stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mathilde Marchesi

Mathilde Marchesi
Mathilde Marchesi (de Castrone, o.s. Graumann; 24. maaliskuuta 1821 Frankfurt am Main – 17. marraskuuta 1913 Lontoo) oli saksalainen ooppera- ja resitaalilaulaja sekä laulupedagogi. Hän oli äänialaltaan mezzosopraano.
Marchesi opiskeli Pariisissa Manuel Garcían johdolla. Lisäksi hän sai opetusta Otto Nicolailta. Marchesi aloitti aluksi 1840-luvulla uran ammattimaisena ooppera- ja resitaalilaulajana. Sittemmin hän keskittyi opetustyöhön. Marchesi työskenteli laulunopettajana Wienissä ja Kölnissä. Hän piti myös omaa laulukouluaan Pariisissa vuosina 1861–1865 ja jälleen vuodesta 1881. Marchesi tunnettiin yhtenä parhaista naislaulajien, erityisesti sopraanojen kouluttajista. Hän oli varsinkin keskeinen bel canto -laulutyylin vaalija. Hänen oppilaidensa joukossa olivat Nellie Melba, Emma Calvé ja Emma Eames.
Marchesi oli vuodesta 1852 naimisissa baritoni Salvatore Marchesin kanssa. Aviopari esiintyi yhdessä. Marchesi julkaisi laulun metodioppaita ja vuonna 1897 muistelmateoksen. Myös hänen tyttärensä Blanche Marchesi loi uran oopperalaulajana.
Aiheesta muualla

IMSLP: Mathilde Marchesi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Mariánské Lázně

| Mariánské Lázně Mariánské Lázně |
| --- | --- |

 Vaakuna
 fiMariánské Lázně 
 49°57′50″N, 12°42′04″E 
Valtio:  Tšekki
Lääni:  Karlovy Vary
Kokonaispinta-ala:  51,792373 km2
Väestö
Väkiluku (1.1.2018):  12 970
Muuta
Postinumero:  353 01
 www.marianskelazne.cz/en/ 
Mariánské Lázně (saks. Marienbad) on kylpylä- ja kongressikaupunki Länsi-Böömin vuoristossa Karlovy Varyn läänissä Tšekissä. Siellä on yli 40 kivennäisvesilähdettä, joiden vedessä on hiilihappoa ja glaubersuolaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mariánské Lázně Wikimedia Commonsissa
Olivia Manning

| Olivia Manning> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Olivia Mary Manning
Syntynyt: 2. maaliskuuta 1908 Portsmouth, Hampshire, Englanti
Kuollut: 23. heinäkuuta 1980 (72 vuotta) Ryde, Wightsaari
Kansalaisuus:  Englanti
Ammatti:  kirjailija, runoilija, kriitikko
Vanhemmat:  Oliver Manning, Olivia Williams Manning
Puoliso:  Reginald Donald Smith
Kirjailija
Aikakausi:  1929–1980
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Olivia Mary Manning (2. maaliskuuta 1908 Portsmouth, Hampshire, Englanti – 23. heinäkuuta 1980 Ryde, Wightsaari, Englanti) oli brittiläinen kirjailija, runoilija ja kriitikko. Hän kirjoitti romaaneja elämästään ja henkilökohtaisista kokemuksistaan ja myös kuvitteellisia kertomuksia.
Ura

