stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sabine Kuegler
Aiheesta muualla

Sabine Kuegler (Arkistoitu – Internet Archive), profile, interview and book extract at Virago Press
BBC Interview, 21 September 2005
BBC Interview, 28 December 2005
Book review of Jungle Child, Perceptive Travel online magazine, March/April 2007
Interview Daily Telegraph 20.9.2005
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Krokotiilinvartija

| Krokotiilinvartija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Krokotiilinvartijat Pluvianidae
Suku::  Pluvianus  Vieillot, 1816
Laji::  aegyptius
Kaksiosainen nimi
 Pluvianus aegyptius  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Krokotiilinvartija Wikispeciesissä   Krokotiilinvartija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Krokotiilinvartija (Pluvianus aegyptius) on afrikkalainen kahlaaja, ja se on sukunsa Pluvianus ja heimonsa krokotiilinvartijat (Pluvianidae) ainoa laji. Aiemmin se luokiteltiin pääskykahlaajiin (Glareolidae), mutta nykyisin sen katsotaan kuuluvan omaan heimoonsa.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 19–21 cm, siipien kärkiväli 47–51 cm ja paino 73–92 g. Se on pienehkö, lyhytjalkainen kahlaaja. Vanhan linnun alapuoli on vaalean oranssi, siivenpäälliset ja hartiat kyyhkynharmaat, selässä ja rinnassa on leveä musta juova, samoin kuin päässä ja päälaella. Kurkku ja silmäkulmanjuovat ovat valkoiset. Nuori lintu on alapuolelta vaalea. Sukupuolet ovat samannäköisiä.
Esiintyminen

Lajia  elää laikuittaisesti Afrikassa Saharan eteläpuolella Kongoon saakka. Muinoin laji eli myös Egyptissä, mutta se on nykyisin lähes kadonnut sieltä. Maailman populaation koko on 40 000–85 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Se on enimmäkseen paikkalintu, mutta voi siirtyillä kosteikkojen välillä vesimäärien vaihtelujen mukaan. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Lisääntymisaikana sen elinympäristöä ovat jokien rannat, saaret ja suistot. Se välttää suolaista vettä. Pesimäajan ulkopuolella sitä näkee myös järvillä ja muilla kosteikoilla, ja joskus sitä tavataan myös pelloilla ja kuivalla maalla.
Lisääntyminen

Pesä on molempien emojen rapsuttama kuoppa pehmeässä hiekassa. Munia on 1–3, harvoin 4. Ensimmäinen muna peitetään hiekalla, samoin haudontavuorojen välillä kaikki munat. Sekä koiras että naaras hautovat öisin ja hämärissä vuorollaan. Päivällä munat ovat hiekkaan peitettyjä ja kuumimpaan aikaan emot käyvät kastelemassa alapuolen höyhenensä ja saapuvat viilentämään munia. Haudonta kestää 28–31 päivää. Poikasista huolehtivat molemmat emot. Aluksi poikaset saavat ravinnon eteensä, mutta pian ne ryhtyvät seuraamaan emoja. Viikon ikäisinä poikaset pystyvät syömään itsenäisesti. Lentokykyisiä ne ovat noin 5 viikon ikäisinä.
Ravinto

Lajin ravintoa ovat maassa elävät hyönteiset ja muut pienet selkärangattomat. Herodotoksen suuhun pannun tarinan mukaan krokotiilinvartijat käyvät rannalla makoilevien krokotiilien suussa syömässä hampaiden rakoihin takertuneita lihanpaloja ja ötököitä. Krokotiilit eivät syö krokotiilinvartijoita, koska niiden mielestä ne ovat hyviä hammashoitajia. Kaksi huomattavaa lintutieteilijää on varmentanut tämän tarinan, mutta se on ilmeisesti harvinaista, sillä tieteellisesti sitä ei ole osoitettu.
The Restoration of the Self
Käännöksiä

