stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stade de France
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stade de France Wikimedia Commonsissa
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen loppuottelun järjestäneet stadionit
1930  Centenario (Montevideo) | 1934  Nazionale (Rooma) | 1938  Stade Olympique (Pariisi) | 1950  Maracanã (Rio de Janeiro) | 1954  Wankdorf (Bern) | 1958  Råsunda (Tukholma) | 1962  Nacional (Santiago) | 1966  Wembley (Lontoo)  | 1970  Azteca (México) | 1974  Olympiastadion (München) | 1978  Monumental (Buenos Aires) | 1982  Santiago Bernabéu (Madrid) | 1986  Azteca (México) | 1990  Stadio Olimpico (Rooma) | 1994  Rose Bowl (Pasadena) | 1998  Stade de France (Pariisi) | 2002  International (Jokohama) | 2006  Olympiastadion (Berliini) | 2010  Soccer City (Johannesburg) | 2014  Maracanã (Rio de Janeiro) | 2018  Lužniki (Moskova) | 2022  Lusailin stadion (Lusail) | 2026  MetLife Stadium (New York)
Mestarien liigan loppuottelun järjestäneet stadionit
1993  Olympiastadion (München) | 1994  Olympiako Stadio (Ateena) | 1995  Ernst Happel (Wien) | 1996  Stadio Olimpico (Rooma) | 1997  Olympiastadion (München) | 1998  ArenA (Amsterdam) | 1999  Camp Nou (Barcelona) | 2000  Stade de France (Pariisi) | 2001  San Siro (Milano) | 2002  Hampden Park (Glasgow) | 2003  Old Trafford (Manchester) | 2004  Arena AufSchalke (Gelsenkirchen) | 2005  Atatürk Olimpiyat (Istanbul) | 2006  Stade de France (Pariisi) | 2007  Olympiako Stadio (Ateena) | 2008  Lužniki (Moskova) | 2009  Stadio Olimpico (Rooma) | 2010  Santiago Bernabéu (Madrid) | 2011  Wembley (Lontoo) | 2012  Allianz Arena (München) | 2013  Wembley (Lontoo) | 2014  Estádio da Luz (Lissabon) | 2015  Olympiastadion (Berliini)  |  2016 
San Siro (Milano) | 2017  Millennium Stadium (Cardiff) | 2018  Kiovan olympiastadion (Kiova) | 2019  Wanda Metropolitano (Madrid) | 2020  Estádio da Luz (Lissabon)
Vaippa (side)

Kertakäyttövaippa.
Vaippa on suoja henkilöille, jotka eivät hallitse virtsaamistaan tai ulostamistaan. Vaipan tarkoitus on estää vaatteiden kastuminen virtsasta tai likaantuminen ulosteista. Vaipan periaatteena on kerätä imukykyisenä virtsat ja kiinteät ulosteet vaippaan. Vaippa vaihdetaan uuteen tai puhtaaseen, kun imukyky on loppunut tai vaippa on märkä tai likainen.
Vaippoja käytetään pääasiassa vauvoille, jotka eivät saa omatoimisesti tai toisen avulla huolehdittua hygieenisestä virtsaamisesta tai ulostamisesta, kun heitä ei ole vielä opetettu potalle. Vaippoja käyttävät myös aikuiset, jotka ovat menettäneet virtsan tai ulosteen pidätyskykynsä. Aikuisilla yleisin vaippojen käytön syy on virtsanpidätyskyvyn ongelma, inkontinenssi, joka voi johtua esimerkiksi vanhuudesta, sairaudesta tai vammasta. Ohuita aikuisten vaippoja kutsutaankin inkontinenssisuojiksi. Vaippoja tai niitä vastaavia muita teknisiä ratkaisuja käytetään myös tilanteissa, jolloin normaali vessassa käynti on käytännössä mahdotonta, kuten vuodepotilailla sairaalassa, ja ihmisillä jotka työskentelevät äärimmäisissä olosuhteissa, kuten astronauteilla.
Tämän lisäksi aikuisilla tunnetaan myös parafiilinen vaippafetisismi, jossa vaippoja käytetään vaikka niihin ei olisi lääketieteellistä tarvetta.
Tyyppejä > Kertakäyttövaippa

