stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Annie Ernaux
Teokset > Suomennetut teokset

Puhdas intohimo. (Passion simple, 1991). Suomentaneet J. P. Roos ja Anna Rotkirch. WSOY, 1996. ISBN 951-0-20987-2; uusi suomennos Lotta Toivanen, Gummerus, 2024. ISBN 978-951-24-3774-0
Vuodet.  (Les années, 2008)  Suomentanut Lotta Toivanen. Gummerus, 2021.  ISBN 978-951-24-2337-8
Isästä. Äidistä.  (La place, 1983 & Une femme, 1987)  Suomentanut Lotta Toivanen. Helsinki:  Gummerus, 2022.  ISBN 978-951-24-2296-8
Tapaus.  (L'événement, 2000)  Suomentanut Lotta Toivanen. Helsinki:  Gummerus, 2023.  ISBN 978-951-24-3329-2
Nuori mies.  (Le jeune homme, 2022)  Suomentanut Lotta Toivanen. Helsinki:  Gummerus, 2023.  ISBN 978-951-24-3618-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Annie Ernaux Wikimedia Commonsissa
Kotisivut (englanniksi)
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef
Elisabet II

| Elisabet II |
| --- | --- |
 Elisabet II:n kruunajaiskuva, kesäkuu 1953.
Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar
Valtakausi:  6. helmikuuta 1952 – 8. syyskuuta 2022
Kruunajaiset:  2. kesäkuuta 1953
Edeltäjä:  Yrjö VI
Seuraaja:  Charles III
Pääministerit:  Katso lista

Syntynyt:  21. huhtikuuta 1926 Mayfair, Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut:  8. syyskuuta 2022 (96 vuotta) Balmoralin linna, Aberdeenshire, Skotlanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Puoliso:  prinssi Philip, Edinburghin herttua (vih. 1947; k. 2021)
Lapset:   Charles III  prinsessa Anne  prinssi Andrew  prinssi Edward 
Koko nimi:  Elizabeth Alexandra Mary
Suku:  Windsor
Isä:  Yrjö VI
Äiti:  Elizabeth Bowes-Lyon
Uskonto:  anglikaani
Nimikirjoitus:  
Elisabet II (Elizabeth Alexandra Mary, 21. huhtikuuta 1926 Mayfair, Lontoo – 8. syyskuuta 2022 Balmoralin linna, Aberdeenshire, Skotlanti) oli Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar vuodesta 1952 kuolemaansa saakka ja lisäksi 14 muun Kansainyhteisön maan valtionpäämies, muun muassa Australian, Kanadan ja Uuden-Seelannin kuningatar.
Hallitsijaksi Elisabet II nousi isänsä Yrjö VI:n kuoleman jälkeen 6. helmikuuta 1952. Elisabet II oli neljäs Windsor-sukuinen brittiläinen monarkki. Hänen 70 vuoden ja 214 päivän valtakautensa teki hänestä Britanniaa pisimpään hallinneen monarkin ja maailman toiseksi pisimpään vallassa olleen monarkin.
Kuningatar Elisabetin seitsemän vuosikymmentä kestäneellä valtakaudella brittiläinen imperiumi muuttui nykyaikaiseksi itsenäisten valtioiden muodostamaksi Kansainyhteisöksi. Tämä tapahtui enimmäkseen jo kauden parinkymmenen ensimmäisen vuoden aikana. Elisabet II työskenteli koko valtakautensa ajan ahkerasti ylläpitääkseen hyviä suhteita Britannian entisiin siirtomaihin ja vieraili säännöllisesti kansainyhteisön eri maissa, samoin kuin muissakin maissa.
Elisabetin aviopuoliso oli Kreikan entisen kuninkaan Yrjö I:n pojanpoika Philip vuodesta 1947 tämän kuolemaan saakka vuonna 2021. Parille syntyi neljä lasta: Charles (s. 1948), Anne (s. 1950), Andrew (s. 1960) sekä Edward (s. 1964). Lastenlapsia Elisabetilla oli kahdeksan ja lastenlastenlapsia kaksitoista. Kuningatar Elisabetista tuli Walesin prinsessa Dianan ja kuningataräiti Elisabetin kuoltua todennäköisesti suosituin kuningasperheen jäsen.
Kuningatar Elisabetia pidettiin yhtenä maailman rikkaimmista naisista, mutta asian todentaminen on vaikeaa, sillä Elisabetin yksityisomaisuutta ja kruunulle eli valtiolle kuulunutta omaisuutta ei aina kyetty erittelemään. Tämän vuoksi arviot hänen omaisuudestaan liikkuivat 50 miljoonasta punnasta useisiin miljardeihin.
Elämä > Lapsuus

