stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Onnellisten illallinen

Onnellisten illallinen (Celebration) vuodelta 2000 on Harold Pinterin viimeiseksi jäänyt näytelmä.
Näytelmä on sosiaalinen satiiri, jonka kulisseina on ylellinen ravintola. Se tekee pilkkaa The Ivy -nimisestä Lontoon Covent Gardenin lähellä West Endin teatterialueella sijaitsevasta ravintolasta ja sen asiakkaista, jotka ovat poikenneet sinne baletti- tai oopperaesityksen jälkeen. He tosin eivät muista mitään näkemästään, tuskin esitysten nimiäkään. Rikkaat rääväsuut ovat yhtä arvostelukyvyttömiä pöytäseuralaistensa kuin ruokansa suhteen. Heidän keskustelunsa liittyvät toisiinsa vain pinnallisella tasolla, jos silläkään Näytelmässä ei tuntuisi pinnallisesti katsoen olevan niin paljon poliittisia kaikuja kuin joissakin Pinterin 1980- ja 1990-luvun näytelmissä. Sen miespäähenkilöt, veljekset Lambert ja Matt, kuuluvat eliittiin (kuten miehet Party Timessa) ja luonnehtivat itseään "rauhanomaisiksi strategiakonsulteiksi, koska meillä ei ole aseita". Naapuripöydän pankkimies Russell taas esittäytyy "täysin häiriintyneeksi persoonaksi... psykopaatiksi", kun taas Lambert väittää syntyneensä uudelleen sivistyneemmäksi, ystävällisemmäksi, mukavammaksi henkilöksi. Näiden henkilöiden ulkoisesti tyynen pinnan alta paljastuu vertaansa vailla olevaa ilkeyttä.
Onnellisten illallinen manaa esiin tuttuja poliittisia yhteyksiä: "Onnellisten illallisen mahtipontiset kerskailijat... ja 'Huoneen' hiljaisemmat työväenluokkaiset mumisijat ovat pinnan alla yhtä ja samaa". "Raha on vakiintuneen vallan palveluksessa, ja näytelmän veljekset ovat 'strategiakonsultteja', joiden työhön kuuluu voimankäyttöä ja väkivaltaa.... On houkuttelevaa mutta väärin rinnastaa koomista valtasuhteiden kääntymistä Onnellisten illallisessa laajempien poliittisten rakenteiden pysyvään muutokseen", sanoo Grimes, jonka mielestä näytelmä ilmaisee Pinterin pessimististä suhtautumista mahdollisuuteen, että status quo ei olisikaan pysyvä.
Koska Tarjoilijan usein huvittavan uskomattomat muistumat Pinterin isoisästä havainnollistuvat Onnellisten illallisessa, viimeiset näytelmät myös laajentavat joitakin hänen aiempien "muistelmanäytelmiensä" ekspressionistisia aspekteja, samalla kun neluovat kiinnekohtia hänen "uhkaaviin komedioihinsa", mistä esimerkkejä on henkilöissä ja Tarjoilijan loppupuheessa: "Isoisäni tutustutti minut elämän salaisuuteen, ja olen yhä keskellä sitä. En löydä ovea, josta pääsisin ulos. Isoisäni pääsi pois. Mutta minä haluaisin esittää vielä välihuomautuksen. Hän seisoo paikallaan. Hidas häivytys. Suunnilleen noihin aikoihin Pinterin sovitus julkaisemattomasta käsikirjoituksesta Remembrance of Things Past  ja henkiin herätetty Caretaker – Kuokkavieras, jonka ohjasi Patrick Marber ja jossa näyttelivät pääosaa Michael Gambon, Rupert Graves ja Douglas Hodge, olivat näyttämöllä samaan aikaan Lontoon West Endissä (vuosina 2000–2001).
Juoni

