stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mikael Aleksandrovitš Romanov
Yksityiselämä > Avioliitto ja jälkeläiset

Suuriruhtinas Mihail esiteltiin vuonna 1907 upseeritoverinsa vaimo Natalia Sergejevna Wulffertille (os. Šeremetervskaja), joka oli eronnnut, aateliton ja jolla oli yksi tytär. Heidän välillään alkoi vuonna 1908 läheinen ystävyys ja vuonna 1909 heistä tuli rakastavaisia ja Natalia muutti erilleen aviomiehestään. Heille syntyi poika Georgi heinäkuussa 1910 ennen kuin avioero edellisestä aviomiehestä oli laillinen. Jotta poikaa voitiin pitää Mihailin lapsena, Natalian avioeron päivämäärää muutettiin aikaisemmaksi. Mihail nimesi pojan veljensä Georgi Aleksandrovitš Romanovin mukaan. Georgi tunnettiin nimellä kreivi Brasov. Hän kuoli Ranskassa 20-vuotiaana auto-onnettomuudessa 22. heinäkuuta vuonna 1931.
Mihail matkusti Natalian kanssa ulkomaille ja he menivät salaa, ilman keisarin lupaa naimisiin Wienissä Pyhän Savvan serbialaisessa kirkossa 30. lokakuuta 1911 [joittenkin tietojen mukaan 1912]. Ulkomaiset tiedustelupalvelut kuitenkin seurasivat paria tiukasti, ja Mihail menetti perintöruhtinas Aleksein syntymän jälkeen vuonna 1904 saamansa sijaishallitsijan arvonimen, sotilasyksikköjensä komentajuuden eikä saanut palata kotimaahansa.
Ensimmäinen maailmansota

Mihail sai palata Venäjälle ensimmäisen maailmansodan sytyttyä vuonna 1915 sekä sai takaisin arvonimensä ja sotilasyksikköjensä komentajuuden. Hänen vaimonsa käytti nyt arvonimeä kreivitär Brasova. Hän puhui duuman vasemmistoedustajien kanssa, jopa asioista, joista kuka tahansa muu olisi kyyditty pariksikymmeneksi vuodeksi Siperiaan. Suuriruhtinas Mihail komensi ensimmäisessä maailmansodassa kaukasialaisista sotilaista koostuvaa ratsuväen ”Villiä divisioonaa” ja palkittiin ansioistaan lounaisrintaman taisteluissa Pyhän Yrjön ristillä.
Monarkian loppu

Nikolai II luopui kruunusta veljensä hyväksi Pihkovassa 15. maaliskuuta (J: 2.. maaliskuuta) 1917. Aluksi Nikolai suunnitteli luopuvansa vallasta poikansa Aleksein hyväksi Mihail tämän sijaitshallitsijana, mutta lääkärien lausuntojen mukaan hemofilia B:tä sairastanut Aleksei tarvitsisi vanhempiaan, jotka todennäköisesti ajettaisiin maanpakoon. Näin ollen Nikolai päätyi valitsemaan veljensä seuraajakseen. Seuraavana päivänä Mihail allekirjoitti Pietarissa manifestin, jossa hän sanoi suostuvansa hallitsijaksi vain, jos perustuslakia säätävä kokous niin päättäisi.
Mikaelin manifesti:
»
JULISTUSKIRJA.
Raskas taakka on Veljeni tahdosta laskeutunut hartioilleni, kun Hän on ennenkuulumattoman sodan ja kansassa vallitsevan levottomuuden aikana Minulle luovuttanut Venäjän Keisarillisen Valtaistuimen.
Kun Minua, samoin kuin koko kansaa, elähyttää ajatus, että Isänmaamme onni on ylin kaikesta, olen vakaasti päättänyt vastaanottaa Korkeimman vallan ainoastaan siinä tapauksessa, että sitä tahtoo meidän suuri kansamme, jonka tulee yleisellä kansanäänestyksellä valittujen edustajiensa kautta Perustavassa Kokouksessa säätää Venäjän Valtakunnalle hallitusmuoto ja uudet perustuslait.
Rukoillen Jumalan siunausta pyydän sentähden Venäjän Valtakunnan kaikkia kansalaisia alistumaan Valtakunnanduuman alotteesta syntyneen ja täydellä vallalla varustetun Väliaikaisen Hallituksen alaisiksi, kunnes mahdollisimman pian koollekutsuttava, yleisen, välittömän, yhtäläisen ja salaisen äänestyksen perusteella valittu Perustava Kokous hallitusmuotoa koskevalla päätöksellään ilmaisee kansan tahdon.
Allekirjoitti:
"MIKAEL". 3/III - 1917.
Petrograd.
»
Vallankumous ja kuolema

