stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Petuniat
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Petuniat (isopetuniat) – Petunia
Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Petunia
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Petunia (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161103  Wikispecies: Petunia  APDB: 193604  APNI: 61132  BioLib: 40782  BOLD: 314355  CoL: 6M7D  EPPO: 1PEUG  FloraBase: 22604  FNA: 124749  FoAO2: Petunia  FoC: 124749  GBIF: 2928858  GRIN: 9183  iNaturalist: 55406  IPNI: 38486-1  IRMNG: 1350954  ITIS: 30581  NBN: NHMSYS0000461644  NCBI: 4101  NZOR: dfd5d2fa-7e89-4a10-8db4-106e64e40501  Open Tree of Life: 1020635  PLANTS: PETUN  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:331845-2  Tropicos: 40005751  VASCAN: 1527  WFO: wfo-4000028997
Tom Petäjä

Tom Kristian Petäjä (s. 17. joulukuuta 1970 Polvijärvi) on suomalainen näyttelijä. Petäjä valmistui näyttelijäksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 2000.
Petäjä näytteli Lahden kaupunginteatterissa vuosina 2001–2008. Hän on freelancerina vieraillut muun muassa Turun kaupunginteatterissa musiikkinäytelmässä  Tukkijoella (2008–2009) ja esiintynyt Linnateatterin Emma-teatterissa näytelmissä Vares & Huhtikuun tytöt (2008) ja Kekkonen - Syntymästä kuolemattomuuteen (2012). Petäjä on näytellyt myös elokuvissa.
Filmografia

Kaverille ei jätetä – useita rooleja (1999–2001)
Seitsemän – Väänänen (2001)
Vieraalla maalla – Rekola (2003)
Joensuun Elli – Erkki, Veijon veli (2004)
Team Ahma – mies baarissa (2007)
Ralliraita – Puupponen (2009)
Täällä Pohjantähden alla – Antti Laurila (2009)
Täällä Pohjantähden alla II – Antti Laurila (2010)
Vares – Pahan suudelma – Karhuryhmän johtaja (2011)
Moska – Ryynänen (2011)
Juoppohullun päiväkirja – sokea juoppo (2012)
Henkesi edestä – sairaalapappi (2015)
Ismo – kaljaveikko (2016)
Olavi Virta – Kauko Käyhkö (2018)
Roba – pesismailamies (2019)
Fingerpori – Asko Vilenius (2019)
Pelle Hermanni (elokuva) – Posteljooni (2022)
Aiheesta muualla

Tom Petäjä Elonetissä.
Tom Petäjä Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Länsirintama (toinen maailmansota)

Länsirintama toisessa maailmansodassa viittaa liittoutuneiden ja akselivaltojen välisiin sotatoimiin Länsi-Euroopassa. Maantieteellisesti sota-alue sisälsi Ranskan, Belgian, Alankomaat, Tanskan, Luxemburgin ja Saksan länsiosat.
Rintaman sotatoimet jakautuvat kahteen vaiheeseen, joiden väliin jäi rauhallisempi jakso. Ensimmäisessä vaiheessa Saksa valloitti läntisen Euroopan lukuun ottamatta Iberian niemimaata, Ruotsia ja Britteinsaaria, josta käytyyn kiivaaseen ilmasotaan vaihe päättyi lokakuun lopulla 1940. Toinen vaihe alkoi Normandian maihinnoususta kesäkuussa 1944 ja päättyi Saksan antautumiseen toukokuussa 1945. Välissä oleva rauhallisempi jakso sisältää ainoastaan yksittäisiä iskuja rannikolle sekä ilmavoimien pommituslentoja ja kanaalissa käytyjä saattueiden ja keveiden pinta-alusten välisiä taisteluita.
Taustaa