Näytelmän juonen keskeisinä henkilöinä ovat kolme pariskuntaa, jotka ovat syömässä kaupungin kalleimmassa ravintolassa (viittaus lontoolaiseen The Ivy -ravintolaan). Yhdessä pöydässä istuvat veljekset Lambert ja Matt ja siskokset Prue ja Julie. Lambert ja Julie ovat naimisissa keskenään, samoin Matt ja Prue. He juhlivat Lambertin ja Julien hääpäivää. Toisessa pöydässä istuvat Russell ja Suki, jotka myöhemmin liittyvät toisten aterioitsijoiden seuraan. Aterioitsijoiden keskustelu katkeaa ravintoloitsija Richardin (jonka henkilö perustuu lontoolaiseen ravintoloitsijaan Jeremy Kingiin), ravintolan emännän Sonian ja nimettömän tarjoilijan pohdiskeluun. Vuorosanat alkavat näennäisesti tavallisena juhla-ateriana, josta kehittyy viha-rakkaus-suhteiden ja sukurutsan pohjavirtoja sisältävä synkempien aiheiden kudelma. Näytelmä päättyy salaperäiseen (ja "kesken jäävään") tarjoilijan puheeseen, joka viittaa arjesta pakenemisen keinoon.
Televisiosovitus

John Crowley on ohjannut vuonna 2006 näytelmästä televisiosovituksen. Sen ensiesitys oli 2007.
Televisiosovitus > Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Michael Gambon  | … |  Lambert   |
|  James Bolam  | … |  Matt   |
|  Julia McKenzie  | … |  Prue   |
|  Penelope Wilton  | … |  Julie   |
|  Colin Firth  | … |  Russell   |
|  Janie Dee  | … |  Suki   |
|  James Fox  | … |  Richard   |
|  Sophie Okonedo  | … |  Tarjoilijatar (Sonia)   |
|  Stephen Rea  | … |  Tarjoilija   |
Aiheesta muualla

Onnellisten illallinen Internet Movie Databasessa (englanniksi), televisionäytelmä
Näytelmän esitystietoja Harold Pinterin sivustolla
Samuli Onnela

Samuli Onnela (20. kesäkuuta 1938 Sodankylä – 5. marraskuuta 2018 Oulu) oli Oulun maakunta-arkiston pitkäaikainen johtaja ja historioitsija.
Henkilöhistoria

Sodankylän Siurunmaassa maanviljelijäperheeseen syntynyt Onnela opiskeli Oulun lyseossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1966. Filosofian kunniatohtoriksi hänet vihittiin Oulun yliopistossa 1998. Onnela työskenteli valmistuttuaan yliopistossa, mutta siirtyi 1974 Oulun maakunta-arkiston palvelukseen. Vuonna 1987 hänestä tuli maakunta-arkiston hoitaja ja vuonna 1992 tehtävänimike muuttui maakunta-arkiston johtajaksi. Eläkkeelle Onnela jäi vuonna 2002. Historian tutkijana hän paneutui varsinkin Pohjois-Suomen historiaan. Hänen merkittävin julkaisunsa aiheesta oli kaksiosainen Suur-Sodankylän historia, jonka ensimmäisen osan hän julkaisi Aimo Kehusmaan kanssa 1995 ja toisen osan yksin 2006. Onnela lahjoitti huomattavan tutkimusaineistokokoelmansa Oulun yliopistolle vuonna 2015.
Onnela oli naimisissa Eila Pirhosen kanssa, pariskunnalle syntyi kolme lasta.
Julkaisuja

