stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Poul Hartling

| Poul Hartling |
| --- | --- |

Tanskan pääministeri
 19. joulukuuta 1973 – 13. helmikuuta 1975  
Edeltäjä:  Anker Jørgensen
Seuraaja:  Anker Jørgensen
UNHCR:n johtaja
 1. tammikuuta 1978 – 31. joulukuuta 1985  
Edeltäjä:  Sadruddin Aga Khan
Seuraaja:  Jean-Pierre Hocké
Venstre-puolueen johtaja
 1965-1977  
Kansanedustaja
 1957-  
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. elokuuta 1914
Kuollut: 30. huhtikuuta 2000 (85 vuotta)
Tiedot
Puolue:  Venstre
Koulutus:  Teologian kandidaatti (1939)
Poul Hartling (14. elokuuta 1914 Kööpenhamina – 30. huhtikuuta 2000 Kööpenhamina) oli tanskalainen, liberaalia Venstre-puoluetta edustanut poliitikko. Hän toimi 1970-luvulla Tanskan pääministerinä ja vuosina 1978–1985 YK:n pakolaisjärjestö UNHCR:n johtajana.
Elämäkerta

Hartling sai teologin koulutuksen ja toimi pitkään pappis- ja opetusuralla. Muun muassa kuningatar Margareeta oli hänen oppilaansa. Ensimmäisen kerran hänet valittiin Tanskan parlamenttiin vuonna 1957. Hän nousi Venstre-puolueen johtajaksi vuonna 1965 Erik Eriksenin erottua tehtävästä. Hän toimi Pohjoismaiden neuvoston puheenjohtajana vuosina 1966–1973. Tanskan ulkoministerinä hän toimi kolmen porvaripuolueen kokoomushallituksessa vuosina 1968–1971. Vuoden 1973 hän nousi vähemmistöhallituksen pääministeriksi ja joutui tehtävässään taistelemaan maan suurien talousvaikeuksien kanssa. Vuoden 1975 vaaleissa Venstre-puolue kuului voittajiin mutta pääministeriys siirtyi sosiaalidemokraateille.
Vuoden 1978 alussa Hartling muutti Geneveen ja ryhtyi johtamaan YK:n pakolaisjärjestöä. Vuonna 1982 hänet valittiin toistamiseen järjestön johtoon. Hän vastaanotti järjestön puolesta vuonna 1981 Nobelin rauhanpalkinnon. Palkintorahat käytettiin vammaisten pakolaisten rahaston perustamiseen. Hartling jäi eläkkeelle vuoden 1986 alussa mutta jatkoi vielä toimimista Tanskan ihmisoikeusjärjestöissä.
Paltamon kirkko

| Paltamon kirkko |
| --- | --- |
 Paltamon kirkko kesällä 2008.
Sijainti:  Paltamo
Hiippakunta:  Kuopion hiippakunta
Seurakunta:  Paltamon seurakunta
Rakentamisvuosi:  1939
Suunnittelija:  Ilmari Launis
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  400
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paltamon kirkko on Paltamon seurakunnan vuonna 1946 käyttöön vihitty kirkko Paltamon kirkonkylässä. Seurakunnan vanha kirkko, Paltaniemen kuvakirkko, sijaitsee Paltaniemen kylässä, joka on nykyisin osa Kajaanin kaupunkia. Vanha kirkko on kuitenkin edelleen Paltamon seurakunnan omistama.
Historia

Paltamon vanhin kirkko tuhoutui maanjäristyksessä 22. kesäkuuta 1626. Sitä pidetään ainoana maanjäristyksenä, joka on Suomessa aiheuttanut vahinkoa julkiselle rakennukselle. Onnettomuuden jälkeen kirkon paikaksi valittiin Paltaniemi, johon valmistui puukirkko vuonna 1726.
Seurakunta alkoi suunnitella uutta kirkkoa nykyiseen kirkonkylään jo 1800-luvun lopulla. Kirkonkylästä eli silloisesta Kiehimän kylästä oli muodostunut kunnan keskus Paltaniemen sijaan. Rakentamaan päästiin kuitenkin vasta kesällä 1939, mutta talvisodan vuoksi peruskiven muurauskin siirtyi vuoteen 1941. Jatkosodan aikana työt taas viivästyivät. Kirkko vihittiin lopulta käyttöönsä 4. elokuuta 1946. Kirkon rakentaminen sodan jälkeen pula-aikana on ollut suuri voiman näyttö seurakuntalaisilta.
Kirkkorakennus

