stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pietro Deiro
Ura > Yhdysvaltojen ensimmäinen pianoharmonikansoittaja?

Pietro Deiro kertoi omissa julkaisuissaan olleensa pianoharmonikan kehittäjä (engl. inventor) ja ensimmäinen Yhdysvalloissa pianoharmonikalla konsertoinut henkilö, mikä olisi tapahtunut vuonna 1907 ”syksyisenä iltana Washington Square Theatressa San Franciscossa”. Konsertti olisi siis tapahtunut ennen vanhemman veljen Guidon, jota monet muut lähteet pitävät Yhdysvaltojen ensimmäisenä pianoharmonikansoittajana, saapumista maahan. Pietro Deiron väite on kuitenkin vahvasti kyseenalaistettu sekä Guido Deiron että lukuisten harmonikan asiantuntijoiden taholta, joiden mukaan Guido Deiro oli käyttänyt pianoharmonikkaa esiintymisissään ensimmäisenä uudella mantereella. (Biaggio Quattrociocchen kertoman mukaan tosin G. Bartoli -niminen italialaissiirtolainen oli avannut pianoharmonikkakoulun Chicagossa jo vuonna 1904 tai 1905 – joka tapauksessa valokuvadokumenttien pohjalta viimeistään vuonna 1907.)
Guido Deiron mukaan Pietro ei myöskään osannut soittaa pianoharmonikkaa ennen Guidon saapumista vuonna 1908. Guido Deiro julkaisi kirjoituksia, joissa hän kumosi Pietron väitteet tämän ensimmäisestä pianoharmonikkakonsertista varsin suorasanaisesti. Pietro Deiroa onkin kritisoitu, että hän antoi periksi houkutukselle hankkia mainetta väärin perustein isoveljensä maineen kustannuksella saadakseen lisää mainosta omalle liiketoiminnalleen. Sekaannusta tuon ajan tiedotusvälineissä on voinut asian tiimoilta vielä lisätä se, että Guido Deiro tunnettiin länsirannikolla maineensa huipulla yksinkertaisesti vain Deirona ja hänenkin toinen nimensä oli vieläpä Pietro.
Peter Muirin mukaan Pietro Deiro oli hankkinut ensimmäisen pianoharmonikkansa Guidon suosituksesta 1909. Harmonikka valmistettiin hänelle Guerrinin harmonikkatehtaassa San Franciscossa. Pietro Deiron mukaan tämä oli ensimmäinen Yhdysvalloissa valmistettu pianoharmonikka. Pietro Deiro oli ollut hakemassa Guidon pianoharmonikkaa San Franciscossa Guerrinilta huollosta, kun hän tapasi Porcini-nimisen laulaja-kitaristin. Kaksikko muodosti esityksen nimeltä The Milan Duo, joka kiinnitettiin viikoksi pieneen Washington Square -teatteriin kaupungin italialaisosassa. Guido Deiron pojan mukaan Pietro Deiro oli soittanut ensimmäisenä pianoharmonikkaa San Franciscossa, kun taas Guido Deiro oli soittanut Seattlessa ammattimaisesti samaa instrumenttia kuusi kuukautta ennen Pietroa. Peter Muirin mukaan Pietro Deiro korjasi 1930-luvun lausuntojaan myöhemmin kertoen lopulta olleensa ensimmäinen amerikkalaisvalmisteisen pianoharmonikan soittaja, mikä voineekin pitää paikkansa, koska Guidon instrumentti oli tullut tämän mukana Euroopasta.
Yllä kuvatusta debatista huolimatta Pietro Deiroa pidetään monissa lähteissä yhä ensimmäisenä Yhdysvalloissa konsertoineena pianoharmonikansoittajana. Kiista aiheutti veljesten välien viilenemisen pitkäksi ajaksi, mutta elämänsä loppupuolella elokuussa 1947 he tapasivat Hollywoodissa ja sopivat riitansa.
Ura > Vaudeville-tähti

