stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Simona La Mantia

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Simona La Mantia (vasemmalla) |  Simona La Mantia (vasemmalla) |  Simona La Mantia (vasemmalla) |  |
Maa:   Italia
Naisten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Barcelona 2010 | kolmiloikka |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Pariisi 2011 | kolmiloikka |  |
|  Pronssia | Göteborg 2013 | kolmiloikka |  |
Simona La Mantia (s. 14. huhtikuuta 1983 Palermo) on italialainen kolmiloikkaaja.
La Mantia oli kahdeksas alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa 2002. Seuraavana vuonna hän voitti hopeaa alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa, mutta karsiutui Pariisin MM-kisoissa. Vuonna 2004 hän oli yhdestoista Budapestin sisäratojen MM-kisoissa, mutta karsiutui Ateenan olympialaisissa. Seuraavana vuonna hän oli kahdeksas Madridin sisäratojen EM-kisoissa ja voitti kultaa alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa, mutta karsiutui Helsingin MM-kisoissa, kuten kävi myös Moskovan sisäratojen MM-kisoissa 2006. Göteborgin EM-kilpailuissa hän jäi karsinnassa ilman tulosta.
Vuonna 2010 La Mantia teki paluun arvokisoihin voittaen hopeaa Barcelonan EM-kisoissa 2010 tuloksella 14,56 m. Ensimmäisen aikuisten arvokisavoittonsa hän saavutti Pariisin sisäratojen EM-kisoissa 2011 tuloksella 14,60 m. Saman vuoden Daegun MM-kilpailuissa hän karsiutui. Vuonna 2012 hän sijoittui neljänneksi Helsingin EM-kilpailuissa tuloksella 14,25, mutta karsiutui loppukilpailusta Lontoon olympialaisissa. Göteborgin EM-hallikilpailuissa 2013 hän sai pronssia tuloksella 14,26. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän karsiutui loppukilpailusta.
La Mantian ennätys on 14,69 m, jonka hän hyppäsi Palermossa 22. toukokuuta 2005. Sisäradoilla hän on hypännyt 14,60 m Pariisissa 5. maaliskuuta 2011 voittaessaan EM-kultaa. Pituushypyssä hänen ennätyksensä on Palermossa 21. toukokuuta 2005 hypätty 648 cm.
Aiheesta muualla

Simona La Mantia sports-referencen tietokannassa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Simona Pop

| Simona Pop |
| --- | --- |
 Pop vuonna 2014
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. joulukuuta 1988 (ikä 35) Satu Mare, Romania
Uran tiedot
Laji:  kalpa
Seura:  CSA Steaua București
Aiheesta muualla
Simona Pop (s. 25. joulukuuta 1988 Satu Mare) on romanialainen kalpamiekkailija ja olympiavoittaja. Hän saavutti Rio de Janeiron olympialaisissa kalvan joukkuekultaa Romanian joukkueessa. Pop on voittanut joukkuekilpailuissa sekä maailmanmestaruus että Euroopan-mestaruusmitaleja. Hänellä on yksi henkilökohtainen Euroopan-mestaruuspronssi vuodelta 2015. Pop edustaa CSA Steaua Bucureștia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Simona Pop Wikimedia Commonsissa
Sota Nakano

