stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aarne Blick
Talvisota ja jatkosota

Ylimääräisten harjoitusten aikana Blick komensi aluksi jalkaväkirykmentti 25:tä, kunnes hänet määrättiin 28. marraskuuta Osasto Blickin komentajaksi Raudun ja Kiviniemen suunnalle. Tästä tehtävästä hänet siirrettiin 7. joulukuuta Vuokselän lohkolle sijoitetun jalkaväkirykmentti 26:n komentajaksi. Vain muutamaa päivää myöhemmin 10. joulukuuta hänet siirrettiin 7. divisioonan komentajaksi ja 16. tammikuuta 1940 koko Taipaleen lohkon komentajaksi, missä tehtävässä hän oli talvisodan päättymiseen saakka. Sotatoimien päätyttyä hän oli hetken erikoistehtävissä III armeijakunnan esikunnassa, josta hänet sijoitettiin 3. divisioonan komentajaksi. Hänet siirrettiin 7. elokuuta Itä-Savon Sotilasläänin komentajaksi.
Jatkosodan alettua Blick johti 2. divisioonan nopeasti ja tehokkaasti vanhalle rajalle. Tästä ylipäällikkö palkitsikin hänet Mannerheim-ristillä ja kenraalimajurin arvolla. Ylennystä seurasi uusi tehtävä Aunuksen VI armeijakunnan komentajana. Vuoden 1944 vetäytymisvaiheen aikana Blick riitaantui kenraali Paavo Talvelan kanssa. Ylipäällikkö Mannerheim siirsi Blickin takaisin johtamaan 2. divisioonaa, joka kävi paraikaa kovia torjuntataisteluja Karjalankannaksen Vuosalmella. Blick kunnostautui jälleen 2. divisioonan komentajana. Riita Blickin ja Talvelan välillä kesäkuussa 1944 Aunuksen Karjalassa johtui kysymyksestä, mitä tarkoittaa strateginen viivytys. Blick ammattisotilaana sen ymmärsi, mutta Talvela ei, koska hänen mielestään maastoa oli puolustettava ”viimeiseen mieheen ja viimeiseen patruunaan”. Riita kärjistyi niin pahaksi, että Mannerheim kuuluu sanoneen ”herrat saa tulla toimeen keskenään tai minä amputan teidät”. Mannerheim ratkaisi ristiriidan niin, että Blick siirrettiin Kannakselle sekä lähettämällä Valo Nihtilän opettamaan Talvelalle, mitä tarkoittaa strateginen viivytys. lähde?
Sotien jälkeen

Sodan jälkeen Blick toimi eri divisioonien komentajana ja sai 1947 ylennyksen kenraaliluutnantiksi. Hän oli puolustusvoimain komentajan viran sijaisena kolmeen otteeseen. Eläkkeelle hän jäi 1954 ja pätevänä kynänkäyttäjänä toimi sittemmin Kansa taisteli – miehet kertovat -lehden päätoimittajana.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bona fide

Bona fide on latinankielinen ilmaus, joka tarkoittaa "hyvässä uskossa" tai "vilpittömässä mielessä".
Sopimusoikeudessa se tarkoittaa, että henkilö on toiminut lain mukaan vilpittömässä mielessä, kun hän ei ole tiennyt eikä olisi pitänytkään tietää sellaista oikeudellisesti merkityksellistä asiaa, joka kuitenkin vaikuttaa asiaan.
Suomen laissa – monista muista maista poiketen – on tärkeä poikkeus säännöstä. Jos esine on joutunut pois oikealta omistajaltaan hallintaan kohdistuvalla rikoksella eli näpistyksen, varkauden, ryöstön tai kiristyksen johdosta, se on luovutettava lunastuksetta eikä vilpittömän mielen suojaa ole.
Vastakohta on vilpillinen mieli.
Blossfeldia liliputana

