stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuonensiipi

| Tuonensiipi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Ritariperhoset Papilionidae
Alaheimo::  Apolloperhoset Parnassiinae
Tribus::  Luehdorfiini
Suku::  Bhutanitis
Laji::  lidderdalii
Kaksiosainen nimi
 Bhutanitis lidderdalii  Atkinson, 1873 
Katso myös
   Tuonensiipi Wikispeciesissä   Tuonensiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tuonensiipi (Bhutanitis lidderdalii) on Himalajan seuduilla tavattava harvinainen ja kookas päiväperhoslaji. Se kuuluu CITES-sopimuksen II liitteessä mainittuihin lajeihin.
Koko ja ulkonäkö

Etusiivet ovat varsin pitkänomaiset ja kärjestään pyöristyneet. Pohjaväri on mustanruskea tai -harmaa ja siiven poikki kulkee ohuiden, kellanvalkeiden juovien rivi. Osa juovista kuitenkin sulautuu yhteen siiven keskiosassa. Takasiivet ovat kapeatyviset, tyvestä ja etuosasta väritykseltään etusiipien kaltaiset, mutta siiven kärkiosassa on laaja punainen alue, jonka kohdalla kulkee mustalla pohjalla harmahtavien, valkoteräisten silmätäplien rivi. Aivan siiven reunassa on oransseja täpliä ja kärjessä on kolme pitkää, teräväkärkistä kannusta. Ruumis on hoikka ja takaruumiin selkäpuolella kulkee selviä poikkivöitä. Siipiväli 9,2–10,0 mm.
Perhosen sanotaan tuoksuvan miellyttävältä.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajin levinneisyys kattaa alueen Bhutanista, Intian koillisista osavaltioista ja Myanmarin pohjoisosista Kiinan Yunnaniin ja Sichuaniin sekä idässä Thaimaahan ja Vietnamiin saakka., mikä tekee siitä selvästi sukunsa yleisimmän ja laajimmalle levinneen lajin. Pohjois-Thaimaassa elänyt populaatio alalajista B. l. ocellatomaculata on ilmeisesti hävinnyt. Perhoset lentävät kahtena sukupolvena ensin touko-kesäkuussa ja toisen kerran elokuusta lokakuulle.
Elinympäristö ja elintavat

Laji lentää vuoristoniityillä ja metsien aukkopaikoilla. Se suosii ilmeisesti vuoristoharjanteita laaksopaikkojen sijaan. Perhoset viihtyvät latvuksissa, niiden lentotapa on rauhallinen ja perhoset käyvät kukilla. Lepäävä perhonen pitää siipiään useimmiten levitettynä. Laji kärsii elinympäristöjen tuhoutumisesta, mutta se ei kuulu Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton uhanalaisten lajien listalle.
Ravintokasvi

Toukka elää useilla piippuköynnöksillä (Aristolochia).
Aiheesta muualla

kuvia kokoelmayksilöistä (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1768041  Wikispecies: Bhutanitis lidderdalii  BioLib: 905520  BOLD: 71548  CoL: LQ84  EoL: 131961  GBIF: 1937632  iNaturalist: 469783  IUCN: 121975380  NCBI: 349369  Open Tree of Life: 781972  Species+: 9867
Seppo Turunen

| Seppo Turunen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. helmikuuta 1945 (ikä 80) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto, Korkeasaaren eläintarha
Tutkimusalue:  eläintiede
Seppo Turunen (s. 23. helmikuuta 1945 Helsinki) on suomalainen eläintieteilijä, joka toimi Korkeasaaren eläintarhan johtajana vuosina 1995–2009. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2010. Ennen uraansa Korkeasaaressa Turunen oli pitkään Helsingin yliopiston eläintieteen laitoksella eläinfysiologian opettajana. Dosenttina hän toimi myös kyseisellä laitoksella apulaisprofessorin toimessa, erikoisalanaan eläinten ravitsemusfysiologia. Korkeasaareen hän tuli intendentiksi 1993. Turunen oli Suomen Biologian Seura Vanamon puheenjohtaja vuosina 2002–2008.
Turusen teos Paviaaneja, punaviiniä ja puutarhanhoitoa: Esseitä ihmisen biologiasta oli Tieto-Finlandia-palkintoehdokkaana 2007. Teoksessaan Lemmikkielämää Turunen arvostelee lemmikkieläinten pitoa.
Teoksia