Nykyisissä kertakäyttövaipoissa on kerrostettu rakenne, joka sallii virtsan siirtymisen imukykyiseen ydinrakenteeseen josta se ei pääse valumaan pois. Vaipan peruskerrokset ovat polyeteenikalvon tai kuitukankaan ja kalvon yhdistelmä, jotka estävät kosteuden poistumisen vaipasta. Vaipoissa käytetään imukykyistä kuivarainattua paperia ja superabsorboivia ainesosia, jotka imevät kosteuden.
Kertakäyttövaipoissa on saatavilla teippivaippoja, ja housuvaippoja. Teippivaipat kiinnitetään vyötäisille teipein, jotka estävät vaipan valumisen. Housuvaippa puetaan ja riisutaan tavallisten alushousujen tapaan. Isommat lapset oppivat pukemaan ne pian itsekin. Tällaisessa vaipassa ei ole avattavia tarroja. Housu- ja teippivaippoja valmistetaan myös aikuisille käyttäjille.
Kertakäyttövaipoissa on joskus indikaattoriraita, joka vaihtaa väriä kastuessaan ja ilmaisee vaihdon tarpeen. Kertakäyttöinen vaippa viedään jätteisiin tai hävitetään muulla tavalla. Kertakäyttövaippoja pidetään yleisesti merkittävänä jäteongelmana, sillä ne eivät muovipäällysteestään johtuen maadu erityisen helposti. Vaippojen imukykyinen sisus taas saattaa olla myös kompostoitavissa.
Tyyppejä > Kestovaippa

Pestävät vaipat (kestovaipat) käytetään kuten kertakäyttövaipat, paitsi että hävittämisen sijaan ne pestään ja käytetään uudelleen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Generatiivinen kielitiede

Generatiivinen kielitiede on Yhdysvalloissa 1960-luvulla syntynyt kielitieteen suuntaus, jonka aatehistorialliset juuret ovat formaalissa logiikassa ja metamatematiikassa, laskennan teoriassa, ja kartesiolaisessa rationalismissa.
Historiallisesti generatiivinen kielitiede syntyi loogiseen empirismiin ja behaviorismiin kohdistuneen kritiikin (erityisesti Chomsky, 1959) seurauksena. Generatiivisen kielitieteen harjoittajia on kutsuttu myös generativisteiksi. Suuntauksen keskeinen perustaja ja kansainvälisesti tunnetuin edustaja on Noam Chomsky.
Keskeinen sisältö

Generatiivinen kielitiede syntyi 1960-luvulla Noam Chomskyn ja eräiden muiden syntaksin tutkijoiden työn tuloksena. Sen keskeisen oletuksen mukaan kielioppi on formalisoitavissa ja esitettävissä matemaattista täsmällisyyttä vastaavalla tarkkuudella. Generatiivisessa kielitieteessä luonnollista kieltä kuvataan formaalien kielten tutkimuksessa käytettyjen menetelmien kaltaisena systeeminä. Kieli nähdään matemaattisena rakenteena: kieli koostuu joukosta hyvin muodostettuja ilmaisuja. Hyvin muodostetut ilmaisut muodostetaan yhdistelemällä ilmaisuja monimutkaisemmiksi ilmaisuiksi kielen kielioppisääntöjen mukaisesti: näin kielioppisäännöt määrittävät kieleen kuuluvien ilmaisujen joukon. Formaalien kielten teoriaa seuraten sanotaan, että säännöt "mahdollistavat kaikkien kieleen kuuluvien ilmaisujen luettelemisen" - tämä mahdollisuus on ymmärrettävä abstraktissa mielessä, sillä kun kielen lauseita on rajattomasti, ei kukaan käytännössä voi luetella niitä kaikkia.
Muunnelmat

