stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kathryn Kuhlman
Kirjallisuutta > Kathryn Kuhlmanin teokset suomeksi

Ensimmäinen ja viimeinen ihme. Suomentanut Heljä Meuronen. Kuva ja Sana, 1975. ISBN 951-9072-74-8
Heikkoa hän hoivaa. Kuva ja Sana, 1976.
Herran parantava kosketus. Suomentanut Aune Lehtisalo. Ristin Voitto ry., 1957.
Ihmettä etsimässä. Ristin Voitto, 1974.
Jumalalle kaikki on mahdollista. Ristin Voitto, 1974.
Jumala voi. Ristin Voitto, 1970.
Kapteeni LeVrier uskoo ihmeisiin. Ristin Voitto, 1974.
Kathryn Kuhlman – raportti ihmeestä. Kuva ja Sana, 1975.
Kuinka suuri on Jumalan voima? Ristin Voitto, 1975.
Kuolematon ihme. Toimittanut Leo Meller. Kuva ja Sana, 1994. ISBN 951-585-003-7
Lääketiede ja ihmeet. Ari-Kustannus, 1979.
Paranin reumasta. Ristin Voitto, 1977.
Päivieni jälkeen sen tapahtuu. Suomentaneet Hanna Helin, Marja Rantanen ja Hannu Rossi. Kuva ja Sana, 2007. ISBN 978-951-585-184-0
Sinulle joka jäit jälkeeni. Kuva ja Sana, 1977.
Uskon ihmeisiin. Ristin Voitto, 1973.
Kirjallisuutta > Kathryn Kuhlmanista julkaistuja elämäkertoja

Artman, Amy Collier: The Miracle Lady: Kathryn Kuhlman and the Transformation of Charismatic Christianity.  Wm. B. Eerdmans Publishing, 2019.  Google Books.
Buckingham, Jamie: Minun elämäni. Kathryn Kuhlman. Kuva ja Sana, Helsinki, 1976.
Hinn, Benny: Kathryn Kuhlmanin avattu testamentti (Kathryn Kuhlman: Her Spiritual Legacy and Its Impact on My Life, 1999). Suomentanut Hannu Viinikainen. Kuva ja Sana, 1999. ISBN 951-585-069-X
Hosier, Helen Kooiman: Kathryn Kuhlman. Suomentanut Inka Pekkanen. Ristin Voitto, 1977. ISBN 951-605-480-3
Kirjallisuutta > Kathryn Kuhlman DVD:llä

Kathryn Kuhlman Las Vegasissa! Julkaissut Kuva ja Sana.
Aiheesta muualla

Viralliset verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Korea  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Kuitu (yritys)

| Kuitu Oy |
| --- | --- |
Perustettu:  1936
Lakkautettu:  1940
Toimitusjohtaja:  K. A. Wrede
Puheenjohtaja:  V. V. Kolho
Kotipaikka:  Jääski
Henkilöstö:  500 (1939)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuitu Oy oli 1936 perustettu ja 1938–1940 sekä 1942–1944 Jääsken Järvenkylässä toiminut raiontekokuitua eli viskoosia valmistanut yritys.
Kuitu Oy:n tehdas rakennettiin Vuoksen laaksoon 1937–1938 ja sen oli tarkoitus tuottaa tekosilkkiä, kalvopaperia ja tekovillaa.  Näille tuotteille valittiin Suomen Kuvalehden järjestämän kilpailun jälkeen tuotenimiksi Säteri, Kelmu ja Silla.  Tehdas sai tarvitsemansa energian vuonna 1937 valmistuneesta Rouhialan voimalaitoksesta ja lipeää ym. raaka-aineita lähiseudun metsäteollisuuslaitoksista.
Talvisodan aikana Kuitu Oy valmisti myös panssarimiinoja ja polttopulloja eli ”Molotovin cocktaileja”.  Tehdasalue jäi Moskovan rauhassa luovutettavalle alueelle ja evakuoidut tehtaan koneet jouduttiin rauhanehtojen mukaan palauttamaan.  Kuitu Oy ehti jättää konkurssihakemuksen 1940 mutta jatkosodan aikana Jääsken tehtaan tuotantoa voitiin jatkaa vuosina 1942–1944. Jatkosodan jälkeen yhtiön toiminta kuitenkin päättyi.  Kuitu Oy:n entiset rakennukset ovat edelleen teollisuuskäytössä joskin niiden ulkoasu on muuttunut.
Säteri Oy