Omnivori – ihmisen toinen luonto.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14556-4
Paviaaneja, punaviiniä ja puutarhanhoitoa: Esseitä ihmisen biologiasta.  Helsinki:  Tammi, 2007.  ISBN 978-951-31-4047-2
Lemmikkielämää: Ihmisen eläinsuhde ja eläinten hyödyntäminen.  Helsinki:  Gaudeamus, 2011.  ISBN 978-952-495-202-6
Valloittavat lajit – Tulokkaat ja vieraslajit tulimuurahaisesta jättipalsamiin. Helsinki: Into Kustannus, 2015. ISBN 978-952-264-370-4
Luonto ihmisen aikakaudella. Helsinki: Into Kustannus, 2019. ISBN 978-952-351-082-1
Martti Turtola

| Martti Turtola |
| --- | --- |
 Martti Turtola
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. marraskuuta 1947
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tietokirjailija, valtiotieteen tohtori
Martti Olavi Turtola (s. 16. marraskuuta 1947 Tampere) on valtiotieteiden tohtori, Maanpuolustuskorkeakoulun sotahistorian dosentti ja Helsingin sekä Turun yliopistojen dosentti. Vuosina 2001–2005 hän oli Suomen Viron-instituutin johtaja Tallinnassa ja sitä ennen muun muassa Helsingin yliopiston viestintäpäällikkö ja Kouvolan Sanomien päätoimittaja.
Hän on kirjoittanut Viron historiaan liittyviä tutkimuksia ja luonut yleiseen tietoisuuteen väitteitä, joiden mukaan Viron valtionjohto muun muassa täysin päämäärätietoisesti hakeutui liittosuhteeseen Neuvostoliiton kanssa syksyllä 1939 ennen toisen maailmansodan syttymistä.
Turtolan setä oli eversti Jussi Turtola, jonka kohtaloa Kiestingin motissa hän on käsitellyt kirjassaan Kyllä täällä kaatuakin voidaan: Suomalainen upseerikohtalo 1941.
Teoksia

Tornionjoelta Rajajoelle: Suomen ja Ruotsin salainen yhteistoiminta Neuvostoliiton hyökkäyksen varalle vuosina 1923–1940: puolustuspoliittinen vaihtoehto.1983. Väitöskirja.
Erik Heinrichs – Mannerheimin ja Paasikiven kenraali. 1988.
Risto Ryti: Elämä isänmaan puolesta. 1994.
Liittoutuneiden Valvontakomission organisaatio ja sijoittuminen Suomeen. Teoksessa Suomi valvonnassa 1944–1947. 1997.
Aksel Fredrik Airo: Taipumaton kenraali. 1997.
Heijastuksia: Keski-Uusimaan vuosikymmenet. 2000.
Kyllä täällä kaatuakin voidaan: Suomalainen upseerikohtalo 1941. 2001.
Mannerheim-kirja. 2001
Presidentti Konstantin Päts: Viro ja Suomi eri teillä. 2002.
Jääkärikenraali Einar Vihma: Ihantalan taistelun ratkaisija. 2005.
Kauttakulkuliikenne Pohjolassa 1941–44. Teoksessa Jatkosodan pikkujättiläinen. 2005.
Kenraali Johan Laidoner ja Viron tasavallan tuho 1939-1940. 2008.
Kaikilla rintamilla – Toisen maailmansodan historia, yhdessä Lasse Pajalan kanssa. 2009.
Mennään kun käsketään! Nuorten miesten jatkosota, Vilho Kankareen sotamuistelmia. 2011.
Mannerheim. 2016.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Viron-instituutin tiedote v. 2001.
Martti Turtolan haastattelu Helsingin Sanomissa 27.4.2007.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Luettelo Turun piirustuskoulun oppilaista

