stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Genie
Lapsuus

Genie syntyi 18. huhtikuuta 1957 neljäntenä lapsena Clark Wileyn ja tämän 20 vuotta nuoremman vaimon Irene Wileyn (o.s. Oglesby) perheeseen. Äiti oli puolisokea ja isä perhettään kohtaan väkivaltainen. Isä ei pitänyt metelistä eikä alun perin ollut halunnut lapsia. Genien sisaruksista vanhin kuoli 2–3 kuukauden ikäisenä laiminlyönnin seurauksena ja toiseksi vanhin jo synnytyksen aikana. Genien viisi vuotta vanhempi isoveli selvisi aikuisikäiseksi.
Geniellä todettiin vauvana synnynnäinen lonkkanivelen sijoiltaanmeno, ja hän piti 4–11 kuukauden ikäisenä sitä korjaavaa lastaa. 14 kuukauden ikäisenä hän sairastui ja kävi välinpitämättömäksi. Lääkäri kertoi vanhemmille, että Genie saattoi olla älyllisesti jälkeenjäänyt, ja välinpitämättömyys olisi johtunut siitä. Isä oli Genien kehitysvammasta varma ja uskoi, että se johtui lonkkaniveliä korjanneesta lastasta. Hänen uskomuksensa juontui myös osittain siitä, että Genie ei oppinut kävelemään saman ikäisenä kuin muut lapset.
Clark Wileyn äiti kuoli tapaturmaisesti vuonna 1958, minkä jälkeen Wiley alkoi kärsiä mielenterveysongelmista. Hän lukitsi Genien lopulta makuukammariin, jonka ikkunat oli peitetty verhoilla. Päivisin lapsi istui köytettynä potalla, kun taas useimmiksi öiksi hänet laitettiin katettuun pinnasänkyyn pakkopaitaan puettuna. Joka kerta kun Genie päästi ääniä, isä löi häntä. Genien kanssa hän kommunikoi vain haukkumalla ja murisemalla, ja esti myös äitiä ja isoveljeä puhumasta lapselle. Kotona ei ollut televisiota tai radiota, eikä isä sietänyt siellä muutakaan meteliä. Geniestä tulikin lähes täysin mykkä, eikä hän osannut kuin joitakin yksittäisiä sanoja. Lasta hoitivat sekä äiti että isoveli, mutta he eivät saaneet viettää huoneessa kerralla muutamaa minuuttia kauempaa. Genien ruokavalio koostui maidosta, vauvanruoasta ja muroista.
Genie löydettiin 13-vuotiaana, kun hänen äitinsä lähti miehensä luota ja otti hänet mukaansa. Tyttö painoi tuolloin 28 kilogrammaa ja oli noin 138 cm pitkä. Äiti päätyi sokeille palveluja tarjoavaa virastoa etsiessään sosiaalitoimistoon, missä sosiaalityöntekijä arveli käytöksen ja ulkonäön perusteella Genien olevan autistinen kuusivuotias. Kun todellinen ikä kävi selväksi, Genie vietiin lastensairaalaan ja vanhempia syytettiin lapsen kaltoinkohtelusta. Äidin syytteet hylättiin vuonna 1975 sen jälkeen, kun hänen asianajajansa esitti, että hän oli myös väkivallan uhri eikä ollut tarkoituksella kohdellut Genietä kaltoin. Isä tappoi itsensä ennen omaa oikeudenkäyntiään. Hänen itsemurhaviestissään luki "Maailma ei tule koskaan ymmärtämään".
Elämä huostaanoton jälkeen > Teini-ikä ja Genielle tehdyt tutkimukset