Helmikuun vallankumouksen jälkeen helmi-maaliskuussa 1917 Mihail Aleksandrovitš asui Hatsinan palatsissa eikä osallistunut maan poliittiseen elämään. Elokuusta 1917 lähtien hän oli kotiarestissa. Loka-marraskuussa 1917 valtaan nousseet bolševikit antoivat Mihailin olla Hatsinassa maaliskuuhun 1918 saakka. Sen jälkeen hänet päätettiin lähettää Permin alueelle. Luotettavimpien arkistolähteiden mukaan Mihail ja hänen sihteerinsä Nikolai Brian Johnson teloitettiin Permin lähistöllä 12. kesäkuuta 1918 Permin Tšekan eli salaisen poliisin käskystä. Hänen hautapaikkaansa ei tiedetä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mikael Aleksandrovitš Romanov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Mihail nelivuotiaana (vielä mekossa koska oli alle 5-vuotias) ja vanhin sisar Ksenia Aleksandrovna, Albert Edelfelt 1882
Mihail vanhemman sisarensa Ksenian ja nuoremman sisarensa Olgan kanssa n. 1887
Mihail isänsä Aleksanteri III:n ja ranskanopettajansa Marc-Ferdinand Thormeyerin sekä englanniopettajansa Charles Heathin kanssa 1893
Suuriruhtinas Mihail Aleksandrovitš 1890-luvun lopulla
Mihail äitinsä Maria Fjodorovnan ja nuoremman sisarensa Olgan kanssa vuonna 1897
Prinsessa Beatrice vuonna 1884
Connaughtin prinsessa Patricia n. 1900
Suuriruhtinas Mihail ja vaimo Natalia Brasova 1912
Suuriruhtinas Mihail ja hänen kaukasialaisista ratsusotilaista koostuvan "Villin divisioonansa" 2. prikaatin upseerit
Mihail Aleksandrovitš ja Pjotr Ludvigovitš Znamerovski Permissä huhtikuussa 1918. Viimeinen tunnettu valokuva Mihail Aleksandrovitšistä, joka oli vannonut pitää partansa ajamatta kunnes pääsee vapaaksi.
Käännös suomeksi
Hedmarkin lääni

| Hedmarkin lääni Hedmark fylke |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Läänin sijainti Norjassa
Valtio:  Norja
Alue:  Østlandet
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Hamar
 – lääninjohtaja:  Dag Rønning
Pinta-ala:  27 397,79 km²
Väkiluku (2016):  195 356
 – väestötiheys:  7,13 as./km²
Kielet:  Kirjanorja ja uusnorja
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  NO-04
 – NUTS:  NO021
 
Läänin internetsivut
Hedmarkin lääni (norj. Hedmark fylke) on entinen Norjan lääni maan kaakkoisosassa Østlandetissa, nykyisen Innlandetin läänin alueella. Se sijaitsee sisämaassa Oslon kaupungin koillispuolella ja rajautuu idässä Ruotsiin, etelässä Akershusin lääniin, lännessä Opplandin lääniin ja pohjoisessa Etelä-Trøndelagin lääniin. Sen hallinnollinen keskus on Hamar. Läänissä on 195 356 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 27 397,79 neliökilometriä.
Hedmarkin lääni on enimmäkseen harvaan asuttua maaseutua. Asutus keskittyy viljaville alueille Mjøsa-järven ympäristöön läänin eteläosassa. Hedmarkista tulee suuri osa Norjan tuottamasta puutavarasta. Aiemmin tukit uitettiin rannikolle Glommajokea pitkin, nykyisin ne kuljetetaan maanteitä ja rautateitä pitkin.
Kunnat

