stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Öljykausi
Öljykauden päättyminen

Maailman öljyntuotannon kasvun pysähtyminen vuonna 2005 on nostanut keskustelun öljykauden päättymisestä entistä ajankohtaisemmaksi. Sinänsä ajatus ei ole uusi, vaan jo 1940-luvulla atomivoiman kehittäminen sai monet odottamaan öljykauden päättävää atomikautta. Nykyisessä keskustelussa esiintyy useita eri linjoja, joista yhden mukaan öljykauden loppu ei ole runsaiden öljyvarantojen ansiosta näkyvissä vielä pitkään aikaan. Muut öljykauden loppua ennustavat linjat voidaan jakaa seuraavalla tavalla:
Sulava siirtyminen muihin energianlähteisiin ilman merkittäviä pakottavia muutoksia öljyntuotannossa. Tällöin siirtyminen tapahtuu vapaaehtoisesti johtuen teknologisesta kehityksestä, ympäristönsuojelusta tai taistelusta ilmastonmuutosta vastaan. Yleensä esille tuotuja vaihtoehtoisia energianlähteitä ovat esimerkiksi fuusioenergia tai uusiutuvan energian muodot kuten bioenergia, aurinkovoima ja tuulivoima.
Sulava siirtyminen yllä mainittuihin energianmuotoihin öljyhuipun tai ympäristöongelmien pakottamana. Yhteiskunnat ja yritykset eivät vapaaehtoisesti siirry pois fossiilisista energianlähteistä, mutta teknologisesti tämä on täysin mahdollista ilman merkittäviä muutoksia talouskasvuun, kulutustottumuksiin tai yhteiskuntien rakenteisiin.
Siirtyminen yllä mainittuihin energianlähteisiin öljyhuipun, ympäristöongelmien tai sosiaalisten ongelmien pakottamana, mutta vähemmän sulavasti pakottaen ihmiset uudistamaan yhteiskuntiensa rakenteita ja kulutustottumuksiaan. Teollisen yhteiskunnan perusteet eivät kuitenkaan muutu.
Siirtyminen vaihtoehtoisiin energianlähteisiin öljyhuipun, ympäristöongelmien tai sosiaalisten ongelmien vuoksi, pakottaen samalla voimakkaasti uudistamaan kulutustottumuksia sekä yhteiskunnan perusteita. Autoilu ja muu liikenne vähenevät, teollisuustuotanto laskee ja ihmiset tuottavat suuremman osan ruoasta itse. Linjaa edustavat muun muassa degrowth-liike sekä fossiilisista polttoaneista luopumiseen tähtäävä siirtymäliike.
Öljyhuippua ja muiden ympäristöresurssien loppumista seuraava yhteiskunnallinen romahdus. Näkemyksen mukaan vaihtoehtoiset energianlähteet eivät tuota riittävästi nettoenergiaa kasvuun perustuvien yhteiskuntien ylläpitämiseen, jolloin ne menettävät ongelmanratkaisukykynsä ja altistuvat romahdukselle. Esimerkiksi Olduvai-teorian kehittäjä Richard C. Duncan katsoo maailman väestön romahtavan lähivuosikymmenien aikana ja Dmitry Orlov olettaa läntisten teollisuusmaiden ajautuvan täydelliseen sosiaaliseen kaaokseen. Romahduksen teoreettisia syitä ovat eri näkökulmista analysoineet mm. Joseph Tainter, William R. Catton, Richard Heinberg sekä Albert Bartlett.
Kirjallisuutta

