stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Psykoanalyysi
Psyyken rakenteet

Freud jakoi mielen kolmeen kerrokseen: tiedostamattomaan, esitietoiseen ja tietoiseen. Niistä tärkein on tiedostamaton, sillä sinne varastoituvat vietit ja halut. Tiedostamattoman vastakohtana on mielen tietoinen osa, joka käsittää kaiken sen, mistä ihminen on tietyllä hetkellä tietoinen. Niiden välissä on esitietoinen, johon varastoituvat muistikuvat ja tunteet, jotka tarvittaessa voi palauttaa tietoisuuteen. Tietoisuuden tasoja tarkentamaan Freud kehitti myös psyyken rakenneosat: viettipohjan, yliminän ja minän.
Psyyken rakenteet > Viettipohja

Täysin tiedostamattomalla alueella toimii ’se’ eli viettipohja (lat. id, saks. das Es), joka sisältää lähinnä viettejä. Se toimii täysin mielihyväperiaatteella ja on ainoa psyyken osa, joka on jo vastasyntyneellä. Viettipohjassa on torjuttuja muistoja ja ajatuksia, jotka saattavat aiheuttaa ongelmia. Vastasyntyneellä eivät muut psyyken osat ole vielä kehittyneet, joten se on täysin viettipohjan varassa ja toimii vain nautintoa saadakseen – toisin sanoen mielihyväperiaatteella, jossa jännittyneisyyttä pyritään vähentämään.
Psyyken rakenteet > Yliminä

Yliminä (lat. superego, saks. das Über-Ich) toimii mielen kaikilla tasoilla. Se alkaa muotoutua oidipaalisen vaiheen aikana, kun lapsen on pakko alkaa hyväksyä ympäristön rajoitteita ja omaksua sosiaalisia normeja. Yliminä rajoittaa viettipohjan mielihyvähakuisia impulsseja ja sisältää ihmisen käsitykset siitä, mikä on oikein ja väärin. Myös minäihanne sijaitsee yliminässä. Ympäristöllä ja kasvatuksella on hyvin suuri vaikutus yliminän kehitykseen. Hyvin ankarasta yliminästä voi olla seurauksena hiljainen vetäytyvä luonne, joka aina pelkää tekevänsä väärin eikä tunne olevansa hyväksytty. Toisaalta liian heikko yliminä voi aiheuttaa ylimielisyyttä ja itsekeskeisyyttä, jolloin ihmisen on vaikea ymmärtää ja ottaa muita ihmisiä huomioon.
Psyyken rakenteet > Minä

Kun lapsi alkaa ymmärtää olevansa äidistä erillinen olento ja kun ensimmäiset omat ajatukset alkavat muodostua, mahdollistuu minän (lat. ego, saks. das Ich) kehitys. Minän tehtävänä on toimia viettipohjan ja yliminän välissä sovittelijana. Se yrittää hillitä viettipohjan suurimmat impulssit ja toisaalta kestää yliminän liiallisen moralisoinnin. Minä yrittää etsiä ensisijaisesti tasapainoisia, realistisia ratkaisuja ja kompromisseja – joskin samalla pyrkien varjelemaan jo omaksuttua käsitystä (ideal-ego) itsestä. Mikäli eri tasojen välille muodostuu liian voimakas ristiriita, minä pyrkii vähentämään ristiriitaa defenssien eli puolustusmekanismien avulla.
Näiden psyyken kolmen rakenneosan voimasuhteet ovat tärkeitä mielenterveyden säilyttämiseksi. Freud ei itse halunnut vetää niiden välille tarkkoja rajoja, vaan hän tähdensi, että ne ovat jatkuvassa muutostilassa olevia dynaamisia voimia.
Psykoanalyyttinen psykoterapia