Guido Deiron sensaatiomaisen, vuonna 1910 alkaneen vaudeville-menestyksen myötä myös Pietro Deiron ura lähti räjähdysmäiseen nousuun ja hänestä tuli kuuluisuus vuonna 1912. Henry Doktorskin mukaan Pietro solmi ensimmäisen vaudeville-kiertuesopimuksen vuonna 1911 tai 1912, opiskeltuaan siihen saakka pianoharmonikan soittoa. Vuosikymmenen loppua kohden hän ansaitsi 500 dollaria viikossa, mikä oli suuri summa silloista rahaa. Vuonna 1921 Pietro Deirosta kirjoitettiin seuraavasti lehdessä ”Mitä Paderewski on pianossa, Spalding viulussa ja Hans Kronol sellossa, on Pietro pianoharmonikassa. Mies ottaa esiin tuon vasta hieman arvostusta ansainneen instrumenttinsa ja antaa sille ihmisäänen, äänen, joka on elävää iloa ja myös syvälle luotaavaa surua”. Molemmat veljekset olivat hyvin palkattuja konserttiesiintyjiä koko 1920-luvun ajan, vaikka pianoharmonikan uutuusarvo erikoisena instrumenttina olikin alkuajoista laantunut. He olivat aikansa vaudeville-kuuluisuuksia, joiden ura kukoisti nyt heidän musiikillisten ansioidensa pohjalta. Pietro Deiro oli lähes jatkuvasti kiertueilla lukuisissa Yhdysvaltojen osavaltioissa ja Kanadassa.
Ura > Liikemies ja musiikkivaikuttaja

Vaudevillen suosion laantuessa Deiro osoitti liikemiestaitojaan perustamalla yksityisen musiikkikoulun Greenwich Villageen New Yorkiin vuonna 1928. Koulu koki oppilasryntäyksen, joten hänen täytyi palkata lisää henkilökuntaa instrumentin opettajiksi. Vähitellen hän laajensi musiikikoulunsa ketjuksi ympäri Yhdysvaltain itärannikkoa. Deiron harmonikkakouluilla saattoi vieraita paljon ihmisiä ja ihailijoita, joiden palvonnan hän otti sujuvasti vastaan. Kaikki hänen kouluissaan työskennelleet opettajat eivät, Henry Doktorskin mukaan, kuitenkaan aina ihailleet jakamattomasti työnantajansa musiikillisia ominaisuuksia. Kuvaavaa hänen suosiolleen on myös, että Deiro valmistutti itsestään massatuotantona kipsisiä rintakuvia. Hänen oppilaansa ja ihailijansa ostivat niitä koteihinsa, aivan kuten piano-oppilailla saattoi olla Beethovenin tai Chopinin rintakuvia pianoidensa päällä inspiraation lähteinä.
Pietro Deiro oivalsi jo varhain, että hänen oppilaansa tarvisivat nuotteja, joten hän perusti musiikkikustantamo Accordion Music Publishing Companyn, joka myöhemmin tunnettiin yksinkertaisesti vain Pietro Deiro Publicationsina. Hänellä oli muutakin vaikutusvaltaa musiikkiteollisuudessa. Hän toimi vakituisena kolumnistina yleisissä musiikkilehdissä kuten The Etude ja Metronome, samoin kuin harmonikka-alan erikoislehdissä Accordion World ja Accordion News. Hän julkaisi myös omaa uutislehtistään (The Pietro), hänellä oli oma radioshow ja hän perusti harmonikkalevyille omistautuneen levy-yhtiön (AMPCO Records).
Vuonna 1936 Italian harmonikkavalmistajat myönsivät Pietro Deirolle kultaisen laatan hänen ansioistaan instrumentin kehittäjänä. Hän oli myös eräs American Accordionists' Associationin perustajista 9. maaliskuuta 1938, jolloin hänet valittiin samalla sen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Hänestä tuli, ei vähiten hänen oman markkinointitoimintansa ansiosta, eräänlainen harmonikan ja harmonikkamusiikin ”isähahmo” ja hänet tunnettiin lempinimellä The Daddy of the Accordion.
Pietro Deiroa on luonnehdittu kokonaisuutena 1900-luvun alkupuoliskon suosituimmaksi ja menestyneimmäksi harmonikansoittajaksi Yhdysvalloissa. Hänellä oli kosolti persoonallisuutta ja liikemiestaitoja. Vaikka Pietron musiikillinen lahjakkuus ei välttämättä yltänyt Pietro Frosinin tai Guido Deiron tasolle, hän osasi kuitenkin vakuuttaa yleisönsä ja tiesi, kuinka musiikista voitiin tehdä tuottavaa liiketoimintaa. Hän julkaisi paljon musiikkia, loi tehokkaan markkinointikoneiston ja osasi tehdä itsestään suositun hahmon. Suuri osa hänen musiikistaan oli suhteellisen yksinkertaista, mikä oli toisaalta keino tavoittaa suurta yleisöä. Pietro Deiron mahdollisesti tärkeimmäksi rooliksi harmonikkamusiikin kartalla onkin kuvattu lopulta hänen toimintaansa liikemiehenä.
Yksityiselämä