Adolf Hitlerin johtama natsi-Saksa vaati lähinnä ensimmäisessä maailmansodassa menettämiään alueita Puolasta. Iso-Britannia ja Ranska takasivat Puolan koskemattomuuden ja varoittivat Saksaa hyökkäämästä. Hitler ei uskonut maiden ryhtyvän toimiin Saksaa vastaan ja hyökkäsi Puolaan 1. syyskuuta 1939. Iso-Britannia ja Ranska julistivat Saksalle sodan 3. syyskuuta 1939, mistä alkoi toinen maailmansota.
Akselivaltojen menestys 1939–1940 > Valesota

Saksan hyökättyä Puolaan länsirintamalla alkoi niin sanottu valesota, jonka aikana Euroopan mantereella ei tapahtunut merkittäviä taisteluita. Syinä olivat Britannian joukkojen riittämättömyys hyökkäykseen ja Ranskan tukeutuminen Saksan vastaiselle rajalle rakentamaansa suureen puolustusvarustukseen Maginot-linjaan. Brittiläinen siirtoarmeija, johon kuului syyskuussa 1939 ainoastaan neljä vakinaisessa palveluksessa ollutta divisioonaa, ja osa Ranskan armeijasta sijoitettiin siten Belgian rajalle varmistamaan, etteivät saksalaiset kykenisi toistamaan ensimmäisessä maailmansodassa toteuttamaansa suunnitelmaa. Britannian kuninkaalliset ilmavoimat pudottivat lentolehtisiä saksalaisalueille ja Kanadasta saapuivat ensimmäiset yksiköt Euroopan rintamalle.
Toukokuun 1940 alkuun mennessä Britannian siirtoarmeijan vahvuus kasvoi kolmeen armeijakuntaan, joissa oli yhteensä kymmenen divisioonaa. Divisioonista puolet oli vakinaisia joukkoja ja loput territoriaaliarmeijan muodostamia reserviyksiköitä. Näiden lisäksi oli muodostettu armeijan esikunnan alaisuuteen reservi. Yhteensä siirtoarmeijassa palveli 394 165 miestä, joista 237 319 kuului taistelujoukkoihin.
Saksan joukoista pääosa osallistui Puolan vastaisiin operaatioihin ja ainoastaan pieni osa miehitti Ranskan rajalla ollutta Siegfried-linjaa. Vallattuaan Puolan Saksa alkoi vähitellen siirtää joukkojaan länteen ja suunnitella hyökkäysoperaatiota Ranskaan.
Akselivaltojen menestys 1939–1940 > Operaatio Weserübung

Manner-Euroopan hiljaiselon jatkuessa Saksa aloitti huhtikuussa 1940 hyökkäyksensä operaatio Weserübungin mukaisesti Tanskaan  ja Norjaan. Syynä operaatioon oli epäluottamus Norjan puolueettomuuteen ja siten sen malmivarojen hyödyntämismahdollisuuksiin. Operaatiossa Saksa valtasi Tanskan ja Norjan kovien taisteluiden jälkeen menettäen Narvikin taisteluissa pääosan laivastonsa moderneista hävittäjistä. Osa Saksan laivaston raskaista pinta-aluksista joutui lisäksi telakalle.lähde tarkemmin?
Akselivaltojen menestys 1939–1940 > Taistelut Flanderissa ja Ranskassa

Saksa aloitti hyökkäyksen Benelux-maiden kautta 10. toukokuuta. Hyökkäys yllätti liittoutuneet lähes täydellisesti. Alankomaat valloitettiin viidessä päivässä, Belgia 18 päivässä ja Luxemburg päivässä. Ranskan asevoimat ja Britannian siirtoarmeija romahtivat nopeasti Saksan salamasodan menestyessä. Britit evakuoivat siirtoarmeijansa sekä suuren määrän liittoutuneiden sotilaita Dunkerquesta jättäen lähes kaiken kaluston jälkeensä. Ranska antautui ja allekirjoitti aselevon 22. kesäkuuta.
Akselivaltojen menestys 1939–1940 > Taistelu Britanniasta

