stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arizonansypressi

| Arizonansypressi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Alaheimo::  Cupressoideae
Suku::  Sypressit Cupressus
Laji::  arizonica
Kaksiosainen nimi
 Cupressus arizonica  Greene, 1882 
Synonyymit
 Callitropsis arizonica  Cupressus benthamii var. arizonica  Hesperocyparis arizonica  Neocupressus arizonica 

Katso myös
   Arizonansypressi Wikispeciesissä   Arizonansypressi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Arizonansypressi (Cupressus arizonica) on sypressikasvien heimon sypressien sukuun kuuluva havupuulaji. Se on ainavihanta puu, joka kasvaa luonnonvaraisena Yhdysvaltain lounaisosien ja Meksikon pohjoisosien vuoristoissa. Eräät tutkijat luokittelevat lajin yhdessä muiden amerikkalaisten sypressien suvun lajien kanssa sukuun Callitropsis tai sukuun Hesperocyparis. Arizonansypressillä on useita muunnoksia, jotka toisinaan luokitellaan omiksi lajeikseen. Näistä tunnetuin on laajalti koristekasvina käytetty Cupressus arizonica var. glabra eli ”siloarizonansypressi”, jota usein myös pidetään omana lajinaan Cupressus glabra.
Kuvaus

Arizonansypressi on ainavihanta puu. Se kasvaa noin 25 metriä korkeaksi suotuisissa oloissa ja jää pienemmäksi ja joskus pensasmaiseksi kuivien olojen tai maastopalojen vaikutuksesta. Puun runko kasvaa yleensä rinnankorkeusläpimitaltaan 60–90 senttimetriä leveäksi, enimmillään noin 1,6-metriseksi. Puu on muodoltaan yleensä leveän kartiomainen. Oksat ovat lähinnä vaakasuuntaisesti harottavia.
Kaarna on harmaan- tai mustanruskeaa ja vanhemmiten yleensä syvän uurteista ja säikeistä. Nuorilla puilla kaarna on sileää. Muunnoksilla Cupressus arizonica var. glabra ja var. stephensonii kaarna on sileää läpi koko puun elinkaaren ja hilseilee levyinä vanhemmiten. Versot ovat poikkileikkaukseltaan nelikulmaisia. Ne haarautuvat ristikkäisesti ja siirottavat kaikkiin suuntiin.
Lehdet ovat suomumaisia, pitkäsuippuisia ja noin 2 millimetriä pitkiä. Taimilla lehdet ovat neulasmaisia. Lehtien selkäpuolella on hartsinysty, pihkaa erittävä rauhanen, jossa on usein näkyvä pihkapisara. Lehdet ovat yleensä väritykseltään harmahtavanvihreitä ja varsinkin muunnoksella var. glabra hieman sinertäviä.
Arizonansypressi on yksikotinen. Hedekävyt ovat 2–5 millimetriä pitkiä. Siemenkävyt ovat pyöreitä tai pitkänpyöreitä ja 2–3 senttimetriä leveitä halkaisijaltaan. Ne kiinnittyvät oksiin lyhyellä varrella. Kävyt ovat ruskeita tai harmahtavia ja usein aluksi vahapintaisia. Kävyissä on 6–8 käpysuomua, joiden kärjessä on yleensä kartiomainen ota. Käpysuomut ovat asettuneet 3–4 vastakkaiseen pariin. Siemenet ovat 4–5 millimetriä pitkiä. Yhdessä kävyssä on tavallisesti noin 90–120 siementä.
Luokittelu

Arizonansypressi on pitkään luokiteltu sypressien sukuun Cupressus, mutta 2000-luvun geneettisten tutkimusten myötä eräät tutkijaryhmät, kuten Little et al. (2006) ja Bartel et al. (2009) ovat jakaneet suvun ja luokitelleet arizonansypressin yhdessä useiden muiden amerikkalaisten sypressilajien kanssa sukuun Callitropsis tai sukuun Hesperocyparis.
Arizonansypressillä on perinteisesti katsottu olevan useita muunnoksia, joskin eräät tutkijat luokittelevat osan tai kaikki omiksi lajeikseen, toiset eivät tunnista niitä edes omiksi muunnoksikseen.
Cupressus arizonica var. arizonica – arizonansypressi
Cupressus arizonica var. glabra (syn. Cupressus glabra, Callitropsis glabra, Hesperocyparis glabra)
Cupressus arizonica var. montana (syn. Cupressus montana, Callitropsis montana, Hesperocyparis montana)
Cupressus arizonica var. nevadensis (syn. Cupressus nevadensis, Callitropsis nevadensis, Hesperocyparis nevadensis)
Cupressus arizonica var. stephensonii (syn. Cupressus stephensonii, Callitropsis stephensonii, Hesperocyparis stephensonii)
Levinneisyys

