stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjois-Hämeen Ampujat

Haulikkoammuntaa Kokkovuoren haulikkoampumakeskuksessa
Pohjois-Hämeen Ampujat on suomalainen ampumaseura, joka on Suomen Ampumaurheiluliiton jäsen ja yli tuhannen jäsenen pirkanmaalainen urheiluseura. Pohjois-Hämeen Ampujat toimii kolmen lajikerhon kautta, jotka ovat haulikkokerho, pistooli- ja kiväärikerho sekä hirvikerho. Haulikkokerhossa on mahdollista harrastaa haulikkoammuntaa eri trap-lajien, skeetin ja compak-sportingin muodossa, pistooli- ja kiväärikerhossa eri pistooli- ja kiväärilajeja ilma- ja luotiaseilla ja hirvikerhossa riistamaalilajeja. Pohjois-Hämeen Ampujat on Tampereen vanhin urheiluseura.
Historia

Pohjois-Hämeen Ampujat on perustettu vuonna 1879 nimellä Tampereen Metsästys- ja Ampumaseura, mutta jo vuosina 1877-1879 seura toimi epävirallisesti nimellä "Petoeläinten hävittämisosakeyhtiö". Tampereen Metsästys- ja Ampumaseuran ensimmäinen ampumarata sijaitsi Pyynikillä Pyhäjärven rannassa. Viimeiset kilpailut radalla ammuttiin kesällä 1900. Kun Pyynikin radasta oli luovuttu, seura löysi seuraavan ampumaradan Kuljusta.
Ampumaradat

Seuran omistamia tai hallinnoimia ampumaratoja ovat Kokkovuoren haulikkoampumakeskus Lempäälässä sekä Tampereella sijaitsevat Aitovuoren ampumarata, Osmonkallion sisäampumarata, Peltokadun ilma-aserata ja Koskikeskuksen sisäampumarata.
Ampumaradat > Kokkovuoren haulikkoampumakeskus

Kokkovuoren haulikkoampumakeskus sijaitsee Lempäälässä, Tampere-Pirkkalan lentoaseman ja Satakunnan lennoston kupeessa. Kokkovuoressa on neljä skeet-rataa, joilla voi ampua myös metsästysammuntaa, yksi rata sovelletulle compak-sportingille, kolme trap-rataa, joilla voi ampua myös tupla- ja kansallista trapia sekä kansalliselle trapille kolme erillistä rataa, joilla voi ampua myös metsästystrapia.
Ampumaradat > Aitovuoren ampumarata

Aitovuoren ampumaradalla Tampereella on käytössä 25 metrin pistoolirata, 50 metrin rata .22-kaliiperisille aseille, 100 metrin rata vapaa- ja vakiokiväärikilpailuissa sallituille kaliipereille, hirvirata kaikille metsästyksessä käytettäville kiväärikaliipereille sekä karjuradat .22-kaliiperisille aseille.
Ampumaradat > Peltokadun ilma-aserata

Peltokadulla on 25-paikkainen ilmakivääri- ja ilmapistoolirata, jossa on käytössä sähköiset taulunsiirtolaitteet. Peltokadulla on myös ilmaolympiarata.
Ampumaradat > Koskikeskuksen olympiakivääriradat

Koskikeskuksen olympiakivääriradoilla voi harrastaa talvikaudella ilmakivääriammuntaa liikkuvaan maaliin.
Ampumaradat > Osmonkallion sisäampumarata

Osmonmäen väestönsuojassa sijaitsevan sisäradan omistaa Tampereen kaupunki. Radalla on mahdollista ampua pienoiskiväärillä 50 metrin ja pistoolilla 25 metrin matkalta. Osmonkalliossa saa ampua ainoastaan .22-kaliiperisilla aseilla.
Aiheesta muualla

