stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oulujoen vaakuna

Oulujoen vaakuna (1952–1964)
Oulujokiviiri
Oulujoen vaakuna oli Oulujoen kunnan tunnus. Vaakunan aihe on peräisin pitäjän vanhasta sinetistä, jossa aaltokoroinen hirsi viittaa Oulujokeen, josta pitäjäkin oli saanut nimensä.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä reunoihin ulottuva verkko, jonka päälikkeenä aaltokoroinen hirsi; kaikki hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Oulujoen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 18. kesäkuuta 1952. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 5. elokuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1965, kun Oulujoen kunta liitettiin pääosin Ouluun. Vaakunan pohjalta on myöhemmin tehty entisen Oulujoen kunnan alueella käytössä oleva isännänviiri. Viirin on suunnittelut oululainen Henry Mäkelä vuonna 1995.
Väinö Wallinin piirros Oulun pitäjän sinetistä vuodelta 1896.
Oulujokiviiri Oulun Värtössä.
Oulujärven alue

Oulujärven alue (vesistöaluetunnus 59.3) on Oulujoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 3 695,59 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 25,89 %. Vesistön alueen alarajana on Jylhämän voimalaitos, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 19 839,16 neliökilometriä ja järvisyys 12,75 %.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Niskanselän alue (59.31)
Ärjänselän alue (59.32)
Paltaselän alue (59.33)
Aittojoen valuma-alue (59.34)
Kivesjärven valuma-alue (59.35)
Miesjoen valuma-alue (59.36)
Mainuanjoen valuma-alue (59.37)
Vuottojoen valuma-alue (59.38)
Vuolijoen valuma-alue (59.39)
Siniharakka

| Siniharakka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidae
Suku::  Cyanopica  Bonaparte, 1850
Laji::  cyanus
Kaksiosainen nimi
 Cyanopica cyanus  (Pallas, 1776) 
Synonyymit
 Cyanopica cyana  
Katso myös
   Siniharakka Wikispeciesissä   Siniharakka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Siniharakka (Cyanopica cyanus) on harakoiden sukuinen varislintu. Se on sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Siniharakka on pitkäpyrstöinen ja melko hoikka, 31–35 cm pitkä lintu, josta pyrstöä 16–20 cm. Sen yleisväritys on harmahtava, päälaki on jyrkkärajaisesti musta, kurkku valkea ja siivet sekä pyrstö vaaleansinisiä.
Levinneisyys

Euroopassa siniharakka elää Pyreneiden niemimaalla. Toinen populaatio elää puolestaan Kauko-Idässä ja levinneisyydessä on laaja tyhjä alue Euroopan ja Aasian välillä.
Elinympäristö

Siniharakka elää pinja-, tammi-, saarni- ja oliivipuumetsiköissä. Pesii tammen (Quercus) latvuksessa.
Sinivyökalastaja

| Sinivyökalastaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Säihkylinnut Coraciiformes
Heimo::  Kuningaskalastajat Alcedinidae
Suku::  Kuningaskalastajat Alcedo
Laji::  euryzona
Kaksiosainen nimi
 Alcedo euryzona  Temminck, 1830 
Alalajit
 A. e. euryzona  A. e. peninsulae 
Katso myös
   Sinivyökalastaja Wikispeciesissä   Sinivyökalastaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinivyökalastaja (Alcedo euryzona) on kuningaskalastajiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Indonesiasta.
Koko ja ulkonäkö

