stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Niskavuoren naiset (vuoden 1958 elokuva)
Näyttelijät > Sivuosat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Leni Katajakoski  | … |  Anna-Liisa Niskavuori   |
|  Pirkko Karppi  | … |  Salli   |
|  Heikki Savolainen  | … |  Simolan isäntä   |
|  Pia Hattara  | … |  Sandra Marjanen   |
|  Elvi Saarnio  | … |  Serafiina Lundelin   |
|  Oiva Luhtala  | … |  Vainio, koulun rehtori   |
|  Paavo Jännes  | … |  rovasti   |
|  Kaija Suonio  | … |  ruustinna   |
|  Jalmari Parikka  | … |  Nikkilän isäntä   |
|  Ester Lindgren  | … |  Nikkilän emäntä   |
|  Kaarlo Halttunen  | … |  tohtori Varelius   |
|  Pentti Viljanen  | … |  apteekkari   |
|  Armas Jokio  | … |  pehtoori   |
|  Inari Koponen  | … |  Penttilän emäntä   |
Tuotanto ja julkaisu

Niskavuoren naisia kuvattiin 11. syyskuuta 1957 – 26. lokakuuta 1957 ja edelleen kevättalvella 1958. Kuvauspaikkoja olivat Orimattilan kirkonkylä, Keimola Helsingin maalaiskunnassa sekä Humallahti ja Herttoniemi Helsingissä.
Jalmari Parikka sai sädehoitoa elokuvan kuvausten aikana ja kuoli kevään 1959 kynnyksellä. Pehtoorin näyttelijä vaihtuu kesken elokuvan Armas Jokiosta Arttu Suuntalaksi. Emma Väänänen mainitsi Loviisan mielenkiintoisimmaksi valkokangastehtäväkseen.
Niskavuoret naisten yleisömenestys kohosi selvästi ensi-iltavuoden keskiarvon yläpuolelle.
Niskavuoren naisten väriversiota on esitetty televisiossa harvemmin kuin Niskavuori-sarjan mustavalkofilmatisointeja. Televisiossa se esitettiin ensi kerran 4. syyskuuta 1967. Tuolloin se keräsi vastaanottimien ääreen noin puolitoista miljoonaa katsojaa. Kolmannella televisioesityskerralla tammikuussa 1981 katsojia oli noin 2,1 miljoonaa.
Suomi-Filmi on julkaissut Niskavuoren naiset myös DVD:nä.
Arviot

Aikalaiskritiikki piti väriversiota Niskavuoren naisista turhana toistona Vaalalta, mutta toisaalta uudempi versio on nähty jopa paremmin aiheensa ytimeen osuvana teoksena. Elokuva sijoitettiin valmistumisvuoden aikaiseen nykyhetkeen 1950-luvulle, mitä on pidetty eräänä sen heikkouksista. Kalevan kriitikko kehui Niskavuoren naisia: ”Siinä on käytetty myös ilahduttavassa määrässä hyväksi filmin omia keinoja, jopa niin, ettei sen yhteydessä voida sanottavasti puhua filmatusta teatterista, vaan tosiaan elokuvasta.” Elokuva-Aitan Valma Kivitie puolestaan ylisti Väänäsen Loviisa-tulkintaa. Markku Varjola arvioi 1970-luvun lopulla: ” --- tämä on Vaalan parhaita elokuvia, tekstin läpikotaiseen analyysiin perustuva kristallinkirkas tulkinta, jossa ohjaaja on kyennyt lähes täydellisesti alistamaan välineensä sisäisen vision palvelukseen.”
Erään 2010-luvun televisioesityksen yhteydessä julkaistussa arviossa muuan kriitikko piti teosta ”hyvähenkisenä päivityksenä”.
Aiheesta muualla

Niskavuoren naiset Elonet.
https://fi.wikipedia.org/w/index.php?title=Niskavuoren_naiset_(vuoden_1958_elokuva)&action=submit#Aiheesta_muualla
Aarne (Viljos) ja Ilona (Sopanen).
Nikolai I

| Nikolai I |
| --- | --- |
 Puolan kuningas Suomen suuriruhtinas
 Franz Krügerin muotokuva 1851
Venäjän keisari
Valtakausi:  1. joulukuuta 1825 – 2. maaliskuuta 1855
Kruunajaiset:  3. syyskuuta 1826 Uspenskin katedraali, Moskovan Kreml
Edeltäjä:  Aleksanteri I
Seuraaja:  Aleksanteri II

