stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sanfordinmaki
Levinneisyys ja elinympäristö

Sanfordinmakia tavataan vain pienellä alueella Madagaskarin pohjoiskärjessä. Sen etelärajana on Manambatojoki. Levinneisyyden keskus on Ankaranassa, Analameranassa ja Montagne d’Ambressa. Kaakossa, Darainassa elää erillinen populaatio.
Sanfordinmakin elinympäristöä ovat trooppiset kuivametsät, kosteat alankometsät ja vuoristometsät. Sen uskotaan suosivan metsiä, joissa on jatkuva latvuskerros. Ankaranassa se näyttää viihtyvän myös uudismetsissä. Lajia esiintyy tiheimmin ikivihreissä metsissä, kuten Montagne d’Ambren rinteillä, jossa niitä elää erityisesen paljon 800–1 000 metrin korkeudessa. Kuivissa kesävihannissa metsissä, joita on esimerkiksi Analameranassa, ne ovat harvalukuisempia. Anameranassa sanfordinmakien esiintymistiheys on ainakin kahdella alueella 3,5–5,5 eläintä neliökilometriä kohden. Laji on ainakin Ankaranassa ja Anameranassa harvalukuisempi kuin harjamaki.
Elintavat

Sanfordinmakit elävät ryhminä, joihin kuuluu useita molemman sukupuolen edustajia. Sademetsissä eläviin ryhmiin kuuluu tavallisesti 4–7 yksilöä, kuivametsissä eläviin jopa 15 yksilöä. Sanfordinmakit viettävät suurimman osan ajastaan metsän latvustossa. Ne pystyvät tekemään siellä pitkiäkin hyppyjä, ja niiden pitkä häntä tasapainottaa kulkua. Sanfordinmakit ovat liikkeellä jaksoittain, ja ovat aktiivisia sekä päivällä että yöllä. Sanfordinmakiryhmän elinalue voi olla jopa 14 hehtaarin laajuinen.
Ravinnosta noin 90 prosenttia koostuu hedelmistä, mutta sanfordinmaki syö myös versoja, silmuja, kukkia, nuoria ja vanhoja lehtiä, kaarnaa, mahlaa ja jopa maa-ainesta. Se syö myös selkärangattomia, kuten juoksujalkaisia ja muita tuhatjalkaisia sekä hämähäkkejä. Tilaisuuden tullen niiden tiedetään napanneen ruoaksi jopa lintuja. Sanfordinmakit saattavat ruokailla yhdessä harjamakien kanssa. Niitä liikkuu yhdessä etenkin sadekaudella.
Sanfordinmakit parittelevat toukokuun lopulla, ja naaraat synnyttävät yhden poikasen yleensä syyskuun lopussa tai lokakuun alussa, noin 120 vuorokauden kantoajan jälkeen. Muiden ruskomakilajien tavoin myös sanfordinmakien poikaset matkaavat kuukauden ikäisiksi emonsa mukana pitämällä kiinni emon vatsasta. Tämän jälkeen ne ratsastavat emon selässä. Sanfordinmakit saavuttavat sukukypsyyden noin kaksivuotiaina. Luonnonvaraisten sanfordinmakien uskotaan voivan elää 20–25-vuotiaiksi.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee sanfordinmakin erittäin uhanalaiseksi lajiksi. Sen levinneisyysalue on alle 5 000 neliökilometriä ja pahoin sirpaloitunut. Sanfordinmakien lukumäärä on laskussa. Suurin uhka on elinympäristöjen tuhoutuminen kaskeamisen ja safiirienhankintaan liittyvän kaivostoiminnan takia, joskin laji näyttää selviävän myös ihmisen vahingoittamassa ympäristössä. Huomattava uhka sanfordinmakeille on myös se, että niitä metsästetään ruoaksi ja pyydystetään lemmikeiksi.
Sanfordinmaki kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I. Sitä tavataan ainakin Montagne d’Ambren kansallispuistossa sekä Ankaranan ja Analamerana erityissuojelualueilla. Myös Darainassa lajin elinympäristöä ollaan suojelemassa. Salametsästys ja maastopalot ovat kuitenkin tavallisia Madagaskarin suojelualueilla. Lisääntyviä, tarhaolosuhteissa eläviä sanfordinmakikantoja on vain vähän.
NRP São Jorge (M415)

| NRP São Jorge |
| --- | --- |
 NRP São Jorge varusteltavana 1954

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bellingham
Kölinlasku:  1953
Laskettu vesille:  30. huhtikuuta 1954
Palveluskäyttöön:  1955
Poistui palveluskäytöstä:  1973
Tekniset tiedot
Uppouma:  853 t
Pituus:  52 m
Leveys:  11 m
Syväys:  3 m
Koneteho:  2 400 bhp
Nopeus:  14 solmua
Miehistöä:  77
Aseistus
Aseistus:  2 × 20 mm tykkiä 4 × .50" konekivääriä
NRP São Jorge (runkonumero M415) oli Portugalin laivaston Corvo-luokan miinanraivaaja.
Valmistus