Pohjois-Hämeen Ampujien kotisivut
Kenain niemimaa

Kenain niemimaa kartalla (Kenai peninsula)
Maisemaa Kenaijoen varrella
Kenain niemimaa sijaitsee Alaskan osavaltion etelärannikolla Yhdysvalloissa. Niemimaa ulottuu noin 240 kilometriä lounaaseen Chugachvuorista ja rajoittuu lännessä Cook Inletiin ja idässä Prince William Soundiin ja Alaskanlahteen. Niemimaan pinta-ala on noin 23 000 neliökilometriä. Niemimaan nimi juontuu sanasta Kenajskaja, jolla venäläiset alkoivat kutsua sen länsipuolella sijaitsevaa Cook Inletiä 1700-luvun lopulla.
Noin 190 kilometrin pituiset Kenaivuoret kulkevat pitkin niemimaan kaakkoisosaa Alaskanlahden rannalla. Niemimaan suurimmat järvet ovat Skilak Lake ja Tustumena Lake. Urheilukalastus lohikannoistaan tunnetulla Kenaijoella on lisääntynyt viime vuosikymmenien aikana hurjasti, ja joki onkin nykyään osavaltion suosituin urheilukalastuspaikka. Muita tärkeitä jokia ovat Russian River, Kasilof River ja Anchor River. Kenain niemimaan tärkeimpiä kaupunkeja ovat Seward, Soldotna, Kenai ja Homer. Alaskan osavaltion suurin kaupunki Anchorage sijaitsee noin 25 kilometriä niemimaasta pohjoiseen.
Kirjallisuutta

Bell Brian & Sherwonit Bill: Insight Guide: Alaska, s. 201-214.  APA Publications Services, 2004.  ISBN 981-4137-79-0  (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alaskan osavaltio
Keltasänkiyökkönen

| Keltasänkiyökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Tarhayökköset Hadeninae
Suku::  Hoplodrina
Laji::  octogenaria
Kaksiosainen nimi
 Hoplodrina octogenaria  (Goeze, 1781) 
Synonyymit
 Hoplodrina alsines 
Katso myös
   Keltasänkiyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltasänkiyökkönen (Hoplodrina octogenaria) on Etelä- ja Keski-Suomessa erittäin yleinen kellertävä yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Rotevatekoinen, yleisväriltään kellanruskea, likimain keskikokoinen yökköslaji. Perhosen yleisvaikutelma on kirjava, kellansävyinen ja etusiivessä kapean vaalean juovan reunustamat rengas- ja munuaistäplä ovat selvästi siipien pohjaväriä tummemmat. Etusiiven keskiosassa sen poikki kulkee tumma keskivarjo ja ulompi poikkiviiru muodostaa yleensä yhtenäisen juovan. Takasiivet ovat koiraalla vaaleanharmaat, hieman etusiipiä vaaleammat ja ulkoreunaa kohti tummuva. Naaraalla tasaisemman harmaat. Takasiipien siipisuonet eivät erotu hyvin. Siipiväli 32–35 mm.
Hyvin samannäköinen laji on etenkin harmosänkiyökkönen (Hoplodrina blanda), jonka erottaminen keltasänkiyökkösestä voi olla joskus vaikeaa. Ilman tarkempaa tutkimista myös sekoittaminen ruskonurmiyökköseen (Caradrina morpheus) on mahdollista.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajia tavataan Euroopasta Itä-Siperiaan ulottuvalla vyöhykkeellä. Suomessa se on maan etelä- ja keskiosien asukki levinneisyyden pohjoisrajan ollessa suunnilleen Kokkola-Lieksa-linjalla. Perhosten lento alkaa kesäkuun loppupuolella ja jatkuu elokuun puoleenväliin huipun sijoittuessa heinäkuun keskivaiheille.
Elinympäristö ja elintavat