Kuningatar Elisabet II syntyi 21. huhtikuuta 1926 Lontoossa, Mayfairin kaupunginosassa. Hänen isänsä oli Yorkin herttua Albert (myöhemmin kuningas Yrjö VI), kuningas Yrjö V:n ja kuningatar Maryn toiseksi vanhin poika. Hänen äitinsä oli Yorkin herttuatar Elisabet (syntyään Lady Elizabeth Bowes-Lyon), Claude George Bowes-Lyonin, Strathmoren ja Kinghornen 14. jaarlin ja tämän vaimon, Strathmoren kreivittären tytär. Elisabet nimettiin äitinsä mukaan; hänen toinen nimensä tulee isoisoäidiltä kuningatar Alexandralta ja kolmas nimensä isoäidiltä, kuningatar Marylta. Elisabet piti isovanhemmistaan, erityisesti isoisästään, mutta tunnekylmän kuningatar Maryn kanssa syvempi suhde syntyi vasta Elisabetin ollessa kruununperijä. Elisabet tunnettiin perheen kesken lempinimellä ’Lilibet’.
Elisabetin syntyessä hänen arvonimensä oli Hänen kuninkaallinen korkeutensa Yorkin prinsessa Elisabet. Kruununperimysjärjestyksessä hän oli kolmantena setänsä Walesin prinssi Edwardin (myöhemmin kuningas Edvard VIII) ja isänsä jälkeen. Vaikka pikkuprinsessan syntymä kiinnosti suurta yleisöä, kukaan ei uskonut hänen nousevan valtaistuimelle; olihan luonnollista olettaa, että hänen suosittu setänsä, nuori Walesin prinssi, menisi naimisiin ja saisi perillisiä.
Elämä > Opinnot

Prinsessa Elisabet kävi koulua kotona yhdessä sisarensa prinsessa Margaretin kanssa, äitinsä eli silloisen Yorkin herttuattaren valvonnassa. Hän opiskeli historiaa sekä kieliä; Elisabet puhui sujuvasti ranskaa, minkä hän osoitti usein vieraillessaan Ranskassa ja Kanadassa. Uskonnollisissa asioissa häntä opasti Canterburyn arkkipiispa. Elisabet oli koko elämänsä ajan Englannin kirkon vankka kannattaja.lähde?
Elämä > Kruununperijänä

Elisabetin isän noustua valtaistuimelle vuonna 1936 ja Elisabetin sedän, kuningas Edvard VIII:n, luovuttua kruunusta Elisabetista tuli kruununperijä. Hänen ollessaan kolmentoista Eurooppa ajautui toiseen maailmansotaan. Elisabet ja hänen nuorempi sisarensa prinsessa Margaret siirtyivät Windsorin linnaan Berkshireen, Lontoon länsipuolelle, turvaan pääkaupunkia kohdanneilta pommituksilta. Ehdotettiin, että prinsessat pakenisivat Kanadaan, mutta heidän äitinsä, kuningatar, ei suostunut edes harkitsemaan asiaa vaan sanoi: ”Lapset eivät voi paeta ilman minua, minä en lähde ellei kuningas lähde, eikä kuningas pakene missään tapauksessa.” Vuonna 1940 prinsessa Elisabet piti ensimmäisen radiopuheensa, joka oli suunnattu muille sotaa pakoon joutuneille lapsille.
Elämä > Asepalvelus

