stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Iin vaakuna

Iin kunnanvaakuna vuodesta 2007 alkaen. Sama vaakuna oli vuosina 1967–2006 Kuivaniemen vaakunana.
Iin entinen kunnanvaakuna (1966–2006).
Iin kunnanvaakuna on Iin kunnan tunnus, ja sen on suunnitellut Kaj Kajander. Vaakunan selitys on ”hopeakentässä aaltokoroinen vasen pieli ja hylje; molemmat sinisiä”, ja se on alun perin vahvistettu kunnanvaakunaksi Kuivaniemelle 4. syyskuuta 1967. Vaakunan hylje viittaa kunnan sijaintiin Pohjanlahden rannikolla, ja sen pieli kuvastaa seudulla tapahtuvaa nopeaa maankohoamista; asia, johon myös kunnan nimi tavallaan viittasi. Vaakunasta tuli Iin tunnus 2007 Iin ja Kuivaniemen yhdistyessä Iin kunnaksi.
Myös alkuperäinen Iille 9. helmikuuta 1966 vahvistettu vaakuna oli Kaj Kajanderin suunnittelema. Sen vaakunaselitys oli ”kulta-sinikatkoinen kilpi; yläkentässä sininen orsivaaka, alakentässä reunoihin ulottuva kultaverkko.” Vaakunan kilvenjako värityksineen on peräisin Natt och Dag -suvun vaakunasta. Iin pitäjä kuului suvun läänityksiin 1600-luvulla. Suvun vaakunan säleikkö on korvattu verkolla, joka symboloi lohenkalastusta. Vaaka viittaa Iin vanhaan kauppapaikkaan.
Ii Naomasa

| Ii Naomasa> 井伊 直政 |
| --- | --- |

Takasakin daimio
 1590–1600  
Edeltäjä:  –
Seuraaja:  Sakai Ietsugu
Hikonen daimio
 1600–1602  
Edeltäjä:  –
Seuraaja:  Ii Naokatsu
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. maaliskuuta 1561 Tōtōmin provinssi, Japani
Kuollut: 24. maaliskuuta 1602 (41 vuotta) Edo, Japani
Ii Naomasa (jap. 井伊 直政, 4. maaliskuuta 1561 – 24. maaliskuuta 1602) oli Tokugawa Ieyasun alaisuudessa palvellut kenraali ja daimio.
Naomasan perhe toimi alun perin voimakkaan Imagawa-klaanin palvelijana, mutta joutui pakenemaan kaaokseen sortuneesta klaanista, kun sen johtaja Imagawa Yoshimoto menehtyi Okehazaman taistelussa vuonna 1560. Naomasa liittyi Tokugawa-klaanin riveihin 1570-luvulla, ja nousi nopeasti arvoasteikossa. Hän sai erityisesti huomiota osakseen Nagakuten taistelussa, jossa hän johti kolmen tuhannen musketöörin joukkoa.
Vuonna 1600 Naomasa osallistui Sekigaharan taisteluun, missä hän aloitti hyökkäyksen Länsi-Japanin liittoumaa vastaan. Taistelun lopussa Naomasa kuitenkin haavoittui harhaluodista, kun hän yritti estää Shimazu Yoshihiron paon taistelukentältä. Naomasa ei koskaan täysin parantunut tästä haavasta, ja se myös esti häntä osallistumasta taistelun jälkeisiin kahakoihin. Sekigaharan taistelun jälkeen Naomasalle myönnettiin suuri läänitys Ōmin provinssista.
Naomasan joukot erottuivat taistelukentällä erityisesti, koska he olivat pukeutuneen täysin verenpunaisiin haarniskoihin. Tämän psykologisen sodankäynnin keinon hän oli omaksunut Yamagata Masakagelta, Takeda Shingenin kenraalilta. Tästä syystä hänen joukkonsa sai lempinimen "punaiset paholaiset".
Naomasa menehtyi ennenaikaisesti vuonna 1602, mistä on usein syytetty hänen Sekigaharasta saamaansa haavaa. Hänen poikansa Naotaka ja Naokatsu jatkoivat Tokugawan palveluksessa, ja saivat isänsä läänityksen.
Ihmislajin synty

| Ihmislajin synty |
| --- | --- |

Kirjailija:  Juha Valste
Kansitaiteilija:  Timo Numminen
Genre:  evoluutio
Kustantaja:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
Julkaistu:  2012
Ulkoasu:  sid.
Sivumäärä:  313 s.
ISBN:  978-952-222-332-6
Sarja: Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 0355-1768 ; 1352
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ihmislajin synty on Juha Valsteen vuonna 2012 ilmestynyt kirja ihmisen evoluutiosta. Kirja käsittelee samaa aihepiiriä kuin Valsteen vuonna 2004 ilmestynyt Apinasta ihmiseksi.
Valste käy kirjassa läpi ihmislajin kehitystä tuoreimman tiedon valossa. Vielä vedosvaiheessa hän lisäsi tekstiin juuri julkaistua tietoa. Valste on kirjoittanut aiheesta aiemmin kaksi kirjaa, mutta tämä teos ei ole niiden päivitys vaan täysin uusi teos uudesta näkökulmasta. Kriitikko kiittää, että Valste pyrkii käyttämään suomenkielisiä termejä, toisin kuin biologit yleensä, ja näin kirjasta tulee selkeää asiaproosaa. Myös kirjan rakenne auttaa lukijaa: siinä on lyhyitä kokonaisuuksia, joiden hahmottaminen on helppoa. Siitä on sanottu myös, että se "on helppo ja hauska keino yleissivistää itseään".
Kirja on ollut kesäkuussa 2012 Akateemisen kirjakaupan kymmenen myydyimmän tietokirjan listalla.
Aiheesta muualla

Haatanen, Kalle: Ihmislajin synty Yle Areena. Yleisradio. Viitattu 20.7.2012.
Tolvanen, Mattias: Alkukotimme on Afrikassa. Tieteessä tapahtuu, 2012, 30. vsk, nro 6, s. 72–74.  Tieteellisten seurain valtuuskunta. artikkelin verkkoversio. Viitattu 16.12.2012.
Idänräätäli

| Idänräätäli |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Cucujiformia
Yläheimo::  Lehtikuoriaismaiset Chrysomeloidea
Heimo::  Sarvijäärät Cerambycidae
Alaheimo::  Lamiinae
Suku::  Tukkijäärät Monochamus
Laji::  urussovii
Kaksiosainen nimi
 Monochamus urussovii  (Fischer-Waldheim, 1806) 
Katso myös
   Idänräätäli Wikispeciesissä   Idänräätäli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Idänräätäli, joissakin lähteissä pelkkä räätäli, (Monochamus urussovii) on kookas, musta ja pitkätuntosarvinen sarvijäärälaji. Sen asuinalue ulottuu Euroopan itäosista Japaniin, ja se viihtyy luonnontilaisissa korpimetsissä. Aikuiset idänräätälit oleskelevat kaatuneiden puunrunkojen alapinnoilla ja toukat vastakuolleiden tai kuolevien puiden tyviosassa. Pohjoismaissa laji on sidoksissa kuuseen, mutta muualla se elää muillakin havupuilla ja jopa joillakin lehtipuulajeilla.
Koko ja ulkonäkö

Idänräätälin ruumiin pituus on 20–30 mm, ja koiraan tuntosarvet ovat selvästi ruumista pitemmät, naaraalla suurin piirtein ruumiin pituiset. Koiraan peitinsiivet ovat mustat, mutta naaraalla niissä ja etuselässä on vaaleiden karvatupsujen muodostamia laikkuja. Molemmilla sukupuolilla kiiltävien peitinsiipien kärkiosassa on pitkää, kellertävää karvoitusta ja tyviosassa V-kirjaimen muotoinen painautuma. Keskellä selkää, peitinsiipien tyvellä oleva kilveke on kokonaan vaaleakarvainen ilman karvatonta keskijuovaa. Etuselän sivuilla on suuret, teräväkärkiset hampaat.
Idänräätälin kanssa hyvin samannäköisiä, joskin paljon yleisempiä lajeja ovat suutari (Monochamus sutor) ja ranskanräätäli (Monochamus galloprovincialis). Idänräätäli muistuttaa eniten Kiinasta kotoisin olevaa lehtipuiden tuholaislajia aasianrunkojäärää (Anoplophora glabripennis), joka pyritään hävittämään Suomesta ja siksi kaikki havainnot on ilmoitettava Eviraan.
Levinneisyys

Idänräätäli on eurooppalaisittain itäinen laji, jota tavataan Skandinaviasta ja Itä-Euroopasta Siperiaan ja Japaniin saakka. Suomessa levinneisyys keskittyy Itä- ja Kaakkois-Suomen sekä Etelä-Lapin alueille, mutta erillisiä havaintoja tunnetaan myös maan keskiosista sekä Pohjanmaalta.
Elinympäristö ja elintavat

Toisin kuin avoimissa ympäristöissä viihtyvät lähisukulaisensa suutari ja ranskanräätäli, idänräätäli on ikimetsälaji, joka elää luonnontilaisissa korpimetsissä, joissa on vain yksittäisiä kaatuneita puita tai pieniä tuulen kaatamia laikkuja. Pohjoismaissa se on täysin sidoksissa kuuseen, mutta Siperiassa lajin tiedetään elävän muillakin havupuilla ja jopa joillakin lehtipuulajeilla. Aikuiset kuoriaiset ovat liikkeellä kesäkuun lopulta syyskuulle. Ne oleskelevat päivisin kaatuneiden puunrunkojen alapinnoilla ja pudottautuvat häirittyinä herkästi maahan. Ravinnokseen ne järsivät nilaa elävien kuusten oksista.
Toukat elävät vastakuolleiden tai kuolevien puiden tyviosissa, erityisesti tuulen kaatamissa rungoissa. Nuoret toukat elävät laajoissa ja syvissä käytävissä kuoren alla, mutta siirtyvät myöhemmin litteisiin, puun pituussuuntaisiin käytäviin syvemmälle puuainekseen. Käytävien järsimisestä syntyvän puupurun toukka työntää ulos käytävästä, jolloin muodostuu suuren tikkumaisen purun muodostamia kasoja. Toukkakehitys kestää kaksi vuotta, ja lopulta toukka koteloituu puun pinnan tuntumaan kovertamaansa onkaloon. Aikuistuneen kuoriaisen ulostuloaukon läpimitta on yli 10 mm.
Suomen lajiston uhanalaisluokituksessa 2000 idänräätäli oli vaarantunut, mutta vuoden 2010 luokituksessa se on enää silmälläpidettävä (NT). Ruotsissa se on nykyisin erittäin uhanalainen, ja lajia uhkaa vanhojen kuusimetsien sekä niiden lahopuujatkumon häviäminen. Norjasta lajia ei ole tavattu yli sataan vuoteen ja vuoden 2006 arvioinnissa se on luokiteltu alueellisesti hävinneeksi.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Idänräätäli (Monochamus sartor urussovii)
UniProt, Taxonomy: Monochamus urussovi (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Monochamus urussovii (white mottled sawyer) (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Monochamus urussovii, the Black fir sawyer (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Monochamus urussovii:  Wikidata: Q1767772  Wikispecies: Monochamus urussovii  BOLD: 155755  CoL: 44653  EoL: 10736495  EPPO: MONCUR  GBIF: 1156052  IRMNG: 11447152  ISC: 34737 
Cerambyx urussovii:  Wikidata: Q109603346  GBIF: 5006870
Nevşehirli Damat İbrahim pašša

| Nevşehirli Damat İbrahim pašša |
| --- | --- |
 Jean Baptiste Vanmourin muotokuva 1720-luvun lopulta
Henkilötiedot
Syntynyt: 1670 Nevşehirin maakunta, Osmanien valtakunta
Kuollut: 1730 Istanbul, Osmanien valtakunta
Poliitikko
Asema:  Suurvisiiri
Uskonto:  Islam
Puoliso:  Fatima Sultan 
Nevşehirli Damat İbrahim pašša (1670 – 1730) oli Osmanien valtakunnan suurvisiiri toukokuusta 1718 lokakuuhun 1730. Hänen suurvisiirikautenaan valtakunnassa vallitsi ns. tulppaanikausi, verrattain rauhallinen ajanjakso, jolloin osmanien valtakunta alkoi lähestyä Eurooppaa. İbrahim oli tuolloin hallinneen sulttaanin Ahmed III:n suosikki ja hänen tyttärensä Hatice Sultanin puoliso.
Varhaiset vaiheet

Osmanien valtakunnan tavan mukaan asemaa kuvaavat arvonimet tulivat kiinteäksi osaksi henkilön nimeä. Ibrahimin lisänimi Nevşehirli tarkoittaa nevşehiriläistä, joko sen nimisestä maakunnasta tai kaupungista kotoisin olevaa ja se on liitetty erotukseksi toisesta suurvisiiristä Damat İbrahim paššasta. Damat puolestaan tarkoittaa kuninkaallista vävyä ja pašša herraa.
İbrahim tuli Istanbuliin 1689 etsimään töitä. Kaupungissa asuneet sukulaiset järjestivät hänelle paikan kuninkaallisen Topkapin palatsiin, jossa hän palveli aluksi Baltacı-henkivartiokaartissa. Myöhemmin hänestä tuli yksi palatsin sihteereistä ja tässä tehtävässä hän tutustui prinssi Ahmediin, joka nousi valtaistuimelle 1703. Ahmed III ylensi İbrahimin arvostettuun asemaan palatsin eunukkien päällikön sihteeriksi. Hän ehti toimia virassa kuusi vuotta, kunnes hänen suosioasemastaan kateelliset kilpailijat saivat suostuteltua sulttaanin siirtämään hänet Edirneen, pois palatsista. İbrahim otti osaa suurvisiiri Silahdar Damat Ali paššan voitokkaaseen Kreikan sotaretkeen 1715, jolloin osmanit valloittivat Peloponnesoksen venetsialaisilta. Hän oli mukana Petrovaradinin taistelussa Serbiassa elokuussa 1716, missä lukumääräisesti suurempi osmaniarmeija kärsivät suuren tappion Hapsburgien Itävallan joukoille, joita johti prinssi Eugen Savoijilainen. Myös suurvisiiri Ali pašša kuoli taistelun aikana, jonka jälkeen İbrahimin kerrotaan toimineen neuvokkaasti ja onnistuneen estämään täydellisen katastrofin syntymisen. İbrahim välitti uutisen tappiosta sulttaanille henkilökohtaisesti, minkä jälkeen Ahmed III piti hänet tehtävissä, joissa Ibrahim oli suoraan sulttaanin alaisuudessa.
Tulppaanikauden suurvisiiri

İbrahimin omilla kokemuksilla sotaretkistä Euroopassa oli hänen politiikkaansa merkittävä vaikutus. Hän ymmärsi Euroopan kehittyneen teknisesti osmanivaltakunnan edelle ja ajoi voimakkaasti rauhaa, mutta sulttaani ei toistaiseksi ottanut hänen neuvojaan todesta. Vuonna 1717 Belgradin menetettiin Itävallalle ja tämän jälkeen rauhanteko koettiin tarpeelliseksi. İbrahim suostui ottamaan suurvisiirin viran seuraavana vuonna ja vastasi Passarowitzin rauhan allekirjoittamisesta 21. heinäkuuta 1718.
Tulppaanikausi, (turk. Lâle Devri), oli erikoinen rauhan, kulttuurin ja rakentamisen jakso Osmanien valtakunnan historiassa. Sen katsotaan alkaneen Passarowitzin rauhasta ja päättyneen vallankaappaukseen 1730, jolloin Ahmed III suistettiin valtaistuimelta Patrona Halilin kapinan seurauksena. Vaikka tulppaanikausi oli kulttuurillisesti merkittävä ajanjakso, vauraus ei jakautunut valtakunnassa riittävästi, jonka vuoksi köyhemmät kansanosat paheksuivat yläluokkien huikentelevaista rahankäyttöä. Sulttaani ja suurvisiiri lähettivät edustustoja tutustumaan Euroopan kaupunkeihin. He veivät mukanaan muun muassa tulppaaneja, joiden kauneus ja eksoottisuus viehätti eurooppalaista yläluokkaa. Osmaniylimykset puolestaan innostuivat kopioimaan eurooppalaisia palatseja, kuten Versaillesia ja Fontainebleuta. İbrahim pašša itse oli tunnetusti antelias graafikkojen, kalligraafikkojen ja runoilijoiden tukija.
Tulppaanikauden suurvisiiri > Diplomaattisuhteet Ruotsiin

Ennen İbrahim paššan suurvisiirikautta Ruotsin kuningas Kaarle XII oli paennut Osmanien valtakunnan alueelle hävittyään Pultavan taistelun venäläisille 1709. Kaarle asui nykyisen Moldovan alueella viisi vuotta ja muun muassa juonitteli sulttaanin aloittamaan sodan Venäjää vastaan. Vierailunsa aikana Kaarle ja noin 1500 ruotsalaista sotilasta velkaantuivat sekä hallinnolle että yksityisille suuresti, mutta palatessaan Ruotsiin Kaarle vakuutti maksavansa velkansa. Rahoja ei koskaan kuitenkaan kuulunut ja Kaarlekin kuoli muutaman vuoden kuluttua sotaretkellään Norjassa.
Osmanit odottelivat velanmaksua ruotsalaisilta maltillisesti, sillä vasta kymmenen vuotta Kaarlen kuoleman jälkeen İbrahim pašša päätti lähettää lähettiläs Kozbecki Mustafa Agan valtiovierailulle Ruotsiin perimään saatavia. Mustafa Aga oli korkea-arvoisin vieras, joka ikinä oli saapunut Ruotsiin. Hänen kuvansa maalautettiin ja hänet otettiin joka paikassa ystävällisesti vastaan, mutta Mustafa Aga palasi kotiinsa tyhjin käsin kaikesta juhlinnasta ja vakuutteluista huolimatta. Velkojen perimisyritykset, joita jatkettiin myös İbrahim paššan jälkeen tuottivat hitaasti tulosta, mutta merkitsivät kuitenkin pysyvien diplomaattisuhteiden perustamista Ruotsin ja Osmanien valtakunnan välille.
Tulppaanikauden suurvisiiri > Sota Persiassa ja tulppaanikauden loppu

Joidenkin rajaprovinssien kansannousujen kukistamisen lisäksi sotaa käytiin vain idässä Persiaa vastaan käyttäen hyväksi Pietari Suuren käymää sotaa Persiaa vastaan 1722-1723. Samalla, kun venäläiset jo valloittivat Persian pohjoisia osia, osmaniarmeija hyökkäsi lännestä ja pyrki kilpailemaan Venäjän tsaarin kanssa Persian jakamisesta, josta sovittiin Konstantinopolin sopimuksessa 1724. Kuitenkin vuonna 1730 persialaiset tunkeutuivat takaisin entisille alueilleen, mikä sai vastahakoisen sulttaanin julistamaan uuden sodan.
Sodanjulistus oli viimeinen pisara valmiiksi närkästyneille kansanosille ja Istanbulissa syntyi kansannousu, jota johti entinen janitsaari Patrona Halil. Kapinoijien viha kohdistui erityisesti İbrahim paššaan ja säästääkseen valtaistuimensa Ahmed III päätti uhrata suosikkinsa ja vävynsä. Yhdessä muutaman muun vihatun poliitikon ja ylimyksen kanssa İbrahim pašša vangittiin ja teloitettiin. Teloitettujen silvottuja ruumiita esiteltiin kansanjoukoille näiden kostonhimon tyydyttämiseksi. Tämä ei kuitenkaan riittänyt ja Ahmed III joutui joka tapauksessa luopumaan valtaistuimestaan.
Yksityiselämä

1717 ajan tapojen mukaisesti İbrahim meni naimisiin sulttaanin tyttären Fatiman kanssa, kun tämä oli vain 13-vuotias. Fatima oli jo leski edellisestä avioliitostaan edesmenneen suurvisiiri Ali paššan kanssa. Näissä järjestetyissä osmanihovin avioliitoissa oli kyse enemmän arvoasemasta ja politiikasta kuin mistään muusta, eivätkä puolisot saaneet tavata toisiaan ennen kuin Fatima oli varttunut täysi-ikäiseksi. Fatimalla sanotaan kuitenkin myöhemmin olleen vaikutusvaltaa sekä mieheensä että isäänsä sulttaaniin ja toimineen siksi yhtenä tulppaanikauden vallanpitäjistä. Pari sai kaksi lasta.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Nişancı Mehmed pašša | Osmanien valtakunnan suurvisiiri 1718 – 1730 | Seuraaja: Silahdar Damat Mehmed pašša |
Iijoen keskiosan alue

Iijoen keskiosan alue (vesistöaluetunnus 61.2) on Iijoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen alue, 
jonka pinta-ala on 1 568,44 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 4,55 %. 
Vesistön alueen alarajana on Ylilampi, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 7 933,58 neliökilometriä ja sen järvisyys on 7,94 %.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Jongun alue (61.21)
Iijoen Yli-Kurjen alue (61.22)
Iijoen Jurmun alue (61.23)
Hirvasjoen alue (61.24)
Naamanganjoen valuma-alue (61.25)
Pirinojan valuma-alue (61.26)
Loukusanjoen valuma-alue (61.27)
Koivuojan valuma-alue (61.28)
Kisosjoen valuma-alue (61.29)
Iberiankeisarikotka

| Iberiankeisarikotka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Alaheimo::  Aquilinae
Suku::  Kotkat Aquila
Laji::  adalberti
Kaksiosainen nimi
 Aquila adalberti  Brehm, 1861 

Katso myös
   Iberiankeisarikotka Wikispeciesissä   Iberiankeisarikotka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Iberiankeisarikotka vankeudessa.
Iberiankeisarikotkan muna.
Iberiankeisarikotka (Aquila adalberti) on hyvin harvinainen haukkalaji. Se muistuttaa paljon keisarikotkaa, joka tosin on hieman suurempi. Aiemmin nämä onkin luettu alalajeiksi. Iberiankeisarikotkaa tavataan Espanjan lounaisosissa ja Portugalissa, mutta yksittäisinä pareina se pesii mahdollisesti myös Marokossa.
Tuntomerkit

Iberiankeisarikotka on 72–85 cm pitkä ja sen siipiväli on 180–210 cm. Se painaa 2 500–3 500 grammaa. Laji muistuttaa ulkonäöltään paljon keisarikotkaa. Vanhalla linnulla siiven etureuna on kuitenkin valkoinen sekä siiven ylä- että alapuolella. Iberiankeisarikotkan valkoiset hartialaikut ovat yleensä suuremmat kuin keisarikotkalla sijaiten edempänä, jolloin ne usein yhdistyvät valkeaan siiven etureunaan. Lisäksi iberiankeisarikotkan siipisulat ovat tummemmat eivätkä niin selvästi poikkijuovaiset, ja pyrstön tyvi vaaleammanharmaa ja juovaton. Nuori iberiankeisarikotka on nuorta keisarikotkaa punaruskeampi eikä sen puvussa ole viirutusta, vaan korkeintaan hyvin heikkoa kuviointia.
Levinneisyys

Iberiankeisarikotkaa tavataan Keski- ja Lounais-Espanjassa sekä Portugalin itäosissa. Marokosta se on hävinnyt. Marokosta on kuitenkin pesimähavainto vuodelta 1995, joten maassa voi olla yhä joitain pesiviä pareja. 1800-luvulla laji pesi myös Algeriassa, mutta sittemmin se on sieltä hävinnyt. Lajin pesimäkanta on nykyään noin 200 paria. Yksilömääräksi arvioidaan 450–600 yksilöä, joista 300–400 on täysikasvuisia.
Elinympäristö

Iberiankeisarikotkaa tavataan pääasiassa nahkealehtisen kasvillisuusvyöhykkeen metsissä, mutta myös marskimailla. Riittävä saaliseläinten määrä on tärkeä vaatimus elinympäristölle.
Vanhat iberiankeisarikotkat ovat paikkalintuja, mutta nuoret yksilöt vaeltavat itenäistymisensä jälkeen.
Ravinto

Iberiankeisarikotkan tärkeintä ravintoa ovat jänikset. Se syö myös raatoja, kyyhkyjä ja muita lintuja sekä matelijoita.
Aiheesta muualla

ITIS: Aquila adalberti (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q499568  Wikispecies: Aquila adalberti  ADW: Aquila_adalberti  ARKive: aquila-adalberti  Avibase: 69742EE44F0A1463  BirdLife: 22696042  BOW: spaeag1  CoL: FZLL  CMS: aquila-adalberti  eBird: spaeag1  EoL: 914157  EPPO: AQUIAD  EUNIS: 893  Fauna Europaea: 96733  Fauna Europaea (new): e8c858cf-148d-414f-879c-d2b1205352e5  GBIF: 2480510  iNaturalist: 5081  IRMNG: 10597728  ITIS: 558728  IUCN: 22696042  NBN: NHMSYS0000532843  NCBI: 52408  Observation.org: 861  Open Tree of Life: 15445  Species+: 9871  uBio: 8643  Xeno-canto: Aquila-adalberti
Iijoen alaosan alue

Iijoen alaosan alue (vesistöaluetunnus 61.1) on Iijoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen alue, 
jonka pinta-ala on 1 618,53 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 3,96 %. 
Vesistön alueen alarajana on Raasakan voimalaitos, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 14 190,68 neliökilometriä ja sen järvisyys on 5,67 %.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kahdeksan aluetta tai valuma-aluetta :
Iijoen suualue (61.11)
Maalismaan–Haapakosken alue (61.12)
Pudasjärven alue (61.13)
Kivarinjoen valuma-alue (61.14)
Tuulijärven valuma-alue (61.15)
Panumajärven valuma-alue (61.16)
Nauruanojan valuma-alue (61.17)
Martimojoen valuma-alue (61.18)
Iitin vaakuna

Iitin vaakuna
Iitin vaakuna on Iitin kunnan tunnus. Sen on suunnitellut heraldikko Ahti Hammar, ja se vahvistettiin käyttöön 3. maaliskuuta 1953.
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä aaltokoroinen hopeahirsi, päällikkeenä paaluittainen kaksilehtinen kulta-avain”. Sen hirsi kuvaa Kymijokea ja päällä oleva avain kunnan keskeistä asemaa joen varrella.
Ihmiskirppu

| Ihmiskirppu |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Alaluokka::  Siipikantaiset Pterygota
Ylälahko::  Neoptera
Lahko::  Kirput Siphonaptera
Heimo::  Pulicidae
Suku::  Pulex
Laji::  irritans
Kaksiosainen nimi
 Pulex irritans  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Ihmiskirppu Wikispeciesissä   Ihmiskirppu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ihmiskirppu (Pulex irritans) on kirppujen (Siphonaptera) lahkoon kuuluva loinen, joka on erikoistunut pääasiassa ihmiseen. Aikuisena ihmiskirpun naaras on kooltaan 2,5–3,5 mm ja koiras 2,0–2,5 mm. Ihmiskirppuja voi löytyä myös koirista, rotista, sioista, kauriista ja ketuista. Suomesta laji on hyvän hygienian ja kuivan huoneilman ansiosta lähes hävinnyt, mutta se voi siirtyä Suomeen esimerkiksi matkailijoiden mukana. Se on muiden kirppujen tavoin erinomainen hyppääjä ja voi levitä ihmisestä toiseen nopeastikin, esimerkiksi kouluissa tai päiväkodeissa. Vaikka yksittäisen kirpun purema on vain ärsyttävä ja kutiseva, kirput voivat levittää myös tauteja, ja siksi niistä on hyvä päästä mahdollisimman pian eroon. Ihmiskirppu voi levittää myös Yersinia pestis -bakteeria, joka voi aiheuttaa paiseruttoa. Muita ihmiskirpun kanssa loisivia tai pöytävierassuhteessa eli kahden eliölajin välisessä vuorovaikutussuhteessa eläviä bakteereja ovat Rickettsia typhi ja Rickettsia felis, alkueläimiin kuuluva Nosema pulicis, sukkulamatoihin kuuluva Steinernema carpocapsae ja hohtokiilupistiäisiin kuuluva Bairamlia fuscipes.
Suomessa ihmisiä purevat kirput ovat nykyisin useammin lintujen tai nisäkkäiden kirppuja, jotka ovat hypänneet vahingossa ihmiseen hänen ollessaan tekemisissä eläinten kanssa. Ne häviävät yleensä asumuksista kunnon siivouksella. Toisinaan on tarpeen puhdistaa kaikki ihmisiin kosketuksissa oleva kangasmateriaali. Lintukirppuja voi siirtyä asumuksiin linnunpöntöistä tai kanaloista niitä puhdistettaessa ja nisäkkäiden kirppuja esimerkiksi koiran tai kissan mukana. Ihmiskirpun selästä puuttuu muiden kirppujen kampamainen rakenne, mutta varmaan lajinmääritykseen tarvitaan mikroskooppi.
Ihmiskirpun tunnettuja saalistajia ovat kiiltotunkkarit (Alphitobius laevigatus), petopunkit (Mesostigmata), valeskorpionit (Pseudoscorpionida), muurahaiset (Formicidae) ja kovakuoriaiset (Coleoptera).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Pulex irritans
ITIS: Pulex irritans (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Human flea (Pulex irritans) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q989263  Wikispecies: Pulex irritans  ADW: Pulex_irritans  AFD: Pulex_(Pulex)_irritans  BioLib: 16875  BOLD: 681623  BugGuide: 599589  CoL: 6WPPH  EoL: 704391  EPPO: PULXIR  EUNIS: 216771  Fauna Europaea: 170120  Fauna Europaea (new): 57898ff9-eccc-45b6-bfe5-ca8aa96eaa1f  GBIF: 1419547  iNaturalist: 308321  IRMNG: 10759072  ITIS: 189332  NatureServe: 2.108849  NCBI: 173820  NZOR: ebbd55c4-781f-499a-b684-96332715e806  Open Tree of Life: 1043893  ZooBank: 13CBA405-B368-462B-BBA2-EF9A203B6A9B  Laji.fi: MX.213208