stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anna Itävaltalainen (Ruotsin kuningatar)
Kuningatar

Ruotsin hallitseva kuningas Juhana III kuoli avioliiton solmimisvuonna, marraskuussa 1592 ja Sigismund voitiin valita Ruotsin kuninkaaksi. Erimielisyydet kuninkaan siirtymisestä Ruotsiin viivyttivät Sigismudin lähtöä Puolasta syksyyn 1593 saakka. Annaa vaadittiin jäämään Puolaan takeeksi siitä, että Sigismund pitää Puolaa varsinaisena hallituspaikkanaan. Anna seurasi kuitenkin puolisoaan Ruotsiin, jossa hänet kruunattiin Ruotsin kuningattareksi Uppsalassa 19. helmikuuta 1594.
Tytär Anna Maria oli syntynyt edellisenä vuonna, ja Anna odotti toista lastaan. Puolalaiset vaativat, että Anna jättäisi tyttärensä takeeksi paluustaan Puolaan. Anna pelkäsi, että sama tapahtuisi Ruotsissa, mikäli hän synnyttäisi toisen lapsensa siellä. Toinen tytär Katariina syntyi 19. huhtikuuta 1594 Ruotsissa. Hänen ristiäisiään vietettiin Ruotsin hovissa juhlavin menoin, mutta lapsi kuoli vain kuukauden ikäisenä.
Ruotsissa Sigismundin nousua valtaistuimelle pyrkivät vaikeuttamaan sekä ruotsalainen aateli että luterilainen papisto. Hänen vastustajiaan johti hänen setänsä, Södermanlandin herttua Kaarle, joka oli avioitunut Kristiina Holstein-Gottorpilaisen kanssa. Sigismund oli kosinut Kristiinaa ennen avioliittoaan Annan kanssa, ja Kristiina oli kieltäytynyt liitosta, koska ei halunnut luopua omasta uskostaan. Aviossa Kaarlen kanssa Kristiina pyrki toimimaan jatkuvasti Sigismundia vastaan.
Anna pyrki edistämään katolisuutta monin tavoin Tukholmassa ollessaan. Hän kutsui kaksitoista kerjäläistä viikoittain luokseen, tuki ruotsalaisten nuorten opiskelua Grazissa Itävallassa ja pyrki värväämään uusia sisaria Vadstenan birgittalaisluostariin.
Annan yritykset eivät kuitenkaan tuottaneet tulosta. Hän ei puhunut ruotsia, ja hän piti ruotsalaisia kerettiläisinä ja kapinallisina. Hän ei esiintynyt julkisuudessa kuin pakon edessä. Hän joutui vastakkain leskikuningatar Gunilla Bielken kanssa osin uskonnollisista syistä, kun hän väitti Gunillan varastaneen arvoesineitä kuninkaanlinnasta. Lopulta Anna oli helpottunut voidessaan palata takaisin Puolaan. Hän totesi, että Ruotsi oli maa, jonne hän ei olisi mielellään lähettänyt edes pientä rakasta koiraansa. Hänen lähtiessään Ruotsista heinäkuussa 1594 hänelle myönnettiin Linköping, Söderköping ja Stegeborg sillä ehdolla, että hän kunnioittaa näiden protestanttista uskoa.
Anna ei halunnut enää olla Ruotsiin liittyvissä asioissa osallisena. Hän jopa vastusti poikansa Vladislav IV Vaasan nostamista Ruotsin kuninkaaksi tulevaisuudessa. Kuningasparin poistuttua Ruotsista valta siirtyi Kaarle-herttualle, joka löi Sigismundille uskolliset joukot Stångebron taistelussa.
Perintö