Syntynyt:  6. heinäkuuta (J: 25. kesäkuuta) 1796 Tsarskoje Selo, Venäjän keisarikunta
Kuollut:  2. maaliskuuta 1855 (58 vuotta) Pietari, Venäjän keisarikunta
Hautapaikka:  Pietari-Paavalin linnoituksen katedraali
Puoliso:  Aleksandra Fjodorovna
Lapset:  Aleksanteri II  Maria Nikolajevna  Olga Nikolajevna  Aleksandra Nikolajevna  Konstantin Nikolajevitš  Nikolai Nikolajevitš Mihail Nikolajevitš
Suku:  Romanov
Isä:  Paavali I
Äiti:  Maria Fjodorovna
Uskonto:  ortodoksisuus
Nikolai I (Nikolai Pavlovitš Romanov, ven. Николай Павлович Романов; 6. heinäkuuta (J: 25. kesäkuuta) 1796 Tsarskoje Selo Venäjän keisarikunta – 2. maaliskuuta (J: 18. helmikuuta) 1855 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli Romanov-hallitsijasukuun kuulunut Venäjän keisari vuosina 1825–1855. Hän nousi valtaistuimelle isoveljensä Aleksanteri I:n jälkeen ja laajensi Venäjän imperiumia Turkestanin alueelle. Nikolai I:n kaudella Venäjä oli jatkuvasti sodassa. Sotaisa valtakausi huipentui Krimin sotaan, joka päättyi Venäjän keisarikunnan tappioon.
Suku

Nikolai oli keisari Paavali I:n ja Maria Fjodorovnan (prinsessa Sofia Dorotea von Württemberg) toiseksi nuorin poika. Hänellä oli nuorempi veli Mihail ja kaksi vanhempaa veljeä, Aleksanteri ja Konstantin, jotka olivat ennen häntä kruununperimysjärjestyksessä. Vanhemmat veljet olivat häntä 19 ja 17 vuotta vanhempia. Yhteensä lapsia oli kymmenen, joista ajalle poikkeuksellisesti vain yksi kuoli lapsena. Vanhin veli Aleksanteri I nousi valtaistuimelle Paavali I:n surmanneen salaliiton jälkeen Nikolain ollessa viisivuotias. Nikolain sisar Anna Pavlovna avioitui Oranian prinssi Vilhelmin (myöh. Alankomaiden kuningas Vilhelm II) kanssa ja sisar Jekaterina Pavlovnasta tuli Württemburgin kuningatar.
Aleksanteri I:n seuraaja

Kun Aleksanteri I kuoli lapsettomana vuonna 1825, vuoden 1797 kruununperimysjärjestyksen mukaan Nikolain vanhempi veli Konstantin Pavlovitš olisi ollut laillinen perijä. Hän oli kieltäytynyt ottamasta kruunua naituaan aatelittoman puolalaisen naisen, joten Aleksanteri I oli antanut salaisen manifestin, jolla nuorempi veli Nikolai määrättiin perilliseksi. Konstantin kuitenkin julistettiin keisariksi ja hänelle vannottiin uskollisuudenvala. Konstantin kieltäytyi edelleen kruunusta ja kesti kaksi viikkoa ennen kuin hän sai hallituksen vakuutettua. Kun Nikolai julisti ottavansa kruunun, hän näytti vallankaappaajalta ja häntä vastaan puhkesi dekabristikapinana tunnettu upseerien kapina.
Perintö

Vuosina 1855–1917 Vaasan kaupungin virallinen nimi oli Nikolaistad (Nikolainkaupunki) edesmenneen Suomen suuriruhtinaan mukaan.
Vuonna 1852 valmistunutta Helsingin Suurkirkkoa nimitettiin alun perin Nikolainkirkoksi.
Aiheesta muualla