Arizonansypressi esiintyy luontaisena Pohjois-Amerikassa Yhdysvaltain lounaisosissa 1 000–1 500 metrin korkeudella merenpinnasta sekä Meksikon pohjoisosissa 1 000–2 200 metrin korkeudella. Lajin tyyppimuunnos Cupressus arizonica var. arizonica esiintyy Yhdysvalloissa Arizonassa, New Mexicossa ja Texasissa sekä Meksikossa Chihuahuan, Coahuilan, Durangon, Tamaulipasin ja Zacatecasin osavaltioissa. Muunnos var. glabra esiintyy suppealla alueella Arizonassa. Muunnos var. montana kasvaa ainoastaan Baja Californiassa Sierra de San Pedro Mártir -vuoristossa. Muunnos var. nevadensis esiintyy suppealla alueella eteläisessä Kaliforniassa. Muunnos var. stephensonii kasvaa ainoastaan yhdessä metsikössä Kalifornian San Diegon piirikunnassa.
Elinympäristö

Arizonansypressi viihtyy aurinkoisilla paikoilla ja muodostaa avoimia metsiköitä. Sen elinalueiden keskimääräinen vuosittainen sadanta on 400–600 millimetriä, josta suurin osa sataa kesällä ja talvella, kun taas keväät ja syksyt ovat hyvin kuivia. Arizonansypressi kasvaa usein kuivilla alueilla jokirannoilla ja kanjonien pohjilla, harvoissa sekalajisissa metsissä ja pensastoalueilla. Se muodostaa usein metsiä monien eri mänty- (Pinus), kataja- (Juniperus) ja tammilajien (Quercus) kanssa.
Laji on sopeutunut elinalueensa maastopaloihin, ja puun kävyt ovat usein serotiinisia, joten ne aukeavat ja vapauttavat siemenet vasta tulen kuumentaessa niitä. Tällöin siemenet itävät palon jälkeen. Arizonansypressi ei lisäänny kasvullisesti, vaan ainoastaan siemenestä itämällä ja puu tarvitsee jossakin määrin paloja uusiutuakseen.
Käyttö

Arizonansypressin puuaines on kevyttä, suhteellisen pehmeää ja sen tiheys on 0,48 kg/dm3. Oikein käsiteltynä puu on hyvin kestävää. Sitä käytetään sisustukseen, rakentamiseen ja aitoihin sekä jonkin verran polttopuuna, joskin puun elinalueet ovat niin hajanaisia ja vaikeakulkuisia, ettei laji ole kaupallisesti merkittävä sahapuuna.
Arizonansypressiä käytetään istutuspuuna metsitykseen ja eroosion ehkäisemiseen. Lajia ja erityisesti sen muunnosta var. glabra myös viljellään koristekasvina laajalti luontaisen levinneisyysalueensa ulkopuolella lauhkean vyöhykkeen ja välimerenilmaston alueella. Koristekäytössä se on yleinen suuressa osassa lauhkeaa Pohjois-Amerikkaa ja Eurooppaa. Lajin istutusta on kokeiltu myös Suomessa. Koristepuukäyttöön on kehitetty joitakin viljelylajikkeita, kuten sinertävälehtinen Cupressus arizonica var. glabra 'Blue Ice'. Arizonansypressiä on kasvatettu myös joulupuuksi.
Muunnoksen var. glabra oksa.
Arizonansypressimetsää Chiricahuan kansallismonumentilla Arizonassa.
Markku Arponen