| Sota Nakano> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. elokuuta 1992 (ikä 32) Japani
Kansalaisuus:   Japani  Yhdysvallat
Kyokushin-ottelija
Aktiivisena:  2006–
Pituus:  175 cm
Paino:  80 kg
Painoluokka:  raskassarja (2017–) keskisarja (2010–2016)
Kätisyys:  oikea
Vyöarvo:  2. dan
| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten kyokushin.Yhdysvaltain mestaruuskilpailut  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten kyokushin.Yhdysvaltain mestaruuskilpailut  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten kyokushin.Yhdysvaltain mestaruuskilpailut  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten kyokushin. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Los Angeles 2010 | -80 kg |  |
|  Kultaa | Los Angeles 2012 | -80 kg |  |
|  Kultaa | Los Angeles 2016 | -80 kg |  |
|  Kultaa | Los Angeles 2017 | -90 kg |  |
|  Kultaa | Los Angeles 2023 | +90 kg |  |
|  Hopeaa | Los Angeles 2015 | -80 kg |  |
|  Hopeaa | Los Angeles 2018 | -90 kg |  |
|  Hopeaa | Los Angeles 2019 | -90 kg |  |
| Nuorten Yhdysvaltain mestaruuskilpailut  | Nuorten Yhdysvaltain mestaruuskilpailut  | Nuorten Yhdysvaltain mestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | Los Angeles 2006 | 13–14-vuotiaat |  |
| All American Open  | All American Open  | All American Open  |  |
|  Kultaa | New York 2009 | nuorten sarja |  |
Sōta Nakano (jap. 中野 ソータ, s. 20. elokuuta 1992 Japani) on yhdysvaltalainen karateka. Hän on viisinkertainen Kyokushinin Yhdysvaltain mestari.
Kilpaura

Nuorten tasolla Nakano edusti Havaijia ja voitti Yhdysvaltain mestaruuden 13–14-vuotiaiden sarjassa 2006, voitettuaan loppuottelussa Toru Nagain. Myöhemmin Nakano voitti nuorten mestaruuden All American Openissa 2009, hän voitti loppuottelussa Mohamed Chikhin.
Kilpaura > Aikuisten tasolla

Nakano saavutti ensimmäisen Yhdysvaltain mestaruutensa tammikuussa 2010, kun hän voitti keskisarjan loppuottelussa kanadalaisen Michihiro Nagasen. Syyskuussa hän oli mukana All American Openissa, jossa hän sijoittui kahdeksanneksi.
2011 lokakuussa Nakano oli mukana haastetapahtumassa Belgradissa, jossa Yhdysvallat kohtasi Serbian. Tapahtumassa käytiin neljä ottelua, joista Yhdysvallat voitti kolme. Nakano voitti oman ottelunsa Sosa Stosicia vastaan.
2012 Nakano voitti toisen Yhdysvaltain mestaruutensa, kohdattuaan loppuottelussa romanialaisen Mirel Iacobin, joka oli voittanut Yhdysvaltain mestaruuden edellisvuonna.
2015 Nakano saavutti hopeaa Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissa hävittyään loppuottelussa japanilaiselle Kashi Osawalle. Hän oli mukana marraskuussa pidettävässä World Openissa, jossa oli mukana 192 ottelijaa. Nakano voitti avauskierroksella Kazbek Abastovin, joka hävisi ottelun virhepisteellä. Toisella kierroksella Nakano kohtasi David Oroszin, joka oli kymmenen kiloa painavampi ja 20 senttimetriä pidempi kuin Nakano. Hän voitti huomattavasti kookkaamman vastustajansa tuomariäänin 5–0. Kolmannella kierroksella Nakano kohtasi Satoru Arakin, jonka hän voitti tuomariäänin 3–0. Voiton myötä Nakano selvisi 32 parhaan joukkoon, johon hänen kisansa päättyivät hänen hävittyään Darmen Sadvokasoville tuomariäänin 3–0.
2016 Nakano saavutti Yhdysvaltain mestaruuden kolmannen kerran keskisarjassa, kun hän voitti loppuottelussa maanmiehensä Enrique Mayersin. Nakano otteli Antonio Tusseauta vastaan Bercyssa näytösottelun, jonka hän hävisi Ipponilla.
2017 tammikuussa Nakano saavutti Yhdysvaltain raskaansarjan mestaruuden voitettuaan loppuottelussa Achemi Chikhin. Voiton myötä hän pääsi edustamaan Pohjois-Amerikkaa huhtikuussa pidettäviin painoluokallisiin MM-kilpailuihin. Hän voitti avauskierroksella Alejandro Navarron, mutta hävisi toisella Yuta Takahashille ja sijoittui raskaassasarjassa neljänneksi. Kesäkuussa 2017 Nakano oli mukana All American Openissa, jossa hän eteni toiselle kierrokselle voitettuaan ensin Kurtsitkidze Torniken. Toisella kierroksella hän hävisi Marios Stefanoulle.
Helmikuussa 2023 Nakano saavutti uransa viidennen Yhdysvaltain mestaruuden, kun hän voitti tällä kertaa superraskaansarjan loppuottelussa Daniel Milicevicin.
Stetinin

