stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Laajoki
Vesistön tila

Laajoki kuuluu ympäristöhallinnon ylläpitämään valtakunnalliseen jokivesistöjen seurantaohjelmaan, ja sen veden yleinen käyttökelpoisuusluokka on tyydyttävä. Laajoen vesistössä ei nykyään ole selviä pistekuormittajia, joten suurin osa ravinteista tulee jokeen luonnonhuuhtoumana tai ihmisen aiheuttamana hajakuormituksena. Vuoteen 1997 asti Mietoisten Pyheen jätevedet laskettiin puhdistamolta jokeen, mutta nykyisin ne johdetaan Mietoisten keskustan puhdistamolle ja sieltä Mynäjokeen.
Pelloilta tulevan kuormituksen määrä on pienehkö, vain joen alajuoksun pelloilta ravinteita huuhtoutuu runsaammin. Tosin tulva-aikana joen vesi on selvästi savesta samentunutta ja turvepitoista. Muita ravinnekuormituksen lähteitä ovat haja-asutuksen jätevedet ja yläjuoksun suoalueiden turvetuotanto. Joen veden laadun ja jopa Mietoistenlahden luontoarvojen pelättiin 2000-luvun alussa heikkenevän huomattavasti, kun vuonna 2007 Vapo sai luvan nostaa turvetta Laajoen valuma-alueella sijaitsevalta Raumjärvensuolta. Vuonna 2011 Vapo ilmoitti kuitenkin aluehallintovirastolle peruuttavansa turpeenottohakemuksen.
Nykyisellään Laajoki, Hirvijoki ja Mynäjoki kuljettavat mukanaan kymmenen prosenttia saaristomereen tulevasta vuotuisesta typpi- ja fosforikuormasta. Ravinnepitoisuuksien ja virtaama-arvioiden mukaan laskettuna Laajoen fosforikuormitus on ollut vuosina 2000–2005 noin 4 tonnia ja typpikuormitus noin 122 tonnia vuodessa. Laajoessa on myös esiintynyt happivajausta, ja sen hygieeninen tila oli huono kesinä 2005–2006. Happamuudeltaan Laajoki on yksi Varsinais-Suomen happamimmista joista. Parhaimmillaan veden pH on ollut noin 7, mutta yläjuoksulla missä vesi on happamimmillaan, on pH ollut vain noin 5. Alhaisimmat veden pH-arvot on mitattu kevään tulvahuippujen aikaan.
Vuosien 2000–2010 seurantajakson aikana joen veden lämpötila on vaihdellut säännöllisesti kesän noin 20 °C:n ja talven 0 °C:n välillä. Joen happipitoisuus on pysytellyt seurannan ajan yleensä yli kymmenessä milligrammassa per litra, mutta esimerkiksi talvella 2003 Laajoessa on ollut selvää happivajausta. Tällöin happipitoisuus on ollut vain 1 mg/l. Joen kiintoainepitoisuus on seurannan aikana ollut alhainen.
Vesirakentaminen ja liikenne

