stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jussi Onnismaa
Teoksia

Organisaation aika, muisti ja etiikka. 2021. Jussi Onnismaa. Basam books. 2.p.
Ohjaus- ja neuvontatyö: aikaa, huomiota ja kunnioitusta. 2021. Jussi Onnismaa. Gaudeamus, 3. tarkistettu painos.
Koko elämä töihin. Koulutus tietokykykapitalismissa. 2015. Toim. Kristiina Brunila, Jussi Onnismaa ja Heikki Pasanen. Vastapaino.
Ammattien laaja-alaistuminen ja sen työpoliittinen merkitys. TEM. Arja Haapakorpi ja Jussi Onnismaa.
Opettajien työhyvinvointi: Katsaus opettajien työhyvinvointitutkimuksiin 2004–2009. 2010  Jussi Onnismaa. Opetushallitus.
Hiljainen tieto: tietämistä, toimimista, taitavuutta, 2008. Toim. Auli Toom, Jussi Onnismaa ja Anneli Kajanto  Kansanvalistusseura ja Aikuiskasvatuksen tutkimusseura.
Ammatillisuus ja ammatillinen kasvu. 2008. Toim. Anneli Eteläpelto ja Jussi Onnismaa. Kansanvalistusseura ja Aikuiskasvatuksen tutkimusseura. 2. p
Ohjaus ammattina ja tieteenalana, osat 1-3. Toim. Jussi Onnismaa, Heikki Pasanen, Timo Spangar. 2000/2004. PS-kustannus.
Epävarmuuden paluu: ohjauksen ja ohjausasiantuntijuuden muutos, Väitöskirja, UEF 2003. Jussi Onnismaa
Guidance and Counselling in Finland. Best Practices and Current Policy Issues. Jussi Onnismaa and Heidi Viljamaa (Ed.). 1999. National Board of Education.
Aikuisten ohjaus auttamiskäytäntönä. 1998. Jussi Onnismaa. Opetushallitus.
Ohjaavan koulutuksen arviointia: Rajankäyntiä aikuisopetuksen, sosiaalityön, lyhytterapian ja kuntoutuksen kesken.1994. Jussi Onnismaa ja Leena Taskinen. Opetushallitus.
Keynote-esityksiä
Innovation, Motivation, Practice. Nordic counselling seminar, keynote. 12.9.2014 Salmia, Jyväskylä
Activity Theory and Practice Learning Conference, keynote. Milton Keynes, UK, 2.6.2009
Työnohjaus- ja konsultaatioalan kotimaiset konferenssit, keynote 26.8.2005 ja 26.8.2011
Juho Heikki Tunkelo

Juho Heikki Tunkelo vuonna 1932.
Juho Heikki (Johan Henrik) Tunkelo (vuoteen 1906 Ekman; 8. tammikuuta 1873 Längelmäki – 21. heinäkuuta 1948 Jyväskylä) oli suomalainen pappi ja lastensuojelun asiantuntija.
Henkilöhistoria

Tunkelon vanhemmat olivat ratsutilallinen ja valtiopäivämies Elias August Tunkelo ja Amanda Fredrika Yrjölä ja puoliso vuodesta 1901 Siiri (Sigrid) Vilhelmina Ahnger (1873–1947). Tunkelo vihittiin papiksi 1898. Helsingin NMKY:n pääsihteerinä hän toimi vuosina 1897–1901, jolloin hän mm. aloitti poikatyön. Vuosina 1902–1914 Tunkelo toimi Kotiniemen kasvatuslaitoksen johtajana, 1914–1918 suojeluskasvatuksen tarkastajana, 1918–1924 kouluneuvoksena ja kouluhallituksen lastensuojeluosaston päällikkönä, 1924–1935 sosiaaliministeriön lastensuojelun tarkastajana ja 1935–1940 ylitarkastajana.
Tunkelo osallistui lukuisiin nuorisotyön ja lastensuojelun ja -huollon komiteoihin, samoin kuin toimi Teollisuusseutujen evankelioimisseurassa, jonka puheenjohtaja hän oli vuosina 1925–1930. Hän oli myös Kristillisen taideseuran puheenjohtaja ja kuului Suomen Kirkon Seurakuntatyön Keskusliiton ja Suomen Kirkon Sisälähetysseuran johtoon, jonka toimitusjohtajana hän toimi jonkin aikaa 1940-luvulla. Tunkelolle myönnettiin kanslianeuvoksen arvonimi 1948.
Kielitieteilijä, professori Eemil Aukusti Tunkelo (1870–1953) oli Juho Heikki Tunkelon veli.
Julkaisuja