Tämä on luettelo Turun piirustuskoulun oppilaista. Luettelo ei pyri olemaan täydellinen, sillä varsinkin alkuvuosien oppilaista on vähän tietoja. Luetteloon on merkitty taiteilijan elinpaikkoja ja vuodet, jolloin tämä on käynyt Turun piirustuskoulua, mikäli se on tiedossa, sekä elinikä.
Antero Toikka

Antero Toikka (s. 2. toukokuuta 1954 Ristiina) on suomalainen Helsingissä asuva kuvanveistäjä, kuvataiteilija ja ympäristötaiteilija, joka tunnetaan erityisesti julkisista teoksistaan.
Taustaa

Toikka opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa (1976–1980) ja Academie van Beeldende Kunstenissa Rotterdamissa (1982). Helsingissä vuonna 1976 debytoinut taiteilija on osallistunut useihin yhteis- ja yksityisnäyttelyihin Suomessa ja ulkomailla. Vuonna 2011 Toikan 35 millin teräksestä tehty Ronda-veistos pystytettiin Kiinaan.
Toikka on jäsen Taidemaalariliitossa, Suomen Kuvanveistäjäliitossa sekä International Sculpture Centrerin (Washington DC, Yhdysvallat) jäsen.
Hän on toiminut useissa luottamustehtävissä, muun muassa Kuvanveistäjäliiton puheenjohtajana. Toikka oli Mäntän kuvataideviikkojen kuraattori vuonna 1999.
Toikalle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2018.
Toikan puoliso on hum. kand. Kristiina Drews. Heillä on neljä lasta.
Kolmen sarja

Kolme Toikan teosta sijaitsee Itä-Helsingissä noin kilometrin päässä toisistaan siten, että ne ovat lähes tasasivuisen kolmion kulmissa. Itäkeskuksessa on safiirinsiniseksi maalattu Omega (1993). Punainen Himmeli (1991) on sijoitettu Puotilan leikkipuistoon ja seitsemän metrin korkeuteen nouseva keltainen Alfa on Myllymestarintien varrella olevalla nurmikolla Vartiokylässä. Kaikki kolme teosta suunniteltiin alun perin väliaikaisiksi.
Pyöreistä muodoista rakentuva Omega kiersi Uudenmaan kuntia valmistuttuaan ja sai paikkansa myöhemmin Itäkeskuksen lukion edustalta, mutta siirrettiin vuonna 2024 Tuulimyllyntielle. Punainen Himmeli ehti tulla monelle helsinkiläiselle tutuksi jo vuosina 1991–1992 sen kiertäessä eri puolilla kaupunkia erilaisissa ympäristöissä vaihtaen paikkaa kuukauden välein. Teos oli muun muassa Suomenlinnassa, Rautatientorilla ja hiilikasan päällä Salmisaaressa. Lopulta veistos sai pysyvän kodin Puotilasta, kun se hankittiin Helsingin kaupungin kokoelmiin vuonna 1995. Omega ja Himmeli saivat millenniumin kunniaksi seurakseen keltaisen Alfan paikassa, jota kutsutaan Arhopuistoksi sekä Alfapuistoksi. Alfan materiaalina on käytetty samanlaista teräsprofiilia kuin Himmelissä.
Idea kiertävästä veistoksesta liittyi ajatukseen, että eri ympäristöissä ja erilaisissa tiloissa veistos toimii ja näyttää erilaiselta. Teos vaikuttaa paikan hahmottamiseen, ja veistokseen puolestaan vaikuttavat kaikki sen lähellä olevat elementit. Veistokselle ovat yhtä tärkeitä sen sisälle ja ulkopuolelle jäävä tila.
Muita teoksia

