stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jeanne d’Arc
Elämä > Taistelu Orléansissa

Ranskan pelastamiseksi Kaarle antoi Jeannen johtoon yhden joukko-osaston, jonka tueksi liittyi Ranskan armeijan sotilaita. Heidän tarkoituksensa oli vallata englantilaisten piirittämä Orléansin kaupunki takaisin Ranskalle (Orléansin piiritys). Tuhannet englantilaiset sotilaat olivat kerääntyneet kaupungin edustalle ja rakentaneet torneja ja kenttävarustuksia tehostamaan piiritystä. Kaupunki ei kuitenkaan ollut kokonaan eristetty, ja ranskalaisjoukot pääsivät Loiren kautta vahvistamaan Orléansin puolustusta. Jeanne lähetti englantilaisille nuoleen kiinnitetyn kirjeen, jossa hän kehotti näitä jättämään Ranskan kuningaskunnan rauhaan ja poistumaan omaan maahansa. Kirjeeseen vastattiin ivahuudoin.
6. toukokuuta 1429 ranskalaiset tekivät rynnäkön englantilaisten piirityksen läpi. Jeanne kannusti sotilaita joukkojen eturivissä, mutta haavoittui taistelun aikana olkapäähän osuneesta nuolesta. Hänen haarniskansa jouduttiin riisumaan verenvuodon tyrehdyttämiseksi, ja ranskalaisjoukkoja johtava kreivi oli valmis keskeyttämään hyökkäyksen. Jeanne ei suostunut tähän, vaan kehotti sotilaita jatkamaan. Samalla hän pukeutui uudelleen varusteisiinsa ja loi uutta uskoa ranskalaisten hiipuneeseen sotaintoon. Seuraavana aamuna englantilaiset aloittivat vetäytymisen ja jättivät tykistön ranskalaisille.
Taistelun tulos oli riemuvoitto Jeannelle, ja hänestä alettiin puhua ”neitsyenä, joka vapautti Orléansin”. Todellisuudessa hyökkäys oli suunniteltu jo ennen Jeannen saapumista, mutta hänen osallistumisensa nostatti huomattavasti ranskalaisarmeijan taistelutahtoa. Hieman myöhemmin ranskalaiset valloittivat takaisin useita menettämiään asemia. Jeannen maine levisi myös englantilaisten keskuuteen, ja häntä alettiin pitää noitana. Joskus pelkkä Jeannen näyttäytyminen kaupunginporttien edessä pelästytti vihollisen tiehensä.
Elämä > Jeannen vangitseminen

Voittojensa jälkeen Jeanne lähti Kaarlen ja vartiomiesten kanssa Reimsiin, missä Kaarle VII kruunattiin Ranskan kuninkaaksi 17. heinäkuuta 1429. Jo ennen riemuvoittoja Jeannelle ilmestynyt pyhä Mikael oli vaatinut häntä huolehtimaan Kaarlen valinnasta Ranskan kuninkaaksi. Kruunajaisten jälkeen kuvaukset Jeannen yliluonnollisista voimista Jumalan välikappaleena levisivät koko Eurooppaan, ja saksalainen kirkonmies Speyer kirjoitti:
»Kansa sanoo häntä pyhäksi naiseksi, joka omaa sotakokemusta ja pystyy ennustamaan taistelun kulun. Jos ajatellaan ajan olosuhteita, Jumala ei syyttä tee ihmeitään ja paljasta ilmaisujaan naisen kautta, niin että tämän maailman herrat ja ruhtinaat tuntevat jumalallisen voiman yläpuolellaan.»
Kruunajaisten jälkeen Jeanne lähti sotajoukkojensa kanssa valloittamaan englantilaisten hallinnassa ollutta Pariisia. Samaan aikaan Englanti lujitti liittoaan burgundilaisten kanssa ja uusia englantilaisia joukkoja nousi maihin. Ranskalaisten hyökkäykset Pariisiin ja muualle epäonnistuivat ja Kaarle antoi Jeannen joukoille vetäytymiskäskyn. Kaarle ei kuninkaaksi pääsynsä jälkeen enää halunnut tukea Jeannen hanketta Ranskan vapauttamiseksi, vaan pelasi englantilaisten ja Burgundin herttuan kanssa poliittista peliä Jeannen tietämättä asiasta.
Kaarlen yllätyksellisestä puolenvaihdosta vihastuneena Jeanne hyökkäsi ilman kuninkaan lupaa keväällä 1430 Pohjois-Ranskassa englantilaisia vastaan. Compiègnen taistelussa burgundilaiset ottivat Jeannen kiinni ja vangitsivat hänet. Jeanne jäi burgundilaisten vangiksi puoleksi vuodeksi. Kuningas ei tehnyt paljonkaan Jeannen vapauttamisen hyväksi, ja lopulta burgundilaiset myivät hänet englantilaisille 10 000 dukaatin summasta. Jeanne kuljetettiin miehitettyyn Roueniin, ja hänet suljettiin ahtaaseen vankikoppiin.
Elämä > Oikeudenkäynti ja polttaminen