| Blossfeldia liliputana |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Suku::  Blossfeldia
Laji::  liliputana
Kaksiosainen nimi
 Blossfeldia liliputana  Werderm. 
Synonyymit
 Blossfeldia atroviridis  Blossfeldia campaniflora  Blossfeldia fechseri  Blossfeldia formosa  Blossfeldia minima  Blossfeldia pedicellata  Blossfeldia subterranea  Parodia liliputana 
Katso myös
   Blossfeldia liliputana Wikispeciesissä   Blossfeldia liliputana Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Blossfeldia liliputana on kaktuskasvien (Cactaceae) heimoon kuuluvan Blossfeldia-suvun ainoa laji. Se on pienin kaktuskasvi ja kasvaa huomaamattomana kallionhalkeamissa Argentiinassa ja Boliviassa. Harry Blossfeld ja Oreste Marsoner löysivät lajin vuonna 1936, ja seuraavana vuonna Erich Werdermann nimesi ja kuvasi sen edellisen kunniaksi.
Anatomisia ja fysiologisia erikoisuuksia

Lajilla on monille mehikasveille ominainen CAM-aineenvaihdunta (engl. Crassulacean Acid Metabolism, maksaruohokasveille ominainen happoaineenvaihdunta), mikä tarkoittaa sitä, että kasvi ottaa yhteyttämisessä tarvittavan hiilidioksidin yöaikaan ja sitoo sen orgaaniseen happoon, josta hiili vapautuu auringon paistaessa tapahtuvaa hiilen yhteyttämistä varten. Käytännöllisesti katsoen kasvilta puuttuvat kuitenkin ilmaraot, joiden kautta kaasujen vaihto yleensä tapahtuu; niitä on ainoastaan areoleiden (kääpiöversot, joissa kaktusten piikit sijaitsevat) kuopissa. Blossfeldialla on todennäköisesti vähemmän ilmarakoja pinta-alayksikköä kohden kuin muilla yhteyttävillä kasveilla. On yllättävää, että eräs toinen mehikasveille ja erityisesti kaktuksille ominainen sopeutuma puuttuu: Blosfeldialla ei ole pinnallaan epidermissä eikä ytimen hypodermissä kutikulaa, joka osaltaan estäisi veden haihtumista. Kaktus joutuu kasvupaikoillaan kestämään ankaraa kuivuutta. Näyttää siltä että ne pystyvät jäkälien tapaan kestämään lähes täydellisen kuivumisen (ovat siis poikilohydrisiä).
Tuntomerkit

Blossfeldia liliputana on hyvin pieni kaktukseksi, vain runsaan sentin levyinen, nappimainen, harmaanvihreä, yksi- tai monivartinen, särmätön ja kyhmytön. Piikitkin puuttuvat.
Kukat sijaitsevat kasvin kärjessä, ja ovat 5–7 mm leveitä. Väriltään ne ovat valkoisia, harvoin vaaleanpunertavia. Niissä on muutama vähäpätöinen suomu ja harvassa villakarvaa. Hedelmä on pyöreä ja punainen. Siemenet ovat pieniä, ruskeita, ja niissä on vähäpätöisiä karvamaisia ulokkeita sekä siemenvaippa eli arillus, mikä on sopeuma muurahaisten houkuttelemiseksi levittämään siemeniä.
Levinneisyys ja ekologia

Blossfeldia on levinnyt pohjois–eteläsuunnassa noin 1 200 kilometrin pituiselle alueelle Andien itärinteille Etelä-Boliviassa ja Argentiinan pohjois- ja luoteisosissa. Se kasvaa 1 200 – 3 500 metrissä ja kätkeytyy kallionkoloihin.
Kristinuskon kritiikki

Kristinuskon kritiikki on kristinuskon arvostelua. Luonnontieteiden kasvun lähdettyä länsimaissa 1600-luvulla nousuun kirkko ja Raamattu tulivat sivistyneistön arvostelun kohteeksi.
Historiaa > Hermann Samuel Reimarus

Teologi Hermann Samuel Reimarus kiinnitti postuumisti julkaistuissa teoksissaan huomiota siihen, että Raamatun kertomuksia on mahdoton sovittaa yhteen luonnontieteellisen todellisuuskäsityksen kanssa. Hänen mukaansa tekstien ennakkoluuloton lukija huomaa, että Raamattu on ”vanhojen satujen kokoelma”, se on ”hulluuden ja pahuuden historia”, kiihkomielien kirjoittama ja ”täynnä pappien petoksia”. Koska Raamattu perustuu valehteluun, koko kristinusko on suurelta osin petosta. Raamattu on kokoelma satuja, murhenäytelmiä ja turhia tarinoita. Deismin kannattajana Reimarus ehdotti, että uskonto tulisi tulkita luonnon näytelmäksi ja ainoa jumala, josta voidaan puhua, on kaikkeuden tapahtumiin puuttumaton luojajumaluus.
Historiaa > Friedrich Nietzsche

