stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saha

Lehtisaha-tyyppinen käsisaha.
Perinteinen puukkosaha
Saha on työkalu tai työstökone, jota käytetään sahaukseen. Sahat voivat olla käsisahoja jotka toimivat ihmisvoimin tai konesahoja, jotka käyvät konevoimalla. Sahan tyypistä riippuen sillä voidaan sahata esimerkiksi puuta, muoveja, metalleja, kiveä, betonia, tai lihaa ja luita.
Käsikäyttöiset sahat perustuvat ihmisvoimin aikaan saatuun edestakaiseen liikkeeseen ja ne voivat leikata työnnettäessä tai vedettäessä. Konesahat toimivat sähkömoottorilla tai muulla tavoin konevoimalla.
Sahojen perustyypit > Pyörösaha

Pyörösahassa eli sirkkelissä on pyörivä pyöreä terä, jonka ulkoreuna on hammastettu. Pyörösahalla voidaan sahata vain suoraan. Sahausliike on jatkuva. Pyörösahoilla sahataan mm. puuta, muoveja ja metalleja. Pyörösahoja on pienistä käsin liikuteltavista akkukäyttöisistä aina suuriin sahatavaran sahaamiseen tarkoitettuihin asti.
Katkaisuun tarkoitetuissa pyörösahoissa terä useimmiten tekee syöttöliikkeen. Katkaistavaa kappale siirretään sahan pöydällä sivusuunnassa oikeaan kohtaan ja terää liikuttamalla suoritetaan katkaisu. Terä on yleensä käännettävissä ja kallistettavissa, jotta katkaisu voidaan tehdä erilaisissa kulmissa.
Levyjen sahaukseen ja halkaisuun tarkoitetuissa sahoissa sahattavaa kappaletta liikutetaan pöydällä. Usein sahoissa on liukupöytä. Tällöin kappale tuetaan vaakatasossa terän lappeen suuntaisesti liikkuvaan pöytään ja sitä syötetään paikallaan pysyvään terään. Terää voidaan kallistaa pöytään nähden erilaisten sahauskulmien aikaansaamiseksi.
Yksi merkittävä pyörösahojen laji ovat sahat, joilla tukeista sahataan puutavaraa. Näissä sahoissa on isot terät ja pitkä liukupöytä. Usein sahat ovat siirrettäviä nk. kenttäsirkkeleitä, jotka kuljetetaan sahauspaikalle esim. maatilalle tai tulevalle rakennustyömaalle.
Sahojen perustyypit > Vannesaha

Vannesahassa on yhtenäisen silmukan muodostava nauhamainen terä, jonka reunassa on leikkaavat hampaat. Sahausliike on siis jatkuva. Vannesahoilla voidaan leikata suoraan tai kaartaen. Pienin mahdollinen kaarresäde riippuu käytettävän vanteen leveydestä. Tilanteen mukaan vannesaha voi olla paikoillaan ja kappaletta syötetään terään, tai vannesahaa liikutetaan paikoillaan olevaan kappaleeseen.
Sahojen perustyypit > Edestakaisen liikkeen sahat

Käsikäyttöiset sahat ovat sivulla käsisaha. Jatkuvan liikkeen sahoista poiketen useimmista edestakaisen liikkeen sahoista on olemassa sekä käsivoimaisia että konevoimaisia versioita. Samalla termillä voidaan viitata tilanteen mukaan kumpaan tahansa.
Sahojen perustyypit > Edestakaisen liikkeen sahat > Konekäyttöiset

Konekäyttöisiä sahoja, joissa terä liikkuu edestakaisin ovat muiden muassa:
Puukkosaha on kapeakärkinen ja terän liikesuuntaan pitkulanen saha. Tyypillisesti sahaa ohjataan käsin.
Pistosaha eli kuviosaha on puukkosahaa pienemmällä terällä varustettu saha, joka on enemmän neliön muotoinen terän liiketasossa. Tyypillisesti sahaa ohjataan käsin.
Lehtisaha on tyypillisesti paikoillaan ja kappaletta ohjataan käsin.
Sahojen perustyypit > Lankasaha