Helmikuussa 1431 englantilaiset aloittivat oikeudenkäynnin Jeannea vastaan Rouenissa. Tuomareilta vaadittiin nopeaa päätöstä, sillä englantilaiset kantoivat kiihkoilijana pidetylle Jeannelle jo valmiiksi kaunaa ja syyttivät häntä kerettiläisyydestä ja noituudesta. Tuomionjulistamista varten Jeanne vietiin Saint-Ouenin apottikunnan hautausmaalle, jonne oli rakennettu rovio ja tuomarien istuimet. Täällä hän käytti viimeisen mahdollisuutensa vaikuttaa tuomioonsa ja lupautui tekemään kaiken, mihin kirkko hänet velvoittaa. Kirkon määräyksiin sisältyi myös määräys olla käyttämättä miesten vaatteita. Tuomarit hyväksyivät Jeannen vetoomuksen, ja kuolemantuomio suostuttiin muuttamaan elinikäiseksi vankeudeksi.
Jeanne kuljetettiin takaisin Rouenin vankityrmään, jossa hänen vaiheistaan on kaksi toisistaan poikkeavaa lähdettä. Jeannen oman väittämän mukaan hän joutui rikkomaan lupauksensa kirkolle ja pukeutumaan miesten vaatteisiin, koska naisten vaatteet altistivat hänet vartijoiden seksuaaliselle väkivallalle. Toinen lähde kertoo, että vartijat olivat ottaneet hänen vaatteensa ja antaneet tilalle miesten vaatteet. Kun eräs kirkkoherra näki Jeannen pukeutuneena mieheksi, valamiehistö päätti ”syyllisyyden palauttamisesta” ja tuomitsi hänet yksimielisesti kuolemaan.
Jeanne d’Arc poltettiin roviolla kerettiläisenä 30. toukokuuta vuonna 1431. Hänen tuhkansa siroteltiin Seinejokeen.
Maineen palautus ja myöhempi perintö

Oikeudenkäyntipöytäkirjoista kävi myöhemmissä tutkimuksissa selville polttotuomion perusteiden olleen liian hataria. Paavi Calixtus III päätti armahtaa kerettiläisyydestä tuomitun Jeannen, ja hänen maineensa puhdistettiin virallisesti vuonna 1455. Tuolloin Pariisiin kerääntyneet ja Jeannen kanssa tekemisissä olleet henkilöt vähättelivät osuuttaan tämän kohtaloon ja vierittivät kaiken syyn englantilaisten ja kolmen edesmenneen tuomarin niskoille.
Seuraavien vuosisatojen aikana Jeanne saavutti myyttisen maineen ja häntä alettiin pitää Ranskan suojeluspyhimyksenä. Virallisesti hänet kuitenkin julisti pyhimykseksi eli kanonisoi vasta paavi Benedictus XV vuonna 1920. Hänen elämänvaiheistaan on kirjoitettu monia kirjoja. Vuosina 1870–1871 käydyn Saksan–Ranskan sodan jälkeen Jeannen palvonta sai entistä suuremmat mittasuhteet. Hänen kunniakseen pystytettiin lukuisia patsaita, joiden määräksi vuoteen 1910 mennessä laskettiin 20 000. Talo, jossa Jeanne d’Arc majoittui ollessaan Orléansissa, on jälleenrakennettu 1960-luvulla. Talo tunnetaan nimellä Maison de Jeanne d’Arc, ja siinä toimii nykyään Jeanne d’Arc -museo.
Jeanne d’Arc on myös nimetty erityisesti kirkollisia auktoriteetteja vastustavien suojeluspyhimykseksi. Lisäksi hän on muun muassa Ranskan, vankien ja naispuolisten sotilaiden suojeluspyhimys.
Vuonna 2005 Ranskasta löydettiin kylkiluu ja ihonpalanen, joiden väitettiin kuuluneen Jeanne d’Arcille. Tutkijaryhmä on todennut löydöt väärennöksiksi.
Jeanne d’Arc populaarikulttuurissa > Elokuvia

