stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harald Lilja
Sisällissodan jälkeinen aika

Lilja siirrettiin sisällissodan jälkeen 1. kesäkuuta 1918 ilmavoimiin, missä hän toimi tähystäjäoppilaana Hermannin ja Turun lentoasemilla. Myöhemmin hänet määrättiin 15. joulukuuta 1918 II Ilmailuosastoon, josta hänet siirrettiin 14. helmikuuta 1919 alkaen Ilmailupataljoonan opetuskomppaniaan. Ilmailupataljoonan päälliköksi hänet nimitettiin 4. tammikuuta 1920, josta hänet siirrettiin 19. toukokuuta 1921 alkaen Ilmailukoulun päälliköksi, josta hänet nimitettiin viimein 1. maaliskuuta 1924 alkaen Ilmavoimien esikuntaan teknillisen toimiston päälliköksi. Armeijasta hän erosi 18. tammikuuta 1926 ja työskenteli sen jälkeen eri autoliikkeiden myyjänä Helsingissä vuosina 1926–1929 ja sen jälkeen Oy Servo ab:n johtajana vuosina 1930–1937. Hän kuoli 11. marraskuuta 1937 Freiburgissa Saksassa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan haavoittumismerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Suomen lentomerkki  Saksan lentomerkki |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Ekokylä

Dyssekilden ekokylä Tanskassa
Ekokylä on useimmiten pientaloista muodostuva kylämäinen asuntoryhmä, jossa asumiseen liittyy ekologisia tavoitteita. Usein asumiseen liittyy myös erilaisia sosiaalisia tavoitteita: esimerkiksi kansainvälinen ekokyläorganisaatio Global Ecovillage Network on kirjannut ekoyhteisöasumisen piirteiksi johonkin kuulumisen tunteen. Monet ekoyhteisöt järjestävät toisaalta sosiaalista ja kulttuurista toimintaa kuten kursseja, työpajoja tai juhlia. Tapahtumat saattavat olla myös yhteisön ulkopuolisille avoimia. Lisäksi yhteisöt saattavat vuokrata tilojaan majoitus- ja kokoustiloiksi. Monessa ekoyhteisössä toimii osuuskunta, jonka kautta jäsenet harjoittavat yritystoimintaa. Yhteisöjen tilat saattavat omalta osaltaan mahdollistaa yrittäjyyden. On olemassa ekoyhteisöjä, jotka tarjoavat yritystoiminnan ansiosta monenkinlaisia palveluita.
Ekokylien perusajatukseen kuuluu omavarainen ruoantuotanto. Osa ekokylistä tuottaa ruokaa myyntiin, mutta osa vain kylän asukkaiden omaan käyttöön.
Monet ekokylät on suunniteltu joustamaan asukkaiden elämäntilanteiden mukaan esimerkiksi lastenhoito- tai asumisjärjestelyissä. Joissain ekokylissä kotiopetus on suosittua.
Ekokylän määritelmä

Ekokylille ei ole yleisesti hyväksyttyä määritelmää. Hyvin erityyppisiä, ja ekologisilta periaatteiltaan hyvin erisuhtaisia asuntoryhmiä on nimitetty ekokyliksi. Suomen Kestävän Elämäntavan Yhteisöt ry:n (SKEY) hallituksen puheenjohtaja Pauliina Helle määrittelee ekokylän asuinyhteisöksi, joka tavoitteellisesti edistää ja huomioi toiminnassaan niin ekologista, ekonomista, sosiaalista kuin maailmankuvallistakin kestävyyttä. Ekokylä on enemmän käsitteellinen kuin fyysinen määrite, ja ekokyläksi voidaankin nimittää myös kerrostaloihin tai vanhoihin rakennuksiin perustettuja ekologisin periaattein toimivia asuinyhteisöjä.
Rakennetut ekokylät voidaan jaotella toimintansa ja sijaintinsa puolesta kolmeen tyyppiin:
Tilakylä: kylä elää symbioosissa elintarvikkeita tuottavan maatilan kanssa.
Ekokortteli sijaitsee kaupunkiympäristössä
Eri asteiset ekokylävaihtoehdot yllä mainittujen määritysten väliltä
Kylät voidaan jaotella myös suhteessa ympäristöön:
Ensimmäisen sukupolven ekokylät keskittyivät rakennusten tekniikkaan ja toimintaan; esimerkiksi energiansäästöön ja terveellisiin rakennusmateriaaleihin.
Toisen sukupolven ekokylät huomioivat myös ympäristön: esimerkiksi ravinteita kierrätetään ja tehdään yhteistyötä lähialueen maatilojen kanssa.
Kolmannen sukupolven ekokylillä on jo positiivinen vaikutus ympäröivään ekosysteemiin.
Rakennetut ekokylät kuuluvat jaottelun mukaan lähinnä ensimmäiseen polveen. Kolmannen sukupolven ekokylät ovat harvinaisia.
Ekokylien kriteerejä > Boverket 1991

