stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lennart Hedwall

Lennart Hedwall (s. 16. syyskuuta 1932) on ruotsalainen säveltäjä, kapellimestari, pianisti ja musiikkikirjailija. Hänellä on tohtorin arvo musiikkitieteessä; hän on tutkijana erikoistunut oman maansa musiikkihistoriaan. Hänen sävellystuotannossaan ovat edustettuina useat genret. Kuoroteoksiin kuuluvat Fünf Galgenlieder (1959–60), kantaatti Abra-Makabra (1975–76), Sommarpsalm (1980), Två sånger (1981) ja virsi Herre, lär oss betänka.
Hedwall on kirjoittanut standarditeoksen Den svenska symfonin (1983) ja elämäkertateoksia monista ruotsalaisista säveltäjistä (Wilhelm Peterson-Berger, Hugo Alfvén, Erik Gustaf Geijer, Oscar Byström, Carl Jonas Love Almqvist). Hän on toiminut opettajana Operahögskolanissa.
Pehr Frigel

Pehr Frigel
Pehr Frigel (2. syyskuuta 1750 Kalmar – 24. marraskuuta 1842 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä ja musiikkitieteilijä.
Frigel syntyi teologi Petrus Frigeliuksen ja tämän vaimon Ingrid Helenan (o.s. Wahlberg) pojaksi. Hän sai kouluvuosinaan viulun- ja urkujensoiton sekä musiikin teorian opetusta urkuri Hans Björkmanilta. Vuosina 1770–1776 Frigel opiskeli Uppsalassa, jossa myös toimi yliopiston varamusiikkijohtajana ja tuomiokirkon varaurkurina. Hän sai maisterin arvon Uppsalan yliopistosta vuonna 1776. Frigel nimitettiin yksityisopettajaksi Johan Liljencrantzin perheeseen Tukholmaan. Hän liittyi Utile Dulciin ja Coldinuordeniin. Utile Dulcissa Frigel toimi 1780-luvulla musiikillisena johtajana. Vuonna 1778 hänet hyväksyttiin myös Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi. Frigel sai Tukholmassa yksityisopetusta teologiassa ja filosofiassa. Lisäksi hän suoritti sävellysopintoja Joseph Martin Krausin johdolla. Frigel toimi Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian sihteerinä vuosina 1797–1842 ja kirjastonhoitajana vuosina 1797–1840. Lisäksi hän oli sen oppilaitoksen valvoja vuosina 1811–1834 sekä musiikin teorian, estetiikan ja kirjallisuuden professori vuosina 1814–1830. Frigelistä tuli kansainvälisesti tunnustettu musiikin teoreetikko. Hänen laajan tutkimustyönsä mahdollisti pääsy akatemian kirjastoon ja arkistoon. Hän oli kirjojen ja musiikin keräilijä, joka antoi panoksensa akatemian kokoelmien laajentamiseen. Frigel kävi sekä virallista että yksityistä kirjeenvaihtoa Sigismund Neukommin, François-Joseph Fétisin, Giuseppe Bainin, William Horsleyn ja Paul Struckin kanssa.
Frigel opetti sävellystä ja kontrapunktia. Hän oli monien 1800-luvun johtavien ruotsalaismuusikoiden opettaja sekä Ruotsin kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa että yksityisesti. Hän laati ensimmäisen ruotsinkielisen tutkielman kontrapunktista. Frigel toimi virkamiehenä ja vuosina 1784–1809 sihteerinä Handels- och finansexpeditionenissa. Vuonna 1809 hänet nimitettiin papiston musiikilliseksi neuvonantajaksi Ruotsin virsikirjaa koskeneissa asioissa. Vuonna 1811 hänet valittiin virsikomiteaan. Frigel kiisteli julkisesti liturgisesta musiikista Johann Christian Friedrich Hæffnerin kanssa. Hän toimi Allgemeine musikalische Zeitungin kirjeenvaihtajana.
Säveltäjänä Frigel oli erityisen tuottelias 1780–1790-luvuilla kantaattien ja laulujen tekijänä. Huomattavaa suosiota saavutti maaliskuussa 1815 Edouard Du Puyn johdolla kantaesitetty oratorio Försonaren på Oljoberget, jonka Frigel sävelsi Samuel Ödmannin sanoihin. Uudistettu versio esitettiin vuonna 1820. Molemmat esitykset olivat menestyksiä. Frigel sävelsi myös muun muassa sinfonioita, konserttoja ja alkusoittoja. Hän kuoli 92-vuotiaana. Hänen hautajaisissaan Pyhän Klaaran kirkossa lauloi Jenny Lind.
Ilmo Paananen

