stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gammayökkönen

| Gammayökkönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Metalliyökköset Plusiinae
Suku::  Autographa
Laji::  gamma
Kaksiosainen nimi
 Autographa gamma  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Gammayökkönen Wikispeciesissä   Gammayökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gammayökkönen (Autographa gamma) on metalliyökkösiin lukeutuva, keskikokoinen perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Gammayökkösen lisäksi suvussa Autographa on myös muita, huomattavan samannäköisiä lajeja. Nimensä gammayökkönen on saanut etusiivessä olevasta vaaleasta kreikkalaisten kirjainten gammaa tai pientä y-kirjainta muistuttavasta kuviosta. Etusiivet ovat tummanruskeat ja niissä on monimutkaista kuviointia, jonka tarkoituksena on perhosen piilottaminen saalistajilta. Sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat vaaleat ja selvästi mutkittelevat. Etusiiven keskiosa on tummavarjosteinen kuten myös melko heikosti erottuvan tumman aaltoviirun sisäreuna. Ruskeanharmaissa takasiivissä on melko selvärajainen tumma reunus ja tummat siipisuonet. Takasiipien väritys erottuu hyvin myös lentävällä perhosella. Levätessään perhonen pitää siipiään kattolaskuisesti eli harjakattoa muistuttavassa asennossa ruumiin sivuilla. Siipiväli on 36–43 mm.
Toukka on noin 3 cm pitkä, vaaleanvihreä ja sillä on vaaleat sivujuovat. Toukan päässä on selvästi erottuva tumma juova.
Levinneisyys ja lentoaika

Gammayökkönen on levinneisyydeltään afrikkalainen ja eteläeurooppalainen laji ja vakituisella elinalueellaan sitä tavataan lähes ympäri vuoden. Ahkerana vaeltajana se esiintyy laajalti vakituisen elinalueensa ulkopuolella ja Suomessakin lajia tavataan kesäviipyjänä vuosittain koko maassa Lappia myöten. Joinakin vuosina lajilla saattaa olla myös pieni talvehtiva kanta. Koska perhosen esiintyminen riippuu vaelluksista, lajin runsaudessa on huomattavan suuria vuosittaisia eroja. Ensimmäiset gammayökköset lentävät Suomeen keväällä ja suurin osa syyskesällä ja syksyllä tavattavista yksilöistä osa on näiden keväällä saapuneiden perhosten täällä syntyneitä jälkeläisiä.
Lajin levinneisyys kattaa koko Euroopan, Pohjois-Afrikan, Lähi-idän ja Aasian pohjoisosat aina Tyynellemerelle saakka. Sitä tavataan myös Färsaarilla ja Islannissa. Suomessa perhosia tavataan kahtena sukupolvena, joista vähälukuisempi ensimmäinen polvi on lennossa toukokuulta heinäkuulle ja toinen, yksilömäärältään selvästi suurempi heinäkuusta lokakuulle.
Elinympäristö ja elintavat

Gammayökkösen voi tavata lähes missä tahansa ympäristössä, mutta parhaiten laji viihtyy avoimilla niityillä ja tienpientareilla ja perhonen vierailee ahkerasti kukilla. Ainoastaan tiheissä metsissä perhosia ei juuri tapaa. Monista muista yökkösistä poiketen gammayökkönen on aktiivinen yön lisäksi myös päiväsaikaan. Laji lentää helposti kirkkaiden valojen luokse ja tulee monia sukulaisiaan helpommin myös makealla nesteellä kostutetulle syötille.
Esiintyessään runsaana, gammayökkösen toukat aiheuttavat viljelyskasveille huomattavia vahinkoja. Suomessa taloudellisesti huomattavia vahinkoja on tapahtunut ainakin vuosina 1922 ja 1946 sekä 2018. Alueilla, joilla laji talvehtii, se talvehtii pienenä toukkana. Kotelo on löyhässä kotelokopassa ravintokasvin yhteensidottujen lehtien välissä.
Ravinto