Generatiivisesta kielioppiteoriasta on olemassa useita variantteja. Näistä varhaisin, ns. TG-teoria (transformative-generative grammar) oletti, että kaikkien kielten lauserakenteen alla on abstrakti syvärakenne, jonka ilmenemismuotoja havaittavat lauserakenteet ovat. Jotta syvärakenteesta voitaisiin johtaa pintarakenteita, oletettiin erityisten transformaatiosääntöjen olemassoloa. Myöhemmin monet transformaatiosäännöt yhdistettiin ns. alfa-säännöksi. Myöhemmin generatiivinen lauseoppi kehittyi toisaalta TG:n perinteitä jatkaviksi lausekerakennekieliopeiksi, mm. ns. X' (luetaan "x palkki") ja GB (Government and Binding) -teoriaksi, jonka jatkajia ovat erityisesti Chomskyn kehittelemät P&P (Principles and parameters) -teoria ja ns. Minimalistinen teoria, sekä lausekkeita pääsanan projektiona käsitteleviksi LFG (Lexical Functional Grammar)- ja HPSG (Head Driven Phrase Structure Grammar) -teorioiksi. HPSG on melko lähellä eräitä tietokonelingvistiikassa hyödynnettyjä lauserakennetta analysoivia malleja, kun taas lausekerakennekieliopit ovat jatkaneet Chomskyn aloittamaa biolingvistiikaksi kutsuttua tutkimussuuntaa, jossa tieto kielen toimintamekanismeista (joita lauseenmuodostussäännöt kuvaavat) pyritään liittämään nykytietoon aivojen ja mielen biologisesta olemuksesta.
Yhteistä kaikille generativistisille lauseopin ja morfosyntaksin malleille on formalisoinnin vaatimus ja väite kieliopin universaalista pohjasta. Universaali kielioppi tarkoittaa ajatusta, että kaikki puhutut kielet ovat itse asiassa muunnoksia samasta perusrakenteesta, jota kutsutaan universaalikieliopiksi (Universal Grammar, UG).
Vaikutus

Generatiivisen kielitieteen vaikutus on Yhdysvaltain lisäksi ollut suuri eräissä Euroopan maissa kuten Norjassa, Unkarissa ja Italiassa. Sen sijaan maat, joissa kielitiede on pohjautunut selvemmin  korpusaineistojen tutkimiseen ja filologiseen traditioon ovat jääneet generativismin vaikutuksen ulkopuolelle.
Suomessa generatiivista kielitiedettä ja biolingvistiikkaa edustaa Pauli Brattico.
Suomalaisia generativismin kriitikoita ovat mm. Esa Itkonen ja Raimo Anttila.
Kirjallisuutta

Brattico, Pauli: Ajatuksia suomen kielen sääntöjen sopimuksenvaraisuudesta. Virittäjä, 2011, 115. vsk, nro 1, s. 94-97.  Helsinki:  Kotikielen seura. ISSN 0042-6806  (suomeksi)
Brattico, Pauli: A Category-Free Model of Finnish Derivational Morphology. SKY journal of linguistics, 2005, 18. vsk, s. 7-45.  Helsinki:  Suomen kielitieteellinen yhdistys. (englanniksi)
Chomsky, N. (1957). Syntactic Structures. Hague: Mouton.
Chomsky, N. (1965). Aspects of the Theory of Syntax. Cambridge, MA: MIT Press.
Chomsky, N. (2000). New Horizons in the Study of Language and Mind. Cambridge: Cambridge University Press.
Aiheesta muualla

Pauli Bratticon kotisivu
Jekaterinburgin rautatieasema

| Jekaterinburgin rautatieasema  вокзал Екатеринбург-Пассажирский |
| --- | --- |
 Jekaterinburgin rautatieasema
Perustiedot
Sijainti:  56°51′31″N, 060°36′22″E
Osoite:  Vokzalnaja ulitsa 22, Jekaterinburg
Kunta:  Jekaterinburg, Sverdlovskin alue
Valtio:  Venäjä
Etäisyydet:  esimerkiksi Pietarin Laatokan asema 2 090 km, Moskovan Jaroslavlin asema 1 818 km, Moskovan Kazanin asema 1 668 km, Novosibirsk 1 525 km
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Sverdlovskaja Železnaja Doroga/ Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  runsaasti, (Esimerkkejä suorista yhteyksistä:) Pietari, Moskova (Jaroslavlin asema) tai (Kazanin asema), Nižni Novgorod, Kirov, Perm-2, Nižni Tagil, Tjumen, Tobolsk, Surgut, Novyi Urengoi, Novosibirsk, Omsk, Krasnojarsk, Irkutsk, Ulan-Ude, Habarovsk-1, Vladivostok
Lähijunat:  kyllä
Vaihtoyhteydet:  Metroasema Uralskaja
Asemarakennus
Lipunmyynti:  24 h; tauko kello 04-5:30 ja 11-12
Jekaterinburgin rautatieasema (ven. вокзал Екатеринбург-Пассажирский,  Vokzal Jekaterinburg-Passažirski, vuoteen 2010 saakka myös ven. вокзал Свердловск-Пассажирский,  Vokzal Sverdlovsk-Passažirski) Venäjän Sverdlovskin alueen keskuksen, miljoonakaupunki Jekaterinburgin  matkustajaliikenteen päärautatieasema.
Asema sijaitsee kaupungin ydinkeskustan pohjoispuolella. Se kuuluu Venäjän rautateiden keskeisimpiin rautatieasemiin. Asema on Venäjän rautateiden alueellisen tytäryhtiön, Sverdlovskaja Železnaja Dorogan, päärautatieasema.
Asema-alueella toimii rautatiemuseo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jekaterinburgin rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Jekaterinburgin rautatieasema kartalla (venäjäksi) (yandex.ru)
Kaukojunien aikatauluja Jekaterinburgin rautatieasemalle (rasp.yandex.ru) (venäjäksi)
Lähijunien aikatauluja Jekaterinburgin rautatieasemalle (rasp.yandex.ru) (venäjäksi)
Aikatauluhaku Sverdlovskin (Jekaterinburgin) rautatieaseman kaukojunille (englanniksi) (poezda.net)
Venäjän rautateiden alueellinen tytäryhtiö Sverdlovskaja Železnaja Doroga (SvŽD) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (svzd.rzd.ru)
Suomen arkkitehtuuri

