seminaarin piirustuksen ja käsityön lehtoriksi. Käsityömallien ja työkalujen valmistamiseksi hän perusti Myllykylään puusepäntehtaan, jossa alkoi myös ensimmäisenä Suomessa valmistaa harmoneja. Siellä toimi lisäksi Suomen ensimmäinen käsityön opettajien valmistuslaitos. Mäkinen oli Itä-Karjalan maanviljelysseuran pitkäaikainen sihteeri.
Mäkisen puoliso vuodesta 1870 oli Maria Emilie Stenbäck (k. 1931). Ministeri, kansanedustaja, filosofian tohtori ja vuorineuvos Eero Mäkinen (1886–1953) oli heidän poikansa, samoin kuin sukunimensä isänsä kotitalon mukaan muuttanut kotiteollisuusmies ja kansanedustaja Lauri Kuoppamäki (1877–1935). Heidän tyttärensä taas oli suomentaja Maija (Maiju) Halonen (1873–1944).
Aiheesta muualla

Kuoppamäki, Riitta 2008. Etevä Eero Mäkinen. Seminaarinlehtori ja käsityöläistehtailija 1800-luvun lopun Sortavalassa. 521 s. Omakustanne 2008 ISBN 978-952-92-4320-4
Yrjö Blomstedt: Eero Mäkinen. Syntyi 8 VI 1845 — kuoli 4 VI 1902. Suomen teollisuuslehden Kotitaide, elokuu 1902, s. 52–54.
Viljo Tarkiainen

Viljo Tarkiainen vuonna 1942 (Aarne Pietinen).
Viljo (William) Tarkiainen (18. huhtikuuta 1879 Juva – 20. toukokuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuudentutkija, kriitikko ja Helsingin yliopiston professori.
Elämäkerta

Tarkiaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Jeremias Tarkiainen ja Ulla Fredriikka Pasanen. Hän pääsi ylioppilaaksi Mikkelin lyseosta 1897 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1903, lisensiaatiksi 1911 ja tohtoriksi 1917. Tarkiaisen väitöskirjan aiheena oli Aleksis Kiven Seitsemän veljestä.
Tarkiainen toimi Kansallisteatterin teatterikoulun johtajana ja opettajana 1905–1909 sekä kirjallisuustoimittajana Helsingin Sanomissa 1911–1915 ja 1918–1920 ja Uudessa Suomettaressa 1916–1917. Hän oli suomen kielen opettajana Suomen liikemiesten kauppaopistossa 1909, 1911 ja 1913–1914, Helsingin maanviljelyslyseossa 1911–1912, Kauppakorkeakoulussa 1911–1914 sekä Uudessa Yhteiskoulussa 1912–1918.
Tarkiainen oli Helsingin yliopiston kotimaisen kirjallisuuden dosenttina 1913–1924, kotimaisen ja yleisen kirjallisuuden vt. professorina 1916–1917 ja 1919–1924 sekä kotimaisen kirjallisuuden professorina 1924–1946. Hän toimi Yhteiskunnallisen korkeakoulun estetiikan ja kirjallisuudenhistorian opettajana 1926–1946 ja korkeakoulun kanslerina 1947–1951. Hän laati kirjallisuusaiheisia artikkeleja vuosina 1931–1939 ilmestyneeseen Isoon tietosanakirjaan.
Tarkiainen oli Suomen Kirjailijaliiton puheenjohtaja 1920–1922, Suomalaisen kirjallisuuden seuran varaesimies 1922–1934 ja esimies 1934–1946 sekä Suomalaisen tiedeakatemian esimies 1945–1946. Hän oli Valtion kirjallisuuslautakunnan jäsen vuodesta 1906 ja kuului jäsenenä Suomen Kansallisteatterin hallintoneuvostoon 1919–1933 sekä Suomen rauhanliiton johtokuntaan vuodesta 1920.
Tarkiainen toimi 1910-luvulla kirjallisuus- ja teatterikriitikkona, mutta 1920-luvulta alkaen hän alkoi keskittyä kirjallisuudentutkimukseen. Tarkiaisen vuonna 1915 julkaistu Aleksis Kiven elämäkerta myötävaikutti Kiven nousuun kansalliskirjailijan asemaan. Tarkiainen kirjoitti myös Miguel de Cervantes Saavedran, Minna Canthin, Gustaf von Numersin ja Eino Leinon elämäkerrat. Hän keräsi 1940-luvulta alkaen materiaalia Mikael Agricolan elämäkertaa varten mutta tämä teos jäi sairauden vuoksi keskeneräiseksi. Agricolan elämäkerta julkaistiin vasta 1985 Tarkiaisen pojanpojan Kari Tarkiaisen viimeistelemänä.
Viljo Tarkiainen oli naimisissa vuodesta 1911 lähtien kirjailija Maria Jotunin kanssa. Heillä oli kaksi lasta. Jotuni kuvasi joiltakin osin heidän avioliittoaan 1930-luvulla kirjoittamassaan romaanissa Huojuva talo, joka julkaistiin vasta 1963. Romaanissa miespäähenkilöä kuvattiin väkivaltaiseksi kotityranniksi.
Viljo Tarkiaisen ja Maria Jotunin poikia olivat valtiotieteilijä Tuttu Tarkiainen ja lääkäri Jukka Tarkiainen. Jukka Tarkiaisen poikia ovat historiantutkija Kari Tarkiainen ja teatteriohjaaja ja runoilija Lauri Tarkiainen.
Teoksia