Hedmarkin lääniin kuuluu yhteensä 22 kuntaa:
Alvdal
Eidskog
Elverum
Engerdal
Folldal
Grue
Hamar
Kongsvinger
Løten
Nord-Odal
Os
Rendalen
Ringsaker
Stange
Stor-Elvdal
Sør-Odal
Tolga
Trysil
Tynset
Våler
Åmot
Åsnes
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hedmarkin lääni Wikimedia Commonsissa
Läänin internetsivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Norjan läänit
Agder
Akershus
Buskerud
Finnmark
Innlandet
Møre ja Romsdal
Nordland
Oslo
Rogaland
Telemark
Tromssa
Trøndelag
Vestfold
Vestland
Østfold
Pohjois-Trøndelagin lääni

| Pohjois-Trøndelagin lääni Nord-Trøndelag fylke |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Läänin sijainti Norjassa
Valtio:  Norja
Alue:  Trøndelag
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Steinkjer
 – lääninjohtaja:  Pål Sæther Eiden
Pinta-ala:  22 414,96 km²
Väkiluku (2016):  136 399
 – väestötiheys:  6,09 as./km²
Kielet:  Kirjanorja ja uusnorja
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  NO-17
 – NUTS:  NO062
 
Läänin internetsivut
Pohjois-Trøndelagin lääni (norj. Nord-Trøndelag fylke) on Norjan lääni maan keskiosassa Trøndelagin alueella. Se sijaitsee Norjanmeren rannalla Trondheimin pohjoispuolella ja rajautuu etelässä Etelä-Trøndelagin lääniin, idässä Ruotsiin ja pohjoisessa Nordlandin lääniin. Sen hallinnollinen keskus on Steinkjer. Läänissä on 136 399 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 22 414,96 neliökilometriä.
Läänin rannikko on viljavaa tasankoa, jossa kasvatetaan viljaa ja vihanneksia. Sisämaassa, lähempänä Ruotsin rajaa, on laajoja kuusimetsiä.lähde?
Kunnat

Pohjois-Trøndelagin lääniin kuuluu yhteensä 23 kuntaa:
Flatanger
Fosnes
Frosta
Grong
Høylandet
Inderøy
Leka
Leksvik
Levanger
Lierne
Meråker
Nærøy
Namdalseid
Namsos
Namsskogan
Overhalla
Røyrvik (eteläsaam. Raarvihke)
Snåsa (eteläsaam. Snåase)
Steinkjer
Stjørdal
Verdal
Verran
Vikna
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjois-Trøndelagin lääni Wikimedia Commonsissa
Läänin internetsivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Norjan läänit
Agder
Akershus
Buskerud
Finnmark
Innlandet
Møre ja Romsdal
Nordland
Oslo
Rogaland
Telemark
Tromssa
Trøndelag
Vestfold
Vestland
Østfold
Pellinki-dieetti

Pellinki-dieetti on ortopedi ja ravitsemuskirjailija Antti Heikkilän kehittämä ja kotisaarensa mukaan nimeämä vähähiilihydraattisen ruokavalion muunnelma. Pellinki-dieetti perustuu Atkinsin dieettiin, mutta on sitä sallivampi. Se on tarkoitettu laihdutukseen ja elämänlaadun parantamiseen.
Sisältö

Pellinki-dieetillä vältetään sokeria ja tärkkelystä sisältäviä ruokia sekä valmisruokia ja alkoholia. Siinä suositaan proteiinia, rasvaa, vihanneksia, pähkinöitä ja marjoja sekä kotimaisia tuoreita ja jalostamattomia luomutuotteita. Siinä vältetään kovetettuja kasvirasvoja ja margariinia, ja käytetään mieluummin oliiviöljyä, neitsytkookosöljyä ja eläinrasvoja kuten voita. Rypsiöljyä ruokavaliossa ei suositella, sillä se on Antti Heikkilän mukaan ihmiselle haitallista. Ruokaa ei tulisi lämmittää mikroaaltouunissa vaan mieluummin esimerkiksi höyryttämällä.
Pellinki-dieetillä hiilihydraatteja suositellaan nautittavan 40–70 grammaa päivässä, mutta paljon liikuntaa harrastavat voivat syödä niitä 100 grammaa päivässä. Ketoosiin ei ole tarpeen pyrkiä.
Kritiikkiä