Alvar Aalto: Finlandia-talo
Suomen arkkitehtuurin historia on pitkä, mutta ennen 1800-lukua rakennettuja rakennuksia on nykyään enää vain vähän jäljellä. Suomesta puuttuvat monissa muissa Euroopan maissa yleiset keskiaikaiset kaupunkikeskustat, sillä keskiajalla Suomen harvat kaupungit olivat pieniä, ja suurin osa taloista oli rakennettu puusta. Keskiajalta on säilynyt vain kivikirkkoja sekä puolustustarkoituksiin rakennettuja linnoja, esimerkiksi Turun ja Viipurin linna. Puusta rakennettuja 1700–1800-luvun asuinalueita on säilynyt esimerkiksi Porvoossa ja Kristiinankaupungissa sekä Vanha Rauma Raumalla.
1700-luvun suurin rakennusurakka koko Ruotsin valtakunnassa oli Helsingin edustalle rakennettu Suomenlinna. Saksalainen C. L. Engel oli puolestaan 1800-luvulla uuden Helsingin pääarkkitehti. Tästä rakennushankkeesta voidaan katsoa alkaneen uusi vaihe Suomen taiteessa. Kansallisromantiikan aikana suomalainen arkkitehtuuri nousi ensimmäisen kerran maailmanmaineeseen, ja 1900-luvulla Alvar Aalto oli pitkään Suomen johtavia arkkitehtejä.
Esihistoriallinen arkkitehtuuri

Suomen esihistorialliselta ajalta on säilynyt vain vähän jäänteitä rakennuksista. Vanhimmat ihmisen tekemät rakennelmat ovat röykkiöhautoja eli hiidenkiukaita. Myöhäisemmältä rautakaudelta on säilynyt mäkilinnojen eli muinaislinnojen vallien jäännöksiä. Huomattavimpia muinaislinnoja olivat Aurajoen varrelle rakennettu Vanhalinna ja Janakkalan Hakoisten linna.
Uskonpuhdistuksesta isoonvihaan