Arkkitehti Ilmari Launiksen suunnittelema valkoiseksi rapattu tiilikirkko on tyypiltään kolmilaivainen hallikirkko. Pääsisäänkäynti on kirkon itäpäädyssä ja kuoriosa länsipäädyssä.
Kirkkorakennus > Kellotapuli

Kellotapuli kohoaa  suoraan pääsisäänkäynnin yläpuolella. Vuonna 1875 valettu 900 kg painava kello on peräisin Konevitsan luostarista. Seurakunta osti sen luostariyhteisöltä sodan jälkeen 25 000 markalla.
Kirkkosali

Kangasalan urkutehtaan valmistamat urut saatiin käyttöön vuonna 1950. Alttaritaulu Kristuksen taivaaseenastuminen vuodelta 1947 on paltamolaissyntyisen taiteilija Toivo G. Tuhkasen maalaama. Vuonna 1984 tehdyssä peruskorjauksessa kirkon ilme muuttui; kuoriosaan hankittiin kastepöytä ja lukupulpetti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paltamon kirkko Wikimedia Commonsissa
Paltamon kirkko ja pieni puinen lasten leikkimökkikirkko.
Price Tower

| Price Tower |
| --- | --- |

Sijainti:  Bartlesville, Yhdysvallat
Koordinaatit:  36°44′52″N, 95°58′35″W
Rakennustyyppi:  Hotellirakennus (d)
Käyttö:  Hotelli
Suunnittelija:  Frank Lloyd Wright
Valmistumisvuosi:  1956
 fiPrice Tower 
  
Price Tower on arkkitehti Frank Lloyd Wrightin suunnittelema tornitalo Bartlesvillessä, Yhdysvaltojen Oklahoman osavaltiossa. Se on 67 metriä (221 jalkaa) korkea ja siinä on 19 kerrosta.
Talo valmistui vuonna 1956. Se oli paikallisen kemikaali- ja öljyputkiyhtiön pääkonttori, ja ainoa toteutettu Wrightin piirtämä pilvenpiirtäjä. Tilaaja, Pricen perheyrityksen johto, ajatteli sijoittaa rakennukseen myös asuntoja. Nykyisin se on taide- ja muotoilumuseona.
Rakennus poikkeaa Wrightin perinteisestä tyylistä. Useimmissa muissa töissä vaakalinjat ratkaisevat, tässä Wright on korostanut pystysuoria linjoja. Hän näyttää myös osittain luopuneen avoimen tiilan periaatteistaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Price Tower Wikimedia Commonsissa
Phil Verchota

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lake Placid 1980 | jääkiekko |  |
Phillip ”Phil” Verchota (s. 28. joulukuuta 1956 Duluth, Minnesota) on yhdysvaltalainen entinen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli hyökkääjä.
Verchota aloitti pelaajauransa Minnesotan yliopiston joukkueessa, jossa hän pelasi kaudet 1975–1979. Minnesota North Stars varasi hänet NHL:ään 1976 varaustilaisuuden viidennellä kierroksella numerolla 75. Samana vuonna Calgary Cowboys varasi hänet WHA:han varaustilaisuuden seitsemännellä kierroksella numerolla 79.[lähde? ] Vuonna 1979 Verchota valittiin Yhdysvaltojen maajoukkueeseen ja hän osallistui saman vuoden MM-kilpailuihin. Seuraavana vuonna joukkue ylsi jättiyllätykseen olympialaisissa voittamalla olympiakultaa. Viimeisessä ottelussa Suomea vastaan Verchota teki kolmannessa erässä joukkueelleen erittäin tärkeän tasoitusmaalin.
Kaudella 1980–1981 Verchota pelasi Jokereissa, ollen ensimmäinen SM-liigassa pelannut olympiavoittaja. Kaudet 1982–1984 hän pelasi jälleen Yhdysvaltojen maajoukkueessa ja oli mukana 1983 MM-kilpailuissa sekä joukkueen vanhimpana pelaajana 1984 olympialaisissa. Pelaajauransa jälkeen hän on työskennellyt pankkialalla. Hänet valittiin Yhdysvaltojen Hockey Hall of Fameen vuonna 2003.
Aiheesta muualla

