Kahdentoista taulun lait
Sisältö

Kahdentoista taulun lait olivat Justinianuksen Corpus iuris civilistä lukuun ottamatta Rooman ensimmäinen ja viimeinen kokonaisvaltaiseksi tarkoitettu lainsäädäntötoimi. Kyse ei siis ollut myöhempien lakien tapaan vain joidenkin yksittäisten kysymysten säätelemisestä, vaan taustalla oli ajatus koko yhteiskunnan pelisääntöjen määrittämisestä kerralla kuntoon. Nykymittapuun mukaan kokoelmaa ei kuitenkaan voi kutsua täydelliseksi, sillä siinä ohitettiin ikään kuin itsestäänselvyyksinä monia asioita, joita myöhemmin roomalaiset itsekin ryhtyivät lailla säätelemään (esimerkiksi miten avioliitto perustetaan ja monet julkisoikeuteen liittyvät asiat). Kovin systemaattista kuvaa ei anna sekään, että vaikka kokonaisuudessa oli monia isojakin aukkoja, joitakin yksityiskohtia säädeltiin erittäin tarkkaan (esimerkiksi kuinka paljon saavat painaa kahleet, joilla velkavankeudessa oleva kahlehditaan).
Se, että lait olivat syntyneet yhteiskunnallisen kamppailun tilanteessa, heijastuu monien mielestä niiden sisällöllisissä painotuksissa. Etualalla olivat oikeusturvaan ja oikeudelliseen tasa-arvoon liittyvät kysymykset, esimerkiksi oikeudenkäyntejä koskevat säännöt ja rangaistusten suuruudet. Myös säädökset, jotka rajoittivat ylenpalttista luksusta esimerkiksi hautajaisjärjestelyissä, sopivat ajan ilmapiiriin. Toisaalta ei ole varmaa, kuinka pitkälle säädökset olivat vain jo aiemmin vakiintuneen käytännön kirjallinen vahvistus, kuinka pitkälle todellisia uudistuksia. Kahdentoista taulun laeissa on myös selviä vaikutteita samanaikaisesta kreikkalaisesta lainsäädännöstä, minkä osoittavat lukuisat muistumat esimerkiksi Gortynin laeista, jotka ovat säilyneet alkuperäisinä. Kuten useimmat muut alkukantaiset lait, kahdentoista taulun lait yhdistävät tarkat ja ankarat rangaistukset yhtä tarkkoihin ja ankariin oikeustoimia koskeviin muotovaatimuksiin.
Vaikka antiikin historioitsijat kertovat alkuperäisten taulujen tuhoutuneen gallihyökkäyksessä vuonna 386 eaa., on selvää, että tekstistä oli olemassa muitakin kopioita, sillä monet myöhemmät kirjailijat siteeraavat sitä ja kouluissa sitä opeteltiin vielä Ciceron aikana. Nykypäiviin teksti ei kuitenkaan ole säilynyt kokonaisuudessaan, vaan kaikki selvinneet kohdat (yhteensä ehkä noin kolmasosa alkuperäisestä tekstistä) tulevat nimenomaan muiden kirjailijoiden teoksissa olevista lainauksista. Lakikokoelman tarkkaa rakennetta ei tunneta varmuudella, sillä yleensä lainauksissa ei ole mainittu, mistä taulusta ne on otettu. Tukeutuen niihin harvoihin tapauksiin, joissa taulu on mainittu, sekä juristi Gaiuksen antamiin tietoihin tutkijat ovat melko pitkälle pystyneet rekonstruoimaan alkuperäisen kokoelman rakenteen. Rekonstruktion paikkansapitävyydestä ei ole kuitenkaan mitään takeita.
Kieliasultaan kahdentoista taulun lait edustavat arkaaista latinaa, tosin lähinnä sanastonsa ja lauseoppinsa osalta. Äänne- ja muoto-opin puolesta teksti ei ole lainkaan yhtä arkaaista kuin samanikäisissä epigrafisissa lähteissä, joten on syytä epäillä, että tässä suhteessa teksti on meille säilyneessä muodossaan myöhempien kirjailijoiden "modernisoimaa". Tyyli on äärimmäisen tiivis ja vähäsanainen, niin että lukija joutuu mielessään täydentämään tekstiä välillä runsaastikin. Vaikeuksia aiheuttaa etenkin se, että subjekti jätetään lähes aina mainitsematta, jopa silloin kun se vaihtuu kesken lauseen. Siinä missä nykyään yhtenä oikeuskielen tärkeimmistä vaatimuksista ehkä pidettäisiin tarkkuutta ja yksiselitteisyyttä, arkaaisessa Roomassa tyyli-ihanteet olivat selvästi toisenlaiset.