Taisteluiden päätyttyä Euroopan mantereella Saksa alkoi valmistella maihinnousua Britanniaan. Saksan ilmavoimien epäonnistuttua Britannian ilmavoimien tuhoamisessa ja Kanaalin alueen ilmaherruuden saavuttamisessa maihinnousu Englantiin peruttiin. Britannian ilmavoimat olivat saavuttaneet torjuntavoiton lokakuun loppuun 1940 mennessä, mutta Saksa piti yllä terroripommituksia toukokuuhun 1941 saakka. Englantilaiset antoivat pommitusvaiheelle nimen Blitz ja sen aikana kuoli noin 60 000 siviiliä.
Välivaihe 1941–1943

Koska Saksan ilmavoimat eivät saavuttaneet ilmaherruutta Kanaalin alueella, maihinnousu Britanniaan ei ollut mahdollinen. Operaation mahdollisuuksien puuttuminen ja saman aikainen Saksan joukkojen siirto itärintamalle valmistauduttaessa hyökkäämään Neuvostoliittoon poisti uhan maihinnoususta Britanniaan. Saksa aloitti liittoutuneiden maihinnousun estämiseksi Atlantin vallin rakentamisen Ranskan rannikolle. Valli koostui Kanaalin rannikolle valmistelluista vahvoista linnakkeista ja niitä miehittävistä joukoista.
Valtavien kuljetusvaikeuksien takia, joita liittoutuneet voisivat kohdata Englannin kanaaliin ylityksessä, päätti liittoutuneiden johto tehdä harjoitushyökkäyksen Ranskan rannikolle. Liittoutuneet aloittivat 19. elokuuta 1942 maihinnousun Dieppeen Ranskaan. Suurin osa joukoista oli kanadalaisia, mutta mukana oli myös brittejä, yhdysvaltalainen joukko-osasto sekä Vapaan Ranskan yksiköitä. Isku oli katastrofi lähes kahden kolmasosan hyökkäysjoukoista tuhoutuessa. Paljon kuitenkin opittiin tämän operaation seurauksena ja opit tulivat hyvään käyttöön myöhemmissä maihinnousuissa.
Länsirintamalla ei käyty maataisteluita lähes kahteen vuoteen lukuun ottamatta kommandoiskuja ja SOE:n ja OSS:n tukemaa vastarintaliikkeen harjoittamaa sissisotaa. Liittoutuneet kävivät sotaa länsirintamalla Yhdysvaltain 8. ilma-armeijan pommittaessa Saksaa päivisin ja brittiläisen Bomber Commandin öisin.
Britit tekivät jo vuonna 1940 kaksi iskua saksalaisia vastaan 11. kesäkuuta Boulogneen ja 14.–15. heinäkuuta Guernseylle. Vuonna 1942 iskuja tehtiin 27.–28. helmikuuta Brunevaliin, 27.–28. maaliskuuta St. Nazaireen, 5. huhtikuuta Bayonneen, 21.–22. huhtikuuta Hardelotiin, 19. elokuuta Dieppeen, 3.–4. lokakuuta Sarkiin sekä 7.–12. joulukuuta Girondeen. Näistä iskuista merkittävin Dieppen ohella oli Sarkiin tehty, koska muutama päivä sen jälkeen esitettiin vangittujen kommandojen teloitus Adolf Hitlerin antaman niin sanotun kommandokäskyn mukaisesti.
Liittoutuneiden menestys 1944–1945 > Taistelu Normandiasta - rannikolta Pariisiin

Liittoutuneet nousivat maihin Normandiassa, Ranskan rannikolla 6. kesäkuuta 1944. Harhautusoperaatiot Fortitude ja Bodyguard olivat vakuuttaneet saksalaiset maihinnoususta Pas-de-Calaisiin, jonne joukot oli keskitetty puolustukseen. Saksalla ei siten ollut maihinnousualueella tarpeeksi joukkoja estämään sillanpääaseman muodostamista, vaan joutuivat vetäytymään syvemmälle sisämaahan. Liittoutuneet kuljettivat samaan aikaan valtavia määriä kalustoa, tarvikkeita ja sotilaita kanaalin yli, ja pian Normandiassa oli miljoona liittoutuneiden sotilasta.
Kaksi kuukautta varsinaisen maihinnousun jälkeen Yhdysvaltain 12. armeijaryhmä aloitti operaatio Cobran, jonka tarkoituksena oli murtautua läpi saksalaisten linjoista ja aloittaa eteneminen länteen. Saksalaisten yritys pysäyttää liittoutuneiden eteneminen onnistui hetkeksi, mutta mies- ja kalustoylivoima takasivat vastarinnan murtumisen. Falaisen mottiin jäi saarroksiin lähes 200 000 saksalaista sotilasta, joista noin 150 000 pääsi lopulta vetäytymään menettäen pääosan kalustostaan.  Taistelun päätyttyä joukot etenivät etelään läpi Ranskan eteläosien Ruhrin teollisuusalueelle. Brittiläinen 21. armeijaryhmä oli operaatio Goodwoodissa läpäissyt saksalaisten rintaman Caenissa, jonka jälkeen joukot etenivät rannikkoa pitkin pohjoiseen kääntyen myöhemmin itään edeten Belgian ja Alankomaiden läpi Pohjois-Saksaan.
Liittoutuneiden menestys 1944–1945 > Ranskan vapautus

Liittoutuneet nousivat 15. elokuuta maihin Etelä-Ranskassa Toulonin ja Cannesin välillä. Yhdysvaltain 7. armeijasta ja Ranskan 1. armeijasta muodostettu Yhdysvaltain 6. armeijaryhmä varmisti nopeasti sillanpään ja se vapautti Etelä-Ranskan kahdessa viikossa aloittaen etenemisensä Rhônenlaaksoa pohjoiseen. Liittoutuneiden etenemistä hidasti ainoastaan uudelleen järjestettyjen ja puolustukseen ryhmittyneiden saksalaisten kohtaaminen Vogeeseilla.
Ranskassa olevia saksalaisjoukkoja vastassa oli nyt kolme voimakasta liittoutuneiden armeijaryhmää. Pohjoisessa sotamarsalkka Bernard Montgomeryn komentama brittiläinen 21. armeijaryhmä, keskellä Yhdysvaltain 12. armeijaryhmä kenraali Omar Bradleyn alaisuudessa ja etelässä kenraaliluutnantti Jacob L. Deversin Yhdysvaltain 6. armeijaryhmä. Syyskuun puolivälissä etelästä etenevä 6. armeijaryhmä saavutti lännestä etenevän Bradleyn osaston laitimmaiset osat, jolloin kaikkien armeijaryhmien johto siirrettiin liittoutuneiden ylipäällikölle kenraali Dwight D. Eisenhowerille.
Etelästä ja pohjoisesta tuleva paine työnsi saksalaisia taaksepäin. Ranskan vastarintaliike järjesti 19. elokuuta kansannousun ja Pariisi vapautui 25. elokuuta, kun kenraali Dietrich von Choltitz hyväksyi ranskalaisten uhkavaatimuksen antautuen Vapaan Ranskan 2. panssaridivisioonan komentajalle Philippe Leclerc de Hauteclocquelle. Saksalaiset eivät nähneet kaupungin puolustamista hyödyllisenä, vaikka Adolf Hitler olikin vaatinut kaupungin luovuttamista liittoutuneille vain taistelun jälkeisenä rauniokasana.
Beneluxmaiden ja Pohjois-Ranskan vapauttamisella oli erityinen merkitys Lontoon ja Kaakkois-Englannin asukkaille, koska se esti saksalaisia laukaisemasta alueilta V-1- ja V-2-ohjuksia. Saksalaiset tuhosivat vetäytyessään rannikolta kaikki satamalaitteet, ja liittoutuneiden pommitukset olivat tuhonneet rautatiet. Liittoutuneiden edetessä huoltolinjat venyivät katkeamispisteeseen, koska autokuljetukset eivät kyenneet takaamaan riittävää huoltoa Normandiasta Saksan rajoille eteneville joukoille.lähde?
Saksan Lounais-Ranskassa olleet joukot, jotka eivät osallistuneet Normandian taisteluihin, vetäytyivät joko itään kohti Alsacea tai satamakaupunkeihin estäen niiden käytön liittoutuneilta. Jälkimmäinen ryhmä ei kuitenkaan aiheuttanut kokonaisuutena suurta ongelmaa liittoutuneille, koska pääosa saksalaisjoukoista lopulta hajaantui. Poikkeuksena oli Bordeaux, jonka kenraali Edgard de Larminatin komentamat ranskalaisjoukot vapauttivat operaatio Venerablessa toukokuussa 1945.lähde?
Liittoutuneiden menestys 1944–1945 > Pariisista Reinille

Talvella 1944 Hitler päätti yrittää viimeistä yritystä pysäyttää liittoutuneet lännessä. Hän keräsi kaikilta rintamilta parhaat joukkonsa Ardenneille, Belgiassa sijaitsevalle metsäalueelle. Hitler myös laski ja nosti värväysikärajoja, jolloin koulupoikia, eläkeläisiä ja aiemmin mm. terveydellisistä syistä palvelusta vapautettuja määrättiin liittymään taistelujoukkoihin. Tarkoitus oli iskeä kiila yhdysvaltalais- ja brittijoukkojen väliin, piirittää ja tuhota neljä armeijakuntaa. Tämän oli tarkoitus saada aikaan rauhanneuvottelut liittoutuneiden kanssa, jolloin Saksa olisi voinut iskeä takaisin vuorostaan itärintamalla.
Ardennien taistelu käynnistyi joulukuussa tykistökeskityksillä ja panssarikiilojen etenemisellä huonon sään estäessä liittoutuneiden ilma-aseen toiminnan. Saksalaisjääkäreitä pudotettiin linjojen taakse vaikeuttamaan liittoutuneiden huoltoa ja muutenkin häiritsemään näitä. Hyökkäys tuli täydellisenä yllätyksenä liittoutuneille, joilla ei aluksi ollut mitään käsitystä hyökkäyksen laajuudesta. Saksalaiset painottivat hyökkäyksen yhdysvaltalaissotilaisiin ajatellen, ettei heidän vastarintansa olisi yhtä kova kovaa kuin brittien. Yhdysvaltalaisjoukot harhailivat kohti länttä sekasorrossa, kunnes joukot saatiin organisoitua uudelleen vastarintaan saksalaisia vastaan. Esimerkiksi Bastognessa taistelleet yhdysvaltalaiset sotilaat pitivät asemansa, vaikka saksalaiset piirittivät heidät. Saksalaisten hyökkäys tyrehtyi, eivätkä nämä saavuttaneet koskaan tavoitteitaan. Uudenvuodenpäivänä 1945 Saksa käynnisti viimeisen hyökkäyksensä länsirintamalla. Operaatio Nordwindin oli tarkoitus lievittää tappioksi kääntyvää tilannetta käyttäen hyväksi ohentunutta kohtaa liittoutuneiden rintamassa Elsassissa ja Lothringenin alueilla. Saksalaiset törmäsivät kuitenkin amerikkalais-ranskalaisten joukkojen sitkeään vastarintaan. Operaatio kuivui kasaan tammikuun lopulla, jolloin liittoutuneet olivat aloittaneet jo omat vastahyökkäyksensä.
Sään parannuttua tammikuussa liittoutuneet saivat lentokoneensa ilmaan ja saksalaisten oli peräännyttävä takaisin Reinille. Taisteluissa molemmat osapuolet menettivät tappioina yli 100 000 sotilasta. Saksa ei pystynyt enää korvaamaan menettämiään sotilaita eikä uudistamaan tuhoutunutta kalustoa. Vaikka liittoutuneiden joukot kärsivät raskaita tappioita, ne pystyivät kuitenkin uudistautumaan ja kohtasivat tulevaisuudessa vähäistä vastarintaa. Saksa oli menettänyt aloitekykynsä täysin länsirintamalla. Sen yleistilanne heikkeni jatkuvasti, sillä vastaavasti itärintamalla Puna-armeija aloitti samaan aikaan oman suurhyökkäyksensä.
Liittoutuneiden menestys 1944–1945 > Saksan valtaus