Psykoanalyyttisessa psykoterapiassa keskeistä on tiedostamattomien psyykkisten prosessien paljastaminen. Psykoanalyyttinen terapia pyrkii lisäämään potilaan itsetuntemusta ja auttaa häntä hyväksymään persoonallisuutensa kattavammin.
Psykoanalyysi on leimallisesti yksilöpsykologiaa, kehityspsykologiaa ja dynaamista psykologiaa: psykoanalyysi tarkastelee persoonallisuuden kehittymistä, ja mielen rakenteeseen sisältyy itsenäisiä voimia, jotka vaikuttavat toisiinsa. Psykoanalyysissa oletetaan, että neuroosit johtuvat varhaisen vuorovaikutuksen häiriöistä, traumoista, ristiriitaisista vieteistä ja toiveista, sekä torjutuista (esimerkiksi lapsuuden) kokemuksista. Hoidossa pyritään saattamaan potilaan torjumat kokemukset, toiveet ja halut tietoisiksi, jotta hän voisi hyväksyä ne ja oppia elämään niiden kanssa.
Synnynnäisiin neurologisiin häiriöihin psykoanalyysilla ei sen sijaan pyritäkään vaikuttamaan, koska hoidon vaikutukset perustuvat siihen, että potilas ja psykoanalyytikko voivat liittoutua ja yhdessä tutkia sellaista psyyken osaa, joka on torjuttu tietoisuudesta varhaisten vuorovaikutushäiriöiden takia. Freud ei pitänyt mahdollisena hoitaa psykoanalyyttisesti psykoottisia ihmisiä, koska hän oletti heidän olevan kyvyttömiä muodostamaan analyytikkoonsa siirtovaikutussuhdetta. Myöhemmin on psykoanalyysia käytetty myös psykoottisten potilaiden hoidossa.
Psykoanalyytikot pitävät psyykkistä kehitystä mahdollisena myös lapsuuden ja nuoruuden jälkeen, ja tähän perustuu käsitys, että psykoanalyyttisin menetelmin voidaan hoitaa niin lapsia, nuoria kuin aikuisiakin.
Psykoanalyysin kritiikki

Psykoanalyyttisen terapian tuloksellisuudesta ei olla tiedeyhteisössä yksimielisiä. Terapian vaikutusta on vaikeaa testata empiirisesti psykoanalyyttisen hoitotilanteen ulkopuolella. Hoitotilannetta (potilaan ja analyytikon vuorovaikutusta) voidaan kuitenkin tutkia esimerkiksi terapiaistuntojen äänityksien avulla.
Psykoanalyyttistä teoriaa on arvosteltu epätieteellisyydestä, sillä teoriaan kohdistettu kritiikki väitetään kiistettävän psykoanalyysin keinoin toteamalla se torjunnaksi. Tieteenfilosofi Karl Popperin mukaan psykoanalyysin teorian vaikein ongelma on se, että suurin osa sen väittämistä ei ole todennettavissa (tai epätodennettavissa) tieteellisin menetelmin. Adolf Grünbaum on kuitenkin arvostellut Popperin kritiikkiä siitä, että psykoanalyysin teoriaa kuvataan siinä virheellisesti. Freud huomautti vuonna 1937, että virheelliset tulkinnat hylätään psykoanalyysissa, jos näyttö antaa siihen aihetta.
Myös B. F. Skinner väitti, ettei Freud käyttänyt psykoanalyysin teoriaansa teoreemien ja testattavien hypoteesin luomiseen, vaan jos teorian ja empiiristen havaintojen välillä oli mitään yhteyttä, yhteys tapahtui muuttamalla teoriaa jälkikäteen siten, että se ei enää olisi niin räikeästi ristiriidassa havaintojen kanssa. Skinner myös väitti ettei Freud operationalisoinut ja testannut ajatuksiaan käytöksestä, vaikka ne olivat empiirisesti varmennettavia väittämiä, vaan käytti paljon vertauskuvia ja anekdootteja omasta lapsuudestaan ja muilta ihmisiltä ympäristössään.
Frankelin mukaan psykoanalyysin teoria lepää voimakkaasti tukahdutettujen muistojen esiintuomisen ajatuksen päällä, vaikka kliininen näyttö on olematonta tai heikkoa. Frankelin mukaan muistitutkimus ei tue psykoanalyysin käsitystä muistista. Frankel käy myös läpi psykoanalyysia puolustavien julkaisujen metodologisia heikkouksia. Myös H. G. Pope on tuonut esiin näkemyksiä psykoanalyyttisten tutkimusten metodologisista heikkouksista väittäen, että ne usein luovat valheellisia muistoja lapsuuden traumoista, eivätkä ota huomioon suggestion vaikutusta.
Ainakin muutama oikeustapaus on nostettu psykoanalyytikkoja vastaan, jolloin oikeus on joutunut punnitsemaan terapiamenetelmien pätevyyttä yleisemmällä tasolla. Mondavin tapauksessa terapeutti aiheutti valemuistoja potilaalleen, joka sitten syytti isäänsä hyväksikäytöstä, jonka seurauksena isä menetti muun muassa työnsä. Jo Freud huomasi kuinka yleisiä hyväksikäyttöfantasiat ovat analyysin aikana: aluksi hän uskoi hyväksikäyttöä tapahtuvan merkittävän paljon, mutta huomasi pian, että kuvaukset eivät useinkaan kuvaa objektiivista todellisuutta vaan palvelevat muita tarkoituksia.
Vuonna 2004 kansainvälinen tutkijaryhmä totesi, että psykoanalyyttisen terapian tulokset ovat heikompia kuin eräiden muiden terapioiden.
Psykoanalyysin puolustus

