stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mayojen kirjoitusjärjestelmä
Piirteet > Kehittyneisyys

Mayojen hieroglyfikirjoitus oli kirjoituksena aikanaan Uuden maailman kehittynein. Se oli ainoa intiaanien tuntema kirjoitus, jolla voitiin ilmaista kaikkia ihmisen ajatuksia. Foneettisuutensa ansiosta mayojen kirjoitusjärjestelmällä pystyttiin ilmaisemaan millaisia kielellisiä rakenteita tahansa. Se on kuitenkin muiden kirjoitusjärjestelmien tapaan vaillinainen pyrkimyksessään kirjata ylös puhuttua kieltä.
Mayakirjoitus oli tarkoituksellisen monimutkaista ja vaikeaselkoista. Vaikka mayakieliä olisikin voitu niiden rakenteen ansiosta kirjoittaa pelkillä tavumerkeillä, lukuisat sanamerkit haluttiin säilyttää. Kirjoitustaito ja siihen liittynyt esoteerinen tiede olivat kapean eliitin yksityisomaisuutta, jota tavallisen kansan ei haluttu ymmärtävän. Kirjoitus oli vallan välikappale, jota mayojen yläluokka käytti valta-asemansa tukemiseen. Näin kirjoituksen monimutkaistamisesta tuli hyve. Käsittämättömän monimutkaiset hieroglyfit viestivät kansalle yliluonnollisesta vallasta ja tiedosta, joka jäi kauas tavallisen ihmisen käsityskyvyn ulkopuolelle. Mielikuvaa täydensivät hieroglyfien muodot, groteskit pääglyyfit ja piirtokirjoituksiin liittyvät fantastiset kuvat.
Piirteet > Hieroglyfimerkit

Mayahieroglyfeissä esiintyy erinäköisiä ihmisten ja eläinten päitä sekä monenlaisia kuvioita, jotka on niputettu mutkikkaasti yhteen. Kuvioissa on useita toistuvia elementtejä. Erilaisia merkkejä on yhteensä yli tuhat. Osaa merkeistä käytettiin vain yhtenä aikana tai yhdessä paikassa. Samaan aikaan käytettyjä merkkejä oli enintään 500. Monet erinäköiset hieroglyfit ovat yhden ja saman hieroglyfin muunnelmia, joiden erilaisuus johtuu kirjurien käsialoista. Monimuotoisuutta lisää myös se, että mayat kirjoittivat tekstejään 1 500 vuoden aikana, jolloin puhuttu kieli muuttui.
Mayahieroglyfijärjestelmä on logosyllabinen järjestelmä. Siinä käytetään logogrammeja, joilla merkitään kokonaisia sanoja, sekä tavumerkkejä, joilla merkitään tavuja tai yksittäisiä äänteitä. Tavumerkkejä on noin 200 erilaista. Niistä noin 60 prosenttia on homofonisia, eli ne ääntyvät samoin kuin jokin toinen merkki. Tavumerkit edustavat konsonantti+vokaali-tavuja tai pelkkiä konsonanttitavuja. Sanat loppuvat yleensä konsonanttiin, jolloin viimeisen tavumerkin vokaali ei äänny.
Sana b’alam ('jaguaari') logogrammina
Sana b’alam kolmena tavumerkkinä: b’a, la ja ma
Tyypillisessä mayaglyyfissä on pääglyyfi, jota täydentävät liitteet eli affiksit. Merkissä on usein foneettinen osa, joka antaa vihjeen sen ääntämisestä silloin, kun merkin voi lukea eri tavoin. Merkissä voi myös olla semanttinen osa, joka tarkentaa sen merkityksen silloin, kun merkillä on monta merkitystä. Tunnettu esimerkki semanttisesta osasta on kaikkien päivien nimissä olevat samanlaiset kuviot. Merkkeihin saatettiin liittää myös tarkkeita, kuten kaksi pistettä, jotka ilmaisivat merkin lausumista kaksinkertaisena (esimerkiksi ka → kak(a)).
Samaa tarkoittavan sanan tai lauseen pystyi kirjoittamaan useilla tavoilla. Kaksi peräkkäistä hieroglyfiä saatettiin kirjoittaa erilleen, toinen saatettiin osittain piilottaa toisen taakse, toinen saatettiin upottaa toisen sisään, tai hieroglyfit sulautettiin yhteen. Vaihtelun syynä oli joskus tilanpuute, jolloin kirjuri valitsi lyhyimmän muodon, tai taiteellinen pyrkimys välttää grafeemista toistoa.
Homofonian lisäksi mayojen järjestelmässä esiintyy homografiaa, eli sama merkki voidaan lukea eri tavoilla.
Piirteet > Hieroglyfimerkit > Tavumerkit