Kuopion yliopistosairaalan ja Kuopion yliopiston kliinisen ravitsemustieteen professori Helena Gylling leimasi Diabetes-lehden numerossa 10/2004 Antti Heikkilän ravintosuositukset hengenvaarallisiksi. Gyllingin mukaan ortopedi Antti Heikkilän teesit ovat: Syökää voita, margariineissa on vaarallista transrasvaa ja välttäkää hiilihydraatteja. Ravintosuositukset ovat näiden teesien suhteen erilaiset. Ravitsemusterapeutti Liisa Heinonen ja professori Antti Aro perustelevat Diabetes-lehden numerossa 12/2003 negatiivisuuttaan Antti Heikkilän ravintosuosituksille.
Kirjallisuutta

Heikkilä, Antti: Hyvän olon keittokirja. Opas vähähiilihydraattiseen ja ravinteikkaaseen ruokavalioon.  Helsinki:  Rasalas, 2003.  ISBN 952-542-107-4
Heikkilä, Antti: Hyvän olon keittokirja 2.  Helsinki:  Rasalas, 2004.  ISBN 952-542-113-9
Heikkilä, Antti: Näin me keitämme.  Helsinki:  Rasalas, 2007.  ISBN 978-952-542-137-8
Heikkilä, Antti: Diabeteksen hoito ruokavaliolla.  Helsinki:  Rasalas, 2008.  ISBN 978-952-542-144-6
Heikkilä, Antti: Ravinto & terveys.  Helsinki:  Rasalas, 2006.  ISBN 952-542-130-9
Heikkilä, Antti: Pellingin joulu - VHH herkkusuille.  Helsinki:  Rasalas, 2011.  ISBN 978-952-542-158-3
Aiheesta muualla

Antti Heikkilän terveysklubi
Juutalaisten historia

Juutalaisten historia on yli kolmentuhannen vuoden mittainen. Juutalaisten historia alkaa Raamattuun tallennetuilla myyttisillä kertomuksilla Abrahamista ja muista patriarkoista, jotka omaksuivat yksijumalaisuuden ja muuttivat Mesopotamiasta Kanaaninmaahan ja sieltä Egyptiin, mistä Mooses myöhemmin johdatti israelilaisen kansan takaisin luvattuun maahan.
Valloitettuaan Kanaaninmaan israelilaiset perustivat sinne Israelin ja Juudan kuningaskunnat, joiden tunnetuimmat myyttiset kuninkaat olivat Daavid ja Salomo. Varhaisimmat Raamatun ulkopuoliset lähteet näiden valtioiden historiasta ovat peräisin 800-luvulta eaa. Juutalaisista aletaan puhua varsinaisesti vasta maanpakolaisuuden ajanjakson eli Babylonin vankeuden jälkeen 500-luvulla eaa., kun juutalaisten uskonto oli saanut pitkälti nykyisen muotonsa ja pyhien kirjoitusten kanonisointi oli aloitettu.
Palestiinan roomalaisvallan ja epäonnistuneiden kapinoiden jälkeen juutalaiset hajaantuivat diasporaan ympäri Välimeren aluetta. Seuraavina vuosisatoina he elivät kansallisena ja uskonnollisena vähemmistönä islamilaisessa maailmassa ja kristillisessä maailmassa, kokien usein vainoja, jotka huipentuivat 1940-luvulla holokaustiin. Nykyään juutalaisia asuu hajallaan ympäri maailmaa, eniten Yhdysvalloissa ja Israelissa.
Alkukohdan määrittely

Juutalaiset itse katsovat historiansa alkavan raamatullisten aikojen patriarkkojen elämästä ja kansansa paosta Egyptistä. Näissä ja myöhemmissäkin Raamatun kertomuksissa heitä ei vielä kuitenkaan kutsuta juutalaisiksi vaan heprealaisiksi, tai israeliiteiksi tai ”Israelin lapsiksi”. Sana ”juutalainen” tulee hepreankielisestä sanasta juuda (yehuda), jolla tarkotettiin heprealaisessa Raamatussa eri asioita, kuten heimoa, aluetta tai kuningaskuntaa. Lisäksi muinaisten israelilaisten kulttuuri poikkesi monin tavoin nykyjuutalaisten kulttuurista. Tämän vuoksi monet nykytutkijat ajoittavatkin juutalaisten historian alun Babylonin vankeuden alkuun 586 eaa. Jotkut tutkijat aloittavat juutalaisten historian vasta Aleksanteri Suuren valloitusten aloittaman hellenistisen kauden alkuun 300-luvulla eaa. tai roomalaisvallan aikaan ajanlaskun alun molemmin puolin. Nykyisinkin juutalaisella voidaan viitata joko uskontoon tai etniseen ja kulttuuriseen identiteettiin, tai kansallisuuteen. Juutalaisten historian alkukohdan tarkka määrittely vaatisikin yhden määritelmän valitsemista muiden määritelmien kustannuksella.
Esihistoria

Heprealainen Raamattu sisältää useita historiallisia ja myyttisiä kuvauksia israelilaisten muinaisista ajoista. Sitä ei tarkkaan tiedetä, milloin näitä kertomuksia alettiin kertoa suullisesti, tai milloin ne kirjoitettiin ylös. Lopullisen muotonsa kirjoitukset saivat vasta persialais- ja kreikkalaiskausilla ensimmäisen vuosituhannen eaa. puolivälin jälkeen, ja ne kuvaavatkin lähinnä Juudan ja Israelin kuningaskuntien väestöjä tuolta ajalta. Juutalaisten historian kannalta sitä varhaisemman ajan myytit ja legendat ovat kaikessa epähistoriallisuudessaan kuitenkin tärkeitä, koska ne ovat muokanneet juutalaista ajatusmaailmaa.
Esihistoria > Kansan varhaisvaiheet Raamatun mukaan > Patriarkat

Raamatun mukaan israelilaisten kantaisä on Abraham, Seemin jälkeläinen, joka eli vuoden 2000 eaa. tienoilla. Abraham lähti kotoaan Etelä-Mesopotamiassa sijainneesta Kaldean Urista saatuaan Jumalalta käskyn lähteä maahan, jonka Jumala oli hänelle antava. Jumala antoi lupauksen Abrahamille, että hänestä syntyisi suuri kansa ja hänen nimensä tulisi tunnetuksi. Abrahamista sai alkunsa juutalaisuuteen kuuluva yksijumalaisuus, kun hän hylkäsi oman isänsä monijumalaisuuden ja alkoi palvoa vain yhtä Jumalaa.
Abraham saapui Beteliin Kanaaninmaahan, jossa siihen aikaan kanaanilaiset asuivat. Hänelle ilmestynyt Jumala lupasi maan Abrahamin jälkeläisille.
Abrahamia sekä hänen poikaansa Iisakia ja tämän poikaa Jaakobia (eli Israelia) pidetään Israelin kansan kantaisinä, ja heitä sanotaan patriarkoiksi. Jaakob sai 12 poikaa, joista kutakin pidettiin samannimisen Israelin sukukukunnan kantaisänä: Ruuben, Simeon, Leevi, Juuda, Isaskar, Sebulon, Dan, Naftali, Gad, Asser, Joosef ja Benjamin.
Jaakob poikineen joutui siirtymään Egyptiin viljan perässä, kun maassa raivosi nälänhätä. Siellä hän ja hänen poikansa saivat muutaman vuosisadan kuluessa niin paljon jälkeläisiä, että heistä kehittyi kokonainen kansa. Egyptiläiset lopulta orjuuttivat israelilaiset, jotka joutuivat raskaisiin töihin rakentamaan muun muassa Piitomin ja Ramseksen kaupunkeja, minkä on arveltu tapahtuneen Egyptin 19. dynastian aikoihin.
Esihistoria > Kansan varhaisvaiheet Raamatun mukaan > Pako Egyptistä

Egyptissä syntynyt Mooses johti Raamatun mukaan Israelin kansan pakoon Egyptistä heidän oltuaan siellä 430 vuotta. Jumala auttoi israelilaisia muun muassa avaamalla aukon Punaiseen mereen ja hukuttamalla egyptiläisten sotajoukon. Israelilaiset vaelsivat pitkään Siinain erämaassa kohti Israelia, luvattua maata, syöden taivaalta pudonnutta mannaa. Tältä ajalta on Raamatun mukaan peräisin myös Mooseksen laki ja sen tärkein osa, kymmenen käskyä.
Esihistoria > Kansan varhaisvaiheet Raamatun mukaan > Joosua ja tuomarit