Verchota hockeydraftcentral.comissa
Yhdysvaltain joukkue – Talviolympialaiset 1980
1 Janaszak |
3 Morrow |
5 Ramsey |
6 Baker |
8 Silk |
9 Broten |
10 Johnson |
11 Christoff |
15 Wells |
16 Pavelich |
17 O’Callahan |
19 Strobel |
20 Suter |
21 Eruzione |
23 Christian |
24 McClanahan |
25 Schneider |
27 Verchota |
28 Harrington |
30 Craig |
Valmentaja Brooks
Pinaattikiinankaali

| Pinaattikiinankaali |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Lahko::  Brassicales
Heimo::  Ristikukkaiskasvit Brassicaceae
Suku::  Kaalit Brassica
Laji::  rapa
Alalaji::  chinensis
Kolmiosainen nimi
 Brassica rapa ssp. chinensis  (L.) Hanelt 
Katso myös
   Pinaattikiinankaali Wikispeciesissä   Pinaattikiinankaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pinaattikiinankaali (Brassica rapa Chinensis-ryhmä, Brassica rapa subsp. chinensis) on vihanneksena käytettävä nauriin kanssa samaan lajiin kuuluva lajikeryhmä. Kasvista käytetään usein myös suomeksi kantoninkiinankielisestä nimestä johdettuja nimityksiä kuten pak choi, bok choy, paksoi tai pak-soi. Toinen samantapainen, läheinen lajikeryhmä on kiinankaali (Brassica rapa Pekinensis-ryhmä).
Käyttö

Pinaattikiinankaalin lehtiä ja lehtiruoteja käytetään vihanneksena varsinkin Kaakkois-Aasiassa ja Etelä-Kiinassa, nykyään muuallakin. Lehdet ruoteineen voidaan tarjoilla raakana salaateissa tai monin eri tavoin kypsennettynä. Aasiassa ne tarjoillaan useimmiten pannulla paistettuna tai höyrytettynä muiden vihannesten kanssa. Niitä käytetään myös monissa keitoissa ja curry-tyyppisissä ruoissa. Myös kukintovarsia kukkineen ja kasvin naurismaista pääjuurta voidaan käyttää ravintona.
Käyttö > Ravintosisältö

Sata grammaa pinaattikiinankaalia sisältää 2,18 grammaa hiilihydraatteja, 0,2 grammaa rasvaa ja 1,5 grammaa proteiinia. Pinaattikiinankaali on hyvä A-, C- ja K-vitamiinien lähde; 100 grammaa sisältää 149 prosenttia aikuisen ihmisen keskimääräisestä suositellusta päiväsaannista A-vitamiinia, 75 prosenttia suositellusta päiväsaannista C-vitamiinia ja 38 prosenttia suositellusta päiväsaannista K-vitamiinia.
Kuvaus

Pinaattikiinankaali on yksi- tai kaksivuotinen kasvilajike. Sen paksuruotiset lehdet kasvavat ruusukkeena noin 90 senttimetrin korkeuteen. Kukinta on touko- ja elokuun välillä. Kukat ovat kaksineuvoisia, ja kasvi on itsepölytteinen, mutta sen kukat houkuttavat silti mehiläisiä.
Thai-curry pinaattikiinankaalilla ja sianlihalla.
Puntalästi

Puntalästi on keskiajalla ja uuden ajan alussa Ruotsissa ja Suomessa käytössä ollut tilavuuden mittayksikkö, jota käytettiin viljan määrän mittaamiseen. Yksi puntalästi oli tavallisesti 12, joskus 9 puntaa. Puntalästin suuruus oli 12 puntaa eli 48 tynnyriä. Itä-Suomessa yksi puntalästi oli pienempi eli 36 tynnyriä.
Puch