Tavut ovat muotoa konsonantti+vokaali. Ylimmällä rivillä ovat yksittäiset vokaalimerkit. Vasemmassa sarakkeessa ovat konsonantit ääntämisohjeineen. Heittomerkki ’ kuvaa glottaaliklusiilia. Taulukkosolussa on saman merkin eri variaatioita. Tyhjät solut ovat tavuja, joiden kirjoitusmerkkejä ei vielä tunneta.
|  | a | e | i | o | u |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |     |   |   |  |         |
| b’ |    |  |    |  |   |
| ch  /tš/ |     |  |   |  |  |
| ch’ |   |  |  |  |  |
| h  /ʔ/ |  |  |   |  |  |
| j  /h/ |    |   |    |   |  |
| k |    |   |   |  |   |
| k’ |   |  |  |  |   |
| l |   |  |    |  |  |
| m |     |  |   |  |   |
| n |    |    |   |   |    |
| p |   |  |  |  |  |
| s |      |  |  |  |  |
| t |      |  |   |    |  |
t’: 
| tz  /ts/ |  |  |   |  |  |
| tz’ |  |  |  |  |   |
w: 
x  /š/: 
| y  /j/ |   |   |  |   |  |
|  | a | e | i | o | u |
Piirteet > Kirjoitussuunta

Mayatekstiä kirjoitettiin pääsääntöisesti vasemmalta oikealle ja pareittain ylhäältä alas. Pienissä esineissä saatettiin joskus käyttää eri kirjoitussuuntaa. Myös peilikuvakirjoitusta on tavattu. Hieroglyfien sisäinen lukusuunta noudattelee muutamin poikkeuksin samaa sääntöä, vasemmalta oikealle ja ylhäältä alas. Jotkin merkit luetaan edellisten sääntöjen vastaisesti edestä taakse, eli merkin päällimmäisinä näkyvät osat ennen niiden taakse jääviä.
Piirteet > Numerot

Mayojen numeroissa oli paikkajärjestelmä kuten meilläkin. Heidän lukujärjestelmänsä pohjana oli luku 20, toisin kuin meillä on 10.
Mayat tunsivat nollan, jonka merkki oli simpukankuorikotilo. Mayat alkoivat käyttää nollaa ehkä noin 350 eaa, aikana, jolloin Euroopassa käytettiin roomalaisia numeroita.
Kielet

Nykyisen käsityksen mukaan lähes kaikki hieroglyfitekstit on kirjoitettu itäisellä chol-kieliryhmään kuuluvalla kielellä, joka tunnetaan joko nimellä klassinen maya tai klassinen cholti. Sen lisäksi joissakin teksteissä on havaittavissa muutamien muiden kielten vaikutusta, kuten tzeltal-kielten, chontalin varhaismuodon, jukatekin varhaismuodon ja mahdollisesti itza-mopan. Nykyisistä mayakielistä lähimpiä hieroglyfien kielten kanssa ovat alankoalueiden kieliryhmät. Lähin kieli on itäisen Guatemalan ja Hondurasin rajalla puhuttu pieni chorti.
Säilyneet kirjoitukset

