Ernst Lubitsch
Ura > Tuottaja-ohjaajana Hollywoodissa (1934–1947)

Lubitsch nimitettiin Paramountin tuotantopäälliköksi 1935 – hän on ainoa merkittävä Hollywood-ohjaaja, joka on koskaan johtanut suurta elokuvayhtiötä. Lubitsch tuotti kaikki omat elokuvansa ja valvoi muiden elokuvien tuotantoa. Lubitschilla oli vaikeuksia delegoida vastuuta ja vuotta myöhemmin hänet erotettiin.
Lubitsch ohjasi tunnetuimmat teoksensa vuosina 1939–1943: Ninotchka, Kauppa kulman takana, Tuo epävarmuuden tunne, Ollako vai eikö olla ja Taivas odottakoon.
Ninotchka on poliittinen satiiri ja ehkä tunnetuin Lubitschin elokuva. Pääosaa näytteli Greta Garbo ja elokuvajulisteissa iskulauseena oli ”Garbo nauraa!”
Lubitsch ohjasi 1940 komedian Kauppa kulman takana. Käsikirjoituksen teki jälleen Samson Raphaelson ja pääosissa olivat James Stewart ja Margaret Sullavan, jotka työskentelevät samassa kaupassa, mutta eivät tajua, että he tietämättään kirjoittavat toisilleen rakkauskirjeitä. Kriitikko David Thomson on kirjoittanut elokuvasta:
»Kauppa kulman takana... on yksi kaikkien aikojen parhaimmista elokuvista... Rakkaustarinan pari on liian rakastunut rakastumiseen ideaan, eivätkä he huomaa rakkautta nenänsä edessä. Vaikka kaikki päättyykin lopulta hyvin, jännitys säilyy – kuten myös pelko, miten helposti onnensa voi ohittaa. Elokuvan on kauniisti kirjoittanut Lubitschin suosikkikäsikirjoittaja Samson Raphaelson. Niin monet toiveet ja pelot heijastuvat siinä Stewartin ja Sullavanin kasvoilla. Se on niin hyvä komedia, että se saa meidät pelkäämään heidän puolestaan. Tapaaminen kahvilassa on ehkä yhdysvaltalaisen elokuvan paras tapaamiskohtaus. Ja kohtaus, jossa Sullavanin käsi turhaan hapuilee odottamaansa kirjettä tyhjästä postilaatikosta; ja hänen pettymyksen murtamat kasvonsa – se on yksi elokuvahistorian herkimmistä hetkistä. Hetken ajan, kun Sullavan tajuaa kokemansa menetyksen, jopa muutoin niin kaunis Sullavan näyttää vanhalta ja sairaalta.»
Lubitschin elämäkerran kirjoittaja Scott Eyman yritti kuvata kuuluisaa ”Lubitschin kosketusta” seuraavasti:
»Muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta Lubitschin elokuvat eivät sijoitu Eurooppaan eivätkä Yhdysvaltoihin vaan Lubitsch-maahan, paikkaan täynnä vertauskuvia, hyväntahtoista sulokkuutta ja kaihomielistä viisautta... Tämän ainutkertaisen taiteilijan lempiaiheeksi muodostuivat tapainkomedia ja yhteiskunta, josta nuo tavat juontuivat. Tuo maailma on täynnä hienovireistä maltillisuutta; maailma, jossa reaktiot seksuaalisen ja sosiaalisen soveliaisuuden rikkomuksiin on ritualisoitu – mutta ennalta arvaamattomilla tavoilla, ja jossa perustavanlaatuisista kysymyksistä keskustellaan hienotunteisesti kuiskaillen; kirurgin veitsellä, ei teurastajan kirveellä... Kouliintumattoman silmissä Lubitschin teokset voivat vaikuttaa vanhanaikaisilta, koska niiden henkilöhahmot kuuluvat maailmaan, jossa seksuaalisuhteita käsittelevät säännöt olivat huomattavasti muodollisempia kuin myöhemmin. Mutta hänen näkökulmansa elokuvaan, komediaan ja elämään ei niinkään ollut aikaansa edellä vaan ennemminkin ainutkertaista ja ennen muuta ajatonta.»
Seuraavissa elokuvissaan Lubitsch oli riippumaton ohjaaja: Tuo epävarmuuden tunne (1941, uudelleenfilmatisointi hänen Taas suutele mua -elokuvasta vuodelta 1925) ja natsismin vastainen farssi Ollako vai eikö olla (1942), joka oli Jack Bennyn ainut merkittävä elokuvarooli ja Carole Lombardin viimeinen elokuva.
Viimeiset vuotensa Lubitsch työskenteli Foxille, mutta heikko sydän haittasi hänen työtään, ja enimmäkseen hän valvoi muiden töitä. Lubitschin viimeinen elokuva, jossa ”Lubitschin kosketus” näkyi selvästi, oli Taivas odottakoon (1943), joka oli jälleen Raphaelsonin käsikirjoittama. Se kertoo Henry Van Clevestä (Don Ameche), joka helvetin porteilla kertoo elämästään ja tuntemistaan naisista – äidistä alkaen – ja keskittyy kuvaamaan 25-vuotista avioliittoaan Marthan (Gene Tierney) kanssa.
Taivas odottakoon -elokuvan jälkeen Lubitsch työskenteli Edwin Justus Mayerin kanssa Häväistysjuttu hovissa -elokuvan (1945) käsikirjoituksen parissa (uudelleenfilmatisointi Lubitschin Kielletystä paratiisista (1924)). Elokuvan käsikirjoitus valmistui Lubitschin johdolla ja hän ohjasi elokuvan harjoitukset. Varsinaisten kuvausten aikana Lubitsch kuitenkin sairastui ja hän palkkasi Otto Premingerin päättämään kuvaukset. Elokuvaa pidetään siitä huolimatta Lubitschin elokuvana. Lubitschin terveydentila parani sen jälkeen ja hän ohjasi elokuva Piika, joka ei tiennyt paikkaansa, jonka pääosissa olivat Charles Boyer ja Jennifer Jones.
Maaliskuussa 1947 Lubitsch sai Oscar-kunniapalkinnon ”25 vuotta kestäneestä elämäntyöstä elokuvan parissa”. Palkinnon jakaja Mervyn LeRoy kutsui Lubitschia ”vihjailujen mestariksi” ja kuvasi hänen elokuvakerrontaansa seuraavasti:
»Hän ajatteli kuin aikuinen, mutta vihasi sanoa asioita suoraan.” Lubitschia haastateltiin tuolloin usein, ja hän totesi moneen kertaan, että Kauppa kulman takana oli hänen oma suosikkinsa. Kun hän pohdiskeli uraansa, hän sanoi: ”Tein joskus elokuvia, jotka eivät vastanneet omia laatuvaatimuksiani – mutta toisaalta voisi myös sanoa, että keskinkertainen tekijä täyttää aina laatuvaatimuksensa.»
Lubitsch kuoli myöhemmin samana vuonna Hollywoodissa sydänkohtaukseen. Otto Preminger ohjasi hänen viimeisen elokuvansa Kärpännahkaviitta loppuun, ja elokuva sai ensi-iltansa seuraavana vuonna.