Sinivyökalastaja voi kasvaa noin 17 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Sinivyökalastajakoiras on päästään musta ja niska on punaruskea. Selkä on musta ja sen poikki kulkee niskasta yläperään sininen juova. Lajin koiraan kurkku on valkoinen ja rinta ja vatsa vaalean kellertävät. Rinnassa on leveä sininen juova. Sinivyökalastajanaaras on väritykseltään vaatimattomampi ja vatsa on oranssi. Lajin nokka on pitkä ja koiraalla kokonaan musta, kun naaraalla nokan alapuolisko on punainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sinivyökalastajaa tavataan vain Jaavan saarelta. Lajin elinympäristöä ovat suurten jokien rantametsät ja mangrovemetsät tyypillisimmin alangoilla. Laji syö kaloja, äyriäisiä ja pieniä matelijoita. Sinivyökalastaja pesii maalis–huhtikuussa.
Sinivyökalastaja luokitellaan äärimmäisen uhanalaiseksi. Kannan kooksi arvioidaan 50–250 täysikasvuista yksilöä. Tärkein uhka kannalle on elinympäristön häviäminen maatalousmaaksi muokkaamisen tai maastopalojen vuoksi.
Sinergy

| Sinergy |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1997–2006
Tyylilaji:  heavy metal, power metal
Kotipaikka:  Suomi
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Kimberly Goss, laulu   Alexi Laiho, kitara   Roope Latvala, kitara   Lauri Porra, basso   Janne Parviainen, rummut  
Entiset jäsenet:  Marco Hietala, basso   Tonmi Lillman, rummut   Jesper Strömblad, kitara   Sharlee D'Angelo, basso  
Levy-yhtiö:  Nuclear Blast  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinergy oli melodista metallia soittava suomalainen yhtye. Yhtye sai alkunsa Dimmu Borgirin kosketinsoittajan Kimberly Gossin tavattua In Flamesin kitaristin Jesper Strömbladin yhteisellä kiertueella.
Yhtye julkaisi debyyttilevynsä Beware the Heavens vuonna 1999. Toinen levy To Hell and Back julkaistiin vuotta myöhemmin. Yhtyeen viimeiseksi jäänyt, ja samalla suurinta suosiota nauttinut Suicide by My Side julkaistiin vuonna 2002.
Vuonna 2004 Sinergy aloitti uuden albumin valmistelun. Albumin nimeksi valittiin Sins of the Past. Yhtyeestä ei kuulunut vuoden 2006 jälkeen moneen vuoteen mitään, kunnes vuoden 2011 helmikuussa Children of Bodomista paremmin tunnettu Alexi Laiho kertoi Ultimate-Guitar.comin haastattelussa, että Sinergy on hajonnut.
Jäsenet

Kimberly Goss – laulu
Alexi Laiho – kitara
Roope Latvala – kitara
Lauri Porra – bassokitara
Janne Parviainen – rummut
Jäsenet > Entiset jäsenet

Marco Hietala – basso
Tonmi Lillman – rummut
Jesper Strömblad – kitara
Sharlee D'Angelo – basso
Ronny Milianowicz – rummut
Julkaisut

Beware the Heavens (1999,  Nuclear Blast)
To Hell and Back (2000,  Nuclear Blast)
Suicide by My Side (2002,  Nuclear Blast)
Aiheesta muualla

Yhtyeen fansivu
Sinergy Meteli.netissä
Sinergy
| --- | --- |
Studioalbumit:   Beware the Heavens  To Hell and Back  Suicide by My Side 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz
Sinivatsatangara

| Sinivatsatangara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Smaragditangarat Chlorochrysa
Laji::  calliparaea
Kaksiosainen nimi
 Chlorochrysa calliparaea  (Thunberg, 1822) 
Alalajit 
 C. c. bourcieri  C. c. calliparaea  C. c. fulgentissima 
Katso myös
   Sinivatsatangara Wikispeciesissä   Sinivatsatangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinivatsatangara (Chlorochrysa calliparaea) on Etelä-Amerikassa tavattava tangaroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan sinivatsatangara on noin 13 cm. Laji on päästään, selästään ja siivistään väriltään pääosin smaragdinvihreä. Päälaella on ruskehtavan oranssi täplä ja kaulan molemmilla puolilla on punaruskeat täplät. Yläperässä on leveähkö oranssi juova. Kurkku on musta ja vatsa on väriltään sinertävän vihreä. Naaras on koirasta hieman vaaleampi ja kurkku on harmaampi. Myös kaulan täplät ovat naaraalla koiraan täpliä pienemmät.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sinivatsatangaraa tavataan Andien länsirinteiltä Venezuelasta, Kolumbiasta, Ecuadorista, Perusta ja Boliviasta. Linnun elinympäristöä ovat vuorten rinteillä kasvavat kosteat pilvimetsät ja metsien reunamaat. Sinivatsatangaran elinympäristöt sijaitsevat yleensä 900–1 800 metrin korkeudella merenpinnasta.
Sinivatsatangarat liikkuvat yleensä yksin, pareittain tai kolmen yksilön ryhminä ja voi liittyä myös sekaparviksi muiden tangaralajien kanssa. Laji liikkuu aktiivisesti puiden latvusten alaosissa. Ravintonaan sinivatsatangara käyttää pääasiassa pieniä hedelmiä, mutta syö myös hyönteisiä.
Otanta