Jeanne d’Arcin kärsimys (La passion de Jeanne d’Arc, 1928)
Jeanne d’Arc (Robert Bressonin elokuva, 1962)
Jeanne d’Arc (Luc Bessonin elokuva, 1999)
Joan of Arc (CBS:n TV-minisarja, 1999)
Kirjallisuutta

Norri, Matti & Kekkonen, Jukka & Knuutila, Jyrki: Polttoroviolta pyhimykseksi. Jeanne d’Arcin oikeusmurha.  Helsinki:  Art House, 2017.  ISBN 978-951-884-655-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jeanne d’Arc Wikimedia Commonsissa
Historical Academy (Association) for Joan of Arc Studies. (englanniksi)
Joan of Arc. (englanniksi)
Joan of Arc: Primary Sources Series. (englanniksi)
Joan of Arc History. (englanniksi)
Biography. (englanniksi)
h2g2: Joan of Arc. (englanniksi)
Maison de Jeanne d’Arc.  (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Clément de Fauquembergue’n piirustus Jeannesta vuodelta 1429.
Jeanne ratsunsa selässä haarniskaan pukeutuneena. Kirjan kuvitusta 1500-luvun alulta.
Winchesterin kardinaali Henry Beaufort kuulustelee Jeanne d’Arcia. Paul Delarochen maalaus vuodelta 1824.
Lyhytterähärkki

| Lyhytterähärkki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Tribus::  Alsineae
Suku::  Härkit Cerastium
Laji::  brachypetalum
Kaksiosainen nimi
 Cerastium brachypetalum  Pers. 
Katso myös
   Lyhytterähärkki Wikispeciesissä   Lyhytterähärkki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lyhytterähärkki eli partahärkki (Cerastium brachypetalum) on kohokkikasvien (Caryophyllaceae) heimoon, härkkien (Cerastium) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on pienikokoinen ja yksivuotinen ruohovartinen kasvi. Lyhytterähärkki muistuttaa isokokoista mäkihärkkiä (Cerastium semidecandrum), mutta on erotettavissa siitä helposti karvoituksensa perusteella.
Lyhytterähärkki voi kasvaa reilut 20 cm korkeaksi, ja sen varsissa on pitkistä vaaleista sekä ulospäin siirottavista karvoista koostuva karvoitus. Lehdet ovat leveänsoikeita ja varren tapaan karvaisia, joskaan lehdissä on vain suoria karvoja. Lyhytterähärkin kukat ovat pieniä ja kukkien terälehdet ovat valkoisia sekä verholehtiä lyhyempiä tai korkeintaan yhtä pitkiä. Verholehdet ovat kokonaan karvaisia. Lyhytterähärkki kukkii keväällä ja alkukesällä, touko–kesäkuussa. Hedelmäperät ovat verhiötä selvästi pidemmät, mutta itse hedelmät ovat vain hieman verholehtiä pidemmät.
Lyhytterähärkkiä ei kasva Suomessa. Ruotsissa lajia tavataan harvinaisena maan eteläosissa kuivilla mäenrinteillä. Laji on Ruotsissa myös rauhoitettu.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Partahärkki – Cerastium brachypetalum
ITIS: Cerastium brachypetalum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Cerastium brachypetalum (englanniksi)
Flora of North America: Cerastium brachypetalum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q460123  Wikispecies: Cerastium brachypetalum  AoFP: 4296  APA: 1409  APDB: 133512  ARKive: cerastium-brachypetalum  BioLib: 38557  CoL: SK4S  EoL: 588569  EPPO: CERBR  EUNIS: 166786  FNA: 242416261  GBIF: 3085439  iNaturalist: 160332  IPNI: 152118-1  IRMNG: 10205718  ISC: 113109  ITIS: 19949  NatureServe: 2.146699  NBN: NBNSYS0000003024  NCBI: 271568  Observation.org: 2429  Open Tree of Life: 374169  PFI: 699  Plant List: kew-2710087  PLANTS: CEBR2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:152118-1  Tropicos: 6300315  WFO: wfo-0000595299  Laji.fi: MX.40916
Fosforiittisota