Vanhimmat mayakirjoitukset tunnetaan 300-luvulta eaa. Uusimmat ovat peräisin 1500-luvulta tai jopa 1600-luvulta. Suurin osa teksteistä on kirjoitettu mayojen klassisella kaudella noin 250–900 jaa. Tekstejä sisältäviä esineitä, palasia ja monumentteja tunnettiin 2000-luvun alussa jo noin kymmenentuhatta.
Mayat kirjoittivat hieroglyfitekstejään etenkin keramiikkaesineisiin, kivimonumentteihin, kuten kivipilareihin eli steeloihin, ja kivisiin ovenkamanoihin sekä myös esimerkiksi koodekseihin, puisiin ovenkamanoihin, stukkofasadeihin, rakennusten sisäseiniin, luolien seinämiin, simpukankuoriin, ihmisten ja eläinten luihin, jadeiittiin, obsidiaaniin ja tiileen. Suurin osa säilyneistä mayakirjoituksista on steeloihin tehtyjä kaiverruksia, jotka kertovat kuninkaiden ja ylimysten sankarillisista teoista. Paperisivuisia kirjoja eli koodekseja on säilynyt vain neljä.
Kun mayojen kirjoitusjärjestelmää opittiin jälleen ymmärtämään 1960-luvulta alkaen, pystyttiin myös mayojen kirjoituksia lukemaan ensi kertaa. Näiden tekstien avulla mayat pystyttiin osoittamaan yllättävän sotaisiksi verrattuna aiempaan käsitykseen mayoista rauhaa rakastavina kansoina.
Tulkinnan historia

Mayojen kirjoitusta on opittu lukemaan tyydyttävästi vasta 1900-luvun loppupuolella. Varhaisen yrityksen tulkita mayojen kirjoitusmerkkejä teki Jukatanin piispa Diego de Landa, vaikka oli itse ollut valvomassa satojen mayakoodeksien polttamista. Hän liitti kertomuksiinsa 27 merkkiä, jotka hänen tulkintansa mukaan olivat aakkoset. Myöhemmät tutkijat totesivat tämän olevan mahdotonta, ja tulkinta jäi sivuun.
Neuvostoliittolainen Juri Knorozov esitti vuonna 1952, että kirjoitusjärjestelmä voisi olla yhdistelmä tavu-, ideografista ja foneettista kirjoitusta, kuten useiden jo tulkittujen muinaiskulttuurien kielten kirjoitus. Knorozov teki päätelmän mayakirjoituksen ja tuntemiensa kirjoitusjärjestelmien yhtäläisyyksien sekä mayahieroglyfien määrän perusteella. Hän vertasi mayakirjoitusta japanin kirjoitusjärjestelmään. Knorozov havaitsi Landan aakkosten cu-merkin esiintyvän kalkkunaa kuvaavan merkin yläpuolella eräässä koodeksissa. Koska kalkkunaa tarkoittava sana jukatekin mayakielessä on cutz, Knorozov päätteli kalkkunamerkin ääntyvän tzu. Hänen onnistui varmistaa asia toisen tuntemansa sanan avulla, ja sen jälkeen hän selvitti lisää tavumerkkejä. Kylmän sodan, kielimuurin ja tutkijoiden yhteistyön puutteen johdosta Knorozovin löydöt eivät kuitenkaan vaikuttaneet tutkimukseen vielä 20 vuoteen.
Saksalaissyntyinen Heinrich Berlin tunnisti 1950-luvun lopulla tiettyihin kaupunkeihin viittaavia glyyfejä mayakirjoituksista. Yhdysvaltalainen Tatiana Proskouriakoff tulkitsi vuonna 1960 mayojen kivisteelojen oikean merkityksen. Hän osoitti, että toisin kuin aiemmin oli luultu, monumentteihin oli taltioitu historiaa. Proskouriakoff tunnisti muun muassa syntymää merkitsevän glyyfin.
Linda Schelen 1973 koollekutsuma tutkijoiden foorumi ”Palenquen pyöreä pöytä” oli menestyksekäs aloitus sarjalle kokouksia, joissa Palenquen merkit saatiin tulkituksi Knorozovin ja Prouskouriakoffin osoittamalla tavalla. Knorozovin keskeinen oivallus kirjoituksen tulkitsemiseksi tunnustettiin 1970-luvun lopulla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
A long Palenque temple transcription with transliteration and translation (Arkistoitu – Internet Archive)
A Preliminary Classic Maya-English/English-Classic Maya Vocabulary of Hieroglyphic Readings by Eric Boot
FAMSI resources on Maya Hieroglyphic writing
Maya Writing in: Guatemala, Cradle of the Maya Civilization (Arkistoitu – Internet Archive)
Mayahieroglyfien lukusuunta
Yksityiskohta Dresdenin koodeksista
Suomen kansanarmeija