Suurempi versio Itäkeskuksen Omegasta on Tielaitoksen hankkima Mega-Omega (1994) valtatie E18:n varrella Jaanin eritasoliittymässä.
Kumpulassa Helsingin yliopiston fysiikan, maantieteen ja geologian tutkimuksiin tarkoitetun Physicum-rakennuksen ulkoseinässä on Antero Toikan teos Valo ja aine. Kooltaan 240 neliömetrin laajuisen teoksen materiaali on peilikirkkaaksi hiottu ruostumaton teräs. Antero Toikan mukaan teos kuvaa "kaikkeuden kaukaisimpia sointuja" ja tiedetoimittajan mukaan teos esittää galaksien jakautumista. Teos paljastettiin vuonna 2002.
Elo–syyskuun vaihteessa 2013 Orton Invalidisäätiön veistospuistossa Helsingissä olevaa Antero Toikan veistossarjan 16.barrikadi Saepimentum tumultuarium yksi osa oli vieritetty kalliolta alas. Veistoksen kulmat vaurioituivat ja vaativat korjausta tai konservointia. Helsingin poliisi tutki asiaa vahingontekona.
Kouvolassa pidetyille vuoden 2019 asuntomessuille Toikka teki Ajan hammas -nimisen julkisen taideteoksen.
Kuvia julkisista teoksista

Himmeli, 1991, Helsinki.
Omega, 1993, Helsinki.
Hemmo, 1995, Mänttä.
16. barrikadi Saepimentum tumultuarium, 1995, Helsinki.
Ekvaattori, 1997, Mänttä.
Mega-Omega, 1997 (1994), Turku.
Portti, 1998, Lappeenranta.
Alfa, 2000, Helsinki.
Vaeltaja, 2000, Kuopio.
Valo ja aine, 2001, Helsinki.
Kauneus/Pulchritudo, 2005, Helsinki (väliaikainen esillepano).
Kasvukäytävä, 2006, Mäntsälä.
Equinox, 2015, Mänttä.
Ajan hammas, 2019, Koria.
Julkaisuja

Otso Kantokorpi (toim.): Antero Toikka: ajan tila: veistoksia 1981-2004.  Helsinki:  Antero Toikka, 2004.  ISBN 952-91-7182-X
Antero Toikka ja Jussi Tiainen (toim.): Tilan aika.  Parvs Publishing, 2015.  ISBN 978-952-5654-76-9
Convair Metropolitan

Matkustajia jonottamassa OH-LRB:hen vuonna 1957
Finnairin Convair Metropolitanin ohjaamo lennolla vuonna 1967
Radiomagneettikompassi eli RMI, jollainen saatiin Finnairin laivastossa ensimmäisenä Convair-koneisiin. Laitteen erikoisuus on, että siitä näkee yhtäaikaisesti suuntiman useammalle radiomajakalle, minkä lisäksi siinä on kompassikehä, mistä laitteen nimi. Laitteita on yhä käytössä 2020-luvulla, tosin usein digitaalinäytöillä varustettuna. Laitteesta kehitettiin edelleen vielä enemmän tietoa näyttävä HSI-laite (Horizontal Situation Indicator), josta puolestaan kehittyivät nykyisten lasiohjaamojen karttanäytöt (EHSI/ND -- Electronic Horizontal Situation Indicator/Navigation Display).
Ensimmäinen Aero Oy:n Convair (OH-LRA) saapuu Helsingin uudelle lentoasemalle. Vas. yhtiön lentokapteenit Olavi Siirilä ja Olli Puhakka, ohjaaja Kyösti Karhila, sähköttäjä Kosti Uotila, yhtiön tekniikan Lars Ravander, Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön ilmailutarkastaja K.J. Temmes ja Aero Oy:n tj. Leonard Grandell.
Convair CV 440 Metropolitan on yhdysvaltalaisen Convairin CV 340-koneestaan kehittämä viimeinen laajassa käytössä ollut mäntämoottorinen matkustajalentokone. Koneen ensilento tapahtui 6. lokakuuta 1955. 440 oli edeltäjäänsä nopeampi, kookkaampi sekä hiljaisempi. Myös moottoriteho oli kasvanut.
Koneita valmistettiin 178 kappaletta, joista 153 lentoyhtiöille. Esimerkiksi Lufthansa käytti konetta vuosina 1957–1968.
Yhdysvaltain ilmavoimien käyttämän version tyyppi oli Convair C-131B/C/D Samaritan.
Kaikkiaan 50 konetta menetettiin lento-onnettomuuksissa vuosien varrella.
Toukokuussa 2004 oli maailmalla 31 lentokelpoista Metropolitania.
Museokoneita Suomessa