Ruotsin rakennuslaitos Boverket tuotti ekokylän kriteeristön vuonna 1991. Määritelmän mukaan ekokylässä tulisi voida harrastaa merkittävää omatarveviljelyä, ja siinä olisi ostoenergiasta riippumaton kylmätila ruokatarvikkeille. Kohteella on paikallinen puhdasvesikaivo, mikäli mahdollista. Jätevesien käsittely tapahtuu mahdollisimman pitkälle paikallisesti, ja jätevesiä käytetään lannoitteina. Hulevedet imeytetään maastoon. Jätteet erotellaan ja kompostoitava jäte kompostoidaan paikallisesti.
Rakennukset on suunnattu ja muotoiltu otollisen mikroilmaston luomiseksi. Rakennukset, oleskelualueet ja viljelykset ovat aurinkoisilla, tuulensuojaisilla ja kuivilla paikoilla. Rakennukset on suunnattu esimerkiksi avonaiselle etelään viettävälle maalle niin, että ne saavat vähintään 75 % auringon ympärivuotisesta säteilystä. Lämmitysenergian tarve on alle 50 kWh/m² vuodessa. Käyttöveden lämmittäminen suoritetaan tarkoituksenmukaisimmalla tavalla käyttäen uusiutuvia energialähteitä. Joka asunnossa on muurimainen varaava rakennusosa. Kaikki sähkölaitteet ovat vähän energiaa kuluttavia. Sähköjohdotukset suunnitellaan magneettikentät minimoiden. Tutkitaan mahdollisuudet paikalliseen sähköntuotantoon. Rakennusmateriaalit eivät ole allergisoivia tai muuten epäterveellisiä. Materiaalit ovat tyyppihyväksyttyjä tai niissä on tuoteseloste. Rakenteet on suunniteltu niin ettei synny kosteusongelmia. Sisäilmasto on hyvälaatuinen, miellyttävä ja vedoton. Ilmanvaihto on hoidettu painovoimaisesti tai tarpeen mukaan käynnistyvällä koneellisella ilmanvaihdolla. Kaikissa huoneissa on avattava ikkuna.
Lisäksi asukkaiden käytössä on yhteisiä tiloja erilaista yhteistoimintaa varten. Yhteistiloja voidaan käyttää esimerkiksi päivähoitotoimintaan, kohteen huoltoon, harrastuksiin ja oleskeluun, sekä mahdollisesti myös häiriötä tuottamattomaan yritystoimintaan.
Ekokylien kriteerejä > Robert Gilman 1991

Yhdysvaltalainen filosofian tohtori Robert Gilman korostaa kriteereissään sitä, että ekokyläyhteisön tulee olla riittävän pieni: teollistuneissa kulttuureissa siihen kuuluisi alle sata ja vähemmän teollistuneissa kulttuureissa korkeintaan 500 henkeä. Ekokylässä kaikki elämisen perustoiminnot - asuminen, ruoan tuotanto, hyödykkeiden tuotanto, vapaa-aika, yhteiskuntaelämä ja kaupankäynti - ovat tasapainoisesti edustettuina. Kylän toiminnot eivät vahingoita ympäristöä, ainevirtojen periaatteena käytetään kierrätystä, ja kylä toimii kestävän kehtyksen periaatteiden mukaisesti tavalla, jota voidaan jatkaa pitkälle tulevaisuuteen. Lisäksi ekokylä toimii tavalla, joka tukee asukkaiden täysipainoista kehitystä ihmisenä ja yhteisön jäseninä.
Ekokylien kriteerejä > Siipola 2000