Kuvia Kotiniemen kasvatuslaitoksesta, 1906
Suojelukasvatuksesta muualla ja meillä: Esitelmä, pappeinkokouksessa Helsingissä, 1907
Th. J. Barnardo: alaikäisten jalon auttajan muistoksi, 1908
Suojelukasvatuksen tuloksista, 1914
Suojelukasvatuksen työmailta, 1914
Velvoittavia hetkiä, 1916
Tarvitseeko Suomen kansa kristinuskoa?, 1917
Elävien kuvien tarkastus Suomessa, 1917
Kristillinen nuorisotyö: Sielutieteellisiä ja käytännöllisiä ohjeita, 1920. J. H. Tunkelo, Verneri Louhivuori, Bertel Törnwall
Suuri voittomahdollisuus, 1920, Carl Axel Skovgaard-Petersen, suom. J. H. Tunkelo
Elämän keskelle: Kalliolan aatepiirin julkaisu. I, 1921, toim. Ilmari Salonen, S. Sirenius, J. H. Tunkelo
Jeesuksen elämä: Carl Blochin maalauksien johdolla, 1921, Carl Axel Skovgaard-Petersen, suom. J. H. Tunkelo
Kunnallisen lastensuojelun itsenäisyys, 1922
Tanskalaisia kuvia, 1922
Saarnatuolikokemuksia, 1924, Carl Axel Skovgaard-Petersen, suom. J. H. Tunkelo
Suomen kodit Suomen lapsille: Puheita ja esitelmiä, 1925. Bertel Nyberg, J. H. Tunkelo
Nainen ja kristillis-yhteiskunnalliset tehtävät: Suomen Valkonauhaliiton 20 vuotisjuhlan esitelmä, 1926
Lastensuojelua koskevia lakeja ja asetuksia ynnä eräitä asiaa tarkoittavia ohjeita, 1928, Adolf von Bonsdorff, J.H. Tunkelo
Suomen lastensuojelutoimintaa sanoin ja kuvin, 1934
Neljäs pohjoismainen lastensuojelukongressi Helsingissä 7.–10.VII.1930: 1. Esitelmiä ja alustuksia, 1930
Mihin antikristillinen liike tähtää, 1931
III kongressikertomus, 1932
Taistelu lasten ja nuorten sieluista, 1932
Eräitä saavutuksia lastensuojelun alalla neljän vuosikymmenen aikana, 1941
C. G. E. Mannerheim: Sotilas, valtiomies, tiedemies, lasten ystävä: Lausuntoja Suomen Yleisradiossa 4. VI. 1942.  1942,  W. E. Tuompo, Väinö Hakkila, Kaarlo Hildén, J. H. Tunkelo
Oikeudenmukaisuus yhteiskuntaelämässä, 1942
Suomen Kirkon Sisälähetysseura sairaiden ja kärsivien tukena, 1942
Kotikasvatuksen tukeminen ja lastentarha: Kokemuksia ja toivomuksia, 1942
Uudistuksia laitoskasvatuksen alalla Ruotsissa, 1943
Vapaan ihmisystävällisen toiminnan tarve ja lastensuojelu, 1946
Jutta Heinonen

Jutta Pauliina Heinonen (s. 27. tammikuuta 1988) on suomalainen seitsenottelija. Heinonen edustaa Janakkalan Janaa ja häntä valmentaa Adrian Rothenbühler.
Heinonen on voittanut SM-hopeaa seitsenottelussa Kalevan kisoista 2010 tuloksella 5343 ja pronssia 2013 pistein 5072. Hänellä on myös maaotteluedustuksia.
Heinosen ennätystulos on 5403 vuodelta 2010.
Tiilikkajärven kansallispuisto