Pietro Deiro avioitui Bianca Vincenzin (1891–1976) kanssa ja heidän avioliittonsa kesti neljäkymmentä vuotta Deiron kuolemaan saakka. Häntä on kuvailtu uskolliseksi aviomieheksi ja perhekeskeiseksi henkilöksi, etenkin vertailukohtana vanhempaan veljeensä, jonka naissuhteet ja avioliitot olivat usein myrskyisiä. Rahankäytön suhteen Pietro Deiro tunnettiin tarkkana, jopa saitana henkilönä, ja hänellä olikin kuollessaan suhteellisen paljon omaisuutta.
Vaikutus

Vaikka Pietro Deiro todennäköisesti käyttikin haamukirjoittajia klassisiin sävellyksiinsä, ja osittain jopa kyseenalaisia toimintatapoja sävellysuransa edistämiseen, hänen toimintansa kautta tuli laajalti tunnetuksi merkittävä määrä kevyen klassista harmonikkamusiikkia. Hänen ansiokseen on suurelta osin katsottu pianoharmonikan sekä harmonikkamusiikin imagon huomattava kehittyminen 1900-luvun alkupuoliskolla. Pietro Deiron julkaisemat harmonikkasävellykset levisivät lukuisten harmonikansoittajien ohjelmistoon Yhdysvalloissa ja maailmanlaajuisesti, ja niitä soitettiin usein jopa sinfoniaorkesterien säestyksellä.
Pietro Deirosta on tehty William Schimmelin säveltämä ooppera, Opera Fisharmonica, vuonna 1992. Hänen poikansa Pietro ”Lee” Deiro Jr. (30. syyskuuta 1913 New York – 19. kesäkuuta 1999) jatkoi työtä kustannusyhtiöiden johdossa Pietro Deiro Sr:n kuoleman jälkeen.
Aiheesta muualla

Pietro Deiron sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Pietro Deiron Victor-yhtiölle tekemiä levytyksiä (englanniksi)
Henry Doktorski, ”The Brothers Deiro and Their Accordions” (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Portugali 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC
Abdulbaha’

| 'Abdu'l-Bahá |
| --- | --- |
 Abdulbaha’n johtajuuskaudella bahai-usko levisi länsimaihin
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. toukokuuta 1844 Teheran, Persia
Kuollut: 28. marraskuuta 1921 (77 vuotta) Haifa, Palestiinan brittiläinen mandaatti
Koulutus ja ura
Vaikutusalueet:  Bahai
Tunnetut työt:  Jumalallisen suunnitelman muistiot, The Secret of Divine Civilization
Keskeiset henkilöt
Bab
Baha’ullah
Abdulbaha’
Shoghi Effendi
Kirjoitukset
Kaikkein pyhin kirja
Varmuuden kirja
Kätketyt sanat
Seitsemän laaksoa
Bahai-uskon kirjoitukset
Hallinto ja tapakulttuuri
Bahain maailmankeskus
Oikeusneuvosto
Bahai-kalenteri
Historia
Historia
Aikajana
Šaikhilaisuus
Baabilaisuus
Bahai-uskon vainot
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Abdulbaha’ (myös kirjoitusasulla `Abdu’l-Bahá'), alun perin Abbas Efendi, (23. toukokuuta 1844 Teheran, Persia – 28. marraskuuta 1921 Haifa, Mandaatti-Palestiina) oli bahai-uskon perustajaprofeetan Baha’ullahin vanhin poika ja hänen seuraajansa vuodesta 1892. Liikkeen joutuessa vuodesta 1868 alkaen maanpakolaisuuteen, Abdulbaha’ vahvisti ja edisti sen leviämistä Persian lisäksi 23 maahan. Hän kirjoitti bahai-uskon keskeisimpiä teoksia Baha’ullahin ja Shoghi Effendin tekstien rinnalla. Abdulbaha’n vierailut länsimaissa levittivät uskonnon Lähi-idän ulkopuolelle. Samalla hänen kirjoituksensa saivat vaikutteita kristinuskosta ja länsimaisesta humanitaarisuudesta.
Bahailaisuuden levittäjä länsimaihin > Valtataistelu johtajuudesta

