stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Asumaniemi
Henkilö

Helsinkiläinen Asumaniemi saapuu täydennysmiehenä konekiväärikomppanian kolmanteen joukkueeseen kesäkuussa 1944 Hietasen ollessa sen johtajana. Hän kuuluu vuonna 1925 syntyneeseen ikäluokkaan. Asumaniemen saapuessa komppania on Laatokan koillispuolella vetäytymässä Syväriltä kohti Tarton rauhan rajaa ja Hietasen, aiemmin Koskelan, johtama joukkue on kärsinyt pahimmat miehistötappiot. Joukkueeseen sijoitetaan neljä alokasta, joista romaanin kertoja mainitsee nimeltä vain Asumaniemen. Asumaniemi erottuu kolmesta muusta alokkaasta rehvakkaana urheilijatyyppinä, jonka ensimmäinen repliikki romaanissa on uhoava:
»Missä niitä ryssiä on, että saa ruveta tappaan?»
Asumaniemi tuo joukkueeseen stadin slangia puhuvan koulupojan maailmaa, joka ei aina väisty edes taistelutilanteissa: "Lähdettekö mukaan? - Mä yks! Asumaniemi nosti kätensä reippaasti kuin koululainen viitatessaan."
Muiden alokkaiden jännittäessä Koskelaa ja Rokkaa Asumaniemi suhtautuu heihin luontevasti ja tasaveroisesti. Hänestä tulee erittäin pidetty, koska hän tuo sodan perääntymisvaiheen väsyneeseen ja masentuneeseen ilmapiiriin vielä kerran sitä iloisten ja reippaiden nuorukaisten henkeä, joka vallitsi sodan alussa kolme vuotta aikaisemmin. Vanhala arveleekin Asumaniemen päätyvän vielä upseerikouluun. Asumaniemi ehtii kuitenkin mukaan järkyttäviin tapahtumiin. 
Haavoittunut Rokka esittää hänet vänrikki Jalovaaralle yhtenä joukkueen kantavista voimista. Asumaniemi kaatuu iskuryhmän hyökkäyksessä, joka on romaanin viimeisiä toiminnallisia kohtauksia. Asumaniemen viimeiset sanat kuuluvat:
»Se on vasemmalla puolella... Sydän on vasemmalla puolella...»
Asumaniemen kasvoille jää hänen kuollessaan hämmästynyt ilme, ja romaanin kertojan mukaan Asumaniemelle on jäänyt pieni hetki aikaa tajuta, että elämällä leikkiminen voi johtaa sen menettämiseen. Asumaniemen voi päätellä kaatuneen konekiväärikomppanian viimeisessä taistelussa syyskuun alussa 1944 Loimolassa, jossa koko pataljoona oli Suomen ja Neuvostoliiton aselevon alkaessa. Hänet haudataan Helsinkiin Hietaniemen hautausmaan sankarihauta-alueelle, jota on syksyllä 1944 jouduttu jälleen kerran laajentamaan, ja todennäköisesti hänen nimensä kirjoitetaan myös hänen koulunsa sankaritauluun.
Analyysia hahmosta