Matti Brummerin mukaan psykoanalyysin ihmiskuvassa lapsuus ei määrittele kokonaan ihmisen loppuelämää. Psykoanalyysi näkee ihmisen myös jatkuvasti kehittyvänä, ja siksi mielen hoito on mahdollista. Mikäli lapsuus määrittelisi koko loppuelämän, olisivat myös psykoanalyyttiset hoitoyritykset tuhoon tuomittuja. Psykoanalyyttisessa terapiassa pyritään päinvastoin käynnistämään pysähtyneitä psyykkisiä kehitysprosesseja.
Psykoanalyytikkojen mukaan psykoanalyyttisessa terapiassa esitetään hypoteeseja ja tarvittaessa tarkistetaan niitä.
Matti Brumerin mukaan psykoanalyysi ei sovellu käytettäväksi synnynnäisiin neurologisiin ongelmiin, kuten autismiin ja Aspergerin oireyhtymään, mutta psykoanalyysia ei ole sellaisten hoitoon kehitettykään. Tästä huolimatta näitäkin sairauksia voidaan kuvata metapsykologisesti.
Psykoanalyysin soveltajia

Psykoanalyysi on vaikuttanut laajasti länsimaiseen kulttuuriin ja ihmistieteisiin, ja sen vaikutus näkyy monien taiteilijoiden ja tutkijoiden työstä:
Theodor W. Adorno
Woody Allen
Louis Althusser
Gregory Bateson
Eric Berne
Eugen Bleuler
Ernst Bloch
André Breton
Luis Buñuel
Judith Butler
Salvador Dalí
Jacques Derrida
Federico Fellini
Michel Foucault
Peter Gay
Alfred Hitchcock
Siri Hustvedt
Eric Richard Kandel
Julia Kristeva
Bronisław Malinowski
Thomas Mann
Herbert Marcuse
Maurice Merleau-Ponty
Fritz Perls
Paul Ricœur
Carl Rogers
Arthur Schnitzler
Italo Svevo
Wim Wenders
Slavoj Žižek
Psykoanalyysin koulukuntia

Egopsykologia
Klassinen psykoanalyyttinen teoria
Neuropsykoanalyysi
Objektisuhdeteoria
Kirjallisuutta