Puch 500 D (1962)
Puch oli Grazissa Itävallassa toiminut moottori- ja ajoneuvovalmistaja. Sen perusti vuonna 1889 Johann Puch ja se valmisti autoja, polkupyöriä, mopedeja ja moottoripyöriä. Suomessa Puch tunnetaan Tunturi-mopojen moottorinvalmistajana.
1980-luvun lopulla kova kilpailu vei Puchilta sen toimintaedellytykset itsenäisenä yrityksenä. Kaksipyöräisten tuotanto Grazissa lopetettiin 1987 raskaan uudelleenjärjestelyn seurauksena. Puchin moottoripyörät myytiin Vespaa valmistavalle Piaggiolle, joka valmistaa edelleen moottoripyöriä Puch-nimellä. Myös nelivetoisia ajoneuvoja ja niiden osia valmistava Steyr-Puch jatkaa toimintaansa Piaggion osana. Steyr-Puchin maastokuorma-auton Pinzgauerin valmistus on siirtynyt BAE Systemsille Isoon-Britanniaan.
Yhtiön ensimmäinen tehdas, ns. Einserwerk, Grazissa suljettiin 2000-luvun alussa ja sen historiallinen kokoonpanohalli suojeltiin. Puchin museo avattiin kokoonpanohallissa Grazin ollessa Euroopan kulttuuripääkaupunki vuonna 2003.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Puch-moottoripyörät (Arkistoitu – Internet Archive)
Pignari Bana

| Pignari Bana |
| --- | --- |
 Pignari Bana
 Koordinaatit: 14°29′59″N, 3°56′47″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Moptin alue
Piiri:  Bandiagaran piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  855 km²
Väkiluku (2009):  30 100
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pignari Bana on maalaiskunta Moptin alueen Bandiagaran piirissä Malissa. Sen keskuskylä Goundaka sijaitsee Dogonin ylängöllä 43 kilometriä Bandiagarasta luoteeseen. Kunnassa on 30 100 ja keskuskylässä 1 500 asukasta (vuonna 2009).
Maantiede

Pignari Banan kunnan pinta-ala on 855 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Bandiagaran piirin Lowol Guéoun, idässä Kendién ja Doucoumbon, etelässä Pignaryn sekä lännessä Moptin piirin Sion, Socouran, Fatoman ja Kounarin kuntiin.
Maisemaa leimaavat kalliot ja laaksot. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Kasvillisuus on lähinnä aroa ja savannia. Kunnan alueella virtaa Nigerin sivujoki Yamé, joka muodostaa Goundakan ja Bandiougoun välillä suuren järven.
Asutus

Kuntaan kuuluu 23 kylää. Niistä suurimmat ovat 3 400 asukkaan Bandiougou ja lähes 3 000 asukkaan Tounkari ja Macou.  Asukkaat ovat dogoneja, fulbeja ja belloja. Vallitseva uskonto on islam, jonka rinnalla on säilynyt myös perinteisiä animistisia uskomuksia.
Liikenne, elinkeinot ja palvelut

Kunnan läpi kulkee Sévarén ja Bandiagaran välinen maantie RN15. Kunnasta on myös toinen yhteys Bamakon ja Gaon väliselle RN16-maantielle. Paikallisia liikennevälineitä ovat hevoskärryt, moottoripyörät ja polkupyörät.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, maapapu ja durra. Niiden ohella kasvatetaan riisiä, fonioa, lehmänpapua, seesamia ja hibiskusta sekä myytäväksi meneviä maapähkinää ja vihanneksia. Kotieläimiä ovat lampaat, vuohet, naudat ja aasit. Lisäksi tuotetaan puutavaraa ja puuhiiltä sekä harjoitetaan keräilyä, kalastusta, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Goundakassa ja Kakolissa pidetään viikoittaiset markkinat.
Kunnassa toimii 12 alakoulua, kaksi yläkoulua ja kaksi koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED). Goundakassa ja Kori Maoundéssa on terveyskeskukset. Vesihuolto käsittää kaivoja, porakaivoja ja patoaltaita. Muita palveluja ovat muutama kauppa, viisi hirssimyllyä ja karjan rokotuspiste.
Matkailu

Bandiougou ja Goundaka ovat kuuluisiin muslimioppineisiin Sékou Salahiin ja Guéladio Hambodédioon liittyviä pyhiinvaelluskohteita. Mahdollisina matkailukohteina mainitaan pittoreskit Kettyn ja Djiguin kylät. Matkailu ja siihen liittyvät palvelut ovat kuitenkin vähäisiä.
Puntalan leirintäalue