Mooseksen seuraajan Joosuan aikaan israelilaiset alkoivat vallata Kanaaninmaan kaupunkeja. Palestiinassa heprealaisilla oli jo Sikem, sopimuksin saatiin haltuun Gibeon ja Tirsa. Beetel, Laakish ja Hazor valloitettiin sotimalla. Toisaalla oli tappioita, pohjoinen Daanin heimo koetti turhaan vallata maata Jerusalemin länsipuolelta. 12 israelin heimoa liittyi yhteen Sikemissä, johon syntyi kuningas Abimelekin aikoihin israelilainen kaupunkivaltio. Ammonilaiset, moabilaiset ja midianilaiset hyökkäsivät maahan, ja heimot sotivat toisiaan vastaan. Epäjumalien palvonta levisi israelilaisten keskuudessa. Israelin keskuspaikkana oli Siilo, johon liitonarkki oli siirretty, ja josta käsin Samuel koetti yhdistää Israelia.
Pasuunoiden soitto mursi Jerikon muurit. Israelilaiset valtasivat tämän jälkeen monia kaupunkeja Kanaaninmaasta. Kuitenkin esimerkiksi Jerusalem ja Geser jäivät pitkäksi aikaa valtaamatta israelilaisilta.
Israelilaiset jakautuivat kahteentoista heimoon. Kanaaninmaahan asettumisen jälkeen kansaa johtivat tuomarit, joista kuuluisin oli Simson.
Esihistoria > Israeliittien historia arkeologisten ja Raamatun ulkopuolisten tietojen mukaan

Kanaaninmaalla on arkeologisten todisteiden mukaan asunut ihmisiä jatkuvasti jo esihistoriallisista ajoista lähtien. Jotkin ihmiskunnan vanhimmista pysyvistä asumuksista on löydetty sieltä, kuten Jeriko, jossa asuttiin jo 9000 eaa. Juuri ennen israeliittien kulttuurin kehittymistä, noin 1550–1200 eaa., Kanaaninmaassa oli kuninkaiden hallitsemia kaupunkivaltioita kuten Hazor, Megiddo ja Jerusalem. Koko alue oli tuolloin osa Egyptin valtakuntaa.
Varhaisin ajoitettu historiallinen lähde, jossa mainitaan Israel, on Egyptin faarao Merenptahin (n. 1213–1203 eaa.) steela, jossa mainitaan lyhyesti muiden lyötyjen kanaanilaisten viholliskansojen ohella, että ”Israel on hävitetty ja sen siemen tuhottu”. Israelista käytetään steelassa kirjoitusmerkkiä, joka tarkoittaa kansaa tai etnistä ryhmää. Sanan alkuperästä ei ole Raamatun ulkopuolelta löydetty mitään tietoa. Seuraavat kirjalliset viittaukset Israelin historiaan löytyvät vasta 800-luvulta eaa.
Israeliittien kantaisästä Abrahamista tai israeliittien mesopotamialaisesta nomadialkuperästä ei ole historiallisia todisteita. Jotkut tutkijat ovat arvelleet, että Abraham saattoi olla amoriitti, sillä he olivat Abrahamin tapaan nomadeja. Historiallisten todisteiden löytäminen jonain tuntemattomana aikana eläneestä yksittäisestä paimenesta on kuitenkin mahdotonta. Myös Hebronissa väitetysti sijaitsevan Abrahamin haudan aitous on todistamatta. Nimiä Abram ja Jaakob muistuttavia nimiä löytyy kuitenkin vanhoista mesopotamialaisista lähteistä toisen vuosituhannen eaa. alkupuolelta, ja myös jotkin kuvaukset Abrahamin elämästä vastaavat tuon ajan mesopotamialaista kulttuuria. Toisaalta jotkin kohdat kertomuksessa viittaavat siihen, että se kirjoitettiin vasta monta vuosisataa myöhemmin kuin Abrahamin väitettynä elinaikana noin 2000–1600 eaa.
Myöskään juutalaisten orjuudesta ja paosta Egyptistä Mooseksen johdolla ei ole mitään arkeologisia todisteita tai mainintoja Raamatun ulkpuolisissa lähteissä. Pakokertomus myös muistuttaa joitain muita Lähi-idän myyttejä tuolta ajalta. Se tiedetään, että kanaanilaisia liikkui Kanaaninmaan ja Egyptin välillä, ja heitä oli Egyptissä myös orjina.  Jotkut ovat ehdottaneet kertomuksen taustalla olevan hyksojen karkotuksen Egyptistä 1500-luvulla eaa. Toinen mahdollinen esikuva israeliittien paolle ovat puolinomadiset šasut.
Myöskään Raamatun kuvaamasta Kanaaninmaan valloituksesta ja Jerikon ja Ain kaupunkien tuhoamisesta ei ole arkeologisia todisteita. Useimmat tutkijat ovatkin nykyisin sitä mieltä, että israeliitit eivät tulleet Kanaaninmaahan Mesopotamiasta tai Egyptistä, kuten Raamatussa kerrotaan, vaan että heidän kulttuurinsa, uskontonsa ja heprean kielensä kehittyivät Kanaaninmaassa, jossa tapahtui 1200- ja 1100-luvuilla eaa. suuria mullistuksia, kuten egyptiläisvallan loppuminen ja merikansojen hyökkäykset. Tutkijat ovat arvelleet, että israeliittien siansyöntikielto ja ympärileikkausperinne kehittyvät tavoiksi erottaa heidät filistealaisista ja Kanaanin muista kansoista.
Israelin ja Juudan kuningaskunnat