Lähes kaikkiin Laajoen koskiin on joskus rakennettu saha tai mylly. Noin kahdeksan kilometriä jokisuusta ylöspäin sijaitseva Korvensuun voimalaitos ja sen yhteydessä toiminut konepaja ovat näistä merkittävimmät. Voimalan kohdalla joessa on putouskorkeutta seitsemän metriä. Voimalaitos sijaitsee Laajoen ja vanhan postitien yhtymäkohdassa. Alueen rakennuksiin kuuluu vanha vesivoimalaitosrakennus ja sen kanavarakenteet sekä useita muita rakennuksia, kuten konepaja, maalariverstas, asuinrakennus, kellari sekä talli ja puuvaja. Lounais-Suomen Sähkö hankki 1900-luvun alussa perustetun tehdasalueen omistukseensa vuonna 1937, jonka jälkeen yhtiön uusima vesivoimalaitos oli käytössä vuoteen 1993. Kunta, kotiseutuyhdistys, maakuntamuseo ja yksityishenkilöt ovat sen jälkeen kehittäneet aluetta museona. Voimalaitoksen omistaa nykyään SP Vaaraton Oy ja se tuottaa sähköä valtakunnanverkkoon enimmillään 250 kW:n teholla.
Laajoen alajuoksulla on sijainnut jo keskiajalla vilkas kauppapaikka, jonka tuntumaan perustettiin myös 1700-luvulla lakkautettu Hietamäen kappeli. Alueen kaupallisen ja vanhimman kirkollisen keskuksen on ajateltu sijainneen Laajoen suulla nykyisen Hietamäen ja siitä noin kilometrin verran kaakkoon sijaitsevien Pyheen ja Valaskallion kylien alueella. Kaikkien näiden kylien alueilta on myös tehty 800-luvun viikinkiajan esinelöytöjä. Jokisuu on ollut tärkeä kulku- ja kauppapaikka myöhemminkin: joen alajuoksulla esimerkiksi harjoitettiin runsasta höyrylaivaliikennettä 1800-luvun lopulta alkaen. Monet Laajoelta alkunsa saaneet laivareitit kulkivat rannikkoa pitkin ja liikennöineet höyrylaivat tekivät matkoillaan useita pysähdyksiä. Mynämäenlahden Höyrylaivayhtiö oli puolestaan toiminnassa 1910-luvulla, jolloin yhtiö anoi jopa Laajoen suun perkausta toiminnan edesauttamiseksi. 1900-luvun alussa muut kulkuneuvot kuitenkin syrjäyttivät höyrylaivat, kun Uudenkaupungin rata Turusta Uuteenkaupunkiin valmistui vuonna 1924. Lauttanpään höyrylaivalaituri myytiin huutokaupalla ja purettiin radan valmistuttua.
Kalastus ja muu virkistyskäyttö

Laajoella on järjestetty toukokuun alussa vuosittainen 45 kilometrin pituinen Laajokimelonta. Veden ollessa korkealla myös virkistyskalastus joella on suosittua, sillä ainakin meritaimen nousee Korvensuun voimalaitokselle asti. Jokeen nousee Mynälahdelta jonkin verran myös siikaa ja lohia. Paikallinen kalastusalue ja kalatalouskeskus ovat lisäksi suunnitelleet myös lohi-istutuksia jokeen.
Laajoki on ollut aikaisemmin hyvä rapujoki, mutta rapurutto ja veden happamoituminen ovat heikentäneet saaliita huomattavasti. Varsinkin 1960-luvulla ravustus oli suosittua. Kantaa yritettiin elvyttää 1990-luvulla entisiin mittoihin tuhansien yksilöiden jokirapuistutuksilla, mutta kannan uuden romahduksen jälkeen vuonna 1996 jokeen päädyttiin istuttamaan lopulta täplärapuja.
Joen virkistyskäyttöä on 2000-luvulla haitannut Saarenaukon Natura-alueen takia jokisuulle asetettu veneilykielto, joka estää muilta kuin ammattikalastajilta moottoriveneen käytön joessa ja sen suulla lintujen pesimäaikana 1.3.–15.5. Veneilykielto on aiheuttanut negatiivisia reaktioita alueen asukkaissa erityisesti siksi, että Natura-aluetta perustettaessa luvattiin alueen asukkaiden esteettömän veneilyn jatkuvan ja ruoppaustenkin olevan mahdollisia.
Aiheesta muualla

Laajoen vesirakentamisen historiatietoja Turun ja Porin lääninkanslian vesiasioiden hakemistossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Sähköaisti