saksaksi: Die Heilung des Selbst, Suhrkamp Verlag, Frankfurt am Main, 1979.
ruotsiksi: Att bygga up självet. Natur och Kultur, 1986.
portugaliksi: A restauração do self. Käänt. Carlos Alberto Pavanelli. Rio de Janeiro: Imago Editora, 1988.
tanskaksi: Selvets psykologi [oversatt til dansk av Mette Andersen]. København: Hans Reitzels forlag, 1990.
norjaksi: Selvets psykologi [oversatt til dansk av Mette Andersen med språklig og faglig revidering av Marie-Louise Hammer] Oslo: Universitetsforlaget, 1990.
espanjaksi: La restauración del sí-mismo. Käänt. Noemí Rosenblatt. Barcelona: Paidós Ibérica, 2001.
venäjäksi: Восстановление самости. Пер. с англ. А. М. Боковикова. Imprint М., Когито-центр 2002.
Krytroni

EG&G:n valmistama KN2 krytron. (korkeus n. 25mm)
Krytroni on kylmäkatodinen kaasutäytteinen elektroniputki. Sitä käytetään sovelluksissa joissa tarvitaan erittäin nopeita kytkentäaikoja, kuten esimerkiksi ydinaseissa. Krytroni on jokseenkin samankaltainen tyratronin kanssa, ja se on eräs EG&G -yhtiön ensimmäisiä keksintöjä. Krytronia, jossa käytetään täytekaasun sijasta tyhjiötä, kutsutaan sprytroniksi. Sitä käytetään sovelluksissa, joissa runsas ionisoiva säteily saattaisi aiheuttaa krytronin laukeamisen itsestään.
Rakenne

Krytronia ohjataan muiden tyypillisten elektroniputkien hehkutuksesta poiketen kipinäpurkauksella, jolloin se pystyy käsittelemään useita kilovoltteja ja useiden kiloampeerien virtapiikkejä. Krytroni kehitettiin alun perin ohjattavasta kipinäväliputkesta ja tyratronista.
Krytroneiden sisältämä kaasu on joko vetyä, jalokaasua (yleensä kryptonia) tai niin sanottua Penning-kaasua (esimerkiksi kryptonin ja neonin sekoitus).
Ohjaus

Krytronissa on neljä elektrodia. Kaksi niistä ovat elektroniputkille tyypilliset anodi ja katodi. Putkessa on myös niin sanottu herkistyselektrodi (engl. keep-alive electrode) sijoitettuna katodin lähelle. Herkistyselektrodiin johdetaan matala positiivinen jännite, joka johtaa kaasun ionisoitumiseen katodilla. Anodille johdetaan suurjännite, mutta putki alkaa johtaa vasta kun hilalle johdetaan positiivinen jännitepulssi. Sytyttyään krytroni pystyy johtamaan suuren määrän sähköenergiaa.
Ohjaushila on yleensä kääritty anodin päälle, lukuun ottamatta pientä aukkoa hilan päällä.
Joskus herkistyselektrodi voidaan korvata hyvin pienellä määrällä radioaktiivista materiaalia (yleensä alle 5 mikrocurieta nikkeli-63:a) joka emittoi beetahiukkasia ja näin auttaa putkea ionisoitumaan. Määrä on niin pieni ettei sillä ole haitallisia säteilyvaikutuksia.
Käyttö ydinaseissa

Krytronia voidaan käyttää nopeutensa takia imploosioperiaatteisten ydinaseiden laukaisimissa, joten tiettyjen krytronimallien tuotanto ja vienti on tarkasti säädeltyä. Krytronit joiden huippuanodijännitteen nimellisarvo on 2,5 kV tai enemmän, ja huippuanodivirran nimellisarvo on 100 A tai enemmän ja anodin viiveaika on 10 μs tai alle, ovat erityisen sopivia ydinasekäyttöön ja siksi kuuluvat EU:n luetteloon kaksikäyttötuotteiden valvonnasta.
Krytronin toimintakaavio. Anode (anodi), cathode (katodi), keep alive (herkistyselektrodi), grid (hila).
Käännös suomeksi
Krakova

| Krakova (Kraków) |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Krakova
 Koordinaatit: 50°03′53″N, 19°56′42″E 
Valtio:  Puola
Voivodikunta:  Vähä-Puola
Perustettu:  5. kesäkuuta 1257
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Jacek Majchrowski
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  327 km²
Korkeus:  219 m
Väkiluku (2021):  800 000
 – Väestötiheys:  2 328 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  30-024–31-962
Suuntanumero(t):  12
 