| Säteri Oy |
| --- | --- |

 Säterin tehdas Valkeakoskella.
Perustettu:  1941
Lakkautettu:  1975 (fuusio Kemiraan)
Toimitusjohtaja:  K. A. Wrede Odd Glöersen 1966–1971 Arvo Tuononen 1971-1975
Puheenjohtaja:  Odd Glöersen 1971–1974
Toiminta-alue:  maailmanlaajuinen
Toimiala:  kemianteollisuus tekstiiliteollisuus
Tuotteet:  muuntokuidut, pakkauskalvot, nailonlangat
Liikevaihto:  183 milj. mk (1972)
Henkilöstö:  2 580 (1972)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuitu Oy:n tekokuitutuotantoa ryhtyi Suomessa jatkamaan vuonna 1941 perustettu Säteri Oy, joka laajensi tuotantoa Valkeakoskella ja rakennutti myös asuntoja Kirjasniemeen ja Ulvajanniemeen. Alkuun se valmisti sillaa ja Säteri-lankaa, 1950-luvulta alkaen myös pakkauskalvoja ja kiharrettuja lankoja. Säteri kasvoi, ja sillä oli 1970-luvun alkupuolella tuotantolaitokset myös Kerilon Torniossa, Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Itävallassa. Pohjoismaiden suurimman raiontuottajan tuotannosta vajaa puolet oli tuolloin raionvillaa, loput raionsilkkiä, sellofaania ja muovipohjaisia pakkauskalvoja sekä kiharrettuja Finncrepe- ja Finnlene-lankoja. Säteri oli 1970-luvun alussa Euroopan suurin polyamidikalvojen valmistaja. 1970-luvun alkuvuosina Säterillä oli vuonna 1972 suurimmillaan 2 580 työntekijää, mutta se teki tappiota läpi 1970-luvun.
Vuonna 1972 Herlinien omistama torniolainen Kerilon fuusioitiin Säteriin. Säterin omistajat olivat tuolloin Kone Oy tytäryhtiöineen, kunnes Säterin vuonna 1974 osti valtionyhtiö Kemira ja fuusioi sen itseensä vuoden 1976 alusta. Kemiran Ryhmä Säterin johtajana työskenteli 1976–1982 teollisuusneuvoksen arvon saanut Kauko Salminen.
Kemiran omistuksessa Säteri paitsi valmisti kreppilankaa, teki myös niitä kutovia koneita tytäryhtiössä Spinner Oy vuoteen 1975 saakka. Säteri lopetti samana vuonna sukkahousujen kreppilankaa kehränneen tehtaansa Kanadassa ja seuraavana vuonna myi Kerilon Inc. -lankatehtaansa Yhdysvalloissa niin, että ainoaksi lankatehtaaksi jäi Kerilon Torniossa.
1990-luvun alkupuolella Kemira eriytti jälleen kuituvalmistuksensa omaksi yhtiökseen Kemira Fibres Oy. Lankatuotanto sai uuden omistajan nimellä SH-Filaments Oy. 1990-luvun loppupuolella Kemira Fibres Oy siirtyi osaksi indonesialaista yritystä PT Inti Indorayon Utama. Uusi omistaja muutti yhtiön nimen Kemira Fibres Oy:stä Säteri Oy:ksi.
Kuitu Finland Oy

Kemira Fibres vaihtoi pian jälleen omistajaa ja otti vuonna 2007 nimekseen Kuitu Finland Oy, joka siis viittasi tuotantolaitosten Jääskessä sijainneeseen edeltäjään. Kuitu Finland Oy haettiin konkurssiin joulukuussa 2008. Tehtaan toimintaa ryhtyi jatkamaan syksyllä 2010 Neo Industrialin omistama Avilon Oy. Tuotanto oli pysähdyksissä maaliskuussa 2011 raaka-aineena käytettävän liukosellun saatavuusongelmista johtuen ja käynnistyi uudelleen muutamaksi kuukaudeksi, minkä jälkeen Avilon Oy lomautti henkilöstönsä ja hakeutui nopeasti yrityssaneerausmenettelyyn. Avilon jätti konkurssihakemuksen maaliskuun alussa 2013.
Aiheesta muualla

www.avilon.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Hannu Ollila: Sellofaanista nykyaikaisen kalvonjalostuksen uranuurtajaksi. Bernis Valkeakoski 2006. ISBN 952-92-0345-4.
Kuiti Oy Pörssitiedon netissä
Säteri Oy Pörssitiedon netissä
Johan Kröger