Äänneopillinen tutkimus Juvan murteesta.  1903
Kansankirjailijoita katsomassa.  1904
Aleksis Kiven Seitsemän veljestä, väitöskirja. 1910
Aino ja muut Kalevalan naiset.  1911
Fredrik Cygnaeus runoilijana.  1911
Aleksis Kivi, Elämä ja teokset.   1915
Miguel de Cervantes Saavedra.  1918
Aleksis Kiven muisto.   1919
Holmberg Suomessa.  1920
Minna Canth.  1921
Gustaf von Numers.  1922
Piirteitä suomalaisesta kirjallisuudesta.  1922
Ritvalan helka: Juhla ja virret.  (Kalevalaseuran julkaisuja 1)  Porvoo:  WSOY, 1922.
Lutherin virren 'Eine Feste Burg' suomalaiset tulkinnat.  1926
Maria Jotuni.  1930
Suomen kansalliskirjallisuus -antologia, 15 osaa, toimittajat E. N. Setälä, Vihtori Laurila ja Viljo Tarkiainen.  1930-1943
Eräitä kirjallisia analyysiyrityksiä.  1931
Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1831-1931
Eino Leinon helkavirsi 'Tuuri'.  1933
Otto Manninen runoilijana.   1933
Aleksis Kiven oleskelusta Siuntiossa.  1934
Suomalaisen kirjallisuuden historia.  1934
Taivas, helvetti ja muita uskonnollisia piirteitä Aleksis Kiven runoudessa.  1934
Kirjallisuus ruotsinvallan aikana.  1935
Huomioita Juhana Wegeliuksen postillasta.  1939
Magia kalevalaisessa runoudessa: Uuno Kailas kuoleman runoilijana.  1939
Simo Achrenius : suomalainen runoilija 1700-luvun jälkipuoliskolta. 1940
Karjalan laulu, toimittajat Hertta Harmas ja Viljo Tarkiainen.  1941
Kristfrid Ganander, Porthanin työtoveri. 1941
Neitsyt Maria-aihe Eino Leinon tuotannossa. 1942
Eskatologisia piirteitä Mikael Agricolan teoksissa. 1943
Mikael Agricolan opiskelu Wittenbergissä.  1945
Henrik Gabriel Porthan.  1948
Eino Leinon runoudesta.   1954
Mikael Agricola : tutkielmia.   1958
Mikael Agricola, Suomen uskonpuhdistaja, kirjoittajat Viljo ja Kari Tarkiainen.  1985
Käännöksiä

Alphonse Daudet: Kirjeitä myllyltäni. 1907
Ludvig Holberg: Jeppe Niilonpoika eli talonpojan ihmeelliset seikkailut.  1909
Romain Rolland: Michelangelo.  1913
Kirjallisuutta

Tarkiainen, Kari: Viljo Tarkiainen. Suomalainen humanisti. Suomen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 470. Helsinki 1987. ISBN 951-71-7498-5
Aiheesta muualla

Viljo Tarkiainen 375 humanistia -sivustolla 17.1.2015, Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Kroatia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Myöhäiskustavilainen tyyli

Myöhäiskustavilainen tyyli tai direktorion ajan tyyli tarkoittaa noin vuosina 1795–1805 länsimaissa vallalla ollutta sisustus- ja pukeutumistyyliä. Ajan pukeutumista leimasi antiikin Kreikan tyylin jäljittely.
Naisten muoti

