stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Solveig Wikström

| Solveig Wikström> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. syyskuuta 1931 Jomala
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  yritystalouden professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Åbo Akademi
Instituutti:  Tukholman yliopisto
Aiheesta muualla
Kotisivu
Solveig Ragnborg Wikström (o.s. Johansson; s. 3. syyskuuta 1931 Jomala) on suomenruotsalainen taloustieteilijä ja Tukholman yliopiston yritystalouden emeritaprofessori.
Wikström  valmistui diplomiekonomiksi Åbo Akademista vuonna 1954 ja filosofian lisensiaatiksi Göteborgin yliopistosta 1961.
Wikström nimitettiin Tukholman yliopiston apulaisprofessoriksi 1968, Lundin yliopiston professoriksi 1978 ja Tukholman yliopiston professoriksi 1989.
Suomen Tiedeseuran ulkomainen jäsen Wikström on ollut vuodesta 1993. Vuonna 1999 hänelle myödettiin ruotsalaisen Torsten Söderbergin säätiön taloustieteellinen palkinto (Det Söderbergska handelspriset).
Teoksia

Wikström, Solveig – Normann, Richard: Knowledge and value: A new perspective on corporate transformation. London: Routledge, 1994. ISBN 0-415-09817-3
Aiheesta muualla

Solveig Wikström. Stockholm University, School of Business. Researchgate. (englanniksi)
Wikström, Solveig hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Adolf Fredrik von Willebrand

Adolf Fredrik von Willebrand (24. maaliskuuta 1766 Nousiainen – 15. helmikuuta 1845 Turku) oli suomalainen juristi, Turun hovioikeuden presidentti ja senaatin oikeusosaston jäsen.
Elämäkerta

Willebrand ryhtyi aluksi sotilasuralle (kersantiksi 1781), mutta siirtyi 1782 opiskelemaan Turun akatemiaan. Von Willebrand toimi Turun hovioikeuden auskultanttina 1784–1785, ylimääräisenä kanslistina ja varanotaarina vuodesta 1785 lähtien. Vuonna 1790 hänet määrättiin sotatuomariksi henkikasakkajoukkoon ja 1792 hän siirtyi Tukholmaan, missä sai 1795 laamannin arvon. Tukholmassa hän työskenteli kenraaliadjutantin toimistossa kanslistina ja sihteerinä. Vuonna 1800 hänet nimitettiin Norrköpingin valtiopäivien lakivaliokunnan jäseneksi. Hän toimi Ruotsissa myös pankkiuralla, mutta siirtyi 1805 Turun ja Porin läänin lakikunnan laamanniksi.
Venäjän valloitettua Suomen alueen von Willebrand nimitettiin 1809 hallituskonseljin oikeusosaston jäseneksi. Hän sai valtioneuvoksen arvon 1812 ja todellisen valtioneuvoksen arvon 1814. Vaikka von Willebrand toimi Turussa sijaitsevan hallituskonseljin (Suomen hallituksen) senaattorina, hänet nimitettiin 1814 myös Pietarissa sijainneen Suomen asiain komitean (sekin pyrki esiintymään Suomen hallituksena) jäseneksi. Vuonna 1821 von Willebrand teki Pietarissa vararikon ja sai muodollisesti eron komiteasta terveydellisten syiden vuoksi. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin Turun hovioikeuden presidentiksi ja korotettiin 1830 vapaaherraksi. Keväällä 1832 von Willebrand erosi omasta pyynnöstään lainkäyttäjän virastaan eläen elämänsä loppuajan yksityishenkilönä koko palkkaa vastaavan elinkautisen eläkkeen varassa.
Von Willebrandin isä oli Turun läänin jalkaväkirykmentin majuri Carl Johan von Willebrand (3. maaliskuuta 1730 – 19. huhtikuuta 1810) ja äiti Carl Johanin ensimmäinen puoliso Agnes Lilliestjerna (18. maaliskuuta 1734 – 30. kesäkuuta 1776). Von Willebrandin puoliso oli Wilhelmina Albertina von Willebrand (17. toukokuuta 1782 – 13. toukokuuta 1824). Wilhelmina oli Turun ja Porin läänin maaherran Ernst Gustaf von Willebrandin ja Wendla Gustava von Wrightin tytär sekä hallituskonseljin jäsenen kenraalimajuri August Fredrik Palmfeltin leski. Eva Gustava von Willebrand oli Wilhelmina Albertinan sisar, joka oli myös Aurora Karamzinin äiti.lähde?
Waterloon taistelu