Markku Arponen.
Markku Ilmari Arponen (25. marraskuuta 1943 Haapajärvi – 25. maaliskuuta 2023 Kuopio) oli suomalainen tuomari, muun muassa Itä-Suomen hovioikeuden presidentti. Hän jäi eläkkeelle 1. joulukuuta 2007.
Arponen valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1967 ja sai varatuomarin arvon 1970.
Arponen aloitti hovioikeudessa tuomarinuran 27-vuotiaana ja 30-vuotiaana hän toimi kihlakunnantuomarin viran hoitajana Kajaanissa. Kihlakunnantuomarin viran hän sai 34-vuotiaana Nilsiästä. Sieltä hän siirtyi 38-vuotiaana Rovaniemen kihlakunnantuomariksi ja sittemmin laamanniksi. Rovaniemen hovioikeuden hovioikeudenneuvokseksi hänet nimitettiin 1995 ja sieltä Oulun käräjäoikeuden laamanniksi 1996. Korkeimman oikeuden jäseneksi eli oikeusneuvokseksi hänet nimitettiin 1998. Itä-Suomen hovioikeuden presidentiksi hänet nimitettiin 2002.
Arponen toimi prosessioikeuden opettajana Lapin yliopistossa, hoitaen muun muassa osaa prosessioikeuden professuurista 1987–1990. Hän oli jäsenenä lainvalmistelutyöryhmissä rikosprosessilakia, oikeusapujärjestelmää ja tuomarikoulutusta uudistettaessa.
Arponen toimi puheenjohtajana vankeusrangaistuskomiteassa, joka valmisteli lokakuussa 2006 voimaan tulleet uudet vankeuslait. Hän oli puheenjohtajana myös tuomioistuinlaitoksen kehittämiskomiteassa vuosina 2001–2003.
Arponen osallistui aktiivisesti oikeuspoliittiseen keskusteluun. Hän ehdotti kaikkien käräjäoikeuksien hallinnollista yhdistämistä hovioikeuksiin niin, että maassa olisi vain kuusi yleistä tuomioistuinta korkeimman oikeuden lisäksi.
Aiheesta muualla

Markku Arposen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Jegor Sozonov

Jegor Sozonov
Jegor Sergejevitš Sozonov (ven. Его́р Серге́евич Созо́нов, 26. toukokuuta 1879 Vjatkan läänin Uržumin kihlakunnan Petrovskojen kylä – 27. marraskuuta 1910 nykyisen Taka-Baikalian aluepiirin Nertšinski Zavodin piirin Gornyi Zerentui)lähde? oli venäläinen sosialistivallankumouksellinen.
Jegor Sozonov syntyi vanhauskoisen talonpojan ja metsäyrittäjän perheeseen. Hän opiskeli Moskovan yliopistossa, josta hänet erotettiin huhtikuussa 1901 opiskelijalevottomuuksiin osallistumisen takia. Sozonov karkotettiin Ufaan, jossa hän liittyi sosiaalidemokraattien ja sosialistivallankumouksellisten paikallisjärjestöön. Maaliskuussa 1902 hänet pidätettiin ja karkotettiin Itä-Siperiaan. Matkalla karkotuspaikkaan hän pakeni ulkomaille.
Heinäkuussa 1904 Sozonov murhasi sosialistivallankumouksellisten taistelujärjestön määräyksestä Venäjän sisäministerin Vjatšeslav von Plehwen. Haavoittuneena hänet pidätettiin ja tuomittiin elinkautiseen rangaistusvankeuteen. Kesäkuussa 1906 Sozonov saapui Nertšinskin pakkotyövankilan Akatuin vankilaan, josta hänet maaliskuussa 1907 siirrettiin Algatšiin. Siellä hän osallistui poliittisten vankien mielenilmauksiin ja yritti paeta. Syyskuussa 1907 Sozonov siirrettiin Zerentuin vankilaan, jossa hän myrkytti itsensä protestina poliittisten vankien ruumiinrangaistuksia vastaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jegor Sozonov Wikimedia Commonsissa
Toivo Aro

Aro suorittamassa kerroshyppyä Tukholman kesäolympialaisissa 1912.
Toivo Nestori Aro (synt. Ahlstedt, 9. helmikuuta 1887 Helsinki – 8. lokakuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen uimahyppääjä, pankinjohtaja ja urheiluvaikuttaja. Hän voitti urallaan kerroshyppyjen Suomen-mestaruuden vuosina 1910 ja 1912 sekä suorien hyppyjen Suomen-mestaruuden vuosina 1907 ja 1910–1912. Aro osallistui myös kaksiin olympiakisoihin. Urheilu-uransa jälkeen hän toimi pitkään Helsingin Suomalaisen Säästöpankin johtajana.
Elämä

Aron vanhemmat olivat talonomistaja Henrik Gustaf Aro (ent. Ahlstedt) ja Mariana Karoliina Forsell. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta 1906 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1917 ja filosofian maisteriksi 1919. Aro oli Helsingin Suomalaisen Säästöpankin palveluksessa eri tehtävissä vuodesta 1919 alkaen ja oli viimeksi pankin toimitusjohtajana 1925–1957.
Aro oli ensimmäinen suomalainen kansainvälisen tason uimahyppääjä. Hän osallistui kaksiin olympiakisoihin. Lontoon kesäolympialaisissa 1908 hän selviytyi kerroshypyissä alkulohkostaan jatkoon toisena ruotsalaisen Robert Anderssonin jälkeen. Välierässään Aro oli neljän ruotsalaisen joukossa kolmas. Hän selviytyi loppukilpailuun, mutta ei siinä kilpaillut, sillä hänelle ei kerrottu, milloin kilpailu järjestetään. Tukholmassa 1912 Aro selviytyi kerroshypyissä ja suorissa kerroshypyissä loppukilpailuun, joista ensin mainitussa hän sijoittui kahdeksanneksi ja jälkimmäisessä viidenneksi.
Myöhemmin Aro toimi myös urheiluvaikuttajana. Hän toimi SVUL:n hiihtojaoston puheenjohtajana vuosina 1916–1930, Suomen Uimaliiton puheenjohtajana 1928–1946 ja Suomen Ladun puheenjohtajana 1938–1940. Vuosina 1917–1918 hän toimi Suomen Urheilulehden päätoimittajana. Aro oli merkittävä taustavaikuttaja Yrjönkadun uimahallin rakentamisessa Helsinkiin. Hänelle myönnettiin vuonna 1957 SVUL:n hakemuksesta Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuri ansioristi.
Aiheesta muualla

Toivo Aro unohtui Lontoon olympialaisten uimahyppyfinaalista Ylen Elävä arkisto
Ateenasta Lontooseen Ylen Elävä arkisto
Antti O. Arponen: / Aro, Toivo (1887–1962) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  18.7.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| n k Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuren ansioristin saajat |
| --- | --- |
Nykyiset haltijat:  1994 Carl-Olaf Homén  2003 Pirjo-Liisa Vilenius  2010 Marja-Liisa Kirvesniemi  2010 Lasse Virén  2015 Pertti Karppinen  2016 Kalervo Kummola  2022 Marie Lundmark 
Aikaisemmat saajat:  1947 Elli Björkstén  1947 Hannes Kolehmainen  1947 Paavo Nurmi  1948 Anni Collan  1948 Erik von Frenckell  1948 Lauri Pihkala  1948 Viktor Smeds  1948 Arvo Vartia  1949 Kustaa Levälahti  1949 Eino Pekkala  1950 Urho Kekkonen  1951 Jukka Rangell  1954 Kaarina Kari  1957 Toivo Aro  1958 Akseli Kaskela  1963 Hilma Jalkanen  1963 Bruno Nyberg  1964 Kauno Kleemola  1964 Väinö Lahtinen  1965 Liisa Orko  1966 Heikki Savolainen  1966 Yrjö Valkama  1967 Clas Thunberg  1974 J. O. Söderhjelm  1976 Veikko Hakulinen  1978 Väinö Soininen  1979 Lennart Kivi  1980 Kalle Kaihari  1982 Erkki Kivelä  1983 Sulo Kolkka  1983 Jukka Uunila  1987 Hannu Koskivuori  1987 Unto Siivonen  1988 Impi Jokinen  1988 Martti Karvonen  1989 Sulo Hostila  1989 Nils-Erik Nyman  1989 Paavo Pekkanen  1990 Osmo Niemelä  1995 Matti Ahde  1997 Peter Tallberg  1998 Pentti Linnosvuo  2001 Tapani Ilkka  2003 Kalevi Tuominen  2009 Veikko Puputti  2009 Siiri Rantanen  2022 Ilkka Kanerva 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Aristoteleen biologia