Matti Klinge: / Nikolai I (1796–1855) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 22.9.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nikolai I Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Aleksanteri I | Venäjän keisari 1825–1855 | Seuraaja: Aleksanteri II |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Aleksanteri I 1809–1825 | Suomen suuriruhtinas Nikolai I 1825–1855 | Seuraaja: Aleksanteri II 1855–1881 |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Aleksanteri I 1815–1825 | Puolan kuningas 1825–1855 | Seuraaja: Aleksanteri II |
| n k Venäjän keisarit |
| --- | --- |
 Pietari Suuri (1721–1725)  Katariina I (1725–1727)  Pietari II (1727–1730)  Anna (1730–1740)  Iivana VI (1740–1741)  Elisabet (1741–1762)  Pietari III (1762)  Katariina II (1762–1796)  Paavali I (1796–1801)  Aleksanteri I (1801–1825)  Nikolai I (1825–1855)  Aleksanteri II (1855–1881)  Aleksanteri III (1881–1894)  Nikolai II (1894–1917) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  NARA  RISM  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Suuriruhtinas Nikolai Pavlovitš n. 1808
"Perhe-rupla" Venäjä, 1½ ruplaa, 10 złotia (1836), aikarajoitettu. Etupuolella Nikolai I ja kääntöpuolella keskellä keisarinna Aleksandra Fjodorovna. Ylhäältä myötäpäivään: tsarevitš Aleksandr, Maria, Olga, Nikolai, Mihail, Konstantin ja Aleksandra.
Nikolai I:n keisarillinen monogrammi.
Keisari Nikolai I, Franz Krüger 1835
Nikolai I ja kruununperijä, suuriruhtinas Aleksandr Nikolajevitš. Bogdan Villevaldem, 1854
Nikolai I:n hallitsijanvakuutus.
Togau-vaihe

Togau-vaihe Oli eräs Indus-kulttuuria edeltänyt vaihe noin 4300–3800 eaa. Kaudella asutus oli pääosin Belutshistanin vuoristossa. Kupari tunnettiin. Kauden alussa Mehrgarhin väestä vaihtui noin 4800 eaa. Indus- ja Saraswati-jokien esiharappalainen asutus lienee alkanut viimeistään Togau-vaiheessa.
Alue

Kulttuuria oli eniten etelä- ja keski-Belutsistanissa. Mutta sitä esiintyi myös Kandaharissa ja Pakistanin Luoteisterritoriossa. Tarkemmin suurin osa kulttuurista oli Jhalawanissa. Paljon sitä oli myös Quetta-Pishinissä ja Sarawanissa. Lisäksi oli Zhobissa, Loralaissa, Kalatissa, Las Belassa, Kharanissa, Kachissa, makranissa.
Löytöpaikkoja

Paikkoja löydetty 84 Nämä asuttivat yhteensä noin 295 ha. Tällöin paikkojen keskikoko 3.5 ha. 48 paikan koot määritetty. Nämä kattavat 186 ha. Näistä 39 on alle 5 ha.
Yli 20 ha
Quetta Miri  32 ha
10–20 ha
Mundigak 18,75 ha
Q-32 16,7 ha
Periano Ghundai 14,4 ha
Panju Damb 13,8 ha
L-3 12,6 ha
Phusi Damb 10,5 ha
5–10 ha
Duki kumpu
Sayid Maurez Damb
Kashimi Damb, Wadh
Muita tunnettuja
Faiz Mohamamd
Sur Jangal
Rana Ghundai
Ispinji 1 & 2
Kili Ghul Mohammad
Mehrgarh
Juhani H. Toivanen

| Juhani H>  Toivanen.Henkilötiedot.Koulutus ja ura |
| --- | --- |
Instituutti:  Oulun yliopisto  
Tutkimusalue:  puheentutkimus, puheteknologia  
Juhani H. Toivanen (s. 1967) on puheteknologian kehittäjä Oulun yliopistossa.
Teokset