Lankasaha on numeerisesti ohjattu työstökone jolla tehdään lankasahausta.selvennä
Sahojen perustyypit > Moottorisaha

Moottorisaha on pienen kaksitahtisen bensiinimoottorin voimalla toimiva ketjusaha.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saha Wikimedia Commonsissa
Leena Ahtola-Moorhouse

Leena Ahtola-Moorhouse (s. 1946 Huittinen) on suomalainen taidehistorioitsija.
Ahtola-Moorhousea pidetään yhtenä maailman johtavista Helene Schjerfbeck -asiantuntijoista. Hän on tutkinut myös muita suomalaisia taiteilijoita, kuten Ellen Thesleffiä, Wäinö Aaltosta, Gunnar Finneä, Ville Vallgrenia, Fanny Churbergiä, Sigrid Schaumania ja Anita Snellmania. Ahtola-Moorhouse valmistui taidehistorian maisteriksi vuonna 1974. Hän työskenteli Suomen taideakatemian näyttely- ja tiedotusosastolla eri tehtävissä vuosina 1974–1990 ja Ateneumin taidemuseon intendenttinä vuosina 1990–2013. Hän kuratoi muun muassa Ateneumin vuosien 1992 ja 2012 suuret Helene Schjerfbeck -juhlanäyttelyt, joita kootessaan hän jäljitti monia yksityisomituksessa olleita Schjerfbeckin teoksia.
Ahtola-Moorhousen vanhemmat olivat Hämeenlinnassa asunut taiteilijapariskunta Taisto Ahtola ja Rakel Ahtola, o.s. Koskinen. Ahtola-Moorhouse on toimittanut vanhempiensa sotavuosien kirjeenvaihdon omakustannekirjaksi nimellä Rakkaustarina sodan Suomessa (2018). Markkinoinnin professori Olli Ahtola ja pankkiekonomisti Juha Ahtola ovat hänen veljiään. Ahtola-Moorhousen puoliso oli englantilaissyntyinen arkkitehti ja arkkitehtuurikirjailija Jonathan Moorhouse. Heidän tyttärensä on tekstiilitaiteilija Teresa Moorhouse.
Teoksia

20 teosta Nesteen kokoelmista. Neste, Espoo 1991.
Helene Schjerfbeck (toim.). Ateneum, Helsinki 1992. ISBN 951-47-5854-4
Ellen Thesleff (toim.). Ateneum, Helsinki 1998. ISBN 951-53-1738-X
Veikko Vionoja 1935–1995: maalauksia ja piirustuksia yksityiskokoelmista.  Lauttasaari Press, Helsinki 1999. ISBN 951-97511-3-0
Ja kukaan ei tiedä millainen olen: Helene Schjerfbeckin omakuvat 1878–1945. Taide, Helsinki 2000. ISBN 951-608-040-5
Ville Vallgren 1855–1940 (toim. yhdessä Selma Greenin kanssa). Ateneum, Helsinki 2003. ISBN 951-53-2536-6
Albert Edelfelt 1854–1905: juhlakirja (toim.). Ateneum, Helsinki 2004. ISBN 951-53-2772-5
Ina Colliander (toim.). Ateneum, Helsinki 2005. ISBN 951-53-2781-4
Helene Schjerfbeck Tammisaaressa. Länsi-Uudenmaan maakuntamuseo, Raasepori 2009. ISBN 978-951-8953-06-0
Nanny ja Yrjö Kauniston lahjoituskokoelma (toim.). Ateneum, Helsinki 2009. ISBN 978-951-53-3160-1
Helene Schjerfbeck: 150 vuotta (päätoim.). Ateneum, Helsinki 2012. ISBN 978-951-53-3438-1
Anita Snellman 1924–2006 (toim.). Anita Snellmanin säätiö, Helsinki 2014. ISBN 978-952-93-3721-7
Rakkaustarina sodan Suomessa. Taiteilijapari Rakel ja Taisto Ahtola 1938–1944 (toim.). Omakustanne, Helsinki 2018. ISBN 978-952-94-1147-4
Le Temps