Arkkitehti Pirjo Siipola tutki lisensiaatintyössään ekokyliä. Siipola jakaa ekokylän määritelmän useaan eri kriteeriin: paikan olosuhteet, energiatalous ja aineiden kiertokulku, ihmisen resurssit ja hankkeen toteutus. Paikan olosuhteet hän jakaa erikseen yhdyskuntarakenteeseen, maisemaan, luonnonolosuhteisiin ja kulttuuriympäristöön: ekokylän tulee sijaita edullisesti olemassa olevaan yhdyskuntarakenteeseen nähden, liikkumiseen tulisi voida käyttää joukkoliikennettä, ja päivittäisten palvelujen on oltava kävely-/ pyörämatkan päässä; aluetta on suunniteltava maiseman lähtökohdista ekologisena kokonaisuutena, rakennuspaikan on oltava ilmastollisesti ja rakentamisen sekä maisemarakenteen kannalta hyvä, ja alueen pienilmaston on oltava tuulelta suojaava ja aurinkoenergian hyödyntämisen mahdollistava; luonnonolosuhteiden on oltava tutkittu ennen rakentamista; kulttuuriympäristö on huomioitu ekokylän rakentamisessa siten, että arvokkaat kulttuurihistorialliset alueet on huomioitu ja paikallisen rakennusperinteen antamia malleja on hyödynnetty.
Siipolan mukaan sekä energia- että vesitalouden on perustuttava omavaraisuuteen, käytettävien materiaalien on noudatettava tiettyjä kriteereitä, ja jätteitä on ekokylässä lajiteltava, kierrätettävä ja paikallisesti kompostoitava. Siipola tarkoittaa ihmisen resursseilla sitä, että kylän asukkailla on mahdollisuus elää ekologista elämäntapaa ja oppia luonnin prosesseja. Heille tulee tarjota yhteistoimintaa, demokraattisia päätöksentekotapoja ja mahdollisuus osallistua kylän aktiiviseen kehittämiseen. Hankkeen toteutus on tehtävä siten, että ekokylän rakentamisella kehitetään rakentamista ekologisempaan suuntaan (koerakentaminen), kylän rahoituksessa huomioidaan mahdolliset avustukset, ja ekologisten periaatteiden jatkuvuus on turvattu esimerkiksi kaavamääräyksin.
Suomen kestävän elämäntavan yhteisöt ry ja Maailman ekokyläverkosto on julkaissut Yhteisön itsearviointikriteeristön, jolla ekoyhteisöt voivat arvioida omia ekologisia, sosiaalisia ja henkisiä ulottuvuuksiaan.
Ekokylät maittain

Ekokylät ovat järjestäytyneet maailmanlaajuiseksi verkostoksi The Global Ecovillage Network, jonka puitteissa välitetäänselvennä tietoa, järjestetään koulutusta ja vierailuja eri puolille maailmaa. Ekokyliä on koko maailmassa noin 10 000, ja suurimmat niistä ovat satojen ja tuhansienkin ihmisten kokoisia.
Ekokylät maittain > Ruotsi

Ruotsissa ekoyhteisöjä on toiminut 1960-luvulta lähtien. Ekokyliä on Ruotsissa kymmeniä. Vaikka tavoitteet eroavat eri kylissä, ovat toteutetut kohteet kuitenkin varsin samankaltaisia. Asukasluku vaihtelee 5–50 ruokakunnan välillä. Kylät sijaitsevat usein yhdyskuntarakenteen ulkopuolella ja pyrkivät mahdollisimman omavaraiseen energian ja veden käyttöön, sekä ravinnontuotantoon. Kierrätys on toteutettu määrätietoisesti. Ruotsalaiset ekokylät korostavat sosiaalista kanssakäymistä, ja kohteissa onkin tiloja muun muassa yhteisiä tilaisuuksia varten. Vuonna 2011 Ruotsissa asui ekokylissä arviolta noin 2000 ihmistä.
Ekokylät maittain > Saksa

Eri puolille Saksaa on viimeisten 30 vuoden aikanamilloin? rakennettu 172 ekokylää vaihtelevin ekostandardein. Kylistä suunnilleen puolet muodostuu pientaloista, toinen puoli kerrostaloista. Asukkaita niissä on yhteensä vajaat 60 000, ts. 0,073% koko maan väestöstä. Kylien määrä kasvaa vain runsaan prosentin vuosittain, koska ekologisen suunnittelun taitavia yrityksiä on liian vähän, eikä eri kokeiluista saatuja kokemuksia käytetä hyödyksi. Saksassa ekoasumisen kustannukset ovat keskiluokan ulottuvilla. Kunnat ja valtio rahoittavat perusinvestointeja kuten aurinkopaneeleita.
Ekokylät maittain > Suomi