Catton, Jr., William R.: Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change.  Urbana:  University of Illinois Press, 1980.
Greer, John Michael: The Long Road Down: Decline and the Deindusrial Future oilcrisis.com.  6.12.2004. Oilcrises.com. Arkistoitu 13.5.2011. Viitattu 1.7.2011. (englanniksi)
Hartmann, Thom: The Last Hours of Ancient Sunlight.  New York, NY:  Three Rivers Press, 1997.  ISBN 1-4000-5157-6  (englanniksi)
Heinberg, Richard: The Party's Over: Oil, War, and the Fate of Industrial Societies.  (uudistettu laitos 2005)  Gabriola Island, British Columbia:  New Society Publishers, 2003.  ISBN 0-86571-482-7
Heinberg, Richard: Powerdown: Options and Actions for a Post-Carbon World.  Gabriola Island, British Columbia:  New Society Publishers, 2004.  ISBN 9780865715103
Maugeri, Leonardo: The Age of Oil: The Mythology, History, and Future of the World's Most Controversial Resource.  Greenwood Publishing Group, 2006.  ISBN 9780275990084
Meadows, Donella, Jorgen Rander & Dennis Meadows: Kasvun rajat: 30 vuotta myöhemmin.  Helsinki:  Gummerus, 2005.  ISBN 951-662-951-2
Orlov, Dmitry: Reinventing Collapse: The Soviet Example and American Prospects.  Gabriola Island, BC.:  New Society Publishers, 2008.  ISBN 9780865716063  (englanniksi)
Tainter, Joseph A.: Problem Solving: Complexity, History, Sustainability. Population and Environment, 2000, 22. vsk, nro 1, s. 3–41.  (englanniksi)
Öljyhuippu
Liikenneruuhka Saksassa. Moderni liikenne perustuu maaöljylle.
Maailman öljyntuotanto alueittain vuosina 1930–2006 sekä tuotannon alenemista veikkaava ennuste vuodesta 2007 eteenpäin. Tuotannon räjähdysmäinen kasvu vuosina 1950–1970 on selkeästi nähtävissä.
Yhdysvaltain öljyntuotanto punaisella värillä ja tuonti sinisellä värillä.
Valkoinen zombi

| Valkoinen zombi> White Zombie |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Victor Halperin
Käsikirjoittaja:  Garnett Weston
Säveltäjä:  Xavier Cugat
Kuvaaja:  Arthur Martinelli
Pääosat:  Bela Lugosi
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  4. lokakuuta 1932
Kesto:  70 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
White Zombie
Valkoinen zombi (White Zombie) on Victor Halperinin ohjaama kauhuelokuva vuodelta 1932. Se oli ensimmäinen, tai ainakin yksi ensimmäisistä elokuvista, jossa esiintyy zombeja.
Juoni

Madeleine Short (Madge Bellamy) ja Neil Parker (John Harron) ovat tulleet Haitille varakkaan maanomistajan Charles Beaumontin (Robert Frazer) kutsusta mennäkseen naimisiin tämän kartanossa. Todellisuudessa Beaumont on ihastunut Madeleineen ja haluaa tämän itselleen. Hän pyytää apua voodoopappi Murder Legendreltä (Bela Lugosi), joka käyttää zombeja orjina sokeritehtaallaan.
Hääiltana Beaumont antaa Madeleinelle zombijauheella käsitellyn kukan, joka vaivuttaa tämän kuolemankaltaiseen uneen vihkiseremonian aikana. Madeleine haudataan, mutta hautajaisten jälkeisenä yönä Legendre herättää hänet kuolleista – nyt tahdottomaksi zombiksi muuttuneena. Kun totuus paljastuu Neilille, hän rientää pelastamaan morsiantaan Legendren linnasta apunaan tohtori Bruner, pariskunnan vihkinyt lähetyssaarnaaja.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Bela Lugosi  | … |  Murder Legendre   |
|  Madge Bellamy  | … |  Madeleine Short   |
|  John Harron  | … |  Neil Parker   |
|  Joseph Cawthorn  | … |  Tri Bruner   |
|  Robert Frazer  | … |  Charles Beaumont   |
Vastaanotto

Elokuva ei menestynyt julkaisuvuotenaan, mutta se on kohonnut kulttimaineeseen myöhemmin.
Venäläistäminen