Johan Ferdinand Kröger (23. toukokuuta 1877 Pihtipudas – 25. tammikuuta 1921) oli suomalainen jääkärikapteeni.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat asioitsija Juho Abraham Kröger ja Hilda Maria Tikkanen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1904 Lydia Juhlenskyn kanssa, josta hän erosi vuonna 1909.
Opinnot

Kröger kävi viisi luokkaa reaalilyseota. Hän suoritti asevelvollisuutensa 6. Suomalaisesta tarkk'ampujapataljoonassa Mikkelissä vuosina 1899–1901.
Jääkärikausi

Kröger työskenteli lennätinreviisorina Lennätinlaitoksessa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 7. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Kröger saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan Päämajan radioasemalle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kröger määrättiin Valamon radioaseman päälliköksi. Armeijasta hän erosi 5. marraskuuta 1919 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Pyhäjärven suojeluskuntaan, missä hän palveli 1. elokuuta 1920 saakka. Kröger menehtyi 25. tammikuuta. 1921 tapaturmeisesti.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Jefreitteri (Venäjän armeijassa)  Hilfsgruppenführer 10. marraskuuta 1916  Gruppenführer 28. lokakuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 5. marraskuuta 1919 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Kultakirveli

| Kultakirveli |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliopyhtina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Apiales
Heimo::  Sarjakukkaiskasvit Apiaceae
Suku::  Piirtokirvelit Chaerophyllum
Laji::  aureum
Kaksiosainen nimi
 Chaerophyllum aureum  L. 
Katso myös
   Kultakirveli Wikispeciesissä   Kultakirveli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kultakirveli (Chaerophyllum aureum) on monivuotinen kirveleihin kuuluva sarjakukkaiskasvi. Sitä esiintyy Keski- ja Etelä-Euroopassa. Lajilla on paksu juurakko, josta kasvaa yhdestä puoleentoista metriä korkea punatäpläinen ja karvainen tai kalju varsi. Lehdet ja kukinnon pikkusarjojen suojuslehdet ovat karvaiset. Kolmiomaisen ja moninkertaisesti parilehdykkäisen lehtilavan lehdykät ovat leveänpuikeita, kärkiliuska on pitkä, kapea ja sahalaitainen. Kukat ovat valkoteriöisiä. Hedelmä on pituudeltaan kahdeksasta kahteentoista millimetriä.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Kultakirvelin (Chaerophyllum aureum) levinneisyys Suomessa
Biotopix: Kultakirveli (Chaerophyllum aureum) Kuvia.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q458318  Wikispecies: Chaerophyllum aureum  BioLib: 40222  CoL: 5XMGH  EoL: 5040737  EPPO: CHPAU  EUNIS: 151393  GBIF: 3642531  GRIN: 102074  iNaturalist: 359458  IPNI: 840143-1  ISC: 113158  NBN: NBNSYS0000003639  NCBI: 109094  Observation.org: 10064  Open Tree of Life: 14165  PFI: 3447  Plant List: kew-2714179  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:840142-1  WFO: wfo-0000598944  Laji.fi: MX.39182
Uno Boström

Uno Boström
Uno Boström (4. kesäkuuta 1894 Kruunupyy – 2. huhtikuuta 1959) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat nahkuri Simon Boström ja Amanda Wilhelmina Sandkulla. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Saga Maria Tennanderin kanssa. Ennen Saksaan jääkärioppiin hakeutumistaan hän toimi konttoristina.
Opinnot

Hän kävi kansa- ja kauppakoulun sekä yksityisesti viidennen luokan Kokkolan ruotsalaisessa yhteiskoulussa vuonna 1922. Komppanianpäällikkökurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa hän suoritti vuonna 1926, Sotilashallinnollisten kurssien ensimmäisen jakson hän suoritti vuonna 1929 ja toisen jakson vuosina 1930–1931.
Jääkärikausi