Olivia Manningin vanhemmat olivat Oliver Manning ja Olivia Williams Manning. Isä työskenteli merivoimien upseerina. Olivian suhde hänen äitiinsä kiristyi, kun perheen toinen lapsi Oliver syntyi 1913. Hieman onneton ja epävarma lapsuus vaikutti Manningin kirjailijanuraan huomattavalla tavalla.
Manning kävi pientä yksityistä koulua, kunnes hän muutti Irlantiin vuonna 1916. Isänsä avustamana Manning alkoi kirjoittaa romaaneja. Hän piti erityisesti H. Rider Haggardin romaaneista, joista hän otti monesti mallia.lähde?
Taloudellisista syistä Manning joutui keskeyttämään koulun 16-vuotiaana. Hän työskenteli jonkin aikaa konekirjoittajana ja kauneussalongin työntekijänä. Iltaisin hän kävi Portsmouthin kaupungin taidekoulun kurssia, jossa häntä luonnehdittiin lahjakkaaksi ja älylliseksi taiteilijaksi. Lahjakkuutensa vuoksi Manning harkitsi uraa taiteilijana, mutta valitsi kirjoittamisen.lähde?
Vuonna 1937 Manning muutti Lontooseen, jossa hän julkaisi ensimmäisen romaaninsa, The Wind Changesin. Kaksi vuotta myöhemmin Manning meni naimisiin Reginald Donald Smithin, British Council -organisaation komentajan kanssa, joka lähetettiin myöhemmin Bukarestiin, Kreikkaan, Egyptiin ja Palestiinaan Natsi-Saksan hyökätessä Itä-Eurooppaan. Tuona aikana Manning kirjoitti kuusiosaisen Fortunes of War -kirjasarjan, jota kriitikko Anthony Burgess kuvaili ”parhaaksi brittiläisen sodan aikana kirjoitetuksi fiktiivikseksi kirjallisuudeksi”.lähde?
Sodan jälkeen Manning palasi Lontooseen, jossa hän asui kuolemaansa saakka.lähde? Loppuelämänsä hän kirjoitti runoja, novelleja, kritiikkiä ja teatteriteoksia.
Kuolema

Manning kuoli Ryden sairaalassa 23. heinäkuuta. Manning haudattiin Billinghamin kartanoon Wightsaarelle.
Suomennetut teokset

Rakkauden koulu (School for love), suom. Eila Pennanen, Jyväskylä : Gummerus 1955
Venuksen kyyhkyset, suom. Aune Tuomikoski, Hämeenlinna : Karisto 1956
Odotus(The grear fortune), suom. Aune Tuomikoski, Hämeenlinna : Karisto 1961
Leimuava taivas, kumiseva maa (The Balkan trilogy), suomentanut Pirkko Lokka, Helsinki: WSOY 1988 ISBN 951-0-15302-8
Leimuava taivas, kumiseva maa. 2 (The Levant trilogy); suomentanut Irmeli Ruuska, Helsinki: WSOY 1990 ISBN 951-0-16551-4
Portsmouthin peruskoulu.
Käännös suomeksi
Esperanto