Puntala on Lempäälän kunnassa sijaitseva leirintäalue. Puntalassa järjestetään vuosittain yksi Suomen tärkeimmistä punk-festivaaleista Puntala-rock.  Puntalan omistaa Lempäälän kunta ja paikkaa vuokrataan myös muille käyttäjille.
Puck (lehti)

Puckin kansikuva, 6. huhtikuuta 1901.
Puck oli Yhdysvaltain ensimmäinen hyvin menestynyt huumorilehti. Sitä julkaistiin vuosina 1871–1918. Sen perusti itävaltalaissyntyinen piirtäjä Joseph Keppler. Lehteä julkaistiin alun perin saksankielisenä, mutta vuonna 1877 kieleksi vaihtui englanti. Lehden nimi lainattiin William Shakespearen näytelmästä Kesäyön unelma, jossa esiintyy samanniminen olento.
Puckissa julkaistiin sekä poliittisia että epäpoliittisia piirroksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puck (lehti) Wikimedia Commonsissa
Pompejin viimeinen päivä

Karl Brjullov: Pompejin viimeinen päivä (1830–1833).
Pompejin viimeinen päivä on venäläisen taidemaalarin Karl Brjullovin vuosina 1830–1833 maalaama suuri historiamaalaus, joka esittää roomalaisen Pompejin kaupungin tuhoutumista Vesuvius-tulivuoren purkauksessa vuonna 79. Teos herätti valmistuessaan paljon huomiota. Se on Brjullovin tunnetuin työ.
Antiikin historiasta kiinnostunut Brjullov oli matkustanut 1820-luvulla Italiaan venäläisen Taiteilijain kannustamisyhdistyksen varoilla ja asettunut työskentelemään Roomaan. Pompejin kaupungista hänet sai kiinnostumaan hänen veljensä Aleksandr Brjullov, joka oli jo aiemmin viettänyt siellä paljon aikaa maalaten kuvia raunioista. Pompejin viimeisen päivän innoittajana toimi mahdollisesti Giovanni Pacinin säveltämä samanniminen ooppera. Brjullov valmisteli maalausta neljän vuoden ajan, vaikka maalasikin lopullisen version yhdessä kuukaudessa.
Pompejin viimeinen päivä edustaa romantiikan kaudelle tyypillistä dramatisointia, mutta Brjullov pyrki myös rekonstruoimaan todelliset tapahtumat silminnäkijäkuvauksen ja arkeologisten löytöjen pohjalta. Hän käytti lähteenään Plinius nuoremman kuvausta ihmisten käyttäytymisestä Vesuviuksen purkautumisen aikana. Osa maalauksen hahmoista, esimerkiksi oikean reunan nuoripari, on kuvattu samanlaisiin asentoihin kuin Pompejin tuhkan alta löydetyt ihmisten jäännökset. Brjullov hyödynsi jopa tietojaan fysiikasta kuvatessaan eri suuntiin sortuvia rakennuksia ja patsaita.
Plinius nuorempi on itse maalauksessa vanhaa naista eli omaa äitiään pystyyn auttava nuori mies. Maalauksessa on myös mukana kaksi iäkästä miestä, joista toinen kantaa kristinuskon ja toinen roomalaisten pakanallisen uskon symboleita. Brjullov antoi joillekin maalauksen hahmoista aikalaistensa tunnistettavat kasvot. Taiteilijan työvälineitä päänsä päällä kannatteleva mies esittää häntä itseään.
Teosta hallitsee kolme valopistettä. Värien käytössä näkyy selvästi italialaisen renessanssitaiteen vaikutus. Maalauksen korkeus on 456,5 ja leveys 651 senttimetriä. Se kuuluu nykyään Pietarin Venäläisen museon kokoelmiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pompejin viimeinen päivä Wikimedia Commonsissa
Puntarihaarukka

Puntarihaarukka eli rakki (englanniksi rakke, truss tai parrel) on purjealuksen osa, joka kiinnittää purjetta kannattelevan raakapuun keskeltä aluksen mastoon. Perinteisesti kyseessä on ollut vahva rautahela, mutta pienissä aluksissa on käytetty myös puisia.
Pomponio Nenna