 www.krakow.pl 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Krakova (puol. Kraków, saks. Krakau, jidd. ‏קראָקע‎, Kroke) on Puolan suurimpia ja vanhimpia kaupunkeja. Krakovan asukasluku on noin 800 000 (vuonna 2021) ja esikaupunkeineen noin 1,2 miljoonaa. Se on Puolan toiseksi suurin kaupunki pääkaupunki Varsovan jälkeen ja ennen Łódźia.
Yksi Puolan merkittävimmistä joista, Veiksel, virtaa kaupungin läpi. Kuvassa taustalla Dębnickin silta.
Maantiede

Krakova sijaitsee Vähän-Puolan voivodikunnassa Etelä-Puolassa. Krakovan läpi virtaa Veikseljoki.
Vuoden kuuminta aikaa on heinä- ja elokuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on noin 23,5 astetta. Keskimääräinen alin on pakkasen puolella marraskuusta maaliskuuhun, kylmimmillään tammikuussa −5,5 astetta. Sadepäiviä on 12–16 joka kuukaudessa. Eniten sataa kesäkuussa, keskimäärin 94 mm.
Historia > Synty

Krakova syntyi ikivanhalle kauppareitille, jonka kautta kuljetettiin maataloustuotteita, riistaa ja hunajaa itään Kiovaan ja sieltä jokia pitkin aina Bysanttiin asti. Krakovan seudun varhaisimmat asukkaat olivat kelttejä. Slaavit saapuivat tiettävästi alueelle 500–700-luvuilla. 900-luvulla, jolloin Krakova oli vislaanien slaaviheimon valtakunnan pääkaupunki, kaupungin läpi kulkevan Veikseljoen rannalle Wawelin kukkulalle rakennettiin ensimmäinen linnoitus.
Historia > 1900-luvun alku ja toinen maailmansota

Kun Puola itsenäistyi vuonna 1918, Varsovasta tuli sen pääkaupunki, mutta Krakova sai pitää vanhan nimensä ”Kuninkaallinen pääkaupunki Krakova”, ja sillä nimellä sitä kutsutaan edelleen.
Toisen maailmansodan alkaessa Krakovassa oli 251 000 asukasta. Saksalaiset miehittivät Krakovan sodan ensimmäisinä päivinä vuonna 1939 ja tekivät siitä Puolan kenraalikuvernementin pääkaupungin. Koko kaupunki kärsi miehityksestä, mutta terrori kohdistui erityisesti juutalaiseen väestöön, jolta vietiin kansalaisoikeudet. Vuoteen 1945 mennessä Krakovan juutalainen yhteisö eli noin neljännes koko kaupungin väestöstä oli tuhottu. Oskar Schindler tuli kuuluisaksi pelastaessaan natsien kynsistä toista tuhatta Krakovan juutalaista, mistä Steven Spielberg teki vuonna 1993 elokuvan Schindlerin lista. Kaupunki kuitenkin säästyi totaaliselta tuholta, toisin kuin esimerkiksi Varsova tai Gdańsk. Sodan jälkeen hengissä säilynyt eliitti muuttikin Varsovasta Krakovaan, ja näin saivat alkunsa uudet kirjalliset ja taiteelliset instituutiot.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen

Sodanjälkeisen kommunistisen hallinnon aikana Krakovan aluetta teollistettiin voimakkaasti, ja Krakovasta tuli yksi Euroopan saastuneimmista alueista. Sen seuraukset näkyivät myös väestön terveydentilassa. Puolan ympäristöliike on saanut alkunsa Krakovassa.
1960-luvulla Krakova säilytti asemansa Puolan oppineisuuden ja tieteen keskuksena, joskin porvarillinen kaupunki jäi syrjään maan kehityksestä kommunistisen johdon suosiessa muita alueita. Vuonna 1978 Unesco otti Krakovan vanhankaupungin maailmanperintöluetteloonsa.
Krakova oli vuosina 1975–1998 Krakovan voivodikunnan hallinnollinen keskus. Vuonna 1978 Krakovan arkkipiispa Karol Wojtyła valittiin paaviksi, ja hän otti nimekseen Johannes Paavali II.
Kommunistisen hallinnon kaatumisen jälkeen 1990-luvulta lähtien Krakova on pyrkinyt eroon saasteista ja kaupunkia on restauroitu. Vuonna 2000 Krakova jakoi usean muun kaupungin (mm. Helsingin) kanssa Euroopan kulttuuripääkaupungin tittelin. Kaupunki onkin tunnettu museoistaan, festivaaleistaan ja jazzklubeistaan.
Koulutus