Ekokylinä voidaan pitää suomalaisten 1900-luvun alussa Yhdysvaltoihin perustamia maaseutuyhteisöjä. 1970-luvulla Suomessa alettiin jälleen puhua ekoyhteisöistä ympäristöliikkeen yhteydessä. Pääosin suomalaiset ekoyhteisöt ovat kuitenkin 2000-luvulla perustettuja. Vuonna 2004 päättynyt Yhteisökylien kehityshanke oli tärkeässä roolissa suomalaisten ekoyhteisöjen tukemisessa ja perustamisessa. Vuonna 2015 Suomessa oli määritelmästä ja laskentatavasta riippuen 15–50 ekoyhteisöä, joissa asui arviolta 250–500 ihmistä. Suomalaiset ekoyhteisöt ovat maailmanlaajuisesti verraten pieniä.
Eri suomalaiset ekoyhteisöt korostavat toiminnassaan eri asioita: ekologisuus saattaa painottua esimerkiksi rakentamiseen, omavaraisuuteen tai ympäristökasvatukseen. Myös asumisjärjestelyt vaihtelevat yhteisön mukaan, sillä joissain ekoyhteisöissä asukkaat elävät samassa päärakennuksessa ja joissain he elävät joko enemmän tai vähemmän tiiviisti rakennetuissa pientaloissa. Suomen ekokyläyhteisöjen kattojärjestö on Suomen kestävän elämäntavan yhteisöt ry.
Ekokylät maittain > Venäjä

Venäläisten ekokylien syntyyn vaikutti Neuvostoliiton romahtaminen, koska venäläisille jäi kommunismista jäljelle henkinen tyhjiö. He alkoivat täyttää sitä kristinuskolla tai vaihtoehtoisilla maailmankuvilla. 2000-luvulla Venäjällä alkoi puolestaan vahvistua ajatus luonnonläheisestä elämisestä, jonka taustalla on elämän kohtuullistamiseen liittyvä maailmanlaajuinen trendi downshiftaaminen. Venäjällä on satoja ekoyhteisöjä, joiden toiminta pohjautuu henkisiin arvoihin.
Venäläisissä ekokylissä asui vuoden 2011 arvion mukaan noin 1000 ihmistä. Venäjällä on tyypillistä, että ekokylien asukkaat elävät pitkienkin välimatkojen päässä toisistaan haja-asutusalueen lailla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rihmasto, ekokylien syntyä edistävä yhdistys (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen kestävän elämäntavan yhteisöt ry:n julkaisema Ekoyhteisön itsearviointikriteeristö (.PDF)
Kangasalan Yhteiskylä (Arkistoitu – Internet Archive)
Lista suomalaisista yhteisöistä, joiden ekologisuus vaihtelee laajalla skaalalla (Arkistoitu – Internet Archive)
"Vapaa maa" - ekoasumis- ja yhdyskuntaprojekti Tanskassa, ajantasainen kehityskertomus web-sivuilla
The Global Ecovillage Network on kerännyt ekokylälinkkejä ympäri maailmaa (Arkistoitu – Internet Archive)
GENin Euroopan ja Afrikan ekokyläsivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Vihdin ekokylä
Meidän talo: Ekokylät ovat suosittuja (Arkistoitu – Internet Archive)
Kultainto: Kattava lista suomalaisista ekokylistä ja ekoyhteisöistä
Rakentaminen ja kestävä kehitys
| --- | --- |
Yhdyskuntasuunnittelu:  ympäristövaikutusten arviointi  ekokylä  yhteisökylä 
Suunnitteluperiaatteet:  ekorakentaminen  aurinkoarkkitehtuuri  matalaenergiatalo  passiivitalo  nollaenergiatalo  plusenergiatalo 
Lämmitys:  aurinkolämmitys  kaukolämpö  lämpöpumppu  maalämpö  puupelletti  takka 
Talotekniikka:  ilmanvaihtokone  aurinkokenno  energiansäästölamppu 
Rakennustekniikka:  rakennuksen vaippa  lämmöneriste  ilmansulku  ikkuna 
Perinnerakentaminen:  hirsirakentaminen  olkipaalirakentaminen  savirakentaminen  turpasmökki  terva  keittomaali 
Organisaatiot:  ympäristöhallinto  Ympäristöministeriö  Ympäristökeskus  Motiva 
Tuulimyllyjä Findhornin ekokylässä Skotlannissa
ZEGG-ekokylä Saksassa
Niilo Liakka