Ennen astumistaan asepalvelukseen Asumaniemi on opiskellut muutaman vuoden oppikoulussa, jossa hän on käynyt osan luokista kahteen kertaan. Hänen koulunsa on todennäköisesti ollut Kallion yhteiskoulu, jossa oli paljon vaatimattomista kodeista tulleita lapsia. Mahdollisesti hänen vanhempansa ovat odottaneet pojastaan suvun ensimmäistä ylioppilasta. Asumaniemi on kuitenkin saanut potkut koulusta sen vuoksi, että hän on toveriensa kanssa ostanut viinaa salakuljetetun purukumin myynnistä saamillaan rahoilla. Armeijaan hän sopeutuu aivan toisin kuin kouluun.
Lastenpsykiatri Jari Sinkkosen mielestä Asumaniemi on viikari, joka on koko ajan luisumassa ikävystymiseen. Säännöllinen koulunkäynti, silloinen ulkoluku, on tällaiselle pojalle myrkkyä, mutta Sinkkosen mielestä kyse ei ole keskittymisvaikeuksista; koulu ei vain anna tarpeeksi ärsykkeitä. Asumaniemen kaltainen henkilö voisi helposti päätyä varastelemaan, ei kuitenkaan ahneudesta, vaan miellyttävän jännityksen kokemisen vuoksi. Toisissa oloissa Asumaniemi olisi hulivili, joka nauttii testosteronihumalasta ja jota ympäröi vaaran tuoksu. Tällaisen miehen olisi kuitenkin vaikea solmia pysyvää parisuhdetta, vaan hän lentäisi kukasta kukkaan. Tässä asiassa Sinkkonen vertaa Asumaniemeä Kjell Westön romaanin Missä kuljimme kerran henkilöhahmoon Allu Kajanderiin. Asumaniemi ei tunne vihaa vihollisia kohtaan, vaan puhuu heistä "sloboina" ja "naapurina"; hän haluaa heittää käsikranaattinsa ensimmäisenä.
Todellisuusaineksia

Luonteeltaan Asumaniemeä muistutti Linnan rykmentissä toisen jalkaväkikomppanian päällikkönä ollut hurjapäisen rohkea luutnantti Allan Gummerus, joka kaatui Läskelässä lähellä Linnan vartiopaikkaa jatkosodan hyökkäysvaiheen alkupuolella heinäkuussa 1941. Gummerus seisoi avoimella paikalla tutkimassa karttalehteä, kun vihollinen ampui hänet todennäköisesti Läskelän tehtaan ikkunasta. Gummeruksen viimeisten sanojen kerrotaan olleen: "Perkele, kummalla puolen sydän on?"
Elokuvaversio

Edvin Laineen vuonna 1955 ohjaamassa Tuntemattoman sotilaan elokuvaversiossa Asumaniemeä näytteli Vili Auvinen. Rauni Mollbergin vuoden 1985 versiosta Asumaniemi oli jätetty pois. Vuoden 2017 versioinnissa Asumaniemeä näytteli Eemeli Louhimies.
Kirjallisuutta

Malmberg, Ilkka: Tuntemattomat sotilaat.  Helsinki:  Helsingin Sanomat, 2007.  ISBN 952-5557-04-9
| n k Väinö Linnan Tuntematon sotilas |
| --- | --- |
Hahmot:  Koskela  Rokka  Hietanen  Lammio  Lehto  Kariluoto  Rahikainen  Vanhala  Lahtinen  Määttä  Honkajoki  Riitaoja  Kaarna  Asumaniemi  Mäkilä  Susi  Korpela 
Elokuvat:  Tuntematon sotilas (1955)  Tuntematon sotilas (1985)  Tuntematon sotilas (2017) 
Muuta:  Sotaromaani  Tuntematon sotilas (ooppera)  Tuntematon sotilas (radiokuunnelma)  Tuntemattomat sotilaat (tietokirja)  Tuntematon Redux
John James Audubon

John James Audubon.
John James Audubon (alun perin Jean Rabin, 26. huhtikuuta 1785 – 27. tammikuuta 1851) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä, joka maalasi 1800-luvun alussa kaikki silloin Yhdysvalloissa tunnetut lintulajit. Saman työn oli tehnyt häntä ennen Alexander Wilson. Hän ei kuitenkaan saanut Yhdysvalloissa paljoakaan kuuluisuutta ja lähetti teoksensa Eurooppaan, missä ne julkaistiin neliosaisena teoksena. The Birds of America (julkaistu vuosina 1827–1838) menestyikin hyvin. Se on ilmestynyt suomeksi nimellä Linnut (Weilin & Göös, 1990).
Elämä