Toukka kelpuuttaa ravinnokseen varsin laajan kirjon eri kasvilajeja. Näihin kuuluvat muiden muassa monet hernekasvit ja kaalit.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Gammayökkönen (Autographa gamma)
Suomen Perhoset: Gammayökkönen
Ötökkätieto: Gammayökkönen (Autographa gamma)
Keskisuomalainen: gammayökkönen (Arkistoitu – Internet Archive)
Gammayökkönen
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
ITIS: Autographa gamma (englanniksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Autographa gamma (silver-Y moth) (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Autographa gamma, the Gammafly (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q839039  Wikispecies: Autographa gamma  ADW: Autographa_gamma  AfroMoths: AUTOGAMM  BioLib: 53383  BOLD: 22840  CoL: JYY9  EoL: 546314  EPPO: PYTOGA  EUNIS: 309371  Fauna Europaea: 449605  Fauna Europaea (new): 1735b87c-2c68-4dff-8b87-6f9d45fbe6d0  GBIF: 1792418  iNaturalist: 55651  ITIS: 937932  LoB: 5583  MaBENA: AutogGamma  NatureServe: 2.859055  NBN: NBNSYS0000006546  NCBI: 254363  Observation.org: 1673  Open Tree of Life: 481258  Plazi: 8A5E9776-FFB0-FF87-FF18-F9A6FAF7F8DE  Laji.fi: MX.62410
Geb

Geb kuvattuna makaamaan maassa tämän isän Shun erottaessa hänet sisar-vaimostaan Nutista.
Geb oli muinaisessa Egyptissä palvottu maan jumala ja taivaanjumalatar Nutin mies. Hänen palvontansa sijoittuu pääasiassa Heliopoliin temppeleihin, mutta myöhemmin häntä palvottiin myös muualla maassa. Gebin tehtäviin kuului myös auttaa kuolleita matkallaan tuonpuoleiseen sekä antaa heille ruokaa ja juomaa, jotta he selviäisivät matkasta.
Geb kuvattiin yleensä miehenä, jonka pään päällä seisoi hanhi. Joskus hänet kuvattiin myös kruunu päässä. Gebin hedelmällistä puolta kuvattaessa hänet maalattiin usein vihreänä ja penis erektiossa. Hautarituaalien yhteydessä Geb kuvattiin maassa makaavana miehenä, jonka hänen isänsä Shu erotti hänen yllään kaartuvasta Nutista.
Heliopoliin enneadissa Gebin uskottiin olleen Shun ja Tefnutin poika. Gebin ja hänen sisarensa Nutin avioliitosta katsottiin syntyneen neljä lasta: Osiris, Isis, Seth ja Neftys. Geb edusti maata, jota hänen isänsä Shu piti erossa taivaasta, jota edusti jumalatar Nut.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Geb Wikimedia Commonsissa
Geenien tulo yhteiskuntatieteisiin

| Geenien tulo yhteiskuntatieteisiin |
| --- | --- |

Kirjailija:  Yrjö Ahmavaara ja Tatu Vanhanen
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Atena
Julkaistu:  2001
ISBN:  951-796-236-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Geenien tulo yhteiskuntatieteisiin on Yrjö Ahmavaaran ja Tatu Vanhasen vuonna 2001 julkaisema kirja.
Aiheesta muualla

J. P. Roos: Roskatieteen vastaisku. Yhteiskuntapolitiikka 6/2001.
Olli Haapala: Darwinismi tekee paluuta (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin sanomat 31.3.2001.
Kauttuan kylä

| Kauttuan kylä ruots>  Kauttua |
| --- | --- |
 Kauttuan kylä
 Koordinaatit: 61°6.94′N, 22°9.762′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Satakunta
Kunta:  Eura
Kulmakunta:  Euran aukea
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Postinumero:  27500
 Keskiaikainen kylätontti: 61.11499264°N, 22.14730177°E  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Euran kylät vuonna 1928: 1-Kauttua, 2-Vähävahe, 3-Isovahe, 4-Kirkonkylä, 5-Sorkkinen, 6-Lähteenoja, 7-Vaani, 8-Pappila, 9-Turajärvi, 10-Naarjoki, 11-Mestilä. Huomaa sinisellä alueella oleva Vaaniin Neittamo on nykyään kuivatettu pelloksi.
Kauttuan kylä on osa Satakunnassa Euran kunnassa sijaitsevaa Euran keskustaajamaa ja on Euran historiallinen kylä. Kauttua oli aiemmin oma, erillinen taajamansa, joka kuitenkin kasvoi yhteen Euran taajaman kanssa, leviten samalla Säkylän Luvalahden puolelle.
Historiaa