Aristoteleella biologia liittyy läheisesti filosofiaan sekä muihin luonnontieteisiin. Vaikka Aristoteles tunnetaan ennen kaikkea filosofina, häntä voidaan pitää myös länsimaisen tieteen ensimmäisenä biologina. Jo ennen häntä useat luonnonfilosofit ja lääkärit olivat tehneet huomioita kasvi- ja eläinkunnasta, mutta kukaan heistä ei ollut harjoittanut samanlaista systemaattista ja kriittistä empiiristä tutkimusta biologisista ilmiöistä. Aristotelesta voidaan pitää erityisesti eläinopin ja botaniikan perustajana.
Aristoteleen biologian tunteminen antaa paitsi kuvan luonnontieteen historiasta ja filosofiasta, myös auttaa ymmärtämään hänen muita töitään. Monet keskeiset biologiset konseptit esiintyvät myös Aristoteleen muissa kirjoituksissa, kuten psykologiaa, etiikkaa ja metafysiikkaa käsittelevissä teoksissa. Biologisissa teoksissaan Aristoteles kirjoitti laajasti erityisesti eläinten lajeista, rakenteesta, syntymisestä ja kehittymisestä. Biologisia tutkimuksia hän harjoitti sekä havainnoimalla että suorittamalla leikkauksia eri eläimillä.
Aristoteleen biologiset kirjoitukset

Huomattava osa, noin kolmannes, Aristoteleen säilyneistä teoksista käsittelee biologiaa, ja noin neljännes eläinoppia. Nämä tutkielmat ovat todennäköisesti peräisin Aristoteleen varhaisemmilta vuosilta, jolloin hän suoritti luonnontieteellisiä tutkimuksia muun muassa Kallonínlahdella Lesboksella, eikä vielä johtanut Lykeionin peripateettista koulua Ateenassa. Tuona aikana hän tutki yli 500 eri eläinlajia, joita hän tarkkaili itse tai joita Aleksanteri Suuren alaiset toimittivat hänelle. Aristoteles suoritti ruumiinavauksia ja leikkauksia eläimillä — ihmisten ruumiinavaukset eivät kuitenkaan olleet tuolloin sosiaalisesti hyväksyttyjä.
Tutkijat ovat kuitenkin osittain eri mieltä siitä, mitkä teokset tulisi lukea juuri biologisiin kirjoituksiin. Aristoteleelle oli tyypillistä, että hän sovelsi samaa perusfilosofiaa ja systemaattista lähestymistapaa useisiin eri tieteenaloihin. Hän esimerkiksi käytti usein biologisia käsitteitä kuvatessaan mielenfilosofian tai metafysiikan alaan kuuluvia ilmiöitä, ja vastaavasti metafysiikan käsitteitä käsitellessään biologisia ilmiöitä. Yksi esimerkki on sielun käyttäminen enemmänkin biologis-fyysisenä kuin teologisena käsitteenä. Tämän johdosta on vaikeaa vetää rajaa sille, mikä Aristoteleen töistä tulisi laskea kuuluvaksi juuri biologian alaan, ja mikä esimerkiksi psykologiaan, mielenfilosofiaan tai metafysiikkaan.
Yleensä Aristoteleen biologisiin kirjoituksiin luetaan ainakin Eläinoppi, Eläinten osista, Eläinten liikkeestä, Eläinten kehittymisestä, Eläinten syntymisestä ja Kasveista, sekä useat Pieniin tutkielmiin kuuluvat kirjoitukset, ennen kaikkea Elämän pituudesta ja lyhyydestä, Elämästä ja kuolemasta ja Hengittämisestä. Näiden lisäksi myös suuri osa psykologian alan teoksista, merkittävimpänä Sielusta, voidaan lukea myös biologian alaan. Lisäksi useat Aristoteleen kadonneista teoksista käsittelivät biologiaa. Näistä teoksista tunnetaan ainoastaan niiden nimiä, kuten Diogenes Laertioksen mainitsemat Leikkelyitä, joka käsitteli oletettavasti anatomiaa, Hedelmättömyydestä, Yhdistetyistä eläimistä ja Kirjoitus fysiognomiasta.
Biologisen tutkimuksen luonteesta