Liittoutuneet ylittivät Reinin maaliskuussa 1945 ja etenivät nopeasti Saksan sydämeen, vallaten Nürnbergin, Ruhrin teollisuusalueen ja koko Etelä-Saksan. Myöhään keväällä ensimmäiset liittoutuneiden sotilaat tapasivat venäläissotilaat keskellä Saksaa. Kuukauden kuluttua Hitler oli ampunut itsensä ja sota Euroopassa oli lopulta ohi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Länsirintama (toinen maailmansota) Wikimedia Commonsissa
Brittiläinen maihinnousualus liekeissä rannalla Diepessä.
Liittoutuneiden läpimurto elokuussa 1944.
Yhdysvaltalaissotilaita puolustusasemissa Ardennien taistelussa
Pico da Juliana

Pico da Juliana
| --- | --- |
Sijainti:  Porto Santo
Korkeus merenpinnasta:  447 m 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pico da Juliana on Madeiraan kuuluvalla Porto Santon saarella sijaitseva huippu, joka kohoaa 447 metrin korkeuteen.
Pico do Branco

Pico do Branco
| --- | --- |
Sijainti:  Porto Santo
Korkeus merenpinnasta:  450 m 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pico do Branco kohoaa Madeiraan kuuluvalla Porto Santon saarella 450 metrin korkeuteen ja on saaren toiseksi korkein huippu Pico do Fachon jälkeen.
Petljakov Pe-8

Petljakov Pe-8.
Petljakov Pe-8 oli neuvostoliittolainen, nelimoottorinen raskas pommikone, jota valmistettiin vuosina 1936–1944. Kone tunnettiin myös nimellä TB-7, ja se oli ainut nelimoottorinen Neuvostoliiton toisen maailmansodan aikana valmistamista pommikoneista. Konetta rakennettiin prototyypit mukaan lukien 93 kappaletta.
Kehitys- ja käyttöhistoria

Projektinimellä ANT-42 tunnetun koneen suunnittelu aloitettiin Tupolevin lentokonesuunnittelutoimistossa kesäkuussa 1934, pääsuunnittelijana toimi Vladimir Petljakov. Mikulin AM-34FRN -moottoreilla varustetun aseistamattoman prototyypin ensilento lennettiin 27. joulukuuta 1936, ohjaajana Mihail Gromov. Kone vaurioitui ensilennon laskuvaiheessa pahoin, johtuen prototyyppiasteella olevan moottorityypin alitehoisuudesta. Suunnittelua kuitenkin jatkettiin, ja parannetun, Mikulin AM-34 -moottoreilla varustetun toisen prototyypin ensilento lennettiin 28. kesäkuuta 1938. Toinen prototyyppi rakennettiin vastaamaan muun muassa aseistuksen ja varustelun osalta tuotantosarjan koneita. Sarjavalmistus aloitettiin vasta vuonna 1940, johtuen muun muassa moottorien toimitusvaikeuksista ja pääsuunnittelijan vankeustuomiosta. Ensimmäinen sarjakone nimellä TB-7 toimitettiin toukokuussa 1940, viimeiset vuoden 1944 aikana. Sarjatuotannon ollessa kesken, moottorityypiksi vakiintui Shvetsov ASh-82FN -moottori, joita vaihdettiin myöhemmin jo valmistuneisiinkin koneisiin. Petljakovin kuoltua lento-onnettomuudessa tammikuussa 1942 konetyyppi nimettiin Petljakov Pe-8:ksi.
Konetyyppi osallistui Neuvostoliiton ensimmäiseen poliittiseksi tarkoitettuun Neuvostoliiton ensimmäiseen pommituslentoon Berliiniin 8. elokuuta 1941.
Valmistusmäärät

1936 - prototyyppi
1938 - toinen prototyyppi
1939-1940
5 konetta 4xAM-34FRNV:n ja yhden keskiturbomoottorin kera
9 konetta 4xAM-35:n moottorein
2 konetta 4xAM-35A:n moottorein
2 konetta 4xM-40:n moottorein
1941
3 konetta 4xM-40F:n moottorein
11 konetta 4xM-30:n moottorein
3 konetta 4xAM-35A:n moottorein
1942
2 konetta 4xASh-82:n moottorein
16 konetta 4xAM-35A:n moottorein
2 konetta 4xACh-30B:n moottorein
1943
18 konetta 4xASh-82:n moottorein
1944
14 konetta 4xASh-82:n moottorein
4 konetta 4xACh-30B:n moottorein
Tekniset tiedot > Yleiset ominaisuudet

Tyyppi: nelimoottorinen yksitasoinen pommikone
Rakenne: metallirakenteinen
Miehistö: 11
Kärkiväli: 39,10 m
Pituus: 23,59 m
Korkeus: 6,20 m
Siipipinta-ala: 188,7 m²
Tyhjäpaino: 18 420 kg
Lentopaino: 27 000 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: 36 000 kg
Moottorit: neljä Shvetsov ASh-82FN 14-sylinteristä tähtimoottoria, teho/moottori 1 700hv.
Tekniset tiedot > Suorituskyky

Suurin nopeus: 427 km/h
Matkalentonopeus:415 km/h
Lakikorkeus: 9 300 m
Lentomatka: 4 700 km.
Tekniset tiedot > Aseistus

Pommikuorma: 4 000 kg
2x 20 mm ShVAK-tykkiä
2x 12,7 mm UBT-konekivääriä
2x 7,62 mm ShKAS-konekivääriä.
Petäjoki

| Petäjoki |
| --- | --- |
 Petäjokea nähtynä valtatieltä 9. Taustalla Karhulan kylää.
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Varsinais-Suomi
Kunnat:  Loimaa
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Petäjoen valuma-alue (35.927)
Pinta-ala:  63,06 km²  
Järvisyys:  0 %
Yhtyy:  Loimijoki
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Eksyssuo, Loimaa 
 :  60.7706°N, 23.1421°E
Laskupaikka:  Hirvikoski, Loimaa 
 :  60.8602°N, 22.9781°E
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  95 m
Laskukorkeus:  68,8 m
Korkeusero:  26,2 m
Pituus:  21 km  
Kaltevuus:  1,25 m/km
Muuta
Petäjoki on 21 kilometriä pitkä joki Varsinais-Suomessa Loimaalla. Joki kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueeseen, ja se on Loimijoen eteläinen sivujoki. Petäjoki laskee Kokemäenjoen sivujokeen Loimijokeen 61 kilometriä tämän suun yläpuolella . Petäjoen valuma-alueen pinta-ala on 63 km², ja se virtaa pääasiassa Loimaan alueella. Valuma-alueen järvisyys on 0 % eikä siihen kuulu yhtään luontaista järveä.
Valuma-alueen kuvailua