Keltasänkiyökkönen elää hyvin monenlaisissa avoimissa ympäristöissä, etenkin lämpimillä rinnepaikoilla, puutarhoissa ja pellonreunamilla. Esiintymispaikallaan se on yleensä runsaslukuinen. Perhoset lentävät pimeän turvin ja tulevat valolle, harvemmin syötille.
Keskenkasvuinen toukka talvehtii ja koteloituu keväällä maaperään.
Ravintokasvi

Toukka syö etenkin hierakoita (Rumex), mutta myös monia muita ruohovartisia kasveja.
Aiheesta muualla

Bestimmungshilfe des Lepiforums[vanhentunut linkki] (saksaksi)
koiraan genitaalit[vanhentunut linkki] (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1940434  BioLib: 53776  BOLD: 86403  CoL: 943BK  EoL: 2868024  EUNIS: 310184  Fauna Europaea: 447228  Fauna Europaea (new): ca3e2d2f-637b-41aa-b714-6ad41828ae4d  GBIF: 4534290  iNaturalist: 360302  LepIndex: 1294997  LoB: 3941  MaBENA: HoploOctog  NBN: NHMSYS0021144579  NCBI: 938192  Observation.org: 9062  Open Tree of Life: 499157  Laji.fi: MX.62585
Kenan rautatieasema

| Kenan rautatieasema,   Kenos geležinkelio stotis> Perustiedot |
| --- | --- |
Sijainti:  54°38′21.4″N, 025°41′20.7″E
Osoite:  Kalveliai, LT-13151 Vilniaus rajonas, Liettua , Ajo-ohje: Sodu gatve 2, Kena)
Kunta:  Vilnan kunnallispiiri
Valtio:  Liettua
Etäisyydet:  Vilna 29 km, Valko-Venäjän rajalle 7 km
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Liettuan rautatiet
Kaukoliikenne:  Vilna– Kena (Liettuan raja-asema)– Hudohai (eli Gudogai, Valko-Venäjän raja-asema)–   Maladzetšna– Minsk reittiä käyttävät pikajunat jatkoasemineen
Paikallisjunat:  muutama juna päivittäin reitillä Vilna– Naujoji Vilnia– Kena
Tavaraliikenne:  runsasta
Pysäköinti:  Asemarakennuksen vieressä/ edessä
Kenan rautatieasema (liett. Kenos geležinkelio stotis) on Liettuan pääkaupunki Vilnan itäpuolella Vilnan kunnallispiirissä sijaitseva, Liettuan rautateille kuuluva, samalla Liettuan raja-asemana toimiva rautatieasema Valko-Venäjän rajan läheisyydessä. Sinne on rautateitse 29 kilometriä Vilnan keskusrautatieasemalta.
Lähin rautateiden asema Valko-Venäjän puolella on raja-asema Hudahai (eli Gudogai) Astravetsin hallintopiirissä. Sieltä pikajunat jatkavat tyypillisesti  Maladzetšnan risteysaseman kautta Minskiin ja mahdollisesti eteenpäin Valko-Venäjällä, Venäjälle tai Ukrainaan.
Aiheesta muualla

Liettuan rautateiden reittihaku (englanniksi) (litrail.lt)
Liettuan rataverkon interaktiivinen kartta (venäjäksi) (railwayz.info) (venäjäksi)
Valokuvia Vilnan asemalta ja itään johtavalta radalta, myös Naujoji Vilnian ja Kenan asemilta (venäjäksi) (railwayz.info) (venäjäksi)
Kelttiläinen risti

Kelttiläinen risti
Kelttiläinen risti on symboli, jossa yhdistyvät risti ja ympyrä.
Se on tyypillinen kelttiläisen kristillisyyden symboli, joskin sen juuret ovat kauempana esikristillisessä ajassa. Kyseinen risti on merkittävä osa kelttiläistä taidetta. Samasta ristimallista käytetään myös nimitystä irlantilainen risti tai Ionan risti.
Alkuperä