| Niilo Liakka |
| --- | --- |

Kirkollis- ja opetusministeri
 Vennolan II hallitus 9.4.1921–2.6.1922  
Edeltäjä:  Lauri Ingman 
Seuraaja:  Yrjö Loimaranta 
Opetusministeri
 Kallion I hallitus  14.11.1922–18.1.1924  
Edeltäjä:  Yrjö Loimaranta 
Seuraaja:  Yrjö Loimaranta 
Sosiaaliministeri
 Ingmanin II hallitus 31.5.1924–22.11.1924  
Edeltäjä:  Einar Böök 
Seuraaja:  Vilkku Joukahainen 
Kansanedustaja
 01.04.1919–04.09.1922  
Ryhmä/puolue:  Maalaisliiton eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Oulun läänin pohjoinen vaalipiiri 
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. kesäkuuta 1864 Alatornio
Kuollut: 26. tammikuuta 1945 (80 vuotta) Helsinki
Tiedot
Puolue:  Maalaisliitto
Niilo Liakka (23. kesäkuuta 1864 Alatornio – 26. tammikuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen kanslianeuvoksen arvonimen saanut kansanvalistuksen edistäjä, maalaisliittolainen kansanedustaja ja ministeri. Liakka oli ministerinä yhteensä 1 027 päivää.
1800-luvun lopun suomalaisuusaktiivi

Niilo Liakka tuli ylioppilaaksi vuonna 1883 Oulun suomalaisesta lyseosta. Helsingin yliopistossa Liakka keskittyi historiaan ja suomen kieleen. Ylioppilasaikanaan hän toimi Kotikielen seuran sihteerinä 1886–1890. Liakka oli myös
Suomalaisen kansakoulun ystäväin ensimmäinen sihteeri. Liakka valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1889 ja maisterin arvon hän sai seuraavana vuonna. Liakka oli vahva suomalaisuusmies, mutta puheissaan kuitenkin maltillinen arvostaen myös ruotsin kieltä, koska se takasi yhteydenpidon koko Skandinaviaan.
Liakka kuului myös Pohjalaisen Osakunnan suomalaisryhmän johtomiehiin. Maltillisena suomalaisena Liakka pääsi Uusi Suometar -sanomalehden toimitukseen tehden yhteistyötä Y. S. Yrjö-Koskisen ja Agathon Meurmanin kanssa. Liakka toimi vuosina 1890–1891 Turussa Aura-sanomalehden päätoimittajana. Merkittävin tämän ajan ystävyyssuhde syntyi historian tutkija Väinö Voionmaan kanssa. Voionmaan sisaresta tuli sittemmin Liakan aviopuoliso.
Kansanopetuksen aktiivi

Liakka oli 27-vuotias, kun Pohjalainen Osakunta lähetti hänet Tanskaan ja Ruotsiin tutustumaan sikäläisiin kansanopistoihin. Oppi Pohjoismaissa ei mennyt hukkaan, sillä Liakasta tuli Ilmajoen kansanopiston ensimmäinen johtaja vuonna 1892. Tässä tehtävässä hän oli 12 vuotta.
Tämän jälkeen vuonna 1904 Liakka siirtyi syntymäseudulleen Alatorniolle Kivirannan kylään perustetun Peräpohjolan kansanopiston johtajaksi. Liakka joutui uuden tehtävänsä alkuvaiheessa suuriin vaikeuksiin johtuen sen ajan poliittista vastakkainasetteluista. Ensimmäinen sortokausi oli juuri päättymässä syksyn 1905 yhteiskunnallisten vastakkainasettelujen johdosta. Suomessa vanhasuomalaisten myöntyväisyysmiesten senaatti joutui eroamaan. Koska Liakka oli kuulunut poliittisesti vanhasuomalaisen Uusi Suometar -lehden toimituskuntaan, hän joutui Alatorniolla vaikeuksiin. Kansanopiston johtokunta tuki kuitenkin Liakkaa, ja hän sai jatkaa tehtävässään aina kesään 1908 asti.
Liakka oli Kansanvalistusseuran sihteeri ja sen kalenterien toimittaja. Hän oli etätoimittajana tiedejulkaisussa Valo – tiedettä kaikille -nimisessä 1920-luvulla ilmestyneessä tiedelehdessä
Poliitikko