Stetinin M-5
Stetinin (ven. Щетинин) oli ensimmäinen venäläinen lentokonetehdas. Yritys perustettiin Pietariin vuonna 1909 nimellä "Russko-Baltiskovo Vagonovo Zavod". Yhtiötä johti kuuluisa lentäjä S. S. Stetinin ja yhtiön pääsuunnittelija toimi Dimitri Grigorovitš.
Stetinin erikoistui lentoveneiden valmistamiseen. Ensimmäinen kone tehtiin Curtiss Model K:n näköiseksi. Koneiden tyyppimerkki oli "M" (kuten meri).
Kuuluisimmat yhtiön tuotteet olivat M-5, M-9, M-11/M-12, M-15, M-16 ja M-24/M-24bis.
Springdale – Riding Adventure

Springdale – Riding Adventure on haastava hevospeli. Siinä on esimerkiksi erilaisia hevosia, joista voi valita omansa. Springdalessa on haastavia ratoja, joista suurin osa on esteratoja. Springdalessa ei ole yhtään kouluratsastusratoja, joten kannattaa etsia kouluratsastuspelit muualta. 
Springdalessa on paljon erilaisia haasteita, ja jopa muutama minipeli, kuten Perhosten jahtaaminen.
Harmi vain, että pelissä on vähän pelattavaa kun on läpäissyt kaikki tehtävät.
Springdalessa voi saavuttaa tehtäviä, ostaa tavaroita ja sen sellaista. Springdalessa on 4 ns.klubia, eli Unicorn, Dryad, Seahorse ja Pegasus. Jokaisessa on omat tehtävänsä.
Spektriluokka

Nimeäminen · Luokittelu
Kehitys · HR-kaavio · Nukleosynteesi

Tähtijärjestelmä · Eksoplaneetta

Luettelot tähdistä
Synty ja kehitys
Synty · Prototähti · Esipääsarja · Pääsarja
Horisontaalihaara · Asymptoottihaara
Esiplanetaarinen sumu · Planetaarinen sumu
Wolfin–Rayetin tähti · Valesupernova
Supernova · Hypernova
Luminositeettiluokitus
Alikääpiö · Kääpiö (Punainen · Keltainen · Sininen)
Alijättiläinen · Jättiläinen (Punainen · Sininen)
Kirkas jättiläinen · Ylijättiläinen (Punainen · Sininen)
Hyperjättiläinen
Spektriluokitus
O · B · A · F · G · K · M
Bariumtähti · Hiilitähti · Teknetiumtähti
Jäänteet
Valkoinen kääpiö · Musta kääpiö · Heliumplaneetta
Neutronitähti (Pulsari · Magnetar) · Musta aukko
Nukleosynteesi
Alfareaktio · Kolmialfareaktio · Heliumleimahdus
Hiilisykli · Hiilen fuusio · Neutronisieppaus · Nova
Yleiset ominaisuudet
Ikä · Magnitudi · Metallisuus · Luminositeetti
Aiheeseen liittyvää
Ruskea kääpiö · Ruskea alikääpiö · Planeetta
Tähtijoukko (Avoin · Pallomainen) · Tähdistö
Auringon ominaisuudet
Spektriluokan M0III punaisen jättiläisen spektri.
Spektriluokka (myös spektrityyppi) on tähtityyppi, joka päätellään tähden spektristä. Spektri riippuu pääosin tähden pintalämpötilasta. Eri lämpötiloissa eri tavoin virittyvä kaasu luo erilaiset spektriviivat.
Lämpötila vaikuttaa myös tähden väriin. Spektriluokassa on monesti merkitty myös tähden kirkkaudesta riippuva luminositeettiluokka. Aurinko on keltainen G2V-luokan pääsarjan tähti. Niinpä Auringon pääluokka on G, alaluokka 2 ja luminositeettiluokka V, pääsarja. Spektriluokissa voi olla myös lisämuunnelmia. Ne merkitään pienillä kirjaimilla. Esimerkiksi punaisen kääpiötähden spektri voi olla vaikkapa M5eV. Tässä e tarkoittaa emissioviivoja.[lähde? ]
Historia