Waterloon taistelu oli 18. kesäkuuta 1815 käyty Napoleon I:n viimeinen taistelu. Taistelu käytiin 12 kilometriä Brysselistä eteläkaakkoon Waterloon kylän lähistöllä Yhdistyneessä Alankomaiden kuningaskunnassa, nykyisen Vallonian alueella Belgiassa. Vastakkain olivat Napoleonin johtamat ranskalaiset ja liittoutuma, johon kuuluivat Wellingtonin herttuan johtamat britit ja alankomaalais-belgialaiset joukot, sekä Gebhard Leberecht von Blücherin johtamat Preussin joukot.
Napoleonin armeija hävisi taistelun. Hän antoi miestensä paeta ja yritti myös itse paeta, mutta antautui 15. heinäkuuta 1815 Britannian kuninkaallisen laivaston linjalaiva HMS Bellerophonilla aluksen päällikölle, Frederick Lewis Maitlandille. Napoleon vietiin Saint Helenan saarelle, missä hän kuoli vuonna 1821.
Taustaa

Ranskassa Napoleon oli syrjäytetty vallasta vuonna 1814, minkä jälkeen hänet siirrettiin Elban hallitsijaksi. Seuraavana vuonna hän kuitenkin yritti palata valtaan myös Ranskassa ja onnistuikin tässä. Hän hallitsi tällöin Waterloon taisteluun asti, jolloin kärsi tappion Yhdistyneen kuningaskunnan ja Preussin armeijoille. Napoleonin lyhyeksi jäänyt toinen valtakausi tunnetaan yleisesti nimellä satapäiväinen keisarikunta.
13. maaliskuuta 1815, kuusi päivää ennen Napoleonin tuloa Pariisiin, liittoutuneiden Wienin kongressi oli julistanut hänet lainsuojattomaksi. Neljä päivää myöhemmin Yhdistynyt kuningaskunta, Venäjä, Itävalta ja Preussi mobilisoivat armeijat tuhotakseen Napoleonin. Napoleon tiesi, että tämä oli hänen viimeisiä yrityksiään estää yhden tai useamman valtion liittoutuman Ranskan-valtaus. Napoleonin ainoa mahdollisuus oli pysyä vallassa hyökkäämällä ennen kuin liittoutuma järjestäytyy. Jos hän voisi tuhota liittoutuman asevoimat Brysselin eteläpuolelta ennen niiden voimistumista, hän saattaisi ajaa britit takaisin mereen ja lyödä preussilaiset sodan ulkopuolelle.
Wellingtonin suunnitelmissa oli liittoutuman armeijoiden siirtäminen Monsin kautta Brysselin lounaispuolelle, mikä saattaisi katkaista Wellingtonin yhteydet tukikohtaan Ostendeen. Näin hän voisi työntää armeijoita lähemmäksi von Blücherin joukkoja. Napoleon houkutteli Wellingtonia kauemmaksi huoltoyhteyksistä kanaalin satamiin. Napoleon jakoi armeijansa vasemman siiven komentajan marsalkka Neyn ja oikean siiven komentajan marsalkka Grouchyn joukkoihin.lähde?
Taistelu