Naisten puvuissa vyötärö nousi aiempaa korkeammalle rintojen alapuolelle asti, koska roomalaisissa ja myöhäiskreikkalaisissa puvuissakin se oli samoin. Kureliivi ja korkeakorkoiset kengät poistuivat käytöstä. Niiden sijaan naiset käyttivät usein punaisia korottomia nahkakenkiä ja sitoivat paitamekon kiinni kurenauhalla rinnan alta. Kenkämuotiin tulivat myös roomalaiset sandaalit. Naiset käyttivät värillisiä sukkanauhoja.
Paitapuvuissa muotia oli yksinkertaisuus, keveys ja vaaleus, ja niissä oli pitkiä laahuksia. Paitamekot saattoivat olla lyhythihaisia tai kokonaan hihattomia. Naisilla muodikkaita asusteita olivat kašmirliinat ja pussimaiset käsilaukut. Ainakin Englannista poiketen Pariisissa myöhäiskustavilaisena aikana muotiin tuli myös alastomuuden ihannointi: mekkokankaat olivat ohuita ja niiden alla pidettiin ihonväristä trikoota.
Vuoden 1800 tienoilla muotiin tulivat nelikulmaiset paitojen kaula-aukot ja tunika paitapuvun päällä. Mekoissa yläosan ja hameen välille alettiin tehdä sauma: yläosa ja hame siis leikattiin erikseen ja ommeltiin yhteen. Naisilla muotiin tulivat myös kreikkalaiset kampaukset, joita he koristelivat sulilla ja turbaaneilla. Naiset saattoivat käyttää peruukkeja kampauksen vaihtamista varten.
Miesten muoti

Miesten pukeutumisessa antiikin Kreikan ihannointi ei juuri näkynyt. 1790-luvun alusta lähtien miehet pukeutuivat löysästi istuviin hännystakkeihin (engl. frock), joissa oli kaksi sivusaumaa ja yksi sauma selkäpuolella. 1800-luvun alkupuolella miesten muodissa suosittuja olivat manttelit ja paidankaulukseen kiinnitetty kaulus, jota pidettiin lähes aina ylös tärkättynä. Vuoden 1804 aikoihin kauluksen malli muuttui, ja takin liepeiden ja yläosan välinen kulma tuli hyvin jyrkäksi.
Päähinemuoti

Ranskassa vuoden 1789 vallankumouksen jälkeen hattumuoti muuttui vaatimattomammaksi, sillä ranskalaiset yhdistivät suuret hatut kielteisesti aristokraatteihin. Muotiin nousivat myös yläluokan keskuudessa sametilla, pitsillä ja oljella tyylitellyt ja ruusukenauhoilla, kukilla, suljilla ja harsoilla koristellut kangaslakit. 1800-luvulle mennessä keski- ja yläluokkaiset miehet alkoivat pukeutumisessaan suosia silinteri- ja knallihattuja, ja naiset suosivat päähineiden osalta olki- ja huopahattuja. Päähinemuoti muuttui siltä osin varsin paljon, sillä aiemmin olki- ja huopahattuja oli pidetty vain miesten päähineinä. Myös hattuja koristeltiin sulilla.
Galleria

Karikatyyripiirros ehkä 1790-luvulta.
Ranskalainen nuori nainen 1790-luvun jälkipuoliskolla.
Ranskalaisen taiteilijan Louis Gauffierin maalaus vuodelta 1796.
Naisia 1790-luvun jälkipuoliskolta.
Frederik Hendrik Kaemmererin maalaus "Direktorion aikaan" (suom.).
Miehen takki noin vuodelta 1790. Vuoden 1804 jälkeen takin liepeiden ja yläosan välinen kulma muuttui suorakulmaksi.
Mäkiluste

