stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venny Soldan-Brofeldt
Elämä > Tutustuminen Juhani Ahoon

Syksyn 1889 ja kevään 1890 sekä Soldan että Juhani Aho asuivat molemmat Pariisissa kuitenkaan vielä tapaamatta toisiaan. Syystalvella 1890 he tutustuivat toisiinsa taiteilija Anna Sahlsténin ateljeekutsuilla Helsingissä. Rakastuminen tapahtui Kansanvalistusseuran järjestämillä Kuopion laulujuhlilla. Soldan jäi Kuopioon maalaamaan Minna Canthin muotokuvaa, josta ei tullut oikein näköistä, koska Soldanin ajatukset olivat Juhani Ahossa. Nuoret seurustelivat innokkaasti koko muotokuvamaalausprosessin ajan käyden teatterissa, konserteissa ja samoillen Puijolla, Niuvanniemellä ja Rönön saarella. ”Lähes ummikkoruotsalaisesta pääkaupunkiseutulaisesta kosmopoliitista oli nuorsuomalaisten suomenmielinen kellokas löytänyt etsimänsä”. Häämatkan he tekivät Pietariin. Ensimmäinen talviasunto oli Ullanlinnan kylpylässä, jossa vuokra oli talvella halpa. Tuttavapiiriin kuuluivat Jean Sibelius, Pekka Halonen, Arvid Järnefelt, Kasimir Leino, Werner Söderhjelm, Albert Edelfelt, Axel Gallén ja Eero Järnefelt.lähde?
Aikalaiset pitivät Soldania liian boheemina. Minna Canth muun muassa sanoi hänestä ja hänen pukeutumisestaan: ”Neiti Soldan on tavattoman intelligentti nainen ja Juhani Aho näyttää olevan hänestä hyvin intresseerattu, vaikka hän ei suinkaan ole, ei kaunis eikä nuori. Käy sitä paitse jotenkin huolimattomasti puettuna.” ”Venny rakasti kauhtanoitaan, tuprutteli tupakoitaan ja kirota pärskäytti reippaasti, milloin aihetta oli.”, kertovat Kaija Valkonen ja Elina Koivunen kirjassaan Suurin on rakkaus. Tuona pitkien hameiden aikana Soldan ällistytti ja närkästytti ihmisiä liikkumalla miehensä ja ystäviensä seurassa eräretkillä muun muassa lyhyessä urheiluhameessa ja pieksuissa. Vanhanakin hän ajeli baretti päässä, pitkissähousuissa lapikkaat jalassa polkupyörällään aikana, jolloin naiset eivät vielä yleensä pitäneet pitkiä housuja. Toisaalta Soldan oli ”älykäs ja uhrautuvainen, uhkea, hillitty ja hienotunteinen”.
Maalauksia

Heränneitä, 1898, Ateneum
Yksinäinen rukoilija, Oulujoen kirkko
Kuvia maalauksista

Ateria savolaisessa talonpoikaistalossa, 1892.
Heränneitä, 1898.
Saaristomaisema, 1899–1900.
Isoisän opissa, 1902.
Lätäkön luona leikkivä poika, 1914.
Tora, 1916.
Antti, 1917.
Pojat verkkoja puikkaroimassa, 1917.
Puromaisema, ajoittamaton.
Julkaisuja

Merimajamme ja me. WSOY 1930.
Meidän perheen Tirolin matka. Värityskirja lapsille.
Kuinka on opittu lentämään. WSOY 1910.
Suomalainen kuvakirja lapsille ja nuorisolle (yhdessä Juhani Ahon kanssa).
Televisiossa

Yle TV1 teki vuonna 2003 Venny Soldan-Brofeldtin elämään perustuvan kahdeksanosaisen televisiosarjan Venny, jossa Soldan-Brofeldtia näytteli Sara Paavolainen.
Lastuja – taiteilijasuvun vuosisata on Peter von Baghin ohjaama dokumenttielokuva vuodelta 2011. Elokuva kertoo Juhani Ahon suvun tarinaa 1800-luvun lopulta kohti nykyaikaa. Keskeisiä henkilöitä elokuvassa ovat Juhani Aho, hänen vaimonsa taidemaalari Venny Soldan-Brofeldt ja Ahon lapset Heikki Aho ja Björn Soldan. Kolmatta sukupolvea edustaa Juhani Ahon lapsenlapsi valokuvaaja Claire Aho.
Kirjallisuutta