Turun linnaa uusittiin 1500-luvulla useaan otteeseen, mutta vasta Juhana-herttuan aikana töitä tehtiin suunnitelmallisesti. Hänen sanotaan tuoneen Suomeen renessanssin uudistettuaan linnaa ja hovia. Vuonna 1556 Suomen herttuana aloittanut Juhana purki päälinnan jakaneen muurin ja sai näin aikaan varsinaisen päälinnan. Päälinnan itäpuoli oli toiminut aiemmin eräänlaisena esilinnana.
Kustaa Vaasa ja hänen poikansa pyrkivät 1500-luvulla vahvistamaan Suomen puolustusta. Ilmeisesti vuoden 1544 puolustussäännöksen pohjalta Kustaa Vaasa käski vahvistaa Viipurin kaupunginmuureja kahdella rondellilla, eli pyöreällä puolustustornilla. Niistä rakennettiin kuitenkin vain niin sanottu Pyöreä torni. Tykistö alkoi olla kuitenkin jo niin vahva, että vanhat muurit eivät antaneet enää tarpeeksi suojaa. Viipurista tuli uuden järjestelmän avainpiste, ja sinne rakennettiin vanhan kaupungin muurin itäpuolelle italialaisen mallin mukaan niin sanottu Sarvilinna.
Suomen aateliset rakensivat 1500-luvulla enemmän kivitaloja kuin koskaan aikaisemmin tai koskaan sen jälkeen. Hornit ja Flemingit olivat erityisen ahkeria rakennuttajia. Turun linnan rakennustyöt ja Juhanan hovielämä innostivat aatelisia rakentamaan, ja he omaksuivat hovista monia muoteja ja ratkaisuja. 1600-luvulla aatelisten rakennushankkeet vähenivät, ja sen ajan linnoista vain valtakunnanneuvos Herman Flemingin Louhisaari ja amiraali Lorentz Creutzin Sarvilahden kartano ovat edelleen pystyssä. Kivilinnojen sijaan monet aateliset rakennuttivat puukartanoita. Ne ovat kuitenkin pääosin tuhoutuneet, mutta suomalaisiin säteritiloihin kuului iso, kaksikerroksinen puinen päärakennus.
Takavarikot olivat köyhdyttäneet kirkon, joten 1500-luvulla pystyttiin todennäköisesti rakentaa lähinnä pieniä puisia kappaleita. Renessanssiajan merkittävin kirkkohanke oli Turun Pyhän Hengen kirkko, joka ei kuitenkaan valmistunut. Puukirkot olivat 1500-luvulla tärkeässä asemassa, sillä ne välittivät aiempia tyyliratkaisuja myöhempiin kirkkoihin. Kaikki 1600-luvun kirkot eivät kuitenkaan olleet keskiaikaisten mallien jäljittelyä, sillä silloin ilmestyi lähes samanaikaisesti neljään Suomen osaan ristikirkko. Ristikirkkojen mallina oli todennäköisesti Jean de La Valléen Tukholmaan suunnittelema Katariinan kirkko. Kaikista 1600-luvun kirkoista on säilynyt vain 16 puusta ja 5 kivestä rakennettua kirkkoa. Yksi parhaiten säilyneitä on Pyhämaan uhrikirkko, jonka matalat sisätilat on koristeltu kauttaaltaan.
Suomen suuriruhtinaskunnan arkkitehtuuri > Empire

Suomen empiretyylille kehittyi oma luonteensa, sillä maahan tuli uusklassisia piirteitä sekä idästä että lännestä. Empireaika ilmentää myös historiallista kehitystä, sillä Haminan rauhan jälkeen 1809 Suomi siirtyi Ruotsilta Venäjän hallintaan.
Ruotsalaiskauden lopussa, vuonna 1802 Suomeen asettui asemaan maan ensimmäinen koulutettu arkkitehti, kun italialainen Charles Bassi muutti Tukholmasta Turkuun valvomaan C. C. Gjörwellin suunnitteleman Akatemiatalon rakentamista. Akatemiatalo oli sisätilojen juhlavuudeltaan ennennäkemätön suomalaisissa julkisissa rakennuksissa. Jo vuonna 1810 Suomessa aloitti yleisten rakennusten intendentinkonttori, joka otti hoitaakseen rakentamisasioita, joita ei voitu enää johtaa Tukholmasta. Sen johtajaksi valittiin Bassi ja konduktööriksi Ruotsissa opiskellut suomalainen Anton Wilhelm Arppe. Bassi työskenteli varsinkin aluksi monissa eri kohteissa, ja 1820-luvun puoliväliin asti hänen tyyliään leimasi ruotsalainen uusklassismi. Bassi ja Arppe saivat vastuilleen usean uuden kirkon rakentamisen. Bassi käytti piirustustensa pohjana paikallisten kirkonrakentajien ehdotuksia, joten kirkkojen pohjakaavat perustuivat suomalaiseen ristikirkkoon.
Keisari Aleksanteri I päätti vuonna 1812, että Helsingistä tulee Suomen suuriruhtinaskunnan pääkaupunki. Helsingin rakennuskanta oli tuhoutunut vuoden 1808 tulipalossa, joten kaupunki oli rakennettava uudestaan. Asemakaavan laati Johan Albrecht Ehrenström vuonna 1812. Hän piirsi koko kaupungin alueen kattavan ruutukaavan eikä välittänyt esimerkiksi kallioista. Jaottelu oli selkeä, kun asutus jaettiin puistokatujen rajaamiksi kaupunginosiksi.
Uuden Helsingin rakentamisen on katsottu aloittaneen uuden aikakauden Suomen taidehistoriassa, mihin vaikutti erityisesti kaupungin rakennustöiden pääarkkitehti, saksalainen Carl Ludvig Engel. Hän pääsi Helsingissä poikkeukselliseen tilanteeseen, sillä hän sai luoda kokonaan uuden kaupungin. Engelin toiminta Helsingissä voidaan jakaa kahteen kauteen: maalaukselliseen 1820-lukuun ja yksinkertaiseen 1830-lukuun. Ensimmäisen kauden päätyö oli vuosina 1818–1822 rakennettu Senaatintalo. Toista vaihetta hallitsivat Helsingin yliopiston rakennukset. Engel piti itse päätyönään 1830-luvulla rakennettua Nikolainkirkkoa.
Helsingin lisäksi 1800-luvun alkupuolen merkittävin rakennushanke oli Turun uudelleenrakentaminen vuoden 1827 palon jälkeen. Engel toteutti uuden asemakaavan, vaikkakin monet uudistukset tulivat suoraan kenraalikuvernööri Arseni Zakrevskin antamista ohjeista. Tuotteliain Turun suunnittelijoista oli Turkuun vuonna 1812 asettunut ruotsalainen kauppias Pehr Johan Gylich. Hän ilmeisesti aloitti rakennussuunnittelijana vasta palon jälkeen, ja hän oli kaupunginarkkitehtina 1829–1859. Turun suunnittelijoista Gylich edusti venäläistä empireä puhtaimmillaan. Turun ja Helsingin lisäksi empirerakennuksia nousi myös moniin muihinkin kaupunkeihin, ja se olikin Suomen ensimmäinen laajalle levinnyt tyylisuunta.
Suomen suuriruhtinaskunnan arkkitehtuuri > Uusgotiikasta uusrenessanssiin