Toivanen, Juhani H.: Perspectives on Intonation: English, Finnish and English Spoken by Finns. Volumes 1 and 2. Oulu University Press, 1999. ISBN 952-91-1188-6. (Väitöskirja)
Suomi, Kari & Toivanen, Juhani & Ylitalo, Riikka: Finnish Sound Structure. Phonetics, Phonology, Phonotactics and Prosody. University of Oulu, 2008. ISBN 978-951-42-8983-5. ISSN 1796-4725. (pdf)
Suomi, Kari & Toivanen, Juhani & Ylitalo, Riikka: Fonetiikan ja suomen äänneopin perusteet. Helsinki: Gaudeamus, 2006. ISBN 978-951-662-975-2.
Suomi, Kari & Toivanen, Juhani & Ylitalo, Riikka: Suomen lausepainon foneettinen toteutuminen. Luku teoksessa "Puheen salaisuudet: Fonetiikan uusia suuntia" (Antti Iivonen, ed.), s. 182–206, Gaudeamus, 2005. ISBN 978-951-662-918-9.
Suomi, Kari & Toivanen, Juhani & Ylitalo, Riikka: Durational and Tonal Correlates of Accent in Finnish. Journal of Phonetics 31, s. 113–138, 2003. ISSN 0095-4470.
Martti Nissinen

| Martti Nissinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1959 Kuopio (ikä 65)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  Vanhan testamentin eksegetiikan professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (TK 1984, TT 1992)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  Raamatun ja muinaisen Lähi-idän tutkimus, erityisesti profetiat ja sukupuolisuus
Palkinnot:  Asiallisen tiedon omena (SETA ry) 1994, Valentinen päivän palkinto (Sexpo ry) 1995
Aiheesta muualla
researchportal.helsinki.fi/en/persons/992b9a6e-a66e-4259-a6f4-079a681f3d78
Martti Heikki Nissinen (s. 22. huhtikuuta 1959 Kuopio) on suomalainen teologi ja Vanhan testamentin eksegetiikan professori Helsingin yliopistossa. Nissisen erityisalana on profetian tutkimus muinaisessa Lähi-idässä. Hän on myös tarkastellut sukupuolisuuteen liittyviä kysymyksiä (rakkausrunous, homoseksuaalisuus, maskuliinisuus).
Elämä ja ura

Nissinen kirjoitti ylioppilaaksi Puijonlaakson lukiossa 1978. Hän valmistui Helsingin yliopistosta teologian kandidaatiksi vuonna 1984. Hän teki jatko-opintoja Saksassa Münsterin yliopistossa 1986–1987. Teologian tohtoriksi hän valmistui vuonna 1992 (HY). Hänen saksankielisen väitöskirjansa (1991) käsitteli Vanhan testamentin Hoosean kirjan profetioita. Työn aiheena oli Prophetie, Redaktion und Fortschreibung im Hoseabuch: Studien zum Werdegang eines Prophetenbuches im Lichte von Hos 4 und 11. Vanhan testamentin eksegetiikan dosentiksi hänet nimitettiin 1995. Hän valmistui lisäksi Suomen evankelisen kirkon C-kanttoriksi 1984, sai pappisvihkimyksen 1985 ja suoritti ylemmän pastoraalitutkinnon 1995.
Nissinen on toiminut useissa yliopistotehtävissä, kuten Vanhan testamentin eksegetiikan assistenttina (1985–1994), Suomen Akatemian tutkijana (1994–2002), Raamatun ja muinaisitämaisen kirjallisuuden professorina (2002–2007) sekä nykyisessä virassaan Vanhan testamentin eksegetiikan professorina (2007–). Nissinen on myös ollut Suomen evankelisluterilaisen kirkon Raamatunkäännöskomitean kääntäjänä vuosina 1985–1986 ja 1988–1989. Hän on ollut jäsenenä sekä vierailevana tutkijana Institute for Advanced Study -instituutissa  Princetonissa (2008–2009, 2011, 2016). Vuosina 2014–2019 Nissinen johti Suomen akatemian huippuyksikköä Pyhät tekstit ja traditiot muutoksessa (Changes in Sacred Texts and Traditions. Yksikössä tutkittiin, millä tavalla muinaisessa Lähi-idässä tapahtuneet isot kulttuurimuutokset ovat vaikuttaneet pyhinä pidettyjen tekstien syntyyn ja muutoksiin − ja päinvastoin. Yksikköön kuului 50 eksegetiikan, arkeologian ja assyrologian tutkijaa.
Nissinen on ollut Suomalaisen tiedeakatemian jäsen (vuodesta 2009) sekä Society for Old Testament Study -järjestön kunniajäsen (vuodesta 2013). Nissinen on myös Helsingin yliopiston Savolaisen osakunnan inspehtori. Hän oli Suomen Lähi-idän instituutin säätiön hallituksen puheenjohtaja 2010–2021. Teologian ylioppilaiden ainejärjestö (TYT) valitsi Nissisen vuonna 2003 vuoden opettajaksi.
Tuotanto

