stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hiroshiman ja Nagasakin pommitukset
Atomipommitusten jälkipuinti > Pommitusten puolesta

Yhden näkemyksen mukaan pommit olivat kosto japanilaisille, jotka aloittivat sodan Yhdysvaltoja vastaan. Yhdysvaltain sotilaita kuoli jatkuvasti taisteluissa. Japanilaiset kiduttivat ja tappoivat sotavankejaan. Kuitenkin vain 10–20 prosenttia amerikkalaisista kannatti jokaisen japanilaisen tappamista. Trumanin erään lausuman mukaan ”japanilaiset ovat kuin petoja ja heitä täytyy kohdella kuin petoja”.
Trumanin perustelu atomipommin käytölle oli se, että Japani saataisiin antautumaan nopeasti. Näin pelastettaisiin monen amerikkalaissotilaan henki.
Arvion mukaan miljoona amerikkalaissotilasta ja 250 000 brittisotilasta kuolisi maihinnousussa. Japanilaiset olivat taistelleet sitkeästi Iwo Jimassa ja Okinawassa, ja harvoin antautuivat. Upseerit mieluummin tappoivat itsensä kivuliaasti kuin antautuivat. Tämä johtui sotilasperinteestä, jonka mukaan antautuminen oli suuri häpeä ja sotilaan tuli taistella kuolemaansa asti. Pommiprojektissa mukana olleen Comptonin mukaan pommien käyttö nopeutti sodan päättymistä säästäen ihmishenkiä. Esimerkiksi sodan pitkittyminen ja Japanin merisaarto olisi saattanut tappaa 10 miljoonaa nälkään. Jotkut amerikkalaiset tukivat siviilien pommittamista, koska monet heistä auttoivat Japanin armeijaa muun muassa tekemällä työtä sotatarviketehtaissa ja -pajoissa.
Yksi näkemys pommien puolesta on, että Japania pommitettiin jo ennen atomipommeja tavanomaisin pommituksin, jotka aiheuttivat joissain tapauksissa jopa enemmän tuhoa kuin kumpikaan atomipommi, kuten esimerkiksi Tokion pommitukset ja tämän vuoksi atomipommien käyttö on korkeintaankin vain yhtä tuomittavaa kuin tavanomaisen pommituksen.
Erään näkemyksen mukaan pommit pudotettiin, koska haluttiin tutkia niiden vaikutusta. Armeija säästi Hiroshiman, Nagasakin, Kokuran ja Niigatan tavanomaisilta pommituksilta, kun atomipommi oli valmistumassa. Toisten mukaan pommeilla haluttiin antaa viesti Neuvostoliitolle, jotta se ei aloittaisi sotaa länttä vastaan.lähde?
Atomipommitusten jälkipuinti > Pommituksia vastaan

Monet taas ovat olleet sitä mieltä, että Japani olisi antautunut pian ilman pommeja lähde?. Useat korkeat Yhdysvaltain sotilasjohtajat pitivät atomipommeja jälkikäteen sotilaallisesti turhina. Yhdysvaltain kenraali Dwight D. Eisenhower kertoi muistelmissaan vastustaneensa atomipommien pudottamista Japaniin. Samoin sotilasarvoltaan korkein Tyynenmeren puolella toiminut henkilö, kenraali Douglas MacArthur, jolta ei ennen pommituksia kysytty mitään, sanoi jälkeenpäin, että pommitukset eivät olleet oikeutettuja sotilaallisin perusteinlähde?. MacArthur toisaalta kannatti maihinnousua Japaniin niin kuin Nimitzkin. Näin totesivat myös laivaston amiraali William D. Leahy, Tyynellämerellä Yhdysvaltain strategisia ilmavoimia komentanut kenraali Carl Spaatz, prikaatinkomentaja kenraali Carter Clarke sekä muutamat muut korkea-arvoiset Yhdysvaltain sotilaskomentajat lähde?.
Neuvostoliitto hyökkäsi Mantšuriaan samana päivänä kun Nagasakiin pudotettiin atomipommi ja joidenkin mielestä tällä oli suurempi vaikutus Japanin antautumiseen kuin atomipommeilla, joidenkin mukaan jopa niin suuri, että Japani olisi Neuvostoliiton hyökkäyksen jälkeen antautunut ilman atomipommejakin.
Jälkikäteen useat ovat tuominneet pommien käytön Japania vastaan, oli niillä sotilaallista merkitystä tai ei, moraalittomana siviilien murhaamisena. Joidenkin mielestä vaikka Hiroshiman pommitus saattoikin olla oikeutettua, oli tarpeetonta pudottaa toista atomipommia Nagasakiin.
Japanissa pommituksia pidetään suurena vääryytenä. Pommitusten selviytyjät ja heidän tukijansa ovat ehdottomasti sitä mieltä, ettei ydinaseiden käyttö ole koskaan oikeutettua. Japanilainen poliitikko Fumio Kyūma joutui vuonna 2007 eroamaan puolustusministerin paikalta lausuntonsa vuoksi, jossa hän sanoi Hiroshiman ja kotikaupunkinsa Nagasakin pommituksia ”väistämättömiksi” toisen maailmansodan lopettamiseksi.
Atomipommitusten jälkipuinti > Sodan jälkeen