Edvard Iston maalaus Hyökkäys vuodelta 1899 tuli Suomessa jo aikalaisten silmissä venäläistämistoimien symboliksi.
Venäläistäminen tai russifikaatio (ven. русификация, rusifikatsija) tarkoittaa pyrkimyksiä, joilla Venäjän vaikutusvallassa olevat kansat on pyritty sulauttamaan venäläisväestöön muun muassa kielellisesti ja kulttuurisesti. Nykysuomen sanakirjan määritelmän mukaan venäläistäminen tarkoittaa venäläiseksi tai venäjänkieliseksi tekemistä.
Suomessa russifikaatiota on harjoitettu sortovuosien aikoina ja Baltiassa Neuvostoliiton miehitysaikana. Venäläistäminen on tullut ajankohtaiseksi vuodesta 2014 alkaen, kun Venäjä on miehittänyt osaa Ukrainasta.
Historia > Venäjän keisarikunta (1721–1917)

Venäjän keisarikunnassa Baltian venäläistäminen eli valtakunnallinen yhtenäistämispolitiikka alkoi 1860-luvulla. Suomessa venäläistämistä yritettiin ensimmäisen ja toisen sortokauden aikoina.
Historia > Neuvostoliitto (1922–1991)

Neuvostoliiton aikaan muun muassa Viroa, Latviaa ja Liettuaa venäläistettiin, kun Neuvostoliitto miehitti niitä 1940-luvulta 1990-luvulle. Venäläistämistä tapahtui myös monissa muissa neuvostotasavalloissa: Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) keskuskomitea teki syksyllä 1978 salaisen päätöksen venäjän kielen opetuksen tehostamisesta neuvostotasavalloissa. NKP:n päätöksen pohjalta Viron kommunistinen puolue teki samansisältöisen päätöksen joulukuussa 1978.
Historia > Venäjän federaatio (1991–)

Neuvostoliiton hajottuakin venäläistämistä on esiintynyt monissa Itä-Euroopan maissa, kuten Valko-Venäjällä, Georgiassa, Ukrainassa ja Moldovassa.
Historia > Venäjän federaatio (1991–) > Ukrainassa

Venäjän miehitettyä Krimin vuonna 2014 esimerkiksi tienviittoja oli määrä uudistaa poistamalla niistä ukrainan ja englannin kieltä ja korvaamalla ne venäjän kielellä.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan helmikuussa 2022 Ukrainan kulttuuriministeri Oleksandr Tkatšenko arveli France24:n haastattelussa keväällä 2022, että kulttuuri on Venäjän presidentti Vladimir Putinin omistuksessa ja että Venäjä tyrkyttää Kremlin narratiivia:
»He laittavat Z-kirjaimen teattereihinsa, he puhuvat ukrainalaisista ’vähävenäläisinä’ ja pitävät ukrainan kieltä venäjän murteena.»
Tkatšenko sanoi, että vuosikymmenten ajan venäläinen elokuva esitti ukrainalaisia ​​lähinnä typerinä ja ahneina. Hänen mukaansa Venäjä yrittää ”kieltää ukrainalaisten kulttuuri-identiteetin”. Hän sanoi tuomitsevansa vuosisatoja kestäneen herruuden, venäläistämisen ja kulttuurisen omimisen.
Venäjä on kohdistanut miehittämiensä alueiden ukrainalaislapsiin venäläistämistoimenpiteitä ja pyrkinyt kasvattamaan heistä henkilöitä, jotka itse myöhemmin osallistuisivat kotiseutujensa russifikaatioon. Lapsia on viety leirikeskuksiin, joissa heitä on pyritty venäläistämään ja saamaan ihailemaan Venäjää. Joulukuussa 2023 Ukraina arvioi leirille vietyjen lasten määrän olevan noin 10 000, mutta tarkkaa lukua ei ole tiedossa. Orpolapsia on myös laittomasti adoptoitu venäläisperheisiin. Lisäksi miehitetyillä alueilla koulujen opetussuunnitelmat on muutettu venäläisiksi ja teini-ikäisiä on painostettu liittymään Ukrainan vastaista propagandaa levittävään lasten puolisotilaalliseen järjestöön. Kansainvälinen rikostuomioistuin ICC on antanut pidätysmääräyksen Venäjän presidentistä Vladimir Putinista sekä lapsiasiavaltuutetusta Maria Lvova-Belovasta ukrainalaislasten pakkosiirtojen ja adoptioiden takia.
Kuvia