Anna kuoli 10. helmikuuta 1598 Varsovassa synnytyksen aikaiseen verenvuotoon, ja myös hänen synnyttämänsä lapsi kuoli. Hänet on haudattu Wawelin linnan katedraaliin Krakovaan. Sigismund III nai vuonna 1605 Annan nuoremman sisaren Constanze Renate Habsburgin eli Konstantia Itävaltalaisen. Poliittiset asetelmat säilyivät Euroopassa vielä vuosikymmeniä. Annan ja Konstantian veli keisari Ferdinand II (1578–1637) oli Kaarle-herttuan pojan Kustaa II Adolfin päävihollinen 30-vuotisessa sodassa.
Lapset

Annalla ja Sigismundilla oli viisi lasta, joista vain Władysław eli aikuiseksi:
Anna Maria (23. toukokuuta 1593 – 9. helmikuuta 1600), kuoli kuusivuotiaana
Katharina (19. huhtikuuta 1594 – 16. toukokuuta 1594), kuoli alle kuukauden ikäisenä
Władysław Zygmund (9. kesäkuuta 1595 – 20. toukokuuta 1648), Puolan hallitsijana 1632–1648 Vladislav IV Vaasa. 1. puoliso Cecilia Renata, keisari Ferdinand II:n tytär, 2. puoliso Maria Ludovica Gonzaga, Mantovan herttuan tytär.
Katharina (27. syyskuuta 1596 – 2. kesäkuuta 1597), kuoli alle vuoden ikäisenä
Kristoffer (10. helmikuuta 1598 – 10. helmikuuta 1598), syntyi kuolleena ja Anna kuoli verenvuotoon
Galleria

Jan Szwankowskin tekemäksi sanottu varhainen muotokuva
Vaasa-portti Wawelissa on rakennettu 1595 Sigismund III perillisen syntymän muistoksi.
Annan arkku Sigismundin kryptassa Wawelin katedraalissa (toinen vasemmalta).
Anna Itävaltalainen
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anna Itävaltalainen (Ruotsin kuningatar) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Ruotsi  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Kuningatar Anna Itävaltalainen, Martin Kober 1595
Puola-Liettuan kuningatar Anna Itävaltalainen, miniatyyrimuotokuva Martin Kober 1598
Vanhin tytär Anna Maria Vaasa (1593–1600), Martin Kober 1596
Buffalo Bisons

| Buffalo Bisons |
| --- | --- |
 Buffalo Bisons 1882
Perustettu:  1878
Kotiareena:  Riverside Park (1879–83)  Olympic Park (1884-85)
Paikkakunta:  Buffalo, New York
Lajit:  baseball
Mestaruudet:  International Association: 1878 International League: 1891, 1904, 1906, 1915, 1916, 1927, 1933, 1936, 1957, 1961, 1998, 2004 American Association: 1997
Buffalo Bisons oli yhdysvaltalainen baseballjoukkue, joka pelasi National Leaguessa 1879–1885. Vielä nykyisinkin pelaa samanniminen minor league joukkue, joka pitää NL:n joukkuetta edeltäjänään. Ennen liittymistään NL:een Bisons voitti International Associationin liigamestaruuden. Kauden 1885 jälkeen joukkue pudotettiin Major Leaguesta, jolloin se liittyi International Leagueen. Players Leaguessa pelasi kaudella 1890 myös Buffalo Bisons -niminen joukkue, jonka ei kuitenkaan katsota olevan sama joukkue.
Bisons liittyi Western Leagueen kaudeksi 1899 ja pelasi siinä vielä vuonna 1900, jolloin liiga vaihtoi nimekseen American League. Kun AL kauden 1901 aluksi julisti itselleen Major League aseman, Bisons joutui antamaan tilaa Boston Americansille. Bisons jatkoi International Leaguessa (1884-1912 Eastern League). Heinäkuussa 1970 joukkue siirtyi Winnipegiin, Manitobaan, jossa se nimellä Winnipeg Whips toimi Montreal Exposin farmijoukkueena. Vuonna 1971 joukkueen nimeksi vaihtui Peninsula Whips ja vuonna 1973 Expos lakkautti joukkueen.
Uuden  Double-A luokan Eastern Leaguen joukkue Jersey City A's muutti Buffaloon 1979. Tämä seura katsoo olevansa alkuperäisen Bisonsin jatkaja. Kuuden kauden jälkeen Bisons liittyi Triple-A tason American Associationiin, kun Wichita Aerosin liigaoikeudet siirrettiin Buffaloon. AA:n tultua lakkautetuksi 1997 siirtyi Bisons edelleen International Leagueen. Vuodesta 2013 alkaen joukkue on ollut Toronto Blue Jaysin farmijoukkue. Sopimus on voimassa kauteen 2018 saakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Buffalo Bisons Wikimedia Commonsissa
TOP 100 teams (englanniksi)
Joukkueen MLB-historia
Joukkueen viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Suomen Ammattijärjestö