| Esperanto |
| --- | --- |
 Esperanton lippu
Oma nimi:  Esperanto
Tiedot
Alue:  maailmanlaajuinen
Virallinen kieli:  ei virallista asemaa; opetetaan virallisesti tietyissä maissa, esim. Unkarissa ja Kiinassa; monien kansalaisjärjestöjen (pääasiassa esperantististen yhdistysten) tunnustama; sekä katolinen kirkko
Puhujia:  kts. puhujamäärä
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielenhuolto:  Akademio de Esperanto
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  keinotekoinen
Kieliryhmä:  kansainvälinen apukieli
Kielikoodit
ISO 639-1:  eo
ISO 639-2:  epo
ISO 639-3:  epo
 Ohje 
Esperanto (alkujaan lingvo internacia) on luonnollisiin kieliin perustuva keinotekoinen kansainvälinen apukieli, jonka loi puolanjuutalainen silmälääkäri L. L. Zamenhof 1880-luvulla Puolassa. Esperanto perustuu sanastoltaan enimmäkseen romaanisiin kieliin, kun taas kieliopissa on vahvoja vaikutteita slaavilaisista kielistäkenen mukaan?.
Vaikka mikään ylikansallinen elin ei ole ottanut esperantoa virallisesti käyttöön, on sillä kasvavalähde?, aktiivinen puhujayhteisö, joka on käyttänyt kieltä jatkuvasti sen julkaisemisen jälkeen.
Esperanton nykyinen nimi syntyi salanimestä Dr. Esperanto ('Tri Toivoja'), jolla puolanjuutalainen silmälääkäri L. L. Zamenhof julkaisi kielen vuonna 1887 (tästä tarkemmin artikkelissa Unua Libro). Zamenhof itse käytti aluksi kielestään vain nimeä lingvo internacia ’kansainvälinen kieli’. Hänen tarkoituksenaan oli luoda helposti opittava ja neutraali kieli käytettäväksi lingua francana erikielisten ihmisten väliseen viestintään. Tällaisena yhteiskielenä toimivat noihin aikoihin Keski-Euroopassa erityisesti ranska ja saksa, Zamenhofin asuinalueilla myös venäjä, kun taas englannin merkitys oli vielä varsin pieni.
Nykyään esperantoa käytetään mitä moninaisimmissa yhteyksissä: matkustettaessa, kirjeenvaihdossa (kirje- ja sähköposti), pikaviestimissä, musiikissa, kirjallisuudessa kirjojen käännös- ja alkukielenä, kulttuurivaihdossa ylipäätään, kokouksien työkielenä, siltakielenä eri kielten välillä sekä kielineuvonnassa sen kieliopin ehdottoman säännönmukaisuuden ja havainnollisuuden vuoksi. Merkillepantavaa on myös esperantoksi toimitettujen blogien ja muiden verkkosivustojen voimakas määrällinen kasvu.
Esperantolla on noin tuhat äidinkielistä puhujaa.
Luokitus

Koska esperanto on keinotekoinen kieli, se ei ole minkään luonnollisen kielen sukulainen. Se on kuitenkin saanut vaikutteita fonologiaansa, kielioppiinsa ja sanastoonsa pääasiassa indoeurooppalaisista kielistä. Esperanton äännejärjestelmään ovat eniten vaikuttaneet slaavilaiset kielet, kun taas perussanasto on johdettu pääosin romaanisista ja jossakin määrin myös germaanisista kielistä.
Historia

Vuonna 1878 L. L. Zamenhof pohti latinan elvyttämistä ratkaisuksi kansainvälisen kommunikoinnin käyttökielen ongelmaan, mutta latinaa opeteltuaan hän katsoi sen olevan liian vanhentunut ja vaikea tarkoitukseen. Englantia opiskellessaan hän taas huomasi sen verbitaivutuksien olevan tarpeettomia varsinaisen merkityksen ymmärtämiseksi. Zamenhof huomasi, että kielioppi kannattaa pitää yksinkertaisena ja säännöllisenä, mutta hän ei ollut keksinyt ratkaisua opeteltavan sanaston pienentämiseksi.
Kirjeessään N.A. Borovkolle (n. v 1896) Zamenhof on kertonut, kuinka hän kiinnitti huomiota usein näkemiinsä venäjänkielisiin kyltteihin швейцарская (šveitsarskaja) ’ovenvartijan huone’, ja кондитерская (konditerskaja) ’konditoria’, jotka tulevat sanoista швейцар (šveitsar) ’ovenvartija,  eteisvahtimestari’ ja кондитер (konditer) ’kondiittori’. Näiden sanojen yhteinen pääte -skaja sai hänet huomaamaan, kuinka johdinten käyttö voi vähentää opeteltavien sanojen määrää.
Hän päätti käyttää sanaston pohjana romaanisia ja germaanisia kieliä, joita opiskeltiin eniten. Näin sanat olisivat tuttuja mahdollisimman monille.
Zamenhof opetti kielensä varhaista versiota luokkakavereilleen. Hän työskenteli käännösten ja runouden parissa kuusi vuotta nähdäkseen, mitkä hänen kielitieteellisistä teorioistaan todella toimivat, ja mitkä täytyi hylätä kömpelyyden tai rumuuden vuoksi. Hän käänsi muun muassa osia Raamatusta ja Shakespearen teoksista kielelleen. Varhaisimmat Zamenhofin kirjoittamat tekstit sisältävät nykyesperanton mukaan melko paljon virheitä, sillä kieli ei ollut vielä kehittynyt lopulliseen muotoonsa, eikä Zamenhof toisaalta välttämättä ollut vielä itse sisäistänyt kielen kaikkia piirteitä. Kun hän vihdoin oli valmis julkaisemaan kielen, tsaarin sensuuri oli liian tiukka sen julkaisemiseksi, minkä vuoksi julkistaminen viivästyi, ja Zamenhofilla oli lisää aikaa kehittää kieltä. Vuonna 1887 hän julkaisi esperanton idean ja rakenteen kuvailleen vihkosen (ns. Unua Libro, ’Ensimmäinen kirja’) salanimellä Dr Esperanto (’Tohtori Toivova’), josta kielen nimi myöhemmin periytyi. Tältä pohjalta esperanto kehittyi nykyään puhutuksi kieleksi.
Historia > Merkittävimmät vuodet