Geniestä tuli nopeasti tieteellisen kiinnostuksen kohde, koska tutkijat kokivat hänen tapauksensa olevan ainutlaatuinen tilaisuus tutkimukselle. Tutkijoita kiinnosti tietää, onko Genien kaltaisen laiminlyödyn ja eristyksissä eläneen lapsen mahdollista yhä kehittyä henkisesti, kunhan hänelle tarjottaisiin parempi oppimisympäristö. Kielitieteilijät olivat puolestaan kiinnostuneita Genien kielenkehityksestä.
Kun Genie huostaanotettiin, hän liikkui hieman kanin tavoin hypähdellen ja pysytteli hiljaa. Hän alkoi saada opetusta perustaidoissa ja oppi nopeasti pukemaan vaatteet päälleen ja käyttämään vessaa. Lisäksi Genie oppi leikkimään, syömään ja kuuntelemaan musiikkia. Hän puhui muutaman ensimmäisen kuukauden ajan yksittäisillä sanoilla ja oppi uutta sanastoa. Noin viiden kuukauden kuluttua sairaalaan tulostaan hän alkoi spontaanisti käyttää ympärillään kuulemiaan uusia sanoja. Vuoden sisällä Genie alkoi myös ajoittain puhumaan kolmen ja neljän sanan lauseita. Yrityksistä huolimatta Genie ei oppinut kielioppia. Hän kuitenkin pärjäsi älykkyystesteissä hyvin, kommunikoi osin piirrustusten avulla ja osasi muodostaa niistä tarinoita.
Psykologi James Kentistä tuli Genien kasvattivanhempi. Vuoden kuluttua Genielle ilmaantui ihottumaa. Hänen opettajansa Jean Butlerin mukaan kyseessä oli vihurirokko, minkä johdosta hän vei Genien kotiinsa eristyksiin. Myöhemmin väite osoittautui virheelliseksi. On epäselvää, miksi Butler eristi hänet. On muun muassa epäilty, että hän tahtoi tulla kuuluisaksi. Pian Genie ryhtyi asumaan Butlerin kotona, missä hän alkoi kätkeä tavaroita. Sittemmin Butler yritti laillistaa asemansa Genien kasvattivanhempana, mutta hakemus hylättiin.lähde?
Vuosien 1971–1975 välillä Genie kasvoi terapeutti David Riglerin ohjauksessa ja Riglerin vaimosta Marilynistä tuli hänen opettajansa. Hänelle muun muassa opetettiin raivonhallintaa. Tuona aikana Genie kykeni myös käymään pienimuotoisia keskusteluja ajasta, jolloin häntä kohdeltiin kaltoin. Hän oppi Riglereillä viettäminään vuosina sekä puhuttua kieltä että viittomakieltä ja myös hymyilemään.lähde?
Genielle tehtyjen tutkimusten perusteella tutkijat arvelivat, että lapsen kyky oppia oman äidinkielensä kielioppi lakkasi 5–10 ikävuoden välillä. Fromkin nostaa teorian tueksi esiin erään toisen kielestä eristyksissä eläneen lapsen tapauksen. Tämä lapsi oli löydetty jo 6-vuotiaana, ja hän oppi Geniestä eroten puhumaan jo kahden vuoden sisällä rakenteeltaan edistyneitä virkkeitä. Vaikka Genie oli kehittynyt huomattavasti, hoitoa rahoittanut National Institute of Mental Health ei ollut enää täysin vakuuttunut siitä, että Genien hoito oli tieteellisesti merkittävä. Vuonna 1974 rahoitus lopetettiin.lähde?
Elämä huostaanoton jälkeen > Aikuisikä

Vuonna 1975 Genie palasi takaisin äitinsä hoivaan, mutta äiti osoittautuikin kykenemättömäksi hoitamaan häntä. Genie asui sen jälkeen useammassa sijaiskodissa, joista osassa häntä kohdeltiin fyysisesti kaltoin. Kaltoinkohtelun seurauksena Genie taantui.
Ainakin 1970-luvun loppupuolesta lähtien Genien hoitovastuussa on ollut Kalifornian osavaltio. Vuoden 2000 tietojen mukaan Genie asuu eteläisessä Kaliforniassa eräässä hoitopaikassa. Ei ole täysin varmaa, onko hän yhä elossa, joskin vuonna 2016 hänen uskottiin yhä elävän. Genien äiti kuoli vuonna 2003 ja isoveli vuonna 2011. Viimeisen kerran Genie ja veli olivat tavanneet vuonna 1982.
Genien tapauksen pohjalta on tehty elokuva Häkkilintu vuonna 2001.
Kirjallisuutta