1800-luvun lopulla saksalainen ajattelija Friedrich Nietzsche vastusti kirjoituksissaan ankarasti kristinuskoa. Raamattua tai kristinuskoa ei tarvitse hänen mielestään edes enää perustella järkiperustein. ”Nyt ratkaisee makumme kannanoton kristinuskoa vastaan, eivät enää meidän perusteemme.” Nietzsche asetti vastakkain kristillisen käsityksen moraalista ja siitä vapautuneen ihmisen oman moraalin. Hän väitti, että kristinusko on yksilöä alistava ja riistävä uskonto. Länsimaisen ihmisen tulee kasvaa ulos perusteettomista määräyksistä. Nietzschen mukaan ”kristinusko on ollut tuhoisinta ylimielisyyttä, mitä tähän mennessä on esiintynyt”. Hän asetti tavoitteekseen kristinuskon perkaamiseen pois eurooppalaisesta kulttuurista. ”Milloin saamme luonnosta poistetuksi kaiken jumalallisen! Milloin saamme käydä luonnollistamaan itseämme, ihmisiä, puhtaalla, jälleen löydetyllä, jälleen lunastetulla luonnolla!”
Nietzschen mukaan synnin käsite on pappien apuväline ihmisten alistamisessa. Synnistä puhuminen pakottaa ihmiset nöyristelemään kuvitellun jumalan edessä. Hyvät ihmiset joutuvat katumaan aivan tavallisia elämän asioita. Heidät pakotetaan katumaan itsenäisyyttään ja arvokkuuttaan. He joutuvat katumaan omaa itseään ja itsenäistymistään keskenkasvuisesta aikuiseksi. Raamattu väittää Nietzschen mukaan synnin olevan vain sitä, että jumalan kunniaa loukataan. Synti on pelkkä majesteettirikos. Jumala on pikkumainen hirmuvaltias, joka antaa armoa vain nöyristelijöille. Näin rikotaan ihmisen vapautta vastaan ja turmellaan humanismin perintö, jonka kreikkalainen filosofia on maailmalle antanut. Jumala ei ole kiinnostunut siitä, mitä seurauksia väärällä käyttäytymisellä on ihmisten elämässä. Synti on vain rikos jumalaa vastaan, ei ihmisiä vastaan. Kristinusko perustuu pelotteluun ja rangaistuksiin. ”Ei se työnnä meitä pois, että emme löydä jumalaa historiassa tai luonnossa tai luonnon takana – vaan se, että emme tunne 'jumalalliseksi' sitä, mitä jumalana kunnioitetaan, vaan pidämme sitä surkuteltavana, mielettömänä, vahingollisena, emme ainoastaan erhetyksenä, vaan rikoksena elämää vastaan.”
Historiaa > Bertrand Russell