Nissisen tuotanto käsittää noin 100 vertaisarvioitua artikkelia Raamattua, muinaisen Lähi-idän ja sukupuolen tutkimusta käsittelevissä julkaisuissa sekä noin 200 muuta tieteellistä kirjoitusta. Lisäksi hän on kirjoittanut tai on ollut toimittamassa monia kirjoja, kuten:
Tuotanto > Suomeksi

(1989) Vanhan testamentin synty (Rudolf Smend, Finnish ed. Martti Nissinen), Helsinki: Yliopistopaino; ISBN 951-570-052-3.
(1994) Homoerotiikka Raamatun maailmassa, Helsinki: Yliopistopaino; ISBN 951-570-194-5.
(2003) Johdatus Raamattuun (Kari Kuula, Martti Nissinen & Wille Riekkinen), Helsinki: Kirjapaja; ISBN 951-625-930-8.
(2003) Synti vai siunaus? Homoseksuaalit, kirkko ja yhteiskunta (eds. Martti Nissinen & Liisa Tuovinen), Helsinki: Kirjapaja; ISBN 951-625-963-4.
(2004) Kirkkomusiikki (eds. Juhani Haapasalo, Liisa Lauerma, Martti Nissinen & Pekka Suikkanen), Helsinki: Edita; ISBN 951-373-915-5.
(2008) Johdatus Raamattuun 2. tarkistettu ja korjattu painos (Kari Kuula, Martti Nissinen, Wille Riekkinen), Helsinki: Kirjapaja; ISBN 978-951-607-648-8.
Tuotanto > Englanniksi

(1998) Homoeroticism in the Biblical World: A Historical Perspective, Minneapolis, MN: Augsburg Fortress; ISBN 0-8006-2985-X.
(1998) References to Prophecy in Neo-Assyrian Sources, State archives of Assyria studies 7, Helsinki; ISBN 951-45-8079-6.
(2000) Prophecy in its Ancient Near Eastern Context: Mesopotamian, Biblical, and Arabian Perspectives (ed. Martti Nissinen), SBL Symposium Series 13, Atlanta, GA: Society of Biblical Literature; ISBN 0-88414-026-1.
(2003) Prophets and Prophecy in the Ancient Near East, with Contributions by C.-L. Seow, Robert K. Ritner, Atlanta, GA: Society of Biblical Literature; ISBN 1-58983-027-X.
(2008) Houses Full of All Good Things: Essays in Memory of Timo Veijola (eds. Juha Pakkala & Martti Nissinen), Helsinki: Finnish Exegetical Society/Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht; ISBN 978-951-9217-50-5/ISBN 978-3-525-53607-0.
(2008) Sacred Marriages: The Divine-Human Sexual Metaphor from Sumer to Early Christianity (eds. Martti Nissinen & Risto Uro), Winona Lake, IN: Eisenbrauns; ISBN 1-57506-118-X.
(2009) Images and prophecy in the ancient Eastern Mediterranean (ed. Martti Nissinen & Charles E. Carter), Forschungen zur Religion und Literatur des Alten und Neuen Testaments 233, Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht; ISBN 978-352-553097-9.
(2011) Constructs of Prophecy in the Former and Latter Prophets and Other Texts (eds. Lester E. Grabbe & Martti Nissinen), Ancient Near Eastern Monographs 4, Atlanta, GA: Society of Biblical Literature; ISBN 978-158-983600-6.
(2012) Congress volume Helsinki 2010 (ed. Martti Nissinen), Supplements to Vetus Testamentum 148, Leiden: Brill; ISBN 978-900-420514-7.
(2017) Ancient Prophecy: Near Eastern, Greek, and Biblical Perspectives, Oxford: Oxford University Press; ISBN 9780198808558.
(2019) Prophets and Prophecy in the Ancient Near East, Second Edition, with Contributions by C.-L. Seow, Robert K. Ritner, and H. Craig Melchert, SBL Writings from the Ancient World 41, Atlanta, GA: SBL Press; ISBN 978-0-88414-340-6.
(2019) Prophetic Divination: Essays in Ancient Near Eastern Prophecy, Beihefte zur Zeitschrift für die alttestamentliche Wissenschaft 494, Berlin: de Gruyter; ISBN 978-3-11-046654-6.
Tuotanto > Saksaksi