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 15. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, jonka mukana otti osaa taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella, Näsilinnassa, Kuokkalassa ja Kellomäellä sekä etenemiseen Rajajoelle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hänen palvelunsa jatkui samassa joukko-osastossa, kunnes hänet siirrettiin 4. syyskuuta 1918 Itämeren jalkaväkirykmentti n:o 1:een, jonka nimi myöhemmin muutettiin Porin rykmentiksi. Hänet sijoitettiin joukkueenjohtajaksi rykmentin 4. komppaniaan, myöhemmissä vaiheissa hän toimi useita kertoja aliupseerikoulun johtajana. Kaartin jääkäripataljoonan aliupseerikoulun johtajaksi hänet siirrettiin 13. huhtikuuta 1921, josta tehtävästä hänet siirrettiin 16. helmikuuta 1922 pataljoonan talouspäälliköksi ja edelleen 27. lokakuuta 1926 2. komppanian päälliköksi. päällikkönä. Pataljoonan talouspäällikön tehtävät hän otti uudelleen vastaan 1. maaliskuuta 1929. Vaasan sotilaspiirin yleisesikuntaupseeriksi ja apulaispäälliköksi hänet komennettiin 15. helmikuuta 1932, josta hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1934 Kenttätykistörykmentti 4:n talouspäälliköksi, mutta oli 28. tammikuuta – 1. toukokuuta 1934 hänet oli komennettuna Kaartin jääkäripataljoonan talouspäälliköksi.
Talvi- ja Jatkosota

Talvisotaan hän osallistui aluksi 3. Täydennysdivisioonan intendenttinä ja myöhemmin Ryhmä Suden huoltopäällikkönä, jonka mukana osallistui Kuusamossa. Välirauhan aikana hän toimi ensin 15. Divisioonan intendenttinä ja myöhemmin huoltopäällikkönä sekä 11. prikaatissa, että 13. prikaatissa. Jatkosotaan hän osallistui 17. D:n huoltopäällikkönä, osallistuen sen mukana taisteluihin Hangon lohkolla, Aunuksessa, ja Karjalankannaksella.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän toimi huoltopäällikkönä Lapissa, Ryhmä Puromassa vuoteen 1945 asti ja siirrettiin huoltopäälliköksi Kenttätykistörykmentti 1:een, missä oli vuodet 1945–1946. Jalkaväkirykmentti 4:n huoltopäälliköksi hän siirtyi vuonna 1946 ja toimi tehtävässä vuoteen 1948 asti. Vuodet 1948–1949 hän toimi Vaasan sotilaspiirin komentajana. Sotilaspiirin komentajan tehtävistä hän otti eron vakinaisesta palveluksesta vuonna 1949, siirtyen Vaasan kaupunginsairaalan talouspäällikön tehtäviin, joissa hän toimi aina vuoteen 1957 asti.
Luottamustoimet

Jääkäriprikaatin kunniatuomioistuimen jäsenenä hän toimi vuonna 1924. Jääkäriprikaatin esikunnan, Kaartin jääkäripataljoonan ja 7. erillisen konekiväärikomppanian kunnianeuvoston jäsenenä hän toimi vuonna 1924, varajäsenenä vuonna 1926 ja puheenjohtajana vuonna 1928. Keski-Suomen sotilasläänin kunniatuomioistuimen varapuheenjohtajana hän toimi vuosina 1948–1949, Vaasan kaupungin tulo- ja omaisuusverolautakunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1950–1952. Hänet on haudattu Vaasaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 10. huhtikuuta 1918  Vänrikki 24. syyskuuta 1919  Luutnantti 6. joulukuuta 1920  Kapteeni 6. joulukuuta 1923  Majuri 1940  Everstiluutnantti 1944 |      |  Vapaudenristi 2. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun Ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Markku Kuisma

Markku Kuisma vuonna 2013.
Eero Markku Sakari Kuisma (s. 7. helmikuuta 1952 Hyvinkää) on suomalainen historioitsija ja filosofian tohtori, joka toimii Helsingin yliopiston Suomen ja Pohjoismaiden historian professorina. Hän on kirjoittanut toistakymmentä teosta Suomen taloushistoriasta, etenkin tilausteoksia yrityshistoriasta, mutta viime vuosina myös yleistajuisia kirjoja politiikan ja talouden rajamailta.
Elämä