Alus tilattiin Bellinghamilta, missä köli laskettiin 1953 tunnuksella AM-478. Alus laskettiin vesille 30. huhtikuuta 1954. Yhdysvaltain laivasto luokitteli aluksen uudestaan avomeriraivaajaksi tunnuksella MSO-478 7. helmikuuta 1955. Alus valmistui 1955 ja se luovutettiin Portugalille 23. marraskuuta.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1973
U-2-välikohtaus

| U-2-välikohtaus |
| --- | --- |
 Powersin lentoreitti
Yhteenveto
Päivämäärä:  1. toukokuuta 1960
Onnettomuustyyppi:  alasampuminen
Tapahtumapaikka:  Aramil, Sverdlovskin alue, Neuvostoliitto
 :  56°43′35.73″N, 60°59′9.61″E
Lähtöpaikka:  Badaber, Pakistan
Määränpää:  Bodø, Norja
Eloonjääneitä:  1
Lentokone
Konetyyppi:  Lockheed U-2
Miehistöä:  1
U-2-välikohtaus syntyi 1. toukokuuta vuonna 1960, kun Neuvostoliiton ilmapuolustus ampui alas yhdysvaltalaisen Lockheed U-2 -tiedustelulentokoneen syvällä Neuvostoliiton ilmatilassa. Kone oli ollut 6 000 kilometrin pituisella tiedustelumatkalla halki Neuvostoliiton, Pakistanin Peshawarista Norjaan Bodøhön. Konetta ohjasi Gary Powers, CIA:n peiteoperaatiossa toiminut lentäjä. Powers pelastautui koneesta laskuvarjolla, ja neuvostoliittolaiset vangitsivat hänet vakoojana.
Välikohtaus romutti toiveet saada aikaan tuloksia toukokuisessa Pariisin aseidenriisuntakonferenssissa, jonne olivat saapuneet sekä Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhower että Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri Nikita Hruštšov. Hruštšov paljasti vakoilukoneen alasampumisen ja vastalauseeksi rajaloukkaukselle poistui konferenssista kesken neuvottelujen.
Oikeudenkäynnissä Moskovassa Powers tuomittiin vankeuteen kymmeneksi vuodeksi. Hänet kuitenkin vaihdettiin lännessä kiinni saatuun neuvostovakoilija Rudolf Abeliin 10. helmikuuta vuonna 1962 Länsi- ja Itä-Berliinin rajalla.
Tausta

Powers oli aiemmin värväytynyt Yhdysvaltain armeijaan ja sieltä edelleen ilmavoimiin, sillä lentäminen oli aina kiinnostanut häntä. Powers sai luutnantin arvon vuonna 1954. Gary Powers oli toiminut F-84F-hävittäjälentäjänä Turnerin lentotukikohdassa Georgiassa, kunnes CIA värväsi hänet tiedustelulentäjäksi Pakistaniin vuonna 1956. Pakistanista Powersin tarkoitus oli suorittaa tiedustelulentoja Neuvostoliiton ilmatilaan uudentyyppisellä U-2-tiedustelulentokoneella, joka lensi korkeammalla ja pidemmälle kuin aikaisemmat U-2-koneet. Powers ja tämän vaimo Barbara Brown muuttivat Turkkiin, jotta pariskunta voisi asua mahdollisimman lähellä toisiaan ja Powersin työpaikkaa.
U-2-tiedustelulento Neuvostoliittoon

Varhain 1. toukokuuta vuonna 1960 Badaberissa Pakistanissa  sijaitsevassa sotilastukikohdassa nousi Yhdysvaltain Keskustiedustelupalvelu CIA:n Lockheed U-2-tiedustelukone lennolle Neuvostoliiton ylle. Koneen lentäjänä toimi luutnantti Gary Powers, joka oli aiemminkin lentänyt CIA:n vakoilulentoja Neuvostoliiton ilmatilaan.
U-2-tiedustelulento Neuvostoliittoon > Vakoilulento halki Neuvostoliiton