Vuonna 1945 prinsessa Elisabet suostutteli isänsä antamaan hänelle luvan avustaa henkilökohtaisesti sodankäynnissä. Kuningas myöntyi, ja Elisabet koulutettiin autonkuljettajaksi. Tämä koulutus oli ensimmäinen kerta, kun prinsessaa opetettiin yhdessä muiden opiskelijoiden kanssa. Elisabetin sanotaan nauttineen koulusta niin paljon, että hän päätti lähettää omat lapsensa mieluummin kouluun kuin opetuttaa heitä kotona. Hän on ensimmäinen ja tähän mennessä ainoa naispuolinen kuninkaallisen perheen jäsen, joka on käytännössä palvellut asevoimissa, vaikka muillekin kuninkaallisille naisille on annettu sotilaallisia arvonimiä.
Elisabet teki ensimmäisen valtiovierailunsa 1947, jolloin hän matkusti vanhempiensa kanssa Etelä-Afrikkaan. 21-vuotissyntymäpäivänään hän piti radiopuheen, jossa hän vakuutti omistautuvansa palvelemaan Brittiläistä kansainyhteisöä ja imperiumin asukkaita.
Elämä > Avioliitto ja äitiys

Elisabet avioitui 20. marraskuuta 1947 Edinburghin herttuan prinssi Philipin (1921–2021) kanssa. Philip oli Elisabetin kolmas serkku, kuningatar Viktoria on molempien isoisoisoäiti. Prinssi Philip, Kreikan kuninkaan Yrjö I:n pojanpoika, oli luopunut oikeudestaan Kreikan kruunuun, ja hänet tunnettiin yksinkertaisesti (kapteeni)luutnantti Philip Mountbattenina (alkujaan Battenberg), kunnes hän ennen vihkimistä sai Edinburghin herttuan arvonimen. Vaikka avioliitto ei ollut järjestetty, se sopi erinomaisesti naispuoliselle kruununperijälle, sillä prinssi Philip kuului yhteen Euroopan vanhimmista kuningassuvuista ja on palvellut ansiokkaasti Britannian ”tärkeimmässä” puolustushaarassa, laivastossa.
Elisabetin mennessä naimisiin Britanniassa säännösteltiin edelleen muun muassa vaatteita, joita sai ostaa vain kupongeilla. Valtio myönsi hänelle 200 ylimääräistä kuponkia häitä varten, minkä lisäksi myös yksittäiset kansalaiset lähettivät omia kuponkejaan Elisabetille. Tämä oli kuitenkin laitonta ja Elisabet palautti nämä kupongit. Elisabetin hääpuvun suunnitteli Norman Hartnell.
14. marraskuuta 1948 syntyi pariskunnan ensimmäinen lapsi, prinssi Charles. Kaiken kaikkiaan pariskunta sai neljä lasta. Vaikka kuningashuoneen jäsenillä ei ole henkilökohtaista sukunimeä, itse kuningashuoneen nimi on edelleen Windsor. Vuonna 1960 säädettiin kuningatar Elisabet II:n ja prinssi Philipin ei-kuninkaallisten jälkeläisten henkilökohtaisen sukunimen olevan Mountbatten-Windsor. Myös heidän kuninkaalliset jälkeläisensä käyttävät Mountbatten-Windsor-nimeä tilanteissa, joissa sukunimi välttämättä tarvitaan. Charlesin pojat William ja Harry ovat käyttäneet sotilasurallaan sukunimeä Wales.
Elämä > Valtaannousu

Kuningas Yrjön terveys heikkeni vuoden 1951 aikana, ja Elisabet alkoi toimia hänen sijaisenaan julkisissa tilaisuuksissa. Vuoden aikana hän kävi Kreikassa, Italiassa, Maltalla, Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Tammikuussa 1952 Elisabet ja Philip lähtivät Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. He olivat ehtineet Keniaan asti, kun tieto kuninkaan kuolemasta tavoitti heidät 6. helmikuuta.
Elisabet oli vuoden 1801 liittosopimuksen jälkeen ensimmäinen brittiläinen monarkki, joka oli ulkomailla valtaannousunsa hetkellä. Elisabet kruunattiin kuningattareksi juhlallisin menoin Westminster Abbeyssä 2. kesäkuuta 1953. Hän oli 40. hallitsija Englannin valtaistuimella Vilhelm Valloittajan jälkeen.
Kuolema

Elisabetin terveys alkoi kääntyä huonompaan suuntaan hänen miehensä kuoleman jälkeen, ja hän joutui muun muassa käyttämään kävelykeppiä. Torstaina 8. syyskuuta 2022 hänen vointinsa uutisoitiin muuttuneen entistä heikommaksi, ja hän kuoli samana iltapäivänä Balmoralin linnassa Skotlannissa prinssi Charles ja prinsessa Anne vierellään. Hän oli kuollessaan 96-vuotias. Elisabetin valtakausi kesti 70 vuotta, ja sen päätyttyä prinssi Charlesista tuli Yhdistyneen kuningaskunnan uusi kuningas.
Kuolema > Hautajaiset