Bateman, Anthony & Holmes, Jeremy. An Introduction to Psychoanalysis. Contemporary Theory and Practice, 1995. (englanniksi)
Fisher, Seymor & Greenberg, Roger P.: Freud Scientifically Reappraised. Testing the Theories and Therapy. New York: John Wiley, 1996. ISBN 0-471-57855-X. (englanniksi)
Freud, Sigmund: Johdatus psykoanalyysiin.  ((Suomennettu teoksista Vorlesungen zur Einführung in die Psychoanalyse, 1915–1917, ja Neue Folge der Vorlesungen zur Einführung in die Psychoanalyse, 1932.) Suomentanut Erkki Puranen)  Jyväskylä:  Gummerus, 1964.
Gomez, Lavinia: The Freud Wars. An Introduction to the Philosophy of Psychoanalysis. London: Routledge, 2005. ISBN 978-1-58391-711-4. (englanniksi)
Juutilainen, Minna & Takalo, Ari (toim.): Freudin jalanjäljillä. Helsinki: Teos, 2009. ISBN 978-951-851-235-9.
Lång, Markus: Psykoanalyysi ja sen soveltaminen musiikintutkimukseen. Väitöskirja. Helsinki: Helsingin yliopisto, 2004. ISBN 952-10-2197-7.
Mills, Jon (toim.): Rereading Freud. Psychoanalysis Through Philosophy. Albany: State University of New York Press, 2004. ISBN 0-7914-6047-9. (englanniksi)
Roazen, Paul: The Trauma of Freud. Controversies in Psychoanalysis. New Brunswick: Transaction Publishers, 2002. ISBN 0-7658-0112-4. (englanniksi)
Schwartz, Joseph: Cassandra’s Daughter. A History of Psychoanalysis. London: Allan Lane, 1999. ISBN 0-7139-9158-5. (englanniksi)
Talvitie, Vesa: The Freudian unconscious in the context of the cognitive orientation. Helsinki: Helsingin yliopisto, 2006. ISBN 952-92-0495-7. Teoksen verkkoversio (Arkistoitu – Internet Archive). (PDF) (englanniksi)
Tähkä, Veikko: Mielen rakentuminen ja psykoanalyyttinen hoitaminen.  ((Mind and Its Treatment. A Psychoanalytical Approach, 1993.) Suomentanut Veikko Tähkä)  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-20834-5
Valkonen, Jukka: Psykoterapia, masennus ja sisäinen tarina. Väitöskirja. Helsinki: Helsingin yliopisto, 2007. Teoksen verkkoversio. (PDF)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Suomen Psykoanalyyttinen Yhdistys.
Therapeia-säätiö.
International Psychoanalytical Association. (englanniksi)
American Psychoanalytic Association. (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Mitä on psykoanalyysi?
Sigmund Freudin sohva Lontoossa vuonna 2004.
Puolan kotiarmeija

Armia Krajowan jäseniä kuvattuna Varsovan kansannousun aikana.
Armia Krajowan lippu, jossa on tyylitellyt kirjaimet PW, "Polska Walcząca" eli taisteleva Puola.
Armia Krajowan mitali.
Armia Krajowa (AK) eli Puolan kotiarmeija oli tärkeä vastarintaliike Puolassa toisen maailmansodan aikana, helmikuusta 1942 tammikuuhun 1945. Sen edeltäjä oli Aseellisen vastarinnan liitto Związek Walki Zbrojnej ZWZ, joka oli perustettu heti Saksan hyökätessä Puolaan 27. syyskuuta 1939. Järjestö nimettiin uudelleen helmikuussa 1942 Armia Krajowaksi. Seuraavan kahden vuoden aikana Armia Krajowa sulautti itseensä suurimman osan muista Puolan vastarintaliikkeen toimijoista. Armia Krajowa oli uskollinen Puolan maanpaossa olleelle hallitukselle. Kotiarmeija osallistui keskeisesti Varsovan kansannousuun.
Sodanjälkeisessä näytösoikeudenkäynnissä Neuvostoliitto tuomitsi 16 Puolan vastarinnan johtajaa vankeusrangaistuksiin. Kuusi vuotta myöhemmin vain kaksi heistä oli elossa.
Puolan jouduttua Neuvostoliiton miehitykseen AK kiellettiin 19. tammikuuta 1945. Neuvostoliiton sisäministeriö NKVD sai tehtäväkseen lopettaa AK:n toiminnan. Kuusitoista Puolan maanalaisen vastarinnan johtajaa vietiin kesäkuussa 1945 Moskovaan näytösoikeudenkäyntiin, jota nimitetään kuudentoista oikeudenkäynniksi (puol. Proces szesnastu).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Armia Krajowa
Käännös suomeksi
Sakari Kiuru