Lennon koodinimi oli Grand Slam. Tarkoitus oli lentää Afganistanin ja Hindukušin vuoriston yli Neuvostoliiton ilmatilaan, valokuvata kohteet ja laskeutua lopuksi Bodøhön Norjaan. Kohteina olivat Baikonur-Tjuratamin avaruuskeskus, ohjuskoealue Kystynissä, ydinkoelaitos Sverdlovskissa, ohjusasema Plesetskissä ja Murmansk, jonka päältä kaarrettaisiin Suomen ja Ruotsin ilmatilan läpi Bodøn kentälle Pohjois-Norjaan. Varalaskukentäksi oli merkitty muun muassa Sodankylä. Lento oli ensimmäinen U-2-lento Neuvostoliiton halki. Lentomatkan pituus oli 6 000 kilometriä, josta 4 600 kilometriä lennettäisiin Neuvostoliiton ilmatilassa. Koko operaation kestoksi oli laskettu noin yhdeksän tuntia.
Lennon aikana Powersilla oli vaikeuksia koneen kanssa, sillä Tšeljabinskin alueen yläpuolella automaattiohjaus lakkoili. U-2:ta oli vaikeaa lentää käsivaraisesti, sillä koneen keula piti pitää määrätyssä kulmassa ylöspäin ja nopeus hyvin pienen haarukan sisällä. Lentoa oli kuitenkin kulunut jo useampi tunti, ja takana näkyi ukkosrintama, joten Powers päätti jatkaa kohti Norjaa.
Neuvostoliiton ilmapuolustuksen tutkat havaitsivat koneen jo ennen kuin se oli ehtinyt maan ilmatilaan. Moskovassa politbyroo hälytettiin koolle ja koko Neuvostoliiton ilmatila suljettiin. U-2:n perään lähetettiin hävittäjät.
U-2-tiedustelulento Neuvostoliittoon > U-2 ammutaan alas

Sverdlovskin alueen yläpuolella U-2:n ohjaamossa istuva Powers lensi konetta manuaalisesti, teki muistiinpanoja ja otti valokuvia alueesta. Konetta kohti laukaistiin useita ohjuksia ja sitä koettivat pudottaa useat neuvostohävittäjät. Yksi maasta ammutuista S-75 Dvina -ohjuksista räjähti lähellä U-2:ta sen vasemmalla puolella vaurioittaen konetta. U-2 vajosi hallitsemattomaan kierteeseen maata kohti, ja ohjaamon paineistus katosi. Powers sai laukaistua painepukunsa varahappisäiliön. Koneen istuin oli siirtynyt väärään asentoon, eikä heittoistuinta voinut käyttää, joten Powers irrotti pukunsa happiletkut, avasi ohjaamon kuvun ja hyppäsi ulos vapaaseen pudotukseen. Powersin laskuvarjo avautui 4 500 metrin korkeudella. Hän laskeutui rajusti pellolle, jossa hänet otettiin kiinni. Paikka oli Aramilin kaupungin lähellä oleva kolhoositila 15 kilometrin päässä Sverdlovskista. Powers ei käyttänyt hänelle annettua myrkkyneulaa, jolla olisi voinut surmata itsensä vangiksi joutumisen uhatessa.
U-2-tiedustelulento Neuvostoliittoon > Hruštšev sai tiedon Powersin vangitsemisesta

Kun Powers otettiin kiinni, Neuvostoliiton johto oli seuraamassa vappupäivän sotilasparaatia Moskovan Punaisella torilla Leninin mausoleumin korokkeella. Ilmatorjunnan komentaja S. S. Birjusov vei pääsihteeri Hruštšoville tiedon tapahtuneesta: ”Olemme ampuneet alas vihollisen tiedustelukoneen. Lentäjä on elossa, hänet on vangittu ja viety kuulusteltavaksi”. Hruštšov onnitteli Birjusovia tapauksesta hiljaa ja jatkoi paraatin katselemista. Tieto Powersin alasampumisesta ei ollut vielä saavuttanut Yhdysvaltoja, sillä Bodøn tukikohdassa Norjassa häntä odotettiin yhä lennolta.
U-2-tiedustelulento Neuvostoliittoon > Powers Lubjankan vankilassa Moskovassa