Kartta Viron fosforiittiesiintymistä.
Fosforiittisodaksi (vir. fosforiidisõda) kutsutaan Neuvosto-Virossa tapahtunutta vuoden 1987 protestiaaltoa, jolla kansanliike vastusti uusien fosforiittikaivosten perustamista Virumaahan. Virolaiset vastustivat kaivoksia kahdesta syystä: yhtäältä siksi, että kaivoksilla olisi ollut tuhoisa vaikutus alueen ympäristöön, ja toisaalta siksi, että kaivokset olisivat voineet tuoda alueelle tuhansia (pääasiassa venäläisiä) työntekijöitä muualla Neuvostoliitosta, ja siten vähentää entisestään virolaisten osuutta Viron väestöstä.
Kansanliike sai lopulta tavoitteensa läpi, ja neuvostohallinto luopui kaivoshankkeesta. Fosforiittisodan voi katsoa olleen lähtölaukaus laulavalle vallankumoukselle, joka johti Viron – ja yleisesti Baltian maiden – jälleenitsenäistymiseen.
Olena

| Olena |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Olene 
Nimen alkuperä:  Helena, Ole
Infobox OKNimi-testi OK: 
Olena on naisen etunimi. Se on Helena-nimen ukrainalainen variantti. Olenaa on käytetty etunimenä myös Skandinaviassa, mutta siellä sitä on pidetty Ole-miehennimen feminiinisenä vastineena.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on joulukuuhun 2024 mennessä tilastoitu noin 3 330–3 340 Olena-nimistä naista. Heistä suurin osa on syntynyt 1970- tai 1980-luvulla.
Olenalla ei ole nimipäivää almanakassa.
Tunnettuja Olenoita

Olena Antonova (s. 1972), ukrainalainen kiekonheittäjä ja olympiamitalisti
Olena Borysenko (s. 1996), ukrainalainen jousiampuja
Olena Hovorova (s. 1973), ukrainalainen kolmiloikkaaja ja olympiamitalisti
Olena Hrušyna (s. 1975), ukrainalainen taitoluistelija ja olympiamitalisti
Olena Kondratjuk (s. 1970), ukrainalainen poliitikko
Olena Kostevytš (s. 1985), ukrainalainen pistooliampuja ja olympiavoittaja
Olena Krasovska (s. 1976), ukrainalainen pika-aitajuoksija ja olympiamitalisti
Olena Kravatska (s. 1992), ukrainalainen säilämiekkailija ja olympiamitalisti
Olena Krivonosova (s. 1972), ukrainalainen lentopalloilija
Olena Pah’oltšyk (s. 1964), ukrainalainen kilpapurjehtija ja olympiamitalisti
Olena Petrova (s. 1972), ukrainalainen ampumahiihtäjä ja olympiamitalisti
Olena Pidhrušna (s. 1987), ukrainalainen ampumahiihtäjä ja olympiavoittaja
Olena Ptšilka, oik. Olha Kosatš (1849–1930), ukrainalainen kirjailija ja toimittaja
Olena Sadovnytša (s. 1967), ukrainalainen jousiampuja ja olympiamitalisti
Olena Semenjaka (s. 1987), ukrainalainen filosofi ja nationalistinen teoreetikko
Olena Starikova (s. 1996), ukrainalainen ratapyöräilijä ja olympiamitalisti
Olena Šuljak (s. 1976), ukrainalainen poliitikko
Olena Tšebanu (s. 1981), ukrainalainen pikajuoksija
Olena Tšekan (1946–2013), ukrainalainen näyttelijä ja toimittaja
Olena Tšerevatova (s. 1970), ukrainalainen ratameloja ja olympiamitalisti
Olena Vasyleva (1899–1981), ukrainalainen kirjailija
Olena Vitrytšenko (s. 1976), ukrainalainen rytminen voimistelija ja olympiamitalisti
Olena Zaliznjak (1886–1969), ukrainalainen kansalaisjärjestöjohtaja
Olena Zelenska (s. 1978), Ukrainan presidentin Volodymyr Zelenskyin puoliso
Olena Zubrylova (s. 1973), ukrainalaissyntyinen valkovenäläinen ampumahiihtäjä
Olena Župina (s. 1973), ukrainalainen uimahyppääjä ja olympiamitalisti
Olena Žyrko (s. 1968), ukrainalainen koripalloilija ja olympiavoittaja
Forseliuksen seminaari