Esan kirjapaino Oy ja Etelä-Suomen sanomat vuosina 1914–1964, 1968, Samuli Onnela ja Lauri Akkanen
Muurmannin rannan luterilaiset v. 1887-1888, 1973
Paul Christian Ekdahl – unohdettu omakustantaja vuosisadan takaa, 1973
Näkökohtia Pohjois-Kalotin muuttoliikkeistä 1800-luvulla, 1975
Nälkä, agentit, Amerikan kuume vai asevelvollisuus?: Oulun läänin virkamiehet ja Kuopion hiippakunnan papit Amerikan siirtolaisuuden arvioijina, 1975
Piispanistuimen tulo Ouluun, 1980
Erik Tulindberg ja Oulu, 1981
Oululainen ja pohjoissuomalainen tervakulttuuri, 1981
Oulun hautausmaa, 1982 (toim.)
Inarin historiallisia edellytyksiä itsenäiseen kunnalliselämään: Inarin kunnallishallinto 110 vuotta, 1986
Koti- ja kotiseutuarkiston opas, 1991, Samuli Onnela, Vuokko Peltola ja Kaarina Sala
Ranuan kunnan ja seurakunnan synty, 1991
Suur-Sodankylän historia 1, 1995, Aimo Kehusmaa ja Samuli Onnela
Turjanmeren maa: Petsamon historia 1920–1944, Samuli Onnela ja Jouko Vahtola
Suur-Sodankylän historia 2: Suurpitäjä saamelaisten ja suomalaisten maana vuosina 1747–1916, 2006
Kirjallisuutta

Tervonen, Antero (toim.) 1998. Rohkea, reima ja horjumaton: Samuli Onnelalle omistettu 60-vuotisjuhlakirja. Oulun historiaseura. ISBN 951-96266-6-2
Tarkiainen, Kari – Turunen, Harri (toim.) 2002. Pohjoissuomalaista todellisuutta etsimässä: Oulun maakunta-arkiston 70-vuotisjuhlakirja. Oulun historiaseura. ISBN 951-96266-8-9
Aiheesta muualla

Samuli Onnelalta merkittävä lahjoitus historian oppiaineelle (Arkistoitu – Internet Archive). Oulu.fi.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Jyrki Tuulari

Jyrki Tuulari (s. 6. toukokuuta 1959 Lapua) on suomalainen psykologi ja kirjailija, joka voitti vuonna 1987 ensi kertaa järjestetyn, esikoiskäsikirjoituksille tarkoitetun WSOY:n Mika Waltari -kilpailun teoksellaan Musta.
Etelä-Pohjanmaan Lapualta kotoisin oleva Tuulari opiskeli psykologiaa Jyväskylän yliopistossa, josta hän valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi vuonna 1985. Sen jälkeen hän on kouluttautunut ylemmän erityistason kognitiiviseksi psykoterapeutiksi vuonna 2007. 1990-luvulla Tuulari toimi Vaasan läänin läänintaiteilijana.
Tuulari on kirjoittanut myös kirjallisuusarvosteluja, kuunnelmia, näytelmiä ja romaanidramatisointeja sekä laatinut ja suomentanut psykoterapia-alan tietokirjoja.
Teoksia

Musta: romaanisia kertomuksia, WSOY 1987, ISBN 951-0-14788-5.
Sirpaleita: lyhyttä proosaa. WSOY 1990, ISBN 951-0-16151-9.
Ihmeellinen sulka, Mukula 1993.
Pyydys, WSOY 1998, ISBN 951-0-22685-8.
Provinssirock : ihmisten juhla : historiallinen kooste Provinssirockista ja sen tekijöistä 1979-2000, toimitustyö, Seinäjoki : Rytmi-instituutti, 2000. ISBN 952-9719-05-1.
Skeemapsykoterapia käytännössä. Yhdessä Irma Karilan kanssa, Kognitiivisen psykoterapian keskus Luote Oy 2017. ISBN 978-952-68603-2-9.
Aulikki Oksanen

| Aulikki Oksanen |
| --- | --- |
 Kuvanveistäjä Mollu Heino (vas.) ja Aulikki Oksanen Porissa vuonna 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. heinäkuuta 1944 (ikä 80) Karvia
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  prosaisti, runoilija
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Tuotannon kieli: suomi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vuokko Aulikki Oksanen-Halonen (s. 19. heinäkuuta 1944 Karvia) on suomalainen prosaisti ja runoilija.
Elämä ja ura