Audubon syntyi Haitissa ranskalaisen merikapteenin ja hänen ranskalaisen naisystävänsä aviottomana poikana. Hän kasvoi kasvattiäitinsä rouva Audubonin luona Nantesissa Ranskassa. 1803 hänet lähetettiin Amerikkaan, jotta hän välttyisi joutumasta Napoleonin armeijaan. Hän asui Mill Grovessa, lähellä Philadelphiaa, missä hän tapasi tulevan vaimonsa Lucy Bakewellin. Täällä hän myös teki ensimmäiset tunnetut lintujen merkitsemiset sitomalla langan harmaafiivin nilkkaan ja havaitsi, että linnut palasivat samaan pesäpaikkaan vuosi toisensa jälkeen.
Audubonista tuli Euroopassa suosittu, minkä vuoksi hän julkaisi elämänsä aikana vielä teokset Ornithological Biography (1831–1839) ja A Synopsis of the Birds of North America (1839).
Merkitys

Audubon on vaikuttanut merkittävästi luontoharrastukseen Yhdysvalloissa. 1900-luvun alussa perustettiin The National Audubon Society, joka vaalii amerikkalaista luontoa nimenantajansa hengessä. Järjestössä on puoli miljoonaa jäsentä, ja se julkaisee 1899 perustettua Audubon-lehteä. Audubonin mukaan on myös nimetty kaupunkeja, katuja, kouluja ja puistoja.
Kuva 181 kirjasta The Birds of America, maakotka 1833–34.
Pitkäkarvainen orava, noin 1841.
The Birds of America, rämetulikärki.
Karibianflamingo.
Ruusukapustahaikara.
Kaksi tunturihaukkaa.
Valkopäämerikotka.
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Audubon, J.-J, Peterson, Roger Tory, Peterson, Virginia Marie, Malmström, Kalevi K., Jännes, Hannu, James, Annu, Lokki, Juhani, Laine, Lasse J. Linnut. Weilin+Göös 1990. (suuri kirja jossa Audubonin maalauksia)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  International Plant Names Index 
Taiteenala:  Scientific illustrators  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Atlaksenvihertikka

| Atlaksenvihertikka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tikat Picidae
Suku::  Vihertikat Picus
Laji::  vaillantii
Kaksiosainen nimi
 Picus vaillantii  (Malherbe, 1847) 
Katso myös
   Atlaksenvihertikka Wikispeciesissä   Atlaksenvihertikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Atlaksenvihertikka (Picus vaillantii) on keskikokoinen luoteisafrikkalainen tikkalintu. Lajin nimesi Alfred Malherbe 1847 ranskalaisen François Le Vaillantin kunniaksi.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 30–32 cm, siipien kärkiväli 41–43 cm ja paino noin 150–170 grammaa. Sen höyhenpuku on yläpuolelta tummanvihreä ja alapuolelta kellanvihreä, yläperä on keltainen. Uloimmat käsisulat ovat mustavalkeat. Koiraalla on karmiininpunainen päälaki, naaraalla se on harmaa tai musta. Äänet muistuttavat vihertikan ääniä. Pärryttää harvoin. Laji muistuttaa suuresti vihertikan alalajia sharpei, ja monet tutkijat luokittelevat sen vihertikan (P. viridis) alalajiksi.
Esiintyminen

Atlaksenvihertikka elää Luoteis-Afrikassa Marokossa, Algeriassa ja Tunisiassa 100 000–1 000 000 neliökilometrin alueella, lähinnä Atlasvuoristossa. Lajin kanta on elinvoimainen. Se on ilmeisesti paikkalintu.
Elinympäristö

Atlaksenvihertikan elinaluetta ovat vuoristometsät, aina kahden kilometrin korkeuteen saakka.
Lisääntyminen

Laji pesii huhti-kesäkuussa. Se kovertaa syvyydeltään 40–50 cm pesäkolon puuhun. Munia on 4-8 kappaletta, tavallisimmin niitä on kuudesta seitsemään.
Ravinto

Atlaksenvihertikka syö pääasiassa muurahaisia, mutta se käyttää ravinnokseen myös lahopuissa eläviä muita hyönteisiä ja niiden toukkia.
Atlaksenvihertikan muna
Gae Aulenti