Kauttuan kylätontin arkeologiset kaivaukset ovat toistaiseksi olleet joko koekaivauksia tai pienimuotoisia kaivauksia. Niiden anti on kuitenkin ollut lupaavaa, koska löytöjen mukaan kylätontilla olisi asuttu rautakaudella ja keskiajalla (1300–1400-luku) ja siitä eteenpäin nykypäivään asti keskeytyksettä.
 Vaikka Kauttuan kylän perustamishetkeä ei tiedetä, voidaan siitä huolimatta koota tähän alle sitäkin vanhempaa historiantietoa kylän asutuksesta. Kivikausi jätetään tässä huomiotta, sillä tarkastelussa on vain pysyvän asutuksen vaiheet.
Historiaa > Pronssi- ja rautakausi

Paikalla on asuttu ja viljelty myös pronssikaudella. Luistarin kalmiston paikalla on sekä asuinpaikka että silmäkivellinen kiviröykkiö. Muinaisen pellon jälkiä on löydetty seuraavassa kuvatun Luistarin kalmiston alta ja mainittu asuinpaikka sijaitsi sen vieressä.
Pyhäjärven pohjoisrannalla noin 3,2 kilometriä etelään kylätontista sijaitsee Suomen oloissa suurehko, noin 50 hehtaaria laaja, Harolan muinaisjäännösalue. Se muodostuu noin 720 matalasta kivikasasta, jotka ovat erimuotoisista ja -korkuisia, ja jotka on rakennettu maasta, jätteestä ja kivistä. Niitä ei ole tutkittu kovinkaan tarkkaan ja arviot niiden tarkoituksesta vaihtelevat. Ne ovat todennäköisesti hautoja, pellonraivauksen raunioita tai jätekasoja. Niiden lukumäärä on kuitenkin vaikuttava ja aluetta hoidetaankin tulevaa tutkimusta silmällä pitäen. Niiden on arvioitu syntyneet pääasiassa rautakaudella.
On varsin todennäköistä, että Kauttuan kylästä 180 metriä lännempänä sijaitseva Luistarin kalmisto on ollut alueen rautakautisten asukkaiden kalmistona. Osa kalmistosta oli aikaisemmin peltomaata, mutta siihen ryhdyttiin 500-luvun loppupuolella. Ensimmäiset ruumishaudat olivat vaatimattomia ja melko löydöttömiä, mutta 800-luvulla asukkaat laskivat hautaan runsaasti esineitä, aseita ja koruja. Myös lapsia alettiin haudata samaan kalmistoon. Haudasta nro 56 löytyi riittävästi kangasjäänteitä, jotta niistä voitiin rekonstruoida Euran emännän puku. Runsaiden hauta-antimien kausi loppuu 1100-luvulla, jolloin hautaan laitettiin vain satunnaisesti esineitä. Näitä nuorempia ja löydöttömiä hautauksia on Luistarissa runsaasti. Kalmistosta on tutkittu kaiken kaikkiaan 1 300 hautausta. Myös Eurajoen molemmilla rannoilla olevissa Keittiömäessä ja pohjoisempana Mikkolanmäessä on saman aikakauden kalmistot  ja asuinpaikat.
Luistarin loistokauteen liittyy myös Kauttuan linnavuori, joka sijaitsee kalmistosta 800 metriä itäkaakkoon. Se on pieni mäkilinna, jonka kaivauksissa on löydetty esineitä ja rakenteita ajalta 700–800 jaa. Linnassa on ilmeisesti myös asuttu.
Historiaa > Keskiaika