Oksanen syntyi Karvian Sarvelan kylässä opettaja Väinö Oksasen ja Hilkka Oksasen perheeseen. Perheessä oli kuusi lasta. Hän vietti varhaislapsuutensa Keski-Suomessa Pylkönmäellä ja kävi koulunsa Kokemäellä Satakunnassa. Oksanen valmistui opettajaksi Helsingin opettajakorkeakoulusta 1965 ja toimi opettajana Helsingissä vuoden verran (1965–1966). Oksanen on naimisissa Alpo Halosen kanssa, ja heillä on kaksi lasta.
Oksanen on monipuolinen taiteilija, jonka mittavaan tuotantoon kuuluu romaaneja, novellikokoelmia, näytelmiä, runoja, lastenkirjoja ja sarjakuvaa. Oksasen kirjoittama TV-näytelmä Aliisa (1970) sai Pohjoismaisen näytelmäkirjailijapalkinnon. Oksasen teoksia on ilmestynyt käännöksinä ruotsin, saksan, venäjän, norjan, viron, unkarin ja azerin kielillä. Oksanen tunnetaan myös esiintyjänä ja näyttelijänä (Elokuva jalostavasta rakkaudesta 1967, Lapualaismorsian 1967). Oksanen on tunnettu paitsi vasemmistolaisista, yhteiskunnallisesti kantaa ottavista teksteistään, myös herkistä kaunokirjallisista teksteistään ja runoistaan.
Omaelämäkerrassaan Piispa Henrikin Sormi (2004) Oksanen kuvaa tekstein, valokuvin ja piirroksin muun muassa nuoruutensa Ylioppilasteatteria ja poliittista laululiikettä, kirjailijaksi kasvamista, äitiyttä ja isoäitiyttä, yhteiskunnallisia haasteita ja rakkautta. Oksanen on lapsesta saakka kuvittanut tekstejään. Muun muassa runoteokset Sinua, sinua rakastan: Kauneimmat rakkausrunot (2000), Puškinin hevonen (2007), Kolmas sisar (2011) ja Helise taivas! (2014) ovat Oksasen itsensä kuvittamia. Keväällä 2018 julkaistiin teos Outojen kieli, sarjakuvia vuosilta 1966–2004, missä yhteydessä Oksasta luonnehdittiin nykysarjakuvan omaperäiseksi edelläkävijäksi.
Oksasen laululyriikkaa ovat säveltäneet muun muassa Kaj Chydenius, Henrik Otto Donner, Tuure Kilpeläinen ja Kerkko Koskinen sekä tulkinneet ja levyttäneet lukuisat artistit, kuten Kristiina Halkola, Kaisa Korhonen, Arja Saijonmaa, Vuokko Hovatta ja KOM-teatteri. Osan lauluistaan Oksanen on levyttänyt myös itse. Monista lauluista on tullut sukupolvet ylittäviä klassikkoja, ja lauluja on julkaistu useilla eri levyillä. Yksi Oksasen tunnetuimmista kappaleista on elokuvassa Asfalttilampaat esitetty ”Sinua, sinua rakastan”, jota monet pitävät kauneimpana suomalaisena rakkauslauluna.lähde? Vuonna 2015 ilmestyi runo- ja laulualbumi Voi kuinka myrsky rauhoittaa, jolla Oksanen lausuu runojaan ja Vuokko Hovatta sekä Zarkus Poussa tulkitsevat runoista sävellettyjä lauluja.
Oksaselle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 2005. FT Helena Ruuska on kirjoittanut Oksasesta elämäkerran Hyppy syreenien tuleen joka julkaistiin syksyllä 2024.
Kirjallinen tuotanto > Romaanit

Tykkimiehen syli. Helsinki: Kirjayhtymä, 1968.
Näin syntyy kyyneleet. Helsinki: Kirjayhtymä, 1970.
Isosisko ja pikkuveli. Helsinki: Kirjayhtymä, 1973. ISBN 951-26-0788-3.
Alumiinipaita. Helsinki: Kirjayhtymä, 1984. ISBN 951-26-2604-7.
Henkivartija. Porvoo, Helsinki, Juva: WSOY, 1990. ISBN 951-0-16668-5.
Järjen varjo. Porvoo, Helsinki, Juva: WSOY, 1996. ISBN 951-0-21320-9.
Tryffelikoirat. Helsinki: WSOY, 2001. ISBN 951-0-24485-6.
Kirjallinen tuotanto > Runoteokset