Suomen Ammattijärjestö (SAJ) oli vuosina 1907–1930 toiminut Suomen ensimmäinen ammatillinen keskusjärjestö.
Historia > Edeltäjät

Valtakunnallisen keskusammattijärjestön perustaminen otettiin ensimmäisen kerran esille heinäkuussa 1899 pidetyssä Suomen Työväenpuolueen (myöh. SDP) perustavassa kokouksessa. Eetu Salinin ehdotus puolueen rinnalle perustattavasta rinnakaisesta organisaatiosta ei kuitenkaan saanut kannatusta. Syksyllä 1899 puoluehallinossa tehtiin esitys ammattikongressin koollekutsumisesta, joita erinäisten erimielisyyksien johdosta lopulta pidettiin kaksi. Ensimmäinen pidettiin joulukuun viimeisinä päivinä Helsingissä ja toinen viikkoa myöhemmin Tampereella. Helsingin kokouksen puheenjohtajina toimivat Eetu Salin ja Seth Heikkilä. Perustetun ammattijärjestön puheenjohtajaksi valittiin Heikki Arvonen. Tampereen kokouksen puheenjohtajana toimi J. V. Hellberg, josta tuli myös kokouksessa perustetun toisen ammattijärjestön puheenjohtaja. Kumpikaan kilpailevista järjestöistä ei kuitenkaan saanut työväestön tukea taakseen, vaan suurin osa ammattiosastoista ja -liitoista päätti pysytellä ulkopuolella kunnes Suomessa on vain yksi keskusammattijärjestö.
Historia > Perustaminen

Helsingin ja Tampereen ammattijärjestöjen toiminnan hiivuttua valtakunnallisen keskusammattijärjestön perustaminen nousi jälleen esille vuoden 1905 suurlakon jälkeen. Suomen Ammattijärjestö perustettiin Tampereella 15.–17. huhtikuuta 1907 pidetyssä kokouksessa. Ammatillinen järjestäytyminen oli muutaman edellisen vuoden aikana lähtenyt nopeaan kasvuun ja keskusjärjestölle nähtiin tarvetta. Läsnä perustavassa kokouksessa oli 365 virallista delegaattia, jotka edustivat monenlaisia työväenyhdistyksiä tai tilapäisiä komiteoita.
SAJ päätti toimia yhteistyössä Suomen Sosialidemokraattiseen Puolueen kanssa luokkataistelulinjalla. Työnantajat perustivat maaliskuussa 1907 työläisten pyrkimyksille vastineeksi Suomen yleisen työnantajaliiton. SAJ:n jäsenmäärä nousi heti perustamisvuonna 25 000:een, mutta se laski seuraavina vuosina ja oli alimmillaan vain noin 16 000 vuonna 1910. Järjestäytymisaste teollisuudessa, kaupassa ja liikenteessä oli tuolloin vain noin 10–15 prosenttia.
Historia > Sota-ajat