Tähtien spektreistä saatiin ensimmäisiä valokuvia 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa kuvia oli jo niin paljon, että tähtiä voitiin alkaa luokitella niiden spektrien ulkonäön mukaan. Annie Jump Cannon teki Yhdysvalloissa Harvardin yliopistossa ensimmäisen luokittelun tutkittuaan yli 200 000 tähden spektrin. Hänen luokkansa olivat aakkosjärjestyksessä (A, B, C, D....) spektrin ulkonäön mukaan, mutta järjestystä muutettiin, kun ymmärrettiin niiden riippuvan lämpötilasta. Luokat järjestettiin laskevan lämpötilan mukaan, kun osa hylättiin ja loput laitettiin tähän järjestykseen: O, B, A, F, G, K, M ja kukin niistä jaetaan vielä kymmeneen osaan numeroilla 0–9> O-luokan tähdet ovat kuumimpia, pintalämpötilaltaan jopa 35 000 kelviniä ja viileimpiä M-luokan tähdet, jotka ovat lämpötilaltaan noin 3 000 kelviniä.
Eri spektriluokkien pääsarjan tähdet

Pääsarja on pisin ajanjakso tähden kehityksessä. Aurinko kuuluu pääsarjaan eli kirkkausluokkaan V.
| Luokka | Lämpötila | Meille näkyvä väri | Todellinen väri | Massa (Auringon massaa) | Säde (Auringon sädettä) | Luminositeetti | Vedyn viivat |  % Pääsarjan tähdistä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| O | 30 000–60 000 K | sininen | sininen | > 16 M☉ | > 6,6 R☉ | 30 000 L☉ | Heikot | ~0,00003 % |
| B | 10 000–30 000 K | sininen-sinivalkea | sinivalkea | 2,1–16 M☉ | 1,8–6,6 R☉ | 25 – 30 000 L☉ | Keskinkertaiset | 0,13 % |
| A | 7 500–10 000 K | valkea | valkea | 1,4–2,1 M☉ | 1,4–1,8 R☉ | 5–25 L☉ | Vahvat | 0,6 % |
| F | 6 000–7 500 K | keltavalkea | valkea | 1,04–1,4 M☉ | 1,15–1,4 R☉ | 0,6–1,5 L☉ | Keskivahvat | 3 % |
| G | 5 000–6 000 K | keltainen | keltavalkea | 0,8–1,04 M☉ | 0,96–1,15 R☉ | 1,5–5 L☉ | Heikot | 7,6 % |
| K | 3 500–5 000 K | oranssi | keltaoranssi | 0,45–0,8 M☉ | 0,7–0,96 R☉ | 0,08–0,6 L☉ | Hyvin heikot | 12,1 % |
| M | 2 000–3 500 K | punainen | oranssinpunainen | < 0,45 M☉ | < 0,7 R☉ | < 0,08 L☉ | Hyvin heikot | 76,45 % |
Luminositeettiluokat