Hevosen kuolema. Helsinki: Kirjayhtymä, 1966.
Emilia ja Suomi. Helsinki: Kirjayhtymä, 1967.
Maallisia lauluja. laulutekstejä vuosilta 1964–74. Helsinki: Kirjayhtymä, 1974. ISBN 951-26-0957-6.
Seitsemän rapua, seitsemän skorpionia. Helsinki: Kirjayhtymä, 1979. ISBN 951-26-1756-0.
Kootut mustelmat. Runoja ja lauluja. Porvoo, Helsinki, Juva: WSOY, 1992. ISBN 951-0-18411-X.
Sinua, sinua rakastan: Kauneimmat rakkausrunot. WSOY, 1998. ISBN 951-0-21378-0.
Puškinin hevonen. Helsinki: WSOY, 2007. ISBN 978-951-0-32750-0.
Kolmas sisar. Siltala, elokuu 2011. ISBN 978-952-234-084-9.
Helise, taivas! – Valitut runot 1964–2014. Helsinki: Siltala, 2014. ISBN 978-952-234-233-1.
Kirjallinen tuotanto > Novellikokoelmat

Kirsikkavarkaat. Helsinki: Kirjayhtymä, 1976. ISBN 951-26-1260-7.
Kultivoidut rikokset. Lyhytproosaa. Helsinki: Kirjayhtymä, 1978. ISBN 951-26-1531-2.
Entiset vyötäröt. Helsinki: Kirjayhtymä, 1986. ISBN 951-26-2804-X.
Kirjallinen tuotanto > Lastenkirjat

Ykä ja kuu. Helsinki: Kirjayhtymä, 1979. ISBN 951-26-1745-5.
Kukkapää ja kiemurakorva. Helsinki: Kirjayhtymä, 1981. ISBN 951-26-2146-0.
Kirjallinen tuotanto > Näytelmäkäsikirjoituksia

Aliisa (TV-näytelmä), 1970
Kyllä, kyllä (Tikapuuteatteri), 1971
Avaruuslintu, näytelmä, KOM-teatteri, 1973
Pirunpolska (TV-näytelmä), 1981
Kirjallinen tuotanto > Muut

Piispa Henrikin sormi ja muita katkelmia. WSOY, 2004. ISBN 951-0-29424-1. (omaelämäkerta)
Outojen kieli (sarjakuvia vuosilta 1966–2004). Toim. Ville Hänninen ja Pertti Jarla. Helsinki: Täys Käsi Oy. 2018. ISBN 9789526873015
Diskografia > Albumit

Kenen joukoissa seisot?, 1970, Love Records LRLP 13
Aulikki Oksanen, Kaj Chydenius, Agit Prop - Rauhan äiti / Avaruuslintu, 1977, Love Records LRLP 224
Aulikki Oksasen lauluja, 1997, kokoelma
Palkintoja ja apurahoja

J. H. Erkon palkinto 1966
Pohjoismainen näytelmäpalkinto 1974
Valtion kirjallisuuspalkinto 1974 ja 1980
Runeberg-palkinto (Porvoo) 1991
Alfred Kordelinin -rahasto, 4 000 EUR, v. 2004
Taiteilijaeläke 2005
WSOY:n kirjallisuussäätiö, Taiteen apurahasto, 5 000 EUR v. 2006
Pro Finlandia -mitali 2020
Aiheesta muualla