Abdulbaha’n isä Baha’ullah oli ennen kuolemaansa testamentannut hänelle Kitab-i ahd -teoksessa bahai-liikkeen johdon. Vastaavasti Abdulbaha’n vanhempi veli Mirza Muhammad Ali määrättiin hänen seuraajakseen. Baha’ullah kuoli vuonna 1892, mutta suurin osa perheenjäsenistä liittoutui Mirza Muhammad Alin johdolla Abdulbaha’a vastaan. He saivat kannatusta Syyriassa, mutta vahvimmat tukialueet Iranissa ja Yhdysvalloissa jäivät Abdulbaha’n puolelle.
Nuorturkkilaisten vallankumouksen seurauksena jossa syrjäytettiin sulttaani Abd-ul-Hamid II vapautettiin  kaikki poliittiset vangit vuonna 1908. Vapautunut Abdulbaha’ siirtyi Haifaan, matkusti laajalta vuosina 1910–1913 ja palasi Haifaan uuden uskonnon maailmankeskukseen. Samaan aikaan Mirza Muhammad Alin joukkojen kannatus kuihtui. Abdulbaha’n vahva karisma ja haluttomuus sitoutua selkeästi määrättyyn oppiin pitivät liikkeen yhtenäisenä sen leviämisen aikana.
Bahailaisuuden levittäjä länsimaihin > Oppi yhtenäistyy

Baha’ullahin ja Abdulbaha’n kirjoitukset levisivät 1890-luvulta lähtien. Varhaiskauden bahailaisuus oli opillisesti baabilaisuuden jatkaja, mutta leviäminen Lähi-idän ulkopuolelle – varsinkin Amerikkaan – muutti bahai-uskoa. Jumalaa ei voinut tuntea suoraan, mutta sen sijaan hänen ilmentymiään olivat olleet profeetat Abraham, Zarathustra, Mooses, Jeesus, Muhammad, Bab ja viimeisenä Baha’ullah. Virallisenkin opin kannalta Jeesus oli eräs tärkeimmistä profeetoista ja hänen odotettiin palaavan viimeisinä päivinä. Abdulbaha’n uskonnollista auktoriteettia lisättiin opilla, jonka mukaan hän oli "Liiton Keskus". Oppi muistutti bahai-uskoa edeltäneen šaikhilaisuuden oppia kätketyn imaamin ainoasta maanpäällisestä edustajasta, ruknista.
Tällä tavalla liikettä yhtenäistettiin Abdulbaha’n taakse, mikä ei jättänyt tilaa muille johtohahmoille. Luultavasti tämä sai osan hänen kannattajistaan liittymään kilpailevan Mirza Muhammad Alin joukkoihin. Toisena kilpailevana johtohahmona oli syyrialainen entinen kristitty Ibrahmin Khairallah (k. 1929), joka toimi itsenäisenä bahai-johtajana Amerikassa. Hän loi liikkeelle vahvan kristillisen messiaanisen odotuksen. Vuodesta 1900 lähtien amerikkalaiset bahait suuntasivat katseensa yksinomaan Abdulbaha’an, joka otti etäisyyttä Khairallahin oppeihin. Abdulbaha’n neutraali asenne uskonnollisissa opeissa loi menestystä Amerikassa ja esti puhtaasti kristittyjä näkemästä liian aikaisin bahai-uskon šiialaiset juuret. Juuri Amerikassa bahailaisuus saavutti lopullisesti universaalin luonteen.
Bahailaisuuden levittäjä länsimaihin > Nopea kasvu ja tasaantuminen

Bahailaisuus sai 1870- ja 1880-luvulla kannatusta myös muidenkin kuin baabilaisten keskuudessa. Liike ei vetänyt puoleensa šiialaista oppineistoa, mutta sen sijaan liike levisi erityisesti kauppiaiden ja sivistyneistön keskuudessa. Bahai-uskon nopeimman kasvun aikana vuodesta 1890 vuoteen 1920 se keräsi käännynnäisiä länsimaista sekä sorrettujen Persian juutalaisten ja zarathustralaisten keskuudesta. Laajeneminen pysähtyi 1920-luvulla, kun Persian yhteiskunta muuttui maalliseksi ja bahai-uskon perinteinen kohderyhmä ei kaivannut enää uutta uskontoa.
Viimeiset vuodet