1920-luvun alkupuolella Kansainliitolle ehdotettiin esperanton hyväksymistä järjestön käyttökieleksi. Kymmenen edustajaa hyväksyi ehdotuksen yhtä Ranskan ehdokkaan, Gabriel Hanotaux’n, antamaa ääntä vastaan. Hanotaux ei pitänyt siitä, että ranskan kieli oli menettämässä asemiaan kansainvälisenä kielenä, ja piti esperantoa uhkana. Kymmenen vuotta myöhemmin Kansainliitto kuitenkin suositteli jäsenvaltioitaan sisällyttämään esperanton opetussuunnitelmiinsa. Monet pitävät 1920-lukua esperantoliikkeen vahvimpana aikana.
1930-luvulta lähtien Adolf Hitler ja Josif Stalin surmasivat useita esperanton puhujia heidän epänationalististen suuntautumuksiensa vuoksi. Natsit vihasivat esperantoa, koska sen kehittäjä Zamenhof oli juutalainen. Hitler väittää kirjassaan Taisteluni, että Zamenhof loi esperanton maailmanlaajuiseksi kieleksi yhdistämään juutalaisia hajaannuksessa. Stalin puolestaan väitti sen olevan ”vakoojien kieli”. Esperanto itsessään ei ollut syy teloitukseen, mutta monet juutalaiset ja ammattiliittolaiset käyttivät kieltä, joka vallanpitäjien mukaan rohkaisi pitämään yhteyttä ulkomaalaisten kanssa. Fasistinen Italia sen sijaan käytti jopa esperantonkielisiä esitteitä tukeakseen maan matkailua.
Kylmä sota hankaloitti esperantoliikkeen toimimista erityisesti 1950- ja 1960-luvuilla, sillä sen molemmat osapuolet pelkäsivät, että esperantoa käytettäisiin vastustajan propagandaan. 1970-luvulla liike kuitenkin voimistui jälleen ja levisi uusille alueille, vahvimmin Iraniin vuonna 1975. Vuonna 1991 Afrikassa oli jo niin paljon esperantisteja, että he pystyivät järjestämään oman mantereen esperantokongressinsa. Viime vuosina Afrikan esperantoliike on edelleen kasvanut ja kehittynyt.
Alueellinen sijoittuminen

Koska esperanto on keinotekoisesti luotu kansainvälinen apukieli, se ei kuulu millekään kansalle tai valtiolle, eikä sen käyttö rajoitu millekään tietylle alueelle. Sen puhujia on ympäri maailmaa, arviolta noin 120 maassa – eniten kuitenkin keskisessä ja itäisessä Euroopassa, Kiinassa ja itäisessä Aasiassa.
Virallinen asema