Rolls, Geoff: Classic case studies in Psychology. Hodder Arnold, 2005. ISBN 0-340-88692-7. (englanniksi)
Rymer, R.: Genie: a Scientific Tragedy. New York: HarperCollins, 1993. (englanniksi)
Curtiss, Susan: Genie: A psycholinguistic Study of a modern-day "Wild Child".  New York, San Francisco, London:  Academic Press, 1977.  (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  SNAC
Ruth Wilson Gilmore

| Ruth Wilson Gilmore |
| --- | --- |
 Ruth Wilson Gilmore, 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. huhtikuuta 1950 (ikä 74) New Haven, Connecticut
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Arvonimi: professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Rutgersin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Neil Smith
Tutkimusalue:  talousmaantiede ja Sosiaalitieteet
Ruth Wilson Gilmore (s. 2. huhtikuuta 1950 New Haven, Connecticut) on yhdysvaltalainen aktivisti, tutkija ja professori, jonka työ keskittyy tarkastelemaan vankilajärjestelmää, rasismia ja kapitalismia. Gilmore puhuu vankiloiden lakkauttamisen puolesta, ja on 30 vuoden ajan toiminut vankilamaantieteen tieteenalan merkittävimpänä kehittäjänä.
Ruth Wilson Gilmore on pitkäaikainen ihmisoikeusaktivisti ja vaikuttaja. Hän on ollut mukana perustamassa lukuisia sosiaalista oikeudenmukaisuutta ajavia organisaatioita. Vuonna 1998 Gilmore toimi perustajajäsenenä Yhdysvaltojen vankilajärjestelmää vastustavassa Critical Resistance - organisaatiossa yhdessä Angela Davisin kanssa.
Gilmore sai talousmaantieteen sekä sosiaalitieteiden tohtorin tutkinnon väitöskirjallaan From military Keynesianism to post-Keynesian militarism: Finance capital, land, labor, and opposition in the rising California prison state, Rutgersin Yliopistosta vuonna 1998.
Vuonna 2024 Ruth Wilson Gilmore sai Yhdysvaltain maantieteellisen seuran korkeimman huomionosoituksen, Presidential awardin.
Johann Gerhard

Johann Gerhard (1582–1637), oli saksalainen luterilainen teologi ja superintendentti.
Gerhard syntyi Quedlinburgissa 17. lokakuuta 1582. Viidentoista vuotiaana, vaarallisen sairauden aikana, hän tuli Totisesta kristillisyydestä-kirjan kirjoittajan Johann Arndtin henkilökohtaisen vaikutuksen piiriin ja päätti opiskella kirkollista uraa varten. Hän tuli Wittenbergin yliopistoon vuonna 1599 ja opiskeli ensin filosofiaa. Hän kävi myös teologian luennoilla, mutta sukulaisen saatua hänet vaihtamaan alaa hän opiskeli lääketiedettä kaksi vuotta. Vuonna 1603 hän kuitenkin jatkoi teologisia opintojaan ​​Jenassa, ja seuraavana vuonna hän sai uuden sysäyksen J. W. Winckelmannilta (1551–1626) ja Balthasar Mentzeriltä (1565–1627) Marburgin yliopistossa. Valmistuttuaan ja alettuaan luennoida Jenan yliopistossa vuonna 1605, hän vuonna 1606 hyväksyi Coburgin herttuan Juhana Kasimirin kutsun Heldburgin superintendentiksi ja lukion johtajaksi; pian sen jälkeen hänestä tuli herttuakunnan yleissuperintendentti, jossa virassa hän osallistui käytännön kirkollisen elämän järjestämiseen vuoteen 1616 asti, jolloin hänestä tuli teologian professori Jenassa, jossa hän vietti loppuelämänsä. Täällä hän muodosti Johann Majorin ja Johann Himmelin kanssa "Trias Johannean". Vaikka Gerhard oli vielä suhteellisen nuori, häntä oli jo alettu pitää protestanttisen Saksan suurimpana elävänä teologina; aikakauden lukuisissa "disputaatioissa" hän oli aina päähenkilö, kun taas kaikissa julkisissa ja kotimaisissa uskontoa tai moraalia koskevissa kysymyksissä hänen neuvojaan haettiin laajalti. Tiettävästi hän oli saanut elämänsä aikana toistuvia kutsuja lähes kaikkiin Saksan yliopistoihin (esim. Giessen, Altdorf, Helmstädt, Jena, Wittenberg) sekä Ruotsin Upsalaan. Hän kuoli Jenassa 20. elokuuta 1637.
Teokset