Vankilasta vapautumisensa jälkeen Abdulbaha’ saattoi kiertää vapaasti ympäri maailmaa eikä hänen tarvinnut tyytyä ainoastaan lähettämään valtuuttamiaan persialaisia opettajia. Vuonna 1911 hän kiersi luennoimassa ympäri Eurooppaa ja seuraavana vuonna Amerikassa. Kiertueet toivat runsaasti julkisuutta, mutta niissä ei tuotu esille uusia opillisia asioita.
Abdulbaha’ kuoli 1921. Hän nimitti testamentissaan tyttärenpoikansa Shoghi Effendin liikkeen johtajaksi. Abdulbaha’n testamentti korosti velvollisuutta totella nuorta Shoghia. Abdulbaha’n syrjäytetty veli Mirza Muhammad Ali yritti vielä vedota varhaisempaan Baha’ullahin testamenttiin, jossa johtajuuden olisi kuulunut siirtyä hänelle, mutta asia ei saanut juurikaan kannatusta. Nykyinen bahai-usko perustuu Babin, Baha’ullahin ja Abdulbaha’n teoksiin, joiden tulkitsijana toimii Shoghi Effendi. Abdulbaha’n hauta sijaitsee Babin hautapyhäkössä Israelin Haifassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Abdulbaha’ Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Nuori Abbas Efendi (Abdulbaha’) vuonna 1868.
Abdulbaha’ kiertueellaan Yhdysvalloissa vuonna 1912.
Giuseppe Addobbati

Giuseppe Addobbati vuonna 1954.
Giuseppe Addobbati (31. joulukuuta 1909 Makarska, Itävalta-Unkari – 4. tammikuuta 1986 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Addobbati asui pitkään Triestessä, jossa hän omistautui teatterille. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Giovacchino Forzanon ohjaama Tredici uomini e un cannone (1936). Addobbati esitti sivuosia vuoteen 1943 saakka noin kahdessakymmenessä elokuvassa. Hän jatkoi uraansa pitkän hiljaisuuden jälkeen vuonna 1951 käyttäen usein salanimiä John Douglas tai John McDouglas. 1960-luvulla hän esiintyi lukuisissa peplum- ja muissa viihde-elokuvissa. Addobbati muistetaan ehkä parhaiten roolistaan Bernardo Bertoluccin elokuvassa Fasisti (Il conformista, 1970).
Elokuvia

Marte, dio della guerra, 1962
Voittamaton Maciste, 1962
Zorro ja kolme muskettisoturia, 1963
L’eroe di Babilonia, 1963
Ursus – sankareista suurin, 1963
Maciste nelle miniere del re Salomone, 1964
Viimeinen gladiaattori, 1964
Malesian merirosvot, 1964
Yöportieri, 1974
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Giuseppe Addobbati (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Adrasteia (kaupunki)

| Adrasteia> Ἀδράστεια.Sijainti |
| --- | --- |
 Adrasteia
Koordinaatit:  40°23′01″N, 27°11′29″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Örtülüce, Çanakkale
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Myysia / Troas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Adrasteia (m.kreik. Ἀδράστεια, Homeroksella Ἀδρήστεια, Adrēsteia) oli antiikin aikainen kaupunki Myysiassa tai Troaksessa Vähän-Aasian luoteisosassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Çanakkalen maakunnan Örtülücen kylää.
Adrasteia sijaitsi jonkin verran sisämaahan Hellespontoksen rannasta, myöhempien Parionin ja Priapoksen kaupunkien välissä. Myöhemmän antiikin aikana, kun Adrasteian kaupunkia ei enää ollut, sen seutu ja siellä ollut tasanko tunnettiin kaupungin mukaan nimellä Adrasteia.
Kallistheneen mukaan Adrasteia sai nimensä fryygialaisesta kuningas Adrastoksesta (eri henkilö kuin tunnetumpi Adrastos), joka oli ensimmäisenä perustanut temppelin paikalle. Sen kultti oli omistettu Adrasteia-jumalattarelle, joka yhdistettiin joko Nemesikseen tai Artemiihin. Kaupunki ajoitettiin jo myyttiajalle ja Troijan sodan aikaan, ja Homeros mainitsee sen. Se saattoi olla Troijan alaisuudessa tai liittolainen; Homeros tuntee kolme Adrastos-nimistä heerosta, jotka kaikki taistelivat sodassa Troijan puolella. Plinius vanhempi sanoo virheellisesti, että Homeros olisi kutsunut Parionia nimellä ”Adrasteia”.
Adrasteiassa oli Apollon Aktaiokselle ja Artemiille omistettu oraakkelipyhäkkö. Se purettiin 300-luvulla eaa., ja sen marmorikivet käytettiin uudelleen Parionissa olleeseen Apollon Aktaioksen alttariin.
Abrahamilainen uskonto