Konttinen, Riitta: Venny Soldan-Brofeldtin taiteilijantie. Otava 1996.
Konttinen, Riitta: ”Soldan-Brofeldt, Venny (1863–1945)”, Suomen kansallisbiografia, osa 9, s. 179–181.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-450-5  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vapaasti ladattavia Venny Soldan-Brofeldtin e-kirjoja Projekti Lönnrotissa.
Venny Soldan-Brofeldt. Yle Elävä arkisto.
Soldan, Venny hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Käynti eräässä taiteilijakodissa, Suomen Kuvalehti, 03.11.1923, nro 44, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz  Musée d'Orsay 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Venny Soldanin nuorena taideopiskelijana maalaama omakuva vuodelta 1882.
Soldan-Brofeldtin maalaama Juhani Ahon muotokuva vuodelta 1891.
Sortavalan apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko

Sortavalan apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko, myös Sortavalan apostolien Pietarin ja Paavalin katedraali, on ortodoksinen kirkko Sortavalassa Luovutetussa Karjalassa. Kirkko oli Sortavalan ortodoksisen seurakunnan pääkirkko ja Karjalan hiippakunnan pääkirkko eli katedraali. Nykyisin venäläiset kutsuvat kirkkoa nimellä Nikolskajan kirkko.
Apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko valmistui vuonna 1873. Kirkon ja ikonostaasin suunnitteli akateemikko Nikolai Grebenka. Kirkko rakennettiin kivestä ja rapattiin valkoiseksi.  Kirkon vihki sen valmistumisvuonna Pietarin metropoliitta Isidor ja apulaispiispa Palladij.
Kirkon piirteet

Kirkossa on piirteitä barokista, klassisimista ja bysanttilaisuudesta. Kirkko on ristinmuotoinen ja läntisen ristivarren päässä on jyrkkäkattoinen ja kolminivelinen kellotorni, jossa oli seitsemän kelloa. Kirkon keskellä on kirkkosalin kattava suuri kupoli, jonka ympärillä ristivarsien kulmauksissa on vielä neljä pienempää kupolia. Kirkon itäpäässä oleva apsis on muuta kirkkoa matalampi. Kirkon sisäänkäynnit sijaitsevat etelä- ja pohjoisristivarsissa sekä kellotornin alaosassa. Kirkossa oli kolme alttaria: pääalttari, vanhurskaan Annan kuoleman muistolle omistettu vasen sivualttari ja pyhittäjien Sergei ja Herman Valamolaisen muistolle pyhitetty oikeanpuoleinen sivualttari.
Kirkosta katedraali

Sortavalasta tuli Suomen ortodoksisen kirkon keskus vuonna 1925, jolloin piispanistuin siirrettiin Viipurista Sortavalaan. Tämän myötä Apostolien Pietarin ja Paavalin kirkosta tuli nyt Karjalan hiippakunnan pääkirkko eli katedraali. Kirkon alkuperäinen ikonostaasi vaihdettiin vuonna 1929 Viipurin Markovillan piispantalon entisen kotikirkon ikonostaasiin, joka oli ollut jonkin aikaa varastoituna Valamon luostarissa. Syynä tähän oli alkuperäisen ikonostaasin huono kunto.
Sota-aika ja nykytilanne

Sortavalan katedraali ei kärsinyt tuhoja talvisodan ilmapommituksissa, mutta Moskovan rauhassa Sortavala oli luovutettava Neuvostoliitolle. Venäläiset tuhosivat kirkon sisustan ja käyttivät kirkkoa muun muassa hevostallina. Suomi valtasi jatkosodassa 1941 Sortavalan takaisin. Takaisinvaltauksen yhteydessä kirkko ei kärsinyt vaurioita. Kirkon sisätiloja korjattiin vuonna 1943. Vuonna 1944 kirkko jäi taas rajan taakse. Neuvostoliiton hajottua on kirkkoa kunnostettu ja se on vihitty uudelleen käyttöön. Nykyisin sitä kutsutaan Nikolskajan kirkoksi.
Irtaimiston kohtalo

Talvidodan aikana eikä Moskovan rauhan jälkeen kirkon ikoneja mainita evakuoidun ollenkaan. Osa ikoneista pelastettiin toisen evakuoinnin yhteydessä vuonna 1944. Pelastettujen ikonien joukossa oli Kristuksen ikoni, joka on ainoa vanhasta ikonostaasista säilynyt ikoni. Se sijaitsee nykyisin Äänekosken tsasounassa.
Aikaisempia kirkkoja