Seuraavana päivänä 2. toukokuuta Powers lennätettiin Moskovaan. Hänelle selvisi KGB:n löytäneen koneen hylystä filmirullat, jotka todistaisivat hänen olleen vakoilutehtävissä. Moskovan lentokentältä Powers vietiin KGB:n päämajaan Lubjankan vankilaan, jossa hänelle tehtiin lääkärintarkastus ja hänet suljettiin selliin. Kuulustelut alkoivat seuraavana aamuna. Koska Powers tiesi filmien löytyneen, hän päätti kertoa totuuden lennosta välttääkseen kuolemantuomion. Hän tosin väitti kuulustelijoille olleensa vasta ensimmäisellä vakoilulennollaan, vaikkei näin ollutkaan. Kuulusteluja pidettiin päivittäin, lukuun ottamatta yhtä 19 päivän jälkeen pidettyä taukoa.
U-2-tiedustelulento Neuvostoliittoon > Valkoisen talon peitetarina Powersista

Seuraavana päivänä Powersin maahansyöksyn jälkeen, 2. toukokuuta 1960, kansliapäällikkö prikaatinkenraali Andrew Goodpaster asteli presidentti Dwight D. Eisenhowerin työhuoneeseen Valkoisessa talossa ja kertoi, että edellisenä päivänä tiedustelulennolle Pakistanista kohti Norjaa lähtenyt U-2-lentokone oli todennäköisesti kadonnut ja lentäjä ilmeisesti kuollut. Tuolloin amerikkalaiset eivät vielä tienneet, että Powers oli selviytynyt hengissä ja matkalla Moskovan pahamaineisimpaan vankilaan.
Jotta Powersin todellista tehtävää voitaisiin peitellä, Goodpaster oli keksinyt peitetarinan lehdistölle, joka tulisi kuitenkin kyselemään Powersin kohtalosta. Peitetarinan mukaan Powers olisi ollut ennen katoamistaan tekemässä ilmakehähavaintoja NASAn palkkalistalla Itä-Turkissa. Viimeksi hän olisi muka ilmoittanut koneen ohjaamossa olevista happivaikeuksista, ja koneen etsintöjä oltaisiin parhaillaan suorittamassa Turkissa. Eisenhower hyväksyi Goodpasterin peitetarinan, ja näin ollen Powersia ei voitaisi yhdistää mitenkään CIA:n tiedustelulentoihin. Mikäli Powersin CIA-tausta olisi tullut esille juuri sillä hetkellä, se olisi ollut iso kansainvälinen skandaali juuri ennen Pariisin aseidenriisuntakonferenssia ja näin ollen koko neuvottelut venäläisten kanssa olisivat menneet pieleen.
U-2-tiedustelulento Neuvostoliittoon > Hruštšovin ilmoitus Powersin vangitsemisesta korkeimmalle neuvostolle

Neuvostoliiton pääsihteeri Nikita Hruštšov ilmoitti Neuvostoliiton korkeimmalle neuvostolle 4. toukokuuta, että amerikkalainen tiedustelukone U-2 oli jälleen kerran ylittänyt Neuvostoliiton ilmatilan ja kone oli ammuttu alas. Yhdysvaltain Moskovan suurlähettiläs oli pyytänyt Neuvostoliiton ulkoministeriöltä tietoja kuitenkin kadonneesta aseistamattomasta NASAn säähavaintokoneesta ja sen lentäjästä, sillä Yhdysvalloissa uskottiin edelleen, että Powers olisi pudonnut koneesta ja kuollut. Samalla kone olisi murskautunut palasiksi jossakin päin Neuvostoliiton ja Turkin rajaa.
Hruštšov ilmoitti yllätyksellisesti viikon päästä 7. toukokuuta Neuvostoliiton korkeimmalle neuvostolle, että Powers oli vangittuna Moskovassa ja että hän oli kertonut kuulusteluissa totuuden millä asialla hän oli lentänyt toukokuun 2. päivänä Neuvostoliiton ilmatilassa. Hruštšov ei kertonut kuitenkaan asiasta julkisuuteen mitään, sillä hänen tarkoituksensa olisi saada Eisenhower lankaan, kun tämä tiedustelisi Hruštšovilta Pariisin konferenssin aikana kadonneen lentäjän kohtalosta.
Pariisin aseidenriisuntakonferenssi