Sakari Kiuru vuonna 1967.
Pentti Sakari Kiuru (18. huhtikuuta 1926 Kauhajoki – 11. marraskuuta 2022 Helsinki) oli Yleisradion pääjohtaja vuosina 1980–1989. Hän valmistui valtiotieteiden kandidaatiksi 1951. Puoluekannaltaan Kiuru oli sosiaalidemokraatti.
Ura

Kiuru työskenteli Työväen Sivistysliiton opintosihteerinä 1951–1956, Pohjolan Opiston rehtorina 1956–1959, Kulutusosuuskuntien Keskusliiton valistusosaston päällikkönä 1959–1969, E-instituutin rehtorina 1969–1971, KK:n toisena johtajana 1971–1974, Yle TV1:n johtajana 1975–1979 ja Yleisradion pääjohtajana 1980–1989. Hän oli myös Työväen Sivistysliiton puheenjohtaja 1967–1978. Kiuru oli Suomen edustajana Unescon yleiskokouksessa 1964–1985. Työväen Akatemian esimiehenä ja johtokunnan puheenjohtajanan hän toimi 1968–1974. Suomen Unesco-toimikunnan puheenjohtajuus oli hänellä 1972–1986. Hän oli Pohjoisvision puheenjohtaja 1976–1979, Suomalais-norjalaisen kulttuurirahaston puheenjohtaja 1988–2003 sekä Kansainvälisen radio- ja televisiojärjestön OIRT:n presidentti 1987–1989. Kiuru oli muun mussa Suomen Kansanopistoyhdistyksen kunniajäsen, ja hän sai elämänsä aikana Suomen Valkoisen Ruusun Komentajamerkin.
Ura > Kirjepommi