Sortavalan ortodoksinen seurakunta on tiettävästi syntynyt jo 1300-luvun puolivälissä. Seurakunnan pääkirkot sijaitsivat Riekkalansaarella kaupungin itäpuolella vuoteen 1765 asti. Nykyisin suunnilleen samalla paikalla on Pyhän Nikolaoksen kirkko. Ensimmäinen ortodoksinen kirkko rakennettiin Sortavalan kaupunkiin vuonna 1765, vaikka kaupunki olikin perustettu jo 1650. Tämäkin kirkko oli nimeltään Apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko ja siitä tuli seurakunnan pääkirkko. Kirkko oli rakennettu puusta ja sitä korjattiin vuosina 1807 ja 1839. Tämä kirkko jäi käytöstä vuonna 1872, nykyisen kirkon valmistuessa ja se purettiin 1877. Paikalle rakennettiin myöhemmin Johannes Teologin kirkko.
Aiheesta muualla

Kuva kirkosta (Arkistoitu – Internet Archive)
Pietari-Paavalin kirkko Sortavalan pienoismallissa vuodelta 1939 (kuvassa nro 1) (Arkistoitu – Internet Archive)
Huomattavia suomalaisia kirkkorakennuksia
| --- | --- |
Tuomiokirkkoja: Espoo • Helsinki • Kuopio • Lapua • Mikkeli • Oulu • Porvoo • Turku • Tampere
Katedraaleja: Uspenskin katedraali • Pyhän Nikolaoksen katedraali • Pyhän Kolminaisuuden katedraali • Pyhän Henrikin katedraali
Paikkamäärältään suuria: Kerimäki • Lapväärtti • Johanneksenkirkko • Nurmes • Keski-Porin kirkko • Heinävesi
Vanhoja puukirkkoja: Ulrika Eleonoran kirkko • Muhos • Petäjäveden vanha kirkko • Sammatti • Sodankylän vanha kirkko • Uudenkaupungin vanha kirkko • Vöyrin puukirkko
Vanhoja kivikirkkoja: Eckerö • Hammarland • Hattulan Pyhän Ristin kirkko • Hollola • Jomala • Lemland • Nousiainen • Pernaja • Saltvik • Sund • Tyrvään Pyhän Olavin kirkko • Ulvila
Modernistisia: Kannonkoski • Lakeuden Risti • Nakkila • Rajamäki • Temppeliaukion kirkko • Varkauden pääkirkko
Luovutettujen alueiden kirkkoja: Sortavalan apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko • Kristuksen kirkastumisen katedraali • Viipurin tuomiokirkko • Viipurin vanha tuomiokirkko • Terijoen ortodoksinen kirkko
Kirkko nykyasussaan
Kuolinsyyntutkija

Kuolinsyyntutkija on eräissä maissa esiintyvä virkamies, jonka tehtävänä on selvittää vainajan kuolemansyy. Työ sisältää sekä lääketieteellisiä että oikeudellisia näkökulmia, ja sen tavoitteena on varmistaa, että kuolemantapauksen taustat ovat selvillä. Kuolinsyyntutkija voi tehdä kuolemansyyn selvittämiseksi ruumiinavauksia, tutkia vainajan sairaushistoriaa, haastatella omaisia ja yhteistyötahoja sekä analysoida laboratoriotutkimusten tuloksia. Hänen työnsä on keskeisessä roolissa esimerkiksi rikostutkinnoissa, tapaturmissa, epäselvissä kuolemantapauksissa sekä tilanteissa, joissa tarvitaan tarkempaa tietoa kuolemaan johtaneista syistä.
Sotainvalidi

Sotainvalideja saksalaisessa julisteessa vuodelta 1917.
Kätensä menettänyt sotainvalidi.
Sotainvalidi (myös sotavammainen) on sodassa pysyvästi vammautunut henkilö.
Suomalaiset sotainvalidit