Ensimmäisen maailmansodan aikana SAJ ei sitoutunut työrauhaan, mutta sen toimintamahdollisuudet olivat varsin rajoitetut eikä se kyennyt juuri vaikuttamaan harjoitettuun politiikkaan. Sodan loppuvaiheessa SAJ:n liittojen jäsenmäärä alkoi kuitenkin nousta ja se suorastaan räjähti Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917. Nopeinta järjestäytyminen oli maaseudun sekatyöläisten keskuudessa.
SAJ:n valtuusto kutsuttiin yllättäen koolle lokakuun 18. päiväksi. Valtuusto esitti senaatille listan välttämättömistä yhteiskunnallisista uudistuksista, jotka oli toteutettava välittömästi. 20. lokakuuta valtuusto antoi kehotuksen perustaa kaarteja, minkä johdosta kaartien määrä kolminkertaistui 10 päivässä. SAJ:n ylimääräisessä edustajakokouksessa marraskuussa päätettiin aloittaa yleislakko ja se alkoi 14. marraskuuta 1917. Lakon tavoitteena oli kahdeksan tunnin työpäivä sekä yleinen ja yhtäläinen äänioikeus kunnallisvaaleissa. Eduskunta hyväksyi nämä vaatimukset 16. marraskuuta ja lakko loppui 18. marraskuuta, mutta lakon aikana sattuneet yhteenotot osaltaan kärjistivät Suomen sisäistä tilannetta.
Yleislakko nosti SAJ:n ja sen johdon merkittäväksi poliittiseksi toimijaksi Suomessa. SAJ:llä oli suora yhteys kymmeniin tuhansiin työläisiin ammattiliittojen kautta.
Suomen sisällissotaan SAJ:n jäsenet ja aktiivit osallistuivat pääosin punaisten puolella. Tuhansia SAJ:n jäseniä kuoli taisteluissa tai sodan jälkeen valkoisen puolen koston ja vankileirien seurauksena. Monet pakenivat Venäjälle. Sodan päätyttyä valkoiset hajottivat kaikki ammatilliset järjestöt, mutta joulukuussa 1918 SAJ sai luvan jatkaa toimintaansa, joskin veturimiesten ja rautatieläisten ammattiliitot pysyivät kiellettyinä.
Historia > 1920-luku

Sisällissodan jälkeen uudelleen rakennetussa SAJ:ssa saivat enemmistön kommunistit ja vasemmistososialistit. Keväällä 1920 SAJ oli perustamassa Suomen sosialistista työväenpuoluetta (SSTP). Puoluepoliittiset kiistat repivät keskusjärjestöä koko 1920-luvun. 1920-luvun alussa valtiovalta käytännössä tunnusti SAJ:n roolin työmarkkinaosapuolena, sillä se esimerkiksi sai joihinkin komiteoihin edustajansa.
SAJ:n riidat kärjistyivät, kun SAJ osallistui maaliskuussa 1928 neuvotteluihin niin sanotusta Kööpenhaminan sopimuksesta, jonka tarkoituksena oli syventää Suomen, Norjan ja Neuvostoliiton ammatillisten keskusjärjestön yhteistyötä. Sosialidemokraatit vastustivat sopimusta. Helmikuussa 1929 kaikki sosialidemokraatit Paasivuorta lukuun ottamatta erosivat SAJ:n toimeenpanevasta valiokunnasta. Myöhemmin samana vuonna SDP aloitti järjestelmällisen eroamisen SAJ:sta, ja perustettiin kilpaileva sosialidemokraattinen yhteiselin, Ammatillisten järjestöjen valtuuskunta. SAJ:n uudeksi puheenjohtajaksi valittiin kommunisti Iisak Heikka. Kommunistien jyrkentyneen linjan takana olivat Kominternin (ja Profinternin) niin sanotun kolmannen vaiheen kannanotot, joissa sosiaalidemokraatit tuomittiin sosiaalifasisteiksi. Uusi linja jakoi myös SAJ:n vasemmistoenemmistöä. SKP:n ulkopuolella toimineet sosialistit eivät halunneet karkottaa sosialidemokraatteja ay-liikkeestä, ja he ajautuivat konfliktiin kommunistien kanssa. SKP hyökkäsi voimakkaasti ”hoiperteluksi” kutsumaansa sovittelulinjaa vastaan ja alkoi erottaa sosialisteja johtopaikoilta. Joulukuussa 1929 sosialistit perustivat keskusjärjestökseen Suomen työväen vasemmistoryhmän, jota johti Eino Pekkala.
Kommunistit järjestivät mielenosoituksia useissa maissa 1. elokuuta 1929 kansainvälisenä Punaisena päivänä, mutta Suomessa hallitus kielsi ne. Tästä huolimatta Suomen ammattijärjestö toimeenpani mielenosoituksia, jotka poliisi hajotti.
Loppuvuodesta 1929 SAJ ryhtyi tukemaan poliittisten vankien nälkälakkoa järein keinoin. Järjestö julisti yleislakon alkavaksi 16. marraskuuta, mutta päätös osoittautui epäonnistuneeksi. Vain noin viisi prosenttia työläisistä noudatti lakkokehotusta. Sosiaalidemokraattien johtamat liitot kieltäytyivät lakosta kokonaan. Sosiaalidemokraattiset ammattiliitot alkoivat tämän jälkeen erota SAJ:sta yksi toisensa jälkeen, ja SAJ jäi keväällä 1930 kommunistien ja näiden liittolaisten haltuun. Järjestö joutui myös nousevan Lapuan liikkeen vaatimusten johdosta entistä enemmän viranomaisten silmätikuksi.
SAJ:n jäsenmäärä kehittyi 1920-luvulla epätasaisesti, ja sitä verotti muun muassa keskinäinen riitely. Vuoteen 1928 mennessä se kuitenkin oli noussut 90 000:een, osin teollisuuden kasvun seurauksena.
Historia > Lakkauttaminen