Forseliuksen seminaarin muistokivi Forseliuksen puistossa Tartossa.
Forseliuksen seminaari oli B. G. Forseliuksen (1660–1688) Tarttoon 1684 perustama opettajankoulutusta antanut oppilaitos, joka sijaitsi nykyisen Forselius-kymnaasin lähellä.
Forselius otti kursseille Tarton maakunnan talonpoikien poikia ja lukkareita. Seminaarissa koulutettiin kaksivuotisessa koulutuksessa ensimmäiset virolaiset opettajat 1684–1688. Heidät koulutettiin myös kanttoreiksi, sillä viranhoitoon kuului molemmat tehtävät. Paikkana oli Tarton piispan maatila Papimõisa, sittemmin Piiskopimõis, piispankartano, jossa on nykyisin Forseliuksen puisto. Opetukseen kuului lukeminen, aritmetiikka, teologia ja kirkkomusiikki, lähinnä virsilaulu, sekä lisäksi saksan kieli ja kirjansidonta. Seminaarista ehti valmistua sen toiminta-aikana 160 opettajaa.
Introgressio

Introgressio (suom. sisään astuminen) biologian ilmiö, joka tarkoittaa lajien välisen risteytymisen seurauksena tapahtuvaa geenien siirtymistä ja vakiintumista pysyväksi osaksi toisen lajin genomia. Introgressiota voi tapahtua kahden toisistaan aikaisemmin eriytyneen lajin välillä, jolloin kyseessä on lajienvälinen introgressio. Saman lajin eri populaatioiden välillä tätä tapahtumaa kutsutaan joskus lajinsisäiseksi introgressioksi, esimerkiksi alalajien risteytyessä keskenään, tai tilanteessa jossa aikaisemmin toisistaan eristäytyneet populaatiot kohtaavat uudelleen.
Fylogeneettinen malli introgressioon johtavasta hybridisaatiosta. Kahden vanhempaislajin väliin jäävä sininen alue kuvaa hybridisaatiota ja jokainen poikkiviiva kuvaa yksittäistä introgressiotapahtumaa.  Kuvaoikeudet: AsteforiiAlbicans - Own work, CC BY-SA 4.0
Introgression edellytyksenä ovat kolme oleellista tekijää: risteytyminen eri taksonien välillä, takaisinristeytyminen toisen vanhempaislajin kanssa ja geneettisen kytkeytymisen asteittainen heikentyminen luonnonvalinnan myötä. Introgressio on oiva esimerkki vertikaalisesta geeninsiirtymisestä eli geenivirrasta läheistä sukua toisilleen olevien organismien välillä. Evolutiivisesti introgressio on merkittävä ilmiö, joka lisää lajinsisäistä geneettistä monimuotoisuutta.
Adaptiivisesta introgressiosta on kyse silloin, kun luonnonvalinta suosii lähtöpopulaatioista peräisin olevaa geneettistä variaatiota ja lisää vastaanottavan populaation fenotyyppistä muuntelua. Introgression myötä lisääntynyt geneettinen monimuotoisuus voi vaikuttaa myönteisesti populaation sopeutumiseen sen joutuessa tekemisiin vaihtelevien tai uusien ympäristöolosuhteiden kanssa. Joskus introgressio voi johtaa aina lajiutumiseen saakka. Risteytymisen tuodessa populaatioon lisää geneettistä muuntelua, hyödylliset geenimuodot voivat yleistyä populaatiossa.
Haasteita biologiselle tutkimukselle