Aktiivinen sähköaistikenttä.
Sähköaisti on joidenkin, erityisesti vedessä elävien eläinten käyttämä, heikkojen sähkökenttien havaitsemiseen perustuva keino havainnoida ympäristöään. Yleisimmin sähköaisti yhdistetään haihin, mutta sen tiedetään kuuluvan myös muiden kalalajien sekä nokkaeläinten ominaisuuksiin. Sähköaisti määritellään aktiiviseksi tai passiiviseksi sen mukaan, tarvitaanko aistin toimimiseen aistivan eläimen itse tuottamaa sähkökenttää vai ei. Aktiivisen sähköaistin avulla eläin tuottaa ympärilleen sähkökentän, jossa tapahtuvia häiriöitä seuraamalla se kykenee havainnoimaan ympäristöään. Passiivisesta sähköaistista puhutaan, kun eläin ei itse tuota sähkökenttiä vaan kykenee vaistoamaan muiden eläinten ja kohteiden aiheuttamat sähköimpulssit.
Hain sähköaistin mahdollistavan sähköreseptorijärjestelmän kuvasi ensimmäisen kerran italialainen anatomi Stefano Lorenzini 1678. Sähköaistijärjestelmään kuuluva elin, Lorenzinin ampullae, nimettiin hänen mukaansa. Sähköaistin omaavilla eläimillä on ihossaan sähköreseptoreita, jotka reagoivat vastaanottamiinsa sähköimpulsseihin.
Emil Elo (toimittaja, 1879–1953)

| Emil Elo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. joulukuuta 1879 Rautalampi
Kuollut: 5. tammikuuta 1953 (73 vuotta) Lontoo
Ammatti:  toimittaja
Muut tiedot
Järjestö:  SDP
Emil Nestor Elo (vuoteen 1907 Emil Viktor Hytönen; 18. joulukuuta 1879 Rautalampi – 5. tammikuuta 1953 Lontoo, Iso-Britannia) oli suomalainen toimittaja ja sosiaalidemokraatti, joka kuului 1900-luvun alkuvuosina Suomen Sosialidemokraattisessa Puolueessa (SDP) vaikuttaneeseen siltasaarelaisten ryhmään. Sisällissodan aikana hän toimi kansanvaltuuskunnan posti- ja tiedotusosaston johtajana. Sodan jälkeen Elo pakeni Neuvosto-Venäjälle, jossa hän liittyi Muurmannin legioonaan ja suoritti myöhemmin myös punaupseerikurssin. Viimeiset vuosikymmenensä Elo asui maanpaossa Isossa-Britanniassa.
Elämä > Varhaiset vuodet

Työläisperheeseen Pohjois-Savossa syntynyt Elo tuli mukaan työväenliikkeen toimintaan jo ennen vuoden 1905 suurlakkoa, jonka aikana hänet valittiin suurlakon keskuskomitean jäseneksi. Lakon jälkeen Elo työskenteli Työmies-lehden ammatillisen osaston vastaavana toimittajana vuodesta 1910 lähtien. Vuonna 1911 hän sai kirjoittamansa artikkelin johdosta kuuden kuukauden vankeustuomion majesteettirikoksesta. Vuodesta 1916 lähtien Elo oli myös pilalehti Kurikan päätoimittaja aina sisällissodan syttymiseen saakka. Toimittajana hän käytti myös nimimerkkejä E. E. ja Hörökorva.
Elämä > Yleislakon ja sisällissodan aika

Lokakuun 1917 eduskuntavaalien jälkeen Elo valittiin valtion elintarvikekomitean jäseneksi. Sen tehtävänä oli pohtia Suomessa vallinnutta elintarvikepulaa. Samana syksynä hän kannatti aktiivisesti työväen järjestyskaartien perustamista, tehden asiasta esitykset sekä SDP:n että Suomen Ammattijärjestön johdoille.
Sisällissodan alettua tammikuussa 1918 Elo valittiin kansanvaltuuskunnan posti- ja tiedotusasioiden valtuutetuksi, joka käytännössä tarkoitti toisen liikenneministerin tehtäviä. Ensitöikseen hän erotti postin pääjohtajan Pietari Jamalaisen ja vaati lakossa olleita virkailijoita palaamaan työpaikoilleen erottamisen uhalla. Maaliskuussa kansanvaltuuskunta hyväksyi Elon tekemän ehdotuksen suurimpiin kaupunkeihin asetetusta sotasensuurista. Sodan loppuvaiheessa huhtikuussa punaisten hallintoa uudistettiin ja Elo nimitettiin työasiainosaston johtoon. Hän pakeni 25. huhtikuuta muiden Viipuriin siirtyneiden kansanvaltuuskunnan jäsenien tavoin Neuvosto-Venäjälle, juuri kun valkoiset olivat valtaamassa kaupunkia.
Elämä > Neuvosto-Venäjällä ja Britanniassa