Otanta on tilastotieteen osa-alue, joka tarkastelee kuinka havaintoyksiköt kannattaa poimia perusjoukosta. Tavoitteena on kerätä aineisto mahdollisimman tehokkaasti tilastollisen päättelyn kannalta. Otantatutkimus on osajoukon eli otoksen poimimista perusjoukosta. Otoksen perusteella tehdään päätelmiä koko perusjoukosta.
Otantamenetelmiä

Satunnaisotannassa jokaisella havaintoyksiköllä on sama todennäköisyys tulla valituksi otokseen. Tällöin otos on edustava osajoukko perusjoukosta. Jos tietynlaiset havaintoyksiköt poikkeavat tietyllä tavalla muista, voidaan painottamalla joidenkin yksiköiden todennäköisyyttä saavuttaa tehokkaampi otanta. Esimerkiksi tutkittaessa Suomen kaupunkeja voidaan haluta varmistaa, että suurimmat kaupungit ovat mukana otoksessa.
Otanta voidaan tehdä myös ilman satunnaisuutta jotain sääntöä noudattaen, jolloin kyseessä on systemaattinen otanta. Esimerkiksi Suomen kaupungit voidaan järjestää aakkosjärjestykseen ja poimia listalta joka kymmenes alkio otokseen. Toisaalta laaduntarkkailussa voidaan poimia joka sadas tuote liukuhihalta. Systemaattinen otanta on usein  helppo toteuttaa, mutta se tuottaa huonoja tuloksia, jos perusjoukossa on periodista vaihtelua.
Otantamenetelmiä > Yksinkertainen satunnaisotanta

Yksinkertainen satunnaisotanta on yleisin otantamenetelmä. Siinä poiminta tehdään suoraan arpomalla alkiot perusjoukosta. Useimmiten se tehdään palauttamatta, jolloin jokainen alkio voidaan valita vain kerran. Jos se tehdään palauttaen, niin sama alkio voidaan valita joka kerran samalla todennäköisyydellä.
Otantamenetelmiä > Otanta koon mukaan

Tehtäessä otanta koon mukaan, kasvaa alkion todennäköisyys tulla valituksi suhteessa sen kokoon. Kaupunkien kohdalla painokertoimet voidaan laskea esimerkiksi väkiluvun perusteella.
Otantamenetelmiä > Ositettu otanta

Ositettu otanta (engl. stratified sampling) tehdään ryhmittelemällä alkiot osajoukkoihin, jonka jälkeen kustakin ryhmästä poimitaan alkioita. Poiminta voidaan tehdä tasakiintiöin, jolloin jokaisesta ryhmästä poimitaan sama määrä alkioita. Jos poiminta tehdään suhteellisin kiintiöin, poimitaan ryhmistä sama osuus alkioita, jolloin suuremmista ryhmistä poimitaan useampia alkioita.
Otantamenetelmiä > Ryväsotanta

Ryväsotanta (engl. cluster sampling) perustuu perusjoukon alkioiden muodostamiin ryhmiin. Sen perusteena on usein hallinnolliset rakenteet. Esimerkiksi haastattelututkimukset kohdistetaan kotitalouksiin, joihin tutkimuksen kohteena olevat ihmiset ovat ryvästyneet.
Kirjallisuutta