SAJ:n ja sen jäsenjärjestöjen toiminta kiellettiin 6. heinäkuuta 1930 Lapuan liikkeen talonpoikaismarssin aattona. 30. syyskuuta 1930 sisäasiainministeriö päätti lakkauttaa kaikki SAJ:hin ja sen jäsenliittoihin kuuluneet järjestöt. Oikeudessa asiasta taisteltiin vuosina 1931–1933. Kommunistit perustivat tämän jälkeen pieneksi jääneen salaisen Punaisen ammattijärjestön. Sosiaalidemokraatit ja vasemmistososialistit puolestaan perustivat lokakuussa Suomen ammattiyhdistysten keskusliiton (SAK).
Kansainväliset yhteydet

Vuonna 1909 SAJ liittyi Kansainväliseen ammattiyhdistysliittoon, johon yhteydet kuitenkin katkesivat 1914.
Kansainvälinen suuntautuminen jakoi SAJ:tä 1920-luvulla. Sosiaalidemokraatit olisivat halunneet järjestön liittyvän niin sanottuun Amsterdamin internationaaliin, ja asiasta järjestettiin jäsenäänestys 1921. Liittymistä kannatti 4 765 äänestäjää ja riippumattomana pysymistä 10 930. Sosiaalidemokraattien tullessa kukistetuiksi ehdotti vasemmisto puolestaan liittymistä Punaiseen ammattiyhdistysinternationaaliin (Profintern). Uudessa äänestyksessä näin päätettiinkin, äänin 12 215–5 957, mutta SAJ:n johto katsoi silti viisaammaksi olla toteuttamatta päätöstä, joka olisi luultavasti johtanut liiton hajoamiseen. Vasemmisto luopui Profintern-kannastaan vuonna 1926, jolloin tehtiin tilapäinen sopu ja puheenjohtajaksi valittiin sosiaalidemokraatti Matti Paasivuori ja sihteeriksi kommunisti Arvo Tuominen.
Organisaatio