Kaupungissa toimii vuonna 1364 perustettu Jagellon yliopisto.
Nähtävyydet

Krakova on Puolan suurista kaupungeista ainoa, joka selvisi toisesta maailmansodasta lähes vahingoittumattomana. Krakovan keskiaikainen keskusta onkin Unescon maailmanperintöluettelossa. Krakovan lähiseuduilla sijaitsevat Auschwitzin keskitysleirimuseo sekä Wieliczkan suolakaivokset ovat myös maailmanperintöluettelon suojelukohteita.
Vanhankaupungintori (puol. Rynek Główny) on Krakovan keskiaikaisen keskustan ydin. Torilla sijaitsevat Mariankirkko sekä Verkahalli (Sukiennice), jotka kuuluvat Krakovan tunnetuimpiin nähtävyyksiin. Krakovan yliopisto on Euroopan vanhimpia, ja yliopiston vanha päärakennus Collegium Maius toimii nykyään museona. Krakovassa sijaitsevassa Czartoryskin taidemuseossa on tunnettuja maalauksia, kuten Leonardo da Vincin Nainen ja kärppä. Puolalla ja Ruotsilla on yhteistä historiaa. Sitä on nähtävissä Wawelin linnavuorella, jossa on muun muassa Vaasa-sukuisten hallitsijoiden muistomerkki ja hautakappeli.
Keskiaikaisen keskustan lisäksi Krakovaan kuuluvat muun muassa entinen juutalaiskortteli Kazimierz, Kleparz sekä sosialistisen rakennuskauden metalliteollisuuskeskittymä ja suurlähiö Nowa Huta. Elokuvassa Schindlerin lista esiintynyt Płaszówin keskitysleiri sijaitsi Krakovan eteläosassa. Toisen maailmansodan aikana saksalaismiehittäjät sulkivat kaupungin suuren juutalaisvähemmistön ghettoon, jonka asukkaista valtaosa vietiin edelleen surmattaviksi keskitys- ja tuhoamisleireille, kuten Auschwitz-Birkenauhun ja Płaszówiin.
Liikenne

Krakovan päärautatieasema (Kraków Główny) lukeutuu Puolan vilkkaipien matkustajaliikenteen asemien joukkoon. Kaupungista johtaa junayhteys useimpiin Puolan kaupunkeihin sekä ulkomaille, kuten Berliiniin, Budapestiin, Prahaan, Hampuriin, Lviviin ja Wieniin.
Kaupunkia palvelee kansainvälinen lentoasema, joka on nimetty paavi Johannes Paavali II:n mukaan. Se sijaitsee 11 kilometriä kaupungista länteen.
Sisäistä liikennettä hoitavat bussit ja raitiovaunut, jotka kulkevat aamuviidestä iltayhteentoista, jotkut yöbussit pidempäänkin. Liput ostetaan kioskista ja leimataan heti kyytiin noustessa. Vanha kaupunki on autoilta suljettua kävelyaluetta, ja tyypilliset nähtävyydet ovatkin kävelymatkan päässä toisistaan.
Urheilu

Puolan vanhinlähde? urheiluseura on Polska Hokej Ligassa pelaava jääkiekkojoukkue Comarch Cracovia. Se on perustettu vuonna 1906. Ensimmäinen jääkiekon tapaisen ottelunsa seura pelasi vuonna 1909, ja ensimmäisen pohjoisamerikkalaisen tyylin jääkiekko-ottelun seura pelasi vuonna 1912. Seuran erillinen jääkiekkojaos perustettiin vuonna 1923.
Jalkapalloseura Wisła Krakovan kotipaikka on Krakovan kaupunki, ja sen kotikenttä on Stadion Miejski Henryka Reymana.
Kuvia Krakovasta