Kauttuan kylän talot maksoivat kirkolle veroa suomalaisen oikeuden mukaan viljana. Historiankirjoituksen vallitsevan käsityksen mukaan kylä olisi siten muodostunut jo ennen 1300-lukua. Muita Euran aukealla sijainneita suomalaisen oikeuden kyliä olivat Kirkonkylä, Vahe, Nuoranne, Soupas, Sorkkinen ja Vaani, joista Soupas ja Vaani olivat yksinäistaloja.
Luistarin suuresta kalmistosta on yritetty turhaan löytää varmoja merkkejä kristillistymisen alkuhetkistä. Kylän koko ja 1000-luvun jälkeen tehtyjen hautojen lukumäärä osoittavat, että Luistariin on haudattu vielä muutama sata vuotta. Euran pitäjällä ei tiedetä olleen muuta kirkon paikkaa kuin Euran kirkonkylässä oleva kirkontontti. Koska Euran seurakunnasta on kirjallinen maininta vuodelta 1425 ja kirkonkylästä vuonna 1420, on kauttualaisten pitänyt käydä jumalanpalveluksissa Eurassa. Kirkollinen toiminta on ilmeisesti alkanut pian ristiretkiajan jälkeen, joten miksi Luistariin on haudattu koko tämän ajan? Joissakin muissa euralaisissa kalmistoissa havaitaan samanlainen ilmiö. Arkeologisista jäänteistä onkin vaikeaa päätellä kristillisyyden alkuhetkiä eikä kirjallisten dokumenttien ajoituksia voida niiden avulla vielä ohittaa. Asia on edelleen auki.
Historiaa > Ruotsinvallan loppuaika

Aikakausi alkaa Kalmarin unionin hajottua Kustaa Vaasan aikakaudella vuonna 1523 ja loppuu Venäjän voittamaan Suomen sotaan 1809.
Ennen isojakoa Kauttuan kylän talot sijaitsivat ryhmäkylänä Eurajoen länsirannalla kahden puolen nykyistä Säkylän tietä. Nykyisen matonpesupaikan kohdalla oli silta, jossa kohtasivat Euran ja Mestilän suunnilta tulevat tiet. Toisella puolella tie haarautui Kauttuan mäkeen ja yläjuoksulle myllyjen suuntaan. Kylän pellot sijaitsivat molemmilla puolilla jokea. Ryhmäkylän paikan erottaa nykyään pelloilla kynnön jälkeen näkyvänä tummana alueena, joka jatkuu rantaan ja joutomaalle asti. Myös Mestilään johtavan tien voi erottaa värinsä puolesta. Paikalla suoritettujen kaivausten tuloksien mukaan on paikalla asuttu jo rautakauden lopulla ja keskiajan alussa. Vuonna 1540 kylään kuului 15 taloa, joiden äyrit vaihtelivat välillä 1–5. Vuonna 1589 luetteloitiin kylien miespuolinen väestö. Kauttualla oli silloin 17 ”miehenapua” ja 34 ”nokkaa”. Lampuodeilla oli 2 ”miehenapua” ja 4 ”nokkaa”. Kun tähän lisää lapset, vanhukset ja baiset, saakin kylän asukkaiden lukumäärän. Kun sotavuodet 1500-luvun lopulla ja 1600-luvulla alkoivat heikentää kyliä Suomessa, jäi Kauttualla puolet taloista autioiksi. Niinpä 1600-luvun lopulla oli veroluettelossa enää Taipola, Myllylä, Uotila, Aili, Lamppu, Luistari, Ääri, Mikkola, Heikkilä ja Tasanen. Näiden äyriluvut vaihtelivat välillä 3–5. Lisäksi Kauttuaa kohtasi 1500-luvun lopulla kyläpalo, joka tuhosi tiiviisti rakennetut talot.
Isojakoa alettiin toteuttamaan vuonna 1782 alkaen, joskin viimeisiä vaihdoksia on tehty vielä 1900-luvun alussa. Siihen osallistuivat vain Heikkilän ja Luistarin talojen maat. Muut talot oli kartoitettu jo vuonna 1777, mutta niitä ei jaettu tässä yhteydessä. Isojaon jakokarttaan on vielä merkitty ryhmäkylän tontteja, mutta siihen ei piirretty enää taloja. Kun isojakoa jatkettiin vuonna 1909, mainittiin siinä nämä järjestelyt ja samalla todettiin Kauttuan kylän silloiseksi taloluvuksi kuusi.
Eurajoen taival alkaa koskiosuudella, jossa on pudotusta yli 12 metriä. Varhaisimmat kirjalliset tiedot euralaisista myllyistä ovat 1500-luvulta, mutta niitä on voinut olla olemassa aikaisemminkin. Jo silloin oli hyödynnetty kahta koskipaikkaa, joita kutsuttiin tämän jälkeen aina Aliseksi- ja Yliseksi koskeksi. Kummassakin koskessa oli useita myllyjä, mutta niiden lukumäärät ovat vaihdelleet vuosisatojen aikana. Niitä ovat omistaneet talojen yhteiset lahkot, mutta myös yksittäiset talot. Tiedetään, että Yläneen kartanolla, Kauttualla, Vaheella ja kruunulla on ollut myllynsä. Niitä on mainittu asiapapereissa nimillä Laukon mylly, Ojamylly eli Jokimylly, Mullilan mylly, Kruunun mylly, Kirrimylly (Yläne?), Sahamylly ja Lähdemylly.*  Vuonna 1587 myllyluettelossa Kauttualla oli koskissa yhteensä 13 jauhinkiviparia. Kun Kauttualle perustettiin 1680-luvulla ruukki, valjastettiin kosken vesivoima myös sahan ja vasarapajan voimanlähteeksi. Alinenkoskessa löytyy vielä rauniot kahdesta myllystä, jotka toimivat vielä 1950-luvulla. Ylinenkoski on ollut Kauttuan paperitehtaiden sähkövoimalan käytössä.
Historiaa > Rautaruukki