Suomen sodissa vuosina 1939–1945 rintamalla haavoittui ja sairastui yhteensä noin 205 000 henkilöä. Pysyvästi vammautuneiden määräksi on arvioitu noin 90 000 henkilöä. Pari vuotta toisen maailmansodan päättymisen jälkeen säädettiin sotilasvammalaki, jonka nojalla sotainvalidit saavat edelleen hoitoa ja kuntoutusta. Lakia on myöhemmin täydennetty useita kertoja. Sotainvalidien johdonmukainen kuntoutus aloitettiin Suomessa 1960-luvun alussa. Muiden rintamaveteraanien kuntoutus aloitettiin 1970-luvun loppupuolella. Suomessa oli vuoden 1994 lopussa noin 220 000 rintamaveteraania, joista sotainvalideja noin 36 000.
Suomessa sotainvalidien etuja valvoo 18. elokuuta 1940 Jyväskylässä perustettu Sotainvalidien Veljesliitto. Liiton jäseniksi ovat voineet liittyä myös sotainvalidien puolisot ja lesket.  Sotainvalideille korvataan muun muassa sotavammojen hoitokuluja ja kuntoutusta sekä maksetaan elinkorkokorvausta vamman tai sairauden aiheuttamasta haitasta. Korvausten maksaminen on ensisijaisesti valtion vastuulla.
Suomen sotilasvammalaki määrittelee puolustusvoimien palveluksessa aiheutuneiden vammojen hoidon ja kuntoutuksen sekä niistä maksettavat korvaukset. Laki määrittelee myös sotien aikana palveluksen ulkopuolisten sotavammaisiksi määriteltyjen siviilihenkilöiden vammojen hoidon ja kuntoutuksen sekä niistä maksettavat edut.
Suomalaiset sotainvalidit > Sodassa psyykkisesti vammautuneet

Talvi- ja jatkosodassa vammautui suuri määrä sotilaita psyykkisesti erityisesti asemasodassa ja muissa pitkäkestoisissa tilanteissa. Vammautuneet olivat pääasiassa aikuistuneita, jo siviilissä vakiintuneita henkilöitä, joille sotiminen ei ollut aikuistumisriitti. Psykiatrisia osastoja oli sotasairaaloissa enimmillään 15 ja niissä 1 800 paikkaa.
Psyykkisesti haavoittuneille ei juuri maksettu sotainvalidikorvauksia, sillä katsottiin, että häiriöt johtuivat miehestä itsestään, ja myöhemminkin korvaushakemukset on hylätty kolmin-nelinkertaisesti myönnettyihin korvauksiin verrattuna. Linjan loi vuonna 1943 lääkintäkapteeni Hannes Salmenkallio: ”Jos nämä potilaat saavat korvausta, niin heidän paranemisensa viivästyy tai he jäävät kokonaan paranematta. ”
Aiheesta on väitellyt Ville Kivimäki. Hänen englanninkielisen väitöskirjansa Battled Nerves: Finnish Soldiers' War Experience, Trauma, and Military Psychiatry 1941-44 tarkastettiin Åbo Akademissa kesäkuussa 2013, ja se on ilmestynyt suomeksi Murtuneet mielet -nimisenä.
Kirjallisuutta

Kivimäki, Ville Murtuneet mielet : taistelu suomalaissotilaiden hermoista 1939-1945., WSOY, 2013. ISBN 978-951-0-37466-5
Aiheesta muualla

Sotainvalidien Veljesliiton verkkosivu
Sovetskin piiri (Hanti-Mansia)

Sovetskin piirin vaakuna
Sovetskin piiri (ven.  Советский (муниципальный) район, Sovetksi (munitsialnyi) raion) on Hantien ja mansien autonomisen piirikunnan länsiosassa, Venäjällä sijaitseva paikallishallinnon ylemmän tason alue.
Sovetskin piirin sijainti Halti-Mansiassa
Kunnallispiirissä asui Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 48 059 henkeä. Piirin hallinnollinen keskus on Sovetskin kaupunki (26 495) henkeä (vuonna 2010); yli puolet piirin väestöstä asui tässä kaupungissa. Se sijaitsee linnuntietä 296 kilometriä piirikunnan pääkaupunki Hanty-Mansijskista länteen. Maantieteellisesti Sovetskin piirin sisälle sijoittuu Jugorskin kaupunkipiiri (34 067 as. 2010), joka on erillinen paikallishallinnon ylemmän tason alueensa.
Piirikeskukseen on maantie- ja rautatieyhteys. Sillä on myös oma lentoasema, joka palvelee myös Jugorskin kaupunkia.
Piirin kaupunki- ja maalaiskunnat