Venäjällä Elo matkusti Oskari Tokoin kanssa Arkangeliin, jossa he tutkivat mahdollisuuksia Suomesta saapuvien pakolaisten työllistämiseen ja neuvottelivat samalla amerikkalaisten kanssa vilja-avun saamisesta. Molemmat liittyivät myös brittien kokoamaan Muurmannin legioonaan, jossa Elo toimi yleisesikunnan tiedusteluosastossa kapteenin arvoisena.
Vuoden 1918 lopussa Elo aloitti Pietarin kansainvälinen punaupseerikoulun kurssin, josta hän valmistui toukokuussa 1919 ja osallistui saman kesän aikana Puna-armeijan suomalaisen osaston upseerina Venäjän sisällissodan taisteluihin Karjalassa. Muurmannin legioonan lakkauttamisen jälkeen syksyllä 1919 sen jäseniä kuljetettiin laivalla Isoon-Britanniaan, jonne myös Elo ilmeisesti matkusti. Hän vietti loppuelämänsä maanpaossa Britanniassa, jossa hän toimi ainakin ulkomaankirjeenvaihtajana ja työskenteli myöhemmin myös maalarina. Elo kuoli Lontoossa vuonna 1953.
Perhe

Emil Elon ensimmäinen puoliso oli Maria Sofia Malmström (s. 1884), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1903. Pariskunnan tytär Helvi Kyllikki Elo syntyi 1905. Hänen toinen puolisonsa oli Jenny Marie Kiviaho (1886–1975). Heidän tyttärensä Eva Viola Elo syntyi Lontoossa vuonna 1923.
Teoksia

Lausuttavia runoja 7 : pilarunoja ja lauluja ; sepitellyt Hörökorva, Työväen sanomalehti, Helsinki, 1908.
Ajan sormi, Helsinki, 1917.
Suomennoksia

John Galsworthy: Taistelu. Työväen näytelmiä n:o 2, Työväen sanomalehti, Helsinki, 1912.
Venétiko (Jooniansaaret)

Messenian rannikon Akrítaksen niemi ja taustalla Venétikon saari.
| --- | --- |
Muut nimet:  Thiganoússa (Θηγανούσσα)
Sijainti:  36°41′48″N, 21°53′10″E, Pýlos-Néstoras Messenia, Peloponnesos Kreikka
Pinta-ala:  0,92 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Venétiko (kreik. Βενέτικο) eli Thiganoússa (Θηγανούσσα) on Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaariin ja tarkemmin Oinoússeen saariin. Se sijaitsee Joonianmeressä Peloponnesoksen niemimaan etelärannikolla Akrítaksen niemenkärjen edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,92 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Venétiko kuuluu Pýlos-Néstoraksen kuntaan, Messenian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen. Saari muodostaa yhdessä muiden Oinoússeen saarten kanssa Natura 2000 -verkostoon kuuluvan suojelualueen.
Lappi (Ruotsi)