Kuisma kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1971. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1978 ja väitteli tohtoriksi Suomen ja Skandinavian historiasta Helsingin yliopistossa vuonna 1983. Hän työskenteli peruskoulun historian lehtorina Kotkassa vuosina 1975–1976 ja Suomen Akatemian tutkijana 1977–1982 sekä varttuneena tieteenharjoittajana 1992–1993 ja 2006–2007. Kuisma oli Outokumpu Oy:n historioitsija 1982–1984 ja päätoimittaja 1985–1986 sekä valtioneuvoston kanslian tutkija 1987–1988.
Ennen nimitystään professoriksi vuonna 2001 Kuisma työskenteli Helsingin yliopiston Suomen ja Skandinavian/Pohjoismaiden historian assistenttina (1982), apulaisprofessorin viransijaisena (1984), virkaatekevänä professorina (1989–1991 ja 1995–1998) ja dosenttina (1984–2000). Vuosina 1999–2000 hän oli Turun yliopiston Suomen historian professori. Hän on Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2003.
Kuisma on työskennellyt myös kirjallisuusarvostelijana Demari-lehdessä (1984–1990) ja Helsingin Sanomissa (1987–1994) sekä kolumnistina Kalevassa (2005–2010).
Palkinnot

Vuonna 2004 Kuisma sai Vuoden tiedekirja ja Vuoden historiateos -palkinnot teoksestaan Kahlittu raha, kansallinen kapitalismi. Vuonna 2009 hän sai Suomen Tiedeseuran myöntämän Theodor Homénin palkinnon. Vuonna 2012 Kuisma sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon sekä WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnon. Vuonna 2015 hän sai Kanava-palkinnon teoksesta Venäjä ja Suomen talous 1700–2015. Vuonna 2019 hänet palkittiin Warelius-palkinnolla.
Teokset

Kauppasahojen perustaminen Suomessa 1700-luvulla: Tutkimus päätöksentekoprosessista.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Societas Scientiarum Fennica, 1983.  ISBN 951-653-113-X
Kuparikaivoksesta suuryhtiöksi: Outokumpu 1910–1985.  (Piirrokset: Oili Kunnas)  Helsinki:  Outokumpu, 1985.  ISBN 951-99682-9-6
Teollisuuden vuosisata 1890–1990: Teollisuusvakuutus ja sen edeltäjäyhtiöt 100 vuotta.  Helsinki:  Teollisuusvakuutus, 1990.  ISBN 951-9280-08-1
Helsingin pitäjän historia II–III , Vantaan kaupunki 1990–1991.
Helsingin pitäjän historia II: Vanhan Helsingin synnystä isoonvihaan 1550-1713. Vantaan kaupunki, 1990. ISBN 951-8959-05-6.
Helsingin pitäjän historia III. Isostavihasta maalaiskunnan syntyyn 1713-1865. Vantaan kaupunki, 1991. ISBN 951-8959-12-9.
Kuisma, Markku & Poutanen, Pekka: Kuparielektrolyysi 1941–1991.  Helsinki:  Outokumpu, 1991.  ISBN 952-90-2659-5
Metsäteollisuuden maa: Suomi, metsät ja kansainvälinen järjestelmä 1600–1920.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1993.  ISBN 951-8915-88-1
Kuisma, Markku & Poutanen, Pekka: Puoli vuosisataa kuparia ja nikkeliä: Outokummun Harjavallan tehtaat 1944–1994.  Harjavalta:  Outokumpu Harjavalta Metals, 1994.  ISBN 952-9507-02-X
Kylmä sota, kuuma öljy: Neste, Suomi ja kaksi Eurooppaa 1948–1979.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-20811-6
Kahlittu raha, kansallinen kapitalismi: Kansallis-Osake-Pankki 1945–1995.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-592-0
Suomen poliittinen taloushistoria 1000–2000.  Helsinki:  Siltala, 2009.  ISBN 978-952-234-004-7
Rosvoparonien paluu: Raha ja valta Suomen historiassa.  Helsinki:  Siltala, 2010.  ISBN 978-952-234-025-2
Sodasta syntynyt: Itsenäisen Suomen synty Sarajevon laukauksista Tarton rauhaan 1914−1920.  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36340-9
Saha: Tarina Suomen modernisaatiosta ja ihmisistä jotka sen tekivät.  Helsinki:  Siltala, 2011.  ISBN 978-952-234-069-6
Kuisma, Markku & Keskisarja, Teemu: Erehtymättömät. Tarina suuresta pankkisodasta ja liikepankeista Suomen kohtaloissa.  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-39228-7
Kuisma, Markku et al.: Hulluja päiviä, huikeita vuosia: Stockmann 1862–2012.  Helsinki:  Siltala, 2012.  ISBN 978-952-234-086-3
Yksinkertaisuuden ylistys: Rahan, vallan ja johtamisen merkillinen maailma.  Helsinki:  Siltala, 2013.  ISBN 978-952-234-177-8
Venäjä ja Suomen talous 1700–2015.  Helsinki:  Siltala, 2015.  ISBN 978-952-234-325-3
Valtion yhtiöt: Nousu ja tuho.  Helsinki:  Siltala, 2016.  ISBN 978-952-234-386-4
Aiheesta muualla