Esperanto ei ole minkään valtion virallinen kieli, vaikka 1900-luvun alkupuolella oli suunnitelmia muodostaa Moresnetista ensimmäinen esperantonkielinen valtio, ja lyhytikäinen Insulo de la Rozoj -niminen keinotekoinen mikrovaltio käytti esperantoa virallisena kielenään vuonna 1968. Kuitenkin se on useiden kansalaisjärjestöjen, pääosin esperantoliikkeiden, virallinen työkieli. Suurimmalla näistä järjestöistä, Universala Esperanto-Asociolla (Esperanton maailmanliitto), on viralliset neuvoa-antavat suhteet Yhdistyneisiin kansakuntiin ja Unescoon.
Puhujamäärä

Washingtonin yliopiston professorin Sidney Culbertin tekemän tutkimuksen mukaan noin 1,6 miljoonaa ihmistä puhuu esperantoa niin hyvin, että osaa tervehtimisen lisäksi myös kommunikoida esperantoksi tyydyttävällä tasolla. Tutkimus ei koskenut pelkästään esperantoa vaan myös muita kieliä, ja monet esperantistit epäilevät tämän korkean luvun todenperäisyyttä. Culbertin lukua on kuitenkin monissa tietolähteissä, kuten Ethnologuessa, pidetty esperanton puolivirallisena puhujamääränä, vaikkakin jälkimmäinen pyöristää luvun 2 miljoonaan. Ethnologue myös arvioi maailmassa olevan 200–2 000 äidinkielenään esperantoa puhuvaa henkilöä.
Esperanton puhujamäärän määrittäminen on vaikeaa, sillä useimmiten puhujamäärissä otetaan huomioon äidinkielenään kieltä puhuvat eikä kieltä opiskelleet henkilöt. Koska esperanto on tarkoitettu apukieleksi kansainväliseen kommunikointiin eikä korvaavaksi äidinkieleksi, sillä on vain muutama äidinkielellinen puhuja, joista kaikki ovat kaksi- tai kolmikielisiä.
Helsingin yliopiston professorin Jouko Lindstedtin hyvin suuntaa antavan arvion mukaan maailmassa on esperantoa puhuvia seuraavasti:
1 000 henkilöä puhuu esperantoa äidinkielenään
10 000 henkilöä puhuu esperantoa sujuvasti ja käyttää sitä usein
100 000 henkilöä osaa käyttää esperantoa suulliseen ja kirjalliseen viestintään melko hyvin
1 000 000 henkilöä ymmärtää kirjoitettua esperantoa tyydyttävästi
10 000 000 henkilöä on joskus elämänsä aikana tutustunut esperanton alkeisiin
Murteet

Esperantosta ei ole syntynyt uusia murteita kuten luonnollisista kielistä. Tämä johtuu kielen säännönmukaisesta luonteesta ja käytön suunnitellusta alueesta. Ihmisillä on tapana luoda ja kehittää alueellisia muunnoksia päivittäin käyttämistään kielistä, mutta esperanton tapauksessa tällainen tekisi kansainvälisestä kommunikoinnista paljon vaikeampaa ja olisi näin vahvasti kielen alkuperäistä tarkoitusta vastaan.
Murteet > Slangi

Kuten murteita, myöskään slangia ei esperantossa ole syntynyt juuri ollenkaan, sillä samoin kuin murteiden tapauksessa, se tekisi kansainvälisestä kommunikoinnista vaikeampaa. Joitakin yksittäisiä, helposti tunnistettavia slangisanoja kuitenkin on. Näistä tunnetuimpia lienevät tervehdyksestä saluton (’moi’) muodostetut sal, luton ja sa tai sen sijasta tervehdykseen käytettävä salaton (’salaattia’). Muita slangisanoja ovat esimerkiksi sti sanasta esti (’olla’), espo sanasta esperanto ja etuliitteestä mal- (epä-) ja loppuliitteestä -in (-tar/tär) muodostettu malino (’epätär’, mies, poika, uros, koiras jne.).
Johdetut kielet