| Lapin maakunta |
| --- | --- |
 vaakuna

Valtio:   Ruotsi
Pääalue:  Norlanti
Lääni:  Västerbottenin lääni, Norrbottenin lääni ja Jämtlandin lääni
Pinta-ala:  
 – Maa:  109 729,1 km²
Väkiluku:  93 258
 – Väestötiheys:  0,8 as./km²
Symbolit:  
 – Maakuntakukka:  Lapinvuokko
 – Maakuntaeläin:  Naali
 Väkiluvun ja maapinta-alan lähteenä Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluvun ajankohta 31.12.2011 ja maapinta-alan vuosi 1982. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lapinvuokko on Lapin maakuntakukka.
Naali on Lapin maakuntaeläin.
Västerbottenin lääni ja Ruotsin Lapinmaat (ruots. lappmarken) vuonna 1796.
Lapporten-vuoristolaakso.
Lappi (ruots. Lappland) on yksi Ruotsin maakunnista. Se sijaitsee Pohjois-Ruotsissa Norlannin pääalueella. Lapin pinta-ala on 109 729,1 km². Vuoden 2011 lopussa maakunnassa oli 93 258 asukasta, joten väentiheys oli 0,8 asukasta neliökilometriä kohti.
Lappi käsittää suuren osan Västerbottenin ja Norrbottenin lääneistä. Ennen vuotta 1809 se oli osa samaa maakuntaa, johon kuului myös nykyisen Suomen Lapin pohjoisosa eli Lapin historiallinen maakunta Suomessa. Laajimmillaan Lappiin historiallisena alueena voidaan lukea alueita myös Norjassa ja Venäjällä.
Ruotsin Lapissa on Euroopan suurin erämaa-alue Laponia, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Kunnat > Västerbottenin läänissä

Dorotean kunta
Lyckselen kunta
Malån kunta
Sorselen kunta
Storumanin kunta
Vilhelminan kunta
Åselen kunta
Kunnat > Norrbottenin läänissä

Arvidsjaurin kunta
Arjeplogin kunta
Jällivaaran kunta
Jokimukan kunta
Kiirunan kunta
Väestönkehitys

| Lapin maakunnan väestönkehitys 1910–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1910 | 1910 |    | 81 535 | 81 535 |
| 1920 | 1920 |    | 95 341 | 95 341 |
| 1930 | 1930 |    | 110 626 | 110 626 |
| 1940 | 1940 |    | 120 094 | 120 094 |
| 1950 | 1950 |    | 129 633 | 129 633 |
| 1960 | 1960 |    | 145 731 | 145 731 |
| 1970 | 1970 |    | 129 278 | 129 278 |
| 1980 | 1980 |    | 122 366 | 122 366 |
| 1990 | 1990 |    | 113 118 | 113 118 |
| 2000 | 2000 |    | 102 594 | 102 594 |
| 2010 | 2010 |    | 93 780 | 93 780 |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB). Lähdeviitteet ovat vuosiluvun perässä.
Väestönkehitys > Väestö lääneittäin

Lapissa oli vuoden 2011 lopussa yhteensä 93 258 asukasta, jotka jakaantuivat eri lääneihin seuraavasti:
| Lääni | Väkiluku (31> 12.2011) |  % |
| --- | --- | --- |
| Norrbottenin lääni | 56 020 | 60,1 |
| Västerbottenin lääni | 37 238 | 39,9 |
Kaikki läänit kuuluvat maakuntaan vain osittain.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Unescon maailmanperintökohteet Ruotsissa
Birka ja Hovgården
Drottningholmin linna-alue
Engelsbergin ruukki
Etelä-Öölannin viljelyseutu
Falunin ja Stora Kopparbergetin teollisuusalue
Gammelstadin kirkkokylä
Grimetonin radioasema
Hälsinglandin koristellut maatalot
Höga kusten
Karlskronan sotilaskaupunki
Laponia
Skogskyrkogården
Struven ketju
Tanumin kalliopiirrokset
Visbyn hansakaupunki
| n k Ruotsin maakunnat |
| --- | --- | --- |
| Götanmaa |  Blekinge  Bohuslän  Dalsland  Gotlanti  Halland  Itä-Götanmaa  Länsi-Götanmaa  Skåne  Småland  Öölanti  |  |
| Sveanmaa |  Närke  Södermanland  Taalainmaa  Uplanti  Värmlanti  Västmanland  |  |
| Norlanti |  Gästrikland  Hälsingland  Härjedalen  Jämtland  Lappi  Medelpad  Norrbotten  Västerbotten  Ångermanland  |  |
| n k Lappi |
| --- | --- | --- |
| Norja |  Nordland  Tromssa  Finnmark  |  |
| Ruotsi |  Lappi  Norrbotten  Västerbotten  |  |
| Suomi |  Historiallinen maakunta  Lääni  Maakunta  Enontekiö  Inari  Kittilä  Sompio  |  |
| Venäjä |  Murmansk  |  |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Lappland – Kuntaluettelo on käännöstä.
Käännös suomeksi
Riku Heini