"Abrahamin syli" on Herrad Landsbergilaisen (1125–1195) maalaus. Abrahamin sylissä istuu joukko valittuja, jotka kutsuvat maalauksen katsojaa liittymään pelastettujen joukkoon. Kuvan reunoilla esiintyy symbolisina joen henkinä neljä Paratiisin jokea: Eufrat, Tigris, Pison ja Gihon (1.Moos.2:10-14).
"Abrahamilaisten" (punainen) ja "dharmisten" uskontojen eli hindulaisuuden ja buddhalaisuuden (keltainen) levinneisyys.
Abrahamilainen uskonto on varsinkin teologi Louis Massignonin (1883–1962) kehittämä ekumeeninen kielikuva, joka korostaa kolmen Lähi-idässä syntyneen yksijumalaisen kirjauskonnon eli juutalaisuuden, kristinuskon ja islamin yhteistä pohjaa ja samankaltaisuutta. Yleisemmin kuitenkin puhutaan "monoteistisista uskonnoista" tai "kirjan uskonnoista".
Massignonin vaikutus saattoi näkyä Vatikaanin toisessa konsiilissa, jonka julistus Nostra aetate (1965) sisälsi kädenojennuksen juutalaisuudelle ja islamille. Julistuksessa mainitaan nimeltä Abraham, kun käsiteltiin kristinuskon yhtäläisyyksiä islamin ja juutalaisuuden kanssa. Siinä ei kuitenkaan esiintynyt käsitettä "abrahamilainen uskonto".
Käsitteen arviointia

Massignon oli uskontojen välisen dialogin ja keskinäisen ymmärryksen puolustaja. Edward Said väitti teoksessaan Orientalismi, että Massignon rekonstruoi ja puolusti islamia suhteessa Eurooppaan, mutta muokkasi siitä samalla omien toiveidensa kaltaista versiota, jossa Muhammed jäi sivuun.
On myös havaittu, että kolme uskontoa eivät itse pidä Abrahamia niitä yhdistävänä tekijänä. Kaikki kolme lukevat kyllä omaan joukkoonsa Abrahamin, mutta korostavat patriarkan kuuluvan vain itselleen. Abrahamiin vetoaminen on sekä kristinuskolle että islamille keino torjua sukulaisuus niitä edeltäviin uskontoihin sen sijaan, että se osoittaisi pyrkimystä ekumeniaan.
Käsitteen arviointia > Kristinuskon suhde Abrahamiin

Kristinuskossa vetoaminen Abrahamiin oli keino tehdä eroa juutalaisuuteen. Roomalaiskirjeessä apostoli Paavali kirjoitti: "Ei Jumala sen vuoksi luvannut Abrahamille ja hänen jälkeläisilleen koko maailmaa perinnöksi, että Abraham noudatti lakia, vaan siksi, että Abraham katsottiin vanhurskaaksi, kun hän uskoi." (Room. 4:13). K-H. Ohligin mukaan Paavali näin perusteli Abrahamin avulla kristittyjen oikeutta sivuuttaa juutalaisen lain vaatimukset. Juutalaisten noudattama laki annettiin  Moosekselle, mutta Jumalan armo kohdistui jo Abramiin, vaikka tämä ei lakia tuntenutkaan. Juutalainen laki ei siten ollut kristityillekään tarpeen Jumalan armon saamiseksi.
Käsitteen arviointia > Islamin suhde Abrahamiin