| Le Temps |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
Kustantaja:  Fondation Aventinus
ISSN:  ISSN 1423-3967 ja 1663-3997
Kokonaislevikki:  35 000 (2018)
Perustettu:  1998
Kotikunta:  Geneve ja Lausanne
Kotimaa:  Sveitsi
Ilmestymistiheys:  ma–su
Kieli:  ranska
Aiheesta muualla
OCLC
Kotisivu
Le Temps on sveitsiläinen ranskankielinen sanomalehti. Se perustettiin vuonna 1998, kun geneveläinen Le Journal de Genève ja lausannelainen Le Nouveau Quotidien yhdistyivät. Lehti ilmestyy kuudesti viikossa ja on toimitukselliselta linjaltaan liberaali.
Le Tempsin on vuodesta 2021 omistanut voittoa tavoittelematon Fondation Aventinus -säätiö. Lehdellä on noin 150 työntekijää ja kirjeenvaihtajat Miamissa, Pariisissa sekä Brysselissä.
Aiheesta muualla

Lehden verkkosivut (ranskaksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Dictionnaire historique de la Suisse
Ahvenlampi (Sanginkylä)

| Ahvenlampi |
| --- | --- |
 Ahvenlampi aprillipäivänä 2007.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Sanginkylä, Utajärvi
Koordinaatit:  64°52′30″N, 26°35′30″E
Järvinumero:  59.151.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  108,5 m
 fiAhvenlampi 
Ahvenlampi on lampi Utajärven kunnan Sanginkylän sivukylässä Puutturilla. Lampi sijaitsee Sanginkylän länsipuolella, kilometrin päässä lounaaseen Puutturinjärvestä, josta sinne menee polku Lehdon talon läheltä. Lammessa ei ole laskuojaa ja se saa vetensä ympäröiviltä soilta.
Ympäristö

Lammen rannat ovat kokonaan suota, tosin sen pohjoispuolella on pieni Ahvenselkä-niminen kangas ja etelään päin taas on pitkänomainen Ahvenselkä. Suo erottaa lammen myös lounaan puolen Yli-Karvasmaasta ja sen takaisesta Isosta Karvasjärvestä. Lammessa on haukia, ahvenia ja särkiä. Lammen ympäristö on asumaton, mutta sen itärannalla on iso laavu ja sitä vastapäätä pieni metsästäjien rakentama jo ränsistynyt maja. Ahvenlampi on muuttolintujen reitin varrella, keväisin siellä pysähtyy muun muassa joutsenia.
André Tardieu