Hautajaiset pidettiin maanantaina 19. syyskuuta 2022 Westminster Abbeyssa. Suomea edusti tasavallan presidentti Sauli Niinistö puolisonsa Jenni Haukion kanssa.
Suhteet Yhdistyneen kuningaskunnan pääministereihin ja maailman johtajiin

Elisabetilla ei ollut poliittista valtaa, mutta hänellä ja Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerillä on tiettyjä keskinäisiä velvollisuuksia. Elisabet muun muassa luki parlamentissa ääneen hallituksen ohjelman (”kuningattaren puhe”) sekä tapasi pääministerin kerran viikossa kahden kesken. Näissä tapaamisissa kuningatar toteutti perustuslaillisia oikeuksiaan rohkaista, varoittaa ja tulla konsultoiduksi.
Elisabet II:n valtakauden aikana Britannialla oli yhteensä 15 pääministeriä:
Sir Winston Churchill (1951–1955)
Sir Anthony Eden (1955–1957)
Harold Macmillan (1957–1963)
Sir Alec Douglas-Home (1963–1964)
Harold Wilson (1964–1970 ja 1974–1976)
Edward Heath (1970–1974)
James Callaghan (1976–1979)
Margaret Thatcher (1979–1990)
John Major (1990–1997)
Tony Blair (1997–2007)
Gordon Brown (2007–2010)
David Cameron (2010–2016)
Theresa May (2016–2019)
Boris Johnson (2019–2022)
Liz Truss (2022)
Elisabetin kerrotaan tulleen pääministereistä erityisen hyvin toimeen Winston Churchillin, Harold Wilsonin, James Callaghanin ja John Majorin kanssa. Kuningattaren suhde Margaret Thatcheriin ja David Cameroniin sen sijaan oli viileämpi.
Elisabet toimi valtakaudellaan 32 itsenäisen valtion eli Commonwealth realm -valtion hallitsijana, joista hän kuollessaan hallitsi viittätoista. Kaiken kaikkiaan hänellä oli hallitsemissaan valtioissa näiden päämiehenä toimiessaan yhteensä 156 pääministeriä.
Kuningatar Elisabet tutustui vuosikymmenten saatossa myös moniin ulkomaisiin valtionjohtajiin, kuten Nelson Mandelaan, Mary Robinsoniin, Ronald Reaganiin ja George H. W. Bushiin. Viimeksi mainitun poika George W. Bush oli yli 80 vuoteen ensimmäinen Yhdysvaltain presidentti, joka vieraili Buckinghamin palatsissa. Elisabet II:n henkilökohtaiset suhteet valtionjohtajiin osoittautuivat Yhdistyneelle kuningaskunnalle edullisiksi. Kerran esimerkiksi pääministeri John Majorilla oli vaikeuksia yhteistyössä erään kansainyhteisömaan johtajan kanssa. Kuningatar kertoi Majorille tämän ja kyseisen johtajan harrastavan samaa urheilulajia. Major käytti tietoa hyväkseen ja ystävystyi mainitun johtajan kanssa. Samoin kun Irlannin presidentti Mary Robinson aikoi käydä Britanniassa, Elisabet teki aloitteen ja kutsui Robinsonin käymään palatsiin. Tuloksena oli ensimmäinen Irlannin presidentin ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsijan tapaaminen ja maiden suhteiden lämpeneminenlähde?.
Arvonimet ja tunnustukset