Eniten Kauttuan kylän elämään vaikuttanut toimi oli Lorentz Creutzin vuonna 1689 perustamalla rautaruukilla. Aluetta, missä on jäljellä runsaasti ruukille ja paperitehtaalle kuuluvia rakennuksia, kutsutaan Kauttuan ruukinpuistoksi. Se kuuluu Suomen valtakunnallisesti merkittäviin kulttuuriympäristöihin. Ruukki oli 1700-luvulle tultaessa Suomen neljänneksi suurin ruukki, mutta sota-ajat pienensivät tuotantomääriä. Ruukin yhteydessä toimi kankirautapaja, kaksi ahjoa, kimppurautapaja (vuoden 1745 jälkeen) ja kaksi naulapajaa. Työväkeä oli 20–30. Vuonna 1743 ruukki siirtyi Claes Creutzilta Parmen Timmille. Koska Timm ei omistanut metsää, joutui hän hankkimaan puuhiiltä talonpojilta. Eurassa poltettiin laajalti puuhiiltä, mikä työllisti talonpoikia suuresti. Vuonna 1802 ruukki siirtyi Anders Henrik Falckille, jonka kaudella sitä kehitettiin eteenpäin.
Kauttan ruukin ympäristössä oli euralaisittain poikkeuksellinen ympäristö, koska siellä puhuttiin ruotsia ja toisinaan järjestettiin ruotsinkielisiä jumalanpalveluksia. Tämä johtui omistajien lisäksi myös ammattimiehien ja heidän perheidensä syntyperästä.
Historiaa > Autonomian ja itsenäisyyden aika