Tiilikkajärven kansallispuiston tunnus
| --- | --- |
Sijainti:  Pohjois-Savon ja Kainuun maakunta, Suomi
Lähin kaupunki:  Rautavaara ja Sotkamo
Pinta-ala:  71 km²
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  1982
Kävijämäärä:  24 700 (2023)
Hallinto:  Metsähallitus
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Tiilikkajärven kansallispuisto on Rautavaaran ja Sotkamon kunnissa, Pohjois-Savon ja Kainuun maakunnissa sijaitseva kansallispuisto. Kansallispuiston pinta-ala on 71 neliökilometriä, ja se on perustettu vuonna 1982. Puistossa eteläiset ja pohjoiset luonnonpiirteet sekoittuvat muodostaen metsä- ja suotyyppien vaihettumisvyöhykkeen. Kansallispuisto on perustettu suojelemaan ainutlaatuista, erämaista järvi-, joki-, suo- ja harjuluontoa. Tiilikkajärven alueen laajat suoalueet ovat Etelä-Suomen oloissa viimeisiä ojittamattomia soita. Sen luonnossa on voimakkaasti pohjoinen leima. Kauneimpia maisemia tarjoavat Tiilikan rakentamattomat, hiekkaiset rannat. Alueen metsät eivät ole erityisen vanhoja.
Tiilikkajärvi

Tiilikka on noin 400 hehtaarin kokoinen sokkeloinen keskeltä harjuniemien kahteen osaan jakama, karu hiekkarantainen järvi. Vaaleita hiekkarantoja esiintyy joka puolella järveä. Järven vesikasvillisuus on niukka karun suoperäisen veden takia.
Harjuniemet

Harjuniemet hallitsevat Tiilikkajärven maisemia. Ne ovat matalahkoja. Yksi harjanteista jakaa Tiilikkajärven kahtia. Rannat ovat monin paikoin hiekkarantaisia. Tunnetuin hiekkaranta on järven eteläosan Venäjänhiekka, jota kutsutaankin alueen helmeksi.
Metsät

Metsiä on suovaltaisesta kansallispuistosta alle kolmannes. Metsät ovat enimmäkseen karuja mäntyä kasvavia kangasmetsiä. Monin paikoin soiden reunamilla näkyy hopeisia keloja.
Suot

Tiilikkajärven kansallispuisto on ainutlaatuinen näyte laajemmista, ojittamattomista, alkuperäisistä soista. Runsas kaksi kolmasosaa puistosta on suota. Tiilikan suot ovat enimmäkseen pohjoisia puuttomia, laajoja aapasoita. Tupasvilla elävöittää valkoisilla tupsuillaan avosoita. Suot kasvattavat myös arvokkaan lakkasadon. Soiden laitamilla on paljon harmaita keloja. Avosoiden laitamat ovat rahkaisia, isovarpuisia rämeitä. Suurimmat suot ovat Hietasuo, Honkasuo, Alussuo ja Sarvisuo.
Rajakivi

Historiallisena nähtävyytenä kansallispuistossa on järven koillisosassa sijaitseva vuonna 1595 solmitun Täyssinän rauhan rajakivi, johon hakatut merkit ovat myös kansallispuiston tunnuksessa.
Tiilikanautio

Tiilikanaution torppa on maineikkaan Suomen sodan sissipäällikön Olli Tiaisen syntymätorppa. Torppa on ollut Tiaisen suvun asuinkäytössä nähtävästi jo isonvihan ajoista 1700-luvun alulta saakka. Torpan rakennukset on entisöity. Pihapiirissä on merkkejä järvimalmin käsittelystä. Tiilikkajärvi onkin ollut Rautavaaran parhaita malmijärviä.
Uiton kämppä

Tukinuitto alueella alkoi 1870-luvulla. Sammakkojärven eteläpäähän rakennettiin pato eli tammi. Uiton kämppä rakennettiin vuonna 1946 Itkonjoen suuhun lähelle Tiilikkajärveä. Se toimii nykyään vuokrakämppänä.
Retkeilyreitti ja palvelut

Kansallispuistossa on 20 kilometriä retkeilypolkuja ja runsaasti pitkospuita. Sammakkotammen opastuspaikalta Rautavaara–Valtimo-tieltä lähtee retkeilyreitti puistoon. Lyhyemmän Uiton kieron (7 km) lisäksi voi jatkaa pidemmälle Tiilikanautioon, Pohjoisniemeen tai Venäjänhiekalle. Sammakkotammilta pääsee myös 19 kilometriä pitkää polkua Metsäkartanon retkeilykeskukseen, matkalla on lisäksi Pumpulikirkon nähtävyys.
Alueelle on rakennettu  muun muassa siltoja, telttailu- ja nuotiopaikkoja. Tiilikanautiossa voi tutustua entisöityyn torppaan. Pohjoisniemen keskivaiheilla Kosevassa on pieni avoinna oleva kämppä. Uiton tilava vuokrakämppä on Tiilikkajärven laskukohdalla. Uiton kämpällä on myös laituri ja nuotiopaikka. Alue on oivallinen kohde paitsi patikointiin, myös melontaan ja kanoottiretkeilyyn.
Eläimistö