| 1>  suomalainen armeijakunta |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1. joulukuuta 1939 – 15. maaliskuuta 1940
Valtio:   Neuvostoliitto
Rooli:  propaganda
Värit:  punainen
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Akseli Anttila
Suomen kansanarmeija oli Neuvostoliiton 1. joulukuuta 1939 luoma armeija Suomen kansantasavallalle ja sen Terijoen hallitukselle. Kansanarmeijan suunniteltiin syrjäyttävän Suomen armeijan Neuvostoliiton miehitettyä Suomen talvisodassa.
Kansanarmeija oli alun perin tarkoitus koota Neuvostoliiton alueella asuvista suomensukuisista kansoista, pääasiassa karjalaisista, inkeriläisistä, vepsäläisistä, emigranttisuomalaisista, suomea puhuvista sekä Suomesta Neuvostoliittoon loikanneista henkilöistä. Alun perin oli tarkoitus kasata 80 000 miehen armeija. Suomensukuisia vapaaehtoisia oli kuitenkin liian vähän, joten armeijaan otettiin myös venäläisiä, valkovenäläisiä ja ukrainalaisia, jotka olivat ulkoisesti riittävän ”suomalaisen” näköisiä. Näiden nimet muutettiin suomalaisiksi. Osa suomea puhuvista koottiin vankileireiltä, kuten tiedusteluosaston apulaispäällikkö Toivo Vähä. Näistä toimenpiteistä huolimatta saatiin kasattua vain 22 594 miestä.
Sotilastakit ja varusteet Suomen kansanarmeijalle hankittiin Puolan vanhoista sotilasasusteista Neuvostoliiton miehittäessä Puolan.
Alun perin kansanarmeijaa ei ollut määrä käyttää varsinaisiin taistelutoimiin, vaan sen perimmäiseksi tehtäväksi oli määrätty voitonparaati Helsingissä ja punalipun nosto Presidentinlinnan katolle Neuvostoliiton valloitettua Suomen. Osa kansanarmeijasta joutui kuitenkin olosuhteiden pakosta osallistumaan sotatoimiin esimerkiksi 3. divisioona Lunkulansaaren-Salmin alueella ja 4. divisioona osallistui tiedusteluretkelle suomalaisten linjojen taakse Lapissa. Myös 1. ja 2. divisioonan tykistö osallistui Viipurinlahden taisteluun. Suomalaisten jatkosodan aikana kokoamien tiedustelutietojen mukaan kansanarmeija demobilisoitiin huhtikuun lopulla ja toukokuun alussa. Demobilisaation jälkeen joukkoja täydennettiin nuorilla karjalais- ja inkeriläismiehillä. Joukot nimettiin uudelleen ja niistä muodostettiin 71. divisioona ja Valter Vallin komentama 126. jalkaväkirykmentti.
1. suomalainen armeijakunta

1. suomalainen armeijakunta perustettiin 1. joulukuuta 1939. Sen kokonaisvahvuus oli 22 594 miestä. Armeijakunta oli alistettu suoraan Neuvostoliiton puolustusasiain kansankomissaari Kliment Vorošiloville.
1. suomalainen armeijakunta > Esikunta

Armeijakunnan komentaja Akseli Anttila
Armeijakunnan tykistökomentaja Eemeli Toikka
Armeijakunnan poliittinen komissaari Filipp Golikov
1. suomalainen armeijakunta > Armeijakunnan kokoonpano