Uusgotiikka saapui Suomeen empiren ohella 1800-luvun alussa. Muualla Euroopassa sillä oli selkeä jatkumo vanhasta gotiikasta. Myös Suomessa keskiaikainen rakennuskulttuuri oli elänyt vielä pitkään keskiajan päättymisenkin jälkeen. Uusgotiikalla ei Suomessa kuitenkaan ollut yhteyttä varsinaiseen gotiikkaan, vaan se tuli kansainvälisten muotivirtausten mukana. Uusgotiikan ensimmäistä vaihetta kutsutaan pittoreskiksi uusgotiikaksi. Tuohon jaksoon luetaan myös C. C. Gjörwellin (tai Charles Bassin) piirtämä Suomen ensimmäiseksi uusgoottilaiseksi rakennukseksi sanottu Joensuun kartanon viljamakasiini.
Uusgotiikan toisen vaiheen saapuessa Suomeen siihen liittynyt keskustelu oli jo laantunut. Protestantit olivat vastustaneet uusgotiikkaa, koska se liittyi heidän mielestä katolisuuteen ja paavillisuuteen. Intendentinkonttorin johtaja C. L. Engel oli muotoilemassa Suomen kirkkogotiikan alkua 1820- ja 1830-luvuilla. Engel suunnitteli Turun palossa vaurioituneen tuomiokirkolle muun muassa uusgoottilaisen torninhuipun. Engeliä intendentinkonttorin johdossa seurasi toinen saksalainen, Ernst Lohrmann, joka yhdisti tyylissään empireä, uusgotiikkaa ja muitakin kertaustyylejä. Empire ja uusgotiikka kehittyivätkin hänen kaudellaan kohti eklektisyyttä. Tämän murroskauden suurhanke oli vuosina 1845–1847 rakennettu A. F. Granstedtin suunnittelema 3000-paikkainen Kerimäen kirkko.
Gylichin jälkeen Turun kaupunginarkkitehdiksi tuli 1860 Georg Theodor Chiewitz, joka oli aikansa ennakkoluulottomin arkkitehti. Hän oli toiminut sitä ennen lääninarkkitehtina. Hänen aikansa Suomessa kesti vain yksitoista vuotta, mutta hänen vaikutuksensa Suomen arkkitehtuuriin oli huomattava. Chiewitz oli tavattoman tuottelias ja piirsi mitä hyvänsä rakennuksia. Lisäksi hänen konttorissaan toimi apulaisina seuraavan sukupolven tunnetuimpia arkkitehtejä, kuten Theodor Höijer, Frans Sjöström ja Theodor Decker. Chiewitz liikkui usean tyylin alueella. Kirkkoarkkitehtuurissa hän jatkoi Granstedtin ja Lohrmannin linjaa, mutta hänen tunnetuin työnsä on Helsingin Ritarihuone, joka on suomalaisen uusgotiikan merkittävin saavutus.
Uusrenessanssi saapui Suomeen yleiseurooppalaisena muotivirtauksena. Se oli vastareaktio klassismille, jonka ankaran pelkistettyihin ulkoasuihin alettiin jo kyllästyä. Uhkeimmillaan uusrenessanssi oli liiketaloissa ja kaupunkien asuinrakennuksissa. Uusrenessanssi käynnistyi Suomessa hiljalleen, mutta 1860-luvulla se alkoi saada mahtipontisempia sävyjä. Axel Hampus Dahlströmin 1868 suunnittelema Ylioppilastalo edustaa uusrenessanssin kukoistuskauden barokkipiirteitä. Ylioppilastalon rakennustöitä johti nuori Theodor Höijer, jonka omat persoonallisimmat työt ovat erityisesti Helsinkiin suunniteltuja uusrenessanssitaloja. Uusrenessanssikaudella Helsingin ulkopuolelle ei ehtinyt syntyä tyylistä todistavia kokonaisuuksia. Parhaimmat esimerkit löytyvät puistoihin ja torien tai rantakadun yhteyteen sijoitetuista rakennuksista, joista erityisen tunnettu on Frans Sjöström.
Suomen suuriruhtinaskunnan arkkitehtuuri > Kansallisromantiikan aika