Pohjoiset lintulajit järripeippo ja pohjansirkku ovat alueen metsissä yleisiä. Soiden yleisin lintulaji on keltavästäräkki. Pikkukuovi pesii myös soilla. Karussa Tiilikkajärvessä viihtyy kuikka ja hiekkarannoilla pikkutylli. Alueen muuta lajistoa edustavat muun muassa selkälokki, metso, riekko, metsähanhi, kapustarinta ja kuukkeli. Taviokuurna pesi alueella kesällä 1993. Kanadanmajava asustaa alueen joissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tiilikkajärven kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Retkipaikka.fi: Tiilikkajärven kansallispuisto
Venäjänhiekka
Suo ja pitkospuut Tiilikkajärven kansallispuistossa
Juha Vuorio

| Juha Vuorio> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Juha Vuorio
Syntynyt: 7. elokuuta 1961 (ikä 63) Salo, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pituus:  190 cm
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1984–1986 1987–1989:  Turun NMKY Salon Palloilijat
Juha Vuorio (s. 7. elokuuta 1961 Salo) on suomalainen televisiotuottaja ja kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Salon Vilppaan kasvatti Vuorio pelasi miesten SM-sarjassa neljä kautta, vuodet 1984–1986 Turun NMKY:ssä ja vuodet 1987–1989 Salon Palloilijoissa.
Vuorio lopetteli koripalloilijanuraansa 1990-luvun puolivälissä, jolloin hän siirtyi Turusta Tampereen Pyrintöön. Television parissa työskentelystä haaveillut Vuorio perusti oman tuotantoyrityksensä Ten Years Productionin vuonna 1998. Sittemmin Yellow Film & TV:hen fuusioitunut yritys on tuottanut kymmeniä televisio-ohjelmia, joihin lukeutuvat muun muassa Älä katso, Ennätystehdas, Huvipuisto, Mentalisti Noora Karma ja suuren suosion saavuttanut, Venla-palkittu Se on siinä.
Vuorio on asunut perheineen Tampereella ja on työskennellyt ajoittain myös Dubaissa. Hän on IIMSAM-hyväntekeväisyysjärjestön ensimmäinen suomalaisjäsen. Pyrinnössä Vuorio on toiminut koripallon juniorivalmentajana. Koulutukseltaan Vuorio on yo-merkonomi.
Vuorio on myös Tampereella, Helsingissä, Lahdessa, Jyväskylässä ja Espoossa sijaitsevien Hook Wings -nimisten kanansiipiravintoloiden osaomistaja.
Juutalaisten territorialismi

Territorialismi tai statismi oli juutalainen poliittinen liike riittävän laajojen juutalaisalueiden muodostamiseksi. Liikkeen tavoitteena ei ollut välttämättä oman itsenäisen maan perustaminen.
Territorialismin kehittyminen