Raamatun mukaan israelilainen kansa oli pitkän aikaa jakautunut itsehallinnollisiin yhdyskuntiin, kunnes 1020-luvulla eaa. valittiin kansalle yhteinen kuningas, Saul. Tätä aiemmin tuomarien aikana kuninkaan aseman oli saavuttanut jo Gideon, mutta hän oli kieltäytynyt ottamasta vastaan kuninkaan tai hallitsijan nimeä.
Saulin kuoltua taistelussa filistealaisia vastaan häntä seurasi Daavid, jonka aikana yhdistynyt Israelin kuningaskunta pystyi suojautumaan filistealaisten uhalta. Daavid teki Jerusalemista valtakunnan pääkaupungin. Häntä seurasi kuninkaana hänen poikansa Salomo, jonka hallituskausi oli Raamatun mukaan vieläkin menestyksekkäämpi kuin isänsä. Salomo kuvataan viisaana kuninkaana, joka kokosi Israelin heimoista yhtenäisen poliittisen kokonaisuuden sekä rakennutti muun muassa suuren temppelin Jerusalemiin.
Raamatun mukaan Salomon pojan Rehabeamin hallintokaudella Jerobeam johdatti Israelin kaksitoista heimoa kapinaan, minkä seurauksena valtakunta jakautui pohjoiseen Israelin kuningaskuntaan ja eteläiseen, köyhempään Juudan kuningaskuntaan.
Daavidin tai Salomon hallintokausista ei tunneta arkeologisia todisteita tai mainintoja Raamatun ulkopuolisissa lähteissä, ja jotkut tutkijat eivät uskokaan, että mitään suurta Israelin kuningaskuntaa oli olemassa. Daavidia ja Salomoa seuranneita kuninkaita, kuten Ahab, Jehu, Hiskia ja Jojakin, mainitaan jo assyrialaisissa ja babylonialaisissa lähteissä. Israelin ja Juudan kuningaskunnat olivat historiallisten lähteiden perusteella olemassa viimeistään 800-luvulla eaa.
Assyria valloitti Israelin kuningaskunnan 700-luvulla, lakkautti sen kuningashuoneen ja karkotti asukkaat ympäri Assyrian valtakuntaa. Juudan kuningaskunnassa Daavidin dynastia hallitsi vielä vuoteen 586 eaa. saakka.
Israelin ja Juudan kuningaskunnissa ei juutalaisuuteen kuuluvaa yksijumalaisuutta eli monoteismia vielä tunnettu, vaan oman kansallisjumalan kultti oli henoteistinen, yhtä jumaluutta suosiva. Pääjumala oli Jahve. Muista jumalista tärkeitä ja yleisesti palvottuja olivat ylijumala Ēl ja tämän puoliso Ašera. Siirtyminen monoteismiin tapahtui Israelissa ja Juudassa henoteismista monolatrian kautta hitaasti vasta 600-luvulta eaa. lähtien. Jahven palvonta ainoana jumalana sai alkunsa Juudan kuninkaan Josian aikana 620-luvulla eaa. syntyneestä deuteronomistisesta liikkeestä.