Minskin katolinen, 1600-luvun alkupuolelta peräisin ollut Pyhän hengen kirkko muutettiin 1795 ortodoksiseksi kirkoksi ja nimettiin Pietarin ja Paavalin kirkoksi. Neuvostoliiton aikana 1936 kirkkorakennus tuhottiin räjäyttämällä. Vuonna 2011 kirkko uudelleenrakennettiin alkuperäisemmän tyylin mukaisesti.)
Esimerkki nykyaikaisesta nimistön venäläistämisestä. Valkovenäjänkielinen katukilpi on korvattu uudemmalla, venäjänkielisellä katukilvellä.
Kirjallisuutta

Simanainen, Mari: Kenraalikuvernööri Mensikov: Suomen puolustaja vai venäläistäjä? Ajankohta: Poliittisen historian vuosikirja, 2006, s. 19–48.  Helsinki:  Helsingin yliopisto. ISSN 1236-9039
Staliunas, Darius: Making Russians: Meaning and Practice of Russification in Lithuania and Belarus after 1863.  Amsterdam:  Rodopi, 2007.  ISBN 9789042022676  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäläistäminen Wikimedia Commonsissa
Ukrainan venäläistäminen. Yle Uutiset.
Russification. Encyclopædia Britannica. (englanniksi)
”Tyttö, väistä! Sinä ahdistat minua!” Ukrainalaisen Vidsitš-kansalaisryhmittymän vuonna 2011 julkaisema ukrainan kielen asemaa kuvaava poliittinen pilapiirros.
Purppura (albumi)

| Purppura SIG |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1985
 Tuottaja(t): Atte Blom & T. T. Oksala
 Tyylilaji: pop rock
 Kesto: 41.36
 Levymerkki: Pyramid
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 20.
SIG:n muut julkaisut
| Unelmia 1985 | Purppura 1985 | Kootut unelmat 1986 |
Purppura on SIG:n marraskuussa 1985 julkaisema studioalbumi. Sen tuottajina toimivat T. T. Oksala ja Atte Blom, ja äänitys tehtiin Finnvox Studiossa. Albumin tunnetuimmat kappaleet ovat "Hyvää syntymäpäivää", "Leijailen" ja "Purppura". "Sateenkaari" on TV-elokuvasta Baby Love.
Albumi nousi Suomen viralliselle listalle marraskuussa 1985. Se kipusi sijalle 20, ja pysyi listalla yhteensä 15 viikkoa. Toisen tiedon mukaan huippusijoitus olisi ollut vain 22.
Kappaleet

Sateenkaari – 3.14
Tuliset vaunut – 3.26
Liftauslaulu – 2.40
Jonna – 2.48
Purppura – 5.28
Kävelemään – 3.13
Leijailen – 3.29
Kolme sanaa sinulle – 3.48
Paratiisikesä – 2.59
Maailman myrskyt – 6.13
Hyvää syntymäpäivää – 4.18
Kappaleet > CD:n bonuskappaleet

Kerro mitä on rakkaus – 4.10
Lohikäärmeen tie – 3.19
Kokoonpano

| --- | --- |
 Yhtye Matti Inkinen – laulu  Rauno Linja-aho – kitara  Ari Hemmilä – bassokitara  Jukka Merisaari – rummut  Juha Oksanen – kosketinsoitin :  Tuotanto Atte Blom – tuottaja  T. T. Oksala – tuottaja  Nina Mansikka – kansikuva  Svante Forsbäck – masteroija  Riitta Sourander – valokuvat
Aiheesta muualla