Yksi Napoleonin menestyksekäs taistelutapa oli vastustajan joukkojen hajottaminen osiin ja niiden lyöminen yksi kerrallaan. Niinpä hän iski ensin 16. kesäkuuta päävoimillaan preussilaiseen armeijan kimppuun. Tämä Lignyn taistelu käytiin Namurin kaupungin luoteispuolella. Napoleon voitti siinä von Blücherin johtaman armeijan, mutta sekaannus käskynannossa esti ylivoimaisen voiton. Koska preussilaisen armeijan apu varsinaisessa Waterloon taistelussa oli hyvin tärkeä, voi arvioida, että pieni sekaannus saattoi estää Napoleonin voiton.
Waterloon taistelu alkoi 18. kesäkuuta aamulla. Napoleonin kuninkaallisen tykistön 80 tykkiä avasivat tulen kohti lordi Hillin joukkoja klo 11.50. Jotkut lähteet sijoittavat alkamisajan puolenpäivän ja klo 13.30 välille. Napoleon näki noin klo 13 ensimmäiset preussilaiset rivistöt Chapalle St. Lambertin kylän lähellä seitsemisen kilometriä hänen oikeasta sivustastaan. Hän reagoi lähettämällä viestin Grouchylle käskeäkseen tämän tulla suoraan kohti taistelukenttää ja hyökätä tulevia preussilaisia vastaan. Grouchy oli kuitenkin ohjannut joukkonsa Napoleonin joukkojen taakse kohti Wavren linnoitusta, joka oli liian kaukana Waterloosta. Grouchy oli neuvonut ”marssimaan kohti aseiden ääniä”, mutta hän perui käskynsä ja suuntasi kohti Wavren linnoitusta. Kello 13:n jälkeen Ranskan 1. armeija hyökkäsi. D’Erlon aloitti etenemisen kolmen divisioonan voimin, ja noin 14 000 miestä marssi kilometrin levyisenä rintamana kohti Wellingtonin vasempaa sivustaa. He kohtasivat arviolta 6 000 miestä: hollantilaisen toisen divisioonan ja toisen brittiläisistä sekä hannoverilaisista sotilaista koostuvan divisioonan Sir Thomas Pictonin komennossa.
Vähän ennen kello neljää Ney huomasi, että miehiä pakeni Wellingtonin keskustaryhmässä. Ney yritti rikkoa Wellingtonin keskustan yksistään ratsuväen avulla siinä onnistumatta.
Ensimmäiset preussilaiset joukot, jotka saapuivat, olivat Bülow’n IV armeija. Bülow'n tavoitteena oli Plancenoit, jota preussilaiset käyttivät hyväkseen päästäkseen ranskalaisten asemiin. Blücher turvasi oikean sivustansa Frichemontissa käyttämällä Bois de Paris-tietä.
Kansalliskaartin hyökkäys alkoi klo 19.30. Tällöin Napoleon heitti viimeiset reservinsä taisteluun. Samaan aikaan Preussin 5., 14., ja 16. prikaati aloittivat Plancenoitin valtauksen. Kello 23.00 taistelu oli ohi. Ranskan oikea, vasen ja keskusta olivat hävinneet taistelun. Kaksi pataljoonaa kansalliskaartista ja Napoleonin henkivartiosto vetäytyivät taistelusta.
Jälkipyykki

Historioitsija Peter Hofschöerin mukaan Wellington ja Blücher tapasivat Genappessa noin klo 22.00 taistelun päätteeksi. Toiset lähteet mainitsevat tapaamisen olleen noin klo 21.00 Napoleonin henkivartioston ”La Belle Alliance” lähellä.lähde?
Brysselin pormestari paroni d’Hooghvorst tarjosi 17. kesäkuuta koko kaupunkia koalition armeijan sairaalaksi. Kaikki saatavilla olleet vaunut ja hevoset otettiin käyttöön haavoittuneiden kuljettamiseksi kaupunkiin, mutta kesti yli kaksi päivää, ennen kuin kaikki koalition sotilaat oli saatu perille. Ranskalaisista haavoittuneista osa joutui odottamaan kuljetusta jopa viisi yötä.
Jälkipyykki > Nathan Rothschild ja Waterloo

Ajasta välittömästi Waterloon taistelun jälkeen on esitetty väite, jonka mukaan liikemies Nathan Rothschild olisi ollut seuraamassa taistelua ja sen päätyttyä lähettänyt tiedon taistelun voittajasta Lontooseen, missä olisi osakekeinottelulla ansainnut valtavia summia ennen kuin muu liikemaailma sai tietää taistelun lopputuloksesta. Joidenkin versioiden mukaan hän olisi myös käyttänyt kirjekyyhkyjä tiedon välittämiseen tai maksanut kalastusveneen omistajalle valtavan summan Englannin kanaalin ylittämisestä keskellä myrskyä. Rothschild ei kuitenkaan ollut Waterloon taistelun aikaan poissa Lontoosta, eikä ole todisteita, että hän olisi hyötynyt Waterloon taistelun jälkeisestä ajasta rahallisesti väitteen mukaisessa mittakaavassa. Väitteen ensiesiintyminen ja todennäköinen alkuperä on Georges Dairnvaell -nimisen antisemitistisen vasemmistolaisen salanimellä Satan julkaisemassa traktaatissa vuodelta 1846. Se on esiintynyt myös Dictionary of National Biography- ja Encyclopædia Britannica -tietosanakirjojen vanhemmissa versioissa, Elizabeth Longfordin 1970-luvulla julkaistussa elämäkerrassa Wellingtonin herttuasta sekä saksalaisessa vuoden 1940 propagandaelokuvassa Die Rothschilds.
Jälkipyykki > Sotilasansiomitalit