Erkki Pahkinen ja Risto Lehtonen: Otanta-asetelmat ja tilastollinen analyysi.  Gaudeamus, 1989.  ISBN 951-662-470-7
Ouargla

| Ouargla Wargla, وَرڤلة |
| --- | --- |
 Ouarglan vanhan kaupungin keskustaa.
 Ouargla
 Koordinaatit: 31°57′47″N, 5°20′31″E 
Valtio:  Algeria
Maakunta:  Ouargla
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
Väkiluku (2008):  133 000
Aikavyöhyke:  UTC+1
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ouargla (myös Wargla, arab. وَرڤلة‎) on keidaskaupunki ja samannimisen maakunnan hallinnollinen keskus Algerian Saharassa. Se sijaitsee vadi Myan laaksossa 845 kilometriä Algerista etelään. Kaupungissa on 133 000 asukasta (vuonna 2008).
Berberien perustama Ouargla oli keskiajalla tärkeä kauppakaupunki ja yksi ibadiittien muslimilahkon keskuksista. Sen kauppiaat varustivat Saharan eteläpuoliseen Sudaniin matkanneita kamelikaravaaneja, joiden tuomat tavarat kuljetettiin edelleen Tunisiin ja Constantineen. Turkkilaiset valloittivat berberidynastian hallitseman kaupungin vuonna 1552. Toinen paikallinen sulttaanidynastia hallitsi Ouarglaa 1600-luvun alusta aina 1800-luvun puoliväliin saakka. Ranskalaisten saavuttua alueelle 1800-luvun loppupuolella kaupungin talous taantui. Siirtomaa-aikana siitä tuli Saharan keidasalueen keskuspaikka.
Hassi Messaoudin öljyntuotantoalueen lähellä sijaitseva Ouargla on nykyään tärkeä hallinnollinen, teollisuus- ja liikennekeskus, jossa toimii muun muassa yliopisto ja lentokenttä. Sen vanhaa keskustaa eli ksaria asuttavat ouarglia puhuvat berberit, jotka ovat sekoittuneet mustiin orjiin. Suurin osa väestöstä koostuu arabiankielisistä entisistä paimentolaisista. Kaupunkia ympäröivät laajat taatelipalmulehdot. Pohjaveden runsauden ansiosta Ouarglan ympäristössä harjoitetaan myös nykyaikaista maataloutta. Kaupungista on lento- ja linja-autoyhteydet eri puolelle Algeriaa.
Ouarglan nähtävyyksiä ovat vanhakaupunki moskeijoineen ja kauppatoreineen sekä Saharan esihistoriaa ja luontoa esittelevä museo. Viisitoista kilometriä kaupungista etelään sijaitsevat ibadiittien 900-luvun alussa perustaman Sedratan kaupungin rauniot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ouargla Wikimedia Commonsissa
Singaporenkaviokuonoyökkö

| Singaporenkaviokuonoyökkö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Alalahko::  Pienlepakot Microchiroptera
Heimo::  Kaviokuonoyököt Hipposideridae
Suku::  Hipposideros
Laji::  ridleyi
Kaksiosainen nimi
 Hipposideros ridleyi  Robinson & Kloss, 1911 
Katso myös
   Singaporenkaviokuonoyökkö Wikispeciesissä   Singaporenkaviokuonoyökkö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Singaporenkaviokuonoyökkö (Hipposideros ridleyi) on harvinainen lepakkolaji, jota tavataan Kaakkois-Aasiassa.
Suomen Lajitietokeskus käyttää siitä nimeä malaijienkarkko.
Koko ja ulkonäkö