Liakka valittiin kansanedustajaksi vuoden 1919 ensimmäisissä vaaleissa Maalaisliiton listalta ja hän oli eduskunnassa vuoteen 1922.
Liakka aloitti ministeriuransa Vennolan II hallituksessa 1921–1922 kirkollis- ja opetusministerinä, ja sen jälkeen hän oli Kallion ensimmäisessä hallituksessa 1922–1924 opetusministerinä ja vuonna 1924 muodostetussa Ingmanin II:ssa hallituksessa sosiaaliministerinä.
Työstään kansanvalistajana Liakka sai kanslianeuvoksen arvonimen vuonna 1925.
Perhe

Liakan puoliso oli vuodesta 1893 Väinö Voionmaan sisar Flora Siveä Wallin (k. 1945), lapsia Armi, Laina, Sirkka ja Päivä. Kaksi lasta, Niilo ja Anna, kuoli pienenä. Liakan vävyn veli oli Akateemisen Karjala-Seurassa aktiivisesti toiminut Niilo Kärki. Tyttäristä Sirkka Liakka oli ensimmäinen TKK:n maanmittausosastolta valmistunut nainen ja samalla Pohjoismaiden ensimmäinen kenttätöissä toiminut naismaanmittari.
Julkaisut

Arkielämän aseveljeyttä:toimittanut O. A. Kärnä; toimituskunta: Niilo Liakka, Eino Sormunen, V. J. Sukselainen.1944.
Ilmajoen maamiesseura 1803–1903: seuran 100-vuotisen toiminnan muistoksi, 1903.
Ilmajoen pitäjä: piirteitä sen synnystä, hallinnollisesta, elinkeinollisesta ja kirkollisesta kehityksestä sekä hajautumisesta, kirjoittanut Niilo Liakka. 1934
Kansanopetustoimen kehityksestä Ilmajoella: ensimmäisen kansakoulun täyttäessä 50 vuotta, 1910.
Ilmajoen pitäjä, kirj. Niilo Liakka. Täydennyksiä Niilo Liakan teokseen Ilmajoen pitäjä, Jaakko Sarvela. [Näköisp.]. 1986
Kirjastoasiasta: mietteitä ja esityksiä, 1916.
Orisbergin ruukki ja maatila, 1920.
Orisbergin ruukki ja maatila: vuosikymmen 1920–30, 1931.
Osuustoimintaliikkeen syntymäkaudelta: 40 vuoden takaisia muisteloita, 1939.
Oulun läänin talousseura 1828–1928: yleiskatsaus vuosiin 1828–1902: selostus vuosilta 1903–1928. 1928.
Pohjanmaa. 1. 1896.
Raittiusasia valtiopäivillä 1900, Niilo Liakka ja Kaarle Väinö Wallin. 1901.
Santeri Alkio: henkilökuvan ja elämäntyön piirteitä, 1932.
Vaasan läänin maanviljelysseuran 50-vuotiskertomus, Niilo Liakka ja Aug. Teräksinen. Julkaistu: Helsinki: [Vaasan läänin maanviljelysseura], 1913.
Valo: tiedettä kaikille. 1–8, tanskalaisen "Frem"in mukaan toimittaneet Niilo Liakka, Martti Haavio, Yrjö Karilas. 1925–1928.
Vapaa ja vapaaehtoinen kansansivistystyö Suomessa. 1942.
Julkaisut > Suomennokset

Harriet Elisabeth Beecher-Stowe Setä Tuomon tupa; suom. ja tekijän elämäkerralla varustanut N. Liakka. WSOY, 1904.
John Stuart Mill, Vapaudesta Otava, 1891.
Kirjallisuutta

Peräpohjolan opisto 100 vuotta, Gummerus, 2001, ISBN 951-98146-2-0.
Kaisa Simola: Yritysetiikan esitaistelija – osuustoimintamies Niilo Liakka, Osuustoiminta, 2004, s. 38–39.
Ilkka Mäkinen: Liakka, Niilo – Suomen kansallisbiografia. 6., Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005, s. 112–113.
Aiheesta muualla