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 9. joulukuuta 1990 (ikä 33)
Syntymäpaikka: Lahti, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 174 cm
Seura
Seura: FC Lahti A
Pelinumero: 10
Junioriseurat
1997–2004: Kuusysi
2005–2009: Reipas
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2007–2008 | City Stars | 22 | (3) |
| 2008–2010 | FC Lahti | 51 | (1) |
| 2009 | → FC Hämeenlinna (laina) | 1 | (0) |
| 2011–2012 | VPS | 58 | (3) |
| 2013 | FC Lahti | 5 | (0) |
| 2013– | FC Lahti A | 45 | (7) |
| Yhteensä | Yhteensä | 182 | (14) |
Maajoukkue
| 2006 | Suomi U16 | 4 | (0) |
| 2008 | Suomi U18 | 9 | (1) |
| 2009 | Suomi U19 | 5 | (0) |
| 2010–2011 | Suomi U21 | 6 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 29. toukokuuta 2015.
Riku Heini (s. 9. joulukuuta 1990 Lahti) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Kakkosessa pelaavaa FC Lahti Akatemiaa. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Heini aloitti jalkapallouransa jo 6-vuotiaana, kun hän liittyi FC Kuusysiin. Sen jälkeen hän siirtyi 14-vuotiaana Lahden Reippaaseen. Heini on edustanut Veikkausliigassa FC Lahtea ja Vaasan Palloseuraa.
Heini pelasi kuusi nuorten ja 18 poikien maaottelua vuosina 2006–2011.
Kauhajoen taistelu

Kauhajoen taistelu oli osa Suomen sotaa, ja se käytiin 10. elokuuta 1808 nykyisen Kauhajoen keskustan tuntumassa. Taistelussa kenraali Georg Carl von Döbelnin komentamat Ruotsin joukot löivät kenraali Dmitri Dmitrijevitš Šepelevin (myös Schepeljeff) komentamat Venäjän joukot.
Kauhajoen taistelun vuosipäivänä 10. elokuuta vietetään Kauhajoella nykyisin ”Kauhajoen päivää”.tarvitaan parempi lähde
Tausta