Ennen vuotta 1905 jotkin sionistijohtajat suhtautuivat vakavasti ehdotuksiin juutalaisten kotimaista Palestiinan ulkopuolella. Theodor Herzlin kirja Der Judenstaat vaati juutalaisvaltion perustamista Palestiinaan tai Argentiinaan. Useat sosialistiset sionistiryhmät olivat sionisteja jyrkempiä vaatimuksissaan.
Vuonna 1891 paroni Maurice de Hirsch perusti juutalaisen siirtokuntayhdistyksen, jonka tavoitteena oli auttaa juutalaisten massamuuttoa Venäjältä ja Itä-Euroopan valtioista tarjoamalla heille asuinpaikka yhdistyksen Pohjois- ja Etelä-Amerikasta hankkimille maille perustetuissa maatalousyhdyskunnissa.
Vuonna 1903 Britannia perusti Ison-Britannian Uganda-ohjelman nykyisen Kenian alueelle. Ohjelman tarkoituksena oli tarjota alue juutalaisille. Herzl aluksi hylkäsi ajatuksen, sillä hän piti Palestiinaa parempana paikkana. Huhtikuussa 1903 Chișinăussa tapahtuneen juutalaisvastaisen mielenosoituksen jälkeen Herzl esitteli Britannian ohjelman kuudennelle sionistikongressille. Huolimatta kireästä tilanteesta suunnitelma jakoi mielipiteitä. Suunnitelman tutkimiseksi perustettiin komitea, joka jatkoi toimintaa vuoteen 1905 saakka.
Vastauksena Britannian ohjelmaan Israel Zangwillin johtama juutalainen territorialistinen organisaatio erosi sionistiliikkeestä. Se pyrki perustamaan juutalaisalueita eri puolille Yhdysvaltoja, Afrikkaa, Aasiaa ja Australia, mutta se ei onnistunut kovin hyvin. Organisaatio lakkautettiin vuonna 1925.
Natsien vaikutusvallan kasvaessa ja juutalaisiin kohdistuneen uhan vallitessa Isaak Steinberg perusti Yhdysvalloissa Freeland Leaguen vuonna 1935. Organisaatio pyrki, epäonnistuneesti, ajamaan juutalaisten autonomiaa hankkimalla laajoja maa-alueita Ecuadorista, Australiasta ja Surinamesta. Yksi kuuluisimmista suunnitelmista oli Kimberley plan, jonka tavoitteena oli asuttaa 75 000 Euroopasta paennutta juutalaista Kimberley]n alueelle läntiseen Australiaan. Israelin valtion perustamisen jälkeen vuonna 1948 Steinberg kritisoi sionistihallituksen politiikkaa, ja jatkoi pyrkimyksiään luoda ei-nationalistisia juutalaisalueita eri puolille maailmaa. Steinbergin kuoltua vuonna 1957 Freeland Leaguen toimintaa johti Mordkhe Schaechter, joka vähitellen siirsi yhdistyksen toiminnan painopisteen juutalaiskulttuuria tukevaan toimintaan.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Territorialism
Käännös suomeksi
José Manuel de la Torre

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: José Manuel de la Torre Menchaca
Syntymäaika: 13. marraskuuta 1965 (ikä 58)
Syntymäpaikka: Guadalajara, Meksiko
Pelipaikka: hyökkäävä keskikenttäpelaaja
Pituus: 178 senttimetriä
Lempinimi: Chepo
Seura
Seura: Meksiko
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1984–1988 | Guadalajara | 116 | (7) |
| 1988–1989 | Oviedo | 32 | (8) |
| 1989–1991 | Puebla | 82 | (15) |
| 1991–1993 | Cruz Azul | 56 | (17) |
| 1993–1995 | Guadalajara | 55 | (12) |
| 1995–1996 | Tigres | 25 | (3) |
| 1997 | Puebla | 9 | (0) |
| 1997–1999 | Necaxa | 40 | (1) |
| Yhteensä | Yhteensä | 415 | (63) |
Maajoukkue
| 1987–1992 | Meksiko | 28 | (6) |
Valmennusura
2005–2007: Guadalajara
2008–2010: Deportivo Toluca
2010–: Meksiko
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
José Manuel "Chepo" de la Torre Menchaca (s. 13. marraskuuta 1965 Guadalajara, Meksiko) on meksikolainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen valmentaja. Hän on toiminut lokakuusta 2010 lähtien Meksikon maajoukkueen päävalmentajana.
Pelaajaura

De la Torre on kotikaupunkinsa jalkapalloseura Club Deportivo Guadalajaran kasvatti, jonka edustusjoukkueessa hän pelasi ensimmäistä kertaa vuonna 1984. Hän edusti koko pelaajauransa aikana meksikolaisia seuroja, lukuun ottamatta kautta 1988–1989, jonka hän pelasi espanjalaisen Real Oviedon riveissä.
Valmentajaura

18. lokakuuta 2010 ilmoitettiin de la Torren siirtyvän Meksikon maajoukkueen päävalmentajaksi. Hänen ensimmäinen ottelunsa maajoukkueen päävalmentajana oli 9. helmikuuta 2011 pelattu ystävyysottelu Bosnia ja Hertsegovinaa vastaan.
Aiheesta muualla