Hänen tuotantonsa on laaja, niin eksegeettisessä, poleemisessa, dogmaattisessa kuin käytännönkin teologiassa. Ensimmäiseen luokkaan kuuluvat Commentarius in harmoniam historiae evangelicae de passione Christi (1617), Comment. super priorem D. Petri epistolam (1641), sekä hänen kommentaarinsa ensimmäiseen Mooseksen kirjaan (1637) ja viidenteen Mooseksen kirjaan (1658). Poleemista teologiaa ovat Confessio catholica (1633–1637), laaja teos, joka pyrkii todistamaan Augsburgin tunnustuksen opin evankelista ja katolista luonnetta hyväksyttyjen roomalaiskatolisten kirjoittajien teoksista, ja Loci communes theologici (1610–1622), hänen tieteellisesti tärkein panoksensa, jossa luterilaisuudesta tehdään selkoa "nervose, solide, et copiose", tosiasiallisesti täydellä oppineisuudella, logiikan voimalla ja yksityiskohtien täsmällisyydellä, enemmän kuin mihin oltiin koskaan aiemmin pyritty. Meditationes sacrae (1606), teos, joka on nimenomaan omistettu kristilliseen hartaudenharjoitukseen, on painettu useaan otteeseen latinaksi ja se on käännetty useimmille Euroopan kielille, mukaan lukien kreikaksi.
Teoksia suomeksi

Uskon pyhä salaisuus.  (kaksi teosta: "Pyhät tutkistelut" ja "Uskonelämän päivittäinen harjoitus")  Suomentanut Heikki Koskenniemi. Jyväskylä:  SLEY-kirjat, 1995.  ISBN 951-618-061-2
Oppi Jumalan sanasta.  Suomentanut Heikki Koskenniemi. Pieksämäki:  Sley-kirjat, 2000.  ISBN 951-618-160-0
Elän ja kuolen Kristuksessa : lohdutuksen sanoja lähtevälle ja hänen läheisilleen.  ("Enchiridion consolatorium")  Suomentanut Martti Vaahtoranta. Suomen evankelisluterilainen lähetyshiippakunta, 2021.  ISBN 978-952-5409-67-3
Kirjallisuutta

Hägglund, Bengt: Die Heilige Schrift und ihre Deutung in der Theologie Johann Gerhards : eine Untersuchung über das altlutherische Schriftverständnis. Lund, CWK Gleerup 1951.
Vaahtoranta, Martti: Restauratio imaginis divinae : die Vereinigung von Gott und Mensch, ihre Voraussetzungen und Implikationen bei Johann Gerhard. Luther-Agricola-Gesellschaft Helsinki 1998 ISBN 951-9047-46-8
Vaahtoranta, Martti: Jumalan kuvan uudistuminen : Jumalan ja ihmisen yhdistyminen, sen edellytykset ja implikaatiot Johann Gerhardin teologiassa. Suomen teologinen instituutti 2017 ISBN 978-952-9857-31-9
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 2 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  IdRef
John Giorno