| Mäkiluste |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Suku::  Vihnelusteet Brachypodium
Laji::  pinnatum
Kaksiosainen nimi
 Brachypodium pinnatum  (L.) P.Beauv. 
Katso myös
   Mäkiluste Wikispeciesissä   Mäkiluste Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mäkiluste eli mäkilehtoluste (Brachypodium pinnatum) on 40–100 cm korkea heinäkasvi. Pitkien rönsyjensä avulla se muodostaa laajoja kasvustoja, jotka kukkivat usein niukasti. Se suosii kalkkipitoista maata kasvualustanaan.
Mäkilustetta tavataan alueella, joka ulottuu Espanjan pohjoisosista pitkälle Itä-Venäjälle ja Etelä-Suomesta Italiaan.
Mäkilustetta käytetään myös puutarhoissa monivuotisena koristeheinänä.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Mäkiluste – Brachypodium pinnatum
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Brachypodium pinnatum:  Wikidata: Q1642054  Wikispecies: Brachypodium pinnatum  APDB: 49878  APNI: 64437  BioLib: 42519  BOLD: 288628  Calflora: 1139  CoL: MYMG  EoL: 1114731  EPPO: BRCPI  EUNIS: 190931  FNA: 220001880  FoC: 220001880  GBIF: 5290142  GrassBase: imp01555  GRIN: 300079  iNaturalist: 75864  IPNI: 67790-3  IRMNG: 11345803  ISC: 112779  ITIS: 41333  NatureServe: 2.133194  NBN: NHMSYS0000456583  NCBI: 29663  NZOR: e2d869be-741c-45a0-b5bb-c948987efd96  NZPCN: 3516  Observation.org: 6476  Open Tree of Life: 188819  PFI: 7443  Plant List: kew-400000  PLANTS: BRPI  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:393166-1  Tropicos: 25509356  WFO: wfo-0000854513  WoRMS: 425891  Laji.fi: MX.40528 
Bromus pinnatus:  Wikidata: Q21872067  APDB: 124766  APNI: 237953  CoL: ND9Y  GBIF: 4120945  GRIN: 7845  IPNI: 393994-1  ITIS: 787692  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:393994-1  Tropicos: 25527934
Jukka Tapanimäki

| Jukka Tapanimäki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. elokuuta 1961
Kuollut: 1. toukokuuta 2000 (38 vuotta)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  videopelisuunnittelija
Muut tiedot
Aktiivisena:  1986–1991
Merkittävät teokset: Netherworld (1988) Moonfall (1991)
Jukka Tapanimäki  (11. elokuuta 1961 – 1. toukokuuta 2000) oli 1980-luvun lopussa tunnetuin suomalainen tietokonepelien kehittäjä Stavros Fasoulasin ohella. Tampereelta kotoisin oleva Tapanimäki kehitti pelinsä Commodore 64 -tietokoneelle, mutta niistä on olemassa käännöksiä myös muille laitteille. Tapanimäki toimi myös MikroBitti- ja C=-tietokonelehtien peliarvostelijana ja ohjelmointiartikkelien kirjoittajana. Hän julkaisi vuonna 1990 myös kirjan C-64 Pelintekijän Opas. Tapanimäeltä julkaistiin kaupallisesti neljä peliä, joista viimeiseksi jäi vuoden 1991 Moonfall.
Yksityiselämä

Jukka Tapanimäki kuoli vappuna 2000 sepelvaltimotaudin aiheuttamaan sydämen vajaatoimintaan.
Henkilökuva

Andrew Hewsonin mukaan Tapanimäki oli uuttera ja hiljainen mies, joka ”kärsi kovasta änkytyksestä”. Hänen mukaansa Tapanimäki kirjoitti koodia siksi, että ”pystyi ilmaisemaan itseään peliensä kautta paremmin kuin puhumalla”. Puhevian vuoksi hänellä ei ollut juurikaan sosiaalisia kontakteja. Jori Olkkosen mukaan Tapanimäki oli ”nörtti henkeen ja vereen”. Videopelien arvostelijana Tapanimäen tyyliin kuului ”arvosteltavien pelien asiantunteva taustoittaminen”.
Tuotanto > Julkaistut pelit

Octapolis (1987)
Netherworld (1988)
Zamzara (1988)
Moonfall (1991)
Tuotanto > Julkaisemattomat pelit

Aikaetsivä (1986)
M45        (1984-85)
Dervanga   (1984-9x) tiettävästi viimeinen peli jonka Tapanimäki sai valmiiksi
Tuotanto > Muut pelit

Monolith (julkaistu koodina MikroBitissä 6–7/1986)
Minidium (julkaistu koodina C=Lehdessä 1/1987)
Tuotanto > Kirjat