Naisten osuus SAJ:n jäsenistöstä oli perustettaessa 8,1 prosenttia ja vuonna 1928 korkeimmillaan 22,3 prosenttia.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Jäsenmäärän kehitys
| 1907 | 25 197 | 1915 | 31 134 | 1923 | 48 146 |
| 1908 | 40 009 | 1916 | 39 814 | 1924 | 47 312 |
| 1909 | 19 928 | 1917 | 160 695 | 1925 | 50 472 |
| 1910 | 15 995 | 1918 | (-) | 1926 | 62 058 |
| 1911 | 19 640 | 1919 | 40 677 | 1927 | 75 846 |
| 1912 | 20 989 | 1920 | 59 470 | 1928 | 90 231 |
| 1913 | 28 031 | 1921 | 48 589 | 1929 | 70 435 |
| 1914 | 30 871 | 1922 | 48 176 | 6/1930 | 36 767 |
Luumukylän luostari

| Luumukylä> Village des pruniers Làng Mai |
| --- | --- |
 Näkymä luostarin alueelle
Perustiedot
Sijainti:  Thénac, Dordogne, Ranska
Rakennustyyppi:  buddhalainen luostari
Uskonnollinen käyttö:  ranskalaiset buddhalaiset
Arkkitehtuuri
Valmistumisvuosi:  1982
Kapasiteetti:  150 (asuintilat)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Luumukylän luostari (ransk. Village des pruniers, vietn. Làng Mai) on Ranskassa Thénacin kylässä sijaitseva buddhalainen luostari, jonka perustivat nunna Chân Không ja munkki Thích Nhất Hạnh vanhalle maatilalle vuonna 1982. Luostarissa harjoitetaan zen-buddhalaisuuden lisäksi myös osallistuvaa buddhalaisuutta, jossa pyritään soveltamaan buddhalaisuuden opetuksia ajankohtaisiin sosiaalisiin ongelmiin.
Luostarin yhteydessä on asuintilat yhteensä 150 munkille ja nunnalle. Vuosittain luostarissa käy noin 10 000 vierailijaa.
Aiheesta muualla

Luostarin kotisivut
Kampin keskus

| Kampin keskus |
| --- | --- |

Sijainti:  Kamppi, Helsinki, Suomi
Koordinaatit:  60°10′11″N 24°56′00″E﻿ / ﻿60.1696°N 24.9334°E﻿ / 60.1696; 24.9334
Rakennustyyppi:  Rakennuskompleksi (d) ja linja-autoasema
Suunnittelija:  Juhani Pallasmaa
 fiKampin keskus 
  
Kampin keskus on Helsingin keskustassa, Kampin kaupunginosassa sijaitseva joukkoliikenneterminaali ja kauppakeskus. Se sijaitsee vanhan linja-autoaseman bussikentällä, Lasipalatsin takana. Rakennus­ryhmä käsittää Narinkkatorin, Urho Kekkosen kadun, Fredrikin­kadun ja Salomon­kadun välisen korttelin kokonaisuudessaan, ja lisäksi katujen ali kulkevat käytävät yhdistävät keskuksen viereisissä kortteleissa sijaitsevaan Sähkötaloon ja Scandic Hotelli Simonkentän rakennukseen.
Kampin keskus koostuu Kampin kauppakeskuksesta, paikallisbussiliikenteen terminaalista, kaukoliikenteen terminaalista eli Helsingin linja-autoasemasta ja Kampin metroasemasta. Rakennusryhmään liittyvät myös samassa korttelissa Urho Kekkosen kadun puolella olevat asuinrakennukset, joiden alimpiin kerroksiin kauppakeskus ulottuu. Terminaalin läpi kulkee päivittäin noin 200 000 ihmistä, ja se on yksi Pohjoismaiden vilkkaimmista terminaalialueista.lähde?
Hankkeen perusta