Samalla kun Powersia kuulusteltiin uudelleen Lubjankan vankilassa, Pariisissa alkoi huippukokous koskien aseidenriisuntaneuvotteluita. Huippukokoukseen osallistuivat neljä suurvaltaa (Neuvostoliitto, Ranska, Britannia ja Yhdysvallat), ja kokousta isännöi Ranskan presidentti Charles de Gaulle. De Gaullen tarkoitus oli saada liennytystä aikaiseksi idän ja lännen välillä. Pariisin konferenssi alkoi 16. toukokuuta Élysée-palatsissa.
Tilaisuus meni heti riitelyksi Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä koskien U-2-koneiden ylilentoja Neuvostoliiton puolelle. Hruštšov vaati Eisenhowerilta julkista anteeksipyyntöä siitä, ettei tämä ollut siltikään lopettanut U-2-lentoja Neuvostoliiton ilmatilaan, vaikka hän oli luvannut tehdä niin, kun Hruštšov oli vieraillut vuosi sitten Yhdysvalloissa. Britannian pääministeri Harold Macmillan ja Ranskan presidentti Charles de Gaulle huomauttivat Hruštšoville, ettei vakoilu ollut mitään uutta suurvaltojen välillä. De Gaulle muistutti myös siitä, että neuvostoliittolainen satelliitti kiersi koko ajan, 18 kertaa vuorokaudessa, Ranskan yläpuolella, mistä saattoi arvata että kyseinen satelliitti oli mitä todennäköisimmin tiedustelutehtävissä, mutta Ranska ei kuitenkaan vaatinut asiasta anteeksipyyntöä Neuvostoliitolta.
Pariisin konferenssi päättyi vain kyräilyksi Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä, ja Hruštšov lähti kokouksesta kesken ja samalla hän loukkasi Eisenhoweria kutsumalla tätä pelkäksi kakkosmieheksi, shakkinappulaksi alaistensa käsissä.
Powersin oikeudenkäynti Moskovassa

Powers oli ollut vangittuna Lubjankan vankilassa yli 3,5 kuukautta, ja hänen vanhempansa ja puolisonsa olivat tulleet Moskovaan seuraamaan hänen oikeudenkäyntiään. Powersin oikeudenkäynti alkoi 16. elokuuta 1960 Moskovan ammattiliittojen talossa, jossa oli 1930-luvulla Stalinin aikana järjestetty näytösoikeudenkäyntejä. Powersia syytettiin rikollisesta vihamielisestä toiminnasta Neuvostoliiton kansaa vastaan.
Powersin oikeudenkäyntiä oli katsomassa tuhatpäinen yleisö, jonka joukossa istui muun muassa Neuvostoliiton puolelle loikannut tunnettu brittivakooja Guy Burgess. Powers itse odotti saavansa kuolemantuomion vakoilusta. Oikeudessa Powers myönsi syyllisyytensä mutta syyttäjä Roman Rudenko päätti kuitenkin jatkaa tämän hiillostamista kolmen päivän ajan. Lopulta Powersin puolustusasianajaja Mihail I. Grinev suositteli kuolemantuomion välttämiseksi, että Powersin olisi hyvä kertoa oikeudelle olevansa syvästi pahoillaan tapauksesta ja pyytäisi anteeksi, että hän oli ollut vakoilemassa  Neuvostoliittoa ja ylittänyt maan ilmatilan laittomasti. Powers katui tekojaan oikeudessa ja sai kolmen vuoden vankeuden ja seitsemän vuoden pakkotyötuomion välttäen näin kuolemantuomion.
Powersin vapauttaminen

Helmikuun 2. päivään vuoteen 1962 mennessä Powers oli istunut Lubjankan vankilassa 21 kuukautta ja rangaistusta olisi jäljellä vielä kahdeksan vuotta. Powersin isä oli vedonnut presidentti John F. Kennedyyn, jotta hänen poikansa vaihdettaisiin neuvostovakooja Rudolf Abeliin, jonka amerikkalaiset olivat vanginneet vuonna 1957 ja joka oli tuomittu vankeuteen 30 vuodeksi vakoilusta. Pitkällisten ja vaikeiden neuvotteluiden jälkeen Neuvostoliitto suostui vaihtamaan Powersin Abeliin, joka itsekin oli hyvin halukas palaamaan Neuvostoliittoon. Powers ja Abel tulivat saattajineen 10. helmikuuta 1962 Glienicken sillalle, joka ylittää Haveljoen Itä- ja Länsi-Berliinin rajalla. CIA kuljetti Powersin Azoreiden saarille, jossa Powers vietti jonkin aikaa, kunnes hänet 18. helmikuuta lennätettiin kotiin Yhdysvaltoihin. Powers asui aluksi Ashford Farm -nimisessä CIA:n turvatalossa lähellä Washingtonia, jossa hän totutteli normaalin arkielämän rutiineihin ja mukavuuksiin.
Jälkipyykki