Aulenti vuonna 1986.
Gaetana ”Gae” Aulenti [ˈɡaːe auˈlɛnti] (4. joulukuuta 1927 Palazzolo dello Stella, Friuli – 31. lokakuuta 2012 Milano) oli italialainen arkkitehti ja muotoilija. Hän tuli tunnetuksi suurista taidemuseoprojekteista, kuten entisen rautatieaseman muuttamisesta Musée d’Orsayksi Pariisissa 1980–1986. Hänen töitään ovat myös nykytaiteen galleria Pompidou-keskuksessa Pariisissa, Palazzo Grassin muuntaminen taidemuseoksi Venetsiassa (1985–1986) sekä aasialaisen taiteen museo San Franciscossa (2000–2003). Aulenti oli yksi harvoista sodanjälkeisen Italian naisarkkitehdeista.
Triesten lähellä syntynyt Gae Aulenti opiskeli arkkitehtuuria Milanossa. Hän työskenteli art directorina muotoilulehti Casabella-Continuitàssa (myöhemmin Lotus International Magazine) vuodesta 1955 vuoteen 1965, ja istui sen jälkeen lehtiyhtiön hallituksessa. Lehtityön ohella Aulenti väitteli tohtoriksi ja opetti Venetsian arkkitehtuurikoulussa 1960–1962 ja Milanossa 1964–1967. Hän teki myös muotoilutöitä La Rinascente -tavaratalolle ja suunnitteli kalusteita Zanottalle, kuten ruostumattomasta teräksestä valmistettu kokoontaittuva ohjaajantuoli April sekä Sanmarco-lasipöytä. Aulenti toimi myös Italian muotoilijajärjestö ADIn varapuheenjohtajana.
Vuonna 1981 hänet valittiin suunnittelijaksi muuttamaan Victor Laloux’n vuonna 1900 valmistunut Orsayn rautatieasema taidemuseoksi. Siitä seurasi muita museosuunnitteluhankkeita eri puolilla Eurooppaa ja Yhdysvalloissa. Hänen suunnitelmiensa mukaan Italian vanha lähetystörakennus Berliinissä muutettiin tiedeakatemiaksi. Vuonna 2011 valmistui italialaisen Perugian lentokentän laajennus Aulentin suunnitelmien pohjalta.
Aulenti tuli 1960-luvulta alkaen tunnetuksi myös valaisinten suunnittelijana. Hänen tunnettuja töitään ovat teleskooppisella varrella varustettu Pipistrello-pöytävalaisin (1965) sekä yhdessä Piero Castiglionin kanssa tehdyt valaisimet 1980- ja 1990-luvuilla. Aulentin tunnetuimpia huonekaluja on minimalistinen sohvapöytä, joka muodostuu paksusta neliömäisestä lasilevystä, jota kannattelee neljä kääntyvää teollisuuspyörää. Aulenti teki myös teatterilavastuksia ja suunnitteli myymälöitä muotitaiteilija Adrienne Vittadinille.
Vähän ennen kuolemaansa 2012 Aulenti palkittiin elämäntyöstään Milanon trienniaalissa. Ensimmäisen palkintonsa hän sai sieltä jo 1964, ja hän toimi triennaalin johtoryhmässä 1977–1980. Vuonna 1991 hänelle myönnettiin japanilainen Praemium Imperiale -palkinto. Hän sai myös Ranskan Kunnialegioonan ritarin arvon sekä  American Institute of Architects -järjestön kunniajäsenyyden.
Kirjallisuutta

Muriel Emmanuel. Contemporary Architects. New York: St. Martin’s Press, 1980. ISBN 0-312-16635-4. Sivu 53.
Ruth A Peltason. 100 Contemporary Architects. New York: Harry N. Abrams. ISBN 0-8109-3661-5. Sivu 24.
Aiheesta muualla