Markku Kuisma haastattelussa, Kirjastokaista-video 23.10.2009.
Markku Kuisma 375 humanistia -sivusto 16.4.2015, Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Kroatian sota

Serbien ja kroaattien kansallismielinen kiihkoilu aiheutti Kroatian sodan.
Krajinan kapina
Borovo Selon välikohtaus
Sodan alku
Kasarmien taistelu
Sodan loppuvaihe
Sotilasoperaatioita
Osijekin taistelu
Dubrovnikin piiritys
Vukovarin piiritys
Operaatio Myrsky
Kroatian sota oli Jugoslavian hajoamissotiin kuulunut vuosina 1991–1995 käyty sota, joka päättyi Daytonin rauhansopimukseen.
Sodan osapuolina olivat itsenäiseksi julistautunut Kroatia ja siellä vähemmistönä olleet serbit, jotka saivat pitkään tukea Serbialta ja Jugoslavian liittoarmeijalta. Krajinassa – alue, jonka Kroatia oli julistanut kuuluvan itselleen – serbienemmistöinen väestö tunsi itsensä uhatuksi Kroatian nationalistihallinnon hallitsemana. Serbit aloittivat heinäkuussa 1991 väkivaltaiset etniset puhdistukset Kroatiassa, koska halusivat luoda yhtenäisiä serbialueita tulevaa Suur-Serbiaa varten.
Myös jotkut kroaatit surmasivat serbisiviilejä jonkun verran tarkoituksena etninen puhdistus. Enimmät taistelut Kroatiassa taukosivat jo vuoden 1992 alussa. Serbia lopetti Krajinan tukemisen kesällä 1994. Krajinan serbialue luhistui ja sen useimmat serbit pakenivat elokuussa 1995, jolloin Kroatian ja Bosnian armeijat hyökkäsivät yhtä aikaa serbien kimppuun.lähde?
Sodan tausta

Kroatian sotaan liittyviä paikkoja
Sekä kroaatit että serbit ovat eteläslaaveja, mutta eroavat toisistaan uskonnoltaan ja hieman kieleltäänkin. Useat kroaatit ovat katolisia, monet serbit ortodokseja. Kroatiaa kirjoitetaan latinalaisin kirjaimin, serbiaa kyrillisin. Serbien 1800-luvun lopuilla muovautuneissa kansallisissa myyteissä ortodoksisuus ja serbialaisuus miellettiin samaksi. Niinpä muiden uskontojen kannattajien ajateltiin kiihkoisänmaallisten serbien keskuudessa olevan serbien vihollisia.lähde?
Toisen maailmansodan aikana akselivallat nostivat natsistisen Ustaša-järjestön johtajan Ante Pavelićin Kroatian johtoon. Pavelićin diktatuurihallinto vainosi muun muassa serbejä sulkien näitä kymmenin tuhansin Jasenovacin keskitysleiriin. Kauna näistä kärsimyksistä jäi elämään serbien keskuuteen. Mutta myös serbien kuningasmieliset cetnikit surmasivat kroaatteja. 1970-luvun alussa alkanut Kroatian kevät kukistui nopeasti. Titon kuolema nosti pintaan vauraan Kroatian ja köyhän Serbian vastakkaisasettelun. Serbien propaganda samaisti uuden kroatialaisnationalismin ja Ustašan toisiinsa. Mutta samalla kroaatit halusivat irti nousevan serbinationalismin otteesta. Niinpä Jugoslavian hajotessa serbinationalistit ja kroaattinationalistit eivät luottaneet toisiinsa.lähde?