Purppura discogs.com -sivustolla
Purppura finnmusic.net -sivustolla
Angiotensiinikonvertaasi

| --- | --- |
Angiotensiinikonvertaasi

Malli ihmisen angiotensiinikonvertaasin rakenteesta. Mallissa entsyymi on muodostanut kompleksin lisinopriilin kanssa.
Tunnisteet
CAS-numero: 9015-82-1
EC-numero: 3.4.15.1
Tietokannat
KEGGt: KEGG
Angiotensiinikonvertaasi (ACE) eli peptidyylidipeptidaasi A tai angiotensiiniä konvertoiva entsyymi on entsyymi, joka katalysoi tiettyjen peptidien hydrolyysiä eli on siis peptidaasi. Se on nisäkkäillä osa reniini-angiotensiinijärjestelmää. Angiotensiinikonvertaasi osallistuu verenpaineen säätelyyn. Angiotensiinikonvertaasin EC-numero on EC 3.4.15.1.
Rakenne ja toiminta

Angiotensiinikonvertaasi on rakenteeltaan monomeeri, jonka molekyylipaino on noin 170 kDa. Entsyymissä on kaksi substraatin ja toiminnalle välttämättömän sinkki-ionin sitoutumiskohtaa. Entsyymi katalysoi peptidien hydrolyysiä ja lyhentää peptidin aminohappoketjua kahden aminohapon verran peptidiketjun karboksyylihappopäästä. Se muuntaa dekapeptidi angiotensiini I:n oktapeptidi angiotensiini II:ksi poistamalla angiotensiini I:n aminohappoketjusta histidiinin ja leusiinin histidyylileusiinina. Angiotensiinikonvertaasi hajottaa myös bradykiniiniä. Entsyymi ei ole kovin spesifinen hajotettavan peptidin aminohappojärjestyksen suhteen, mutta viimeinen aminohappo ei voi olla proliini. Entsyymin tuotantoa ohjaa ACE-geeni, joka ihmisellä on kromosomissa 17. Geeni on polymorfinen.
Angiotensiinikonvertaasista on kaksi isotsyymiä, somaattinen ja germinaalinen isotsyymi. Somaattista angiotensiinikonvertaasia eiintyy monissa kudoksissa, muun muassa verisuonissa, munuaisissa ja Leydigin soluissa, kun taas germinaalista isotsyymiä esiintyy ainoastaan siittiösoluissa. Angiotensiinikonvertaasilla on rooli hedelmöittymisessä, koska molempien muotojen puutos aiheuttaa puutteellista siittiöiden kulkeutumista munasarjoihin ja vaikeuttaa niiden kiinnittymistä zona pellucidaan.
Angiotensiinikonvertaasi nostaa verenpainetta muodostamalla angiotensiini II:tä, joka on erittäin voimakkaasti verisuonia supistava peptidi. Bradykiniini laajentaa verisuonia, joten angiotensiinikonvertaasi supistaa verisuonia myös hajottamalla sitä ja siten inaktivoi sen.
Angiotensiinikonvertaasia tuottavat erityisesti endoteelisolut, mutta sitä voivat tuottaa myös muun muassa makrofagit ja fibroblastit. Entsyymin kohonneet pitoisuudet voivat olla merkki sarkoidoosista, ja noin 60 % sarkoidoosipotilaista veriplasman angiotensiinikonvertaasipitoisuus on koholla. Kohonneita angiotensiinikonvertaasipitoisuuksia voi liittyä myös Gaucherin tautiin ja lepraan.
Angiotensiinikonvertaasin inhibiittorit

Koska angiotensiinikonvertaasi nostaa verenpainetta supistamalla verisuonia, sen estäjiä, ACE-estäjiä, käytetään verenpainelääkkeinä ja sydämen vajaatoiminnan hoitoon. Näitä ovat muun muassa enalapriili, kaptopriili, kinapriili, lisinopriili, perindopriili, ramipriili ja trandolapriili. Nämä yhdisteet ovat angiotensiini I:n analogeja, jotka sitoutuvat angiotensiinikonvertaasin aktiiviseen keskukseen ja myös sinkki-ionin kanssa, mikä estää entsyymin toiminnan.
Sakari Siitonen