Kristinuskon tunnetuimpiin arvostelijoihin 1900-luvulla kuulunut Bertrand Russell esitti, että ihmiset tuskin uskovat jumalaan järkisyistä, vaan ennemminkin siksi, että heitä on opetettu uskomaan lapsesta asti. Russell itse kirjoitti paljon yleisimpien jumalatodistusten virheistä. Hän ei uskonut Jumalaan, koska ei löytänyt kyseiselle uskomukselle riittäviä perusteita.
Russell pitää ongelmallisena monia Jeesuksen moraalisia opetuksia. Sen lisäksi, että monet opetukset kytkeytyvät oppiin Jeesuksen pikaisesta paluusta, ovat ne Russellin mielestä myös itsessään kyseenalaisia. Oppi helvetistä kuuluu näihin. Russellin mielestä kukaan inhimillinen ihminen ei voi uskoa ikuiseen rangaistukseen. Russell pitää evankeliumien kuvauksia helvetistä julmana oppina ja syyttää evankeliumeiden kuvaamaa Jeesusta siitä, että hän on oppiensa mukana tuonut julmuutta maailmaan. Russell arvostelee Jeesuksen osoittamaa kiivailua epäuskoisia ja hänen sanomastaan piittaamattomia kohtaan, joita hän kutsuu esimerkiksi ”kyykäärmeiden sukupolveksi”. Russell pitää Sokratesta tai Buddhaa tässä suhteessa ihanteellisempana hahmona. Jeesuksen käsitys pikaisesta maailmanlopusta oli Russellin mukaan tärkeä osoitus Jeesuksen opetuksen vajavaisuudesta.
Russell huomauttaa, että Raamatussa on kohtia, jotka ovat aiheuttaneet monille ihmisille paljon surua vuosisatojen aikana. Näihin kuuluvat esimerkiksi kohta, jonka mukaan pyhän hengen pilkkaamista ei saa anteeksi tässä eikä tulevassa maailmassa. Russellin mukaan tämä jae on tehnyt vuosisatojen aikana monet ihmiset, jotka ovat pelänneet tehneensä syystä tai toisesta syntiä pyhää henkeä kohtaan, kovin masentuneiksi. Russell kirjoittaa, ettei kukaan aidosti hyväntahtoinen olento tuottaisi tällä tavalla suuria määriä murhetta maailmaan pyhinä pidetyillä teksteillä.
Kristinusko ja naiset

Kristinuskoa on muiden suurten yksijumalaisten uskontojen tavoin syytetty naisten asettamisesta toisen luokan kansalaisiksi. Esimerkiksi Raamatussa nainen kerrotaan luodun miehen kylkiluusta. Eräät naisasialiikettä edustavat tutkijat ovat kiinnittäneet huomiota siihen, että Maria Magdaleena leimattiin roomalaiskatolisen kirkon piirissä 200-luvulla prostituoiduksi. Suomessa Hannele Koivunen syyttää väitöskirjaansa pohjautuvassa Madonna ja huora -teoksessaan kirkkoa siitä, että Magdalan Mariasta on tehty katuvan huoran peruskuva, jonka kautta miehet säätelevät naisen seksuaalisuutta. Naisen on oltava madonna tai huora.
Kristinuskon moraalinen arviointi

Filosofi Juha Räikkä kirjoittaa teoksessa Taivaassa ja maan päällä: Johdatus uskonnonfilosofiaan (1997) kristinuskon moraalisesta arvostelusta. Räikkä luettelee asioita, joita on käytetty kristinuskoa vastaan: sokea usko on johtanut usein siihen, että ihmiset ovat ryöstäneet, tuhonneet ja tappaneet. Kristinuskon omaksuminen on johtanut moniin kielteisiin ja tuomittaviin seurauksiin. Historiallisista esimerkeistä tunnettuja ovat ristiretket, uskonnolliset sodat, inkvisitio, noitavainot, kirkon siveellinen rappio ja järjen käytön vastustaminen.
Nykyisissäkin yhteiskunnissa on kristillisen perinteen kielteisiä seurauksia. Uskonnot aivopesevät ihmisiä, riistävät heidän itsemääräämisoikeutensa, käyttävät heitä taloudellisesti hyväkseen, ajavat itsemurhiin, syrjivät toisuskoisia, syrjivät homoseksuaaleja, tukahduttavat ilmaisunvapautta ja tuhoavat alkuperäiskansojen elämäntapaa. Esimerkkejä ovat myös kirkoissa tapahtuva lasten seksuaalinen hyväksikäyttö, avioliittojen rikkoutuminen uskonnollisen heräämisen vuoksi ja kirkkojen harjoittama sodanlietsonta. Usein sanotaan, että kristinusko on vaikuttanut muun luonnon ja toisten eläinten alistamiseen sekä oppiin miesten ylempiarvoisuudesta naisiin nähden. Kristillisellä perinteellä voi olla kielteinen vaikutus ihmisten mieliin. Uskovainen voi kärsiä jatkuvista turhista syyllisyydentunteista, hän voi olla kohtalouskoinen ja nöyryys-käsitteen korostamisen vuoksi menettää vaikuttimensa toimia itsenäisesti, hän vaipua teeskentelyyn tai pelkotiloihin. Kristinusko on puuttunut myös politiikkaan ja tukenut vallankäyttöä: uskovat ovat usein vastustaneet yhteiskunnallisia uudistuksia.
Räikkä toteaa tähän, että kristinusko on tuottanut myös suuren määrän myönteisiä seurauksia. Uskonto on ollut vaikuttimena hyvien tekojen tekemiseen. Kristityt ovat uskon vaikutuksesta avustaneet köyhiä, hoitaneet sairaita ja siirtäneet toisille tietoa ja arvokäsityksiä. Uskonnot ovat lohduttaneet ihmisiä, opettaneet kiltteyttä ja vaatimattomuutta, parantaneet juoppoja ja tuottaneet henkistä hyvinvointia. Kirkot ovat tehneet kansainvälistä avustus- ja yhteistyötä. Kristinusko on vaikuttanut taiteeseen ja tieteeseen myös myönteisesti.
Räikän mukaan esimerkiksi kristinuskon seurausten ja käytäntöjen arviointi ja kristinuskon oppijärjestelmän moraalinen arviointi ovat kaksi eri asiaa. Kristinuskon kannattaja voi toimia moraalittomasti, mutta kristinusko ei välttämättä kehota toimimaan moraalittomasti. Toiseksi Räikkä huomauttaa, että vaikka kristinuskoa ei olisi ollut, ihmiset olisivat harjoittaneet julmuuksia jonkin toisen uskonnon piirissä tai uskonnoista riippumatta. Uskominen voi vaikuttaa hyviin tai pahoihin tekoihin.
Kirjallisuutta