Vuosien varrella monet ryhmät ja yksittäiset henkilöt ovat esittäneet uusia kieliprojekteja esperanton ”paranneltuina” versioina. Melkein kaikki näistä projekteista ovat kuolleet epäonnistuttuaan kehittymään suunnitteluvaihetta pidemmälle. Ainoa, joka on saanut jonkin verran menestystä, on ido (’jälkeläinen’ esperantoksi), joka esiteltiin Pariisissa lokakuussa 1907. Sen pääeroavaisuudet esperantoon nähden ovat yksinkertaistettu kirjaimisto ja jotkin kieliopilliset ominaisuudet. Aikaisemmin melko monet esperantistit vaihtoivat kannatuksensa esperantosta idoon, mutta nykyään sillä arvioidaan olevan vain noin 250–500 puhujaa. Jotkin pienet uudistusprojektit, jotka vaikuttavat vain pieneen osaan kielestä, ovat saavuttaneet muutaman kannattajan, jotka puhuvat omintakeista versiotaan kielestä.
Äänteet > Vokaalit

|  | etu | taka |
| --- | --- | --- |
| suppea | i | u |
| puolisuppea | e | o |
väljä: a
Äänteet > Vokaalit > Diftongit

Diftongien jälkiosana on puolivokaali j tai puolivokaali ŭ. Diftongeja ovat aj, ej, oj, uj, aŭ ja eŭ.
Äänteet > Vokaalit > Painotus

Esperantossa lähes kaikki vokaalit lausutaan lyhyinä. Pitkä vokaali voikin esiintyä ainoastaan painollisessa tavussa. Sanoissa paino on aina toiseksi viimeisellä tavulla eli toiseksi viimeisellä vokaalilla. Ŭ- ja j- päätteiset diftongit muodostavat kuitenkin vain yhden tavun.
Yksitavuisissa ja monissa pikkusanoissa – kuten unu (’yksi’), apud (’vieressä’) ja ili (’he’) – ei ole painoa.
Äänteet > Konsonantit

|  | bilabiaalinen | bilabiaalinen | labio- dentaalinen | labio- dentaalinen | apiko- alveolaarinen | apiko- alveolaarinen | postal- veolaarinen | postal- veolaarinen | palataalinen | palataalinen | dorso- velaarinen | dorso- velaarinen | glottaalinen | glottaalinen |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| klusiili | p | b |   |   | t | d |   |   |   |   | k | g |   |   |
| nasaali |   | m |   |   |   | n |   |   |   |   |   |   |   |   |
| tremulantti |   |   |   |   |   | ɾ |   |   |   |   |   |   |   |   |
| frikatiivi |   |   | f | v | s | z | ʃ | ʒ |   |   | x |   | h |   |
| affrikaatta |   |   |   |   | ʦ |   | ʧ | ʤ |   |   |   |   |   |   |
| lateraalinen puolivokaali |   |   |   |   |   | l |   |   |   |   |   |   |   |   |
| puolivokaali |   | w |   |   |   |   |   |   |   | j |   |   |   |   |

Kirjain r lausutaan joko yksitäryisenä apikoalveolaarisena tremulanttina [ɾ] tai apikoalveolaarisena tremulanttina [r]. Kirjain v lausutaan joko labiodentaalisena frikatiivina [v], labiodentaalisena puolivokaalina [ʋ] tai labioveraalisena puolivokaalina [w]. Kirjaimet dz lausutaan affrikaattana [ʣ].
Konsonanttiklustereita voi esiintyä sanan alussa ja keskellä (esimerkiksi instrui, ’opettaa’), mutta ei lopussa, paitsi vierassanoissa ja runomuotoisen sanapäätteiden poisjättämisen johdosta.
Esperantossa on huolellisesti osattava erottaa soinnilliset ja soinnittomat konsonantit – kuten /b/ ja /p/, /g/ ja /k/, sekä /d/ ja /t/ – toisistaan.
Lisäksi on huomattava, ettei esperantossa ole ŋ-äännettä, vaan /n/ ja /g/ lausutaan selvästi erillään.
Kirjoitusjärjestelmä