Aulikki Oksanen Kustannusosakeyhtiö Siltalan kirjailijaluettelossa
Rautiainen, Tarja (2001): Pop, protesti ja laulu – korkean ja matalan murroksia 1960-luvun suomalaisessa populaarimusiikissa. Väitöskirja. Tampere.
Aulikki Oksasen sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Aulikki Oksasen sanoituksia Fono-äänitetietokannassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Olhavanjoki

| Olhavanjoki, Olhava Волхов, Volhov |
| --- | --- |
 Olhavanjoki Olhavassa
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Venäjä
Alue:  Leningrad, Novgorod
Piiri:  Olhava, Kiriši, Tšudovo, Novgorod
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Laatokan valuma-alue Olhavanjoen valuma-alue
Pinta-ala:  80 200 km²  
Pääuoman pituus:  848 km 
Pääuoman osuudet:  Olhavanjoki ←Ilmajärvi ←Msta ←Tsna
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Ilmajärvi, Novgorod
 :  58.4710°N, 31.2825°E
Laskupaikka:  Laatokka, Uusi Laatokka
 :  60.1236°N, 32.3317°E
Esteet:  Olhavan voimala 
Sivu-uomat:  Vloja, Olomna, Tšornaja, Tigoda, Ptšovža, Oskuja, Kerest, Višera
Taajamat:  Uusi-Laatokka, Laatokanlinna, Olhava, Kiriši, Novgorod
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  18 m  
Laskukorkeus:  4,8 m mpy. 
Korkeusero:  13,2 m
Pituus:  224 km  
Keskileveys:  150 – 650 m  
Kaltevuus:  0,06 m/km
Keskivirtaama:  586 m³/s  
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Olhavanjoki tai Olhava on (ven. Во́лхов, Volhov) Venäjällä Leningradin ja Novgorodin alueilla virtaava 224 kilometriä pitkä joki, joka alkaa Ilmajärvestä ja laskee Laatokan Olhavanlahteen. Olhavanjoki muodostaa Olhavanjoen valuma-alueen 848 kilometriä pitkästä pääuomasta alajuoksun osuuden.
Joen kulku

Olhavanjoki alkaa Ilmajärven pohjoisrannasta ja se virtaa lähes suoraviivaisesti kohti pohjois-koillisessa sijaitsevaa Laatokkaa. Ilmajärvi, Olhavanjoki ja Laatokan eteläosat sijaitsevat laajalla Ilmijärven alankoalueella (ven. Приильменской низменности, Priilmenskoi Nizmennosti). Tämä näkyy Ilmajärvellä siten, että se on matala järvi, ja Olhavanjoessa niin, että yli 200 kilometrin matkalla sillä on pudotusta alle 14 metriä. Joki virtaa aluksi ylempänä, mutta ohitettuaan Olhavassa kalkkikivestä muodostuneen Baltian klintin putoaa joen pohja yli 10 metriä alemmaksi. Tähän kynnykseen on rakennettu Olhavan vesivoimalaitos. Joen laaja valuma-alue takaa sille suuren virtaaman. Vaikka joella on pieni kaltevuus, on sen keskivirtaama 586 m³/s. Hitaasti virtaava joki tarvitsee leveän uoman. Joki on kapeimmillaan 150 metriä leveä, mutta yleensä se on 300–400 metriä leveä. Joen niska on 650 metriä ja suisto on 1 100 metriä leveä. Jokirantojen loivat reunat tulvivat helposti vedenkorkeuden noustessa. Tämän takia joen lähiympäristö on paikoitellen soistunutta. Joessa on paikoitellen rinnakkaisuomia ja niiden välissä jokiassaaria. Vyndin Ostrovin (Вындин Остров) kohdalla sijaitsee 2,1 kilometriä pitkä ja 0,62 kilometriä leveä saari. Suuria rinnakkaisuomien erottamia saaria löytyy Veliki Novgorodin ja alempana Tšudovon kohdilta.
Joen historiallista merkitystä alleviivaa monet kaupungit, taajamat ja kylät, jotka sijaitsevat joen varrella. Joen niskaan on kehittynyt Veliki Novgorod ja siihen kiinni kasvaneet taajama-alueet. Noin 110 kilometriä alempana sijaitsee Kiriši, 170 kilometriä alempana Olhava ja Laatokan lähellä sijaitsevat Laatokanlinna ja Uusi-Laatokka. Vanhinta asutusta edustaa Novgorodissa olevat Rurikinlinnan rauniot. Joen länsirantoja seuraa Novgorodista Uusi-Laatokkaan johtava maantie. Joen ylittää tie- ja rautatieliikenteelle tarkoitettu 19 siltaa. Eniten siltoja on yläjuoksulla ja suiston lähellä.
Olhavaa Veliki Novgorodin kohdalla
Uimaranta Veliki Novgordoissa
Novgorodin linna ja jokilaivat
Linna ja rinnakkaisuomien saaret järvineen
Valtatiesilta Kotovitsyn kylän kohdalla
Rautatiesilta Olhavan kaupungissa
Olahavan vesivoimalaitos
Joenmutka Laatokanlinnassa
Viking Truvor rantautuu Laatokanlinnassa
Vesiliikenne