Tähtien spektriluokitteluun kuuluu myös luminositeettiluokitus, joka merkitään roomalaisilla numeroilla seuraavasti:
Ia kirkkaimmat ylijättiläiset
Ib vähemmän kirkkaat ylijättiläiset
II kirkkaat jättiläiset
III normaalit jättiläiset
IV alijättiläiset
V pääsarjan tähdet
VI alikääpiöt
VII valkoiset kääpiöt
Tämä kirkkauteen perustuva luokittelu kehitettiin 1900-luvun puolivälissä Yerkesin observatoriossa täydentämään Harvardin luokittelua.
Vanhentunut luminositeettiluokitus

wd valkea kääpiö esim F0wd
sd alikääpiö esim sdG0
d pääsarjan tähti esim dG2
sg alijättiläinen
g jättiläistähti esim gK2
c ylijättiläinen
Harvinaisia spektriluokkia

W Wolf-rayet, monia alaluokkia esim WN
R
N
S
C hiilitähti
D valkea kääpiö, monia alaluokkia esim DA, DAB
Erikoiset spektrit

n spektriviivat sumumaiset esim B5eV
p outoja piirteitä spektrissä esim A0Vp
e emissioviivoja spektrissä esim M5eV
m metallitähti esim A2m
| Merkintä | Spektrin  erityispiirteitä |
| --- | --- |
 :: epävarma spektrin ominaisuus
...: tarkemmin määrittelemättömiä  spektrin erikoisuuksia
 !: Erikoinen spektri
comp: Moniosainen spektri
e: emissioviivoja
[e]: Kiellettyjä emissioviivoja
er: Emissioviivat keskellä heikompia kuin reunoilla
eq: P Cygni-tyyppisiä emissioviivoja
f: N III ja He II emissio
f*: N IV λ4058Å on vahvempi kuin N III λ4634Å, λ4640Å, & λ4642Å viivat
f+: Si IV λ4089Å & λ4116Å emissio, ja N III viiva
(f): N III emissio,ei heikkoja He II imeytymisviivoja
(f+): 
((f)): vahva He II absorptio, heikko N III emissio
((f*)): 
h: WR-tähti, vedyn emissio
ha: WR-tähti, vedyn absorptio ja emissio
He wk: Heikkoja heliumin viivoja
k: Spektrissä tähtienvälisen aineen piirteitä
m: Normaalia enemmän metalleja
n: Sumuiset absorptioviivat, tähti pyörii nopeasti
nn: Hyvin sumuiset absorptioviivat
neb: Sumun spektriä sekoittuneena tähden spektriin
p: Erikoinen spektri
pq: Erikoinen spektri, novan spektrin tyyppinen
q: P Cygni profiles
s: Ohuet absorptioviivat
ss: Hyvin ohuet absorptioviivat
sh: Kuoritähden piirteet
var: Vaihtelevia spektrin piirteitä (sometimes abbreviated to "v")
wl: heikot spektriviivat (also "w" & "wk")
Alkuain (esim He) symbol: normaalia voimakkaammat spektriviivat
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Spektriluokka Wikimedia Commonsissa
Classification of Stellar Spectra (englanniksi)
Colour of Stars (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Stellar_classification
Pääsarjan tähtien sekä jättiläistähtien suhteellinen kokovertailu.
Tähden luminositeettiluokat ja spektriluokat HR-kaaviossa, jossa vaaka-akselina on tähden väriä kuvaava väri-indeksi, ja pystyakselina absoluuttinen visuaalinen magnitudi eli kirkkaus.
Käännös suomeksi
Sinisirkkuset

| Sinisirkkuset |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kardinaalit Cardinalidae
Suku::  Sinisirkkuset Amaurospiza  Cabanis, 1861
Katso myös
   Sinisirkkuset Wikispeciesissä   Sinisirkkuset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinisirkkuset (Amaurospiza) on kardinaalien heimoon kuuluva varpuslintusuku. Aiemmin suku luokiteltiin sirkkujen heimoon. Sinisirkkusten sukuun kuuluu BirdLifen mukaan kolme lajia. Monissa lähteissä sukuun on sijoitettu enemmän kuin kaksi lajia.
Sinisirkkusiin kuuluvia lajeja