Sodan jälkeen uudesta aseesta ja sen synnyttämistä vaikutuksista johtuvat, eli kaikki tiedot sekä uhrien haastattelut oudosta ”atomirutosta” eli säteilysairaudesta vaiennettiin niin tiukasti, että jopa termit Genbaku ja Genshi Bakudan, jotka kuvaavat atomipommia japaniksi, olivat sensuroidutlähde?. Ennen vuotta 1952 tuhoalueilta otettuja valokuvia ei saatu julkaista.
Sodan jälkeen Yhdysvallat alkoi kehitellä atomipommia edelleen, atomipommien räjähdysvoiman lisäämiseksi ja painon pienentämiseksi. Haluttiin myös valmistaa räjähdysvoimaltaan pieniä taktisia ydinaseita esimerkiksi tykistön käyttöön. Vuonna 1946 suoritettiin kaksi ydinkoetta Bikinin atollilla. Ydinkokeissa tutkittiin pommin vaikutuksia ympäristöönkin. Vuonna 1962 psykologi Robert Jay Lifton teki tutkimuksia pommituksien vaikutuksista ihmisten, kuten hibakushien traumatisoitumiseen.
Vaikka Little Boy ja Fat Man olivatkin aikanaan voimakkaimpia aseita mitä ikinä oli käytetty, ne olivat myöhempiin ydinaseisiin verrattuna melko vaatimattomia. Tsar-bomba, historian voimakkain ydinase, joka räjäytettiin vain 16 vuotta myöhemmin, oli tuhansia kertoja voimakkaampi.
Ydinaseiden yleistyminen johti lopulta kauhun tasapainoon eli siihen, että kumpikaan osapuoli sodassa ei uskalla käyttää ydinaseitaan, sillä niiden käyttäminen johtaisi vastapuolen kostotoimenpiteisiin ja molempien osapuolien täydelliseen tuhoon. Tällä on suuri vaikutus siihen, että suurvaltojen välisiltä konflikteilta on toisen maailmansodan jälkeen vältytty ja tämän vuoksi Hiroshiman ja Nagasakin pommitukset ovat jääneet historian ensimmäiseksi ja viimeiseksi ydinaseen käytöksi sodankäynnissä.
Atomipommitusten jälkipuinti > ABCC