Sakari Kiurulle osoitettu kirjepommi räjähti hänen sihteerinsä käsissä tämän avatessa postia Yleisradion toimitalossa Kesäkadulla maanantaina 16. kesäkuuta 1986. Sihteeri sai räjähdyksessä sirpaleita kasvoihinsa, käsiinsä ja vatsaansa, mutta hänelle ei jäänyt pysyviä vammoja. Kiuru itse oli räjähdyshetkellä viereisessä huoneessa ja selvisi vammoitta. Pommilähetyksen jäännöksistä jäljitettiin sen lähetyspaikaksi Helsingin pääposti ja lähetysajaksi edellinen perjantai kello 8–17. Räjähdystä seuraavana päivänä Helsingin Sanomien ja parin muun helsinkiläislehden toimitukseen saapui kirje "terroristiryhmä Harri Likaiselta". Kirjeessä kuvailtiin Kiurulle lähetetyn pommikirjeen sisältöä ja kerrottiin sen motiiviksi television väkivaltaohjelmat. Kirjoittaja uhkasi, että mikäli väkivaltaohjelmien esittäminen Yleisradiossa jatkuu, yksi Ylen työntekijä tapetaan. Tapauksen jälkeen Yleisradion Kesäkadun toimitalon turvatoimia tehostettiin ja ovien eteen asetettiin poliisivartio. Pommin lähettäjää ei koskaan saatu selville. Tapaukseen etsittiin vihjeitä vielä kolme vuotta myöhemmin Poliisi-TV:ssä. 2010-luvun lopulla rikos oli jo vanhentunut.
Vuoden 1985 aikana Yleisradion ruotsinkielisen toimituksen ohjelmapäällikkö oli saanut kirjeitä, joissa oli paheksuttu ohjelmien seksuaalista sisältöä. Kirjeiden lähettäjä uhkasi ohjelmapäällikköä hänen kotitalonsa polttamisella, mikäli kirjoittajan paheksumien ohjelmien esittäminen jatkuisi. Poliisi uskoi, että Kiurulle osoitetun kirjepommin ja ohjelmapäällikölle esitettyjen uhkausten takana oli yksi ja sama henkilö.
Poliisi arveli ”Harri Likaisen” nimen esikuvana olleen Clint Eastwoodin tähdittämä elokuva Likainen Harry. Tekijän uskottiin säikähtäneen sivullisen joutumista kirjepommin uhriksi, koska uusia vastaavia iskuja Yleisradion johtoa vastaan ei enää myöhemmin tehty.
Yksityiselämä

Kiurun vanhemmat olivat kauppias Samuel Kiuru ja Eedit Kokko. Ylioppilastutkinnon Sakari Kiuru suoritti 1946 ja valtiotieteen kandidaatiksi hän valmistui Helsingin yliopistosta 1951. Hänen puolisonsa vuodesta 1952 oli Perheasiain neuvottelukeskuksen johtaja, filosofian kandidaatti ja psykologi, norjalaissyntyinen Ingrid Reidunn Berger (1930–2008).
Vuonna 1995 ilmestyneessä yhteisessä kirjassaan Kaarnalaiva Reidunn ja Sakari Kiuru kuvasivat poikansa itsemurhan ja tyttärensä vakavan sairastumisen aiheuttamia tunteita. Vaimonsa sairastumisesta ja joutumisestaan tämän omaishoitajaksi Sakari Kiuru puolestaan kertoi vuonna 2005 ilmestyneessä kirjassaan Sairauden satuttaessa.
Teoksia

Puhetta tuulta vastaan: Yleisradion ohjelmapolitiikan pohdintaa suurten muutosten vuosina.  Helsinki:  Yleisradio, 1990.  ISBN 951-43-0509-4
Suomi Unescossa, Unesco Suomessa: Kirjausta ja kokemusta YK:n sivistysyhteistyöstä.  Helsinki:  VAPK-kustannus, 1991.  ISBN 951-37-0493-9
Sähköiset suhteeni: Muistumia ja merkintöjä Kesäkadun vuosiltani.  Helsinki:  VAPK-kustannus, 1992.  ISBN 951-37-0855-1
Taakan tasaaja: Alli Lahtinen pohtijana ja päättäjänä 1926–1976.  Helsinki:  Painatuskeskus, 1994.  ISBN 951-37-1243-5
Aatteen mies: V. O. Veilahti arjen maailmassa.  Helsinki:  Edita, 1998.  ISBN 951-37-2439-5
Kaarnalaiva. Yhdessä Reidunn Kiurun kanssa. Otava 1995. ISBN 951-1136038
Ikälisä: Elämäni jatkokurssilla.  Helsinki:  Edita, 2000.  ISBN 951-37-3139-1
Seula: Valistajat ja viestijät infoviidakossa.  Helsinki:  Kansanvalistusseura, 2001.  ISBN 951-96004-7-7
Lyhyin askelin: Puolipoliittiset muistelmani.  Helsinki:  Työväen sivistysliitto, 2004.  ISBN 951-701-486-4
Sairauden satuttaessa: Tulkintoja ja tuntemuksia.  Helsinki:  Edita, 2005.  ISBN 951-37-4398-5
Valta ja viesti: Havaintojani Ylen johtamisesta.  Helsinki:  Työväen sivistysliitto, 2010.  ISBN 978-951-701-529-5
Mielikuvademokratia. Työväen Sivistysliitto & Into, Helsinki 2013. ISBN 978-952-264-249-3
Kirjallisuutta