Design & Art: Gae Aulenti (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Gae Aulenti Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Gae Aulentin arkisto
Aulentin tuotteita Stylepark-sivustolla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  New Zealand Artists  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Structurae 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Gae Aulenti
Käännös suomeksi
Pohjoispuiston koulu

| Pohjoispuiston koulu |
| --- | --- |
 Koulua Munckinkadun puolelta.
Sijainti:  Runeberginkatu 12, 05800 Hyvinkää
Koordinaatit:  60.6399°N, 24.8569°E
Tyyppi:  suomenkielinen yläkoulu
Rehtori:  Pirjo Kujanpää
Luokat:  7–9
Oppilaita:  noin 550
Verkkosivut
Pohjoispuiston koulu on Hyvinkään Parantolan kaupunginosassa toimiva noin 550 oppilaan suomenkielinen yläkoulu (luokka-asteet 7–9).
Young Love (vuoden 1956 kappale)

Young Love on alun perin Sonny Jamesin kantrihitti, jonka tekijät ovat Joyner ja Cartey. Vuoden 1957 tammikuussa kappaleen iskelmällisempi versio nousi Yhdysvaltain singlelistan kärkikymmenikköön ja ykköspaikalle Tab Hunterin versioimana. Se oli Hunterin ainoa Top 10 -hitti. Single ilmestyi Dot-levymerkillä, jonka leivissä useat muutkin artistit saivat cover-versioillaan hittejä 1950-luvun puolivälissä. Hunterin singlen sanotaan myyneen Yhdysvalloissa 400 000 kappaletta kymmenessä päivässä. Koko 1950-luvun Top 250 -tilastossa single saavutti sijan 75. Yhdistyneessä kuningaskunnassa single oli listan kärjessä seitsemän viikkoa.
Vuonna 1973 Donny Osmond valloitti samalla kappaleella brittilistan ykköspaikan. Suomessa kappaleen levytti saman vuoden joulumarkkinoille Rauli Badding Somerjoki nimellä "Nuori rakkaus".
Toivo Linnanvirta

Toivo Ernst Linnanvirta, käytti myös nimiä Topi Linnanvirta ja Toivo Linnanvirta (31. tammikuuta 1910 – 14. marraskuuta 1970) oli suomalainen klarinetisti ja saksofonisti. Hän soitti Dallapé-orkesterissa vuosina 1935–1936, 1938–1941 ja 1960–1964.
Abu Nidal

Abu Nidal (arab. أبو نضال‎, ʾAbū Niḍāl; toukokuu 1937–16. elokuuta 2002), oik. Sabri Khalil al-Banna, (arab. صبري خليل البنا‎, Ṣabrī Ḫalīl al-Bannā) oli palestiinalainen poliittinen johtaja, palkkasoturi ja Fatahin vallankumousneuvoston (arab. فتح المجلس الثوري‎, Fatḥ al-majlis aṯ-ṯawriyy) perustaja. Fatahin vallankumousneuvosto tunnettiin myös Abu Nidal -järjestönä (ANO). Valtansa huipulla 1970- ja 1980-luvuilla Abu Nidalia eli ”taistelun isää”  pidettiin laajalti maailman vaarallisimpana terroristijohtajana.
ANO perustettiin vuonna 1974 sen jälkeen kun Abu Nidal ja Jasser Arafatin Palestiinan vapautusjärjestöön kuuluva Fatah-siipi olivat riitaantuneet. PLO erotti Abu Nidalin jäsenistöstään ja tuomitsi tämän poissaolevana kuolemaan. Abu Nidalin alettua toimia freelancerina uskotaan, että hän oli määrännyt 20 eri maassa iskuja, joissa kuoli tai haavoittui yli 900 ihmistä.
Järjestön tunnetuimpiin iskuihin kuuluivat vuonna 1985 israelilaisen lentoyhtiö El Al -lipunmyyntitiskillä tapahtuneet iskut Rooman ja Wienin lentoasemilla, kun neljä aseistautunutta palestiinalaista terroristia alkoi tulittaa matkustajia lähes samanaikaisesti molemmissa maissa. Iskuissa kuoli 18 ihmistä ja 138 haavoittui. Abu Nidalin elämäkerran kirjoittaja Patrick Seale kirjoitti, että iskujen ”mielivaltaisesta raakuudesta oli helppoa tunnistaa ne tyypillisiksi Abu Nidal -iskuiksi”.
Abu Nidal kuoli saamiinsa 1–4 ampumahaavaan Bagdadissa elokuussa 2002. Palestiinalaiset lähteet uskoivat tappokäskyn tulleen Saddam Husseinilta sen jälkeen kun hänelle esitettiin todisteet Nidalin osuudesta Irakin hallinnon syrjäyttämissuunnitelmiin. Irakin sisäinen turvallisuuspalvelu oli luultavasti Nidalin murhan takana. Abu Nidal oli yksi maailman etsityimmistä miehistä. Hänen uskotaan olleen mukana järjestämässä satoja ihmisiä tappaneita iskuja pariinkymmeneen eri maahan., vaikka Irakin hallitus väitti Nidalin kuolleen oman käden kautta. The Guardian kirjoitti Nidalista tämän kuoleman paljastettuaan: ”Hän oli patriootti, josta tuli psykopaatti. Hän palveli vain itseään, vain omia kieroutuneita tarpeitaan, jotka ajoivat hänet kammottaviin rikoksiin. Hän oli palkkasoturien palkkasoturi.”
Émile Augier