| André Tardieu |
| --- | --- |

Ranskan pääministeri
 2. marraskuuta 1929–21. helmikuuta 1930  
Presidentti:  Gaston Doumergue
Edeltäjä:  Aristide Briand
Seuraaja:  Camille Chautemps
 2. maaliskuuta 1930–13. joulukuuta 1930  
Presidentti:  Gaston Doumergue
Edeltäjä:  Camille Chautemps
Seuraaja:  Théodore Steeg
 20. helmikuuta 1932–3. kesäkuuta 1932  
Presidentti:  Paul Doumer Albert Lebrun
Edeltäjä:  Pierre Laval
Seuraaja:  Édouard Herriot
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. syyskuuta 1876 Pariisi, Ranska
Kuollut: 15. syyskuuta 1945 (68 vuotta) Menton, Ranska
Tiedot
Puolue:  Maltilliset tasavaltalaiset
André Pierre Gabriel Amédée Tardieu (22. syyskuuta 1876 Pariisi – 15. syyskuuta 1945 Menton) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi kolmesti Ranskan pääministerinä vuosina 1929–1930 ja 1932.
Tardieu opiskeli École Normale Supérieuressa ja loi 1897–1902 lyhyen diplomaattiuran, minkä jälkeen hän siirtyi lehtimieheksi ja sai mainetta Le Temps -lehden ulkomaanosaston johtajana. Hän julkaisi myös useita kansainvälistä politiikkaa käsitelleitä kirjoja. Hänet valittiin 1914 Ranskan edustajainkamariin, mutta ensimmäisen maailmansodan sytyttyä hän liittyi jalkaväkeen ja palveli sotilaana vuoteen 1916. Tardieu oli yksi Ranskan valtuuskunnan jäsenistä Pariisin rauhankonferenssissa ja osallistui Versaillesin rauhansopimuksen sisällön muotoiluun. Hän esiintyi voimakkaana Georges Clemenceaun politiikan tukijana ja toimi Clemenceaun hallituksessa marraskuusta 1919 tammikuuhun 1920 Ranskaan liitettyjen Alsacen ja Lorrainen ministerinä. Clemenceaun vetäydyttyä politiikasta Tardieu torjui kaikki hänelle tarjotut ministerinsalkut ja toimi 1921–1924 poleemisen L’écho national -lehden päätoimittajana. Hän seurasi oppi-isänsä poliittista linjaa tuomitsemalla kaikki ehdotukset Versaillesin rauhassa Saksalle määrättyjen rangaistusten lieventämisestä. Tardieu putosi edustajainkamarista vuoden 1924 vaaleissa, mutta hänet valittiin uudelleen kaksi vuotta myöhemmin.
Tardieu toimi yleisten töiden minsierinä ja sittemmin sisäministerinä Raymond Poincarén hallituksessa 1920-luvun lopulla ja kohosi parlamentissa keskusta-oikeiston johtavaksi poliitikoksi. Hän toimi pääministerinä 2. marraskuuta 1929 – 17. helmikuuta 1930 ja 2. maaliskuuta – 5. joulukuuta 1930. Hänen hallituksensa käyttivät paljon varoja julkisiin hankkeisiin. Tardieu toimi Pierre Lavalin johtamissa hallituksissa 1931–1932 maatalousministerinä ja 1932 lyhyesti sotaministerinä, kunnes palasi kolmannen kerran pääministeriksi 20. helmikuuta 1932. Hävittyään parlamenttivaaleissa hän kuitenkin erosi jo 10. toukokuuta samana vuonna. Lopullisesti Tardieu vetäytyi politiikasta vuonna 1936.
Tardieun tuotantoon kuuluvat muun muassa La France et les alliances (1908), Versaillesin rauhaa käsittelevä La Paix (1921) ja Ranskan parlamentaarista järjestelmää arvostellut kaksiosainen teos La Révolution à refaire (1936–1937).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta André Tardieu Wikimedia Commonsissa
André Tardieu (ranskaksi) Assemblée nationale
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Aamupalvelus

Aamupalvelus on ortodoksisessa ja katolisessa kirkossa kirkollisen vuorokauden neljäs palvelus, joka nimensä mukaisesti toimitetaan useimmiten aamulla.
Slaavilaisessa perinteessä juhlapäivien ja sunnuntaiden aattona aamupalvelus muodostaa yhdessä ehtoopalveluksen ja ensimmäisen hetken kanssa niin sanotun vigiliapalveluksen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aamupalvelus Wikimedia Commonsissa
Liturgia (Arkistoitu – Internet Archive)
Vigilia (Arkistoitu – Internet Archive)
Ehtoopalvelus (Arkistoitu – Internet Archive)
Aamupalvelus (Arkistoitu – Internet Archive)
Seppo Ahti