Singaporenkaviokuonoyökkö on korkeintaan vain 4,9 senttimetrin pituinen 10 gramman painoinen. Siipiväli on noin 10 senttimetriä. Sillä on kokoonsa nähden suuret, noin 2 senttimetrin pituiset leveät ja kulmikkaat korvat, jotka ovat tyveltään karvaiset. Kuonossa on suuri vatimainen nenälehti, joka peittää kuonon melkein kokonaan ja on haarautunut kolmeksi erilaiseksi liuskaksi, joista keskimmäisin on paksuin. Urosten nenälehden takana on pieni rauhanen, josta erittyy vahamaista ainetta. Nenälehden tehtävänä on lähettää ultraääniä, joiden avulla se mm. paikanta saalista. Turkki on tummanruskea ja siivet noenharmaasta mustia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ensimmäinen singaporenkaviokuonoyökkö löydettiin vuonna 1911 Singaporen kasvitieteellisestä puutarhasta, ja jäi pitkään ainoaksi. Seuraavan kerran niitä löydettiin vasta vuonna 1975 Selangorista, Malesiasta eräästä suometsästä, jossa tavattiin 50 yksilön yhdyskunta, joka vietti päivänsä tierummun sisällä. Havaintoja on raportoitu myös Sabahista ja Sarawakista Pohjois-Borneosta, lisäksi myös Malakan niemimaalta, Sumatralta, ja Laosista. Singaporenkaviokuonoyökkö elää etupäässä turpesissa suometsissä, lisäksi sitä tavataan vanhoissa Dipterocarpus-puuheimon metsissä. Yöllä lepakot roikkuvat yleensä luolissa ja lähtevät yöllä etsimään ruokaa metsään.
Elintavat

Singaporenkaviokuonoyökön elintavat tunnetaan huonosti. Se käyttää ultraääniä hyönteisten ja itsensä paikannukseen. Ultraäänten taajuus on 65–67 kHz. Lepakoiden on havaittu imettävän poikasiaan elokuun alusta toukokuun lopulle.
Uhat ja suojelu

Singaporenkaviokuonoyökkö on vaarantunut laji ja sitä uhkaa elinalueiden häviäminen.
Gerald Ouellette

Gerald Raymond Ouellette (14. elokuuta 1934 – 2. syyskuuta 1975) oli kanadalainen kilpa-ampuja ja olympiavoittaja.
Melbournen 1956 olympialaisissa Ouellette epäonnistui pienoiskivääriammunnan kolmen asennon kilpailussa. Hän ja hänen maanmiehensä Gilmour Boa päättivät sen jälkeen, että pienoiskiväärin makuuammuntakilpailussa molemmat ampuvat Boan aseella. Tämä tarkoitti sitä, että kummallakin oli käytettävissään vain puolet sääntöjen sallimasta ajasta. Boa ampui ensin omat 60 laukaustaan ja sivusi maailmanennätystään 598. Sitten hän antoi aseen Ouellettelle, joka ampui ainoana kilpailijana täydet 600 pistettä ja voitti kultamitalin. Maailmanennätykseksi tulosta ei hyväksytty, koska järjestäjät olivat sijoittaneet maalitaulut 1,5 metriä liian lähelle sääntöjen vaatimasta 50 metristä. Gilmour Boa sai kilpailussa pronssia.
Méxicon 1968 olympialaisissa Ouellette sijoittui kuudenneksi pienoiskivääriammunnan kolmen asennon kilpailussa tuloksella 1151.
Saavutuksia

olympiakultaa pienoiskivääriammunnan makuuasentokilpailussa Melbournessa 1956
Sinkkijodidi

| Sinkkijodidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  10139-47-6
PubChem CID:  66278
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  ZnI2
Moolimassa:  319,18 g/mol
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  446 °C
Kiehumispiste:  625 °C (hajoaa)
Tiheys:  4,736 g/cm3
Liukoisuus veteen:  4 320 g/l
   
Sinkkijodidi (ZnI2) on sinkki- ja jodidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä ja orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa sinkkijodidi on väritöntä tai kellertävää hygroskooppista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja liukenee myös etanoliin, glyseroliin ja dietyylieetteriin. Aine on heikko Lewis-happo, minkä vuoksi sen vesiliuokset ovat hieman happamia. Sinkkijodidi hajoaa hitaasti ilman ja valon vaikutuksesta, jolloin muodostuu jodia.
Valmistus ja käyttö