Kunnianhimoisen rakennusprojektin tavoitteena oli Kampin suuren maanpäällisen linja-autokentän tehokkaampi hyödyntäminen. Samalla saatiin lisää liike-, toimisto- ja asuinrakennuksia. Erityisenä tavoitteena oli Espoon suunnan seutubussien sekä kaukoliikenteen linja-autoterminaalin ja tavara-aseman sijoittaminen maanalaisiin tiloihin. Kampin keskuksen asemakaava vahvistettiin 6. kesäkuuta 2000.lähde? Helsingin kaupunki ja SRV Viitoset Oy solmivat 14. kesäkuuta 2002 sopimuksen Kampin keskuksen suunnittelusta ja toteuttamisesta. Rakennusyhtiö sai tontin käyttöönsä sillä ehdolla, että rakentaa alueen valmiiksi veloituksetta sisältäen ulkotilat sekä linja-autoasemat Espoon liikenteelle sekä kaukoliikenteelle.lähde?
Omistajat

Huhtikuussa 2006 kauppakeskuksen omistajat, SRV-yhtiöt ja Pontos, myivät sen koko osakekannan Royal Bank of Scotlandille ja Boultbeelle 345 miljoonalla eurolla. Samalla keskuksen toimitusjohtaja Henrik Wiberg jätti tehtävänsä, ja hänen tilalleen nousi Tuomas Sahi.
Maaliskuussa 2008 brittiläinen kiinteistösijoitusyhtiö Protego Real Estate Investors osti kauppakeskuksen 452,5 miljoonalla eurolla hallinnoimansa Nordic Retail Fund -rahaston nimiin.
Rakentaminen

Maanalaista terminaalia varten kaivettiin 300 × 100 × 10 metrin kaivanto, josta puhkaistiin uusi sisäänkäynti Kampin metroasemalle. Vapaa tila terminaalin päällä (Tennispalatsinaukio) varattiin toriksi jalankulkijoille ja sen ohi kulkeva Salomonkatu kävelykaduksi. Rakennusaikana kaivannon alapuoliselle metroasemalle tihkui sateella kallion läpi vettä. Halkeamien syntyä edistivät osaltaan räjäytystyöt, jotka tärisyttivät maaperää.
Rakennusvaiheen kiihkeimpään aikaan alueella saattoi nähdä liki kymmenen nostokurkea urakoimassa. Pimeän työvoiman käytön ehkäisemiseksi työmaa noudatti urakoitsijoiden henkilökunnan kulunvalvontaa henkilökortteineen. Suljetulle työmaa-alueelle pääsivät ainoastaan valtuutetut työntekijät.lähde?
Rakentaminen > Valmistuminen

Presidentti Tarja Halonen avasi terminaalin käyttöön 2. kesäkuuta 2005 klo 14.00 käynnistämällä metroasemalle johtavat liukuportaat. Avajaisiin osallistui myös valtiovierailulla ollut Tšekin presidentti Václav Klaus puolisoineen.
Kampin keskus valmistui kahdessa osassa. Kesällä 2005 terminaalista valmistui noin viidennes eli kaukoliikenteen terminaali, Espoon-bussiterminaali, uudet liukuportaat Kampin metroasemalle sekä matkakeskus ja Espoon-terminaalin tasolla olevat kaupat, kuten ruokakauppa ja kahviloita.
Kampin keskuksen toinen vaihe valmistui 2. maaliskuuta 2006, jolloin avattiin Kampin 5-kerroksinen kauppakeskus terminaalin yläpuolelle.lähde? Samalla otettiin käyttöön rakennusryhmään liittyvät asunnot sekä piha- ja torialueet.
Rakentaminen > Laajentuminen Sähkötaloon