Suomen ilmailumuseossa on Finnairin käyttämä Metropolitan (OH-LRB).
Postimerkkejä

Convair Metropolitanista julkaistiin Suomessa postimerkki 31. lokakuuta 1958. Sen arvo oli 34 markkaa ja painos 2 000 000. Samanlainen merkki uudella 45 markan päällepainetulla arvolla julkaistiin 5. huhtikuuta 1959 painokseltaan 850 000 kappaletta sekä samalla 45 markan arvolla myös 2. marraskuuta 1959 painokseltaan 5 000 000 kappaletta.
Tekniset tiedot

Pituus: 24,84 m
Kärkiväli: 32,12 m
Korkeus: 8,58 m
Siipipinta-ala: 85,5 m²
Suurin lentoonlähtöpaino: 22 540 kg
Tyhjäpaino: 14 200 kg
Matkalentonopeus: 465 km/h
Suurin nopeus: 504 km/h
Lakikorkeus: 7 770 m
Lähdön nousunopeus: 366 m/min
Toimintasäde: 2 800 km 2 100 kg hyötykuormalla, kantama vain 756 km täydellä lastilla
Voimalaite: 2 × Pratt & Whitney R-2800 CB16 tai CB17 18-sylinteristä tähtimoottoria, kummankin teho on 1 865 kW (2 500 hv)
Miehistö: (lkm 3–4) kapteeni, perämies (alkuvuosina myös navigaattori/radisti) ja 1–2 lentoemäntää.
44–52 matkustajaa
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aeron uusi Convair 440 Metropolitan. Ylen elävä arkisto
Ylen Elävä arkisto: Lentoliikenteen automaation kehitys
Ylen Elävä arkisto: kestävät siivet
Valmistuslista (Arkistoitu – Internet Archive). Abcdlist.nl
Kar-Airin väreihin maalaus Malagassa 2009 (Arkistoitu – Internet Archive). Aurinkolaivue.com
Kar-Airin Convair Metropolitan OH-VKN vuonna 1963 epäonnisen laskeutumisen jälkeen.
Convair 440 Portugalissa
Turun tuomiokirkon Mustakirja

| Turun tuomiokirkon Mustakirja |
| --- | --- |
 Vuoden 1996 painos
Kustantaja:  Art House (1996)
Julkaistu:  1890, 1996
ISBN:  951-884-179-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Turun tuomiokirkon Mustakirja (Registrum ecclesiae Aboensis) on Suomen keskiajan historian tärkein lähdeteos. Se on kopiokirja, johon on koottu jäljennöksiä lähinnä Turun tuomiokirkkoon ja sen omistamiin tiloihin liittyvistä asiakirjoista. Asiakirjat ovat vuosilta 1229–1515, ja niitä on 727 kappaletta.
Mustankirjan on arveltu syntyneen Maunu Särkilahden tuomiorovastikaudellaan vuonna 1474 aloittaman kansliauudistuksen seurauksena. Kopiointityö palveli ensi sijassa käytännön tarpeita, mutta sen tarkoituksena oli kuitenkin myös historiankirjoituksen edistäminen.
Mustankirjan alussa on paavi Benedictus XII:n vuonna 1340 kirjoittama kirje, jossa hän julistaa pannaan joukon sääksmäkeläisiä talonpoikia, jotka olivat kieltäytyneet maksamasta ylimääräisiä oravannahkoja verona.
Mustakirja julkaistiin Reinhold Hausenin toimittamana vuonna 1890. Siitä on otettu uusintapainos vuonna 1996. Mustankirjan sisältö on myös Suomen keskiaikaisten asiakirjojen tietokannassa Diplomatarium Fennicum.
Julkaistuja laitoksia