Salokangas, Raimo: ”Kiuru, Sakari (1926–2022)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 189–191.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kiuru, Sakari hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Sakari Kiurun muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Erkki Olin: Rundradion i mediafältet. (Hastattelu) Affärsmagasinet Forum, 22.10.1987, nro 1987-16, s. 16.  ISSN 0533-070X  Artikkelin verkkoversio. (ruotsiksi)
Ylen pää- ja toimitusjohtajat
| --- | --- |
Pääjohtajat:: Hjalmar Woldemar Walldén (1944–1945) • Hella Wuolijoki (1945–1949) • Einar Sundström (1950–1964) • Eino S. Repo (1965–1969) • Erkki Raatikainen (1970–1979) • Sakari Kiuru (1980–1989) • Reino Paasilinna (1990–1994)
Toimitusjohtajat:: L. M. Viherjuuri (1926–1927) • Yrjö Koskelainen (1927) • Armas Deinert (1927) • Hjalmar Woldemar Walldén (1927–1944) • Arne Wessberg (1994–2005) • Mikael Jungner (2005–2010) • Lauri Kivinen (2010–2018) • Merja Ylä-Anttila (2018–)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Ritva  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Puoliavoimet pelit

Puoliavoimet pelit ovat shakissa avauksia, joissa musta vastaa valkean 1.e4 siirtoon muulla siirrolla kuin 1...e5. Nämä avaukset ovat yleensä vähemmän symmetrisiä, kuin mustan siiron 1...e5, tuloksena syntyvät avopelit. Puoliavoimissa peleissä yleensä varsin varhain syntyvä epätasapaino tarjoaa sovellettavaksi monia erilaisia strategioita.
Suosituin puoliavoin peli on sisilialainen puolustus, mutta myös Caron–Kannin puolustus ja ranskalainen puolustus ovat yleisiä. Pircin puolustus ja moderni puolustus ovat myös usein nähtyjä, kun taas Alehinin puolustusta ja Skandinaavista puolustusta on käytetty ajoittain maailmanmestaruusotteluissa. Nimzowitschin puolustus on pelattavissa oleva, mutta harvinainen avaus, kuten myös Owenin puolustus.
1.e4 a5
1.e4 a6 St. Georgen puolustus
1.e4 Na6
1.e4 b5
1.e4 b6 Owenin puolustus
1.e4 c5 Sisilialainen puolustus
1.e4 c6 Caro–Kannin puolustus
1.e4 Nc6 Nimzowitschin puolustus
1.e4 d5 Skandinaavinen puolustus
1.e4 d6 2.d4 f5 Baloghin puolustus
1.e4 d6 2.d4 Nf6 3.Nc3 c6 Pircin puolustus
1.e4 d6 2.d4 Nf6 3.Nc3 g6 Pircin puolustus
1.e4 e6 Ranskalainen puolustus
1.e4 e6 2.d4 c5 Ranskalainen puolustus
1.e4 f5
1.e4 f6 Barnesin puolustus
1.e4 Nf6 Alehinin puolustus
1.e4 g5 Borgin avaus (”Grob” takaperin) eli Basmanin puolustus on kansainvälisen mestarin Michael Basmanin usein pelaama peli. Tämän modernin avauksen mustan kuningaspuolen heikkous ei ole niin vakavaa miltä se näyttää.
1.e4 g6 Moderni puolustus
1.e4 h5
1.e4 h6
1.e4 Nh6
Kirjasto