Waterloo Medal oli vuonna 1816 käyttöön otettu brittiläinen sotilasansiomitali, joka myönnettiin Waterloon taistelussa taistelleille brittisotilaille.
Preussi ja Braunschweig julkistivat omat sotilasansiomitalinsa vuoden 1815 taistelujen kunniaksi. Mitalien valmistuksessa käytettiin ranskalaisilta sotasaaliiksi saatujen tykkien metallia. Myös Nassau julkisti oman hopeisen mitalinsa.
Ranskassa ei myönnetty mitaleita Waterloon taisteluun osallistuneille, mutta keisari Napoleon III myönsi vuonna 1857 pronssisen mitalin kaikille ranskalaisille sotilaille, jotka olivat osallistuneet vuosien 1792–1815 sotiin.
Alankomaissa myönnettiin vuosien 1813–1815 taisteluihin osallistuneille hopeiset mitalit vuonna 1865.
Muuta

Thames-joen ylittävä Waterloon silta (Waterloo Bridge) on nimetty taistelun muistoksi.
Ruotsalaisen Abba-yhtyeen kappale ”Waterloo” viittaa Waterloon taisteluun.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Waterloon taistelu Wikimedia Commonsissa
Waterloon taistelun kulku
Bo Widerberg

Widerberg vuonna 1990.
Bo Gunnar Widerberg (8. kesäkuuta 1930 Malmö – 1. toukokuuta 1997 Båstad) oli ruotsalainen elokuvaohjaaja ja sitä ennen kirjailija. Widerberg loi asemansa 1960-luvulla yhteiskunnallisten aiheiden palauttajana ruotsalaiseen elokuvaan yhdessä Jan Troellin kanssa. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat Korppikortteli (Kvarteret Korpen, 1963), Elvira Madigan (1967), Ådalen 31 (1969), Komisario Beck tähtäimessä (Mannen på taket, 1976), Mies Mallorcalta (1984) ja viimeiseksi jäänyt Jo joutui armas aika (Lust och fägring stor, 1995). Widerbergin ohjaamista elokuvista kolme on ollut ehdolla parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkintoon.
Elämä ja ura