Baggini, Julian: Ateismi: Lyhyt johdanto.  ((Atheism: A very short introduction, 2003.) Suomentaneet Erkki Hartikainen, Suvi Laukkanen ja Paula Vasama)  Helsinki:  Kustannus Oy Vapaa Ajattelija, 2005.  ISBN 951-98702-1-0
Dawkins, Richard: Jumalharha.  (The god delusion, 2006.)  Suomentanut Kimmo Pietiläinen. Helsinki:  Terra cognita, 2007.  ISBN 978-952-5697-00-1
Enqvist, Kari: Kosmoksen hahmo.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27916-1
Enqvist, Kari: Kuoleman ja unohtamisen aikakirjat.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35443-8
Harris, Sam: Uskon loppu: Uskonto, terrori ja järjen tulevaisuus.  (The end of faith: Religion, terror, and the future of reason, 2004.)  Suomentanut Kimmo Pietiläinen. Helsinki:  Terra cognita, 2007.  ISBN 978-952-5202-99-1
Hartikainen, Erkki: Tieteellinen maailmankatsomus.  (2. täydennetty painos)  Helsinki:  Vapaa-ajattelijain liitto ry, 1980.  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Himanen, Pekka: Bertrand Russellin haaste: Russellilainen uskontokritiikki esimerkkinä aikalaiskriittisestä filosofiasta.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Gaudeamus, 1994.  ISBN 951-662-606-8
Hitchens, Christopher: Jumala ei ole suuri: Kuinka uskonto myrkyttää kaiken.  (God is not great: How religion poisons everything, 2007)  Suomentanut Matti Kinnunen. Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34140-7
Westermarck, Edvard: Kristinusko ja moraali.  ((Christianity and morals, 1939.) Englannin kielestä suomentanut Väinö Meltti)  Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-07752-X
Voipio, Väinö: Pelotuksen uskonto.  Jyväskylä:  Gummerus, 1969.
Kirjallisuutta > Englanniksi

Shourie, A. (1994). Missionaries in India: Continuities, changes, dilemmas. New Delhi: ASA Publications.
Goel, S. R. (1996). History of Hindu-Christian encounters, AD 304 to 1996. ISBN 8185990352
Madhya Pradesh. (1998). Vindicated by time: The Niyogi Committee report on Christian missionary activities. New Delhi: Voice of India.
Loftus, John W.: Why I rejected Christianity.  Victoria, BC, Canada:  Trafford, 2006.  ISBN 141207681-1
Onfray, Michel: Atheist manifesto: The case against Christianity, Judaism, and Islam.  ((Traité d’athéologie: Physique de la métaphysique, 2005.) Kääntänyt Jeremy Leggatt)  New York:  Arcade Publishing, 2007.  ISBN 1559708204
Paine, Thomas: The Age of Reason.  (1794)  Buffalo, New York:  Prometheus Books, 1984.  ISBN 0-87975-273-4
Price, Robert M.: Deconstructing Jesus.  Amherst, New York:  Prometheus Books, 2000.  ISBN 1573927589
Price, Robert M.: The incredible shrinking Son of Man: How reliable is the gospel tradition?  Amherst, New York:  Prometheus Books, 2003.  ISBN 1591021219
Aiheesta muualla