(1991) Prophetie, Redaktion und Fortschreibung im Hoseabuch: Studien zum Werdegang eines Prophetenbuches im Lichte von Hos 4 und 11, Alter Orient und Altes Testament 231, Kevelaer: Butzon & Bercker; ISBN 3-7666-9744-7. (väitöskirja)
(2003) Propheten in Mari, Assyrien und Israel (eds. Matthias Köckert & Martti Nissinen), Forschungen zur Religion und Literatur des Alten und Neuen Testaments 201, Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht; ISBN 3-525-53885-5.
Aiheesta muualla

Tiedeykkönen 14.4.2017: Raamatun matka tekstikääröistä maailman käännetyimmäksi kirjaksi (haastateltavana professorit, Suomen Akatemian Pyhät tekstit ja traditiot muutoksessa -huippuyksikön johtaja Martti Nissinen ja varajohtaja Anneli Aejmelaeus, radio-ohjelma 47 min) (yle.fi)
Tutkimustietosivu Helsingin yliopistossa (Tuhat) (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen akatemian huippuyksikkö Pyhät tekstit ja traditiot muutoksessa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Tjusterbyn kartano

Tjusterbyn kartano
Tjusterbyn kartano (ruots. Tjusterby herrgård) on keskiaikainen kartano Pernajanlahden länsirannalla Loviisassa itäisellä Uudellamaalla. Yhdessä Sjögårdin ja Tervikin kartanoiden kanssa se on eräs Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Tjusterbyn 1860-luvulla valmistunutta päärakennusta kutsutaan myös Tjusterbyn tiililinnaksi. Tjusterby on ollut muun muassa Djäknien ja Flemingien omistuksessa. Nykyisin kartanoa hallitsee Antellin suku, joka osakeyhtiöitti sen vuonna 1913.
Historia

Tjusterbyn kartanon ensimmäinen tiedossa oleva omistaja on 1400-luvun alkupuolella elänyt Björn Pedersson Diekn.  Muita omistajia 1400–1600-luvuilla olivat linnanvouti Björn Pedersson, linnanvouti Erengisle Björnsson ja Märta Erengislesdotter, joka avioitui asemies Johan Flemingin kanssa. Kartanon peri heidän tyttärensä Anna Fleming, jonka puoliso oli linnanvouti Olof Pedersson Lille (Wildeman). Heidän poikansa Tönne Olofsson Wildeman hallitsi kartanoa puolisonsa Brita Risbitin kanssa 1500-luvun jälkipuoliskolla. Tjusterbyn peri Arvid Tönnenpoika Wildeman ja kartano siirtyi aikanaan hänen jälkeläisilleen.
1700-luvun lopulta 1800-luvun puoliväliin Tjusterbyn omisti de Geerin suku. 1800-luvulla Tjusterbyhyn liitettiin kymmenen rälssitilaa. Nykyiselle omistajasuvulleen Tjusterby on kuulunut vuodesta 1872, jolloin silloisen omistajasuvun tytär Emilie de la Chapelle avioitui majuri Per Antellin kanssa.
Arkkitehtuuri

Tjusterbyn nykyinen päärakennus rakennettiin 1863–1867 arkkitehtina ruotsalainen C. J. von Heideken. Kaksikerroksisessa rakennuksessa on nähtävissä vaikutteita englantilaisesta myöhäisgotiikasta. Sen kahdeksankulmainen, nelikerroksinen torniosa on sijoitettu epäsymmetrisesti. Myös puisto on rakennettu vapaamuotoiseen englantilaistyyliin. Kartanolla oli oma tiilitehdas 1700-luvulta vuoteen 1910; sen valmistamista tiilistä puistoon rakennettiin 1880-luvulla viljamakasiini. Tilan sydämessä sijaitsee myös vanhempi, vuonna 1765 valmistunut hirsinen päärakennus.
Linnanpäällikkö Tönne Olofson Wildeman rakennutti kivisen päärakennuksen, Tjusterbyn kartanolinnan, 1500-luvun puolivälissä. Venäläiset tuhosivat rakennuksen vuonna 1571, mutta se rakennettiin pian uudelleen. Lopullisesti venäläiset tuhosivat kartanolinnan isonvihan aikana. Jäljelle jäi harmaakivinen perustus ja kellarikerros. Kartanolinnan rauniot sijaitsevat nykyisen päärakennuksen lähistöllä ja ne ovat kiinteä muinaisjäännös.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto - Kartanokeitoksia Tjusterbyssä.
Toinen linja