Vanhankaupungintori
Verkahalli
Mariankirkko
Mariankirkon alttari
Wawelin linna
Wawelin katedraali
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Krakova Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Kraków Wikivoyagessa (englanniksi)
Euroopan kulttuuripääkaupunki
| --- | --- |
1980-luku:  1985: Ateena  1986: Firenze  1987: Amsterdam  1988: Länsi-Berliini  1989: Pariisi 
1990-luku:  1990: Glasgow  1991: Dublin  1992: Madrid  1993: Antwerpen  1994: Lissabon  1995: Luxemburg  1996: Kööpenhamina  1997: Thessaloniki  1998: Tukholma  1999: Weimar 
2000-luku:  2000: Avignon · Bergen · Bologna · Bryssel · Helsinki · Krakova · Praha · Reykjavík · Santiago de Compostela  2001: Rotterdam · Porto  2002: Brugge · Salamanca  2003: Graz  2004: Genova · Lille  2005: Cork  2006: Patras  2007: Sibiu · Luxemburg  2008: Liverpool · Stavanger  2009: Vilna · Linz 
2010-luku:  2010: Essen · Istanbul · Pécs  2011: Turku · Tallinna  2012: Guimarães · Maribor  2013: Marseille · Košice  2014: Riika · Uumaja  2015: Mons · Plzeň  2016: San Sebastián · Wrocław  2017: Aarhus · Páfos  2018: Leeuwarden · Valletta  2019: Matera · Plovdiv 
2020-luku:  2020: Rijeka · Galway  2021: Timișoara · Elefsína  2022: Kaunas · Esch-sur-Alzette  2023: Veszprém  2026: Oulu
Kristillinen identiteetti

Kristillinen identiteetti (tunnetaan myös nimellä identiteettikristillisyys) on kristinuskon tulkinta, jonka mukaan vain kelttiläiset ja germaaniset kansat, kuten anglosaksit, pohjoismaiset kansat tai arjalaiset ja sukulaiskansat ovat Abrahamin, Iisakin ja Jaakobin siten muinaisten israelilaisten jälkeläisiä.
Kristillinen identiteetti -liike ei ole järjestäytynyt uskonto, ja sitä harjoittavat yksilöt, riippumattomat seurakunnat ja jotkut vankilajengit, eikä se ole sidoksissa tiettyihin kristillisiin kirkkokuntiin. Sen teologia on kristinuskon rodullinen tulkinta.
Kristilliseen identiteettiin perustuvat uskomukset kehittivät ensisijaisesti 1900-luvun alussa sellaiset kirjoittajat, jotka pitivät eurooppalaisia ​​niin sanottuna valittuna kansana. Juutalaisia ja muita kuin valkoisia he puolestaan pitivät Kainin kirottuina jälkeläisinä ja uskoivat olevan "käärmeen sekasikiöitä". Tätä uskomusta kutsutaan yleisesti käärmeen siemeneksi tai kahden siemenlinjan opiksi. Valkoista ylivaltaa kannattavat lahkot ja jengit omaksuivat myöhemmin monia näistä opetuksista.
Kristillinen identiteetti edistää ajatusta, että kaikki ihmiset, jotka eivät ole täysin eurooppalaista syntyperää joko tuhotaan tai orjuutetaan, jotta ne voivat palvella valkoista rotua uudessa Jeesuksen Kristuksen taivaallisessa valtakunnassa maan päällä. Sen oppi sanoo, että vain niin kutsutut adamilaiset eli valkoiset ihmiset voivat saavuttaa pelastuksen ja päästä paratiisiin. Monet sen kannattajista ovat millennialisteja.
Yhdysvaltalaisjärjestöt Anti-Defamation League ja Southern Poverty Law Center pitävät kristillinen identiteetti -liikettä rasistisena, juutalaisvastaisena ja valkoista ylivaltaa kannattavana.
Josef Ressel