| Ilmo Paananen> Suomen työvoimaministeri |
| --- | --- |
 Liinamaan hallitus 13.6.1975–30.11.1975  
Edeltäjä:  Valde Nevalainen
Seuraaja:  Paavo Aitio
Kansanedustaja
 5.4.1966–21.1.1972  
Ryhmä/puolue:  Sosialidemokraattinen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Mikkelin läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. joulukuuta 1927 Sortavala
Kuollut: 10. lokakuuta 2014 (86 vuotta) Lahti
Arvonimi: kaupunkineuvos (1989)
Puoliso:  Aulikki Halonen
Tiedot
Puolue:  SDP
Koulutus:  valtiotieteiden maisteri (1950)
Ilmo Severi Paananen (23. joulukuuta 1927 Sortavala – 10. lokakuuta 2014 Lahti) oli suomalainen hallintohenkilö ja poliitikko. Hän valmistui ylioppilaaksi Pieksämäen yhteiskoulusta 1946 ja valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1950.
Työura

Ilmo Paananen toimi Suomen Kirkon Sisälähetysseuran talousjohtajan apulaisena 1949–1953, Kehitysvammaliiton (ent. Vajaamielishuollon Keskusliiton) toiminnanjohtajana o.t.o. 1951–1962, Vaalijalan kehitysvammalaitoksen johtajana 1954–1971, Mikkelin lääninhallituksen sosiaali- ja terveysosaston osastopäällikkönä 1971–1974 ja Oulun kaupunginjohtajana 1974–1990.
Paananen oli Mikkelin vaalipiirin kansanedustaja vuosina 1966–1972, eduskunnan talousvaliokunnan puheenjohtaja 1970–1972, tasavallan presidentin valitsijamies 1968 ja työvoimaministeri Liinamaan virkamieshallituksessa 1975.
Kunnallispolitiikassa Paananen oli mukana Pieksämäellä toimien kunnallisvaltuuston jäsenenä 1957–1967 ja puheenjohtajana 1961. Hän oli Pieksämäen aluesairaalan kl:n liittohallituksen puheenjohtaja 1965–1969, Pieksämäen kaupunginvaltuuston puheenjohtaja 1969–1971, Maalaiskuntien liiton liittovaltuuston jäsen 1965–1967 ja Suomen kaupunkiliiton hallituksen jäsen 1976–1989.
Paananen oli Kirkkohallituksen luottamustoiminen kirkkoneuvos 1970–1974. Muita luottamustoimia hänellä oli muun muassa Kehitysvammaliitossa, Kansaneläkelaitoksessa, SDP:n puolueneuvostossa, Suomi–Neuvostoliitto-seurassa, Mannerheimin lastensuojeluliitossa, Kemijoki Oy:n hallintoneuvostossa ja Valtion investointirahastossa.
Paananen sai kaupunkineuvoksen arvonimen vuonna 1989. Samana vuonna hänet vihittiin tekniikan kunniatohtoriksi Oulun yliopistossa.
Perhe

Ilmo Paanasen vanhemmat olivat talousjohtaja Viljo Paananen ja Siiri Aarnisalo. Vuonna 1950 Paananen avioitui Aulikki Halosen (s. 1927) kanssa, ja perheeseen syntyi neljä lasta.
Aiheesta muualla

.aspx Ilmo Paananen Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Arvo Heino | Oulun kaupunginjohtaja 1974–1990 | Seuraaja: Risto Parjanne |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Valde Nevalainen | Suomen työvoimaministeri 1975 | Seuraaja: Paavo Aitio |
Oulun kaupunginjohtajat
Kaarlo I. Junnelius (vt.) 1930–1931 |
Heikki Karjalainen 1931–1938 |
Eino Jalmari Leino 1938–1961 |
Arvo Heino 1961–1974