Luonnontilainen Olhavanjoki putoaisi Ilmajärvestä Laatokkaan välisellä matkalla keskimäärin 13,3 metriä. Todellinen pudotus riippuisi kummankin järven kulloisesta vedenpinnan korkeudesta. Joenpohjan kaltevuus on suurin joen alajuoksulla, jossa se ylittää Baltian klintin reunan noin 25 kilometriä ennen laskemistaan Laatokkaan. Tähän kohtaan, Olhavan kaupunkiin, on rakennettu Olhavan vesivoimalaitos, joka nostaa joen vedenpintaa padon kohdalta vähintään 10,5 metriä. Vedenpinnan nosto vaikuttaa Ilmajärvelle asti ja järveä käytetäänkin voimalaitoksen varastoaltaana vesivoiman tuotannossa. Koska Olhavaa on aina käytetty vesiliikenteen väylänä, on vedenpinnan nosto helpottanut yläjuoksulla liikennöintiä. Jokea käyttää nykyään laivat tai proomut, jotka nousevat Nevaa myöten Pietarin ohi Laatokalle ja edelleen Olhavaa myöten ylös Ilmajärvelle. Joen kasvanut syväys ja pienentyneet virtaukset mahdollistavat pitkän laivan ohjaamisen. Voimalaitos ohitetaan käyttämällä sen itärannan laivasulkua.
Olhavanjoen yläpäästä johtaa Siversovin kanavayhteys Mstajoelle. Siversovin kanava on osa Vyšni Volotšokin vesitietä, joka yhdistää Itämeren ja Volgan vesistöt toisiinsa. Vesireitti oli tärkein tavarankuljetuksessa käytettävä vesiväylä 1700-luvun lopulta 1860-luvulle. Nykyään sitä voi käyttää vain pienen syväyksen laivat ja sillä on tavarankuljetuksissa vähäinen merkitys.
Hydrologiaa

Joki jäätyy keskimäärin marraskuun puolivälin jälkeen ja jäät lähtevät yleensä huhtikuun alussa tai puoliväliin mennessä.
Historia

Olhavanjoki oli 900–1100-luvuilla osa tärkeää viikinkien itäistä kauppareittiä, joka yhdisti Itämeren Mustaanmereen ja siellä Konstantinopoliin. Olhavanjokea on hyödynnetty 1700-luvulta asti myös Venäjän keisarikunnan sisäisessä kaupallisessa vesiliikenteessä. Olhavanjoesta oli Mstan kautta yhteys Volgan läntisiin jokihaaroihin. Kauppareitillä liikennöi vain pienellä syväyksellä liikkuvat laivat tai veneet. Myös itäpuolella virtaavalla Säsjoella toimi samanlainen laivaliikenne omine kanavineen. Vaikka seudun kanavaliikenne kehittyi, suurenivat samalla myös laivat, jotka siirtyivät vesiliikenteen pääreitille Syvärille. Vesiliikenne Mstan kautta Volgalle loppui lopulta rautatien otettua päävastuun tavarakuljetuksista itselleen.
Jokeen rakennettiin vuonna 1926 Olhavan kaupungin lähelle ensimmäinen nuoren Neuvostoliiton itse rakentama vesivoimalaitos. Olhavan voimala toimii edelleen ja voimalassa hyödynnetään Ilmajärveä vesivararastona, jolla tasoitetaan veden vuodenaikaisia virtaamavaihteluita. Voimalaitoksen rakentaminen mahdollisti aiempaa suurempien laivojen nousemisen Ilmajärvelle.
Viikinkiajan hautakumpuja Olhavanjoen rannalla Laatokanlinnassa.
Hautakumpu
Viikinkien idäntie Ruotsista Konstantinopoliin Olhavanjoen kautta sinisellä värillä
Olhavanjoen valuma-alue > Yleistä