Aristoteles katsoi, että biologista tutkimusta voidaan tehdä kahdella tasolla: joko 1) erikoistumalla yhteen lajiin ja hankkimalla siitä eksaktia tieteellistä tietoa (spesialistin rooli), tai 2) tekemällä yleistä tutkimusta kaikista lajeista ja pyrkimällä ymmärtämään kokonaisuus ja lajien yhteiset piirteet (generalistin rooli). Kummatkin roolit olivat tarpeellisia, eivätkä yksinään teitä totuuteen.
Aristoteles jakoi myös biologisen tutkimuksen vaiheet kahteen vaiheeseen, toisaalta 1) etsimiseen ja löytämiseen, jossa edetään geneettisessä järjestyksessä, ja toisaalta 2) lopullisen tuloksen esittämiseen, jossa edetään loogisessa järjestyksessä. Etsimisvaiheessa spesialisti tutkii ilmiöitä niin suurella tarkkuudella kuin mahdollista, kun taas generalisti käyttää tietojaan hyödyksi tekemällä valintoja sen suhteen, mitkä havainnot ovat merkittäviä. Pyrkimyksenä oli ottaa joku havaittu ilmiö ja löytää sille joku kausaalinen selitys. Tämä voitiin tehdä aristoteelisen logiikan mallin mukaan induktiolla, jossa edetään yksittäisestä yleiseen. Kun on päästy yleiseen, on muodostettu kattava ymmärrys jostain ilmiöstä. Esimerkiksi jos haluttiin selvittää, nukkuvatko kalat, tuli tarkkailla yksittäisiä kaloja ja katsoa, täyttääkö niiden käytös joskus unen tunnusmerkit. Niiden käyttäytymisestä tehtiin johtopäätös yleisestä tutkimustuloksesta.
Lopullisten tulosten esittämisvaiheessa pyritään löytämään selitys sille, miksi yleinen tutkimustulos on sellainen kuin se on. Esimerkiksi, kun havaittiin, että kalat nukkuvat, tämän jälkeen tuli jatkaa kysymällä miksi niiden tarvitsee nukkua? Oliko syynä se, että niiden täytyy kerätä voimia, kuten nukkuvien ihmisten? Oliko nukkuminen kaloille vaarallista ja jos oli, niin millä tavalla? Mitä ne tekivät välttääkseen syödyksi tulemisen unen aikana? Näin tutkijan tuli palata etsimisvaiheeseen yhä uudestaan ja uudestaan löytääkseen selityksiä syntyneille uusille kysymyksille.
Biologiset menetelmät ja systematiikka > Luokittelun perusteet

Systematiikka on tieteenala, joka tutkii eliöiden biologista luokittelua eli taksonomiaa. Filosofina Aristoteles käsitteli luokittelua eli kategorioita erityisesti logiikkaa käsittelevässä teoksessaan Organon. Luokittelussa oli keskeistä löytää kullekin asialle joku mahdollisimman läheinen luokka, johon sen voi sijoittaa. Esimerkiksi ihmiset olivat laji (species), joka oli elävä ja aistiva — lähin ryhmä oli siis eläimet ja tarkemmin verelliset eläimet. Lähintä ryhmää kutsuttiin suvuksi (genus), josta laji oli osajoukko.
Näin luokittelussa tulee keskeiseksi eron havaitseminen. Esimerkiksi ihmisen tapauksessa tulisi määritellä, mikä erottaa ihmiset muista eläimistä. Aristoteleelle tämä erottava tekijä oli järki. Ihmisen määritelmäksi tuli siis järjellinen eläin. Tällöin "ihminen" on laji, "eläin" suku ja "järjellisyys" ero. Vastaavalla tavalla Aristoteles sovelsi luokittelua kaikkeen biologiaan, määritellen suhteita ja yhteyksiä erityyppisten eläinten välille. Hän ei kuitenkaan luonut täydellistä luokittelujärjestelmää, joka olisi kuvannut kaikki eläimet, vaan loi tällaiselle luokittelulle teoreettisen pohjan, jota voitiin käyttää ohjeena luokittelujärjestelmän tekemisessä.
Aristoteleen luokittelujärjestelmä erosi hänen edeltäjiensä käyttämistä erityisesti siinä, että hän käytti luokittelun perusteena ensimmäisenä eläinten toiminnallisia ominaisuuksia, kun taas hänen edeltäjänsä olivat käyttäneet ei-toiminnallisia ominaisuuksia, kuten eläinten asuinpaikkoja ja kasvien kasvupaikkoja. Yleisen Aristotelesta edeltäneen teorian mukaan eläimet oli jaettu maalla, merellä ja ilmassa eläviin. Jotta myös neljäs elementti, tuli, saataisiin käyttöön, oli kuviteltava myös tuleen liittyviä eläimiä, kuten feeniks-lintu. Aristoteles perusti luokittelunsa sen sijaan eläinten ruumiinosiin. Menetelmä mahdollisti sen, että samalla tavalla toimivia eläimiä voitiin tutkia yhdessä.
Biologiset menetelmät ja systematiikka > Aristoteleen luokittelu pääpiirteittäin