Yhdysvaltain tiedotusvälineet suhtautuivat Powersin tapaukseen hyvin ristiriitaisesti. Herald Tribune kirjoitti Powersista jopa isolla otsikolla seuraavasti: Sankari vai sähläri? Seuraavien kuukausien ajan Powers antoi haastatteluja tiedotusvälineiden edustajille. Powers kutsuttiin kuultavaksi Yhdysvaltain kongressin komiteaan, joka syytti Powersia salaisten laitteiden luovuttamisesta vihollisen käsiin. Komitea kuitenkin vapautti Powersin, mutta hän ei enää palannut entiseen työhönsä tiedustelulentäjänä, vaan meni koelentäjäksi yksityiseen yritykseen. Elokuussa vuonna 1977 Powers kuoli ollessaan koelennolla ohjaamassa helikopteria, joka syöksyi maahan. Vuonna 2000 Yhdysvaltain ilmavoimat myönsi Powersille postuumisti kaikkiaan kolme kunniamitalia.
Populäärikulttuurissa

Steven Spielbergin ohjaama elokuva Bridge of Spies, joka perustuu U-2-välikohtaukseen ja Powersin alasampumiseen, sai ensi-iltansa 16. lokakuuta 2015.
Neuvostoliittolainen valokuva vangitusta Powersista
Osa Powersin koneen hylystä Moskovan asevoimien keskusmuseossa. Kuva vuodelta 2006.
Powers istui pahamaineisessa Lubjankan vankilassa Moskovassa.
Powersin oikeudenkäynti pidettiin Moskovan ammattiliittojen talossa
Gary Powers vaihdettiin neuvostovakooja Rudolf Abeliin Glienicken sillalla Länsi- ja Itä-Berliinin rajalla 10. helmikuuta vuonna 1962.
Kalevi Sarkalahti

Kalevi ”Monni” Sarkalahti (s. 15. toukokuuta 1950) on entinen koripalloilija ja lajin kaikkien aikojen menestyneimpiä suomalaisia. Vuonna 1973 Phoenix Suns varasi hänet NBA-liigaan 13. kierroksella kaikkien aikojen toisena suomalaisena Kari Liimon jälkeen. Hän ei kuitenkaan koskaan pelannut Pohjois-Amerikan ammattilaissarjassa. Ennen NBA-varaustaan, vuosina 1969–1973, Sarkalahti pelasi USA:n yliopistosarjoissa Brigham Youngin yliopiston (BYU) joukkueessa.
Hän on pelannut SM-sarjassa (vuosina 1966–1983) 14 kautta ja 286 runkosarjaottelua, joissa tehnyt 5 944 pistettä keskiarvolla 20,8. Yhden ottelun piste-ennätys on 41. Hän on ylimmällä sarjatasolla edustanut kasvattajaseuraansa HKT:tä, Playboysia, Playhonkaa ja Torpan Poikia. Sarkalahti on voittanuit viisi Suomen mestaruutta kuten myös viisi cup-mestaruutta.
Sarkalahti on pelannut 143 miesten maaottelua, joissa on tehnyt 2 352 pistettä keskiarvolla 16,4. Maaottelujen piste-ennätys hänellä on 35 Espanjaa vastaan vuodelta 1972. EM-lopputurnauksessa Sarkalahti pelasi 1977. Kisojen avausottelu Belgiaa vastaan oli hänen sadas maaottelunsa. Hänet on valittu Urheilutoimittajain Liiton äänestyksessä neljästi Suomen parhaaksi koripalloilijaksi, vuosina 1972, 1974, 1975 ja 1976.
Koripallouran jälkeen ”Monni” Sarkalahti teki pitkän mainostoimistouran Takapirussa, Tehomainoksessa ja SEKissä, josta jäi eläkkeelle helmikuussa 2012.
Sarawakin kuningaskunta