Paikallishallinnon yksityiskohtaisemmalla tasolla Sovetskin kunnallispiiri jakautuu seitsemään kaupunkikuntaan (gorodskoje poselenije) ja yhteen maalaiskuntaan (selskoje poselenije). Kaupunkikuntien keskuksena on joko kaupunki (Sovetski) tai kaupunkityyppinen taajama. Piirin kunnat ovat vuoden 2010 väestönlaskennan asukaslukuineen:
Agirišin kaupunkikunta (Агириш), 2 856 asukasta
Pionerskin kaupunkikunta (Пионерский), 5 390  asukasta
Kommunistitšeskin kaupunkikunta (Коммунистический), 2 423 asukasta
Malinovskin kaupunkikunta (Малиновский), 3 700 asukasta, joista 2 755 Malinovskin kaupunkityyppisessä taajamassa ja loput 945 maaseudulla.
Sovetskin kaupunkikunta (Советский), 26 495 asukasta
Tajožnyin kaupunkikunta (Таёжный), 2 370 asukasta
Zelenoborskin kaupunkikunta (Зеленоборск), 2 379 asukasta
Aljabjevskin maalaiskunta (Алябьевский), 2 446 asukasta
Aiheesta muualla

Sovetskin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (admsov.com)
Sovetskin piiri Hanti-Mansian sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (admhmao.ru)
Sovetski munitsialnyi raion (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (msu-ugra.ru)
Istorija i rasselenije (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (admhmao.ru)
Belojarsk • Berjozovo • Hanti-Mansijsk • Hanty-Mansijsk • Jugorsk • Kogalym • Konda • Langepas • Megion • Neftejugansk • Neftejugansk • Nižnevartovsk • Nižnevartovsk • Njagan • Oktjabrskoje • Pokatši • Pyt-Jah • Radužnyi • Sovetski • Surgut • Surgut • Urai
Sosiaalikeskus

Camberwellin vallattu sosiaalikeskus Lontoossa oli toiminnassa 2007.
Sosiaalikeskukset ovat julkisia yhteisötiloja, joita käytetään moniin erilaisiin tarkoituksiin. Niille on yhteistä se että ne toimivat taloudellista voittoa tavoittelemattomasti. Ne saattavat olla paikallisten yhdistysten tai jonkin alueen vähemmistöryhmien, pakolaisten, aktivistien tai alakulttuuriverkostojen ylläpitämiä. Ne tarjoavat tilat monenlaisille kulttuuritapahtumille sekä kokoustiloja esimerkiksi järjestöjen sekä yhdistyksien tapaamisille. Tyypillisesti sosiaalikeskuksen palvelut määrittyvät sen ympäröivän yhteisön tarpeiden ja sen toimintaan osallistuvien henkilöiden taitojen mukaan.
Sosiaalikeskukset sijoittuvat tyypillisesti isoihin kiinteistöihin, jotta niitä voitaisiin käyttää monipuolisesti eri ryhmittymien tarpeiden mukaan. Sosiaalikeskuksia löytyy miltei kaikista eurooppalaisista kaupungeista, joskus vallatuissa ja joskus vuokratuissa tiloissa.
Vapaat tilat