1. divisioona, komentaja Aleksei Gretškin, sijoituspaikka Terijoki.
2. divisioona, komentaja Grigori Zverev, sijoituspaikka Uudenkirkon Lautaranta.
3. divisioona, komentaja Toivo Tommola, sijoituspaikka Suojärvi.
4. divisioona, komentaja Albert Saviranta alias Väinö Alanne, 1 867 miestä (nimellisesti 4 073), ei raskasta aseistusta, sijoituspaikka Murmansk.
1. suomalainen armeijakunta > Kalusto > Tykistö

60 kpl 45 mm tykkejä
24 kpl 76 mm tykkejä
48 kpl 122 mm haupitseja
1. suomalainen armeijakunta > Kalusto > Ilmatorjunta

20 kpl ilmatorjuntatykkejä
1. suomalainen armeijakunta > Kalusto > Panssarivaunut

54 kpl T-26
24 kpl T-27
24 kpl T-37A
1. suomalainen armeijakunta > Kalusto > Ajoneuvot

400 kpl kuorma-autoja (nimellisesti 2 000)
2 603 kpl hevosia
Suomen kansanarmeija propagandassa

Suomen kansantasavallan propagandalehti Kansan Valta kirjoitti 7. joulukuuta 1939 seuraavasti:
»Me, Suomen Kansanarmeijan ensimmäisen suomalaisen armeijakunnan sotilaat ja komentajat, kuultuamme ja käsiteltyämme kokouksessa Kuusisen johdolla ja Suomen kansan tahdosta muodostetun Suomen Kansanvaltaisen Tasavallan uuden Kansanhallituksen julkilausuman, tervehdimme lämpimästi Kansanhallitustamme ja hyväksymme kaikki julkilausumassa määritellyt toimenpiteet.
Vannomme antavamme kaikki voimamme ja jos vaaditaan, myöskin henkemme Suomen kansan vapauden ja todellisen riippumattomuuden turvaamiseksi. Puolustaen Kansanhallituksen määrittelemien toimenpiteiden toteuttamista me emme halua rikollista sotaa Neuvostoliittoa vastaan ja tuhoamme loppuun saakka jäännöksetkin Suomessa tähän saakka hallinneista ja nyt kukistetuista cajanderien rosvojoukoista ja niiden tapaisista tannerien hallituksista, jotka aina ovat myyneet ja myyvät Suomen kansan edut ulkolaisille imperialisteille ja heidän mielikseen johdattavat Suomen kansan rikolliseen sotaan Neuvostoliittoa vastaan.
Me tervehdimme lämpimästi Suomen ja Karjalan kansan jälleenyhdistämistä ja lähetämme tulisen tervehdyksen Neuvostoliitolle, Suomen kansan tosiystävälle.
Eläköön vapaa ja riippumaton Suomen Kansanvaltainen Tasavalta!
Eläköön Suomen Kansanhallitus ja toveri Kuusinen sen johdossa!
Kansanarmeijan ensimmäisen armeijakunnan taistelijoiden ja komentajien toimeksiannosta – Jakkonen, Toivolainen, Tasku, Seppänen, Karhu, Rehvonen, Kotsalainen.»
Kirjallisuutta

Vihavainen, Timo: Marssi Helsinkiin: Suomen talvisota neuvostolehdistössä. Helsinki: Tammi, 1990. ISBN 951-30-9396-4.
Salomaa, Markku: Punaupseerit. Helsingin yliopiston väitöskirja. WSOY, 1992. ISBN 9510174459.
Manninen, Ohto: Molotovin cocktail – Hitlerin sateenvarjo: Toisen maailmansodan historian uudelleenkirjoitusta. Painatuskeskus, 1994. ISBN 9513714950.
Suomen kansanarmeijan upseeri Terijoella joulukuussa 1939.
Suomen metsät