Irlannin ja Britannian kelttiläisille seuduille on pystytetty paljon kivisiä ristejä ainakin jo 600-luvulla. Joissakin niissä ’kelttiläisissä’ risteissä on riimukirjoitusta. Britanniassa on säilynyt kelttiläisiä ristejä  Cornwallissa ja Walesissa, Ionan saarella ja Hebrideillä sekä useita myös Irlannissa. Muita kiviristejä on Cumbriassa ja Scottish Bordersissa, mutta jotkut niistä noudattavat samantyyppistä anglosaksista ristintekoperinnettä. Tunnetuimpia seisovia ristejä ovat Kellsin risti Irlannissa, Ardboe Auld -risti Irlannissa, ristit Monasterboicessa Irlannissa sekä Sanan risti (”Cross of Scriptures”) Irlannissa.
Ristejä, joissa on ympyränkehä, on useammanlaisia, ja osa niistä on peräisin kristinuskoa edeltävältä ajalta. Niitä sanotaan usein ”aurinkoristiksi”. Niitä esiintyy muun muassa Siperian kalliopiirroksissa ja Pohjois-Euroopan rautakautisissa koruissa (eräs lähde väittää symbolin olleen norjalaisten muinaistarujen Odin-jumalan tunnusmerkki) ja Pyreneillä sekä Iberian niemimaalla. Ei ole kuitenkaan todisteita, että niillä olisi jokin yhteys kristilliseen ristiin tai yhteistä alkuperääkään.
Muinaisenglannissa sanaa risti (”cross”) vastasi sana rood. Englannin kielen risti tulee vain epäsuorasti latinan kielen sanasta crux, crucis muinaisnorjan sanan kross kautta.
Irlantilainen tarina

Irlannissa on suosittu tarina, että kelttiläisen ristin toi maahan Pyhä Patrick aikana, jolloin hän käännytti pakanalliset irlantilaiset kristinuskoon. Arvellaan, että hän yhdisti kristinuskon ristisymbolin auringon symboliin saadakseen pakanauskontojen kannattajat ymmärtämään ristin merkityksen yhdistämällä ristin pakanalliseen aurinkojumalaan.
Poliittinen symboli

Äärinationalistiset ja uusfasistiset ryhmät ovat jo 1960-luvulla omineet kulttuuriset assosiaatiot, joita liittyy kelttiläiseen ristiin ja siitä johdettuun aurinkoristiin. Syynä tähän ovat siihen liittyvät kristilliset, länsimaisen kulttuurin ja vanhojen eurooppalaisten perinteiden merkitykset. Näiden ryhmien käyttämässä symbolissa on yleensä vain yksinkertaiset viivat ilman perinteisten kelttiläisten ristien koristeellisuutta. Näitä nykyaikaisia mukaelmia on joskus sanottu myös ”aurinkopyöräksi”.
Uusi poliittinen merkitys on lähes varjostanut symbolin perinteisen merkityksen Ranskassa, Italiassa ja monissa muissa Euroopan maissa. Ranskassa symbolin ovat omineet käyttöönsä ryhmät nimeltä Occident ja Groupe Union Droit.
Kelttiläiset ristit on joskus liitetty myös sellaisiin poliittisiin liikkeisiin, jotka ajavat suurempaa riippumattomuutta kelttiläisille vähemmistöille, kuten bretagnelaisiin nationalisteihin.
Kirjallisuutta

Pentti Lempiäinen: Kuvien kieli, 2002
H. Richardson, An introduction to Irish high crosses 1990, ISBN 0-85342-941-3
J. Romilly Allen, The High Crosses of Ireland 2004, ISBN 0-7661-9262-8
Aiheesta muualla

The Celts - Keltische Kreuze (Drew Ivan) (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kelttiläinen risti Père Lachaiseen   hautausmaalla
Piirros nationalistien kelttiläisestä rististä.
Harry Kemelman