Josef ressel
Josef Ludwig Franz Ressel (Josef Ludvík František Ressel), (29. kesäkuuta 1793 – 9. lokakuuta 1857) oli itävaltalais-tšekkiläinen metsänhoitaja ja keksijä, joka kehitti yhden ensimmäisistä toimivista laivapotkureista.
Ressel syntyi Böömiin Chrudimissa, Itävallan keisarikunnassa. Hänen isänsä oli saksankielinen, kun taas äiti syntyjään tšekki. Hän kävi koulua Linzissä ja České Budějovicen tykistökoulua sekä opiskeli Wienin yliopistossa ja Mariabrunnin metsäakademiassa.
Hän työskenteli Itävallan valtion palveluksessa metsänhoitajana maan eteläosissa, Motovunin ja Istrian alueilla, jotka nykyään ovat Kroatiaa. Hänen tehtävänään oli huolehtia Itävallan laivaston puumateriaalin hankinnasta. Ollessaan työssä Landstrassissa, nyky-Sloveniassa hän testasi potkuriaan ensimmäisen kerran. Vuonna 1821 hän sai siirron Triesteen, Itävallan keisarikunnan tärkeimpään satamaan, jossa hänen kokeensa potkurilla onnistui. Hän sai patentin potkurilleen 1827. Hän muokkasi vuonna 1829 Civetta-höyrylaivaa potkurikäyttöiseksi ja koeajoi sitä Triesten satamassa vuonna 1829 kuuden solmun nopeuteen saakka, jolloin höyryputki räjähti. Onnettomuus johti siihen, että poliisi kielsi testauksen jatkamisen. Räjähdys ei johtunut potkurista, kuten monet aikalaiset uskoivat.
Potkurin ajatus oli tunnettu pitkään. Yksi varhaisimmista oli David Bushnellin Turtle-sukellusveneessä Yhdysvaltain vapaussodan aikana käytetty käsikäyttöinen ruuvi. Vuonna 1836 englantilainen keksijä Francis Pettit Smith testasi hyvin samanlaista potkuria kuin Resselin kehittämä. Vuonna 1845 tehtiin ensimmäinen Atlantin ylitys potkurikäyttöisellä SS Great Britain-aluksella. Potkurin kehitys vakiintui 1880-luvulla.
Wienissä sijaitsevassa Resselin muistomerkissä häntä kutsutaan niin potkurin kuin höyrylaivan keksijäksi. Resselin muita keksintöjä ovat muun muassa putkiposti sekä kuula- ja rullalaakerit. Hän sai elinaikanaan useita patentteja.
Ressel kuoli Ljubljanassa. Hänet on haudattu St. Christopherin hautausmaalle Bežigradin kaupunginosassa.
Kirjallisuutta

Erhard Marschner: "Josef Ressel. Erfinder der Schiffsschraube - Seine Vorfahren und Nachkommen" [Josef Ressel. One of the designers of a ship's propeller - its ancestors and descendants], 1979, ISBN 3-7686-6016-8.
Václav Gutwirth: "Vynálezce Josef Ressel" [Inventor Josef Ressel], 1943, Prague.
Jiří Charvát, Pavel Kobetič et al.: "Josef Ressel a Chrudim" [Josef Ressel and Chrudim], 1986, Chrudimin aluemuseon julkaisu.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ressel Monument in Vienna, Austria a Video of his monument and his poor Austrian inventor colleagues.
Short biography
History of propeller inventions (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC
Rekolan historia

Rekola on Vantaan Koivukylän suuralueella sijaitseva pientalovaltainen kaupunginosa, jolla on pitkä historia.
Esihistoria

Torppari August Hiljander ja rusthollari Gustav Lindberg lahjoittivat 1850-luvun puolivälissä Hanabölen kylän alueelta löydetyt esihistorialliset esineet Kansallismuseolle. Kivityökalut, kaksi vasarakirvestä, tasataltta ja vasarakirveen kantaosa, olivat ensimmäisiä nykyisen Vantaan kaupungin alueelta tehtyjä esihistoriasta kertovia löytöjä.
Toinen merkittävä esihistoriallinen löytö tehtiin vuonna 1933 Hiekkaharjun asemalta Rekolaan johtavaa tietä rakennettaessa. Storskogenin varhaiskampakeramiikan aikainen asuinpaikka, josta löydettiin kaksi tulisijaa, kaksi kivetöntä nuotiopaikkaa ja kivikautiselle asuinpaikalle tyypillistä esineistöä, sijaitsee Koivukylässä Haapatien molemmin puolin. Asukkaiden tärkein pyyntikohde on luulöytöjen perusteella ollut hylje.
4000-luvulla eaa. meren pinta oli noin 25 metriä nykyistä korkeammalla ja Keravanjoki laski mereen Päiväkummun kohdalla. Kivikautiset asuinpaikat ovat sijainneet veden äärellä, rannassa, jossa on ollut myös makeaa vettä saatavilla.
Venäjän vallan aika > Saha, myllyt, kartano ja kiertokoulu

