Itävallan historia vuodesta 1945
Toisen tasavallan perustaminen

Neuvostoliiton joukkojen edetessä kohti Wieniä, ne valloittivat kaupungin, jossa sosialistien johtaja Karl Renner vietti eläkepäiviään. Huolimatta neuvostovastaisesta maineestaan, Renner valittiin muodostamaan ja johtamaan väliaikaishallitusta. Miehittäjät uskoivat luultavasti hänestä tulevan manipuloitavissa olevan keulakuvan. Renner perusti kuitenkin auktoriteettinsa asemaansa viimeisen vapaasti valitun parlamentin puhemiehenä, eikä Neuvostoliiton tukeen. Viimeisen parlamentin jäseniä ei saatu kutsuttua kokoon, kuten oli tehty 1918, joten Renner kääntyi kolmen Neuvostoliiton salliman ei-fasistisen puolueen johtajien puoleen ja perusti väliaikaisen hallituksen Wieniin huhtikuun alussa. Hallituksessa olivat mukana vanhasta SDAP:sta luotu SPÖ (Sozialistische Partei Österreichs), kansanpuolue ÖVP (Österreichische Volkspartei), vanhasta CSP:sta ja kommunistinen KPÖ (Kommunistische Partei Österreichs).
Renner nimitti ministerit hallitukseensa ennen vuotta 1934 vallinneen tilanteen mukaan, mutta nationalistista blokkia ei otettu mukaan ja kommunistien edustusta lisättiin. SPÖ:llä oli kymmenen ministeriä, ÖVP:llä yhdeksän ja KPÖ:llä vain kolme, mutta se sai tärkeät sisäministerin, joka hallitsi poliisia, ja opetusministerin paikat. Kolme ministeriä nimitettiin ilman puoluetaustaa. Kommunisteihin kohdistuneen epäluulon vuoksi Renner perusti alivaltiosihteerin paikat toisille puolueille kommunistien hallitsemissa ministeriöissä.
27. huhtikuuta 1945 väliaikaishallitus antoi asetuksen, joka peruutti Anschlussin ja perusti uudelleen itsenäisen ja demokraattisen Itävallan tasavallan vuoden 1920 perustuslakiin ja sen 1929 lisäykseen perustuen. Koska sota jatkui vielä, Neuvostoliiton perustaman väliaikaishallitus yllätti länsiliittoutuneet, jotka eivät vielä olleet saavuttaneet Itävaltaa. Länsiliittoutuneet pelkäsivät Rennerin hallituksen olevan Neuvostoliiton nukkehallitus ja kieltäytyivät tunnustamasta sitä. Rennerin hallitus jäi näin ainoastaan Neuvostoliiton takaamaksi, jonka puolestaan oli annettava sille keinot saavuttaa myös länsivaltojen luottamus. Kun ensimmäisen tasavallan ajan johtajat nousivat esiin muiden maiden miehitysvyöhykkeillä, Rennerin hallitus sai luvan pitää yllä kontaktia heidän kanssaan, vaikka Neuvostoliitto oli suunnitellut eristävänsä oman miehitysvyöhykkeensä.
Liittoutuneet eivät olleet sopineet vedenpitävästi mistään Itävaltaa koskevasta ennen sodan loppua ja miehitysvyöhykkeiden rajat asetettiin lopulta vasta heinäkuussa 1945. Wienin keskusta asetettiin neljän vallan yhteiseen hallintaan ja loppu kaupungista jaettiin niiden vyöhykkeisiin. Ylintä päätösvaltaa maassa piti liittoutuneiden valvontakomissio, jossa olivat edustettuina vyöhykkeiden komentajat. Jokaisella liittoutuneista oli veto-oikeus.
Valvontakomissio tapasi ensi kerran syyskuun alussa, mutta länsiliittoutuneet kieltäytyivät edelleen tunnustamasta Rennerin hallitusta. Pian tämän jälkeen väliaikaishallitus tapasi Wienissä. Mukana oli edustajia kaikilta miehitysvyöhykkeiltä. Päinvastoin kuin ensimmäisen maailmansodan jälkeen, osavaltiot eivät osoittaneet merkkejä separatismista. Anschlussin kokemukset ja toinen maailmansota olivat opettaneet arvostamaan itävaltalaisuutta. Väliaikaishallitusta laajennettiin kansallisten vähemmistöjen edustajilla ja vaaleista sovittiin. Valvontakomissio tunnusti väliaikaishallituksen 20. lokakuuta 1945 pian tämän jälkeen.