Harry Kemelman (24. marraskuuta 1908 Boston, Yhdysvallat – 15. joulukuuta 1996 Marblehead, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen dekkarikirjailija. Kemelman oli äidinkielenopettaja ja sen ohella hän kirjoitti dekkareita. Hänet palkittiin dekkareistaan.
Kemelman kirjoitti 11 yhdysvaltalaisiin juutalaisympyröihin sijoittuvaa dekkaria, joiden päähenkilö on rabbi David Small, sekä yhden Rabbi Small-kirjan joka ei ole dekkari, Conversations with Rabbi Small. Rabbi Small -dekkareista on suomennettu neljä.
Teokset > Suomennetut teokset

Perjantaina rabbi nukkui myöhään : jännitysromaani, alkuteos: Friday the rabbi slept late, suom. Seere Salminen. Weilin + Göös, 1965. Musta kissa -sarja 11
Lauantaina rabbi kärsi nälkää: Jännitysromaani, alkuteos: Saturday the rabbi went hungry, suom. Seere Salminen. Weilin + Göös, 1967.
Rabbi lähti Israeliin, alkuteos: Monday the Rabbi took off, suom. Eero Mänttäri. Karisto, 1973. ISBN 951-23-0752-9
Rabbi näki punaista, suom. Eero Mänttäri. Karisto, 1975. ISBN 951-23-0961-0
Teokset > Nicky Welt -tarinat

Julkaistu teoksena The Nine Mile Walk , 1967
"The Nine Mile Walk", 1947
"The Straw Man", 1950
"The Ten O'Clock Scholar", 1952
"End Play", 1950
"Time and Time Again (The Man with Two Watches)", 1962
"The Whistling Tea Kettle (The Adelphi Bowl)", 1963
"The Bread and Butter Case (A Winter's Tale)", 1962
"The Man on the Ladder", 1967
Teokset > Rabbi Small -romaanit

Friday the Rabbi Slept Late, 1964
Saturday the Rabbi Went Hungry, 1966
Sunday, the Rabbi Stayed Home, 1969
Monday The Rabbi Took Off, 1972
Tuesday the Rabbi Saw Red, 1973
Wednesday the Rabbi Got Wet, 1976
Thursday the Rabbi Walked Out, 1978
Conversations with Rabbi Small, 1981
Someday the Rabbi Will Leave, 1985
One Fine Day the Rabbi Bought a Cross, 1987
The Day the Rabbi Resigned, 1992
That Day the Rabbi Left Town, 1996
Teokset > Muut

Common Sense in Education, 1970
Poikkeavuus

Diskurssianalyysi · Positivismi
Konfliktiteoria · Kriittinen teoria
Rakenteellinen funktionalismi
Sosiaalinen konstruktionismi
Émile Durkheim
Karl Marx · Max Weber
Julkinen sosiologia

Laki · Kasvatus
Poikkeavuus · Rikollisuus
Sosiaalinen verkosto
Stratifikaatio · Talous · Tiede
Tieto · Uskonto
Väestö · Yhteiskuntaluokka
Ympäristö · Armeija
Kaupunki
Habitus · Identiteetti · Normi
Jälkimoderni · Myöhäismoderni
Notkea moderni
Sosiaalinen pääoma · Valta
Poikkeavuus on sosiologisessa kontekstissa tapahtuvaa toimintaa tai käytöstä, joka rikkoo kulttuurisia normeja. Näitä normeja ovat muodollisesti säädetyt säännöt esimerkiksi rikollisuus tai epämuodollisia sosiaalisten normit kuten perinteiset tavat. Näiden sääntöjen syntyminen, muuttuminen ja toimeenpaneminen kuuluu sosiologien, psykologien, psykiatrien ja kriminologien tutkimusalueeseen.
Poikkeavuus sosiaalisten normien rikkomisena