Caroninsinisirkkunen (Amaurospiza carrizalensis)
Sinisirkkunen (Amaurospiza concolor)
Tummasinisirkkunen (Amaurospiza moesta)
Aiheesta muualla

ITIS: Amaurospiza (englanniksi)
Slime and Punishment

| Slime and Punishment Municipal Waste |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Blaze of Torment Studios Richmond, Virginia
 Julkaistu: 23. kesäkuuta 2017
 Tyylilaji: crossover thrash
 Kesto: 28.45
 Levy-yhtiö: Nuclear Blast
Listasijoitukset
  117.
Municipal Wasten muut julkaisut
| The Fatal Feast 2012 | Slime and Punishment 2017 | The Last Rager 2019 |
Singlet albumilta Slime and Punishment
 ”Amateur Sketch” Julkaistu: 28. huhtikuuta 2017  ”Slime and Punishment” Julkaistu: 25. toukokuuta 2017
Slime and Punishment on crossover thrash -yhtye Municipal Wasten kuudes studioalbumi. Se julkaistiin 23. kesäkuuta 2017 levymerkillä Nuclear Blast. Albumi on yhtyeen ensimmäinen kitaristi Nick ”Nikropolis” Poulosin kanssa äänitetty albumi.
Kappaleet

Breathe Grease – 1.49
Enjoy the Night – 0.49
Dingy Situations – 1.39
Shrednecks – 2.16
Poison the Preacher – 2.01
Bourbon Discipline – 2.31
Parole Violators – 2.30
Slime and Punishment – 2.22
Amateur Sketch – 1.45
Excessive Celebration – 1.29
Low Tolerance – 2.21
Under the Waste Command – 1.51 (instrumentaali)
Death Proof – 2.52
Think Fast – 2.30
Kokoonpano

Tony Foresta – laulu
Ryan Waste – kitara, taustalaulu
Nick Poulos – kitara
Land Phil – basso, taustalaulu
Dave Witte – rummut
+
Vinnie Stigma – laulu (kappale 7)
Kokoonpano > Tuotanto

Land Phil – äänittäjä
Bill Metoyer – miksaaja, masteroija
Andrei Bouzikov – grafiikka
Arvostelut

Angry Metal Guy:
Blabbermouth: 8/10
Metal Injection: 8/10
Soundi:
Aiheesta muualla

Slime and Punishment Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Slime and Punishment Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Supanlampi

| Supanlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Valkeakoski, Hattula (Tyrväntö)
Koordinaatit:  61°13′30″N, 24°16′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Vanajanselän alue‎ (35.23)
Laskuoja:  oja Rompsinojaan 
Järvinumero:  35.234.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  79,7  m 
Rantaviiva:  0,4 km 
Pinta-ala:  0,943  ha 
 fiSupanlampi 
Supanlampi  on Pirkanmaalla Valkeakosken Uskilassa ja Hattulassa sijaitseva lähes umpeen kasvanut kosteikko ja lampi.
Maantietoa

Lampi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Vanajanselän alueeseen. Se on osa kolmannen jakovaiheen Rompainojan valuma-aluetta. Lammen vedenpinnan korkeus on 79,7 metriä meren pinnan yläpuolella ja siihen laskee vain Pukkilanoja lammen pohjoispuolisilta pelloilta. Oja, joka on yläjuoksulla Myllyojan niminen, on peltoalueen johto-oja ja se kerää itseensä valuma-alueensa kuivatusvesiä. Lampi on 200 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 0,9 hehtaaria. Se on saattanut olla aiemmin isompikin, mutta on nykyään kosteikko, jossa avovedenalueita on jäljellä muutama. Lammen rantaviivan pituus on 400 metriä, mutta se on autio. Lammen itäpuolella sijaitsee entinen maatalo.
Sorrowburn