Ilmo Paananen 1974–1990  |
Risto Parjanne 1991–1999 |
Kari Nenonen 1999–2006 |
Matti Pennanen 2006–2017 |
Päivi Laajala 2017–2023 | 
Seppo Määttä 2023 | 
Ari Alatossava 2023–
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Eduskunta  Biografiasampo
Gunnar Jeanson

Gunnar Jeanson (10. lokakuuta 1898 Göteborg – 20. tammikuuta 1939 Tukholma) oli ruotsalainen musiikkitieteilijä, -kriitikko ja -kirjailija sekä säveltäjä.
Jeanson syntyi Göteborgissa, mutta muutti perheineen Tukholmaan, jossa aloitti opiskelun kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuonna 1913. Hänelle opetti pianonsoittoa Lennart Lundberg vuoteen 1918 saakka. Vuosina 1917–1920 Jeanson sai myös kontrapunktin opetusta Andreas Hallénilta ja Ernst Ellbergiltä. Hän valmistui keväällä 1917 Whitlockska samskolanista ja aloitti saman vuoden syksyllä opiskelun Uppsalan yliopistossa. Joulukuussa 1921 Jeanson sai humanististen tieteiden kandidaatin arvon opiskeltuaan muun muassa musiikin historiaa ja musiikin teoriaa. Vuosina 1921–1922 hän täydensi opintojaan Egon Welleszin johdolla Wienissä ja Peter Wagnerin johdolla Freiburgissa. Palattuaan Ruotsiin Jeanson pääsi musiikkitoimittajaksi Stockholms Dagbladiin. Hän suoritti lisensiaatin tutkinnon Tukholman yliopistossa vuonna 1925 ja aloitti vuonna 1926 luennoinnin musiikin historiassa ja teoriassa. Jeanson puolusti vuonna 1926 väitöskirjaansa August Södermanista ja sai toukokuussa 1927 filosofian tohtorin oppiarvon.
Jeanson kirjoitti 1920-luvun jälkipuoliskolla elämäkerran August Södermanista ja tutkielman Gunnar Wennerbergistä. Hän oli Svensk tidskrift för musikforskning -lehden päätoimittaja vuosina 1927–1930 ja jatkoi siihen kirjoittamista vuoteen 1938 saakka. Vuosina 1927–1931 julkaistiin kaksiosaisena Jeansonin ja Julius Raben teos Musiken genom tiderna, jolla oli suuri vaikutus musiikkitieteen opetukseen. Jeanson tutki myös Carl Michael Bellmania ja keräsi tämän kirjoituksia. Hän edisti aktiivisesti uuden musiikin julkisuutta ja perusti ISCM:n Ruotsin-haaran, jonka puheenjohtajana toimi vuosina 1923–1932. Jeanson oli Tukholman Konsertföreningin sihteeri vuosina 1925–1930 ja nousi sen johtoon vuonna 1933. Vuosina 1930–1932 hän työskenteli säännöllisenä musiikkikriitikkona Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidningissä, johon kirjoittamista hän jatkoi ajoittain sen jälkeenkin. Jeanson julkaisi siinä elokuussa 1933 pitkän artikkelin, jossa hyökkäsi kansallissosialistien Saksassa toteuttamaa musiikkipolitiikkaa vastaan. Hän toimi luennoitsijana myös radiossa. 1930-luvun loppupuolella Jeanson sairastui hermostolliseen sairauteen. Hän kuoli vain 40-vuotiaana.
Jeansonin säveltämät teokset koostuvat enimmäkseen kamarimusiikista. Ne ovat pitkälti peräisin hänen opiskeluajoiltaan.
Perimmäinen (Pertunmaa)

| Perimmäinen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mäntyharju (Pertunmaa)
Koordinaatit:  61°33′39″N, 26°27′06″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Vuohijärven alue (14.91)
Laskuoja:  oja Hakalampeen 
Järvinumero:  14.916.1.013
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  116,3 m  
Pituus:  910 m  
Leveys:  250 m  
Rantaviiva:  2,164 km  
Pinta-ala:  9,592 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPerimmäinen 
Perimmäinen tai Mielineuvo on Etelä-Savossa Pertunmaalla  Kaupinmäen lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 910 metriä pitkä, 250 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 9,6 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 2,2 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Vuohijärven alueella (14.91), jonka Volanjoen alueeseen (14.916) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 116,3 metriä mpy.
Juustila