Bo Widerberg syntyi taidemaalari Arvid Widerbergin poikana ja aloitti uransa kirjailijana. Hänen esikoisromaaninsa Hösttermin julkaistiin vuonna 1952, ja samana vuonna hänen novellikokoelmastaan Kyssas tuli myyntimenestys. Widerbergin menestyneimmäksi romaaniksi muodostui vuoden 1957 Erotikon. Hänen viimeiseksi romaanikseen jäi mainontaa satirisoiva Den gröna draken (1959), jonka hän vuonna 1966 sovitti elokuvaksi Hei, Roland!.
Vuonna 1962 julkaistiin Bo Widerbergin pamfletti Visionen i svensk film, jossa hän arvosteli ruotsalaista elokuvaa ja etenkin Ingmar Bergmania. Kirjan ansiosta hän pääsi itse kokeilemaan elokuvantekoa. Hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa oli vuoden 1963 Lastenvaunut, jonka kuvaajana toimi Jan Troell. Samana vuonna tuli ensi-iltaan myös Korppikortteli, jota pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaana ruotsalaiselokuvana. Molemmissa näytteli pääosaa Thommy Berggren, jonka kanssa yhteistyö jatkui vielä monessa elokuvassa.
Vuoden 1967 Elvira Madigan herätti suurta kansainvälistä huomiota (jopa niin, että elokuvan musiikkina käytettyä Mozartin pianokonserttoa nro 21 on alettu kutsua elokuvan nimellä). Nimiosan esittäjä Pia Degermark palkittiin Cannesissa parhaana naisnäyttelijänä. Ådalenin laukauksista, vuonna 1931 tapahtuneesta paperityöläisten lakosta ja sen murtamisesta kertova Ådalen 31 (1969) sai Guldbagge-palkinnon sekä Cannesin Grand Prix’n. Vuonna 1971 valmistui Joe Hill – kapinallinen, Widerbergin englanninkielinen elämäkertaelokuva ruotsalaislähtöisestä amerikkalaisesta ammattiyhdistysaktiivista Joe Hillistä.
Martin Beck -poliisitarinaa Komisario Beck tähtäimessä (1976) pidetään ruotsalaisen rikoselokuvan uudistajana muun muassa koomisväritteisen dialoginsa ansiosta. Toinen Widerbergin rikoselokuva on vuoden 1984 Mies Mallorcalta. Widerbergin viimeiseksi elokuvaksi jäänyt, koulupojan ja opettajattaren kielletystä rakkaudesta kertova Jo joutui armas aika palkittiin Berliinin elokuvajuhlien hopeisella karhulla ja oli ehdolla parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi. Koulupoikaa näytteli ohjaajan poika Johan Widerberg.
Bo Widerberg teki myös televisio-ohjauksia ja teatteriohjauksia muun muassa Dramateniin ja synnyinkaupunkinsa Malmön kaupunginteatteriin. Vuonna 1996 hän perusti Lilla filmfestivalen -tapahtuman asuinkaupunkinsa Båstadin Bio Scala -elokuvateatteriin. Hänen muistokseen festivaaleilla alettiin 1997 jakaa elokuvantekijöille Bo Widerberg -stipendiä.
Widerbergin pojista Johan on näyttelijä ja Martin Widerberg ohjaaja. Lapset esittivät pieniä rooleja monissa isänsä elokuvissa.
Malmön uuden Citytunnelin yhteyteen rakennettu pieni tori nimettiin vuonna 2010 Bo Widerbergin aukioksi. Ohjaaja asui aiemmin aukion lähellä.
Filmografia

1962: Pojken och draken (lyhytelokuva)
1963: Lastenvaunut (Barnvagnen)
1963: Korppikortteli (Kvarteret Korpen)
1965: Rakkaus 65 (Kärlek 65)
1966: Hei Roland! (Heja Roland)
1967: Elvira Madigan
1969: Ådalen 31
1971: Joe Hill – kapinallinen (Joe Hill)
1974: Fimpen – futissankari (Fimpen)
1976: Komisario Beck tähtäimessä (Mannen på taket)
1984: Mies Mallorcalta (Mannen från Mallorca)
1986: Ormens väg på hälleberget
1987: Victoria
1988: En far
1995: Jo joutui armas aika (Lust och fägring stor)
Kirjallisuutta

Blomkvist, Mårten: Höggradigt jävla excentrisk : en biografi över Bo Widerberg. Norstedts, 2011. ISBN 9789113010335.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Bo Widerberg
Käännös suomeksi
Eino Wilhelms

Eino Kalervo Wilhelms (14. joulukuuta 1918, Parikkala – 23. joulukuuta 2010 Kauniainen) oli teologian tohtori, rovasti ja dosentti. Hän työskenteli seurakuntapappina, Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan assistenttina ja väiteltyään Turun yliopiston eksegetiikan ja varhaiskristillisen kirjallisuuden dosenttina vuodesta 1981. Vuodesta 1961 lähtien Wilhelms toimi diasporasihteerinä.
Wilhelms osallistui jatkosodassa hyökkäykseen Muurmannin radan katkaisemiseksi ja haavoittui vaikeasti vastahyökkäyksen aikana.
Opinnot

1946 pappi
Upsalan yliopistossa teologian lisensiaatin tutkinto
Väitteli teologian tohtoriksi 1980 eksegetiikasta (väitöskirjan aiheena Uuden testamentin Matteuksen evankeliumin temppeliveroperikooppi ja sen tutkimuksen historia).
Kirjat

Päiväjumalanpalvelus: sen osat ja niiden merkitys historiallisen kehityksen valossa; Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja, jakajana Suomen lähetysseura 1957
Die Tempelsteuerperikope Matthäus 17,24-27 in der Exegese der griechischen Väter der Alten Kirche; väitöskirja, Suomen Eksegeettisen Seuran julkaisuja 34, 1980; ISBN 951-95184-9-5, ISSN 0356-2786.
Eino Wilhelms, Armi Rossi-Siitonen: Jouluyö, juhlayö - kuvitettu kertomus maailman tunnetuimman joululaulun synnystä. SLEY-kirjat, 1988; ISBN 9516178367, ISBN 9789516178366.
Ilon Wikland