Biologiselle tutkimukselle introgressio voi aiheuttaa haasteita esimerkiksi DNA-viivakoodien käytössä lajien tunnistamisessa, sillä ilmiön seurauksena tapahtuu geenipoolien tunnusomaisten geneettisten piirteiden hämärtymistä. Ongelmat korostuvat erityisesti mitokondriaalista DNA:ta (mtDNA) lajien tunnistamiseen käyttävissä menetelmissä - mtDNA:n periytyessä jälkipolville äidin kautta (Mitokondrio-Eeva), eli matrilineaarisesti kohtuullisen muuntumattomana (mtDNA:ssa ei yleensä tapahdu rekombinaatiota) kokonaisuutena, jolloin introgressiossa lajilta toiselle voi näin ollen siirtyä ennen toiselle lajille tunnusomainen mtDNA kokonaisuudessaan. Tämän myötä tutkittavan populaation yksilöiden välillä voi esiintyä kahdelta eri lajilta peräisin olevia mitokondrioita.
Introgressio Homo-suvun lajien välillä

Introgressiota ihmislajien välillä on oletetusti tapahtunut jo ennen niiden levittäytymistä Afrikan ulkopuolelle. Tutkimuksissa on havaittu merkkejä noin 50 000–100 000 vuotta sitten kuluneelta ajanjaksolta nykyihmisen, neandertalinihmisen ja denisovanihmisen, tai näiden yhteisten kantamuotojen välisistä risteymistä. Tuoreimmat introgressiot saattavat kuitenkin olla vain noin 20 000 vuoden takaisia. Nykyihminen on kehityksensä aikana risteytynyt jossain määrin neandertalinihmisen, denisoivanihmisen ja mahdollisesti myös muiden homininien kanssa, kunnes kilpailu ajoi nämä varhaiset ihmislajit lopulta sukupuuttoon.
Introgressio Homo-suvun lajien välillä > Ihmisen adaptiivinen introgressio

Tiibetiläiset ovat sopeutuneet elämään korkeassa ja vähähappisessa ilmanalassa, Himalajaa ympäröivillä karuilla ylätasangoilla. Sopeutumisella tämänkaltaiseen ympäristöön on havaittu olevan yhteys EPAS1-geeniin, joka sijaitsee DNA-alueella, jonka sekvenssi on hyvin omanlaisensa verrattuna muihin ihmislajin populaatioihin. Kun tätä poikkeuksellista DNA:ta verrataan muihin tunnettuihin paikallisiin ja ihmiskunnassa esiintyviin DNA-sekvensseihin, sopeutuminen vaikuttaisi olevan seurausta denisovanihmisen kanssa risteytymisestä. Introgression aikaansaama sekoittuminen on mahdollistanut tiibetiläisten menestyksen Tiibetin kaltaisessa ympäristössä.
EPAS1-geeni koodaa samannimistä transkriptiofaktoria, joka auttaa solua synnyttämään vasteen hypoksiaa kohtaan. Koska punasolujen lisääntyminen on elimistön luontainen reaktio vasteessa vähähappiseen ilmaan, saattaa olla, että EPAS1:n alleelin kantajat pystyvät ylläpitämään kudosten riittävää hapetusta alhaisessa happipitoisuudessa ilman, että punasolujen määrää olisi lisättävä. Tiibetiläisillä havaitulla EPAS1-geenillä on hyvin epätavallinen haplotyyppi, ja vastaavaa haplotyyppiä on tavattu vain denisovanihmisillä, tiibetiläisillä, ja jonkin verran Han-kiinalaisilla. Tämä selittyy sillä, että geenin haplotyyppi on peritty introgression kautta denisovanihmisiltä tai sellaisilta yksilöiltä, jotka olivat denisovanihmisille sukua. Tämä löytö todistaa sen, että muilta ihmislajeilta saatu geneettinen variaatio on auttanut nykyihmisiä sopeutumaan uusiin ympäristöihin.
Muita esimerkkejä introgressiosta > Introgressio muurahaisissa