John Giorno Annikin Runofestivaalin lehdistötilaisuudessa Tampereella 11.6.2010.
John Giorno (4. joulukuuta 1936 New York City – 11. lokakuuta 2019) oli yhdysvaltalainen runoilija ja performanssitaiteilija.
John Giorno valmistui Columbian yliopistosta vuonna 1958. 1962 hän tutustui taiteilija Andy Warholiin työskennellessään pörssimeklarina New Yorkissa. Warholin vaikutus Giornon kehitykseen runoilijana oli erittäin suuri. He olivat hyvin läheisiä vuoteen 1964 saakka, jonka jälkeen he tapasivat vain harvoin. Heidän välinsä lämpenivät uudelleen vähän ennen Warholin kuolemaa vuonna 1987. Rock-klubeissa esiintynyttä Giornoa pidetään myös yhtenä Poetry Slam-liikkeen syntyyn vaikuttaneista hahmoista.
John Giorno nousi julkisuuteen esiinnyttyään Warholin elokuvassa Sleep (1963), jossa paikallaan olevalla kameralla kuvattiin Giornoa nukkumassa viiden tunnin ajan. Giorno perusti vuonna 1965 voittoa tavoittelemattoman tuotantoyhtiön nimeltä Giorno Poetry Systems. Tuotantoyhtiön tarkoituksena oli tuoda runoutta uuden yleisön saataville käyttäen innovatiivisia teknologisia ratkaisuja. Giorno Poetry Systems julkaisi mm. äänilevyjä, cd-levyjä, kasetteja, videoita, DVD-levyjä, filmejä ja silkkipanotekniikalla painettuja runotauluja.
Giorno Poetry Systemsin taiteilijoita olivat mm. William S. Burroughs, Laurie Anderson, Patti Smith, Allen Ginsberg ja Philip Glass. Tuotantoyhtiönsä kautta Giorno toteutti vuosina 1969-1971 toimineen Dial-A-Poem runopuhelinpalvelun. Puhelimeen soitettiin sen toiminta-aikana miljoonia puheluita. Puhelinpalvelussa lukivat runojaan mm. Allen Ginsberg, Joe Brainard, Anne Waldman ja John Cage.
John Giorno on myös näkyvä AIDS-aktivisti, jonka vuonna 1984 perustama AIDS Treatment Project toimii edelleenkin.
Vuodesta 1964 samassa osoitteessa New Yorkin Boveryssa asunut ja tiibetinbuddhaisuutta harjoittava Giorno kirjoittaa ja esiintyy edelleen aktiivisesti. Viime vuosina hän on keskittynyt esiintymistensä ohella myös runovideoiden tekemiseen. Hänen videonsa Just Say No To Family Values voitti Zebra-runofilmikilpailun vuonna 2006.
John Giornon muistelmateos You Got to Burn to Shine (ISBN 1852423218) ilmestyi vuonna 1993. Hänen valitut runonsa vuosilta 1962-2007 Subduing Demons in America (ISBN 1593762046) ilmestyi vuonna 2008.
Suomessa Giorno on vieraillut yhteiskiertueella William S. Burroughsin kanssa vuonna 1984. Kesäkuussa 2010 John Giorno vieraili Suomessa tamperelaisen Annikin runofestivaalin kutsumana, missä hän oli pääesiintyjänä.
Willa Cather

| Willa Cather |
| --- | --- |
 Willa Cather tammikuussa 1936
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. joulukuuta 1873 Winchester, Virginia, Yhdysvallat
Kuollut: 24. huhtikuuta 1947 (73 vuotta) New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheet:  Villi länsi
Esikoisteos:  Alexander's Bridge (1912)
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Pulitzer-palkinto 1922 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Willa Sibert Cather (7. joulukuuta 1873 Winchester, Virginia, Yhdysvallat – 24. huhtikuuta 1947 New York Yhdysvallat) oli  yhdysvaltalainen kirjailija.
Henkilöhistoria

Cather vietti varhaislapsuutensa perinteisen englantilaisen siirtomaakulttuurin keskellä. Hän oli kahdeksanvuotias, kun hänen isänsä osti maata Nebraskasta ja perhe muutti länteen, uudisasukkaiden luvattuun maahan. Uudesta kotiseudusta, sen luonnosta ja ihmisistä, tuli Catherin kirjallisuuden suurin innoituksen lähde. Hän kuvaa useissa teoksissaan preeriaa, ilmojen ja vuodenaikojen vaihtelua, ratsastusta tasangoilla ja rekiretkiä talvella, uudisasukkaiden yhteisöllisyyttä, vieraanvaraisuutta ja keskinäistä auttamista. Catherin kotipaikkakunnalla ei ollut koulua, joten hän sai kotiopetusta. Tärkeimmällä sijalla opetuksessa oli latina. Kun Cather meni myöhemmin lukioon, hänen perustietonsa olivat hyvin puutteellisia. Latinanopinnoissa hän oli paljon muita edellä, mutta muissa aineissa alkeistasolla. Cather suoritti tutkinnon Nebraskan yliopistossa 1895 ja työskenteli sitten toimittajana ja teatterikriitikkona pittsburghilaisessa sanomalehdessä. Hänen toiveenaan oli kuitenkin tulla kirjailijaksi ja niinpä hän muutti New Yorkiin ja alkoi kirjoittaa novelleja lehtiin. Vapaaksi kirjailijaksi Cather ryhtyi vuonna 1912.
Kirjallinen tuotanto