Ruotsalaisten ylivoimasta huolimatta 28.–29. heinäkuuta käyty Parjakannevan taistelu päättyi ruotsalaisten perääntymiseen Kurikkaan majuri Carl von Otterin johdolla. Aikaisemmin heinäkuussa Kauhajoen talonpojat olivat nousseet kapinaan venäläisiä vastaan. Kauhajoen kapinaksi nimetty tapahtuma päättyi venäläisen kenraali Vasili Orlov-Denisovin kasakoiden suorittamaan kostoretkeen. Kauhajokea hävitettiin polttaen ja ryöstäen. Orlov-Denisov kasakoineen poistui Kauhajoelta heinäkuun puolivälin jälkeen mutta palasi jälleen Parjakannevan taisteluun. Taistelun aikana ja sen jälkeen Orlov-Denisov joukkoineen poltti Päntäneellä taloja. Eversti Bibikov joukkoineen poltti puolestaan lukkari Carl Magnus Wallenströmin puustellin. Kauhajoen kapinan aikana metsiin paenneet kauhajokiset olivat hieman ehtineet jo rauhoittua, mutta nyt Orlov-Denisov oli jälleen paikkakunnalla.
Kenraali Georg Carl von Döbeln oli Parjakannevan taistelun aikana Lapualla, josta hän sai määräyksen lähteä Kauhajoelle, koska von Otterin kaksi pataljoonaa eivät riittäneet suojaamaan Kauhajokea. Kauhajoella tultaisiin käymään taistelu ja venäläiset tultaisiin ajamaan pois paikkakunnalta. Taistelu olisi von Döbelnin ja hänen 2. Prikaatin porilaispataljooniensa ensimmäinen itsenäinen taistelu. Von Döbelnin tiedetään sanoneen joukoilleen mahdollisesti juuri tulossa olevan ensimmäisen itsenäisen taistelutehtävän innoittamana, että ”ne (joukot) saisivat kylliksi puuhata ja marssia kotiseutuaan kohti, vaikka kaikki hornan henget olisivat tietä salpaamassa”. Von Döbeln joukkoineen saapui 30. heinäkuuta Kurikkaan, jossa he joutuivat odottamaan siihen asti, kun 70 talonpojasta koostuva joukko sai Kauhajoelle johtavat sillat korjattua. Parjakannevan taistelusta Kurikkaan paennut ruotsalaisjoukko oli perääntyessään tuhonnut sillat. Joukot pääsivät jatkamaan matkaansa jälleen 2. elokuuta.
»Tie kauhea ja peloittava. Ajoin yksinäni. Kauhajoella ei näkynyt ainoatakaan ihmistä. Tahdoin syöttää hevostani, vaan en tavannut missään taloa. Poltettujen kylien taajoja raunioita. Yhdellä ainoalla syöttövälillä kuljin seitsemän kylän halki, joista ei ollut hituistakaan jäljellä. Vihdoin kylä, mutta ilman asukkaita. He ovat metsässä, siellä niillä on kotinsa, mutta muuta ei olekaan. Tapasin vanhan äijän, joka oli rohjennut tulla esille armeijan jäljestä nähdäkseen, oliko hänen talonsa tuhkana. Syötin hevostani ja ajoin edemmäksi. Kaikki poltettuna, raastettuna, tuhottuna. Laihot oli leikattu, niityt syötetty, kylät poltettu, asukkaat karkotettu, piesty, hirtetty, murhattu. Kirkolla oli hirsipuu, jossa oli roikkunut kaksi ihmistä.» 
(Sotatuomari Aspin kuvaus Kauhajoelta Kauhajoen kapinan ja Kauhajoen taistelun väliseltä ajalta.)
Sotatuomari Aspin kuvaus saattaa olla liioiteltu, mutta venäläisten aiheuttama jälki Kauhajoella oli silti riittävän pahaa, että se herätti ärtymystä von Döbelnin joukoissa. Von Döbelnin oman kertoman mukaan Kauhajoki oli hävitetty ”hirsipuilla, tulella ja miekalla”.
Joukot

Ruotsin joukkojen komentaja Kauhajoen taistelussa oli kenraali Georg Carl von Döbeln. Von Döbelnin mukana paikkakunnalle saapui Porin Rykmentistä kolme pataljoonaa, joihin oli liittynyt myös everstiluutnantti Johan Fredrik Eekin pataljoona. Yhteensä 1 580 miestä. Lisäksi taisteluun saapui sata miestä ”Vaasan nostoväkeä” ja viisi komppaniaa Pohjanmaan Rykmentistä majuri Carl von Otterin johdolla eli yhteensä 724 miestä. Yhteensä taisteluun valmistautui siis 2 200–2 300 sotilasta ja kuusi tykkiä. Tulossa olevassa taistelussa pohjalaiset pääsisivät taistelemaan ensimmäistä kertaa Suomen sodan aikana kotiseutunsa puolesta.
3 pataljoonaa Porin Rykmentistä
everstiluutnantti Johan Fredrik Eekin pataljoona
sata miestä ”Vaasan nostoväkeä”
5 komppaniaa Pohjanmaan Rykmentistä
Venäjän joukkoja komensi kenraalimajuri Dmitri Dmitrijevitš Šepelev. Hänen joukkojensa vahvuus oli 1 150 sotilasta ja kuusi tykkiä.
Taistelu > Tappiot