Olhavanjoki kuuluu Nevan vesistöalueessa Laatokan valuma-alueen Olhavanjoen valuma-alueeseen. Olhavanjoki, joka alkaa Ilmajärvestä, muodostaa Olhavanjoen valuma-alueen pääuoman 224 kilometriä pitkän alajuoksun osuuden. Pääuomaa on yhteensä 848 kilometriä . Olhavanjoen valuma-alue muodostuu Olhavanjoesta ja sen vesistöalueesta, sekä Ilmajärvestä ja siihen laskevien jokien valuma-alueista. Valuma-alueen pinta-ala on 80 200 neliökilometriä.
Olhavanjoen valuma-alue > Järviä

Olhavanjoelle merkittävin järvi on Ilmajärvi. Joenvarressa on runsaasti järviä, jotka ovat joen kanssa vuorovaikutuksessa. Olhavanjoen keskijuoksulla sijaitsee alankoalueella tasainen ja matala painauma-alue, jonne on muodostunut järviä. Joen itäpuolella sijaitsee esimerkiksi Velijan läpivirtausjärvet Kirišskoje (Киришское) ja Velskoje (Вельское) ja Kolajoen valuma-alueella Podvynezda (Подвынезда), Hotino (Хотино) ja Bolšoje Ovsynja (Большое Овсыня). Olhavan länsipuolella on Derevenskoje (Деревенское). Näiden yläpuolella yhtyy Olhavanjokeen itäpuolelta Vavol, jonka järviä ovat Podolje (Подолье), Ostrovskoje (Островское), Putšinnoje (Пучинное), Hotitovskoje (Хотитовское) ja Proviantskoje (Провиантское). Länsirantaan yhtyy Kerest, jonka alajuoksulla sijaitsee Sominskoje (Соминское). Seuraavat järvet löytyvät Novgorodista. Olhavanjoella on sivuhaaroja, joiden väliin jää laajoja jokisaaria. Olhavanjoen itäpuolella ja sen jokisaarissa sijaitsevat Holopje (Холопье), Volnitskoje (Волницкое), Medvedskoje (Медведское), Neglitskoje (Неглицкое) ja Kuninets (Кунинец). Idästäpäin Olhavaan yhtyvän Višeran alajuoksulla sijaitsevat lisäksi Glušitsa (Глушица) ja Kupenets (Купенец). Novgorodin puoleisella rannalla on vielä Mjatšino (Мячино) ja Jurjevski prud (Юрьевский пруд).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Olhavanjoki Wikimedia Commonsissa
Austr í Görðum: tulkintoja viikinkiajalta(venäjäksi)
E. N. Nosov: New data on the Ryurik Gorodische near Novgorod (englanniksi)
Rurikinlinnan tutkimukset (venäjäksi)
Rurikinlinna-sivut (venäjäksi)
Nestorin kronikka.  ((Povest’ vremennyh let.) Dmitri Sergejevitš Lihatšovin venäjänkielisestä tulkinnasta suomentanut Marja-Leena Jaakkola. Kuvittanut Mjud Metšev)  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19828-5
Olhavanjoki virtaa Ilmajärvestä Laatokkaan.
15. toukokuuta

15. toukokuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 135. päivä (136. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 230 päivää. Päivä on kansainvälinen aseistakieltäytyjäpäivä.
Nimipäivät

suomalainen kalenteri: Sofia, Sonja, Sohvi
suomenruotsalainen kalenteri: Sofia, Sofie, Sonja
ortodoksinen kalenteri: Heimo, Esa
pohjoissaamenkielinen kalenteri: Sofe, Soffá, Sonjá
vanhemmissa kalentereissa: Sophia, Torqvatus