Elisabet II:n arvonimi kokonaisuudessaan kuului: Elizabeth the Second, by the Grace of God, of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland and of Her other Realms and Territories Queen, Head of the Commonwealth, Defender of the Faith (latinaksi Elizabeth II, Dei Gratia Britanniarum Regnorumque Suorum Ceterorum Regina, Consortionis Populorum Princeps, Fidei Defensor, suomeksi Elisabet Toinen, Jumalan armosta Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan sekä muiden valtakuntiensa ja alueittensa kuningatar, Kansainyhteisön pää, uskon puolustaja). Hänen arvonimensä vaihtelivat hieman kansainyhteisömaasta toiseen; esimerkiksi Kanadassa hänet tunnettiin Kanadan kuningattarena ja Salomonsaarilla Salomonsaarten kuningattarena. Kaiken kaikkiaan Elisabet II oli Antiguan ja Barbudan, Australian, Bahaman liittovaltion, Belizen, Grenadan, Jamaikan, Kanadan, Papua-Uuden-Guinean, Saint Kittsin ja Nevisin, Saint Lucian, Saint Vincentin ja Grenadiinien, Salomonsaarten, Tuvalun, Uuden-Seelannin ja Yhdistyneen kuningaskunnan valtionpäämies. Aikaisemmin hän on ollut myös Ghanan (1957–1960, Nigerian (1960–1963), Sierra Leonen (1961–1971), Tanganjikan (nykyisin osa Tansaniaa; 1961–1962), Ugandan (1962–1963), Kenian (1963–1964), Malawin (1964–1966), Mauritiuksen (1968–1992), Etelä-Afrikan (1952–1961), Gambian (1965–1970), Pakistanin (1952–1956), Ceylonin (nyk. Sri Lanka; 1952–1972), Trinidadin ja Tobagon (1962–1976), Guyanan (1966–1970), Maltan (1964–1974), Fidžin (1970–1987) ja Barbadoksen (1966–2021) kuningatar. Elisabet oli myös Mansaaren valtionpäämies, tittelillä Lord of Mann sekä Jerseyn ja Guernseyn valtionpäämies tittelillä Normandian herttua.
Elisabet II sai lukuisia tunnustuksia kansainyhteisömaista sekä muualtakin maailmalta, muiden muassa Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan suurristin. Hän oli kunniatohtori monissa Yhdistyneen kuningaskunnan yliopistoissa. Kaikkiaan valtakautensa aikana Elisabet II sai yli 385 000 kunnianosoitusta ja palkintoa.
Jälkeläiset

Charles III (Charles Philip Arthur George, s. 14. marraskuuta 1948), naimisissa Lady Diana Spencerin (1961–1997) kanssa 1981–1996; kaksi lasta. Naimisissa Camilla Parker Bowlesin (s. 1947) kanssa vuodesta 2005.
prinsessa Anne (Anne Elizabeth Alice Louise, s. 15. elokuuta 1950), naimisissa kapteeni Mark Phillipsin (s. 1948) kanssa 1973–1992; kaksi lasta. Naimisissa kontra-amiraali Timothy Laurencen (s. 1955) kanssa vuodesta 1992.
prinssi Andrew, Yorkin herttua (Andrew Albert Christian Edward, s. 19. helmikuuta 1960), naimisissa Sarah Fergusonin (s. 1959) kanssa 1986–1996; kaksi lasta.
prinssi Edward, Edinburghin herttua (Edward Antony Richard Louis, s. 10. maaliskuuta 1964), naimisissa Sophie Rhys-Jonesin (s. 1965) kanssa vuodesta 1999; kaksi lasta.
Tunnusmerkkejä

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Prinsessa Elisabetin käyttämä vaakuna | Edinburgin herttuattaren Elisabetin käyttämä vaakuna | Elisabetin käyttämä vaakuna Yhdistyneessä kuningaskunnassa | Elisabetin käyttämä vaakuna Skotlannissa | Vaakuna Kanadassa |  |
|  |
| --- | --- | --- |
| Henkilökohtainen lippu | Elisabetin monogrammi, jonka yläpuolella Pyhän Edvardin kruunu |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elisabet II Wikimedia Commonsissa
Virallinen kotisivu.
Kuningattaren joulupuhe 2004.
Lyhyt video Elisabetin kruunajaisista (Arkistoitu – Internet Archive) Encarta-tietosanakirjasta.
Ylen Elävä arkisto: Britannian tuleva kuningatar Elisabet ja prinssi Philip vihitään
Ylen Elävä arkisto: Kuningatar Elisabet II:n kruunajaiset.
Ylen Elävä arkisto: Elisabet II vierailee Suomessa.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Yrjö VI | Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsija 1952–2022 | Seuraaja: Charles III |
| n k Britannian hallitsijat |
| --- | --- |
 Anna  Yrjö I  Yrjö II  Yrjö III  Yrjö IV  Vilhelm IV  Viktoria  Edvard VII  Yrjö V  Edvard VIII  Yrjö VI  Elisabet II  Charles III 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 2 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  NARA  RISM  SNAC 2  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Prinsessa Elisabet (oik.) sisarensa prinsessa Margaretin ja isoäitinsä kuningatar Maryn kanssa toukokuussa 1939.
Elisabet 1940-luvulla.
Elisabet II, Philip, prinssi Charles ja prinsessa Anne vuonna 1957.
Kuningatar Elisabet II ja Edinburghin herttua, prinssi Philip kruunajaisten aikaan 1953.
Elisabet II ja prinssi Philip Helsingissä Kallion pelastusasemalla 1976.
Elisabetin arkku Britannian kuninkaallisen laivaston valtiollisessa hautajaisvaunussa saattueen matkatessa kohti Wellington Archia.
Elisabet II vuonna 1958.
Kuningatar Elisabet II:n patsas Ottawassa.
89-vuotias Elisabet II tervehtii väkijoukkoa Berliinissä vuonna 2015. Taustalla vasemmalla prinssi Philip.
Elisabet II Yhdysvaltain presidentin George W. Bushin vieraana Valkoisessa talossa vuonna 2007.
Elisabet II vuonna 2015.
Johannes Longi

Johannes Longi (20. kesäkuuta 1895 Muolaa – 25. toukokuuta 1953) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Riianlahdella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan tykistön riveissä.
Perhe ja koulutus

Longin vanhemmat olivat maanviljelijä Niku Longi ja Aimo Maria Koisti. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Aina Rämön kanssa.  Hän kävi kansakoulun ja Kuormastovääpelikurssin vuonna 1925.
Jääkärikausi

Longi työskenteli maanviljelijänä kotitilallaan ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 17. joulukuuta 1915, josta hän kumminkin pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Longi astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan Jääkäritykisiön 1. patteriin, jonka mukana hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Messukylässä ja Tampereella taisteluihin. Hänet sijoitettiin Tampereen valtauksen jälkeen suoritetussa tykistön uudelleen muodostamisessa Jääkäritykistöprikaatin 1. patteriston 1. patteriin koulutusaliupseeriksi ja hän otti osaa sen mukana taisteluihin Kämärän asemalla ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Longi palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa, josta hänet siirrettiin 8. lokakuuta 1918 Kenttätykistörykmentti 1:n 6:nnen ja 10. tammikuuta 1919 alkaen Kenttätykistörykmentti 3:n 3:nnen sekä 23. huhtikuuta 1919 alkaen 8:nnen ja 20. tammikuuta 1921 alkaen 7. patterin vääpeliksi. Longi erosi armeijasta 15. toukokuuta 1920 ja hoiti sen jälkeen kotitaloaan Muolaassa. Takaisin armeijan palvelukseen hän astui 1. lokakuuta 1921 ja hänet sijoitettiin kuormastovääpeliksi Raskaan tykistörykmentin I patteristoon. Rykmentin rehuvaraston hoitajaksi hänet siirrettiin 1. elokuuta 1928. Tykistöstä hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1934 viestiosaston vääpeliksi Polkupyöräpataljoona 2:een, josta hänet komennettiin 3. toukokuuta 1935 Kannaksen sotilaspiirin käytettäväksi Perkjärven leirille. Perkjärveltä hänet siirrettiin 27. helmikuuta 1937 Kankaanpään kertausharjoituskeskukseen.
Talvi- ja jatkosota

Longi toimi talvisodan ja välirauhan aikana Kankaanpään Kertausharjoituskeskuksessa, josta hänet siirrettiin myöhemmin 10. Prikaatin I pataljoonan elintarviketäydennyspaikan päälliköksi. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin varastomieheksi 14. Divisioonan EKM:ään. Sotien jälkeen hän palveli Jalkaväkirykmentti 10:ssä (myöhemmin Jalkaväkirykmentti 3), josta hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945. Myöhemmin hän työskenteli työnjohtajana Kaukas Oy:llä Lieksassa vuoteen 1947 saakka, jolloin hän siirtyi Friitalan Nahkatehdas Oy:n palvelukseen ja palveli yrityksessä vuoteen 1953 saakka. Hänet haudattiin Ulvilan vanhaan hautausmaahan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 1. toukokuuta 1918  Vänrikki 1942 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk. (1918 ja 1941)  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.