Niilo Liakka Tietosanakirjassa
.aspx Niilo Liakka Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Niilo Liakka Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
Y. R. Mäkihovi (toim.): Uranuurtajia ja rakentajia. Osuustoimintamiesten elämäkertoja, s. 270-276.  Helsinki:  Pellervo-Seura, 1950.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Lauri Ingman Yrjö Loimaranta | Suomen opetusministeri 1921−1922 (kirkollis- ja opetusministeri) 1922−1924 | Seuraaja: Yrjö Loimaranta Yrjö Loimaranta |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Emil Böök | Suomen sosiaaliministeri 1924 | Seuraaja: Lauri Pohjala |
| n k Maalaisliiton kansanedustajat 1919–1922 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (42):  Alkio  Arhama  Elovaara  Hanhisalo (1921–1922)  Hatva  J. Heikkinen  P. Heikkinen  Joukahainen  Junes  Juutilainen  Kallio  Kokko  Koivuranta  Kukkonen  Kärki  Lahdensuo (1921–1922)  Latvala  B. Leppälä  J. Leppälä  Liakka  Lohi  Loppi  Loukko  Luopajärvi (1919–1920)  Malmi (1921–1922)  Manner  Mero (1920–1922)  Niskanen  Niukkanen  Oja  Peura (1920–1922)  Perälä  A. Pesonen  Y. Pesonen  Pilkka  Pitkänen  Raatikainen  Ryynänen  Relander (1919–1920)  Saarelainen  Salovaara  Selander  Takkula  Taskinen  Vesterinen  Wuorimaa (1919–1921) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Adolf Lindman

Adolf Lindman (4. toukokuuta 1821 Turku – 19. marraskuuta 1874 Turku) oli suomalainen vankilapappi, historiantutkija ja keräilijä.
Lindmanin vanhemmat olivat Turun muurareiden vanhin Adolf Lindman ja Margareta Elisabet Lindström ja puoliso vuodesta 1853 Mathilda Gedda (k. 1882). Vuonna 1846 ylioppilaaksi tullut Lindman vihittiin papiksi 1849. Paattisten kappalaiseksi hän tuli 1858, mutta siirtyi Turkuun tyttökoulun opettajaksi 1860, toimien samalla Turun linnan vankilan saarnaajana. Lindman toimi Turun tuomiokirkon muinaismuistojen uusimiskomitean siheerinä, oli Suomen Muinaismuistoyhdistyksen asiamies ja keräsi erityisesti Turun linnaan, tuomiokirkkoon ja kaupunkiin liittyviä muinaisesineitä ja 2000 nidettä sisältävän kirjaston. Hän julkaisi teoksen Bidrag till Åbo stads historia I. Anteckningar om Åbo domkyrka och dess fornminnen (1860) sekä kirjoituksia Åbo Underrättelser -lehdessä ja laati 20-30 nidettä käsittävän muistiinpanokokoelman.
Aiheesta muualla

Suistoranta, Kari, Nikula Magnus 1982. Muinaistutkija Adolf Lindman: turkulaispatriootti 1800-luvulta. Turun maakuntamuseon raportteja no. 5. Turku: Turun maakuntamuseo. 131 s. ISBN 951-9125-31-0
Lindmanista Turun museokeskuksen sivulla (Viitattu 17.4.2014)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Ruotsi  Latvia 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852
Väinö Lieska

Väinö Lieska (ent. Lundberg; 30. kesäkuuta 1891 Saarijärvi – 18. kesäkuuta 1946) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli Saksassa sotilasoppinsa saanut jääkäri, joka taisteli kaikkiaan neljässä sodassa.
Perhetausta

Lieskan vanhemmat olivat poliisikonstaapeli Henrik Lundberg ja Augusta Uljua. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna  1920 Irja Hautalan kanssa, josta hän erosi vuonna 1924.
Opinnot

Lieska kävi viidennen luokan Sortavalan lyseossa ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Hämeenlinnan lyseossa vuonna 1929. Hän suoritti Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuosina 1927–1928.
Jääkärikausi

Lieska työskenteli metsätyönjohtajana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 25. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet komennettiin Suomeen 11. tammikuuta 1916, missä hänen tuli toimi pohjoisella etapilla. Takaisin Saksaan hän palasi 3. maaliskuuta 1917. Hän suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn lääkintäkoiraosaston harjoituskurssin.
Suomen sisällissota

Lieska astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 11. helmikuuta 1918 luutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa, missä haavoittui pahasti.