ABCC oli vuonna 1946 Harry S. Trumanin presidentin antaman direktiivin mukaisesti perustettu komissio. Järjestön ainoana tarkoituksena oli tehdä tutkimusta atomipommista selvinneistä, koska heidän mielestään "ei ehkä taaskaan tarjota ennen kuin vasta toisessa maailmansodassa". Siksi tämä järjestö tutki hibakushojen terveyttä, mutta ei hoitanut heitä lainkaan. Tämän seurauksena hibakushat ovat kritisoineet sitä ihmiskehon kokeilemises. ABCC keskittyi myös Nagasakin Nishiyaman alueeseen. Nagasakin Nishiyaman alue sijaitsi vuoristossa, ja vaikka atomipommin räjähdys ei vahingoittanut sitä, se oli alue, jossa ihmiskeho altistui säteilylle. Siksi terveystutkimuksia tehtiin sodan jälkeen ilmoittamatta väestölle niiden tarkoitusta. Aluksi Nishiyaman aluetta kartoitti Yhdysvaltain armeija, mutta myöhemmin se luovutettiin ABCC:lle.
Nishiyaman alueen asukkaiden valkosolujen määrä kasvoi merkittävästi muutama kuukausi atomipommitusten jälkeen. Eläimillä leukemia voi kehittyä koko kehon altistumisen jälkeen, joten on erityisen mielenkiintoista nähdä, mitä tapahtuu ihmisillä, ja ihmisillä on todettu myös osteosarkoomaa radioaktiivisten aineiden suun kautta nauttimisen jälkeen.
Nämä olosuhteet huomioon ottaen Nishiyaman alueen asukkaat, joihin atomipommitukset eivät vaikuttaneet suoraan, ovat ihanteellinen väestö jäännössäteilyn vaikutusten tarkkailuun.
Yhdysvallat jatkoi jäännössäteilyä koskevia tutkimuksiaan Japanin itsenäistymisen jälkeen, mutta tuloksia ei koskaan välitetty Nishiyaman alueen asukkaille. Tämän seurauksena asukkaat jatkoivat maanviljelyä toisen maailmansodan jälkeen, ja leukemiapotilaiden määrä kasvoi ja kuolemantapauksia sattui.
Atomipommitusten jälkeen japanilaiset lääkärit halusivat tietää ja tutkia todellisia vahinkoja ja tehdä tutkimusta hibakushojen parantamiseksi, mutta GHQ ei sallinut japanilaisten tehdä tutkimusta A-pommien aiheuttamien vahinkojen nykytilasta. Erityisesti vuoteen 1946 asti voimassa olleet määräykset olivat tiukkoja, mikä johti useampiin säteilykuolemiin.
Kun eräs zainichi-korealainen hibakusha sai kaksoslapsia, mutta kuoli pian sen jälkeen, ABCC yritti joissakin tapauksissa jopa palauttaa kuolleiden vauvojen ruumiit. Kun hibakushat kieltäytyivät rutiininomaisista lääkärintarkastuksista, ABCC uhkasi viedä heidät sotaoikeuteen sotarikoksista. Lisäksi kun hibakushat kuolivat, ABCC kävi henkilökohtaisesti heidän kodeissaan ja vei heidän ruumiinsa ruumiinavausta varten. Uskotaan, että ainakin 1 500 elintä lähetettiin Yhdysvaltain asevoimien patologian instituuttiin Washingtoniin.
Kirjallisuutta

Hersey, John: Hiroshima.  Suomentanut Matson, Alex. Helsinki:  Tammi, 1947.
Michihiko, Hachiya: Hiroshiman päiväkirja – Hiroshimalaisen lääkärin päiväkirja 6. elokuuta – 30. syyskuuta 1945.  Suomentanut Tiusanen, Antero. Porvoo:  WSOY, 1967.
Morris, Edita: Hiroshiman kukat.  Suomentanut Jaskari, Juhani. Porvoo:  WSOY, 1961.
Nakazawa, Keiji: Hiroshiman poika.  Suomentanut Ogihara, Kaija-Leena. Helsinki:  Kustannus Jalava, 1986.  ISBN 951-9201-03-3
Zinn, Howard: Hiroshima – Hiljaisuuden muuri murtuu.  Helsinki:  Rauhankirjallisuuden edistämisseura, 1996.  ISBN 951-9457-33-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hiroshiman ja Nagasakin pommitukset Wikimedia Commonsissa
Lindfors, Jukka & Yli-Ojanperä, Elina: Hiroshima – yhden päivän historiaa Yle Elävä arkisto. 8.9.2006. Viitattu 1.4.2020.
Lehtonen, Kai R.: Pommitettu Nagasaki vuonna 1988 – Kaksi Nagasakin päivää Yle Elävä arkisto. 6.8.2010. Viitattu 1.4.2020.
Little Boy
Enola Gay miehistöineen.
Hiroshima ennen pommia.
Atomipommin jälkeen.
Hiroshima atomipommin jäljiltä.
Pommin tuhoympyrät. Complete = täydellinen, severe = paha, moderate = kohtalainen ja light = vähäinen tuho. Hiroshiman 5 PSI:n tuhoympyrä, jossa 50 % kuolee, oli 1,67 kilometrin etäisyydellä. Tämä vastaa täydellistä tuhoa. Ihmiset selvisivät yleensä hengissä 3,2 kilometrin päässä.
Hiroshiman pommin vaikutukset kartalla. Punaisella merkitty alue kuvaa tulipalojen laajuutta.
Nagasaki atomipommin jäljiltä.
Nagasakin kaupunki ennen atomipommia.
Nagasakin kaupunki pommin jälkeen.
Fat Man
Kimonon tummemmat kuviot ovat palaneet ihoon.
Stian Hole

| Stian Hole> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. maaliskuuta 1969 (ikä 55) Oslo, Norja
Kansalaisuus:  norjalainen
Ammatti:  lastenkirjailija, kuvittaja, graafinen suunnittelija
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Palkinnot
 Brage-palkinto kahdesti 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Stian Hole (s. 20. maaliskuuta 1969 Oslo, Norja) on norjalainen graafinen suunnittelija, kuvittaja ja lastenkirjailija. Hole on valmistunut Norjan Valtion käsityö- ja taideteollisuuskoulusta. Esikoisteos Den gamle mannen og hvalen ilmestyi 2005. Hänen palkittuja kirjojaan on käännetty monille kielille. Hän on kuvittanut sekä omia että muiden kirjoja ja tehnyt lehtikuvituksia ja suunnitellut cd-kansia.
Palkinnot ja tunnustukset

2006 Norjan Kulttuuri- ja kirkkoministeriön lasten- ja nuortenkirjojen esikoisteospalkinto teoksesta Den gamle mannen og hvalen (2005).
2006 Brage-palkinto teoksesta Garmanns sommer
2006 Norjan kulttuuriministeriön kuvakirjapalkinto teoksesta Garmanns sommer
2007 Bologna Ragazzi -palkinto teoksesta Garmanns sommer
2010 Deutscher Jugendliteraturpreis kuvakirjoille
2009 Bokkunstprisen
2009 Pohjoismainen lastenkirjapalkinto
2010 Brage-palkinto teoksesta Garmanns hemmelighet
Lisäksi hän on saanut useita kertoja Vuoden kaunein kirja -palkinnon
Teokset

Den gamle mannen og hvalen, kuvakirja, 2005
Garmanns sommer, kuvakirja, 2006
Garmanns gate, kuvakirja, 2008
Garmanns hemmelighet, kuvakirja, 2010
Annas himmel, kuvakirja, 2013
Morkels alfabet, kuvakirja, Cappelen Damm, 2015
Teokset > Suomennetut teokset

Hermannin salaisuus  (Garmanns hemmelighet), suomentanut Virpi Vainikainen. Karisto, 2012 ISBN 978-951-23-5468-9
Pekka Holopainen (toimittaja)

Pekka Holopainen vuonna 1993.
Pekka Kustaa Holopainen (2. joulukuuta 1935 Jalasjärvi – 23. syyskuuta 2015 Espoo) oli suomalainen toimittaja, joka työskenteli 1960-luvulla Apu-lehdessä ja Tesvisiossa ja sen jälkeen Yleisradion ajankohtaisohjelmissa. Holopainen toimitti muun muassa Yleisradion aamulähetyksiä televisiossa ja Itse asiassa kuultuna -haastatteluohjelmia. Toimittajauransa jälkeen hän oli SDP:n edustajana Espoon kaupunginvaltuustossa.
Holopainen sai Elokuvataiteen valtionpalkinnon vuonna 1981 dokumentista Pato, joka käsitteli voimalaitosrakentamisen vaikutusta Kemijoen lohikantaan.
Aiheesta muualla

Pekka Holopainen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Pekka Holopaisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Elonet
Miehitys

Miehitys on toimenpide, jossa valtion armeija valloittaa toisen valtion alueen tai sen osan ja ottaa sen hallintaansa. Miehitys tehdään usein osana sodankäyntiä, toisinaan se myös aloittaa tai päättää sodan.lähde? Miehityksen ei kuitenkaan tarvitse tapahtua sodankäynnin tuloksena, vaan historia tuntee myös tapauksia, joissa valtio on miehittänyt toisen valtion alueita ilman sotaa (esimerkiksi Turkin vallattua osan Kyproksesta.)
Miehitystä on säännelty useilla kansainvälisillä sopimuksilla, mutta sopimuksia rikotaan käytännössä usein ja niiden soveltuvuus saatetaan kiistää. Tärkeimmät sopimukset ovat sodankäyntiä koskeva Haagin yleissopimus (1907) ja Geneven sopimus siviilien suojelemisesta sodan aikana (1949).
Miehitys on väliaikainen toimi, jonka aikana alueen asukkaat säilyttävät aiemman kansalaisuutensa ja oikeusasemansa. Miehittävällä valtiolla ei ole oikeutta liittää miehitettyä aluetta omaan alueeseensa ainakaan ennen rauhan solmimista. Miehittäjän on pyrittävä palauttamaan ja säilyttämään järjestys ja turvallisuus miehitetyllä alueella. Se voi korvata alueen hallintoviranomaiset miehitysviranomaisilla, mutta tuomioistuimet saavat jatkaa toimintaansa.
Miehityshallinto

Miehityshallinto on miehittävän osapuolen miehitetylle alueelle muodostamaa hallintoa, jota miehittävä osapuoli hyödyntää alueen hallitsemisessa.lähde? Jos miehitys koskee vain valtion osaa, puhutaan miehitysvyöhykkeestä.
Miehityshallinto > Sotilashallinto

Miehitetyn alueen hallinto nimitetään aluksi sotilashallinnoksi, esimerkiksi Itä-Karjalan sotilashallinto.
Sotilashallinto on hallintoa, missä yleensä miehittävän valtion armeija ryhtyy hallitsemaan valloittamaansa aluetta vetäytyvän valtion aluehallinnon väistyttyä. Sotilashallinnossa päätöksenteko kuuluu aluetta miehittävien sotilasosastojen komentajalle, joka voi valtuuttaa toisen toimimaan hallintoasioissa puolestaan. Sotilashallintoa voi seurata rintaman edetessä miehittäjän siviilihallinto.
Miehityshallinto > Sotilashallinto > Esimerkkejä sotilashallinnoista

Syksyllä 1941 perustettiin suomalaisten joukkojen etenemisen johdosta Itä-Karjalan sotilashallinto. Myös monia Suomen Moskovan rauhassa Neuvostoliitolle luovuttamia, mutta kesällä 1941 takaisin vallattuja alueita jäi hallitsemaan ylipäällikön alaisuudessa päämajan sotilashallinto-osasto kesä-heinakuuhun 1944 siihen saakka, kun suomalaiset joukot olivat vetäytyneet.
Toisessa maailmansodassa liikkuvaa rintamaa lähellä oli Wehrmachtin sotilashallinto, mikä vähitellen luovutti joukkojen edetessä yhä syvemmälle Neuvostoliittoon hallintoa Alfred Rosenbergin johtaman itäministeriön alaisille valtakunnankuvernementeille, joista  muodostui miehityssiviilihallinto.
Miehityshallinto > Miehityssiviilihallinto

Siviilihallinto tarkoittaa sotilashallinnon, joskus myös kirkkohallinnon vastakohtaa. Toisen määritelmän mukaan siviilihallintoon kuuluvat ne hallinnon alat, jotka eivät kuulu sotilashallintoon tai kirkolliseen hallintoon.
Sodankäynnissä siviilihallinto on miehityshallinto, joka perustetaan sen jälkeen kun alueelle on ensin perustettu sotilashallinto ja sotajoukot ovat siirtyneet eteenpäin. Isovihan aikana Suomi joutui Venäjän armeijan miehittämäksi. Venäläinen miehityssiviilihallinto toimi Suomessa vuosina 1717-1721. Myös Puolan kenraalikuvernementti (1939-1945) oli tällaista hallintoa.
Esimerkkejä miehitysvyöhykkeistä

Ranskassa oli toisen maailmansodan aikana Saksan miehitysvyöhyke
Saksassa ja Itävallassa oli toisen maailmansodan jälkeen liittoutuneiden miehitysvyöhykkeet
Korea jaettiin toisen maailmansodan päätteeksi eteläiseen ja Neuvostoliiton pohjoiseen miehitysvyöhykkeeseen
Kypros jakautui kahtia, kun Turkki miehitti maan pohjoisosan
Suomi miehitti jatkosodassa Itä-Karjalaa ja muodosti sinne sotilashallinnon
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Miehitysmuseo Tallinnassa
Homogeeninen alue