Toista linjaa loppukesästä 2012.
Toisen linjan keltainen puutalo (Ernst Lodenius, 1893) keväällä 2012.
Toinen linja on katu Helsingissä Kallion kaupunginosassa. Sen reitti kulkee Hämeentieltä Alppikadulle.
Kadunnimen kirjoitusasu on vaihdellut vuosien aikana. Vuoden 1887 kartassa kadun nimenä oli 2dra Linien ja sen suomalaisena vastineena 1890-luvulla Toinen Linja. Vuonna 1909 vahvistettiin kirjoitusasu II Linjen – II Linja. Helsingin kadunnimien tarkistamista pohtinut komitea esitti vuonna 1927 kadun nimen muuttamista Juhani Ahon kaduksi, mutta kaupunginvaltuusto ei hyväksynyt esitystä. Nykyiset nimiasut otettiin käyttöön vuonna 1928. Juhani Ahon kadun asemesta nimettiin Eiran kaupunginosaan Juhani Ahon tie.
Profiili ja historia

Toisen linjan pituus on noin 750 metriä ja se on enimmäkseen loivaa ylämäkeä luoteeseen. Kadun vanhinta rakennuskantaa edustaa muun muassa Arenan talo (Lars Sonck, 1924 ja 1929). Kadun uusin rakennuskanta koostuu 1980-luvulla rakennetuista virastotaloista, joista suurin on Kuntatalo. Kallion virastotalo (Heikki Siren, 1965) sijaitsee Toisen linjan väljästi rakennetulla, etelään avautuvalla parillisella puolella kadusta erilleen sommiteltuna. Virastotalo rakennettiin niin kutsutuille Humppukallioille, jotka tarjosivat aikoinaan erinomaisia leikkipaikkoja lapsille ja suojapaikkoja yhteiskunnasta syrjäytetyille ihmisille. Myös Ympyrätalo vaikuttaa voimakkaasti Toisen linjan arkkitehtoniseen ilmeeseen.
Toisen linjan asuinkerrostalot on rakennettu pääosin 1950- ja 1960-luvuilla ja useat niistä sijaitsevat kadun linjaan nähden viistosti. Castréninkadun ja Toisen linjan risteyksessä sijaitsee päätytornillinen puutalo (Ernst Lodenius, 1893), joka lienee aikoinaan ollut venäläisen upseerin huvila. Hakaniemen metroaseman pohjoinen sisäänkäynti avautuu Toiselle linjalle. Toisen linjan raitiovaunukiskoilla ei ole nykyään säännöllistä liikennettä. Aiemmin Toista linjaa ovat kulkeneet raitiolinjat 2 (vuosina 1985–2003) ja 10 (vuosina 1955–1985). Porthanin­katua kulkevat raitiolinjat risteävät Toisen linjan kanssa.
Toinen linja mainitaan vanhassa opiskelijapiireistä lähtöisin olevassa, tuntemattoman tekijän sepittämässä laulussa Ellin boksissa, joka tuli laajemmin tunnetuksi Teijo Joutselan ja Kullervo Linnan Humppa-Veikkojen levytettyä sen vuonna 1960. Laulun sävelmän arvellaan olevan unkarilaista alkuperää. Myöhemmin sen ovat levyttäneet muiden muassa Tapio Rautavaara ja Pauli Räsänen sekä hieman muunneltuna Reino Helismaa ja Matti Louhivuori.
Ilolanpuisto rajoittuu Toisen linjan parilliseen puoleen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toinen linja Wikimedia Commonsissa