Kampin keskus laajeni Helsingin Energian Sähkötaloon. Laajennusosa avautui asiakkaille 11. lokakuuta 2007. Kampin kauppakeskuksen laajennusosaan kuuluvat Sähkötalon kaksi alinta kerrosta sekä vanhan sähköaseman Malminrinteen puoleinen osa.
Uusissa tiloissa oli noin 4 000 neliömetriä vuokrattavaa liiketilaa ja toimintansa siellä
aloitti 16 uutta yrittäjää, muun muassa joka päivä iltamyöhään saakka auki oleva Lidl. Kaiken kaikkiaan Kampin kauppakeskuksessa on nyt liiketiloja noin 40 000 neliömetriä ja yrityksiä 166.lähde?
Sähkötalo toimii muutostöiden jälkeenkin Helsingin Energian pääkonttorina. Myös Helsingin Energian asiakaspalvelu jatkaa uusituissa tiloissa, joiden suunnittelussa on kiinnitetty huomiota erityisesti palvelun sujuvuuteen ja monipuoliseen, energiatehokkuutta edistävään energianeuvontaan. Sähkötalossa jatkuvat energianjakelun varmuutta turvaavat valvomotoiminnot.
Peruskorjauksen tuloksena toteutui Sähkötalon suunnitelleen arkkitehti Alvar Aallon 30 vuoden takainen visio tilojen liittämisestä kiinteäksi osaksi Kampin alueen uutta liikekeskustaa. Samoilla linjoilla alueen kehittämisestä olivat olleet myös Helsingin kaupungin päättäjät.
Yleistä

Keskuksen suunnitteluratkaisu on tehnyt mahdolliseksi linja-autojen valtaaman kentän muuttamisen autottomaksi alueeksi. Alueen koko on noin 3 hehtaaria ja sen  rakentaminen kesti noin 4 ½ vuotta. Keskuksen bruttoneliömäärä on 135 000 m², josta liiketilaa on 37 000 m², toimistoja 12 500 m² ja asuntoja 6 000 neliötä. Rakennustyöt aloitettiin elokuussa 2002. Hankkeen pääurakoitsija oli SRV Viitoset Oy ja maanpäällisten osien pääsuunnittelija Arkkitehtitoimisto Juhani Pallasmaa Ky, joka palkittiin Vuoden teräsrakenne 2006 -palkinnolla. Liikenneterminaalit palkittiin Vuoden betonirakenne 2005 -palkinnolla, pääsuunnittelija oli Arkkitehtitoimisto Davidsson Oy.
Sisäänkäyntejä Kamppiin on yhdeksän, joista kaksi sijaitsee Narinkkatorilla, kaksi Tennispalatsin aukiolla, kaksi Urho Kekkosen kadulla, yksi Fredrikinkadulla Kampin metroasemaa vastapäätä, sekä yksi Fredrikinkadun ja Urho Kekkosen kadun risteyksessä. Terminaalista on myös suora yhteys Kampin metroasemalle. Terminaalissa odotustilat ja lähtölaiturit on erotettu lasiseinällä ja ovilla. Ovet aukeavat niiden vieressä olevaa nappia painamalla vasta, kun bussi on saapunut laiturille. Laitureilta päin odotustilaan tultaessa ovet aukeavat aina, vaikka bussi ei olisikaan laiturilla.
Terminaalissa on Suomen laajin ja kehittynein liikenteen informaatiojärjestelmä. Se sisältää mm. useita sähköisiä informaatiotauluja, joista näkee esim. milloin ja mistä mikäkin bussi lähtee. Lisäksi terminaalista löytyy kolme suurta ns. kokoojanäyttöä, noin 20 aikataulumonitoria, 52 lähtölaiturimonitoria, 65 kuljettajamonitoria sekä 90 ilmaisin- ja varoitusnäyttöä. Terminaalissa on myös näyttö, joka kertoo Helsingin päärautatieasemalta lähtevät lähijunat. Metron liukuportailla puolestaan on näyttö, joka näyttää minuutteina jäljellä olevan ajan kuuden seuraavan metron lähtöaikaan sekä niiden määränpään.
HSL:n reittioppaan "Kamppi (M)"-merkitsemät bussilaiturit, kuten 71 ja 72, ovat kuitenkin Kampin keskuksen ulkopuolella "Autotalon" edessä Salomonkadulla.