| Sorrowburn Charon |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : BRR-studio, Raahe, tammikuu 1998
 Julkaistu: marraskuu 1998
 Tuottaja(t): Juha Matinheikki, Charon
 Tyylilaji: goottimetalli
 Kesto: 46.08
 Levy-yhtiö: Emanzipation Productions
Charonin muut julkaisut
|   | Sorrowburn 1998 | Tearstained 2000 |
Sorrowburn on suomalaisen goottimetalliyhtye Charonin vuonna 1998 julkaistu ensimmäinen studioalbumi. Se on yhtyeen ensimmäinen albumi. Albumi nauhoitettiin ja miksattiin BRR-Studiolla Raahessa tammikuussa vuonna 1998.
Kappaleet

Kaikki kappaleet sanoittanut J-P Leppäluoto, ellei toisin mainittu.
Burndown – 2.06 (säv. Charon, Pasi Sipilä)
Wortex – 4.57 (säv. Charon, Jasse Hast)
Breeze – 3.37 (säv. Charon, Pasi Sipilä)
Serenity – 4.34 (säv. Charon, J-P Leppäluoto)
To Serve You – 3.12 (säv. Charon, Jasse Hast)
Nightwing – 4.08 (säv. Charon, Jasse Hast, san. Teemu Hautamäki)
Neverbirth – 6.31 (säv. Charon, J-P Leppäluoto)
Kheimos – 3.36 (säv. Charon, Jasse Hast, Pasi Sipilä, san. Teemu Hautamäki)
November's Eve – 4.54 (säv. Charon, Pasi Sipilä)
Morrow – 8.33 (säv. Charon, J-P Leppäluoto)
Kokoonpano

J-P Leppäluoto – laulu
Pasi Sipilä – kitara
Jasse Hast – kitara
Teemu Hautamäki – basso
Antti Karihtala – rummut
Aiheesta muualla

Sorrowburn Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Sorrowburn Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Sorrowburn
Käännös suomeksi
Syöttökukko

Pyrstösulkia lukuun ottamatta kynitty syöttökukko jalkoineen.

Syöttökukko eli kapuuni 
eli salvukukko on ennen sukukypsyyden saavuttamista kirurgisesti kastroitu kukko. Syöttökukon liha on rasvaisempaa ja maku arvostettua.
Ennen EU:ta syöttökukkojen kasvatus oli kielletty monissa maissa eläinrääkkäyksenä, mutta EU sallii syöttökukkojen kasvattamisen tuotteiden laadun ja perinteisten tuotantomuotojen säilyttämiseksi luomutuotannossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Syöttökukko Wikimedia Commonsissa
Sega Mega Drive