Normit ovat tiettyjä käyttäytymisen malleja, jotka tekevät ihmisten käyttäytymisestä yhteiskunnassa ennustettavaa. Ne muuttuvat yhteiskunnan muuttuessa, ja ovat riippuvaisia kontekstista kuten yhteiskuntaluokasta ja ikäryhmästä.
Poikkeavuus tarkoittaa näiden kulttuurisesti vahvistettujen normien rikkomista. Tämä määritelmä voidaan tulkita useilla eri tavoilla. Sosiaaliset normit ovat erilaisia eri kulttuureissa: toisessa kulttuurissa poikkeavuus ja sääntöjen rikkominen voidaan toisessa yhteiskunnassa tulkita normaaliksi. Jotkut poikkeavat toiminnot voivat olla rikollisia.
Teoria

Poikkeavuutta pyrkii selittämään kolme sosiologista suuntausta: rakenteellinen funktionalismi, symbolinen interaktionismi ja konfliktiteoria.
Kirjallisuutta

Anderson, Leon: Deviance : Social Constructions and Blurred Boundaries. University of California Press, 2017. ISBN 978-0-520-29237-6.
Delaney, Tim: Social Deviance. Lanham : Rowman & Littlefield, 2017. ISBN 978-1-4422-5253-0.
Jäntti, Saara ym. (toim.): Hulluus ja kulttuurinen mielenterveystutkimus. Jyväskylän yliopisto, 2019. Nykykulttuurin tutkimuskeskuksen julkaisuja, 1457-6899 ; 125. ISBN 978-951-39-7705-4.
Thomas Keneally

Thomas Keneally vuonna 2012
Thomas "Tom" Michael Keneally (s. 7. toukokuuta 1935 Sydney, Uusi Etelä-Wales,  Australia) on australialainen kirjailija. Hänelle myönnettiin vuonna 1983 Order of Australian ritarikunnan arvonimi Officer (AO).
Keneally on valmistunut St Patrick's Collegesta ja opiskellut myöhemmin St Patrick's Seminaryssa. Alun perin hänestä oli määrä tulla katolinen pappi mutta hän jätti seminaarin kesken. Hän pääsi opettajantyöhön Sydneyiin ja luennoi Uuden Englannin yliopistossa vuosina 1968–1970.
Keneallyn tunnetuin romaani on vuonna 1982 ilmestynyt Schindler's Ark (myöhemmin julkaistu nimellä Schindler's List, suomeksi Schindlerin lista, suom. Kaija Kauppi, Gummerus, 1984), josta hän sai vuonna 1982 Booker-palkinnon. Teoksesta on tehty myös elokuva Schindlerin lista (1993), joka toi ohjaaja Steven Spielbergille hänen ensimmäisen Oscar-palkintonsa. Keneallyn muita palkittuja teoksia ovat Bring Larks and Heroes ja Three Cheers for the Paraclete (Miles Franklin Award).
Kotimaassaan Australiassa hän on herättänyt keskustelua 2005 julkaistulla teoksella The Commonwealth of Thieves, jossa hän historiallisiin tosiasioihin perustuen valottaa Sydneyn syntymistä tavalla, josta kaikki hänen maanmiehensä eivät ole olleet tietoisia, saatikka yksimielisiä.
Keneally kuuluu järjestöön, joka kannattaa Australian muuttamista tasavallaksi.
Suomennetut teokset

Schindlerin lista, suom. Kaija Kauppi. Gummerus, 1984. 7. korj. p. 1995. ISBN 951-20-4707-1
Pohjois-Suomi jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941

Hyökkäystavoitteet pohjoisella rintamanosalla.
Pohjois-Suomi jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941 on nimitys Lapin sotatoimille jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana. Sotatoimiin lasketaan kuuluvan alueet Kuhmon suunnalta Petsamoon. Lapin rintamalla hyökkäysvastuu oli pääosin Suomen kanssa liittoutuneella Saksalla.
Taustaa