José Manuel de la Torren tilastot National Football Teams -sivustolla (englanniksi)
Jutta Lampe

| Jutta Lampe |
| --- | --- |
 Jutta Lampe zürichläisessä teatterissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. joulukuuta 1937 Flensburg, Saksa
Kuollut: 3. joulukuuta 2020 (82 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Juliane elokuvassa Sisarukset (1981)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Jutta Lampe (13. joulukuuta 1937 Flensburg, Saksa – 3. joulukuuta 2020 Berliini, Saksa) oli saksalainen näyttelijä, joka esiintyi sekä elokuvissa että teatterissa.
Lampe näytteli Schaubühne-teatterissa vuodesta 1970 vuoteen 1999. Hän näytteli teatterissa muun muassa Peter Zadekin, Luc Bondyn, Robert Wilsonin ja Peter Steinin ohjaamissa näytelmissä.
Elokuvissa Lampe teki yhteistyötä erityisesti ohjaaja Margarethe von Trottan kanssa. Lampe näytteli elokuvassa Sisarukset (1981) RAF-terroristi Gudrun Ensslinin siskoa. Sisarukset oli ensimmäisen naisen ohjaama elokuva, joka sai Kultaisen leijonan Venetsian elokuvajuhlilla. Lampen muita von Trotta -elokuvia olivat Sisaret (Schwestern oder Die Balance des Glücks) ja Ruusujenkatu (Rosenstraße).
Júnior Baiano

Júnior Baiano (oik. Raimundo Ferreira Ramos Júnior, s. 14. maaliskuuta 1970 Feira de Santana, Bahia, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa Brasiliensea. Hän lopetti uransa vuonna 2005, mutta palasi pelikentille jo seuraavana vuonna.
Júnior Baiano on edustanut seuratasolla aikaisemmin muun muassa Flamengoa (1988-1993, 1996-1998, 2004-2005), São Paulo FC:tä (1994-1995), Werder Bremeniä (1995-1996), Palmeirasia (1998-1999), Vascoa (2000-2001), Shanghai Shenhuaa (2001) ja Internacionalia (2002).
Brasilian maajoukkueessa Júnior Baiano pelasi vuosina 1997–1998 25 A-maaottelua. Hän edusti maataan MM-kisoissa 1998, joissa Brasilia sijoittui toiseksi.
Brasilian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1998
1 Taffarel |
2 Cafu |
3 Aldair |
4 Júnior Baiano |
5 Sampaio |
6 Roberto Carlos |
7 Giovanni |
8 Dunga |
9 Ronaldo |
10 Rivaldo |
11 Emerson |
12 Carlos Germano |
13 Zé Carlos |
14 Gonçalves |
15 Cruz |
16 Zé Roberto |
17 Doriva |
18 Leonardo |
19 Denílson |
20 Bebeto |
21 Edmundo |
22 Dida |
Valmentaja Zagallo
Juhana I Peloton

Juhana I Peloton, tuntematon taiteilija 1404–1405
Filip II Rohkea
Juhana II
Antoine
Lapset:
Juhana I Peloton
Flip III Hyvä
Lapset:
Filip III Hyvä
Kaarle I Rohkea
Lapset:
Kaarle I Rohkea
Maria I
Lapset:
Maria I
Juhana I Peloton, myös Juhana Peloton (ransk. Jean sans Peur) (28. toukokuuta 1371 Dijon – 10. syyskuuta 1419 Montereau-Fault-Yonne) oli kuninkaalliseen Valois-sukuun eli Kapetingeihin kuulunut Burgundin herttua satavuotisen sodan aikana Ranskassa.
Suku

Juhanan vanhemmat olivat Burgundin herttua Filip II Rohkea (1342–1404) ja Flanderin kreivitär Marguerite III (1350–1405). Hän syntyi Rouvresin herttuan linnassa, jossa hän vietti suurimman osan lapsuudestaan. Hän oli vanhin yhdeksästä sisaruksesta, joista neljä sisarta eli aikuisiksi ja kaksi nuorinta veljeä kaatuivat Azincourtin taistelussa vuonna 1415.
Herttua