Sinkkijodidia voidaan valmistaa liuottamalla metallista sinkkiä vetyjodidin kiehuvaan vesiliuokseen, neutraloimalla vetyjodidin vesiliuosta sinkkioksidin avulla hopean toimiessa katalyyttinä tai kuumentamalla sinkin ja jodin seosta typpi-ilmakehässä 600 °C:n lämpötilaan.
Sinkkijodidi on antiseptinen ja aine, mihin tarkoitukseen sitä käytetään lääketieteessä. Sitä voidaan käyttää myös astringenttina. Lisäksi yhdistettä käytetään organosinkkiyhdisteiden valmistukseen, sinkki-jodidi-tärkkelys-liuoksen valmistamiseen, katalyyttinä additio- ja substituutioreaktioissa sekä Simmons–Smith-reaktioissa.
Siniselkäsieppo

| Siniselkäsieppo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Kongonsiepot Myioparus
Laji::  plumbeus
Kaksiosainen nimi
 Myioparus plumbeus  (Hartlaub, 1858) 
Katso myös
   Siniselkäsieppo Wikispeciesissä   Siniselkäsieppo Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Siniselkäsieppo (Myioparus plumbeus) on laajalla alueella Saharan eteläpuolisessa Afrikassa tavattava sieppoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan siniselkäsieppo on noin 14 cm. Siniselkäsieppo on selästään, päästään ja siivistään väriltään siniharmaa. Pyrstö on musta ja pyrstön reunasulat ovat valkoiset. Vatsa on väritykseltään valkoinen. Sukupuolet eivät eroa toisistaan ulkonäöltään. Nuori siniselkäsieppo on höyhenpuvultaan kellanruskea ruskein pilkuin. Lintu muistuttaa ulkonäöltään savanniharmaasieppoa (Muscicapa caerulescens), mutta eroaa pyrstön värityksen perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö

Siniselkäsieppoa tavataan lähes koko Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Laji puuttuu kokonaan ainoastaan Somaliasta. Lajin elinympäristöä ovat savannit, jokivarsien kosteat metsät ja ainavihantien metsien reunamaat.
Ravinto ja pesiminen

Siniselkäsiepon ravinto koostuu pääasiassa hyönteisistä, kuten kovakuoriaisista, termiiteistä ja perhosten toukista. Ruokansa lintu etsii puiden lehvästön joukosta.
Siniselkäsiepon pesimäkausi kestää elokuusta joulukuulle. Lajin pesä sijaitsee puunkolossa, joka voi olla myös tikan tekemä. Pesä sisustetaan heinillä, jäkälöillä ja höyhenillä. Sekä koiras- että naaraslinnut osallistuvat pesän rakentamiseen. Naaras munii kahdesta kolmeen valkoista ruskea- ja oliivinvihreäpilkullista munaa.
Oulu-lehti