Sarawakin kuningaskunta oli Borneon saarella sijainnut kuningaskunta, joka sai alkunsa vuonna 1841, kun Brunein sulttaani luovutti brittiläiselle James Brookelle alueen hallinnan. Brooke hallitsi aluetta kuin omaa maataan ja hänen arvonimestään tehtiin perinnöllinen. Brooken suku hallitsi Sarawakia valkoisina rajaheina vuoteen 1946 asti, jolloin Sarawakista tehtiin Britannian kruununsiirtomaa. Vuonna 1963 Sarawakin kruununsiirtomaa liittyi Malesian liittovaltioon, jolloin siitä tuli Malesian osavaltio Sarawak.
Aiheesta muualla

Maailman ainoa rajaton yksinvalta, Seura, 03.03.1938, nro 9, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sapelileuat

| Sapelileuat |
| --- | --- |
 Coccorella atrata
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Auloppikalat Aulopiformes
Heimo::  Sapelileuat  Evermannellidae  Fowler, 1901
Suvut
 Coccorella  Evermannella  Odontostomops 
Katso myös
   Sapelileuat Wikispeciesissä   Sapelileuat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sapelileuat (Evermannellidae) on auloppikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan syvistä vesistä kaikista trooppisista ja subtrooppisista valtameristä.
Lajit ja anatomia

Sapelileukojen heimoon kuuluu 3 sukua ja 7 lajia. Kooltaan heimon lajit ovat pienehköjä ja kasvavat suurimmillaan noin 13–19 cm:n mittaisiksi. Ruumiinrakenteeltaan sapelileuat ovat pitkänoamisia kaloja. Tyypillisiä piirteitä ovat usein teleskooppimaiset silmät, suuri, silmän taakse ulottuva suu ja kookkaat terävät hampaat, lyhyehkö selkäevä, rasvaevä, voimakkaasti haarautunut pyrstöevä ja pitkä peräevä. Heimon lajeilla ei ole uimarakkoa. Sapelileukalajeilla ei ole suomuja ja väriltään kalat ovat harmaita, ruskeita tai tummanruskeita. Heimon kalat ovat hermafrodiitteja.
Levinneisyys ja elintavat

Sapelileukalajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne elävät trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla tyypillisesti noin 400–1 000 metrin syvyydessä. Öisin ne voivat tulla lähemmäs pintaa saalistamaan. Sapelileukojen ravintoa ovat kalat ja kalmarit.
Santa Costanza

Santa Costanzan kirkko nähtynä basilikan raunioilta.
Santa Costanza on Roomassa sijaitseva kirkko. Konstantinus Suuri rakennutti sen mausoleumiksi tyttärilleen Constantinalle ja Helenalle. Myöhemmin, kun Constantina julistettiin pyhimykseksi, mausoleumi muutettiin katoliseksi kirkoksi ja pyhitettiin hänelle.
Historia

Santa Costanzan rakennetti Konstantinus Suuri Sant'Agnese fuori le mura -basilikan kylkeen. Saint Agnes, jonka väitetään parantaneen Constantinan, oli haudattu sinne. Constantinuksen tyttäret Constantina ja Helena haudattiin myös sinne.
Kun Constantina julistettiin pyhimykseksi, paavi Aleksanteri IV muutti mausoleumin kirkoksi vuonna 1253.
Kardinaali Fabrizio Veralli kunnostutti kirkon vuonna 1620.
Sijainti ja rakenne

Santa Costanza sijaitsee Roomassa, kolmisen kilometriä pohjoiseen Aurelianuksen muurin portista, lähellä Via Nomentanaa. Se on rakennettu Sant'Agnese fuori le mura -basilikan kalmistoon. Pyöreän rakennuksen läpimitta on 29 metriä ja sen keskellä on 11,5 metriä leveä kupolilla katettu kammio. Kammiota reunustaa kaksitoista paria vihreästä ja punaisesta marmorista tehtyä korinttilaista pylvästä, jotka rajaavat sen ympäröivästä holvatusta käytävästä.
Santa Costanza on ulkopuolelta lähes alkuperäisessä asussaan. Ainoastaan uloin katettu käytävä puuttuu. Sisäosat on koristeltu suurilta osin hyvin säilynein marmori- ja keramiikkamosaiikein, joiden aiheet käsittelevät elonkorjuuta ja varhaiskristillisiä aiheita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Santa Costanza - Sacred Destinations Travel Guide
Interior photo - Active Italy