Esperanto on täysin äänteenmukainen kieli: jokainen kirjain äännetään ja kukin kirjain merkitsee aina samaa äännettä. Sen kirjoittamiseen käytetään latinalaisia kirjaimia, joista on kuitenkin poistettu kirjaimet q, w, x ja y. Lisäksi siihen on lisätty kirjaimet Ĉ, Ĝ, Ĥ, Ĵ, Ŝ ja Ŭ. Näin ollen kirjaimia on yhteensä 28.
Luetellessa kirjaimia vokaalit lausutaan normaalisti, ja konsonanttien perään lisätään o-äänne.
| Merkki | Nimi | IPA | Ääntämisohje | Huomautettavaa |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Aa | a | [a] | a |  |
| Bb | bo | [b] | b |  |
| Cc | co | [ʦ] | ts |  |
| Ĉĉ | ĉo | [ʧ] | tš |  |
| Dd | do | [d] | d |  |
| Ee | e | [e] tai [ɛ] | e |  |
| Ff | fo | [f] | f |  |
| Gg | go | [g] | g |  |
| Ĝĝ | ĝo | [ʤ] | dž |  |
| Hh | ho | [h] | h |  |
| Ĥĥ | ĥo | [x] | kuten saksan ach-äänne | erittäin harvinainen merkki nykyesperantossa, korvataan usein k-merkillä |
| Ii | i | [i] | i |  |
| Jj | jo | [j] | j | puolivokaali |
| Ĵĵ | ĵo | [ʒ] | ž |  |
| Kk | ko | [k] | k |  |
| Ll | lo | [l] | l |  |
| Mm | mo | [m] | m |  |
| Nn | no | [n] | n |  |
| Oo | o | [o] tai [ɔ] | o |  |
| Pp | po | [p] | p |  |
| Rr | ro | [r] | r |  |
| Ss | so | [s] | s |  |
| Ŝŝ | ŝo | [ʃ] | š |  |
| Tt | to | [t] | t |  |
| Uu | u | [u] | u |  |
| Ŭŭ | ŭo | [u̯] | u-kirjaimeen vivahtava w | puolivokaali |
| Vv | vo | [v] | v |  |
| Zz | zo | [z] | soinnillinen s |  |
Kirjoitusjärjestelmä > Erikoiskirjaimien käyttö