»Pitkin verivirtaista maantietä makasivat he huiskin haiskin ja ynnä niiden kanssa poisheitettyjä lihatynnyreitä, patoja, vaatteita, tykkipyöräin kappaleita, ampumavara-kirstuja ja kuolleita hevosia» 
(kuvaili von Döbeln taistelun jälkiä.)
Kauhajoen taistelussa Ruotsin tappiot olivat noin 57–67 sotilasta, joista 20–30 kaatuneita. Haavoittuneiden joukossa oli yhteensä 13 pohjalaista. Tiedot Venäjän tappioista vaihtelevat 119 kaatuneesta 250:en. Tiedot venäläisten haavoittuneiden määrästä vaihtelevat puolestaan 30:stä 200:an. Venäjä tunnusti vieneensä taistelupaikalta 200 haavoittunutta, mistä seurasi von Döbelnin kuvaamia verivirtaisia maanteitä. Von Döbelnin joukot hautasivat 119 venäläistä kaatunutta. Myös kauhajokiset talonpojat hautasivat venäläisiä suohon viisi tai kuusi yhtä kuoppaa kohti. Vaikka Ruotsin tappiot olivat vähäiset Venäjän vastaaviin verrattuna, oli von Döbeln huolissaan, sillä senhetkisen tilanteen vuoksi sairaus tai pieni haava saattoi johtaa jopa kuolemaan. Ruotsin joukoilla oli pulaa lääkkeistä, eikä pohjalaisjoukoissa ollut edes kunnollista välskäriä. Von Döbelnin mielestä Kauhajoen taistelu oli ”loistava ja suurenmoinen näytelmä” ja kapteeni Carl Brakelin mukaan taistelu oli sujunut aivan, kuten harjoituksissakin.
Paikalliset asukkaat seurasivat tiiviisti taistelua, jonka päätyttyä he palasivat piilopaikoistaan iloisina auttamaan haavoittuneiden ja kuolleiden kokoamisessa mättäiltä ja ojista.
Kauhajoen taistelun jälkeen kenraali von Döbeln meni Lapväärttiin, jossa otti nostoväen johtajuuden itselleen. Kauhajoelle jäivät vielä majuri Carl von Otterin johtamat pohjalaisjoukot sekä majuri Johan Adolf Grönhagenin johtama porilaispataljoona. Yhteensä joukoissa oli noin 1 200 miestä, jotka siirtyivät venäläisten perässä kohti Nummijärveä, jossa 28. elokuuta käytiin Nummijärven taistelu.
Von Döbeln palkittiin Kauhajoen taistelun päivänä Miekkaritarikunnan suurristillä ansioistaan Lapuan taistelussa. Lisäksi kapteeni Erik Ugglaa ja majuri Carl Gyllencreutzia ehdotettiin ritareiksi samaan ritarikuntaan. Kapteeni C. Printzille, luutnantti F. von Numersille ja C. Herlingille, vänrikki G. Printzille ja C. von Essenille sekä lippujunkkari C. Herlinille ehdotettiin heidän urhollisuutensa vuoksi kultamitalia.
Seuraukset

Heinä- ja elokuun aikana Kauhajoella käytiin kolme pienempää kahakkaa sekä Kauhajoen ja Nummijärven taistelut. Taistelut ja Kauhajoen kapina aiheuttivat Kauhajoelle puutetta ja jopa nälänhätää, sillä kesän sato oli pääasiassa tuhoutunut eikä syksylläkään ollut juuri siemeniä kylvettäväksi saatikka hevosia kylvötöihin. Vuonna 1808 ja 1809 kuolleisuus Kauhajoella oli suurta, mikä johtui vähäisestä ja yksipuolisesta ravinnosta sekä taudeista, joihin metsässä asuneet helposti sairastuivat. Syntyneitä oli paljon vähemmän kuin kuolleita. Kauhajoen asukkaat eivät myöskään pystyneet maksamaan veroja Venäjän kruunulle, minkä vuoksi siltä anottiin verovapautusta. Venäjä olisi kerännyt verot, mutta kauhajokisilla ei ollut mitään maksuksi kelpaavaa. Toisaalta kauhajokiset eivät myöskään saaneet Venäjältä korvauksia Suomen sodan tuhoista.