Juustila (myös Juustilanjoki, v:sta 1948 lähtien ven. Брусничное, Brusnitšnoje) on kylä ja taajama Saimaan kanavan varrella Viipurin pohjoispuolella Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella Venäjällä. Osa Juustilan kylästä kuuluu Suomen vuokraamaan Saimaan kanavavyöhykkeeseen. Suomelle kuuluessaan Juustila kuului Viipurin maalaiskuntaan. Juustilan naapurikyliä olivat Jyrkilä, Kilpeenjoki–Sydänmaa, Kilpeenjoki, Ihantala, Ylivesi, Ventelä, Lavola ja Leppälä sekä Vahvialan kuntaan kuulunut Hanhijoki. Juustilan koulupiiriin kuuluivat myös Jyrkilän, Leppälän, Tikkalan ja Ventelän pikkukylät varsinaisen Juustilan ympäristöstä.
Asutus

Juustila oli asukasluvultaan yksi Viipurin maalaiskunnan suurimmista kylistä, vuonna 1937 siellä oli 922 asukasta. Lisäksi Juustilan koulupiiriin kuuluneessa Jyrkilässä oli 57, Leppälässä 20, Tikkalassa 28 ja Ventelässä 47 asukasta. Juustilan kylän keskustasta oli muodostunut taajama ja se sijaitsi Saimaan kanavassa olevan Juustilan sulun ympäristössä Juustilanjärven pohjoisrannalla. Juustilan taajaman lisäksi kylän osa-alueita olivat Korpi ja Harjula. Korpi sijaitsi Saimaan kanavan varrella Juustilan taajamasta pohjoiseen. Juustilan kautta kulki maantie Saimaan kanavaa myötäillen Nuijamaalle sekä maantiet valteille 13 ja 14.
Juustilassa oli hotelli, terveyskylpylä, Saimaankanavan Osuusliikkeen ja Osuusliike Torkkelin myymälät sekä yksityisliikkeitä. Saimaankanavan Osuusliike oli muodostunut Juustilan ja Pällin Kauppa-Osuuskuntien yhdistyessä. Juustilassa toimi nuorisoseura, Vuonna 1937 Juustilan kylässä oli 476 ha peltoa, 44 ha niittyä ja 1 545 ha metsää.
Kansakoulu

Juustilan kansakoulu sijaitsi Juustilan taajamassa. Koulupiiriin kuuluivat myös ympäristön pikkukylät: Jyrkilä, Leppälä, Tikkala ja Ventelä. Juustilan koulussa oli neljä opettajaa ja 126 oppilasta vuonna 1939. Juustilan koulu perustettiin vuonna 1891. Koulua varten rakennettiin lisärakennus vuonna 1927.
Historia

1500-luvulla eläneen piispa Paavali Juustenin Juusten-suku omisti Juustilan tilan ja otti nimensä sen mukaan.
Talvisodan taistelut eivät ulottuneet Juustilan alueelle, mutta Moskovan rauhan perusteella se kuului luovutettaviin alueisiin. Asukkaat oli evakuoitu jo sodan alussa muualle Suomeen. Jatkosodassa luovutetut alueet valloitettiin takaisin vuonna 1941 ja asukkaat pääsivät palaamaan koteihinsa. Alkoi vilkas jälleenrakentamisen kausi. Saimaankanavan osuusliikkeen Juustilan myymälä oli ensimmäinen kauppa, joka avattiin uudelleen maalaiskunnan takaisinvaltauksen jälkeen (4. lokakuuta 1941). Uusi evakuointi oli kuitenkin edessä kesällä 1944.
Nykytilanne

Nykyisin osittain Suomelle vuokratulla alueella sijaitsevan Juustilan taajaman alueella ei ole juurikaan asutusta. Nykyinen Juustila (ven. Brusnitšnoje) sijaitsee vanhan taajaman länsipuolella. Lisäksi Juustilan kylän alueella on asutusta Korven (v:sta 1948 ven. Искровка, Iskrovka) alueella. Sen sijaan muu osa kylästä ja naapurikylät Jyrkilä ja Leppälä ovat autioita. Ventelän ja Tikkalan alueilla on vähäistä asutusta.
Pohjalampi (Pertunmaa)

| Pohjalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mäntyharju (Pertunmaa)
Koordinaatit:  61°38′17″N, 26°22′48″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Ylä-Suonteen valuma-alue (14.85)
Laskuoja:  oja Sourunlampeen 
Järvinumero:  14.856.1.008
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  94,3 m  
Pituus:  350 m  
Leveys:  230 m  
Rantaviiva:  1,189 km  
Pinta-ala:  4,451 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPohjalampi 
Pohjalampi  on Etelä-Savossa Pertunmaalla  Hankaan lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 350 metriä pitkä, 230 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 4,5 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Sysmän reitin valuma-alueen (14.8) Ylä-Suonteen valuma-alueella (14.85), jonka Kutemin valuma-alueeseen (14.856) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 94,3 metriä mpy.
Richard Faltin nuorempi

Richard Faltin lääkintäupseerin univormussa vuonna 1916.
Richard Wilhelm Gottlieb Faltin (28. lokakuuta 1867 Viipuri – 23. elokuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen kirurgi ja eräs keskeisimpiä suomalaisen kirurgian kehittäjiä. Hän teki elämäntyönsä Kirurgisessa sairaalassa ja Suomen Punaisen Ristin johtotehtävissä.
Ura

Faltin nimitettiin aiemmin Kirurgisen sairaalan alilääkäriksi vuonna 1903. Seuraavana vuonna Faltin yritti leikkauksellaan pelastaa Eugen Schaumanin ampuman kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin hengen mutta ei siinä onnistunut.
Faltin toimi kirurgian dosenttina 1902–1917 ja henkilökohtaisena ylimääräisenä professorina Helsingissä vuosina 1917–1935 ja johti niin sanottua propedeuttisen kirurgian osastoa, joka vastasi kirurgian valmistavasta opetuksesta lääketieteen opiskelijoille. Tähän Faltinin osastoon keskittyi hiljalleen hänen intressiensä mukainen potilasaines, se oli pitkään muun muassa maan ainoa plastiikkakirurginen hoitopaikka. Kirurgina Faltin oli ajan tapaan hyvin laaja-alainen mutta keskittyi erityisesti plastiikkakirurgiaan, traumatologiaan ja leukakirurgiaan. Hän oli Suomen Kirurgiyhdistyksen perustaja ja ensimmäinen puheenjohtaja vuosina 1926–1930. Faltinille tarjottiin 1930-luvun alussa ylilääkärin virkaa uudessa Suomen Punaisen Ristin sairaalassa, jota hän oli ollut suunnittelemassa, mutta hän kieltäytyi tarjouksesta vedoten ikäänsä ja terveydentilaansa. Tätä päätöstä hän kuvailee muistelmissaan myöhemmin katuneensa.
Faltin työskenteli Suomen Punaisen Ristin sotakirurgina Venäjän–Japanin sodan aikana Mantšuriassa, ensimmäisen maailmansodan aikana Venäjällä sekä Etiopiassa vuosina 1935–1936. Näillä sotakomennuksillaan hän keskittyi erityisesti vaikeiden raajavammojen ja leuka- ja kasvovammojen kirurgiaan. Vielä viime sotienkin aikana, aina vuoteen 1947 asti, Faltin toimi sotasairaalan leukakirurgisen osaston esimiehenä, alkuun Vaasassa ja sittemmin Helsingissä, Punaisen Ristin Sotasairaalassa, josta jatkosodassa muodostettiin 54. sotasairaala ja edelleen 54. sotavammasairaala. Kesän 1944 aikana leukakirurginen osasto oli siirrettynä 30. sotasairaalaan Keski-Suomen parantolan tiloihin Kinkomaalla. Faltin toimi niin ikään armeijan neuvoa-antavana kirurgina ja suoritti etenkin vuoden 1941 aikana useita tarkastusmatkoja kenttä- ja sotasairaaloihin ja laati käytännöllisiä sotakirurgian oppaita ja artikkeleita. Hän oli marsalkka Mannerheimin ikä- ja koulutoveri ja kuului tämän lähimpiin ystäviin. Faltin osallistui lääkintätehtävissä seitsemään sotaan, ja hän oli sotilasarvoltaan lääkintäeversti (1941). Hänen sanottiin olevan Suomen armeijan vanhin sotilas.
Julkaisuja

Mitt liv. Helsingfors 1961.
Kirjallisuutta

Autio, Veli-Matti: ”Faltin, Richard (1867–1952)”, Suomen kansallisbiografia, osa 2, s. 734–736.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-443-6  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Forsius, Arno: Richard Faltin – suomalaisen kirurgian uranuurtaja. (Arkistoitu – Internet Archive)
Faltin, Richard hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Viidessä sodassa Punaisen Ristin merkeissä. Prof. Faltin ja suomalaiset ambulanssit kolmen maanosan sotanäyttämöillä, Hakkapeliitta, 8.12.1936, nro 49, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Pitkäjärvi (Pertunmaa)

| Pitkäjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mäntyharju (Pertunmaa)
Koordinaatit:  61°26′25″N, 26°29′22″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Rievelin valuma-alue (14.17)
Laskujoki:  Heinijoki Pinnunjokeen 
Järvinumero:  14.176.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  102,9 m  
Pituus:  2,2 km  
Leveys:  340 m  
Rantaviiva:  5,525 km  
Pinta-ala:  38,653 ha  
Saaria:  1 
 fiPitkäjärvi 
Pitkäjärvi  on Etelä-Savossa Pertunmaalla Kuortin kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 39 hehtaaria, se on 2,2 kilometriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari.  Sen rantaviivan pituus on 5,5 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Pitkäjärven–Virman valuma-alueeseen (14.176) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 102,9 metriä mpy.
Polvijärvi (Pertunmaa)

| Polvijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mäntyharju (Pertunmaa)
Koordinaatit:  61°28′14″N, 26°25′01″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Rievelin valuma-alue (14.17)
Laskuoja:  oja Koukkujärveen 
Järvinumero:  14.176.1.011
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  111,9 m  
Pituus:  320 m  
Leveys:  130 m  
Rantaviiva:  0,932 km  
Pinta-ala:  2,089 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPolvijärvi 
Polvijärvi  on Etelä-Savossa Pertunmaalla Nipulin kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,1 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 950 metriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Pitkäjärven–Virman valuma-alueeseen (14.176) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 111,9 metriä mpy.
Tyyni Tuulio

Tyyni Tuulio vuonna 1931.
Tuulio vuonna 1982.
Tyyni Maria Tuulio (o.s. Haapanen, vuosina 1917–1933 Tallgren; 28. elokuuta 1892 Karvia – 9. kesäkuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, kirjallisuustutkija, suomentaja ja filosofian kunniatohtori (1960). Hänen tuotantoonsa kuuluu tutkimuksia, elämäkertoja, romaaneja ja pakinoita sekä maailmankirjallisuuden merkittäviä käännöksiä. Hän työskenteli kirjailijana ja kääntäjänä korkeaan ikään saakka. Tuuliolla oli myös monia kulttuurielämän luottamustehtäviä.
Tuulio käytti pakinoissaan nimimerkkejä Tuulia ja Jeannette. Pakinoiden aiheet ovat moninaisia, mutta etusijalla ovat kirjallisuuteen ja kulttuuriin liittyvät aiheet. Myös naisten arki, kaupunkilaiselämä ja tunnelmapalat tulevat niissä esille. Tyyliltään monet niistä ovat kulttuuriesseitä eivätkä ne pyri naurattamaan lukijaa.
Tuulio sai Suomen Kulttuurirahaston palkinnon vuonna 1957.
Tyyni Tuulion puoliso oli kielten- ja kirjallisuudentutkija Oiva Tuulio (ent. Tallgren). Kun tämä oli Satakuntalaisen Osakunnan inspehtorina, vaikutti Tyyni Tuuliokin omalta osaltaan aktiivisesti osakunnan toiminnassa. Tyyni Tuulion veli oli kapellimestari ja musiikintutkija Toivo Haapanen.
Tuulion mukaan on nimetty Tyyni Tuulion katu hänen kotiseudullaan Karvialla.
Tuotantoa

Ehtoota (1973)
Ensi vuonna Jerusalemissa (1974)
Espanjan kirjallisuuden historia: Lisänä katsaus Portugalin, Brasilian, Amerikan espanjankielisten maiden ja Katalonian kirjallisuuteen.  Helsinki:  Gaudeamus, 1983.  ISBN 951-662-330-1
Euroopan ja Amerikan kirjallisuuden historia renessanssista nykypäiviin (1947)
Fredrikan Suomi esseitä viime vuosisadan naisista (1979)
Harmo ja minä : andalusialainen elegia (1957)
Hauska satukirja
"Pappilan kasvatti", teoksessa Ilon ja aatteen vuodet, toim. Toini Havu. Hämeenlinna: Karisto 1965
Keskipäivän maa 1916-1941 (1969)
Kynäni tarina Muistiinpanoja Runebergista (lyhennelmä, 1984)
Käsin ja sydämin (1982)
Lapsuuden maa 1892-1906 (1966)
Maailmankirjallisuuden kultainen kirja (1945)
Me autoimme (1951)
Minna Canth (1944)
Nuoruuden maa 1906-1916 (1967)
Pariisin kävijä petit parleur finnois-français (1953)
Puola vuosina 963–1924: Historiallisen synteesin koe (suomennos O. Haleckyn teoksesta 1936)
Rouva Katarina Boije ja hänen tyttärensä : kertomus isonvihan ajoilta (1981)
Sairaalassa valvotaan : sivuja kirurgin päiväkirjasta (1949)
Satakuntalainen Talvi-Henrikki Satakunnan kilta 1924-1974 (1973)
Seitsemän vuosikymmentä naisasialiitto Unionin historiaa (1966)
Tilma Hainari Karjalan tytär (1952)
Toivioretkiä esseitä (1976)
Trubaduureja (somistus Martti Paalasen; WSOY, 1925)
Viisauden käsikirja (1954)
Tuotantoa > Elämäkerrat

Aleksandra Gripenberg kirjailija, taistelija, ihminen (1959)
Florence Nightingale: nykyaikaisen sairaanhoidon luoja (1937)
Lannistumaton : Maikki Fribergin elämäkerta (1945)
Maila Talvion vuosikymmenet 1: 1871–1911 (1963)
Maila Talvion vuosikymmenet 2: 1911–1951 (1965)
Ottilia Stenbäck ja hänen aatemaailmansa (1950)
Vapaaherratar Sophie Mannerheim: Ihminen ja elämäntyö (1948)
Tuotantoa > Suomennokset

Ahdistusta (suomennos tansk. Jakob Knudsenin Martti Luther -romaanista, WSOY, 1917. Myöh. uudistettuna nimellä Vuorimiehen poika)
Erottava seinä (suomennos Florence L. Barclayn teoksesta, WSOY, 1916)
Forsytein taru (1946)
Komedioja 2: Porvari aatelismiehenä (suomennos Molièren näytelmästä 1959)
Kotiopettajattaren romaani (suomennos Charlotte Brontën romaanista Jane Eyre WSOY, 1915)
Maija Poppanen (1936)
Paholaisen kirjeopisto (suomennos, 1950)
Peter Pan (suomennos 1922 nimellä Pekka Poikanen)
Pikku naisia (suomennos 1916)
Rolandin laulu : Ranskan kansalliseepos (1936)
Sairaanhoitajan työn historia (suomennos, 1945)
Seireeni ja muita kertomuksia (suomennos, 1962)
Sigrid Liljeholm kuvaus Klaus Flemingin ajalta (1983)
Silkkiäispuun alla: Seitsemän päivän romaani (suomennos Florence L. Barclayn teoksesta, WSOY, 1916)
Sonetteja Lauralle (Francesco Petrarcan teoksesta, 1966)
Tiikerikissa (suomennos Giuseppe Tomasi di Lampedusan teoksesta, 1959)
Uusi Italian kirjallisuus 1870-1915 (1935)
Uusi teatteri ja vanha teatteri (1934)
Vuorimiehen poika: Romaani Martti Lutherista