Mäntyvaltaista kangasmetsää kesällä Satakunnassa.
Lahopuu luonnontilaisessa metsässä.
Siemenpuita talousmetsässä.
Suomen metsät kuuluvat pohjoiseen havumetsävyöhykkeeseen, joka levittäytyy pohjoisella pallonpuoliskolla Alaskasta Siperian kautta Kamtšatkan niemimaalle Kaukoidässä. Havumetsävyöhyke käsittää 40 prosenttia maailman metsistä. Vyöhykkeellä kasvaa vain muutamia puulajeja. Pohjoisessa Utsjoella ja Enontekiöllä kulkee metsäraja, jonka pohjoispuolella avautuu puuton tundra.
Suomi on maailman metsäisimpiä maita: maapinta-alasta 75 prosenttia on metsää. Seuraavina ovat Japani (61,8 %) ja Ruotsi (56 %). Pohjoismaista Suomessa on kaikkein eniten metsää asukasta kohden eli 4,6 hehtaaria. Ruotsissa vastaava luku on 2,9, Norjassa 1,6 ja Tanskassa ainoastaan 0,08 hehtaaria.lähde?
Suomen metsien kokonaispinta-ala on 26,3 miljoonaa hehtaaria, josta metsätaloudellisesti hyvää metsämaata on 20,3 miljoonaa hehtaaria (lisäkasvu yli 1 m³/ha vuodessa). Metsien kokonaispinta-alasta soita on 9,1 miljoonaa hehtaaria (34 %), joista ojitettu 4,9 miljoonaan hehtaaria. Puuston tilavuus on 2,1 miljardia kuutiometriä. Metsien hiilensidontavarasto on 960 miljoonaa tonnia. Tiukasti suojeltuja metsiä on koko maassa 924 000 hehtaaria (4,5 %). Uhanalaisia lajeja Suomessa on kaikkiaan 1 505 kappaletta, joista 564:lle metsä on ensisijainen elinympäristö ja suo 67 lajille.
Yksityinen sektori omistaa metsien pinta-alasta 52 prosenttia, valtio 35 prosenttia ja metsäteollisuus kahdeksan prosenttia. Loput viisi prosenttia jakautuu kuntien, seurakuntien, yhteismetsien ja muiden yhteisöjen kesken.
Metsien käyttö

Ihmisten elinehdot ovat vuosisatojen ajan rakentuneet metsän tarjoamien luonnontekijöiden varaan, josta he saivat suojaa ja monenlaisia antimia. Metsien taloudellinen hyväksikäyttö ja järkiperäinen hoitaminen alkoi paljon myöhemmin. Metsää on hyödynnetty eränkäyntiin, ammattimetsästykseen, kaskiviljelyyn, laiduntamiseen, marjastukseen ja sienestämiseen. Metsien puustoa on puolestaan hyödynnetty polttopuuksi, tervanpoltossa, laivanrakennuksessa, veisto/käsisahauksena, vesi/höyrysahoissa, vuoriteollisuudessa ja rautaruukeissa. Teollistumisen seurauksena puunkysyntä alkoi voimakkaasti kasvaa 1800-luvulla, jolloin syntyi oma erillinen teollisuuden haara eli metsäteollisuus. Kysynnän seurauksena metsien puuston rahallinen arvo alkoi nousta voimakkaasti.