Islamin kuva Abrahamista poikkeaa osittain Vanhan Testamentin kirjoituksista. Islamilainen perimätieto kertoo, että Abraham asui Arabian niemimaalla ja rakensi uudelleen Kaaban temppelin vedenpaisumuksen jälkeen. Tieto siitä, että Abraham yhdessä poikansa Ismaelin kanssa laski temppelin perustan, löytyy Koraanista (2:124–127). Islamilaisen perimätiedon mukaan Abraham myös oli aikeissa uhrata poikansa Ismaelin eikä Iisakia, kuten Vanha Testamentti kertoo. Tapauksen muistoksi muslimit viettävät suurta vuosittaista juhlapäivää id al-adha.
Kun apostoli Paavali vetosi juutalaisuuden ohi suoraan Abrahamiin kristittyjen esikuvana, Koraani toimii vastaavalla tavalla. Abraham on ainoastaan oikein uskovien patriarkka:  ”Ei Abraham ollut juutalainen eikä kristitty, vaan hän oli alistuva hanif” (Koraani 3: 67).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Abrahamilainen uskonto Wikimedia Commonsissa
Addicted to You (Laura Voutilaisen kappale)

| Addicted to You |
| --- | --- |

Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Laura Voutilainen
Levy-yhtiö:  Warner Music Finland
Kesto:  3.00
Säveltäjä(t):  Maki Kolehmainen
Sanoittaja(t):  Janina Frostell Tracy Lipp
Tuottaja(t):  Maki Kolehmainen Mika Mettälä
Albumilta:  Puolet sun auringosta
Euroviisutiedot
Vuosi:  2002
Maa:  Suomi
Kieli:  englanti
Sijoitus:  20.
Pisteet:  24
Sanat:  sanoitus
”Addicted to You” on Laura Voutilaisen esittämä musiikkikappale, joka edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa 2002. Kappaleen sävelsi Maki Kolehmainen ja sanoitti Janina Frostell ja Tracy Lipp.
Vuoden 2002 Suomen karsintaan ammattilaisraati valitsi 12 kappaletta, joista 11 oli englanninkielisiä ja yksi italiankielinen. Loppukarsinnassa kansa äänesti voittajaksi Laura Voutilaisen retrohenkisen diskokappaleen ”Addicted to You” antamalla sille yli kolmanneksen puhelinäänistä, ja laulu oli myös ammattilaisraadin suosikki.
Kappale jäi Tallinnassa järjestetyssä loppukilpailussa 20. sijalle eli viidenneksi viimeiseksi ja sai yhteensä 24 pistettä.
Suomen saamat pisteet

Kypros: 2
Pohjois-Makedonia: 1
Viro: 5
Ruotsi: 10
Tanska: 3
Bosnia ja Hertsegovina: 3
Listasijoitukset

| Lista | Paras sijoitus |
| --- | --- |
Suomen virallinen singlelista: 11.
Adelaide-luokka

| Adelaide-luokka |
| --- | --- |
 HMAS Sydney ja HMAS Newcastle.

Tekniset tiedot
Uppouma:  4 100 t (kuormattuna)
Pituus:  124 m (vesiraja) 139 m (kokonaispituus)
Leveys:  14 m
Syväys:  6,7 m
Koneteho:  41 000 hv
Nopeus:  29+ solmua
Miehistöä:  176–221
Aseistus
Meritorjunta:  1 × 3″ OTO Melara -tykki Mk13-ohjustenlaukaisualusta Boeing Harpoon- ja SM-1-ohjuksille 6 × 324 mm Mk32 -torpedoputkea 2 × helikopteria
Ilmatorjunta:  1 × 20 mm Mk15 Vulcan Phalanx
Adelaide-luokka on Australian laivaston kuuden aluksen muodostama ohjusfregattiluokka, jonka alukset valmistettiin Yhdysvalloissa ja Australiassa. Luokka pohjautuu Yhdysvaltain laivaston Oliver Hazard Perry -luokkaan, mutta sitä muokattiin Australian esittämien vaatimusten mukaiseksi. Neljä ensimmäistä valmistettiin Yhdysvalloissa ja loput kaksi Australiassa.
Luokan ensimmäinen alus otettiin palvelukseen marraskuussa 1980, ja aluksista on edelleen vuonna 2017 palveluksessa kolme. Palveluksesta poistetuista kaksi on upotettu sukelluskohteiksi. Ne poistettiin palveluksesta, jotta saavutettaisiin miljardin Australian dollarin säästö palvelukseen jäävien alusten modernisoimiseksi. Loput neljä korvataan vuodesta 2013 alkaen Hobart-luokan ilmatorjuntahävittäjillä.