Pelintekijän opas: Commodore 64 (1990), ISBN 9518320160
Aiheesta muualla

Skrolli 1/2014, s. 57 (Aikaetsivästä)
C=lehti 1/1988 (haastattelu)
Hewsonin julkaiseman Netherworld-pelin kansi, jossa on kuvattuna pelin ohjelmoija Jukka Tapanimäki itse.
Myskilurikki

| Myskilurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Myskilurikit Glossopsitta
Laji::  concinna
Kaksiosainen nimi
 Glossopsitta concinna  (Shaw, 1791) 
Katso myös
   Myskilurikki Wikispeciesissä   Myskilurikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Myskilurikki (Glossopsitta concinna) on eteläaustralialainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Myskilurikin pituus on noin 22 cm ja paino 60–90 g. Sen höyhenpuvun yleisväri on vihreä. Päälaki on sininen, otsa ja poski ovat punaiset ja rinnan sivulla on keltainen laikku. Nokka on musta, oranssikärkinen; iiris on oranssi ja koivet vihertävän ruskeat. Sukupuolet ovat muuten samanvärisiä, mutta koiraan sininen kruunu on kirkkaampi kuin naaraan. Nuoren linnun nokka on mustanruskea ja iiris ruskea.
Esiintyminen

Myskilurikki elää Kaakkois-Australiassa sekä Tasmaniassa ja Kengurusaarella. Lajin populaation koko on yli 100 000 yksilöä. Laji on melko yleinen, mutta sen kanta on taantunut lähinnä eukalyptusmetsiköiden hakkuiden takia. Myskilurikkia pidetään Australiassa yleisesti vankeudessa lemmikkilintuna, mutta Suomessa sitä ei tavata lainkaan tai lähes lainkaan.
Elinympäristö

Myskilurikit asuvat alavilla mailla, sekä metsissä että aukeilla tai puoliaukeilla alueilla kaikkialla siellä missä on kukkivia eukalyptuspuita. Ne viihtyvät myös esikaupunkien puistoissa ja kadunvarsien puissa. Parvet ovat hyvin meluisia ja huomiota herättäviä ja vaeltelevat kukkivia puita etsien. Myskilurikit lyöttäytyvät usein muiden myskilurikkilajien ja tasmaniankaijojen (Lathamus discolor) seuraan.
Lisääntyminen

Myskilurikin pesintää tapahtuu elokuusta tammikuulle. Pesä on joko puunrungon tai paksun oksan kolossa, yleensä veden äärellä kasvavassa eukalyptuksessa. Naaras munii tavallisesti kaksi munaa. Muna on kooltaan 24,6*20 mm. Haudonta kestää 22 päivää. Pesäpoikasaika on noin 50 päivää.
Ravinto

Myskilurikit syövät pääasiassa eukalyptusten mettä ja siitepölyä, jota ne harjaavat erikoisella kielellään. Ne syövät myös hedelmiä, siemeniä ja hyönteisiä.
Jukka Mäkelä (kuvataiteilija)

Jukka Pekka Mäkelä (31. heinäkuuta 1949 Jyväskylä – 6. helmikuuta 2018 Fiskari, Raasepori) oli suomalainen kuvataiteilija. Hän kuului suomalaisen postmodernismin ja uusekspressionismin kärkihahmoihin.
Henkilöhistoria

Mäkelä opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa 1967–1968 ja Suomen Taideakatemian koulussa 1968–1972 Helsingissä. Hän toimi myös asiantuntijatehtävissä, kuten Wihurin rahaston taideostolautakunnassa.
Taiteellinen tuotanto

Mäkelä on tehnyt suurikokoisia hillityn värisiä ekspressionistisia akryylimaalauksia, jotka liikkuvat abstraktin ja luontovaikutelman rajamailla. Maalausten lähtökohtana ovat usein vesi, lumi ja peruskallio. Hän on työstänyt myös metalligrafiikkaa. Läpimurtonsa Mäkelä teki 1970-luvulla vähäeleisen konstruktivistisilla töillään, 1980-luvulla hän herätti laajaa huomiota rosoisilla, ekspressionistisilla töillään. 1990-luvulla taiteilijan ote keveni muuttuen herkäksi, graafisemmaksi ja "estetistisemmäksi". 2000-luvulla Mäkelän töissä alkoivat korostua värit, voimakkaampi viiva sekä maalipinnan päälle liimattu japaninpaperi.
Mäkelän teoksia oli esillä laajassa näyttelyssä Merkki ja ele – maalauksia kolmelta vuosikymmeneltä Kiasmassa 1999. Laaja katsaus Mäkelän uudempaan tuotantoon nähtiin Helsingin Taidehallissa Herkkyys ja voima -suurnäyttelyssä syksyllä 2015.
Mäkelä sai Valtion taidepalkinnon 1977 ja 1981, ja Pro Finlandia -mitali hänelle myönnettiin 2007. Hän edusti Suomea Venetsian biennaalissa 1988. Taiteilijaeläke myönnettiin Mäkelälle 2013.