Amiraali Carl Olof Cronstedt, Ruotsinsalmen meritaistelun sankari, osti vuonna 1816 Hanabölen kauppasahan. Amiraali kuoli neljän vuoden kuluttua kaupasta, mutta saha säilyi vielä pitkään Cronstedtin suvun omistuksessa.
Kaukana asutuksesta sijainnut Räckhalsin metsä houkutteli vuosisadasta toiseen myös luvattomasti liikkuvia puunhakijoita. Vuoden 1825 alkutalvella valvontaa päätettiin lisätä. Räckhalsin johtokunnan piti tehdä maksusta kaksi tarkastuskierrosta Räckhalsin metsässä kahden uskotun miehen kanssa. Tarkastusmatkoilla kiinni jääneet vahingontekijät tuomittaisiin jalkapuurangaistukseen pitäjän kirkon edustalla. Saman vuoden marraskuussa käräjät määräsi syyllisiksi todetuille 25 hopearuplan sakon lain määräämän sakon lisäksi. Myös aiheutunut vahinko oli korvattava. Kirkkoherra Crohns luki tämän päätöksen ensimmäisen kerran kirkon saarnastuolista 8. tammikuuta 1826. Sama varoitus luettiin kirkossa kerran vuodessa vuoteen 1863 asti. Kun nämäkin toimenpiteet osoittautuivat riittämättömiksi, seurakunta palkkasi Räckhalsiin metsänvartijan. Tehtävään palkattiin Mats Friman.
1830-luvulla Räckhalsin alueella oli kaksi vesivoimalla toimivaa myllyä. Toinen niistä oli niin sanottu tullimylly, jolla oli oikeus tullia eli korvausta vastaan jauhattaa myös sivullisten viljaa, toinen taas viiden osakkaan kotitarvemylly. Tullimyllyt maksoivat jauhatusmaksuistaan veroa ja niille oli määrätty tietyt jauhatuspiirit.
Pitäjänkokous päätti vuonna 1844 vuokrata Räckhalsin lahjoitusmaat maanraivaajille. Övre Räckhals jaettiin kolmeen alueeseen, jotka huutokaupattiin 20 vuodeksi 1. toukokuuta 1845 alkaen. Vuokraajien oli heti aloitettava aitaaminen ja ojitus. Viiden ensimmäisen vuoden aikana oli raivattava pelloksi tai niityksi ainakin puolet raivattavaksi määrätystä alueesta. Kymmenen vuoden kuluttua piti raivaustyön olla valmiina. Metsää oli lupa käyttää vain aitaamiseen ja rakennuksiin. Osa alueesta oli suota, jota kutsuttiin Liberstickin suoksi. Kaskeaminen oli sallittua vain soisella maalla. Maanvuokraajia oli kaksi, joista toinen, Adolf Eklund, asettui asumaan Övre Räckhalsiin. Hän asui siellä vuoteen 1850 asti, mutta piiat, rengit, muonamiehet ja mäkitupalaiset jäivät Övre Räckhalsiin. Sinne muodostui vähitellen suuri maanviljelystila, jota alettiin kutsua Räckhalsin kartanoksi. Kartanosta myytiin maitoa, viljaa, perunoita ja kasvitarhan tuotteita sekä lähellä asuville että Helsingin kaupunkiin.
Vuoden 1855 syyskuussa suoritettiin pitäjänkokouksessa jako kiertokoulualueita varten. Räckhals määrättiin I piiriin. Opettajan tuli viipyä kylässä osa vuodesta ja hänelle tuli luovuttaa huone, valaistus ja lämmitys ilman korvausta.