Émile Augier
Guillaume Victor Émile Augier (7. syyskuuta 1820 Valence, Ranska – 25. lokakuuta 1889 Croissy-sur-Seine) oli ranskalainen runoilija ja dramaturgi, joka oli myös Ranskan akatemian jäsen.
Elämäkerta

Émile Augier oli tunnetun ranskalaisen romaanikirjailija Guillaume Pigault-Lebrunin lapsenlapsi. Hän syntyi Valencessa porvarilliseen, arvostettuun ja hyvin toimeentulevaan perheeseen. Hän sai huolellisesti suunnitellun ja toteutetun kasvatuksen, ja kun hänen perheensä muutti Pariisiin vuonna 1828, hän jatkoi loistavasti edenneitä opintojaan kuuluisassa lycée Henri-IV -koulussa, jossa hänen koulutoverinaan oli Aumalen herttua, Ranskan kuninkaan Ludvig Filipin poika. Sen jälkeen olivat vuorossa oikeustieteen opinnot yliopistossa, ja hänen tarkoituksensa oli suuntautua tuomarin tehtäviin. Samalla hän kuitenkin kirjoitteli näytelmiä. Hänen draamanäytelmänsä La cigué saavutti vuonna 1844 suunnattoman suosion, kun sitä esitettiin Odéon-teatterissa. Näytelmä ei ollut kelvannut Comédie-Françaisen ohjelmistoon.
Alku dramaattisen näyttämötaiteen kirjoittajan uralle oli hieno, ja sen jälkeen hänen uraansa viitoittivat suuret menestykset. Hänet valittiin Ranskan akatemiaan 1857. Vuonna 1862 hän hyökkäsi näytelmällään Le Fils de Giboyer yhteiskunnan pappisvaltaisuutta vastaan. Näytelmä esitettiin vain keisari Napoleon III:n henkilökohtaisen asiaan puuttumisen jälkeen. Hänen viimeinen näytelmänsä, komedia Les Fourchambault esitettiin vuonna 1879
Émile Augier sai myös Ranskan arvostetuimpiin kuuluvan kunniamerkin, Ranskan kunnialegioonan suurupseerin arvomerkin.
Teokset

(Luettelo on valikoima)
Le Joueur de Flûte, pastiche néo-grec
L'Aventurière
Gabrielle
Le Mariage d’Olympe
Ceinture dorée
Les Hommes pauvres
Un beau Mariage
Maître Guérin
Madame Caverlet
Les Fourchambault.
Le Gendre de Monsieur Poirier
Les Effrontés
Le Fils de Giboyer
Lions et Renards
La Pierre de touche
La Contagion
Paul Forestier
Jean de Thommeray.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ranskan akatemian elämäkertatiedosto (Arkistoitu – Internet Archive)
L'Habit vert: näytelmän teksti ja esitysten luettelo
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Narcisse-Achille de Salvandy | Ranskan akatemian jäsen  Tuoli 1 1857–1889 | Seuraaja: Charles de Freycinet |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Aušra