Metsä, vesi ja puuttomat suot muodostivat alkuperäisen luonnon perustekijän, joka erosi huomattavasti nykyisestä talousmaisemasta. Maanviljelyn kehittyessä parhaat metsät raivattiin pelloiksi. Liikenteen ja asumisen toimintojen kasvaessa metsä sai väistyä etäämmälle.
Metsänhoitotiede ja metsänhoito on keskittynyt voimakkaasti puunkasvatuksen tehostamiseen, jolloin metsien muu käyttö on jäänyt vähemmälle huomiolle. Metsä on kuitenkin kokonaisuus, joka muodostaa elinympäristön kasveille, eläimille ja puille. Eläinten elinympäristöjä alettiin merkitä metsätaloussuunnitelmiin vasta 1990-luvulla. Puuntuotannossa oli 1900-luvun alussa tarkoituksena kehittää metsän uudistamiseen ja kasvattamiseen menetelmiä, joilla tuotannolliset tavoitteet voitiin saavuttaa mahdollisimman pienin kustannuksin. Näiden tutkimusten perusteella luovuttiin 1940-50-luvuilla harsintametsätaloudesta. Metsänhoidon tutkimuksen suuntautuminen pelkästään puuntuotantoon katkaisi lähes 30 vuodeksi tutkimuksen metsien luontaiseen kehitykseen ja vaihtoehtoisiin metsänhoidon muotoihin.
Metsämaa jaetaan nykyisin lisäkasvun perusteella useampaan luokkaan, jossa varsinainen metsämaa tarkoittaa puuston 1 m³/ha vähimmäislisäkasvua kuorineen vuodessa. Kitumaalla vastaava lisäkasvu on 1,0–0,1 m³/ha ja joutomaalla alle 0,1 kuutiometriä hehtaarilla.
Puuston määrä:
| Inventointi | Metsämaan pinta-ala (1000 ha) | Puuston tilavuus metsä- ja kitumaalla (milj>  m³) |
| --- | --- | --- |
| 1922 VMI1 | 18032,0 | 1385 |
| 1937 VMI2 |  | 1370 |
| 1952 VMI3 |  | 1493 |
| 1967 VMI5 |  | 1448 |
| 1974 VMI6 | 19733,5 | 1520 |
| 1981 VMI7 | 20065,2 | 1660 |
| 1990 VMI8 | 20053,0 | 1890 |
| 1999 VMI9 | 20337,8 | 2091 |
| 2006 VMI10 | 20085,4 | 2206 |
| 2011 VMI11 | 20266,5 | 2356 |
| 2016 VMI12 | 20337,4 | 2475 |
| 2021 VMI13 | 20287,5 | 2552 |
Inventointi kulloisissakin valtion rajoissa
Metsien puuston lisäkasvu vuodessa on vuosien 1971–1976 inventoinnin mukaan:
Etelä-Suomessa 45,43 milj. m³
Pohjois-Suomessa 12,00 milj. m³
Yhteensä 57,43 milj. m³
Puuston lisäkasvuksi on 2000-luvulla arvioitu 86,7 miljoonaa kuutiometriä vuodessa. Tästä määrästä poistuu hakkuina ja kuolleina puina 69,9 miljoonaa kuutiometriä.
Metsätyypit