Tukholman kaupunginkirjasto.
Kirjasto on yleiseen käyttöön tarkoitettu tila, kokoelma kirjoja, lehtiä ja lainattavia tavaroita sekä palveluja. Kirjojen lisäksi kirjastossa voidaan säilyttää esimerkiksi käsikirjoituksia, karttoja, äänitteitä ja kausijulkaisuja.
Nykyään kirjastojen kokoelmat muodostuvat sekä painetuista aineistoista että verkossa käytettävistä palveluista, sillä kirjastot voivat hankkia käyttöoikeuksia ja lisenssejä erilaisiin aineistoihin tai tietokantoihin asiakkaittensa käyttöön. Kirjastot voivat myös avustaa asiakkaita tiedonhankinnassa tai järjestää vapaasti saatavilla olevaa aineistoa helposti käytettäväksi. Kirjastot pyrkivät takaamaan tasa-arvoisen pääsyn tietoon ja edistävät informaatiolukutaitoa arjessa tai työelämässä.
Kirjastot ovat osa muisti- ja kulttuuriorganisaatioiden kenttää, joihin kuuluvat myös arkistot, museot ja galleriat. Muistiorganisaatioiden tarjontaa voi hakea yhteisen hakuliittymän Finna.fi kautta. Sen avulla saa näkyviin esimerkiksi kirjat, valokuvat, kartat, artikkelit ja elokuvat, joista suuri osa on myös tarkasteltavissa verkossa tai ladattavissa omaan käyttöön tekijänoikeudellisten suoja-aikojen mentyä umpeen.
Historia

Ensimmäiset kirjastot koostuivat sumerilaisista teksteistä, jotka oli tallennettu savitauluille ja sisälsivät useimmiten sopimustekstejä, hallinnollisia asiakirjoja, oikeuden päätöksiä tai rakentamiseen liittyviä asiakirjoja.
Aleksandrian kirjasto on perustettu vuoden 300 eaa. tienoilla. Kirjastossa oli arvioiden mukaan 700 000–900 000 kirjakääröä. Kirjasto tuhoutui legendan mukaan tulipalossa, mutta tarkkaa tuhoutumisvuotta ei tunneta.
Historia > Vanhin yliopistokirjasto

Maailman vanhin yliopistokirjasto on Al-Qarawiyyin kirjasto Marokon toiseksi suurimmassa kaupungissa Fèsissä. Se perustettiin vuonna 1157 Marinidien dynastian aikaan. Kirjasto on osa maailman vanhinta vuodesta 859 toiminutta Al-Karaouinen yliopistoa. Kirjastoa on kunnostettu koko sen olemassaolon ajan. Kanadalais-marokkolaisen arkkitehdin Aziza Chaounin suunnittelema kirjaston uusin kunnostustyö valmistui kesällä 2016. Työ kesti neljä vuotta. Ennen kunnostusta kirjasto oli vain yliopistoväen käytössä.
Keskiaikaiset kirjastot sijaitsivat luostarien tai yliopistojen yhteydessä, ja niissä kopioitiin käsikirjoituksia ja säilytettiin paperille painettuja niteitä.
Historia > Vanhin yleisökirjasto

Sanotaan, että maailman vanhimman yleisen kirjaston perusti valistusajattelija Benjamin Franklin vuonna 1731. Se toimii yhä Philadelphian kirjastokomppanian nimellä. Toisen määritelmän mukaan kyseessä oli ensimmäinen onnistunut lainauskirjasto. Toisaalta sittemmin kadonneita julkisia kirjastoja oli ollut ainakin Englannissa jo aiemmin.
Franklinin perustama kirjasto oli aluksi perustaja-käyttäjiensä rahoittama osuuskuntakirjasto. 1850-luvulle asti se oli Yhdysvaltojen suurin julkinen kirjasto. Ensimmäinen verorahoitteinen kirjasto perustettiin Yhdysvalloissa vuonna 1833.