Seppo Esko Juhani Ahti (s. 19. elokuuta 1944 Tampere)  eli nimimerkki Bisquit on suomalainen pakinoitsija, kirjailija ja käsikirjoittaja. Hän pakinoi viikoittain Ilta-Sanomissa vuosina 1968–2019.
Ensimmäisen pakinansa Bisquit-nimimerkillä Ahti kirjoitti Ylioppilaslehteen tammikuussa 1967 opiskellessaan Helsingin yliopistossa. Hän on muistellut keksineensä Bisquit-nimen kyproslaisesta konjakista. Bisquitin pakinoille on tyypillistä sanojen vääntely ja joskus mustakin huumori. Esimerkiksi ystävästään Jukka Virtasesta hän on todennut, että ”Virtanen antoi syövälle ja juovalle kasvot”.
Ylioppilaslehden kaudellaan Bisquit ei ollut erityisen poliittinen kirjoittaja. Sen sijaan vuodesta 1968 alkanut Ilta-Sanomien pakinointi toi teksteihin mukaan politiikan, vaikkakin pääpaino säilyi elämän nurinkurisissa yksityiskohdissa. Bisquitin omin sanoin: ”– –todella kiero mies; ei tarkoittanut mitä jätti sanomatta”. Sen sijaan varsinainen ilkeily ei kuulu Bisquitin arsenaliin.
Ahti on toiminut käsikirjoittajana televisiossa, muun muassa viihdeohjelmissa Katapultti (1971), Parempi myöhään… (1979), Ollaan kuin kotonanne (1982) ja Hymyhuulet (1987–1988). Lisäksi hän juonsi Ilkka Kylävaaran kanssa viihdeohjelmaa Enkelten keittiö (1989) ja toimi ajankohtaisia asioita kommentoivana lautamiehenä Lasse Lehtisen juontamassa viihdeohjelmassa Anteeksi kuinka? (1993).
Ahti on ollut myös mukana käsikirjoittamassa Uuden Iloisen Teatterin (UIT) revyitä teatterin perustamisvuodesta 1979 lähtien.
Vuonna 1978 Ahti sai valtion kirjallisuuspalkinnon, vuonna 1987 Suuren Suomalaisen Kirjakerhon tunnustuspalkinnon, vuonna 1989 Suomen Kuvalehden journalistipalkinnon, vuonna 1996 Koskenkorva-palkinnon ja vuonna 1998 WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnon.
Ahdin puoliso on toimittaja Ilse Rautio. Heillä on kaksi lasta.
Teoksia

Isänmaa ja anopinkieli.  Helsinki:  Tammi, 1971.
Vilpittömästi teidän.  Helsinki:  Tammi, 1974.  ISBN 951-30-3141-1
Virtanen, Jukka & Ahti, Seppo: Intiassa kukin on kummempi.  Helsinki:  WSOY, 1975.  ISBN 951-0-06910-8
Toisen tasavallan vieraana.  Helsinki:  Tammi, 1978.  ISBN 951-30-4466-1
Ahti, Seppo & Hardwick, Neil: Parempi myöhään....  Helsinki:  Tammi, 1979.  ISBN 951-30-4994-9
Vaivasten valtakunta.  Helsinki:  Tammi, 1981.  ISBN 951-30-5465-9
Keskiäkäinen mies.  Helsinki:  Tammi, 1985.  ISBN 951-30-6305-4
Keskiäkäisen miehen poika.  Helsinki:  Tammi, 1987.  ISBN 951-30-6840-4
Tarttumaton Tarzan.  Helsinki:  Tammi, 1991.  ISBN 951-30-9831-1
Petaa ja varmista.  Helsinki:  Tammi, 1996.  ISBN 951-31-0845-7
Savolaisten vastaanottokoti. 99 televisiosta tuntematonta pakinaa.  Helsinki:  Tammi, 1999.  ISBN 951-31-1536-4
Klassikoissa suhisee.  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2361-8
Taatamalliset säkeet: Bisquit-pakinat 2004–2014. Siltala, 2014. ISBN 978-952-234-230-0
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Muut:  IdRef
Jokikunnan koulu