Ilon Wikland vuonna 2007.
Maire-Ilon Wikland (o.s. Pääbo; s. 5. helmikuuta 1930 Tartto) on ruotsinvirolainen kuvataiteilija. Hänet tunnetaan erityisesti Astrid Lindgrenin kirjojen kuvittajana. Hän syntyi Tartossa, jossa hän vietti ensi vuotensa isovanhempien hoivissa, ja myöhemmin hän asui Haapsalussa toisten isovanhempiensa luona.
Ilon Wiklandin vanhemmat olivat insinööri Max Pääbo ja kuva- ja tekstiilitaiteilija Vida Pääbo-Juse. Täti Karin Siim-Juse oli puvustaja ja lavastaja.
Vuonna 1944 Wikland pakeni Neuvostoliiton miehitystä Ruotsiin. Hän opiskeli ruotsalaisissa taidekouluissa ja jatkoi myöhemmin opintojaan myös Lontoossa ja Pariisissa. Vuonna 1951 hän avioitui Stig Wiklandin kanssa; pariskunnalle syntyi neljä tytärtä.
Wikland haki vuonna 1953 työtä Rabén & Sjögren -kustantamosta, ja Astrid Lindgren huomasi Wiklandin taidot välittömästi. Heidän ensimmäinen yhteistyönsä oli romaani Mio, poikani Mio, joka julkaistiin seuraavana vuonna. Wikland kuvitti useita Lindgrenin teoksia: Melukylän lapset, Veljeni Leijonamieli, Katto-Kassinen, Ronja ryövärintytär ym. Hän on kuvittanut myös monien muiden kirjailijoiden teoksia. Hän sai vuonna 1969 Elsa Beskow -palkinnon.
Kuvituksia

Bo Carpelan: Anders på ön
Rose Lagercrantz: Pitkä, pitkä matka
Mark Levengood: Riemujen rikkaus ja surujen summa
Barbro Lindgren: I min farmors hus
Astrid Lindgren: Lotta osaa mitä vain
Mary Norton: Kätkijät taivasalla
Doris Orgel: Kilpikonnaseikkailu
Hans Peterson: Anna, 7 vuotta
Ulf Schenkmanis: Riku ja Herra Hamsteri
Malene Schwartz: Mervi pieni ottolapsi
Edith Unnerstad: Kirsikkakestit
Kirjallisuutta

Tammer, Enno: Ilon Wiklandi maailm.  Tallinn:  Tammerraamat, 2007.  ISBN 978-9985-9831-4-0
Aiheesta muualla

Ilon Wiklandin elämäkerta. Iloni Imedemaa. (viroksi)
Ilon. (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Ranskanajokoira

| Ranskanajokoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Ranska
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Rodun syntyaika:  1800-luku
Alkuperäinen käyttö:  metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästyskoira
Muita nimityksiä:  chien français, français, French Hound, Französischer Laufhund, sabueso francés, prantsuse hagijas
FCI-luokitus:  ryhmä 6 Ajavat ja jäljestävät koirat alaryhmä 1.1 Suuret ajavat koirat #316 (valko-oranssi)/#220 (valko-musta)/#219 (tricolor)
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  62–72 cm muunnoksesta riippuen
Väritys:  valko-oranssi, valko-musta tai tricolor
Ranskanajokoira (ransk. français) on ranskalainen ajueessa metsästävä koirarotu.
Ulkonäkö

Rotu on tyypillinen kookas ranskalainen ajueessa metsästävä koira: sillä on hoikka ja lihaksikas runko, pitkät raajat, pitkät riippuvat korvat ja roikkuvat, hieman neliömäiset suupielet jotka juuri ja juuri peittävät alahuulen. Siitä on kolme muunnosta: valko-oranssi (ransk. blanc & orange), valko-musta (ransk. blanc & noir) ja kolmivärinen (ransk. tricolore). FCI luokittelee kunkin värimuunnoksen omaksi rodukseen, omine rotumääritelmineen ja omine rotunumeroineen.
Ulkonäkö > Valko-oranssi