Juhanasta tuli Burgundin ja Flanderin herttuakunnan päämies vuonna 1404 Kaarle VI:n ollessa Ranskan kuningas. Ennen sitä hän osoitti nimensä mukaista pelottomuutta Nikopoliin taistelussa 1396 turkkilaista sulttaani Bayezid I:tä vastaan. Tosin hänen johtamansa ranskalainen ratsuväki kärsi taistelussa suuret tappiot kurittomuutensa takia. Juhana jäi panttivangiksi, ja suvun oli maksettava hänestä 200 000 dukaatin lunnaat. Juhanasta tuli kuitenkin kansallissankari, ja sen turvin hän sekaantui monin tavoin Ranskan hallitsemiseen. Tämä oli mahdollista kuninkaan mielisairauden takia. Kaarlesta tuli kyvytön maan johtajaksi, ja hänen Valois-sukuiset setänsä ottivat vallan ja käyttivät valtion varoja omaksi edukseen.
Juhana murhautti vastustajansa Orléansin herttua Ludvigin vuonna 1407. Murha oli viimeinen sytyke 28-vuotiseen sisällissotaan Burgundin ja Armagnacin puolueiden välillä. Juhanan verinen hallitsemistapa johti siihen, että pariisilaiset karkottivat hänet kaupungista vuonna 1413. Tämän takia Juhana asettui satavuotisessa sodassa Englannin ja sen kuningas Henrikin puolelle. Yhteisoperaatio kuivui kokoon Juhanan kuoleman vuonna 1419 ja Henrikin kuoleman vuonna 1422 takia. Juhana murhattiin 10. syyskuuta 1419 Montereaun sillalla hänen ollessaan tapaamassa tulevaa kuningasta Kaarle VII:tä. Ranskan sotaonni kääntyi lopulta vasta Orléansin neitsyen ansiosta vuodesta 1430 alkaen.
Juhanan maine Ranskan historiassa on ollut pitkään huono. Häntä on pidetty lähinnä murhaajana ja petturina. Hän ei ollut kuitenkaan huomattavasti väkivaltaisempi kuin muut 1400-luvun alkupuolen hallitsijat. Ranskalle Juhanan vallankäyttö aiheutti tuhoa, mutta Burgundille hänen politiikkansa merkitsi suhteellisen rauhaisaa aikaa.
Avioliitto ja jälkeläiset

Juhana avioitui Cambraissa vuonna 1385 Baijerin prinsessa Margareten (1363–1424) kanssa, joka oli Baijerin herttua Albrekt I:n (1336–1404) ja herttuatar Margarete von Briegin, Brzegin (1342–1386) kolmanneksi vanhin tytär. Heille syntyi kahdeksan lasta:
Marguerite, Guyennen herttuatar ja Montargisin kreivitär (1393–1442), avioitui ensin 11-vuotiaana vuonna 1404 Kaarle VI:n pojan, dauphin Louisin (1397–1415) kanssa ja toisen kerran vuonna 1422 Arthur de Richemontin (1393–1458), tulevan Bretagnen herttua kanssa. Molemmat liitot olivat lapsettomia.
Catherine (1399–1414), kihlattiin vuonna 1410 Anjoun kreivi Louis III:lle, kuoli 15-vuotiaana
Marie (1393–1463), avioitui 13-vuotiaana vuonna 1406 Kleven herttua Adolf I:n (1373–1448) kanssa. Heillä oli kahdeksan lasta.
Filip III Hyvä (1396–1467), Burgundin herttua, Flanderin kreivi. Hänellä oli kolme aviopuolisoa, 24 rakastajatarta, neljä aviolasta ja 18 tunnettua aviotonta lasta.
Jeanne (1399–1406), kuoli 7-vuotiaana.
Isabelle, Penthièvren kreivitär (1400–1412), avioitui kuusivuotiaana vuonna 1406 Penthièvren ja Périgordin kreivi Olivier de Châtillon-Bloisin (n. 1387–1433) kanssa, kuoli 12-vuotiaana.
Anne (1404–1432), avioitui vuonna 1423 Bedfordin herttua Johnin (1389–1435) kanssa. Avioliitto oli lapseton.
Agnes (1407–1476), avioitui vuonna 1425 Bourbonin herttua Kaarle I:n (1401–1456) kanssa. Heillä oli 11 lasta. Heidän tyttärensä Isabelle de Bourbon (1437–1465) avioitui vuonna 1454 Burgundin herttua Kaarle Rohkean kanssa. Heidän tyttärensä oli Burgundin herttuatar Marie.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juhana I Peloton Wikimedia Commonsissa
Juhana Pelottoman salamurha 10. syyskuuta 1419. Enguerrand de Monstreletin kronikka. Englannin kronikan mestarin kuvitus, Brygge, n.  1470-1480
Puoliso herttuatar Marguerite, Baijerin prinsessa Margarete. Tuntematon taiteilija. flaamilainen koulukunta n. 1550