| Oulu-lehti |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  kaupunkilehti
Kustantaja:  Kaleva365 Oy
Julkaisija:  Kaleva365 Oy
ISSN:  ISSN 1236-7524
Levikki:  100 000
Perustettu:  1958
Lakkautettu:  2020
Kotikunta:  Oulu
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  Tabloid
Ilmestymistiheys:  kerran viikossa (ke)
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
oululehti.fi
Oulu-lehti oli Oulun seudulla 1958–2020 ilmestynyt kaupunkilehti. Lehden ensimmäinen numero jaettiin kokeilumielessä oululaisiin koteihin syksyllä 1958. Kokeilun onnistuttua lehden julkaisemista päätettiin jatkaa. Lehden julkaisupäiviksi vakiintuivat torstai ja sunnuntai. Sunnuntain lehti painettiin lauantai-iltapäivänä. Lehteä tehtiin koeluonteisesti kolmipäisenä lyhyen aikaa 1969. Lehteä julkaisi 30. syyskuuta 2018 saakka Joutsen Media Oy (aiempi kustantajan nimi oli Oy Liitto) ja sen jälkeen lehteä julkaisi Kaleva365 Oy, joka kuuluu Kaleva-konserniin.
Lehti ilmestyi loppuaikoina keskiviikkoisin ja sen jakelualueeseen kuuluivat Oulun kaupungin lisäksi Iin, Kempeleen, Tyrnävän, Limingan, Lumijoen ja Muhoksen kunnat. Lehden jakoi Oulu-Suorajakelu. Lehden levikki oli noin 100 000, ja sen lukijapeitto jakelualueella oli 72 % (vrt. sanomalehti Kalevan lukijapeitto 79 %).lähde?
Kesäkuussa 2018 Kaleva Oy osti Oulu-lehden oululaiselta Joutsen Medialta.
Oulu-lehti yhdistettiin Kalevan Forum24-kaupunkilehteen maaliskuussa 2020. Lehden viimeinen päätoimittaja oli Susanna Eksymä. Häntä ennen päätoimittajina ehtivät toimia Paavo Kekkonen, Jussi Matela, Joni Skiftesvik, Reijo Perälä ja Alpo Merilä.
Oulu-lehden viimeinen numero ilmestyi keskiviikkona 25. maaliskuuta 2020.
Aiheesta muualla

Lehden kotisivut
Sähköinen näköislehti
Oulu-lehti 30.1.2008
Muuta Ouluun liittyvää
Sinijalkasuula

| Sinijalkasuula |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Suliformes
Heimo::  Suulat Sulidae
Suku::  Ruskosuulat Sula
Laji::  nebouxii
Kaksiosainen nimi
 Sula nebouxii  Milne-Edwards, 1882 
 Sinijalkasuulan levinneisyysalue.
Alalajit
 S. n. excisa  S. n. nebouxii 
Katso myös
   Sinijalkasuula Wikispeciesissä   Sinijalkasuula Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sula nebouxii
Sinijalkasuula (Sula nebouxii) on pitkäsiipinen suulien heimoon kuuluva merilintulaji.
Tuntomerkit

Sinijalkasuula on rakenteeltaan muita suulalajeja hieman kevyempi ja sillä on pitkä, suippeneva pyrstö ja pitkä, suippo nokka. Sukupuolet ovat samannäköiset. Linnun selkäpuoli on ruskea. Nokka ja silmänympärykset ovat sinertäväntummanharmaat. Pää on vaalea ja siinä on ruskeita raitoja. Vatsapuoli on vaalea. Nuoren linnun pää on ruskeampi kuin vanhempien lajitovereiden. Linnun keskipituus on noin 80 cm täysikasvuisena. Linnun tunnistaa helposti sinisistä räpyläjaloista.
Levinneisyys

Laji pesii trooppisilla ja subtrooppisilla saarilla Meksikon ja Etelä-Amerikan Tyynen valtameren puoleisella rannikolla Peruun saakka, sekä Galápagossaarilla.
Ravinto

Sinijalkasuulat syövät lähes yksinomaan kalaa.
Pesintä

Laji pesii yhdyskunnissa, mielellään eristyneillä saarilla. Sinisiä räpylöitä näytellään soidinmenoissa ja niitä käytetään hyväksi myös munien hautomisessa. Lintu pesii lähes paljaalle maalle, eikä pesäkuopassa ole juurikaan muuta ainesta.
Sinijalkasuula pesällään
Oulunsalon vaakuna

Oulunsalon vaakuna (1968–2012)
Oulunsalon vaakuna oli Oulunsalon kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa alueen rantaniittyihin ja -laitumiin, jotka ovat kahlaajien olinpaikkoja.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä hopeinen, kultavaruksinen, seisova kuovi, siivet koholla”. Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Oulunsalon kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 4. toukokuuta 1968. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 1. lokakuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi vuonna 2013, kun Oulunsalo, Haukipudas, Kiiminki ja Yli-Ii liittyivät Oulun kaupunkiin.