Falck laajensi ruukkia ja sai luvan kasvattaa tuotantoa kaksinkertaiseksi. Suomen sota kuitenkin pysäytti laajennuksen hyödyntämisen vuosiksi ja tulipalot tuhosivat pajoja. Tuotannossa oli 1800-luvulla nippuvasara, kaksi naulavasaraa ja kaksi kankivasaraa. Nämä toimivat vesivoimalla. Myös sahatoiminta oli vesivoiman varassa. Vuosina 1832–1841 Kauttuan ruukki oli Suomen suurin raudantakoja. Raudantuotanto vaati runsaasti puuhiiltä, jota ostettiin talonpojilta. Falck tarkkaili talonpoikien metsänkäyttöä ja vaati heitä keskittymään vain hiilentuotantoon. Puuhiilen tiimoilta käytiin usein käräjiä ja ilmapiiri ruukin ja talonpoikien välillä oli jännittynyt.
Ruukki jatkoi laajentumistaan, mutta vuosisadan loppuessa raudan tuotanto ei enää kannattanut kovin hyvin. Ruukki myytiinkin vuonna 1873 Antti Ahlströmille, joka totesi jo vuonna 1880 että ruukin maatilojen tuotto ohitti ruukin tuoton. Ahlström vaihtoi alaa ja vuonna 1908 käynnistyikin Kauttuan paperitehdas. Erilaisten paperituotteiden tuotanto laajensi teollisuuskompleksia koko 1900-luvun ajan, vaatien runsaasti työvoimaa. Kauttuan asukkaista kuului suuri osa tehtaiden työväkeen. Paperitehdas toimii Kauttualla edelleen japanilaisomisteisena Jujo Thermal -nimellä.
Isojakoa täydennettiin vuonna 1909, jolloin sovittiin kuuden tilan uudelleenjaosta. Jakohetkellä neljä tiloista kuului Kauttuan tehtaiden omistukseen, mutta Luistari ja Heikkilä olivat omina maatiloinaan. Samassa jakokirjassa muistettiin myös mainita vuoden 1852 Pyhäjärven järvenlaskussa syntyneiden vesijättömaiden jakovuodet 1881–1883. Jaon päätteeksi Luistarin talo määrättiin siirrettäväksi nykyiseen paikkaan paperitehtaiden laskuun.
Kauttuan Tyttöpuiston seudulle kehittyi 1940–1950-luvulta alkaen Kauttuan keskusta. Se muotoutui Säkyläntien varteen, jonka lähellä sijaitsi Kauttuan tehtaiden työläisten asuntoja. Myös uusia asuntoja rakennettiin samaan aikaan Kauttuan omakotialueelle Nummen ja Kauttuan keskustan väliin. Palveluja täydennettiin suurella Kauttuan kansakoululla. Luistarin maatilan maille rakennettiin 1900-luvun alussa ja puolivälissä. Samaa omakotialuetta on sen jälkeen laajennettu lisää. Kun nämä alueet täyttyivät, jatkettiin työväestön asuttamista Kiiskinmäkeen ja Käärmemäkeen.
Kauttuan kylä > Sijainti

Hallinnollisena kyläyksikkönä se sijaitsee Pyhäjärven rannalla Säkylän vastaisella rajalla. Raja kuului aikaisemmin Köyliöön, joka yhdistyi Säkylän kanssa vuonna 2016. Etelässä siihen rajautuu Euran Mestilän kylä, pohjoisessa Iso- ja Vähävahen kylät ja lännessä on lyhyt yhteinen raja Naarjoen kylällä.
Kylän keskiosa sijaitsee Euran aukeaksi kutsutun laajan peltoalueen eteläpäässä. Sen läpi virtaa pohjoiseen Pyhäjärvestä alkunsa saava Eurajoki. Lounaassa peltoaluetta reunustaa kallioalue ja koillisessa hiekkaharju.
Kauttuan kylä > Alkuperäinen kylätontti

Vanhassa Kauttuan tiluskartassa vuodelta 1696 ryhmäkylä, jonka nimi on nykyään Kauttuan Vanhakylä, sijaitsi kirkolta noin 2 kilometriä eteläkaakkoon Eurajoen rannalla noin 30 metriä pohjoiseen paikasta, jossa Kauttuan tie ylitti joen. Tiluskarttaan oli siihen kohtaan merkitty 9–10 taloa. Vanhassa ylityspaikassa näkyy vielä sillan kiveyksiä rantapenkereella. Paikalla on nykyään kunnallinen matonpesupaikka. Sillalta tulevan tien molemmin puolin oli keskiajalla parhaimmilleen 18 maataloa. Isojaon aikana paikalla sijaitsi enää kuusi taloa, joista nykyään on jäljellä enää Luistarin talo keskellä peltoa.
Kauttuan palvelut, liikenne ja nähtävyydet

Kauttuan taajama ja sen laajennuttua kiinni Euran taajamaan, muodostui Euran keskustaajama. Tämän taajaman nykyasioita esitellään edellisessä pääartikkelissa. Tässä artikkelissa keskitytään lähinnä Kauttuan kylän historiaan.
Kirjallisuutta

Kauttua, teollisuus- ja asuinalue Kauttua, Eura, Julkaisija Alvar Aalto -museo, Alvar Aalto -säätiö, 2018
Korvenmaa Pekka: Kauttua: Tuotanto ja ympäristö 1689-1989., Ahlström, 1989
Aiheesta muualla