Esperanton erikoiskirjaimet ovat tietokoneella käytettävissä ISO 8859-3 (Latin3)- ja Unicode-merkistöissä. Jos ei ole mahdollista käyttää kyseisiä merkistöjä, erikoiskirjainten ylämerkit voidaan korvata toisella merkillä. Yleisimmin ylämerkkien sijaan käytetään x-kirjainta, jota ei muutoin esperantossa käytetä. X-merkkiä pidetään kuitenkin melko rumana ja häiritsevänä.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ĉ | ĝ | ĥ | ĵ | ŝ | ŭ |
| cx | gx | hx | jx | sx | u(x) |
Ŭ-kirjaimen voi tässä tapauksessa korvata myös tavallisella u-kirjaimella, sillä sekaantumisen vaaraa ei ole. X:n tilalla käytetään usein myös h-kirjainta lähinnä ulkoasullisten seikkojen vuoksi. Zamenhof itse suositteli h-kirjaimen käyttöä ylämerkkien sijaan, ja ŭ-merkin korvaamista u-merkillä. H-merkin käyttäminen ylämerkkien sijaan on kuitenkin melko ongelmallista, sillä se voi sekoittua h-äänteen kanssa.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ĉ | ĝ | ĥ | ĵ | ŝ | ŭ |
| ch | gh | h(h) | jh | sh | u |
Myös ^-merkkiä käytetään, mutta hyvin harvoin.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ĉ | ĝ | ĥ | ĵ | ŝ | ŭ |
| c^ | g^ | h^ | j^ | s^ | u(^) |
Kielen kirjoittamiseen on kehitetty myös muita järjestelmiä, mutta mikään niistä ei ole saavuttanut merkittävää suosiota, sillä tietotekniikan kehitys on jo tehnyt esperanton omien kirjainten käytön mahdolliseksi useimmissa yhteyksissä. Suosituin näistä ehdotetuista kirjoitusjärjestelmistä lienee Nova Help-Alfabeto (NHA, ), joka pyrkii olemaan mahdollisimman kansainvälinen korvaamalla esperanton kirjaimet ja kirjainyhdistelmät merkeillä, joita käytetään ympäri maailmaa. Nova Help-Alfabeton ongelmana pidetään sitä, että siinä liian moni merkki on korvattu, jolloin teksti on vaikeasti ymmärrettävää.
Kielioppi

Esperanto on suurelta osin kieliopiltaan indoeurooppalaista tyyppiä oleva kieli, mutta sen kielioppi on useimpien indoeurooppalaisten kielten kielioppia paljon yksinkertaisempi. Siinä substantiiveilla ei ole sukuja ja verbit taipuvat säännöllisesti. Substantiiveilla ja adjektiiveilla on kaksi sijamuotoa, nominatiivi ja akkusatiivi, sekä yksikkö ja monikko. Adjektiivien ja substantiivien taivutuksen tulee täsmätä toisiinsa nähden. Verbit eivät taivu persoonamuodoissa. Akkusatiivipääte voi osoittaa myös muun muassa liikkeen suuntaa tai korvata joitakin prepositioita. Akkusatiivin vuoksi esperantossa ei ole määrättyä sanajärjestystä.
Esperanton kielioppi on erittäin säännöllinen, sitä kirjoitetaan kuten lausutaan, ja sen rakenne on hyvin looginen. Kaikki nämä ominaisuudet tekevät esperantosta useimmille erittäin helposti opittavan kielen.
Kaikkien substantiivien pääte on -o, adjektiivien -a, ja sanajuurista muodostettujen adverbien -e.
Kielioppi > Verbit

Kaikki esperanton verbit taipuvat säännöllisesti ja käyttävät samaa taivutuskaavaa. Verbeillä on kolme aikamuotoa: preesens, preteriti ja futuuri, joiden lisäksi voidaan muodostaa liittoaikamuotoja esti-verbin ja pääverbin partisiipin avulla. Tapaluokkia ovat indikatiivi, konditionaali ja volitiivi. Lisäksi verbeillä on aktiivin ja passiivin partisiippimuodot kaikissa kolmessa aikamuodossa. Verbeillä ei ole persoonamuotoja eli verbimuoto on sama kaikissa persoonissa.
Verbit muodostetaan lisäämällä juurisanaan verbimuodon pääte. Infinitiivin pääte on -i, preesensin -as, preteritin -is, futuurin -os, volitiivin -u ja konditionaalin -us.
Kielioppi > Verbit > Volitiivi

Volitiivi on esperanton oma tapaluokka. Se muistuttaa käytöltään imperatiivia ja subjunktiivia, sillä sillä ilmaistaan toivomusta.
Yleisimmin sitä käytetään käskynä, jolloin verbin edestä voi jättää persoonapronominin pois, jos käsky osoitetaan yksikön tai monikon toiselle persoonalle. Muussa tapauksessa persoonapronominia pitää käyttää.
Volitiivia käytetään myös ke (että) -sivulauseissa, kun päälauseessa on jokin toivomusta ilmaiseva verbi.