Pomponio Nenna (1556–1608) oli italialainen säveltäjä. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa kahdeksan kirjaa madrigaaleja, joista toinen ja kolmas ovat hävinneet.
Nenna syntyi Barissa vuonna 1556. Hänen syntymäpäivästään ei ole varmuutta, mutta hänet kastettiin 13. kesäkuuta. Nennan arvellaan opiskelleen Barissa Stefano Felisin johdolla. Vuonna 1574 Nenna julkaisi ensimmäiset sävellyksensä, neljä villanellaa. Ensimmäisen kirjansa madrigaaleja hän julkaisi vuonna 1582. Madrigaalit omistettiin Andrian kreiville, Fabrizio Carafalle, jonka Carlo Gesualdo surmasi vuonna 1590. Myöhemmin Nenna kuitenkin ystävystyi Gesualdon kanssa ja omisti tälle teoksiaan. Nennan arvellaan myös opettaneen Gesualdolle sävellystä. Nenna kuoli Roomassa vuonna 1608.
Aiheesta muualla

Pomponio Nenna International Music Score Library Project (englanniksi)
Nennan teos Recessit Pastor Noster Psalterium-kuoron esittämänä. Lisätietoja
Piper PA-32R

Espoon Moottorilentäjien Piper Saratoga PA32R-301T
Espoon Moottorilentäjien Piper Saratoga PA32R-301T Helsinki-Malmin lentokentällä vuonna 2000
Piper Saratoga tyyppimerkinnältään PA32R-301T on amerikkalaisvalmisteinen yksimoottorinen tyyppihyväksytty turboahdettu kuusipaikkainen mäntämoottorilentokone. Piper Saratogasta on useita malleja. Yhteistä kaikille on runko, siivet, korkeus- ja sivuvakain. Moottori on kaikissa kuusisylinterinen ruiskutusmoottori ja kone on varustettu säätölapapotkurilla. Laskutelineet ovat joko kiinteät tai sisäänvedettävät. Moottorivaihtoehtoja ovat vapaastihengittävä ja turboahdettu malli. Potkuri on 2- tai 3-lapainen.
Tämä PA32R-301T-malli on varustettu sisäänvedettävillä laskutelineillä (R-kirjain tyyppimerkinnässä) ja turboahtimella (T-kirjain tyyppimerkinnän lopussa). Turboahtimen tehtävä on lentokoneissa erilainen verrattuna autoon. Sillä ei haeta lisää tehoa merenpinnan tasolla vaan turboahtimen tehtävä on mahdollistaa moottorin teho myös suuremmissa lentokorkeuksissa, jossa hapen osapaineen aleneminen muuten pienentäisi moottorista saatavaa tehoa. Näin tämän lentokoneen nousukyky ei pienene noustessa ja lentämisen on mahdollista korkeammalla, säiden yläpuolella. Piper Saratoga onkin yksi suorituskykyisimmistä kuusipaikkaista yksimoottorisista mäntämoottorilentokoneista. Sen lento-ominaisuudet ovat vakaat ja yllätyksettömät ja kone soveltuu hyvin mittarilentoon. Konetyyppi on suosittu Yhdysvalloissa. Suomessa tätä konetyppiä on vain muutama yksilö.
Lentosuunnitelmassa  käytetty lyhenne P32R
Teknisiä tietoja

Pituus: 8,64 m
Siipien kärkiväli: 11,02 m
Korkeus: 2,59 m
Siiven pinta-ala: 16,6 m²
Suurin rullauspaino: 1640 kg
Suurin lentoonlähtö- ja laskeutumispaino: 1633 kg
Tyhjäpaino: 1103 kg
Moottorin tyyppi: Lycoming TIO540S1AD
Moottorin teho: 300 hv
Polttoainesäiliön tilavuus: 386 l (102 US gal)
Tyypillinen polttoaineenkulutus: 65 l/h (17 US gal/h)
Suurin sallittu nopeus (Vne): 197 solmua
Suurin matkanopeus (Vno): 154 solmua
Liikehtimisnopeus (Va): 132 solmua
Suurimman pystynopeuden antava ilmanopeus (Vy): 92 solmua
Sakkausnopeus täysillä laskulaipoilla (Vs): 56 solmua
Suurin toimintakorkeus: 6,1 km (20 000 jalkaa)
Suurin sivutuulikomponentti lentoonlähdössä ja laskussa: 17 solmua
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valmistajan sivut The New Piper Aircraft, Inc (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvia Piper Saratogasta Esmon sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Postmodernismi (typografia)