Metsämaa voidaan jakaa kankaisiin ja turvemaihin eli soihin. Kangasmailla on yleensä ohuen humuskerroksen alla kova, peruskalliosta rapautumalla muodostunut mineraalimaa. Suot ovat luonnontilassaan usein vetisiä ja kasvavat huonosti metsää. Suomessa on paljon soita ja kolmannes metsämaasta on turvepohjaista.
Metsät jaetaan metsätyyppeihin, joita ovat lehtometsät, tuoreet kangasmetsät ja kuivat kangasmetsät. Turvepohjaiset metsät jakautuvat vastaavasti korpiin ja rämeisiin. Metsätyypit perustuvat kasvitieteelle, joka ei huomioi pinnan alla olevaa maaperää ja maan päällä liikkuvia eläimiä, paitsi tuhohyönteisiä.
Metsien omistus

Metsien omistussuhteet ovat Suomessa kehittyneet pitkäaikaisen kehityksen tuloksena. Erämaiden asuttamisen yhteydessä syntyi yksittäistaloja, jotka kasvoivat vähitellen kyliksi. Aurinko- eli sarkajaossa metsät katsottiin yhteisiksi ja jätettiin jakamatta. Kylien ulkopuolella sijainneet suuret metsät ja erämaat katsottiin kenellekään kuulumattomiksi yleismaiksi, joihin uudisasukkaat saattoivat vapaasti asettua asumaan. Kustaa Vaasa julisti vuonna 1542 nämä yleismaat valtion maiksi, josta katsotaan valtion metsänomistuksen alkaneen. Vuonna 1775 alettiin toteuttaa isojakoa, jossa kylien yhteiset metsät jaettiin talojen kesken ja liikamaat jäivät valtion omistukseen.
Kuntien metsänomistus on syntynyt ostojen kautta, mutta kaupungit saivat suuriakin metsälahjoituksia valtiolta. Seurakuntien omistus on hyvin vanhaa, ja se on syntynyt yksityisten ja valtion lahjoituksista. Yhtiöiden metsänomistus on alkanut ostoilla yksityisiltä. Valtion harjoittama asutustoiminta on kaikkein voimakkaimmin vaikuttanut viime vuosikymmeninä metsien omistussuhteisiin. Suomen itsenäisyyden aikana runsaat 4,5 miljoonaa hehtaaria metsää on siirtynyt yksityiseen omistukseen.
Puuston kokonaisosuudet omistajaryhmittäin:
yksityiset 70,5 %
valtio 18,3 %
osakeyhtiöt 6,9 %
muut 4,3 %
Yksityisiä metsätiloja, joissa on vähintään kaksi hehtaaria metsämaata on 443 800. Tilojen keskimääräinen metsäpinta-ala on 23,6 hehtaaria. Yksityisiä metsänomistajia on arvioitu olevan 600 000.
Metsänhoidollisista kustannuksista metsänomistajien omarahoitus ja omantyönhinta on 103 miljoonaa euroa. Valtio tukee yksityisten metsien hoitoa 64,7 miljoonalla eurolla, josta 43 prosenttia kului taimikoiden hoitoon ja nuorten metsien kunnostukseen. Loppu jakautuu kunnostusojituksiin, metsänuudistamiseen ja metsäteiden rakentamiseen ja ylläpitoon.
Kirjallisuutta

Pakkanen, Esko. Suomen metsien käytön historiaa. Ensimmäinen nide, Metsää, puuta ja kovaa työtä : puukauppaa, puunkorjuuta sekä metsässä toimijoita. Metsäkustannus, 2010. ISBN 978-952-5694-55-0.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Finlex: Metsälaki (Arkistoitu – Internet Archive) ja Yksityismetsälaki
Luonnonvarakeskus (Luke): Suomen metsät 2012 -raportti (Arkistoitu – Internet Archive)
Findikaattori – Puuston kasvu ja poistuma (aikasarja vuodesta 1879 alkaen)
| n k  Artikkelit Suomesta |
| --- | --- |
Historia:  Suomen asutushistoria  Suomen esihistoria  Ruotsin vallan aika Suomessa  Suomen suuriruhtinaskunta  Itsenäisen Suomen historia  Suomen sotahistoria 
Maantiede:  Geologia  Ilmasto  Joet  Järvet  Kansallispuistot  Kaupungit  Kaupunkialueet Helsinki  Tampere  Turku  Oulu  Jyväskylä  Kunnat  Linnut  Luonto  Luonnonsuojelualueet  Läänit  Maakunnat Ahvenanmaa  Metsät  Nisäkkäät  Saaret  Taajamat  Ääripisteet 
Hallinto:  Asevoimat NATO  Eduskunta  Hallinnolliset alueet  Ihmisoikeudet  Korruptio  Laki  Oikeusjärjestelmä  Perustuslaki  Poliisi  Politiikka  Presidentti  Puolueet  Pääministeri  Ulkopolitiikka  Vaalit  Valtioneuvosto  Valtion talousarvio 
Talous:  Eläkejärjestelmä  Energia  Liikenne  Maatalous  Matkailu  Meriteollisuus  Metsätalous  Keskuspankki  Pörssi  Teollisuus  Tiede  Tulopolitiikka  Valtionyhtiöt  Verotus  Viestimet  Yrittäjyys 
Yhteiskunta:  Hyvinvointi  Ihmiskauppa  Ilmastonmuutos  Kielet Suomi  Ruotsi  Pohjoissaame  Inarinsaame  Koltansaame  Karjala  Koulutus  Naiset  Prostituutio  Rikollisuus  Sensuuri  Siirtolaisuus  Suomalaiset  Terveydenhoito  Uskonto  Väestö 
Kulttuuri:  Arkkitehtuuri  Elokuva  Itsenäisyyspäivä  Juhlapäivät  Kansallislaulu  Kansanperinne  Kansallissymbolit  Keittiö  Kirjallisuus Kalevala  Lippu  Maailmanperintökohteet  Musiikki  Mytologia  Sauna  Taide  Urheilu  Valokuvaus  Vaakuna 
Mänty- ja koivumetsää Lappajärvellä.