Kallo: Hieman kupolimainen.
Väri: Valkoinen oranssein merkein. Oranssin ei tule koskaan vaikuttaa punaiselta. Iho on oranssin karvan alla oranssi ja valkoisen alla valkoinen.
Koko: 62–70 cm. Hieman musta-oranssia muunnosta pienempi.
Virheet: Epätyypillinen ulkonäkö tai käytös. Koiraa jolla on jompi kumpi näistä ominaisuuksista ei tule käyttää jalostukseen.
Ulkonäkö > Valko-musta

Kallo: Hieman kupolimainen.
Väri: Valkoinen mustalla manttelilla. Toisinaan valkoisella alueella esiintyy sinistä tai mustaa täplitystä. Silmien yllä, silmien alla, poskissa, korvissa ja hännän alla on vaalean ruosteenruskeat merkit. Toisinaan ruosteen ruskea merkki löytyy myös raajojen ylätyvestä, jolloin sitä kutsutaan nimellä "metsäkauriin merkki".
Koko: 65–72 cm. Nartut hieman uroksia pienempiä.
Virheet: Sellaiset poikkeamat ulkonäössä jotka vaikuttavat koiran terveyteen ja työkykyyn. Mikä tahansa merkki risteämisestä kettukoiran kanssa. Väärä väritys. Koiraa jolla on jokin näistä ominaisuuksista ei tule käyttää jalostukseen.
Ulkonäkö > Kolmivärinen

Kallo: Pitkänomainen. Takaraivossa huomattava kyhmy.
Väri: Valkoinen leveällä mustalla manttelilla ja kirkkaan ruosteenruskein merkein. Tumman harmaata grizzle-väritystä, jota ranskalaiset kutsuvat nimellä louvard ("susimainen") näkee myös.
Koko: 62–72 cm. Nartut hieman uroksia pienempiä.
Virheet: Epätyypillinen ulkonäkö tai käytös. Paksut käpälät. Aggressiivisuus. Mikä tahansa merkki risteämisestä englantilaisten ajokoirien kanssa. Koiraa jolla on jokin näistä ominaisuuksista ei tule käyttää jalostukseen.
Luonne ja käyttäytyminen

Ranskanajokoira tunnetaan periksiantamattomuudestaan metsästyksessä, hyvästä hajuaististaan ja äänestään. Se on ystävällinen ja helposti käsiteltävissä.
Alkuperä

Ranskanajokoiran kantarodut olivat erään teorian mukaan vanha saintongenajokoira, joka lähes tulkoon hävisi Ranskan vallankumouksen aikana, ja isogascognenajokoira. 1800-luvun puolivälissä kreivi Joseph de Carayon-Latour jalosti kyseisistä koirista ensin nykyisen gascogne-saintongenajokoiran ja myöhemmin jälkimmäisestä kehittyi ranskanajokoira. Toisen teorian mukaan gascogne-saintongenajokoiran lisäksi rodun kehittymiseen olisi vaikuttanut myös levesque. Virallisesti rotu hyväksyttiin vuonna 1957.
Ranskanajokoira on ajuekoira, mikä tarkoittaa että se metsästää useamman koiran ryhmässä ja ihminen ohjailee sitä aina ilman että se pääsisi metsästämään yksin.
Alkuperä > Valko-mustan eritytyminen

Alun perin valko-mustan ranskanajokoiran kantarotu oli saintongenajokoira, joka saattoi olla kaukaista sukua 1500-luvun valkoisille ns. "greffier"-koirille. Nykyinen rotutyppi syntyi 1800-luvulla, ja sitä paranneltiin risteytyksillä gascogne-saintongenajokoiran ja poitevinin kanssa. Toisten lähteiden mukaan kantarodut olisivat olleet gascogne-saintongenajokoira ja levesque. Yhden tärkeimmistä valko-mustan muunnoksen luojista, Henri de Falandren, sanotaan käyttäneen jalostukseen myös isogascognenajokoiraa. Vuonna 2009 FCI:n rekisterissä oli n. 2000 yksilöä.
Alkuperä > Kolmivärisen eriytyminen

Henri de Falandre oli myös yksi tärkeimmistä kolmivärisen muunnoksen luojista, ja hänen sanotaan käyttäneen jalostukseen billyä ja poitevinia.
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi