stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Janne Vihu
Sisällissodan jälkeinen aika

Vihu palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 20. marraskuuta 1918 ja astui armeijan palvelukseen 10. joulukuuta 1918 ja hänet sijoitettiin kersantin vakanssilla Laatokan jalkaväkirykmentti 6:een, jonka nimi muutettiin myöhemmin Viipurin rykmentiksi. Hän toimi koulutusaliupseerina 5. komppaniassa. Hänet siirrettiin 10. toukokuuta 1919 alkaen 7. komppaniaan, josta hän erosi 25. joulukuuta 1919 ja siirtyi poliisivoimiin ja hänet sijoitettiin 1. tammikuuta 1920 alkaen poliisikonstaapeliksi Viipurin poliisilaitokselle, missä hän palveli 30. syyskuuta 1920 saakka. Takaisin armeijan palvelukseen hän astui 1. lokakuuta 1920 ja hänet sijoitettiin kuormastovääpeliksi Pioneeripataljoonaan, josta hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1921 rehumestariksi Raskaan tykistörykmentin III patteristoon ja edelleen 1. tammikuuta 1922 alkaen koulutusaliupseeriksi Ilmailupataljoonaan ja 4. joulukuuta 1923 alkaen muonittajaksi Laivaston koulutuskuntaan torpeedovene S 1:een.
Armeijsta hän erosi toistamiseen 31. joulukuuta 1924 ja siirtyi Valtion rautateiden palvelukseen viilariksi Helsingin konepajalle 1. tammikuuta 1925 alkaen ja työskenteli viilarina 31. elokuuta 1925 saakka, jolloin hän lopetti työt rautateillä ja astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. syyskuuta 1925 alkaen ja hänet sijoitettiin yliesikunnan asepajaan, missä hän palveli 25. lokakuuta 1926 saakka. Jälleen kerran hän astui armeijan palvelukseen 1. marraskuuta 1926 ja nyt hänet sijoitettiin asevaraston hoitajaksi Laivaston koulutuskuntaan, josta hänet määrättiin 7. syyskuuta 1928 alkaen Rannikkolaivaston asevaraston hoitajaksi ja 1. elokuuta 1932 kasarmialiupseeriksi sekä 1. lokakuuta 1933 alkaen panssarilaiva Ilmarisen tykkimestariksi.
Talvi- ja jatkosota

Vihu toimi sotien aikana Panssarilaiva Ilmarisen tykkimestarina ja laivan upottua ajettuaan miinaan hänet siirrettiin 1. Rautatiepatterin tykkimestariksi, mistä tehtävästä hänet siirrettiin vuonna 1942 aseteknikoksi Turun Laivastoasemalle, missä hän palvelikin sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hän jatkoi tehtävässä vuoteen 1948 saakka, jolloin erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi Huhtamäki-yhtymän palvelukseen ja työskenteli yrityksessä vuoteen 1952 saakka. Hänet haudattiin Turkuun.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Kersantti 10. joulukuuta 1918  Vääpeli 1. lokakuuta 1920  Erikoismestari 1. toukokuuta 1933  Vänrikki 1942 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 2. lk.  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Max Viinioksa

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 27. lokakuuta 1905
Syntymäpaikka: , Helsinki, Suomi
Kuolinaika: 1. helmikuuta 1977 (71 vuotta)
Lempinimi: Murtaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1922–1926 | HJK |  ? | (?) |
| 1927–1936 | HPS | 78 | (2) |
Maajoukkue
| 1926–1935 |  Suomi | 50 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Max Viinioksa (27. lokakuuta 1905 Helsinki – 1. helmikuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija. Hän pelasi oikeana sivutukena. Viinioksa oli vahvarakenteinen ja rajuotteinen pelaaja. Hän pelasi Suomen ensimmäisessä jääkiekkomaajoukkueessa vuonna 1928, mutta piti jalkapallon päälajinaan ja kuului vuosia Suomen jalkapallomaajoukkueeseen – hän oli ensimmäinen 50 jalkapallomaaottelua pelannut suomalainen.
Peliuran jälkeen hänestä tuli kansainvälinen jalkapallo- ja jääpalloerotuomari, valmentaja, kouluttaja ja useiden urheilujärjestöjen puheenjohtaja. Hän oli perustamassa Suomen koripalloliittoa vuonna 1939 HPS:n edustajana.
Saavutukset > Jalkapallo

Suomen mestaruus 1925, 1927, 1929, 1932, 1934 ja 1935
51 A-maaottelua 1926–1935
Valittiin Suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fameen vuonna 1993
Saavutukset > Jääpallo

10 vuotta Mestaruussarjassa
Maajoukkueen valmentaja 1940-luvulla
Legendaarisen talvisodan aikaisen vuoden 1940 jääpallomaajoukkueen valmentaja
Saavutukset > Jääkiekko

Kolme SM-hopeaa
Suomen jääpallomaajoukkue Tukholman olympiastadionilla 11.2.1940. Max Viinioksa kuvassa vasemmalla.
Porvarihallitus

Porvarihallitus on hallitus, joka muodostuu vain porvarillisista puolueista.
Porvarihallitukset itsenäisessä Suomessa

Suomalaisessa poliittisessa historiassa porvaripuolueilla tarkoitetaan Kansallista Kokoomuspuoluetta, Maalaisliittoa eli nykyistä Suomen Keskustaa, Kansallista Edistyspuoluetta ja Ruotsalaista Kansanpuoluetta. Voidaan katsoa, että porvarihallituksen synty poliittisessa historiassa on edellyttänyt Kokoomuksen mukana oloa, koska esimerkiksi 1920- ja 1930-luvuilla Maalaisliitto, Edistyspuolue ja RKP profiloituivat keskustahallituksia muodostaviksi porvarillisiksi "keskustapuolueiksi", jotka pyrkivät yhteistyöhön vasemmiston eli Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen kanssa. Nämä keskustahallitukset hallitsivat Suomea käytännössä koko 1920-luvun, kunnes 1930-luvulla tuli yleisporvarilliset hallitukset, jotka tarkoittivat porvarillisen keskustahallituksen täydentämistä Kokoomuksella. Näissä yleisporvarillisissa hallituksissa keskustapuolueiden edustajat kuuluivat pääasiassa puolueidensa oikeistosiipiin.
Muita historiassa olleita porvaripuolueita ovat olleet Isänmaallinen Kansanliike, joka edusti eduskunnassa Kokoomuksesta eronnutta radikaalimpaa oikeistoa, sekä Edistyspuolueen kahtia hajoamisesta syntyneet Suomen Kansanpuolue ja Vapaamielisten liitto, joiden jälleenyhdistymisestä syntynyt Liberaalinen Kansanpuolue lasketaan myös porvaripuolueeksi. Jos porvaripuolueen kriteerinä on ei-sosialistisuus, myös muista historiallisista hallituspuolueista Suomen Maaseudun Puoluekin kuuluu porvareihin.
Lisäksi porvaripuolueita ovat olleet on vielä Kokoomuksesta ja RKP:stä lohjennut suurimmillaan kahden edustajan Perustuslaillinen Oikeistopuolue sekä Nuorsuomalaisen puolue, mutta niillä ei ole merkitystä porvarihallitusten historiassa, koska ne olivat koko olemassaoloaikansa oppositiossa.
Uusiksi nykyajan porvaripuolueiksi voidaan laskea Kristillisdemokraatit ja Perussuomalaiset. Sen sijaan Vihreän liiton sijoittuminen on vaikeampi tarkasteltava.
Suomen tähänastistista hallituksista seuraavissa on ollut mukana sekä Kokoomus että muita ei-sosialistisiksi laskettuja puolueita (Maalaisliitto/Keskusta, RKP, Edistyspuolue, Suomen Kansanpuolue, Liberaalinen Kansanpuolue, Kristillisdemokraatit, Vihreät, Perussuomalaiset ja Sininen tulevaisuus), mutta ei vasemmistoa:
27.11.1917–27.5.1918 – Svinhufvudin I hallitus
27.5.1918–27.11.1918 – Paasikiven I hallitus
27.11.1918–17.4.1919 – Ingmanin I hallitus
15.3.1920–9.4.1921 – Erichin hallitus
31.5.1924–31.3.1925 – Ingmanin II hallitus
31.3.1925–31.12.1925 – Tulenheimon hallitus
4.7.1930–21.3.1931 – Svinhufvudin II hallitus
21.3.1931–14.12.1932 – Sunilan II hallitus
7.10.1936–12.3.1937 – Kallion IV hallitus
17.11.1953–5.5.1954 – Tuomiojan hallitus
12.9.1964–27.5.1966 – Virolaisen hallitus
26.4.1991–13.5.1995 – Ahon hallitus
19.4.2007–22.6.2010 – Vanhasen II hallitus
22.6.2010–22.6.2011 – Kiviniemen hallitus
29.5.2015–6.6.2019  – Sipilän hallitus
20.6.2023– Orpon hallitus
Porvarihallitukset itsenäisessä Suomessa > Porvarihallitukset 1920–1930-luvuilla > 1920-luku ja keskustahallitukset

1920-luvulla Suomen hallitukset olivat  periaatteessa porvarihallituksia, koska ne koostuivat pääasiassa Maalaisliiton ja Kansallisen Edistyspuolueen yhdessä tai yksin muodostamista vähemmistöhallituksista, joihin mukaan otettiin joskus myös Ruotsalainen Kansanpuolue. Näitä hallituksia kuitenkin kutsuttiin porvarihallitusten sijaan "keskustahallituksiksi", koska oikeistoa edustanut Kansallinen Kokoomuspuolue puuttui niistä. Näiden keskustahallitusten politiikan tukena eduskunnassa oli koko ajan oppositiossa yhtä hallitusta lukuun ottamatta oleva SDP, mikä sai Kokoomuksen käytännössä aina vastustamaan näitä hallituksia. Näin ollen 1920-luvun ainoiksi porvarihallituksiksi jäivät Rafael Erichin (15.3 1920 – 9.4 1921), Ingmanin toinen sekä Tulenheimon hallitus (31.5 1924 – 31.12 1925), joita voidaan myös nimittää kokoomushallituksiksi.
Syksyllä 1929 alkoi aktivistien ja porvaripuolueiden oikeistosiipien taholta tulla kovempia vaatimuksia "yleisporvarillisen hallituksen" perustamisesta. Yleisporvarillisella hallituksella tarkoitettiin Kansallisen Kokoomuksen, Maalaisliiton, Edistyspuolueen ja RKP:n yhteishallitusta. Aktivistit ja oikeisto katsoivat muun muassa, että lyhytikäiset SDP:hen nojaavat keskustahallitukset olivat liian heikkoja ja muodostivat uhkan vapaussodan saavutuksille sekä valtakunnan turvallisuudelle. Nämä keskustahallitukset olivat "rämettyneen parlamentarismin" ytimessä. Pitkin 1920-lukua erinäiset järjestöt olivat ajaneet yleisporvarillista hallitusta. Tällaisia olivat esimerkiksi Karjalan kansalaisliitto sekä kenraali Gustaf Mannerheimin ja Svinhufvudin siunauksella perustettu Suomen Suojelusliitto.
Porvarihallitukset itsenäisessä Suomessa > Porvarihallitukset 1920–1930-luvuilla > Yleisporvarilliset hallitukset ja Lapuan liike

Marraskuun lopulla 1929 Karjalassa ja Savossa pidettiin yleisporvarillista hallitusta vaativia kansalaiskokouksia, mutta tunnetuin näistä tapahtui joulukuussa Etelä-Pohjanmaalla Lapualla, jonka kokouksesta katsotaan kommunisminvastaisen kansanliikkeen Lapuan liikkeen saaneen alkunsa. Jatkuvasti maanviljelijä, jääkäriaktivisti Vihtori Kosolan johdolla radikalisoituvan kansanliikkeen paine kohdistui Kallion III hallitusta vastaan. Lopulta useiden ulkoparlamentaaristen ja poliittisten painostuskeinojen jälkeen presidentti Lauri Kristian Relander nimitti kesäkuussa 1930 Svinhufvudin hallituksen muodostajaksi. Erotessaan heinäkuun alussa Kallion hallitus jätti eduskunnalle ehdotuksen tasavallan suojelulaista, joka olisi antanut poikkeustilassa presidentille laajat valtaoikeudet rajoittaa kansalaisvapauksia, ja viisi ns. "kommunistilakia", jotka lopettaisivat kommunistisen ja äärivasemmistolaisen toiminnan maassa kokonaan.
Kallion hallituksen tilalle tuli yleisporvarillinen Svinhufvudin II hallitus, joka on siinä suhteessa poikkeus Suomen poliittisessa historiassa, etteivät eduskuntaryhmät saaneet osallistua hallitusneuvotteluihin. Sen sijaan Lapuan liikkeellä oli valtaa päättää hallitusohjelman sisällöstä ja ministeristön kokoonpanosta. Hallitukseen tuli lisäksi kolme ammattiministeriä.
Eduskunta kuitenkin äänesti osan kommunistilaeista lepäämään yli vaalien, mikä aiheutti maassa jälleen sisäpoliittista kiristymistä. Lopulta Relander hajotti eduskunnan ja määräsi uudet eduskuntavaalit pidettäviksi 1. – 2. lokakuuta 1930. Porvaripuolueet, erityisesti Kokoomus, joka nosti 14 paikalla paikkalukunsa 42:een, voittivat vaalit ja lokakuun lopulla kommunistilait ja tasavallan suojelulaki hyväksyttiin sellaisinaan. Tosin SDP kasvatti paikkalukemaansa seitsemällä kuuteenkymmeneenkuuteen kommunistien kadotessa puoluekentältä kokonaan.
Lapuan Liike Ry:ksi muuttunut huomattavasti radikalisoitunut Lapuan liike alkoi menettää reilusti kannatustaan saatuaan päätavoitteensa läpi. Kansanliikkeen "imago" kärsi lopullisen kolauksen lapualaismielisten upseerien lokakuussa 1930 toteuttaman K. J. Ståhlbergin kyydityksen jälkeen. Se kuitenkin vielä aktivoitui maaliskuun 1931 presidentinvaaliin ja omalla vaikutuksellaan onnistui keräämään voitokkaasti vielä kerran osittaisen yleisporvarillisen rintaman Svinhufvudin taakse SDP:n, Edistyspuolueen ja RKP:n vähemmistön ehdokasta Ståhlbergiä vastaan. Ajan poliittisten tapojen mukaan uusi presidentti nimitti uuden hallituksen. Tässä tilanteessa se oli pakollistakin, koska pääministeri Svinhufvud siirtyi presidentiksi.
Porvarihallitukset itsenäisessä Suomessa > Sotien aika

Vuoden 1937 jälkeen SDP:tä ei enää jätetty pois hallituksesta, joten porvarihallitusten aika loppui. Cajanderin hallituksen seuraajaksi talvisodan sytyttyä tuli Edistyspuolueen Risto Rytin johtama kansallisen yhtenäisyyden hallitus, jossa olivat edustettuina kaikki puolueet Isänmaallista Kansanliikettä lukuun ottamatta. Samalla linjalla jatkoi talvisodan jälkeinen, 27. maaliskuuta 1940 valtaan tullut, Rytin II hallitus. Näissä kummassakin hallituksessa oli johtavina puolueina SDP ja Maalaisliitto.
Rytin presidentiksi valinnan jälkeen tammikuussa 1941 virkaan astui Rangellin hallitus, johon otettiin myös IKL. Näin ollen hallitus koostui kaikkien eduskuntapuolueiden edustajista. Hallituksen porvarillisuus siis lisääntyi, mutta punamullan pohjalla nojautuvasta kaikki puolueet kattavasta enemmistöhallituksesta ei luovuttu. Maaliskuussa 1943 valtaan tulleessa Linkomiehen hallituksessa SDP:n valta kasvoi yhdellä paikalla hallituksen suurimmaksi puolueeksi, ja IKL jätettiin ulkopuolelle. Elokuussa 1944 valtaan tullut Hackzellin hallitus jatkoi samalla linjalla RKP:n yhden paikan vähennystä lukuun ottamatta, mutta lopulta syyskuussa 1944 Castrénin hallituksessa Kokoomuksen paikkaluku jäi yhteen Neuvostoliiton kanssa solmitun rauhan jälkeen.
Porvarihallitukset itsenäisessä Suomessa > Sotien jälkeen 1940–1950-luvut > Vasemmiston vallan kasvu ja Kokoomuksen paitsio

Sodan jälkeen syksyllä 1944 Kokoomus muuttui "ulkopoliittisesti kestämättömäksi" ja porvarihallitusten järjestäminen katsottiin mahdottomuudeksi. Paasikiven II hallituksesta Kokoomus jätettiin kokonaan pois vasemmiston kasvattaessa valtaansa. Paasikiven III hallituksessa huhtikuussa 1945 maan johto siirtyi reilusti vasemmalle kommunistien noustua SKDL:n riveissä hallituksen pääpuolueeksi.
Koko 1940-luvun loppupuoliskon ja 1950-luvun alun hallitukset koostuivat punamullasta. Vuoden 1948 jälkeen tuli SDP:n yksipuoluehallitus äärivasemmiston jäädessä hallitusten ulkopuolelle. Kekkosen hallitukset I, II ja III suosivat punamultaa. Kekkonen yritti saada neljännestä hallituksestaan porvarihallitusta heinäkuussa 1953 ratkaistakseen kustannuskriisin. Maalaisliiton ja SDP:n edustamat tuottajajärjestöt olivat ajautuneet niin pahoihin eturistiriitoihin, että maan talous oli kriisissä. Lopulta syntyi Maalaisliiton ja RKP:n vähemmistöhallitus, jota oli täydennetty kolmella ammattiministerillä. Se ei ollut täysi porvarihallitus, koska Kokoomus ei ollut mukana, mutta se oli ensimmäinen ainoastaan porvaripuolueiden muodostama hallitus sitten Kallion IV hallituksen vuonna 1936.
Porvarihallitukset itsenäisessä Suomessa > Sotien jälkeen 1940–1950-luvut > Tuomiojan porvarillinen toimitusministeristö

Syksyllä 1953 kiihtyi Suomen sisäpolitiikassa Kekkosen vastainen kampanja. Kekkosen katsottiin käyttävän liian avonaisesti idänkorttia. Neuvostoliitossa myös arvosteltiin Kekkosta siitä, että tämä käytti idänsuhteita omien valtapyrkimystensä edistämiseen. Presidentti Paasikivikin huolestui siitä, että Neuvostoliitto lupasi Suomelle pitkäaikaista lainaa ja kaupassa länsivaluuttoja, jos Kekkonen pysyisi pääministerinä. Paasikivi pelkäsi Kekkosen lisäävän maan talouden ja siten koko Suomen riippuvuutta Neuvostoliitosta. Näin ollen hän antoi Vapaamielisten liiton (VL) Sakari Tuomiojalle tehtäväksi enemmistöhallituksen luomisen. Vapaamielisten liitto oli syntynyt hajonneen Edistyspuolueen vähemmistösiivestä, jonka johtajana Tuomioja tunnettiin. Tuomiojan hallitus tuli valtaan 17. marraskuuta 1953 ja se oli virallisesti luonteeltaan sitoutumaton toimitusministeristö. Tosiasiassa se oli oikeistosuuntainen ja ensimmäinen täysi porvarihallitus sitten 1930-luvun. Sen muodostivat Vapaamielisten liiton Tuomiojan lisäksi Edistyspuolueen enemmistöstä syntyneen Suomen Kansanpuolueen (SK), Kokoomuksen ja RKP:n edustajat. Tosin RKP:n eduskuntaryhmä ei tunnustanut sen edustajia olevan hallituksessa, joten hallituksen enemmistöluonne muuttui. Maalaisliitto jättäytyi Tuomiojan hallituksen kaavailuista pois jo alkuvaiheessa.
Talouden asiantuntijoista koostuneen hallituksen oli tarkoitus ratkaista kustannuskriisi. Epävirallisesti hallituksen tehtävänä oli myönteisellä talouspolitiikalla kaventaa Kekkosen suosiota ja siten katkaista "Kekkosen kuningasjuoksu". Koska hallitus oli heikolla pohjalla, sen oikeastaan tärkeimmiksi päätöksiksi jäivät säännöstelytalouden purku ja ennenaikaisten vaalien järjestäminen maaliskuussa 1954. Säännöstelytalouden purku nosti kylläkin positiivista suhtautumista porvareihin ja pohjusti Tuomiojan asemaa Kekkosen vastaehdokkaana vuoden 1956 presidentinvaalissa. Porvaripuolueiden tappioksi tämä ei kuitenkaan muodostunut kannatukseksi maaliskuun 1954 eduskuntavaaleissa ja keskustaryhmiin (Maalaisliitto, Kansanpuolue, RKP) nojannut punamultalinja jatkui. Ainoita poikkeuksia olivat Sukselaisen I hallituksen sotkut, joissa välillä hallituksen muodostivat vain Maalaisliitto, Kansanpuolue ja RKP.
Ellei Tuomiojan hallitusta lueta mukaan, Kokoomus tuli toisen maailmansodan jälkeen ensimmäisen kerran hallitukseen vuonna 1958, jolloin muodostettiin Fagerholmin III hallitus. Siinä olivat mukana sekä Kokoomus, Maalaisliitto että SDP. Tämä hallitus joutui kuitenkin jo seuraavan vuoden alussa eroamaan ulkopoliittisisten ongelmien, yöpakkaskriisin vuoksi.  Tämän jälkeen SDP joutui yhtäjaksoisesti oppositioon vuoteen 1966 saakka.
Porvarihallitukset itsenäisessä Suomessa > 1960-luvun alkupuoli

Yöpakkaskriisin jälkeen vuoteen 1966 saakka monissa hallituksissa olivat mukana vain Maalaisliitto, Ruotsalainen kansanpuolue ja Suomen kansanpuolue. Sekä SDP että edelleen myös SKDL olivat koko tämän ajan oppositiossa. Kokoomus sen sijana oli mukana Karjalaisen I hallituksessa 13.4. 1962 – 18.12 1963 ja Virolaisen hallituksessa 12.9. 1964 – 27.5. 1966. Näistä kuitenkin oikeastaan vain Virolaisen hallitus oli porvarihallitus, sillä Karjalaisen I hallituksessa oli suurimman osan sen toimikaudesta mukana myös skogilaisia eli SAK:n edustajia, jotka kuitenkin erosivat hallituksesta joka kuitenkin erosi hallituksesta 18.10. 1963.
Karjalaisen II hallituksen erottua vuoden 1963 lopulla muodostettiin Lehdon virkamieshallitus, joka toimi, kunnes seuraavan vuoden syyskuussa muodostettiin Virolaisen hallitus. Sen muodosti seitsemän Maalaisliiton, kolmen Kokoomuksen, kahden Kansanpuolueen, kahden Ruotsalaisen Kansanpuolueen edustajan lisäksi yksi ammattiministeri. Kaikki hallituksen avainpaikat olivat Maalaisliiton hallussa lukuun ottamatta Kokoomuksen valtiovarainministerin salkkua. Porvarihallituksella, kuten yleensä ennenkin, pyrittiin ratkaisemaan maan talousvaikeudet.
Porvarihallitukset itsenäisessä Suomessa > 1960–1970-luku – Kekkosen ja SDP:n valtahegemonia, kansanrintamasuuntaus ja porvarien paitsio

Virolaisen hallitus kaatui 27. toukokuuta 1966 vasemmiston suuren vaalivoiton jälkeen. Entisten skogilaisten Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattinen Liitto sai seitsemän paikkaa ja vasemmistolaistuneet sosiaalidemokraatit 17 lisäpaikkaa. Vaalitulos oli protesti porvarihallituksen epäonnistuneista talousuudistuksista. Alkoi kansanrintamapolitiikan eli SDP:n, Keskustapuolueen, SKDL:n ja TPSL:n yhteishallitusten aika kansanpuolueiden ja Kokoomuksen vastustuksesta huolimatta. Tilanne kertoi myös vasemmistoradikalismin  noususta ja yhteiskunnan yleisestä vasemmistolaistumisesta.
1960-luvun loppupuoli oli "Kepun värisuoran" aikaa. Värisuoralla tarkoitettiin sitä, että parhaimmillaan Maalaisliitolla eli vuodesta 1965 alkaen Keskustapuolueella oli tasavallan presidentti, hallitus, eduskunnan puhemies, korkeimman oikeuden ja korkeimman hallinto-oikeuden presidentit sekä puolustusvoimain komentaja. Kekkosen presidentinvaalivoiton jälkeen vuonna 1956 Keskustapuolueen valtahegemonian vakiintui. Tasavallan presidentti Urho Kekkonen antoi käytännössä vain Keskustapuolueelle oikeudet johtaa maan politiikkaa yhteistyössä SDP:n skogilaisen opposition ja SKDL:n sekä Kansanpuolueen ja RKP:n kanssa. Perinteinen aiempi politiikan jako porvareihin ja vasemmistoon oli mennyt täysin sekaisin, kun Kekkos-vastaisuutta ja antikommunismia edustivat vain Kokoomus ja virallinen tannerilainen SDP, kun taas Keskustapuolue oli läheisessä yhteistyössä radikaalimman vasemmiston kanssa. Esimerkiksi Kokoomus oli siirtynyt tukemaan historiallisesti SDP:n ehdokasta, Karl-August Fagerholmia, Kekkosta vastaan vuoden 1956 vaaleissa.
Kokoomus jäi historiansa pisimpään paitsioon ja pääsi hallitukseen vasta 1987, jolloin muodostettiin sen johtama Harri Holkerin sinipunahallitus. Ennen vuotta 1991 ei ollut kuin ainoastaan yksi porvaripuolueiden edustajista koostuva hallitus nimittäin Keskustapuolueen, RKP:n ja Liberaalisen Kansanpuolueen muodostama Miettusen III hallitus, joka toimi 29. syyskuuta 1976 – 15. toukokuuta 1977.
Porvarihallitukset itsenäisessä Suomessa > Esko Ahon hallitus

Vuoden 1991 eduskuntavaalien jälkeen, jossa Keskusta sai "veret seisauttavan vaalivoiton" ja 55 paikkaa, muodostettiin keskustavetoinen, porvarillinen Ahon hallitus, joka oli toiminnassa 26. huhtikuuta 1991 – 13. huhtikuuta 1995. Hallituksen muodostivat Keskusta, Kansallinen Kokoomus, Ruotsalainen kansanpuolue sekä Suomen Kristillinen Liitto. Hallitus toimi kovan lama-ajan ja taloustaantuman aikaan ja joutui tekemään vaikeita päätöksiä, joilla Suomi lopulta saatiin nousuun. Ahon hallitus muistetaan myös hallituksena, joka vei Suomen Euroopan unionin jäseneksi vuonna 1994 järjestetyn kansanäänestyksessä saadun enemmistön perusteella.
Porvarihallitukset itsenäisessä Suomessa > 2000-vuosisata

Suomessa oli sinivihreä porvarihallitus vuosina 2007–2011, kun 19. huhtikuuta 2007 virkaan astui Vanhasen II hallitus, Keskustan, Kokoomuksen, RKP:n ja Vihreän liiton muodostamana. Sitä seurasi 22. kesäkuuta 2010 Kiviniemen hallitus, joka toimi vuoteen 2011 Jyrki Kataisen johtaman kuuden puolueen sateenkaarihallituksen aloittamiseen asti. Eduskuntavaalien 2015 jälkeen muodostettiin Sipilän hallitus, jossa vasemmisto ei ole edustettuna. Sipilän hallituksen muodostavat porvarillisiksi laskettavat Keskusta, Kokoomus sekä ensi kertaa hallitusvastuussa oleva Perussuomalaiset kesäkuuhun 2017 saakka, jolloin Keskusta ja Kokoomus päättivät Perussuomalaisten puoluekokouksen jälkeen, että hallitus ei voi toimia puoluekokouksen muutosten jälkeen silloisella kokoonpanolla. Ennen pääministerin eroanomusta Perussuomalaisten ryhmästä irtaantui joukko kansanedustajia, jotka muodostivat Uusi vaihtoehto-ryhmän, joka on nykyiseltä nimeltään Sininen eduskuntaryhmä. Tämän ryhmän kanssa muut hallituspuolueet katsoivat voitavan jatkaa hallitusyhteistyötä ja hallitus jatkoi samalla hallitusohjelmalla ilman uusia hallitusneuvotteluja.
R. Olavi Viitamäki

Olavi Viitamäki vuonna 1981.
Rauno Olavi Viitamäki (5. tammikuuta 1918 Nurmo – 23. tammikuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen psykologi ja professori. Hän oli Helsingin yliopiston soveltavan psykologian professori 1971–1981 ja tutki testi- ja persoonallisuuspsykologiaa.
Julkaisuja

Personality traits between puberty and adolescence: Their relationships, development and constancy with reference to their relation to school achievement. Suomalainen tiedeakatemia, 1956. (Annales Academiae scientiarum Fennicae, 104.) Väitöskirja. Helsingin yliopisto. ISSN 0066-2011
Psychometric analysis of the thematic apperception test with reference to personality structure and school success in adolescence. Helsinki: Suomalainen tiedeakatemia, 1959. (Annales Academiae scientiarum Fennicae, 115: 2.) ISSN 0066-2011
Viitamäki, R. Olavi – Korkala, Pekka. Johdatus psykometriikkaan. Helsinki: Weilin + Göös, 1970.
”Psychological determinants of cancer: Psychometric approach by R. Olavi Viitamäki with assistance of Leif Sonkin”, Cancer and psyche. Helsinki: Helsingin yliopistollisen keskussairaalan psykiatrian klinikka, 1970. (Monographs from the Psychiatric clinic of the Helsinki university central hospital, 1.)
Viitamäki, R. Olavi – Achté, Kalle – Rechardt, Eero (toim.): Kliininen psykologia. WSOY, 1978. ISBN 951-0-07235-4
Viitamäki, R. Olavi – Keltikangas-Järvinen, Liisa: Personality factors related to the onset and progress of cancer. University of Helsinki, 1982. (Reports from the Department of Psychology, Division of Applied Psychology, 3.) ISBN 951-45-2796-8. ISSN 0358-4461