Koska Cather kirjoitti modernilla ja vauhdikkaalla 1920-luvulla lännestä ja menneistä ajoista, häntä kutsuttiin jopa "nostalgiseksi vanhaksipiiaksi". Hänen teostensa muuta sisältöä ja arvoa ei haluttu tunnustaa ja hänen lahjojaan pidettiin rajallisina. Esimerkiksi Time-lehti kirjoitti eräästä hänen romaanistaan, että se on tyypillinen preeriaidylli, jollaisen Cather hallitsee parhaiten. Cather julkaisi yhteensä neljätoista romaania ja neljä novellikokoelmaa. Pulizer-palkinto hänelle myönnettiin vuonna 1922 romaanista One of Ours.
Juri Nummelin arvioi, että suomennetuissa teoksissaan Antonia-ystäväni, Professorin talo ja Kuolema noutaa arkkipiispan Cather kuvaa Yhdysvaltojen rajaseudun elämää herkkyydellä, joka muistuttaa Katherine Mansfieldiä.
Teokset > Suomennetut teokset

Antonia-ystäväni (My Ántonia, 1918), suom. Leena Karro. WSOY, 1940. tark. suomennos WSOY, 1963
Professorin talo (The Professor's House, 1925), suom. Alex Matson. Tammi, 1950
Kuolema noutaa arkkipiispan (Death Comes for the Archbishop, 1927), suom. Sirkka-Liisa Norko-Turja. WSOY, 1956
Teokset > Romaanit

Alexander's Bridge (1912)
O Pioneers! (1913)
The Song of the Lark (1915)
My Ántonia (1918) (suom. Antonia-ystäväni, suom. Leena Karro. WSOY, 1940. tark. suomennos WSOY, 1963)
One of Ours (1922)
A Lost Lady (1923)
The Professor's House (1925) (suom. Professorin talo, suom. Alex. Matson. Tammi, 1950)
My Mortal Enemy (1926)
Death Comes for the Archbishop (1927) (suom. Kuolema noutaa arkkipiispan, suom. Sirkka-Liisa Norko-Turja. WSOY, 1956)
Shadows on the Rock (1931)
Lucy Gayheart (1935)
Sapphira and the Slave Girl (1940)
Teokset > Kokoelmat

April Twilights (1903, runoja)
The Troll Garden (1905, novelleja)
Youth and the Bright Medusa (1920, novelleja)
Obscure Destinies (1932, kolme novellia)
Not Under Forty (1936, esseitä)
The Old Beauty and Others (1948, kolme novellia)
Willa Cather: On Writing (1949, esseitä)
Five Stories (1956, julkaisija Estate of Willa Cather)
The Selected Letters of Willa Cather (ilmestyi 2013)
Teokset > Esseitä ja artikkeleita

On the Art of Fiction (1920), (Borzoi, s. 7, Archive.org)
Teokset > Muita

Willa Cather ja Georgine Milmine, The Life of Mary Baker G. Eddy and the History of Christian Science (1909, uusi painos: University of Nebraska Press, 1993)
Not Under Forty (1936, esseitä)
On Writing (1949, uusi painos: University of Nebraska Press, 1988, ISBN 978-0-8032-6332-1)
Tähän eivät sisälly kokoelmat, jotka sisältävät vanhempia, alkujaan aikakauslehdissä julkaistuja, novelleja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Willa Cather: Professorin talo, teoksessa Päivi Tapola, 2002: Äitini puutarhassa - Polkuja naiskirjallisuuteen, Helsinki: Like. ISBN 951-8989-61-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef
Eddie Cochran

| Eddie Cochran |
| --- | --- |
 Liberty publicity card signed by Eddie - 1957
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. lokakuuta 1938 Albert Lea, Minnesota, Yhdysvallat
Kuollut: 17. huhtikuuta 1960 (21 vuotta)
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä, kitaristi
Muusikko
Aktiivisena:  1956–1960
Tyylilajit:  rockabilly, rock and roll
Soittimet:  kitara
Levy-yhtiöt:  Liberty Records
Aiheesta muualla
www.eddie-cochran.info
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Ray Edward ”Eddie” Cochran (3. lokakuuta 1938 Albert Lea, Minnesota, Yhdysvallat – 17. huhtikuuta 1960) oli yhdysvaltalainen rockabilly-muusikko ja multi-instrumentalisti. Hänellä oli suuri merkitys 1950-luvun lopun ja 1960-luvun alun populaarimusiikkiin. Elvis Presleyn tiedetään sanoneen, että Cochran oli ainoa, joka olisi voinut viedä häneltä rock and rollin kuninkuuden.
Elämän ja uran alkuvaiheet