Eero Haapanen: Helvetin rangaistuksista kristinuskossa. Vapaa ajattelija.
Thomas Mannfred Carlsson: Raamatun ristiriidat.
Earl Doherty: Jeesuksen arvoitus.
Vihreä rouva: Vapaa-ajattelun puolustus. Vapaa ajattelija 3/2001.
Robert M. Price: Jeesus on satuolento. Vapaa ajattelija 2–3/2003.
Jaakko Kaartinen-Koutaniemi: Ei tasa-arvoa maan päällä (Arkistoitu – Internet Archive). Vantaan Lauri 26.4.2007.
Kari Enqvist: ”Lapsikaste on kirkolta moraaliton käytäntö”[vanhentunut linkki]. Helsingin Sanomat 21.3.2010.
Stefan Leppänen: ”Pidättäkää paavi!” Iltalehti 12.4.2010.
Perttu Häkkinen: Myssypäät (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 22.4.2010.
Jari Iivanainen: Raamattua puoltava kritiikki
Raamattu varoitustarralla
Jean Bolinder

Jean Bolinder, salanimi Bo Lagevi, (1935–2020) oli ruotsalainen dekkarikirjailija.
Bolinderin esikoisteos Skulle jag sörja då... ilmestyi 1967. Hän kirjoitti kaikkiaan kolmisenkymmentä dekkaria, joista Deckarakademin valitsi teokset För älskarens och mördarens skull ja Dödisgropen ilmestymisvuosiensa 1985 ja 1990 vuoden parhaiksi dekkareiksi.
Suomennetut teokset

Kummina kuolema (Tio till, att följa dig..), suom. kääntäjäkoulutuslaitoksen työryhmä. Helsinki: WSOY 1980 ISBN 951-0-09838-8
Kolmas kerta toden sanoo (Fiktionen), suom. Harry Forsblom. Helsinki: WSOY 1991 ISBN 951-0-16820-3
Kuoleman tanssi (Dödisgropen, 1990), suom. Sirpa Vuento. Hyvinkää: Book Studio 1992 ISBN 951-611-430-X
Vladimir Bogomolov

Vladimir Osipovitš Bogomolov (ven. Влади́мир О́сипович Богомо́лов, 3. heinäkuuta 1926 Moskovan alueen Kirillovon kylä – 30. joulukuuta 2003 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Vladimir Bogomolov syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän osallistui toiseen maailmansotaan, palveli armeijassa vuoteen 1952 saakka ja valmistui journalistiksi vuonna 1958. Samana vuonna ilmestynyt pienoisromaani Ivan teki Bogomolovin tunnetuksi todenmukaisena sodankuvaajana. Myöhemmin Andrei Tarkovski ohjasi sen pohjalta elokuvan Ei paluuta (1962). Kirjailijan pääteos on Neuvostoliiton vastavakoilusta kertova romaani Elokuu 1944 (V avguste sorok tšetvjortogo, myös Moment istiny, 1974), joka piirtää kaunistelemattoman kuvan Stalinista, mutta vääristelee Puolan vastarintaliikkeen historiaa.
Suomennettu teos

Elokuu 1944. Suom. Marja Koskinen. Jyväskylä: Gummerus, 1978 ISBN 951-20-1603-6
Aiheesta muualla