Vuonna 1884 julkaistu Aušra.
Aušra tai Auszra (suom. aamunsarastus) oli Liettuan ensimmäinen kansallinen sanomalehti. Sen perusti tohtori Jonas Basanavičius. Lehden ensimmäinen numero julkaistiin vuonna 1883 Nemanissa (tuolloin Ragnit, osa Itä-Preussia). Myöhemmin sitä alettiin julkaista kuukausittain Tilsitissä (nykyinen Sovetsk).
Aušran julkaiseminen lopetettiin vuonna 1886 taloudellisten ongelmien takia. Vaikka lehteä julkaistiin vain neljäkymmentä numeroa, ja sen levikki oli alle 1000 kappaletta, tuli Aušrasta merkittävä tekijä Liettuan kansallisessa heräämisessä. Se vaikutti osaltaan Liettuan itsenäistymiseen vuonna 1918.
Kirjallisuutta

Krapauskas, Virgil: The Historiography of Auszra and the Aušrininkai. Nationalism and Historiography: The Case of Nineteenth-Century Lithuanian Historicism. New York: Columbia University Press, 2000. ISBN 0-88033-457-6 (englanniksi)
Aiheesta muualla

Sivuja sanomalehdestä skannattuna eri vuosilta (liettuaksi)
Atlaskerttu

| Atlaskerttu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kertut Sylviidae
Suku::  Pensaskertut Curruca
Laji::  deserticola
Kaksiosainen nimi
 Curruca deserticola  (Tristram, 1859) 
Synonyymit
 Sylvia deserticola 
Katso myös
   Atlaskerttu Wikispeciesissä   Atlaskerttu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Atlaskertun munia
Atlaskerttu (Curruca deserticola) on pohjoisafrikkalainen pieni varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 11,5–12,5 cm. Pieni, melko pitkäpyrstöinen kerttu, joka muistuttaa höyhenpuvultaan sekä pikkupensaskerttua että rusorintakerttua. Juhlapukuinen koiras on kirkasvärisempi kuin naaras ja nuori lintu.
Vanhoilla atlaskertuilla on täydellinen sulkasato kesällä pesimäajan jälkeen ja osittainen sulkasato talvella, jolloin vaihtuu osa ruumiin- ja peitinhöyhenistä. Nuori lintu sulkii ruumiinhöyhenensä ja osan siipien peitinhöyhenistä kesällä ja osan höyhenistään talvella.
Esiintyminen

Atlaskerttu elää Pohjois-Afrikassa Mauritaniasta ja Länsi-Saharasta Tunisiaan, myös Atlasvuoristossa. Se on pääasiassa paikkalintu, mutta vuoristojen lintuja muuttaa talveksi alas tasangoille. Lajin elinalueen koko on noin 880 000 neliökilometriä ja lajin kanta on elinvoimainen. Sitä ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Kuivat ja karut pensaikkomaat, eritoten vuorenrinteet ja nummet.
Ravinto

Hyönteissyöjä.
Aiheesta muualla

ITIS: Sylvia deserticola (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Curruca deserticola:  Wikidata: Q110257525  Wikispecies: Curruca deserticola  Avibase: D1EF44026464C88E  BioLib: 26703  BirdLife: 22716980  BOW: triwar1  eBird: triwar1  EoL: 60783405  GBIF: 11091935  iNaturalist: 1289476  IUCN: 22716980  Xeno-canto: Curruca-deserticola 
Sylvia deserticola:  Wikidata: Q757278  Wikispecies: Sylvia deserticola  ADW: Sylvia_deserticola  BirdLife: 22716980  CoL: 53N3W  EUNIS: 101200  EURING: 12630  Fauna Europaea: 97338  Fauna Europaea (new): a5e36712-5c74-4f1b-a0bc-13123d5782a0  GBIF: 2492951  iNaturalist: 15297  IRMNG: 11161124  ITIS: 563191  NCBI: 216228  Open Tree of Life: 961445