Cochran syntyi Albert Leassa, Minnesotassa, Yhdysvalloissa vuonna 1938. Hän sai nimekseen Ray Edward Cochran. Cochran kävi koulussa soittotunneilla. Hän kuitenkin innostui soittamaan kitaraa, jolla hän soitti erityisesti kantrimusiikkia, jota hän kuuli radiosta.
Cochran muutti perheineen Bell Gardensiin Kaliforniaan vuonna 1955. Hänen kitaransoittotaitonsa kehittyivät, ja hän perusti yhtyeen kahden kouluystävänsä, jotka kävivät Jr. High Schoolia, kanssa. American Legionin aulassa järjestetyssä esityksessä, jossa esiintyi monia artisteja, hän tapasi Hank Cochranin. He eivät samasta sukunimestä huolimatta olleet sukua toisilleen. Cochranit alkoivat esiintyä yhdessä ja he levyttivät The Cochran Brothers -nimimerkillä. Eddie Cochran toimi lisäksi studiomuusikkona, ja hän alkoi kirjoitella omia kappaleita. Hän teki demon Jerry Capehartin, josta myöhemmin tuli hänen managerinsa, kanssa.
Kitarat

Kun Cochran soitti Hank Cochranin kanssa, hän soitti Gibsonin puoliakustista kitaraa. Tässä kitarassa oli Gibsonin P-90-mikrofonit, joita on nimitetty koirankorvamikrofoneiksi niiden muodon takia.
Myöhemmin Cochran siirtyi käyttämään Gretschin valmistamaa 6120-kitaramallia, jota hän oli muokannut siten, että oli vaihtanut kaulamikrofonin P-90 -mikrofoniin, asentanut kullatut metalliosat ja läpinäkyvän pleksin. Cochran kertoi että P-90 -mikrofoni on ulostuloltaan voimakkaampi ja soundiltaan tummempi verrattuna alkuperäiseen DeArmondin mikrofoniin.
Lisäksi Cochran käytti akustisia kitaroita.
Soolomenestys

Vuonna 1956 Boris Petroff pyysi Cochranilta, voisiko hän esiintyä komedisessa musikaalielokuvassa The Girl Can't Help It. Cochran suostui ja lauloi "Twenty Flight Rock" -kappaleen elokuvassa. Vuonna 1957 häneltä ilmestyi ensimmäinen menestyskappale, John D. Loudermilkin kirjoittama "Sittin' in the Balcony". Se oli yksi harvoista hänen nauhoittamistaan kappaleista, joka ei ollut hänen itsensä kirjoittama.
Hänen ehkä tunnetuin kappaleensa oli "Summertime Blues", jonka hän kirjoitti yhdessä Jerry Capehartin kanssa. Kappaleella oli suuri merkitys musiikkiin 1950-luvun lopulla sekä sanoituksellisesti että musiikillisesti.
Muita Cochranin tunnettuja kappaleita ovat muun muassa "C'mon Everybody", "Somethin' Else", "My Way", "Weekend", "Nervous Breakdown" sekä hänen kuolemansa jälkeen julkaistu "Three Steps to Heaven".
Kuolema

Lauantaina 16. huhtikuuta 1960 keskiyön aikoihin matkalla Bristolista kohti Lontoon lentokenttää hän joutui kohtalokkaaseen auto-onnettomuuteen Chippenhamissa lähellä Bathia. Onnettomuuden sattuessa hän oli taksissa yhdessä tyttöystävänsä laulunkirjoittaja Sharon Sheeleyn ja laulaja Gene Vincentin kanssa. Auto oli matkalla Chippenhamin läpi Wiltshiressa Englannissa A4-tiellä. Taksi törmäsi lyhtypylvääseen Rowden Hillillä. Onnettomuudessa ei ollut mukana muita autoja. Onnettomuudessa olleet vietiin St. Martin's Hospital -sairaalaan. Cochran kuitenkin kuoli kello 4.10 seuraavana päivänä, kun taas Sheeley, Vincent ja taksikuljettaja selvisivät onnettomuudesta hengissä.
Taksia kuljettanut George Martin joutui vankilaan puoleksi vuodeksi. Lisäksi hänelle annettiin varoitus vaarallisesta ajamisesta, 50 punnan sakot ja sen lisäksi hän menetti ajolupansa 15 vuodeksi.