Aristoteleen luokittelussa ylimmät luokat olivat verelliset ja verettömät eläimet. Tämä vastaa jotakuinkin nykyistä jaottelua selkärankaisiin ja selkärangattomiin. Aristoteleen järjestelmässä oli myös luokka välimuodoille, joissa on kummankin pääluokan piirteitä.
Verelliset eläimet
Eläviä poikasia synnyttävät eläimet
Ihmiset
Muut nisäkkäät, ilman erottelua kädellisiin
Munivat eläimet
Linnut
Kalat
Verettömät eläimet
Kuorelliset merieläimet (testacea)
Pehmeäkuoriset merieläimet (crustacea)
Kuorettomat pehmeänahkaiset merieläimet (mustekalat)
Hyönteiset
Mehiläiset
Välimuodot (eläimet, joissa on enemmän kuin yhden luokan ominaisuuksia)
Valaat, hylkeet ja pyöriäiset — synnyttävät eläviä poikasia, mutta elävät vedessä
Lepakot — omaavat neljä raajaa, mutta lentävät
Sienieläimet — toimivat sekä kasvien että eläinten tavoin
Aiheesta muualla

Boylan, Michael: Aristotle's Biology The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Lennox, James: Aristotle's Biology The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Ronan, Colin: History of Science: Aristotle's Biology (Arkistoitu – Internet Archive). The History of Science in the World's Cultures, ss. 106-107. (englanniksi)
NRP Arpão (S161)

| NRP Arpão |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Howaldtswerke-Deutsche Werft
Kölinlasku:  2005
Laskettu vesille:  kesäkuu 2009
Palveluskäyttöön:  22. joulukuuta 2010
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 700 t (pinnalla) 2 020 t (sukellus)
Pituus:  67,7 m
Leveys:  6,35 m
Syväys:  6,6 m
Koneteho:  AIP
Nopeus:  10 solmua (pinnalla) 20 solmua (sukellus)
Miehistöä:  33
Aseistus
Aseistus:  8 × 533 mm torpedoputkea
NRP Arpão (runkonumero S161) on Portugalin laivaston vuonna 2009 vesillelaskettu Tridente-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin 2004 Howaldtswerke-Deutsche Werftiltä (HDW), missä köli laskettiin 2005. Se laskettiin vesille kesäkuussa 2009 ja luovutettiin tilaajalle 22. joulukuuta 2010. Alus otettiin palvelukseen vielä luovutuspäivänä.
Palvelus

Alus on palveluksessa.
Apokryfiset kirjat

Apokryfiset kirjat eli apokryfikirjat tai apokryfit  ovat juutalaisia tai alkukristillisiä kirjoituksia, jotka on jätetty kaanonin eli ohjeellisen tekstikokoelman ulkopuolelle. Juutalaisuudessa kanonisoitu tekstikokoelma on heprealainen raamattu Tanak ja kristinuskossa Raamattu. Apokryfisiä kirjoja on eri tekstikokoelmissa vaihtelevasti eri aikoina ja eri kirkkokunnissa. Apokryfinen (m.kreik. ἀπόκρυφος, apokryfos) tarkoittaa ”kätketty”. Nimitys juontuu siitä, ettei apokryfisiä kirjoja yleensä luettu kristillisissä jumalanpalveluksissa, vaikka ne olivat saatavilla.
Juutalaisuudessa apokryfisiä ovat kaikki tekstit, jotka eivät kuulu Tanakiin. Kristinuskon apokryfikirjoista puhuttaessa Vanhan ja Uuden testamentin apokryfikirjojen välillä on tehtävä selvä ero. Vanhan testamentin apokryfikirjat eli niin kutsutut deuterokanoniset kirjat ovat osa Raamattua, tosin varsinkaan protestanttisessa kristillisyydessä niitä ei tunnusteta muiden Raamatun kirjojen arvoisiksi. Sen sijaan Uuden testamentin apokryfeillä ei milloinkaan ole ollut laajasti tunnustettua asemaa kristinuskon piirissä.
Katolinen kirkko nimittää apokryfisiksi pelkästään Raamatun kaanonin ulkopuolisia kirjoja. Niitä kirjoja, jotka kuuluvat kristilliseen Raamattuun, se nimittää deuterokanonisiksi kirjoiksi.