Terho Sakari Siitonen (13. syyskuuta 1926 Viipuri – 17. lokakuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja ikonimaalari, joka toimi Helsingin kaupunginarkkitehtina vuosina 1963–1989. Hän suunnitteli useita kirkkoja, kappeleita ja rukoushuoneita, pääosin ortodoksisia.
Siitosen vanhemmat olivat taiteilija ja piirustuksenopettaja Kalle Siitonen ja Lyyli Toivonen. Siitonen kirjoitti ylioppilaaksi Vaasanrinteen yksityislyseosta vuonna 1945 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1951. Hän työskenteli arkkitehtina Olli ja Eija Saijonmaan arkkitehtitoimistossa vuosina 1949–1959 sekä Kulutusosuuskuntien Keskusliiton arkkitehtiosastolla vuosina 1959–1961 ja perusti oman arkkitehtitoimiston vuonna 1961. Siitonen oli Helsingin rakennusviraston apulaiskaupunginarkkitehtina vuosina 1962–1963 ja kaupunginarkkitehtina 1963–1989. Hän toimi myös Teknillisen korkeakoulun asemakaavaopin assistenttina 1952–1953 ja yleisen rakennussuunnittelun assistenttina 1952–1958.
Vuoteen 2007 mennessä Siitonen oli suunnitellut yhteensä 15 kappelia ja tsasounaa. Hän kiinnostui tsasounien suunnittelusta vierailtuaan vuonna 1974 ensi kerran Valamon luostarissa, johon hän on suunnitellut useita rakennuksia. Ikonimaalauksen hän aloitti vuonna 1980 Helena Nikkasen oppilaana. Siitonen veisti myös puusta reliefi-ikoneja ja ristejä. Siitonen oli Helsingin ortodoksisen seurakunnan valtuuston jäsen vuosina 1988–1996.
Suunnittelutöitä

Paloheinän kirkko, Helsinki (1963, muutettu hoitokodiksi 2016)
Riistavuoren vanhustenkeskus, Helsinki (1963)
Kivipuron kuntoutuskoti, Seinäjoki (1965, purettu 2023)
Koivurinteen palvelutalo, Kankaanpää (1960-luku)
Pakilan kirkon laajennus, Helsinki (1970-luku, laajennusosa purettu 2000-luvun alussa)
Pyhän Nikolaoksen tsasouna, Valamon luostari, Heinävesi (1987)
Helsingin 1939 - 44 siviiliuhrien hautamuistomerkki, Malmin hautausmaa, Helsinki (1989, Tero Aaltosen kanssa)
Kuhasalon luostarin muistomerkki, Joensuu (1993)
Hyvinkään ortodoksisen kirkon laajennus kirkoksi ja seurakuntakeskus, Hyvinkää (1995)
Metsolan tsasouna, Lohja (1996)
Pyhän Markuksen kappeli, Karjalohja (2002, Pekka Häyryn kanssa)
Pietarin ja Paavalin tsasouna, Koitsanlahden hautausmaa, Parikkala (2003)
Johannes Kastajan tsasouna, Valamon luostari, Heinävesi (2006)
Valamon luostarin portti, Heinävesi (2018)
Siitonen suunnitteli tai maalasi ikonostaasit muun muassa Sonkajärven tsasounaan (2004) ja Lohjan ortodoksiseen kirkkoon.
Paloheinän kirkko, 1963, Helsinki (vuodesta 2016 hoitokotina).
Riistavuoren vanhustenkeskus, 1966, Helsinki.
Pyhän Nikolaoksen tsasouna, 1987, Uusi Valamo, Heinävesi.
Hyvinkään ortodoksisen kirkon laajennusosa ja seurakuntakeskus, 1995, Hyvinkää.
Lohjan Kaikkien pyhien tsasouna, 1995, Lohja.
Helsingin 1939–44 siviiliuhrien hautamuistomerkki, yhdessä Tero Aaltosen kanssa, Helsinki, 1989.
Tom Boerwinkle