Aloittaessaan operaatio Barbarossan eli hyökkäyksen Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941 Saksa käytti Suomen aluetta hyväkseen. Ratkaisevat neuvottelut Suomen liittymisestä Saksan rinnalle käytiin molempien maiden sotilasjohdon välillä Helsingissä 3.–6. kesäkuuta. Valmistelut saksalaisjoukkojen saapumiselle aloitettiin heti. Järjestelyt hoidettiin kauttakulun organisoinnin varjolla, eikä saksalaisjoukoilla ollut lupa siirtyä Jäämerentien itäpuolelle ennen kuin 18. kesäkuuta, jolloin arveltiin hyökkäysvalmistelujen itään jo muutenkin paljastuneen. Kaksi divisioonaa saksalaisjoukkoja, Stettinistä 20 000 ja Oslosta 10 600 sotilasta, laivattiin Ouluun ja siirrettiin junakuljetuksina Rovaniemelle. Laivaukset alkoivat 5. kesäkuuta ja viimeiset joukot olivat Rovaniemellä 14. kesäkuuta. SS-Divisioona Nord aloitti 7. kesäkuuta marssin Norjasta Jäämerentietä pitkin Vuotson ja Sodankylän kautta Rovaniemelle. 8 000–9 000 sotilaan vahvuisen divisioonan kolonnan ohimarssi kesti kymmenen tuntia. Divisioona oli Rovaniemellä 10. kesäkuuta. Yhteensä 40 600 sotilaan vahvuiset joukot keskitettiin Rovaniemen seudulle, josta ne aloittivat 18. kesäkuuta siirtymisen kohti Sallaa.
Saksan Norjan armeijan esikunta siirtyi Rovaniemelle 15. kesäkuuta, armeijan komentaja kenraalieversti Nikolaus von Falkenhorst saapui viikkoa myöhemmin. Kaksi päivää esikunnan jälkeen Rovaniemelle laskeutuivat Saksan ilmavoimien lentokoneet. Joukoista kaksi vuoristodivisioonaa (2. ja 3.) siirtyi Norjasta Petsamoon vasta 22. kesäkuuta, valmisteluja varten maahan oli päästetty saksalaispioneereja siviiliasussa jo päivää aikaisemmin.
Kuhmon suunta ja eteneminen Rukajärvelle

Päämajan 25. kesäkuuta 1941 annetun käskyn mukaan 14. divisioonan tuli olla hyökkäysvalmis 27. kesäkuuta mennessä. Divisioonaa komensi eversti Erkki Raappana. Hän oli suoraan päämajan alainen. Divisioona suoritti tiedusteluretkiä rajan taakse ottaen selkoa neuvostojoukoista. 4. heinäkuuta suomalaisdivisioona ylitti rajan. Jalkaväkirykmentti 10, JR 52 ja JR 31 etenivät Repolaan 8. heinäkuuta mennessä. Suomalaisten joukkojen eteläisellä sivustalla hyökännyt vahvennettu pataljoona valtasi Lentieran seuraavana päivänä. Pohjoisella sivustalla eteni vahvennettu komppania. 14. divisioonaa vastassa oli JR 337 neuvostoliittolaisesta 54. divisioonasta.
Repolan valtauksen jälkeen 14. divisioona jumittui kahdeksi viikoksi taisteluihin Omeliasta. Tilanne raukesi saarrostushyökkäyksellä 24. heinäkuuta mennessä. Divisioona eteni jälleen nopeasti, kunnes Ontrosenvaarassa neuvostojoukkojen vahvistukset pysäyttivät hyökkääjät. Suomalaiset saivat läpimurron Ontrosenvaarassa 12. elokuuta. Tämän jälkeen divisioona lepäsi melkein kuukauden, ennen kuin aloitti uudelleen hyökkäyksensä 5. syyskuuta. Rukajärven kylän divisioona saavutti 11. syyskuuta. Tämän jälkeen divisioona jatkoi etenemistään, kunnes 17. syyskuuta se sai käskyn ryhmittyä puolustukseen saavuttamalleen tasalle. Rintama kulki Nuokkijärveltä Ontajokea myöten Ontajärvelle ja Seesjärvelle. Tällä tasalla rintama pysyi sodan loppuun asti.
Kainuu ja Uhtua-Kiestinki-offensiivi

Kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuon komentamaan Suomen III Armeijakuntaan kuului jatkosodan alla yksi divisioona, 3.D. Ennen hyökkäyksen alkua divisioona jakoi joukkonsa kahtia: Ryhmä J:n (JR53) ja Ryhmä F:n (pääosa 3.D:sta). Ryhmä J:n tavoitteena oli edetä Kiestingin kautta Vienanmerelle, Ryhmä F:n taas Uhtuan kautta. Alkuvaiheessa suomalaisia oli vastassa neuvostoliittolaisen 54. divisioonan pääosat.
1. heinäkuuta III Armeijakunta lähti liikkeelle, samalla hetkellä, kun Sallassa myös aloitettiin hyökkäys. Hyökkäys eteni hyvin, sillä vastassa oli vain rajavartiojoukkoja. Neljässä päivässä ryhmät etenivät noin 50 kilometriä. Teiden huonokuntoisuus koetteli huoltoa, paikoitellen tiet olivat vain hevospolkuja. Molemmat osapuolet kärsivät huonojen tieyhteyksien takia. 9. heinäkuuta Ryhmä F:n hyökkäys pysähtyi Vuonnisenjoen varustettuihin neuvostoasemiin. Asemat saarrettiin ja tuhottiin 14. heinäkuuta mennessä. Taistelu vei kuitenkin toiveet Uhtuan nopeasta valtaamisesta. Vuonnisenjoen jälkeen suomalaiset etenivät 10 kilometrin päähän Uhtuasta, jolloin hyökkäys pysähtyi sillä suunnalla ja Ryhmä F ryhmittyi puolustukseen. Ryhmä J:n lohkolla hyökkäys eteni paremmin, tosin neuvostojoukkojen koventaessa vastarintaansa lisävoimien ansiosta. 11. heinäkuuta ryhmän eteneminen pysähtyi Sohjananjoen hyvin varustettujen asemien eteen. Neuvostojoukoilla oli vastassa tasamäärä, JR 242. Ryhmä F:ää vastassa oli kaksi jalkaväkirykmenttiä.
Saksan Norjan armeijan esikunta huomasi suomalaisten nopean etenemisen Sohjanan suunnalla ja ne päättivät lähettää Sallassa epäonnistuneen SS-Divisioona Nordin sinne Ryhmä J:n käyttöön. SS-täydennysten turvin III Armeijakunta aloitti läpimurtohyökkäyksensä Sohjananjoen yli 31. heinäkuuta. 3. elokuuta mennessä läpimurto saatiin ja saksalais-suomalaiset joukot etenivät Sohjanaan ja Kiestinkiin 7. elokuuta. 14. elokuuta Ryhmä J nimettiin Divisioona J:ksi, jonka komentajaksi tuli eversti Väinö Palojärvi. Kiestingin valtaamisen jälkeen hyökkäys jatkui kohti Louhea. Neuvostojoukkojen 88. divisioona saapui JR 242:n avuksi ja divisioonan joukot saarsivat saksalais-suomalaiset joukot 20. elokuuta ns. Kiestingin mottiin. Saksalais-suomalaiset joukot pääsivät ulos motista 2. syyskuuta mennessä, mutta joutuivat jättämään osan raskaasta kalustostaan. Motin takia III Armeijakunta lopetti hyökkäyksensä 14 kilometrin päähän Kiestingin itäpuolelle syyskuun alussa 1941.
Marraskuussa Divisioona J lähti uudestaan hyökkäykseen ilman Päämajan tai Saksan johtajan Adolf Hitlerin lupaa. Alkumenestyksen jälkeen hyökkäys pysähtyi ja joukot vetäytyivät takaisin lähtöasemiinsa.