| Sega Mega Drive |
| --- | --- |
 Alkuperäinen japanilainen malli
 Genesis-malli
Muut nimet:  Sega Genesis
Kehittäjä:  Sega
Sukupolvi:  Neljäs sukupolvi
Julkaisu:  EU 30. marraskuuta 1990JP 29. lokakuuta 1988NA 9. tammikuuta 1989
Laitteisto:  Motorola 68000 7.6 MHz, Zilog Z80 3.58 MHz, VDP-grafiikkapiiri
Muisti:  64 kt keskusmuistia
Tallennusväline:  Pelimoduuli
Lisälaitteet:  Sega Mega-CD,   Sega 32X
Liitettävyys:  Sega Master System (sovittimen kanssa)
Pelit:  Luettelo Sega Mega Drive -peleistä
Edeltäjä:  Sega Master System
Seuraaja:  Sega Saturn
Kotisivut:  www.sega-europe.com
Lisää videopeliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Sega Mega Drive (Yhdysvalloissa Sega Genesis; Etelä-Koreassa kor. 수퍼겜보이, Supeo Gemboi; Japanissa jap. メガドライブ, Mega Doraibu) oli Segan ensimmäinen 16-bittinen konsoli. Se on myös toistaiseksi Segan kaupallisesti menestynein konsoli. Vaikka Mega Drive ei menestynytkään odotetunlaisesti kotimaassaan Japanissa, Euroopassa se onnistui myymään paremmin kuin Nintendon Super Nintendo Entertainment System. Yhdysvalloissa Mega Drive oli myydyin konsoli suurimman osan 16-bittisten valtakaudesta, joskin SNESin kokonaismyyntiluvut menivät lopulta ohi.[lähde? ]
Mega Driven menestynein pelihahmo oli Segan maskotiksi noussut Sonic the Hedgehog, joka teki ensiesiintymisensä vuonna 1991 korvaten Alex Kiddin Segan virallisena maskottina. Etelä-Koreassa Mega Drivea kutsuttiin aluksi nimellä 수퍼겜보이 (Super Gemboi), mutta myöhemmissä malleissa ja Mega Drive II:ssa käytettiin nimeä 슈퍼알라딘보이 (Super Alladin Boi).
Sega Mega Drive II julkaistiin vuonna 1993. Laitteen ulkoasu muuttui dramaattisesti; koko ja hinta pienenivät, kun laitteesta karsittiin toimintoja (kuten sisäänrakennettu kuulokeliitäntä). Konsolia varten valmistettiin myös uusi versio Segan Mega CD:stä, Sega Mega-CD 2. Laitteiden ainoana erona oli muotoilu, joka nyt jäljitteli uuden konsoliversion muotoja.
Laitteeseen sai Sega Channel-palvelun, jonka kautta pystyi pelaamaan pelejä kaapelitelevision kautta.
Tekniikka

Mega Drive käyttää Atari-mallisia peliohjainportteja, joten siihen voi kiinnittää monissa vanhoissa tietokoneissa käytetyn joystickin. Sonic the Hedgehog 1 on kuitenkin ainoa peli, jota voi mielekkäästi pelata yhdellä näppäimellä.[lähde? ]
Mega Drive on rakennettu yhteensopivaksi Sega Master Systemin kanssa, joskin Master Systemin pelien pelaaminen vaatii kuitenkin sovittimen. Yhteensopivuuden takia laitteessa on mukana esimerkiksi Master Systemin äänipiiri.
Mega Driven varsinainen äänipiiri Yamaha YM2612 edusti Yamahan FM-teknologiaa, jota oli hyödynnetty monissa Segan kolikkopeleissä. Siinä on FM-äänen lisäksi kanava, joka toistaa myös matalalaatuista PCM-ääntä (esimerkiksi puheäänet). Useimmissa kolikkopeleissä oli käytetty FM-piirejä, joiden äänen yleisilme oli Mega Driven piiriä terävämmän kuuloinen, mutta Sega käytti samaa Mega Driven YM2612-äänipiiriä myös joissakin kolikkopeleissään ja lisäksi se löytyy Fujitsun FM Towns -kotitietokoneesta. Mega Driven pelejä, joissa soitinäänien ohjelmointi ja musiikin tuotanto on kehitetty varhaisempia pelejä pidemmälle hienomman lopputuloksen aikaansaamiseksi ovat esimerkiksi Thunderforce IV sekä Sonic 3.
Sega Mega Driven pelimoduuleissa oli aluesuojaus, jonka takia Japanin ja länsimaiden pelejä ei voinut käyttää eri alueelta ostetussa laitteessa. Suojaus on kuitenkin toteutettu vain pelimoduulien ja laitteessa olevan moduulien aukon muotoilun tasolla ja sen pystyy ohittamaan muokkaammalla veitsellä laitteen moduuliaukkoa isommaksi, jolloin toisen alueen pelimoduulitkin sopivat aukosta.
Vastaanotto Suomessa

Mikrobitti kehui arvostelussaan pelien näyttävyyttä (Altered Beast, Ghouls 'n Ghosts), ohjaimen muotoilua, konsolin ulkonäköä ja virtakytkimen sijoittelua. Moitittavaa arvostelija ei löytänyt.