Joen valuma-alueen vesistöjä ja sivuhaaroja kuvataan tässä lähtemällä liikkeelle joen suusta ja etenemällä yläjuoksulle päin.
Petäjoki yhtyy Loimijokeen Hirvikosken taajaman kohdalla. Sen pääuoma alittaa valtatie 9 ja yhdystie 2262 seuraa sitä tiiviisti. Alin sivuhaara Pempunoja yhtyy pääuomaan 6 kilometriä suistosta, ja sen valuma-alueen suuruus on 10 km². Pempunoja virtaa Piltolan kylän läpi ja se on vain 3 kilometriä pitkä.
Pääuoma luikertelee tasaisen savitasangon läpi voimakkaasti meanderoiden. Valuma-alue jää läheltä virtaavien Loimijoen ja Niinijoen väliin, joten sen sivuhaarat ovat lyhyitä. Tällaisia sivuhaaroja ovat esimerkiksi Hassinoja ja Kauriinoja. Joen latvat alkavat suuren, Loimaalla Joenperän kylässä sijaitsevan, Eksyssuon laitamalta, jossa suo-ojituksen kokoomaojat yhtyvät.
Muuta

Petäjoki virtaa ensin Hattulan ja Sieppalan kylien takamailla Petäjoen kulmakunnan alueella, sitten Piltolan, Karhulan ja Puujalkalan kylien sivuitse ennen kuin se laskee Loimijokeen Hirvikoskella.
Huomattavia kohteita joen välittömässä läheisyydessä ovat Petäjoen pienviljelijäyhdistyksen ylläpitämä tanssilava Petäjoen paviljonki Petäjoen kulmakunnalla ja valtakunnallisena nähtyvyytenä tunnettu Suomen maatalousmuseo Sarka Puujalkalan kylässä.
Pico do Castelo

Pico do Castelo
Pico do Castelo vasemmalla.
| --- | --- |
Sijainti:  Porto Santo Portugali
Korkeus merenpinnasta:  438 m 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pico do Castelo on Madeiraan kuuluvalla Porto Santon saarella sijaitseva huippu, joka kohoaa 438 metrin korkeuteen.
Philosophy & Atheism

| Philosophy & Atheism: In Defense of Atheism |
| --- | --- |
Kirjailija:  Kai Nielsen
Kansitaiteilija:  Guy Burgstahler
Kieli:  englanti
Kustantaja:  Prometheus Books
Julkaistu:  1985
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  355
ISBN:  0-87975-289-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Philosophy & Atheism on Calgaryn yliopiston filosofian professorin Kai Nielsenin kirja, jossa hän erittelee uskoa ja uskonnottomuutta ja puolustaa ateismia. Teos muodostuu kirjoituksista, joiden aiheisiin kuuluu jumalauskon puolesta esitettyjen väitteiden arvostelu, todistuksen taakka, ateismin määrittely ja ateismin ennakko-oletus, inhimillinen etiikka vastakohtana uskonnolliselle etiikalle sekä uskonnon ja järjen välinen suhde. Esipuheessa kirjoittaja toteaa pyrkineensä selkeään ja yleistajuiseen tyyliin. Osa kirjoituksista on aikaisemmin ilmestynyt eri julkaisuissa.
Sisällys

Preface
Introduction: How Is Atheism to Be Characterized?
The Making of an Atheist (The Humanist, 1974)
Does God Exist?: Reflections on Disbelief (Free Inquiry, 1981)
Agnosticism (teoksesta Dictionary of the History of Ideas, toimittanut Philip P. Wiener, 1973)
In Defense of Atheism (teoksesta Perspectives in Education, Religion, and the Arts, toimittaneet H. E. Kiefer ja M. K. Munitz)
Religion and Commitment (teoksesta Religious Language and Knowledge, toimittaneet W. T. Blackstone ja R. Ayers, 1972)
The Burden of Proof and The Presumption of Atheism (Religious Studies Review, 1977)
The Primacy of Philosophical Theology (Theology Today, 1970)
Religious Ethics Versus Humanistic Ethics
Religion and Rationality
The Embeddedness of Atheism
Pico do Facho

Pico do Facho
| --- | --- |
Sijainti:  Porto Santo Portugali
Korkeus merenpinnasta:  516 m 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pico do Facho on Madeiraan kuuluvan Porto Santon saaren korkein kohta. Se kohoaa 516 metriä merenpinnan yläpuolelle.