Postmodernismi oli eräs lyhytaikainen typografian suuntaus 1980-luvulla. Postmodernistit typografit yhdistelivät eri aikakausien elementtejä ja abstrakteja muotoja sekä käyttivät töissään paljon ornamentiikkaa ja huumoria. Postmodernistinen leikittely oli varsin itsetarkoituksellista, minkä takia toimivia lopputuloksia syntyi hyvin vähän, ja funktionaalisempi dekonstruktivismi syrjäytti sen nopeasti.
Typografia
| --- | --- |
Typografit ja kirjainmuotoilijat:   Jonathan Barnbrook  Saul Bass  Ed Benguiat  Morris Fuller Benton  Neville Brody  Frederic Goudy  Claude Garamond  Eric Gill  Tomi Haaparanta  Nicolas Jenson  Edward Johnston  Donald Knuth  Rudolf Koch  Sami Kortemäki  Zuzana Ličko  William Morris  Stanley Morison  Jan Tschichold  Carol Twombly  Wolfgang Weingart  Hermann Zapf  Gudrun Zapf-von Hesse 
Kirjaintyylit ja -lajit:   Anfangi  Antiikva  Arial  Baskerville  ITC New Baskerville  Calibri  Comic Sans  Egyptienne  Fraktuura  Garamond  Gill Sans  Helvetica  Palatino  Times Roman  Unsiaali  Verdana 
Merkit:   Alduksen lehti ❦  Asteriski *  Ät-merkki @  Englannin punta £  Ampersandi &  Jokerimerkki  Kappaleen merkki ¶  Luetelmamerkki  Luettelo matemaattisista merkeistä  Plus-miinusmerkki ±  Promille ‰  Prosentti %  Pykälämerkki §  Risti †  Ristikkomerkki #  Rub el Hizb ۞  Tekijänoikeusmerkki ©  Tilde ~  Valuuttamerkki ¤  Yläpuolinen indeksointipilkku 
Suuntaukset:   Amerikan uusi aalto  Dekonstruktivismi  Postmodernismi  Sveitsiläinen tyyli 
Muut aiheet:   Aakkoslaji  CamelCase  Glyyfi  Goottilaiset kirjaintyypit  Kapiteeli  Kirjain  Kirjaintyyppi  Kursiivi  Ligatuuri  Logo  Lorem ipsum  Orpo- ja leskirivit  Painokirjaimet  Sans-serif  Serif  TrueType  Web Open Font Format  X-korkeus  Yliviivaus  Ylleviivaus  Ylä- ja alaindeksi
Pompejin merirosvot

| Pompejin merirosvot> The Pirates of Pompeii |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Caroline Lawrence
Kansitaiteilija:  Peter Sutton Fred van Deelan (mosaiikit)
Kieli:  englanti
Genre:  romaani
Kustantaja:  Orion Books
Julkaistu:  2002
Sivumäärä:  208
ISBN:  1-84255-022-5
Suomennos
Suomentaja:  Pekka Tuomisto
ISBN:  951-0-30845-5
Sarja: Roomalaismysteerit
Edeltävä:  Vesuviuksen salaisuudet
Seuraava:  The Assassins of Rome
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pompejin merirosvot (The Pirates of Pompeii) on Roomalaismysteerit-kirjasarjan kolmas osa. Sen on kirjoittanut Caroline Lawrence. Kannen on piirtänyt muuten Peter Sutton, paitsi että kannen yläreunan mosaiikit ovat Fred van Deelanin työtä. Kirjan on julkaissut Orion Publishing Group 1. huhtikuuta 2002 Lontoossa Britanniassa. Sen on kääntänyt suomeksi Pekka Tuomisto, ja suomenkielinen laitoksen on julkaissut 2005 WSOY.