Arkistolaitos: Euran pitäjänkartta (Arkistoitu – Internet Archive) (1134 07 Ia.* -/- -), 1870-luvun jälkeen
Gdańskin päärautatieasema

| Gdańskin päärautatieasema Gdańsk Główny |
| --- | --- |

Perustiedot
Sijainti:  54.3555°N, 18.6446°E
Osoite:  Podwale Grodzkie 2, 80-895 Gdańsk, Pommerin voivodikunta
Kunta:  Gdańsk
Valtio:  Puola
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  (Puolan valtionrautatiet, PKP): SKM (PKP Szybka Kolej Miejska w Trójmieście Sp. z o.o), Polregio & PKP Intercity; Arriva RP, kansainväliset operaattorit kuten Deutsche Bahn

Gdańskin päärautatieasema (puol. Gdańsk Główny) on Puolan pohjoisosassa, Pommerin voivodikunnassa toimiva vilkas rautatieasema. Asema sijaitsee Gdańskin vanhan kaupungin (Stare Miasto) länsilaidalla.
Päärautatieasemaa edelsi ensin tilapäinen asemarakennus, joka rakennettiin 1. syyskuuta 1870 valmistuneen Berliini–Szczecin–Koszalin–Słupsk–Lębork–Wejherowo–Gdańsk -rautatielinjan yhteyteen. Tilapäisen aseman viereen rakennettiin uusrenesanssin tyylisuunnan mukainen päärautatieasema vuosina 1894–1900. Asemarakennus on sittemmin tuhoutunut useasti.
Vuonna 2023 Gdańskin päärautatieaseman kautta kulki päivittäin keskimäärin 36 900 matkustajaa (eli 13,5 milj. matkustajaa vuodessa). Tämän perusteella asema oli Puolan kuudenneksi vilkkain matkustajaliikenteen rautatieasema Wrocławin, Poznańin, Krakovan, Katowicen ja Gdynian päärautatieasemien jälkeen. Merkittävä osa Gdańskin päärautatieaseman matkustajamäärästä selittyy vilkkaalla paikallisjunaliikenteellä kolmoiskaupungin (Gdańsk, Gdynia ja Sopot) monien asemien välillä.
Gdańskin linja-autoasema sijaitsee päärautatieaseman vieressä, Maja 3 -kadun länsipuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gdańskin päärautatieasema Wikimedia Commonsissa
PKP Trójmiasta - Kolmoiskaupunki Gdańsk-Gdynia-Sopotin ja lähiseudun alueellisia junavuoroja  (trojmiasto.pl)
Gdańskin päärautateaseman aikatauluja (englanniksi) (portalpasazera.pl)
Gdańsk Central Railway Station / Gdańsk Główny (englanniksi) (rail.cc)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Deutsche Bahn
Kehämääritelmä

Kehämääritelmä on muotoilultaan puutteellinen määritelmä, joka sisältää sisäisen kehän tai muodostaa ulkoisen kehän toisen määritelmän kanssa.
Sisäinen kehä syntyy, kun määritelmässä käytetään määritelmän synonyymiä, tai kun määritelmä on käytännössä sama ilmaus kuin määriteltävä termi, kuten:
Nopea tarkoittaa vauhdikasta.
Koirankoppi on koiralle tehty koppi.
Ulkoinen kehä synty määritelmäparissa, jossa ensimmäinen termi määritellään toisella termillä, joka puolestaan määritellään ensimmäisellä termillä, kuten:
Tiede tarkoittaa tieteilijöiden toimintaa, ja tieteilijä on henkilö, joka tekee tiedettä.
Naisidentiteetti tarkoittaa sitä, että henkilö pitää itseään naisena, ja nainen on henkilö, jolla on naisidentiteetti.
Myös määritelmä ”Aika on sitä, mitä kello mittaa” voidaan nähdä kehämääritelmänä, sillä lukijan pitäisi ensin tietää, mitä aika tarkoittaa, ennen kuin hän voi ymmärtää kellon tarkoituksen.
Gaunilo

Gaunilo Marmoutierlainen oli 1000-luvulla elänyt Marmoutierin luostarin benediktiinimunkki, Anselm Canterburylaisen aikalainen.