Vladimir Bogomolovin teoksia Lib.ru-sivustolla (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Bologojen rautatieasema

| Bologojen (Moskovan) rautatieasema вокзал Бологое-Московское, Бологое I |
| --- | --- |
 Näkymä Bologojen rautatieaseman ratapihalle
Perustiedot
Sijainti:  57°53′09.1″N, 034°03′40.9″E
Osoite:  Вокзальный пер. 7, Бологое, Тверская область (Vokzalnyj per. 7, Bologoe, Tverskaja oblast)
Kunta:  Bologoje
Valtio:  Venäjä
Etäisyydet:  (Etäisyydet noin) Helsinki 742 km, Kouvola 494 km,  Pietari 321 km, Pietari 319 km, Tšudovo 201 km, Tver  164 km, Moskova 331 km; Petroskoi 590 km, Murmansk 1634 km; Tallinna 633 km; Novgorod 275 km, Dno 257 km, Pihkova 356 km;
Avattu:  1851
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  runsaasti
Lähijunat:  Tver
Bologojen (Moskovan) rautatieasema (ven. вокзал Бологое-Московское, Бологое I) on Venäjän Tverin alueen Bologojessa, vilkkaasti liikennöidyn Pietarin ja Moskovan välisen radan varrella sijaitseva Venäjän rautateiden risteysasema.
Runsaan pikajunaliikenteen ohella Bologojen Moskovan asemalta liikennöi lähijunia Tveriin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bologojen rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Venäjän rautateiden matkustajaliikenteen sivut, sis. aikatauluhaku (venäjäksi) (rzd.ru)
Расписание поездов по вокзалу Бологое. Отправление. - Bologojen rautatieaseman kaukojunien aikatauluja (venäjäksi) (rasp.yandex.ru)
Расписание электричек по вокзалу Бологое - Bologojen aseman lähijunien aikatauluja (venäjäksi) (rasp.yandex.ru)
Aikatauluhaku Bologojen Moskovan asemalle (kaukojunat) (englanniksi) (poezda.net)
Venäjän rautateiden luoteisen osan, eli Lokakuun rautateiden rataverkon jpg-kartta väliasemineen (venäjäksi)
Rautatiekarttaa Moskovan länteen parovoz.com. Arkistoitu 4.12.2012. Viitattu 26.9.2011. (englanniksi), (venäjäksi) (parovoz.com)
Krim

| Krim |
| --- | --- |
 Krimin niemimaa tummanvihreällä
Muut nimet:  Крим (ukrainaksi) Крым (venäjäksi) Qırım (krimintataariksi)
Sijainti:  Mustanmeren niemimaa
Merialue:  Mustameri
Pinta-ala:  26 945 (Sevastopolin kaupunkipiiri 864 ja Krimin autonominen tasavalta 26 081) km²
Korkein kohta:  Roman-Koš, 1 545
Valtio
Valtio:   Ukraina
Väestö
Väkiluku:  noin 2,349 milj. (2013), josta Sevastopolin kaupunkipiiri 0,383 milj  as.
Suurin kaupunki:  Sevastopol
Asutuskeskukset:  Kaupungit (2013 as.arvio):  Sevastopol (342 580 as.) Simferopol (337 285 as.)  Kertš (145 265 as.)  Jevpatorija (106 877 as.)  Jalta (78 115 as.)
Kielet:  venäjä ukraina krimintataari
Krim (ukr. Крим, Krym, ven. Крым, Krym, krimintat. Qırım) on Mustaanmereen työntyvä niemimaa Ukrainan eteläosassa. Niemimaalla sijaitsee Krimin autonominen tasavalta. Sen yhdistää mantereeseen neljästä kahdeksaan kilometriä leveä Perekopinkannas. Niemimaan itäpuolella Kertšinsalmi erottaa Asovanmeren Mustastamerestä. Alue kuuluu Ukrainaan, mutta Venäjä on miehittänyt niemimaata vuodesta 2014 lähtien.
Krimin autonomisen tasavallan pääkaupunki ja väkiluvultaan niemimaan toiseksi suurin kaupunki on Simferopol. Toinen tärkeä kaupunki Krimillä on Sevastopolin rannikkokaupunki, joka on väkiluvultaan Krimin suurin kaupunki ja jota usein virheellisesti pidetään Krimin pääkaupunkina.
Krimin eteläpuolella sijaitsee merkittäviä merenalaisia maakaasu- ja maaöljyesiintymiä. Kun Venäjä valtasi Krimin, Ukraina menetti noin 80 prosenttia Mustanmeren maakaasu- ja maaöljyvaroistaan. Tämä varojen menetys tekee Ukrainasta alttiimman Venäjän painostukselle.
Krimin alueen kartta
Krimin kartta vuodelta 1882
Gaspra