Erasmus Rotterdamilainen
Elämä > Erasmus ja reformaatio

Martti Lutherin liike sai alkunsa Uuden testamentin julkaisemista seuranneena vuonna ja koetteli Erasmuksen luonnetta. Erasmusta vaadittiin maineensa ansiosta epäilemättä valitsemaan puolensa, mutta hyökkäävä toiminta oli hänen luonteensa ja tapojensa vastaista. Aina kirkollisia hullutuksia ja väärinkäytöksiä arvostellessaan hän oli tehnyt selväksi, ettei hän hyökännyt kirkon laitoksia vastaan sinällään eikä hänellä ollut mitään kirkonmiehiä vastaan. Maailma oli nauranut hänen satiireilleen, mutta harva oli puuttunut hänen toimintaansa. Hän uskoi, että hänen työnsä oli näinkin vaikuttanut lukemattomiin päättävässä asemassa oleviin mieliin kirkon sisällä.
Erasmus oli myötämielinen luterilaisten kirkkokritiikin pääkohtia kohtaan. Samoin hän kunnioitti Martti Lutheria henkilökohtaisesti, ja Luther puhui samoin arvostaen Erasmuksen oppineisuudesta. Luther toivoi suurempaa yhteistyötä uudistuksessa, mikä vaikutti vain luonnolliselta seuraukselta Erasmuksen omista töistä. Varhaisessa kirjeenvaihdossaan Luther osoitti suurta ihailua kaikkea sitä kohtaan, mitä Erasmus oli tehnyt turmeltumattoman ja järkeenkäyvän kristinuskon eteen, ja houkutteli tätä liittymään luterilaisiin. Erasmus kieltäytyi sitomasta itseään sanoen, että se vaarantaisi hänen asemansa puhtaan opin liikkeen johtohahmona, minkä hän katsoi elämänsä tarkoitukseksi. Hän katsoi voivansa vaikuttaa uskon uudistamiseen ainoastaan itsenäisenä oppineena. Koska Erasmus kieltäytyi tukemasta Lutheria, tämä katsoi suoraviivaisena Erasmuksen välttelevän vastuutaan joko raukkamaisuuden tai tarkoitusperän puutteen vuoksi. Erasmus sen sijaan kammosi kaikkia muutoksia opissa ja uskoi, että myös olemassa olevien muotoilujen sisällä oli mahdollista saada aikaan hänen ajamansa uudistus.
Suuren kiistan aikana Erasmus antautui kahdesti opilliseen väittelyyn, mikä ala oli vieras sekä hänen luonteelleen että aiemmista toimistaan katsottuna. Yksi hänen käsittelemistään asioista oli kysymys vapaasta tahdosta. Teoksessaan De libero arbitrio diatribe sive collatio (1524) hän pilkkasi luterilaista näkemystä asiasta. Hän esitteli kummatkin näkökannat puolueettomasti. Diatribe ei kehottanut mihinkään toimenpiteisiin – Erasmuksen kannattajista tämä oli sen vahvuus, luterilaisista taas heikkous. Luther kirjoitti vuonna 1525 vastaukseksi teoksensa De Servo Arbitrio (’Tahdon kahleista’), joka hyökkää paitsi Diatribea myös Erasmusta itseään vastaan pahatapaisesti ja ad hominem -argumentein ja jopa väittää, ettei Erasmus ollut kristitty ensinkään.
Toinen Erasmuksen käsittelemä kysymys olivat sakramentit, ja erityisesti ehtoollinen. Vuonna 1530 Erasmus julkaisi uuden painoksen Algeruksen harhaoppista Berengar Toursilaista vastaan suunnatusta tutkielmasta 1000-luvulta. Hän lisäsi siihen omistuskirjoituksensa, vakuuttaen uskoaan Kristuksen lihalliseen läsnäoloon ehtoollisessa. Baselilaisen Johannes Oecolampadiuksen johtamat anti-sakramentarianistit sanoivat Erasmuksen mukaan, että hänellä olisi ollut samanlaiset näkemykset kuin heillä itsellään, vetääkseen hänet osaksi skismaattista liikettään.
Luterilaisuuden liikkeen päästessä vauhtiin alkoi syntyä yhteiskunnallisia levottomuuksia, joita Erasmus kammoksui ja jotka Lutherkin olisi halunnut välttää. Näihin kuuluivat muun muassa talonpoikaissota, anabaptistien aikaansaamat levottomuudet Saksassa ja Alankomaissa, ikonoklasmi sekä muita radikaaleja liikkeitä. Erasmus katsoi, että jos nämä olivat uudistuksen seuraukset, hän oli tehnyt oikein pysyessään sen ulkopuolella. Katolisessa kirkossa häntä kuitenkin syytettiin koko "tragedian" aiheuttajaksi.
Kun Baselin kaupunki oli lopullisesti ja virallisesti "reformoitu" vuonna 1529, Erasmus luopui asumuksestaan kaupungissa ja asettui Freiburg im Breisgauhun. Kuusi vuotta myöhemmin hän kuitenkin palasi Baseliin, vaikkakin oli sairas, valvoakseen Origeneen teoksista tekemänsä laitoksen painotyötä. Hän kuoli kaupungissa vuotta myöhemmin, vuonna 1536.