| Tom Boerwinkle |
| --- | --- |
 Boerwinkle vuonna 1969.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Thomas F. ”Tom” Boerwinkle
Syntynyt: 23. elokuuta 1945 Cleveland, Ohio, Yhdysvallat
Kuollut: 26. maaliskuuta 2013 (67 vuotta)
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koripalloilija
Pelipaikka:  Sentteri
Pituus:  213 cm
Paino:  120 kg
NBA-varaus:  4. varaus 1968 (Chicago Bulls)
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
1965–1968:  Tennesseen yliopisto
Seurajoukkueet
1968–1978:  Chicago Bulls
Thomas F. ”Tom” Boerwinkle (23. elokuuta 1945 Cleveland, Ohio – 26. maaliskuuta 2013) oli yhdysvaltalainen koripalloilija. Boerwinkle edusti koko NBA-uransa ajan Chicago Bullsia.
Elämä ja ura

Boerwinkle pelasi yliopistokoripalloa vuosina 1965–1968 Tennesseen yliopiston joukkueessa. Chicago Bulls varasi hänet NBA:han neljännellä vuorolla vuoden 1968 varaustilaisuudessa. Boerwinkle edusti Bullsia koko vuodet 1968–1978 kestäneen NBA-uransa ajan ja nousi seurahistorian tilastojen kärkinimien joukkoon. 8. tammikuuta 1970 Boerwinkle otti ottelussa Phoenix Sunsia vastaan 37 levypalloa, mihin määrään NBA:ssa ei ole tämän jälkeen ylletty Moses Malonen vuoden 1979 37 levypallon ottelua lukuun ottamatta. Boerwinklen ottelu pelattiin kylmässä lämpötilassa, sillä areenan lämmitysjärjestelmä oli rikkoutunut. Boerwinkle kuoli kotonaan Chicagon lähistöllä leukemiaan 67-vuotiaana 26. maaliskuuta 2013.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tom Boerwinkle Wikimedia Commonsissa
Eflornitiini

| --- | --- |


Eflornitiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2,5-diamino-2-(difluorimetyyli)pentaanihappo
Tunnisteet
CAS-numero: 70052-12-9
ATC-koodi: D11AX16
PubChem CID: 3009
Kemialliset tiedot
Kaava: C6H12N2F2O2 
Moolimassa: 182,176
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 183 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 54 %
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika: 3–4 tuntia
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Intravenoosi, oraalinen, dermaalinen
Eflornitiini (C6H12F2N2O2) on aminohappojohdannainen, jota käytetään lääkeaineena hoidettaessa hirsutismia ja unitautia.
Toimintamekanismi

Eflornitiini syntetisoitiin alun perin syöpälääkkeeksi ja sillä on kasvainten kasvua estäviä ominaisuuksia. Eflornitiinin käyttö unitaudin hoidossa raportoitiin ensimmäisen kerran vuonna 1980. Eflornitiinin vaikutus perustuu Trypanosomia brucei -loision solunjakautumisen estämiseen estämällä ornitiinidekarboksylaasin toimintaa. Inhibitio perustuu siihen, että eflornitiini alkyloi ornitiinidekarboksylaasin aktiivisen keskuksen katalyyttisesti tärkeän kysteiiniaminohapon. Ornitiinidekarboksylaasi katalysoi putreskiinin muodostumista ornitiinista ja putreskiinia tarvitaan solun jakautumisessa tarvittavien polyamiinien biosynteesiin. Eflornitiini tehoaa sekä Trypanosoma brucei gambiense- että Trypanosoma brucei rhodesiense -loisioihin. Eflornitiinia käytetään erityisesti melarsoprolille vastustuskykyisten kantojen aiheuttaman unitaudin hoidossa ja sitä voidaan käyttää yhdessä nifurtimoksin kanssa.
Eflornitiinin aiheuttamia sivuvaikutuksia voivat olla huonovointisuus, johon liittyy oksentelua ja ripulia, kuulon heikkeneminen ja luuydintoksisuus, joka voi aiheuttaa anemiaa, leukopeniaa ja trombosytonemiaa.