Reinhold Hausen (toimittaja): Registrum ecclesiae Aboensis eller Åbo domkyrkas Svartbok med tillägg ur Skoklosters codex Aboensis.  Helsingfors:  Kansallisarkisto, 1890.  (8) XXXIII  (ruotsiksi)
Registrum Ecclesiae Aboensis eller Åbo Domkyrkas Svartbok.  Art House, 1996.  ISBN 951-884-179-9
Kirjallisuutta

Gardberg C. J.; Heininen Simo; Welin P. O.: Kansallispyhäkkö. Turun tuomiokirkko 1300–2000. Helsinki 2000.
Isak Tuominen

Isak Viktor Tuominen (12. maaliskuuta 1896 Rauma – 23. tammikuuta 1955) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä muonitusupseerina. Hän toimi vielä talvi- ja jatkosodassa pataljoonan komentajana.
Perhetausta

Tuomisen vanhemmat olivat käsityöläinen Isak Tuominen ja Maria Nikula. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1925 Alviina Kettusen kanssa.
Opinnot

Tuominen kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Mikkelin reaalilyseossa vuonna 1921. Tuominen suoritti jääkärialiupseereille järjestetyn aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna1921 ja Taistelukoulun joukkueenjohtajakurssin vuonna 1928 sekä kapteenikurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1936 – 1937.
Jääkärikausi

Tuominen työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 27. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Tuominen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta  1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan muonitusupseeriksi 4. jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan esikuntaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Ruudussa ja rajaseudulla.
Sisällissodan jälkeinen aika

Tuominen palveli sisällissodan jälkeen muonitusmestarina 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, joka tunnettiin myöhemmin nimellä Pohjolan jääkäripataljoona. Hänet siirrettiin 18. tammikuuta 1919 alkaen 3. Divisioonan tiedonantovälinekomppanian  vääpeliksi ja 15. kesäkuuta 1921 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Pioneeripataljoona 2:n (myöhemmin Rautatiepataljoona) 1. komppaniaan. Pohjois–Savon rykmentin (myöhemmin Pohjan rykmentti) 2. komppaniaan hänet siirrettiin 28. huhtikuuta 1927, missä hänet siirrettiin edelleen  28. elokuuta 1928 alkaen komppaniansa päälliköksi, Myöhemmin hän toimi komppanianpäällikkönä vuosina 1934 – 1937 useassa eri komppaniassa.
Talvi- ja jatkosota

Tuominen osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana Jalkaväkirykmentti 37:n II pataljoonassa ja johdatti pataljoonansa taisteluihin Laatokan koillispuolella. Myöhemmin hänet siirrettiin Täydennyspataljoona 13:n komentajaksi. Pataljoonan komentajuudesta luovuttuaan hän siirtyi 13. Divisioonan komendantiksi. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä komendanttina, kunnes hänet siirrettiin aluksi komppanianpäälliköksi ja myöhemmin aliupseerikoulun johtajaksi 8. Prikaatiin. Kahdeksannesta prikaatista hänet siirrettiin seuraavaksi IV Armeijakunnan Aliupseerikoulun johtajaksi.
Jatkosodan puhjettua Tuominen komennettiin pataljoonankomentajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 11:een, josta hänet siirrettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 1:n päälliköksi. Vuonna 1942 hänet siirrettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 12:een. Myöhemmin samana vuonna hänet siirrettiin Tarkastuspiirin päälliköksi Sotavankileiri 6:een, josta hänet siirrettiin päälliköksi Sotavankileiri 16:een, missä tehtävässä hän toimi sodan loppuun saakka.
Sotien jälkeinen aika