| Jokikunnan koulu |
| --- | --- |
Sijainti:  Vanjoentie 29 Jokikunta, Vihti
Tyyppi:  peruskoulu
Perustettu:  1891
Rehtori:  Sanna Halme
Luokat:  1–6
Oppilaita:  40
Verkkosivut
Jokikunnan koulu on Vihdin Jokikunnan kylässä sijaitseva koulu, joka on perustettu vuonna 1891. Alkuperäinen koulurakennus on tuhoutunut tulipalossa ja nykyinen koulurakennus on vuodelta 1950.
Lukuvuonna 2024-2025 Jokikunnan koulussa oli noin 40 oppilasta, jotka ovat jakautuneet yhdysluokkiin 1-4 ja 5-6. Koulun vakituiseen henkilökuntaan kuuluu kaksi luokanopettajaa.
Liikuntatilat

Jokikunnan koulun liikuntatilat mahdollistavat liikunnan harrastamisen. Liikuntasalin kokonaispinta-ala on 69 m².
Heikki Aho

| Heikki Aho |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Heikki Taavetti Aho
Syntynyt: 29. toukokuuta 1895 Hausjärvi
Kuollut: 27. huhtikuuta 1961 (65 vuotta) Helsinki
Ammatti:  valokuvaaja, elokuvaaja, elokuvaohjaaja
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Heikki Taavetti Aho (29. toukokuuta 1895 Hausjärvi – 27. huhtikuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen valokuvaaja ja elokuvaaja.
Elämä

Heikki Aho oli Juhani Ahon ja Venny Soldan-Brofeldtin esikoispoika. Hän syntyi Hausjärvellä mutta varttui Järvenpäässä Aholassa. Hänellä oli veli Antti Aho ja velipuoli Björn Soldan, jotka olivat häntä nuorempia.
Aho aloitti paperi-insinöörin opinnot 1910-luvulla Teknillisessä korkeakoulussa. Hänen opiskeluaikaisiin ystäviinsä kuuluivat muun muassa Alvar Aalto sekä myöhemmin Neuvostoliitossa vaikuttanut Eyolf Mattsson.
Vuoden 1918 sisällissodan aikana Aho toimi Mattssonin tapaan punaisten hallinnossa, mutta ei kuitenkaan pasifistina liittynyt punakaartiin. Ahon kohdalla kyse oli ilmeisesti jonkinlaisesta kapinasta valkoisten kannattajiin kuulunutta porvarillista isäänsä kohtaan. Helmikuun lopussa Aho matkusti Ruotsiin yhdessä toimittaja Allan Walleniuksen kanssa kansanvaltuskunnan lähettinä, ja joutui Ahvenanmaata miehittäneiden ruotsalaisten pidättämäksi. Sodan loppuvaiheessa Aho pakeni muiden punaisten johtohenkilöiden mukana Helsingistä Viipuriin. Valkoiset vangitsivat hänet Viipurin taistelun aikana ja Aho joutui vankileirille. Hänen henkensä pelasti todennäköisesti vain äidin Venny Soldanin vetoomuus kenraali Carl Gustaf Emil Mannerheimille. Sodan jälkeen Aho jatkoi opintoja Saksassa Dresdenissä, josta valmistui diplomi-insinööriksi. Samalta matkalta hän löysi itselleen vaimon, liettualaissyntyisen tanssijan Dinah Selkinan, ja pari vihittiin vuonna 1923.
Ahoa kiinnosti erityisesti kuvan teoreettinen ja tekninen tutkimus. Hän perusti 1924 velipuolensa Björn Soldanin kanssa Aho & Soldan -yhtiön, joka tuotti ja kuvasi noin 400 dokumenttielokuvaa, ja tuotantoon kuuluu myös 20 000 valokuvaa. Ahon itsensä ohjaamat elokuvat olivat pääosin dokumenttielokuvia, mutta yhtiön tuottamien elokuvien joukossa oli joitakin fiktiivisiäkin elokuvia, kuten Nyrki Tapiovaaran ohjaama, Juhani Ahon romaaniin perustuva Juha.
Valokuvauksen alalla Aho ja Soldan keskittyivät sekä dokumentaariseen että taidevalokuvaukseen. He julkaisivat yhteistyössä Otavan kanssa useita valokuvakirjoja. Heidän tuotantoonsa kuuluu tuhansia valokuvia, joita on ollut esillä lukuisissa aikakauslehdissä ja näyttelyissä.
Dokumentti

Lastuja – taiteilijasuvun vuosisata on Peter von Baghin ohjaama dokumenttielokuva vuodelta 2011. Elokuva kertoo Juhani Ahon suvun tarinaa 1800-luvun lopulta kohti nykyaikaa. Keskeisiä henkilöitä elokuvassa ovat Juhani Aho, hänen vaimonsa taidemaalari Venny Soldan-Brofeldt ja Ahon lapset Heikki Aho ja Björn Soldan. Kolmatta sukupolvea edustaa Juhani Ahon lapsenlapsi, valokuvaaja Claire Aho.
Teokset

Heikki Aho & Björn Soldan, Villi kaunis Lappi, WSOY, 1936.
Heikki Aho & Björn Soldan, Kuva-Suomi : kotimaamme arkena ja pyhänä , Otava, 1939. (2. P. 1946.)
Finland i bild : land och folk i helg och söcken, Otava, 1939. (2. P. 1946.)
Finnland im Bild : Land und Volk an Werk- und Feiertagen, Otava, 1941.
Look at Finland, Otava, 1946.
Aurinko paistaa saaristoon , Kivi, 1947.
Islands of Finland, Kivi, 1947.
Sol över Finlands skär, Kivi, 1947.
Heikki Aho & Björn Soldan & E. J. Paavola, Suomen kuva , Otava, 1948.
Se Finland, Otava, 1948. (2. p. Otava, 1952.)
Picturesque Finland, [s.n.], 1948. (2. p. Otava, 1952.).
Heikki Aho & Björn Soldan & Jörn Donner & Ilkka Kippola: Aho & Soldan : kaupunkilaiselämää: näkymiä 1930-luvun Helsinkiin, WSOY, cop. 2011. ISBN 978-951-0-36291-4
Aiheesta muualla

"Yhtiö Aho & Soldan" Heikki Aho Elonetissä
Ahosoldan.com
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  Photographers' Identities  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef
Väinämö

| Väinämö |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  17. helmikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Väinö
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Väinämöinen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Väinämö on suomalainen miehen etunimi ja myös suomalainen sukunimi.
Väinämö on lyhentymä Kalevalan pääsankarin Väinämöisen nimestä, jonka kantasanana on ollut 'väinä' (leveä, syvä, tyynesti virtaava joki).
Suomen almanakassa nimi on ollut vuodesta 1929 lähtien.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Suomessa on 1900-luvun alusta helmikuuhun 2025 mennessä 1 844 miestä saanut nimekseen Väinämö. Ensimmäiseksi etunimeksi sitä kuitenkaan ei ole annettu kenellekään ainakaan vuoden 1965 jälkeen.
Tunnettuja Väinämöitä

Seikko Aarne Väinämö Eskola (s. 1933), historiantutkija, professori ja päätoimittaja
Pertti Väinämö Hemánus (1934–2012), tiedotusopin professori
Väinämö Killinen (1888–1941), arkkitehti ja insinöörikapteeni
Väinämö Lauttajärvi (1882–1938), kansakoulunopettaja ja kotiseuturunoilija
Rauno Väinämö Lehtinen (1932–2006), kapellimestari, muusikko ja säveltäjä
Sauli Väinämö Niinistö (s. 1948), Suomen tasavallan presidentti 2012–2024
Aaro Veli Väinämö Niinistö (s. 2018), presidentti Sauli Niinistön ja Jenni Haukion poika
Pekka Väinämö Pirilä (1945–2015), energiatalouden professori
Väinämö sukunimenä

Panu Väinämö, vesipalloilija
Hilkka-Liisa Ahola

Hilkka-Liisa Ahola (9. marraskuuta 1920 Helsinki – 27. kesäkuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen keramiikkataiteilija, joka työskenteli keraamikkona ja koristetaiteilijana Arabian tehtaalla vuosina 1947–1975.
Uran vaiheet

Ahola opiskeli taideteollisessa korkeakoulussa mm. mallipiirustusta, keramiikkaa ja posliininmaalausta vuosina 1936–1941.  Opiskeluajoilta taideteollisen korkeakoulun arkistoon on taltioitu Aholan koulutyö puuvillakankaan mallisuunnittelusta, ”Ehdotuksia pumpulikangasmalleiksi”, kaksitoista erilaista pumpulikangasmallia, kolmessa raitoja ja lopuissa ruutuja, vuodelta 1939-1940 Taideteollisuuskeskuskoulun 3. vuosikurssin piirustuskokoelmassa. Ahola työskenteli Arabiassa 1943–44 harjoittelijana, 1947–1968 Olga Osolin johtamalla Arabian taideteollisuusosastolla suunnitellen malleja ja koristeita ja vuosina 1968–74 tehtaan taideosastolla.
Uran vaiheet > Hilkka-Liisa Ahola Arabian taideteollisuusosastolla

Hilkka-Liisa Aholan tunnetuimpia tuotantoja taideteollisuusosastolta ovat mm. Kukka-sarja (tuotannossa 1958–1975), jossa Aholan sommittelemat käsinmaalatut kukkakoristeet esiintyivät valkoisissa kovafajanssissa maljakoissa ja maljoissa, joista osa oli Annikki Hovisaaren ja Ulla Procopén muotoilemia, osa Aholan omaa muotoilua. Raidalliset ja värikkäät Colora-sarjan pullot ja maljakot olivat tuotannossa 1958–1975, 4-osainen Venus-ehostusastiasto, johon kuului kaksi korkeampaa purnukkaa, matala rasia ja käsipeili oli tuotannossa vuosina 1965–1976. Aholan astiastojen koristeista mainittakoon n. 1960–1975 tuotannossa ollut keltainen auringonkukkaa esittävä Aurinkoruusu (astiaston oli muotoillut Kaarina Aho), ruusukuvioinen Julia (muotoilu Kaarina Aho), ruusukuvioinen Rosalia (muotoilu Kaarina Aho), sinisävyiset Kuutamo-lautaset (tuotannossa v. 1971–1975, muotoilu Kaarina Aho) sekä 1960-luvun alkupuolelta 1970-luvun alkuun saakka tuotannossa olleet väri- ja koristemallit Ulla Procopén suunnitteleman teeastiastoon, joissa toistui kukat ja säännölliset kuviosarjat.
Ahola teki taideteollisuusosaston aikoina myös uniikkitöitä, mm. kaakeleita, kaakelisommitelmia ja vateja. Ahola toteutti myös herkkiä, romanttisia ja sadunomaisia ihmisaiheisia maalauksia keramiikkavadeille, laatoille ja maljoihin.
Arabian tehtaan lisäksi hän suunnitteli koristemalleja sarjatuotantoon Wärtsilän omistamalle Järvenpään emalille kupari- ja seripainomenetelmillä toteutettavaksi. Ahola suunnitteli myös malleja Nuutajärven lasitehtaalle 1950-luvulla, esimerkiksi kasviaihein hiottuja lasikulhoja, jotka signeerattiin H-L A.  Ahola teki uransa varrella kuvitus- ja koristesuunnittelua myös muille suomalaisille taideteollisuusyrityksille, kuten esimerkiksi tapettimalleja tapettitaloille, sekä vaneria työstäneelle yritykselle Soinne&Knille siveltimellä maalattuja kuvituksia ns. taidetarjottimiin.