Kansalaisaktivistien ylläpitämiä sosiaalikeskuksia kutsutaan usein autonomisiksi sosiaalikeskuksiksi niiden erottamiseksi valtiollisista tai kunnallisista, sosiaalitoimen yksiköistä. Historiallisesti vastaavia tiloja on Suomessa kutsuttu myös vapaiksi nuorisotiloiksi tai vapaiksi toimikeskuksiksi. 1980-luvun asuntopoliittisten valtausten sijaan ne erikoistuvat vapaan kulttuuritoiminnan tarjoamiseen. Sosiaalikeskukset tarjoa paikan, jossa ihmiset voivat kokoontua ja harrastaa kulttuuria. Ne tarjoavat tilan konserteille, koulutustapahtumille, teatterille, työpajoille, keskustelutilaisuuksille, elokuvien ja dokumenttien näytöksiin sekä kahvilatoimintaan ja omakustanteiden myyntiin. Niissä saatta toimia graffitigallerioita, järjestää taidenäyttelyitä sekä performanssitapahtumia.
Toimintaa ylläpitävät usein samalla seudulla toimivat artivistit, jotka myös tuottavat kulttuuritapahtumia. Erilaisia tapahtumia järjestetään maksutta ja koko toimintaa ylläpidetään vapaaehtoistyöllä mutta toimijat eivät harjoita hyväntekeväisyyttä tai toimi sosiaalityöntekijöinä. Tapahtumia ja hankkeita organisoidaan yhteistyölla ja solidaarisesti. Vaikka jokainen sosiaalikeskus on erilainen johdetaan useimpia näiden toiminnoista epähierarkkisesti ja päätöksen teko tehdään konsensuksen hengessä. Useimmat keskuksista sijoittuvat poliittisesti vasemmalle ja voivat sisällyttää toimintaansa anarkistisia sekä autonomisia tavoitteita. Keskuksien toimintaan osallistuu kuitenkin hyvin eritaustoista lähtöisiä henkilöitä.
»Pyrkimyksemme on edelleen sama, haluamme tilan, joka on vapaa auktoriteeteistä, kaupallisuudesta ja syrjinnästä, tilan, joka on kaikille avoin ja jossa ihmisten tarpeet menevät kapitalistisen voiton maksimoinnin edelle. – Squat 64»
Vapaat tilat > Sosiaalikeskusten sekä asukas- ja nuorisokeskusten ero

Sosiaalikeskukset eroavat monissa suhteissa asukas-, nuoriso- sekä työttömien -keskuksista. Yksi ratkaisevimmasta eroista on se, että hanketta on ryhdytty vetämään paikallisen yhteisön omasta aloitteesta ja tilat on saatettu saada haltuun laittomin keinoin. Sosiaalikeskukset pyrkivät usein lainmukaistamaan asemansa osallistumalla esimerkiksi kunnalliseen päätöksentekoon, mutta tilanne voi olla vaikea, jos tilat on saatu käyttöön valtaamalla toiminnan mahdollistava kiinteistö.
»Tilat eivät sitkeistä uskomuksista huolimatta ole rajattu nuorille, mutta samalla tosiasia on, että suurin osa vallattujen tilojen käyttäjistä ovat nuorisolain määritelmän mukaan nuoria. Tästä syystä valtaajat ovat neuvotelleet nimenomaan Helsingin kaupungin nuorisoasiainkeskuksen kanssa, vaikka esimerkiksi kulttuuriasiainkeskus voisi myös olla
soveltuva kumppani.– Vapaa Helsinki -kollektiivi»
Sosiaalikeskukset Suomessa

Suomalaisten sosiaalikeskusten esikuvana voidaan historiallisesti pitää Helsingissä alun perin Elmu ry:n 1979 valtaamaa Lepakko-rakennusta, jossa järjestettiin toimintaa vuoteen 1999 asti. Helsingissä toimiva kansalaisjärjestö Oranssi on vallannut tiloja nuoriso- ja kulttuuritoimintaan, yhdistyksen kulttuurikeskus toimii nykyisin Suvilahdessa. Myös Turun nuorisoasiainkeskuksen myöhemmin käyttöön lunastama Auran panimo Turussa on vaikuttanut nykyaikaisten sosiaalikeskusten toimintaan.
Erotuksena ulkomailla tapahtuneista voimakkaista yhteydenotoista poliisin ja artivistien välillä (kuten muun muassa Nørrebron nuorisotalon yhteydessä) sosiaalikeskusprojektit ovat Suomessa edenneet usein yhteistyössä kaupungin virkamiestahon kanssa. Esimerkiksi Helsingissä nuorisoasiainkeskus, asettui Elimäen valtauksen yhteydessä keskeiseksi toimijaksi välittämään valtaajien, kiinteistön omistajan ja poliisin kantoja. Tampereen kiinteistötoimen ilmoitettua, ettei se jatka Hirvitalon vuokrasopimusta, kaupungin taidetoimikunta ja kulttuuritoimi puolsivat paikan vuokrasopimuksen jatkamista.
Monien toimitilojen tulevaisuus on ollut kuitenkin säännöllisesti uhattuna, ja esimerkiksi Taiteilijaseura NYTEn tiloja on puolustettu useaan otteeseen taiteen keinoin. Performanssien ohella vuonna 2004 järjestettiin Muuri-projekti, jolloin ylijäämälevyistä rakennettiin talon läpi muuri, johon kuvitetuin graffitein vastustettiin purkamissuunnitelmia. Seuraavana vuonna järjestettiin ”arkeologiset kaivaukset” talon edustalla. Vaikka sosiaalikeskukset ovat vakiinnuttaneet asemaansa suomalaisessa kulttuurielämässä, kiinteistöjen huono kunto aiheuttaa ongelmia. Vaikka tilat on saatu eleellistä vuokraa vastaan tai valtaamalla kaupungilta, tilojen kunnostamiseen ei kerry rahaa – tapahtumia kun järjestetään poikkeuksetta ilmaiseksi. Tällöin kunnostustoimet ovat yksittäisten lahjoittajien ja kaupungilta tai säätiöiltä saatujen satunnaisten tukien varassa. Jotta sosiaalikeskusten toiminta saataisiin kannattavammaksi, tulisi rahoitus tehdä pitkäkestoiseksi.
Kirjallisuutta