Tuominen toimi sotien jälkeen komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 3:ssa ja Jalkaväkirykmentti 2:ssa, kunnes hänet nimitettiin vuonna 1945 Kuopion varuskunnan komendantiksi. Tehtävässä hän oli vuoteen 1946 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Myöhemmin hän työskenteli piiritarkastajana Vakuutusosakeyhtiö Suomen palveluksessa vuoteen 1955 sakka. Hänet haudattiin Kuopioon.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Vänrikki 15. kesäkuuta 1921  Luutnantti 16. toukokuuta 1923  Kapteeni 15. kesäkuuta 1928  Majuri 1941 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Tutkamieskilta

| Tutkamieskilta ry |
| --- | --- |

Perustettu:  7. marraskuuta 1972
Lakkautettu:  10. helmikuuta 2024
Toimiala:  Tutkankäyttäjien yhdysside, alan kehityksen seuraaminen, perinneaineiston kerääminen.
Kotipaikka:  Riihimäki
Jäsenlehti:  Tutkain
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tutkamieskilta ry oli Maanpuolustuskiltojen liitto ry:n jäsenyhdistyksenä toiminut maanpuolustuskilta. Se perustettiin 7. marraskuuta 1972 ja rekisteröitiin 24. syyskuuta 1976. Kilta lopetti toimintansa 10. helmikuuta 2024. Yhdistyksen toiminta-alue oli koko Suomi ja kotipaikka Riihimäki.
Tutkamieskilta oli profiloitunut sähköteknillisen alan killaksi ja toimi kaikkien aselajien tutkankäyttäjien ja -kunnossapitohenkilöiden kiltana sekä myös alan tutkimus-, kehittämis-, tuotanto- tai kaupallisissa tehtävissä toimivien ja toimineiden henkilöiden yhdyssiteenä. Kilta ylläpiti tutkamieshenkeä jäsenistönsä kesken, seurasi tutka-alan kehitystä ja keräsi perinneaineistoa lähinnä kirjallisessa muodossa. Kilta pyrki myös edistämään alan tietoutta.
Tutka-ala Suomessa on varsin nuori ala. Sen alku on käytännössä vuosi 1943, jolloin ensimmäiset ilmavalvonta- ja tulenjohtotutkat on hankittu Suomeen Saksasta . Ala alkoi vahvasti ilmavoimien siipien suojassa mutta laajeni melko pian muidenkin puolustushaarojen alueille. Eri puolustushaaroilla ja aselajeilla onkin omien kiltojensa kautta kytkökset alojensa tutkatekniikkaan ja tutka-alan toimintaan.
Sääntömääräisessä kokouksessaan 10. helmikuuta 2024 Tutkamieskillan jäsenistö päätti lopettaa toimintansa rekisteröitynä yhdistyksenä (ry). Syy oli jäsenistön ikääntyminen ja uusien jäsenien syntymisen tyrehtyminen sen myötä, että killan tärkein tukija ja jäsenistön hankkija Sähköteknillinen Koulu oli jo aikaisemmin lakkautettu vuoden 2002 lopussa.lähde?
Ilmavoimissa on edelleen Ilmavoimien kiltaliitto ry ja sen jäsenyhdistys Ilmavoimien viestikilta ry, aikaisemmin Ilmavoimien Viesti- ja tutkakilta ry.
Killan logo mukailee maanpuolustukseen liittyvää tornikuviota, jonka sisällä on tutkaan oleellisesti liittyvä ontelomagnetronin rakennetta esittävä kuvio.
Aiheesta muualla

Maanpuolustuskiltojen Liitto Ry