Uusrenessanssin kuihtumiseen vaikuttivat 1890-luvulla tapahtunut uusi kiinnostuminen klassismista, samalla tapahtunut rationalistisen ajattelun yksinkertaisuuden ja aitouden suosiminen sekä jugendin ja kansallisromantiikan tuleminen. Kansallisromantiikassa syytettiin uusrenessanssia temppuilusta, mauttomuudesta ja aitouden puutteesta. Monet uusrenessanssiarkkitehdit siirtyivätkin kansallisromanttiseen tyyliin. Tällaisen uran teki muun muassa Gustaf Nyström. Kansallisromantiikan ajan arkkitehdit eivät kuitenkaan taidehistorioitsija Ritva Wäreen mukaan pyrkineet tietoisesti erityiseen suomalaiseen tyyliin. Heidän tavoitteenaan oli ennemminkin historismista vapaa tyyli, jossa olisi mukana sekä modernia rakennustekniikkaa että omaa historiallista perinnettä. Suomessa kansallisromantiikassa otettiin kotimaasta käyttöön muun muassa materiaalit, puu ja luonnonkivi (erityisesti graniitti), ja kasvi- ja eläinkunnasta löytyneitä koristeaiheita.
Suomalainen arkkitehtuuri tuli ensimmäisen kerran kansainväliseen tietouteen, kun kolmikon Eliel Saarinen, Herman Gesellius ja Armas Lindgren vuoden 1900 Pariisin maailmannäyttelyyn suunnittelema Suomen paviljonki sai laajaa huomiota. Suomessa elettiin muutaman vuoden ajan taiteen kultakautta, ja arkkitehtuurissa kokonaistaideteoksen ihannetta kuvastivat parhaiten Geselliuksen, Lindgrenin ja Saarisen huvilat sekä Lars Sonckin jykevät rakennukset, joista huomattavin esimerkki on Tampereen Johanneksenkirkko. Kansallisromanttinen arkkitehtuuri kukoisti käytännössä vain kymmenen vuoden ajan, Akseli Gallen-Kallelan Kalelasta (1894) Helsingin rautatieaseman suunnittelukilpailuun (1904).
Romanttinen tyyli ei hallinnut yksinään Suomen vuosisadan vaihteen arkkitehtuuria. Sen rinnalla rakennusteknillinen rationalismi meni eteenpäin. Rationalismin tärkein arkkitehti oli Selim A. Lindqvist. Romantiikan ja rationalismin välillä käytiin vilkasta keskustelua, joka kärjistyi Helsingin rautatieaseman suunnittelukilpailun tuloksista. Eliel Saarisen voittavaa ehdotusta vastaan hyökkäsivät kilpailuun myös osallistuneet Gustaf Strengell ja Sigurd Frosterus. Saarinen otti kritiikin vakavasti ja suuntasi arkkitehtuuriaan rationalistisempaan suuntaan.