Introgressio on yleistä myös hyönteisillä. Aitososiaalisilla muurahaisilla lajien välistä introgressiota on havaittu useiden Suomessakin elävien muurahaislajien perimässä. Esimerkkinä tällaisesta lajista toimii tupsukekomuurahainen (Formica aquilonia), jonka risteytymistä on havaittu ainakin kaljukekomuurahaisen (Formica polyctena) sekä punakekomuurahaisen (Formica rufa) kanssa. Introgression vaikutukset muurahaislajien ominaisuuksiin sekä niiden kykyyn selviytyä ja lisääntyä, voivat olla hyvin vaihtelevia. On kuitenkin havaittu, että perimäaineksen siirtyminen muurahaispopulaatioiden välillä voisi esimerkiksi hyödyttää joitakin muurahaislajeja sopeutumaan niiden elinympäristössä tapahtuviin muutoksiin, kuten ilmastonmuutokseen. Aikaisemmin mainittujen lajien kohdalla tämä tarkoittaa esimerkiksi sitä, että tupsukekomuurahaisella sen risteytyminen muiden lajien kanssa on tuottanut korkeisiin lämpötiloihin paremmin sopeutuneita jälkeläisiä, jotka kestävät paremmin myös ilmastonmuutoksen seurauksena yleistyviä hellejaksoja. Maantieteellisesti laaja lajien välinen hybridisaatio voi johtaa mosaiikkimaisten hybridivyöhykkeiden muodostumiseen, joiden alueella voi elää useita hybridipopulaatioita.
Muita esimerkkejä introgressiosta > Introgressio kasveissa

Nykytietämyksen mukaan adaptiivinen introgressio vaikuttaa olevan merkittävä geneettisen monimuotoisuuden kartuttaja migraation ja mutaatioiden ohella, erityisesti kasvikunnassa. Esimerkiksi ohran (Hordeum vulgare ssp. vulgare) evoluutiossa adaptiivisella introgressiolla on ollut tärkeä rooli. Domestikaation, eli kasvin viljelyynoton jälkeisen levittäytymisen yhteydessä, ohra on risteytynyt useaan kertaan paikallisten villiohralajien kanssa ja vastaanottanut genomiinsa alleeleja, jotka ovat edesauttaneet sopeutumisessa eri ympäristöihin.
Auringonkukkien (Helianthus sp.) kohdalla introgression adaptiivisuus näkyy risteymien sopeutumisena ääriolosuhteisiin. Esimerkiksi Helianthus anomalus elää hiekkadyyneillä ja Helianthus paradoxus kasvaa suolapitoisessa maaperässä. Molemmat vanhempaislajit, H. annuus ja H. petiolaris, sen sijaan esiintyvät kosteammissa ympäristöissä. Tässä tapauksessa introgressio ja sen seurauksena siirtyneet geenimuodot ovat siis mahdollistaneet levittäytymisen uusille alueille ja resurssien hyödyntämisen niukkaravinteisissa olosuhteissa.
Muita esimerkkejä introgressiosta > Introgressio ja eläinten domestikaatio

Eri koiralajit lisääntyvät usein keskenään. Erityisesti kesykoirien, susien ja kojoottien välillä ei ole isolaatiomekanismeja, jotka estäisivät näiden lajien risteytymisen. Susien (Canis lupus) musta värivariaatio on todennäköisesti seurausta introgressiosta. Alleeli, joka säätelee mustan turkin väriä susilla, on hyvin yleinen myös monilla koiraroduilla. Vaikuttaa siltä, että kyseinen geenimuoto on siirtynyt koirilta susille. Jotkut domestikaation jälkeen ilmestyneet ominaisuudet voivat siis olla suotuisia myös villinä elävien lajien ja populaatioiden keskuudessa. Esimerkiksi musta turkin väri on osoittautunut susien kohdalla kelpoisuutta lisääväksi ominaisuudeksi metsäisillä alueilla.
Resessiivisen alleelin säätelemä kellertävä ihonväri on tyypillinen ominaisuus kesykanoille ja se on todennäköisesti yleistynyt jalostuksen seurauksena. Domestikoidut kanat ovat polveutuneet punaviidakkokanasta (Gallus gallus), mutta punaviidakkokanalla tätä ominaisuutta ei ole. Sen sijaan harmaaviidakkokanalla (Gallus sonneratii) tämä ominaisuus vaikuttaa olevan melko yleinen. Nämä kaksi edellä mainittua viidakkokanalajia tuottavat risteytyessään steriilejä jälkeläisiä, mutta kesykanan ja harmaaviidakkokanan jälkeläisten on raportoitu olevan lisääntymiskykyisiä. Domestikaation ja jalostuksen yhteydessä yleistynyt ominaisuus on siis siirtynyt kesylajilta osaksi villinä elävän lajin genomia. Ominaisuuden adaptiivisuudesta harmaaviidakkokanan kohdalla ei kuitenkaan ole tietoa.