Klein, N. Fences and Windows, Picador USA, 2001 ISBN 0-312-30799-3.
Cracking The System (2008) - . Löytyy myös verkosta. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Aiheesta muualla

Valtaustoiminnan historiaa Suomesta uutissivusto Tresquatin wikissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Nuorisotutkimus seura. "Miksi squat ei antaudu?" Leo Stanius&Mikko Salasuo.
Lista sosiaalikeskuksista maailmanlaajuisesti (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Selfmanaged Social Centers - Itsehallinnoidut sosiaalikeskukset (englanniksi)
Social Centers, Community Spaces, and Squats From "Italy's Cultural Underground" by Adam Bregman
Sosiaalikeskus verkosto (UK) (Arkistoitu – Internet Archive)
"Sosiaalikeskus verkosto" (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
The ELF Squat Experiment (Arkistoitu – Internet Archive) - Laalojen kiinteistöjen valtaus kokeilu. (englanniksi)
What's this place? (2008) - Pampfletti kertomuksista radikaaleista sosiaalikeskuksista Irlannissa ja Isossa-Britanniassa. Löytyy myös verkosta (englanniksi)
Italialaisen sosiaalikeskuksen sisäänkäynti.
Espanjalaisen sosiaalikeskuksen yhteisöpuutarha Barcelonassa.
Pohjankatinlieko

| Pohjankatinlieko |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Alakaari::  Liekomaiset Lycopodiophytina
Luokka::  Liekomaiset Lycopodiopsida
Lahko::  Lycopodiales
Heimo::  Liekokasvit Lycopodiaceae
Suku::  Tähkälieot Lycopodium
Laji::  Katinlieko clavatum
Alalaji::  monostachyon
Kolmiosainen nimi
 Lycopodium clavatum subsp. monostachyon  (Grev. & Hook.) Selander 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pohjankatinlieko (Lycopodium clavatum subsp. monostachyon) on katinlieon alalaji. Sitä tavataan Lapissa, enimmäkseen pohjoisessa Lapissa. Sen varret ulottuvat 3–10 cm:n korkeuteen. Lehdet ovat lähestulkoon varrenmyötäisiä sekä yläviistoja ja 2,5–3,5 mm pitkiä. Itiötähkän pituus on 1,5–3 cm, ja kasvin itiöt kehittyvät heinäkuulta syyskuulle.
Sotšin kansainvälinen lentoasema

Sotšin kansainvälinen lentoasema (ven. Международный Аэропорт Сочи, Meždunarodnyi aeroport Sotši, IATA: AER, ICAO: URSS) on lentoasama Venäjällä, Krasnodarin aluepiirin Sotšin kaupungin Adlerin kaupunginosassa. Lentoasema sijaitsee Mustanmeren itärannalla, ja kentän itäpuolella kohoaa Kaukasus.
Kentällä on 2,5 ja 2,9 kilometrin mittaiset kiitotiet.
Modernisointi talviolympialaisiin 2014

Sotšin kansainvälistä lentoasemaa on modernisoitu runsaasti Sotšin talviolympialaisia varten. Kisakylistä toinen, sisälajien kuten jääkiekon ja luistelun tapahtumapaikkana toimiva Sotšin olympiapuisto, sijaitsee lähellä Mustaamerta lentokentän kaakkoispuolella.
Lentoasemalta on hyvät yhteydet Aasiaan ja Eurooppaan. Matkustajamääriltään (2,12 milj. vuonna 2012) se on yksi Venäjän 20 vilkkaimmasta lentoasemasta.