Kasvillisuusvyöhykkeet ovat laadullisesti homogeenisia alueita. Kuvassa Amazonasin sademetsää.
Homogeeninen alue on jonkin tai joidenkin ominaisuuksiensa puolesta samankaltainen koko alueella ja eroaa ympäristöstään, esimerkiksi luonnonmaantieteelliset kasvillisuusalueet, kuten tundra, taiga, lehtimetsä, savanni ja aavikko, kulttuurimaantieteessä maankäytölliset kaupunki, maaseutu ja teollisuusalue tai kulttuuriset alueet, kuten eteläeurooppalainen tai angloamerikkalainen kulttuuripiiri tai esimerkiksi valtauskonnon mukaan, kristinusko, buddhalaisuus, juutalaisuus. Homogeeninen alue on mahdollisimman samankaltainen laadullisten tai määrällisten elementtien suhteen. Laadullinen elementti on esimerkiksi valtakasvilajit ja määrällinen sademäärä tai keskilämpötila.
Luonnonmaantieteessä maailma voidaan jakaa kasvillisuuden ohella myös esimerkiksi ilmastoalueisiin, joissa vuotuiset sääolot ovat samankaltaiset, esimerkiksi meri-, manner, monsuuni- tai sademetsäilmasto. Tarkkailtaessa lähemmin yhdessä ilmastoalueessa on lukuisia erilaisia mikroilmastoja. Samoin esimerkiksi kasvillisuusalueilla, vaikkapa havumetsävyöhykkeellä on niin mustikka- ja käenkaalityypin kuusimetsää kuin puolukka- ja kanervatyypin mäntymetsää. Rajaaminen riippuu kuinka tarkasti ja mitä ominaisuuksia ja ilmiöitä tutkitaan. Kasvillisuusalueen rajaus voi siis perustua esimerkiksi pelkkään puustoon tai tarkastella kasviston omaleimaisuutta monipuolisemmin. Maapallon suurekosysteemejä sanotaan biomeiksi. Ekosysteemit, kuten kaupungit, joissa ihmistoiminnan funktiot määrittävät sen olennaisesti ovat antromeereja.
Luonnonmaantieteelliset aluejaot perustuvat usein kasvillisuuden ja ilmaston ohella esimerkiksi vesistöihin ja geomorfologiaan. Näin voidaan erottaa esimerkiksi Järvi-Suomi järviensä tai Vaara-Suomi pinnanmuotojensa perusteella omiksi homogeenisiksi alueikseen.
Homogeenisiin alueisiin perustuu suomalaisen maantieteilijän J. G. Granön kehittämä maisemamaantiede, jonka hän esitti teoksessaan Puhdas maantiede (1929). Granö jakoi kirjassaan Suomen maantieteelliset alueet (1931) Suomen lukuisiin erityyppisiin maisema-alueisiin. 1990-luvulla tehdyssä Suomen maisemamaakuntajaossa Suomi on jaettu kymmeneen maisemamaakuntaan, ja toinen hieman tästä poikkeava maisema-aluejako on tehty Suomen kartaston viidennessä laitoksessa vuonna 1993.
Kulttuurimaantieteessä voidaan tehdä hyvinkin mielikuvituksellisia aluejakoja, kuten Euroopan jako viini- olut- ja vodka-Eurooppaan.
Steven Holl

Steven Holl
Kiasma kuvattuna pohjoisesta
Sisäkuva Kiasman 5. kerroksesta
Simmons Hall, MIT, Cambridge. Holl sai Harleston Parker -mitalin työstään rakennuksen suunnittelussa.
Steven Holl (s. 9. joulukuuta 1947 Bremerton, Washingtonlähde?) on yhdysvaltalainen arkkitehti. Hänen tunnetuimmat työnsä Suomessa ovat Helsingissä sijaitseva nykytaiteen museo Kiasma sekä Taivallahden kasarmien täydennysasuinrakennus.
Holl valmistui Washingtonin yliopistosta 1970, perusti toimiston New Yorkiin 1976 ja on opettanut Columbian yliopistossa vuodesta 1981. Time-aikakauslehti valitsi Hollin Yhdysvaltain parhaaksi arkkitehdiksi vuonna 2001.
Hänet palkittiin Praemium Imperiale -palkinnolla vuonna 2014.
Tunnetuimmat työt

Cranbrookin tiedeinstituutti Bloomfield Hillsissä, Michiganissa
Planar House (Cottle Residence), Paradise Valleyssa, Arizonassa
Turbulence House New Mexicon osavaltiossa
Stretto House Dallasissa
Nelson-Atkins taidemuseon laajennus Kansas Cityssä, Missourissa
Pyhän Ignatiuksen kirkko Seattlessa, Washingtonin osavaltiossa
Sarphatistraat Offices Amsterdamissa, Alankomaissa
Bellevuen taidemuseo Bellevuessa, Washingtonin osavaltiossa
Kiasma, nykytaiteen museo Helsingissä
Taivallahden kasarmien uudisrakennus asuinkäyttöön Helsingissä
Kirjallisuutta

Global Architecture (GA) Architect 11: Steven Holl (English and Japanese Edition); A.D.A. Edita; ISBN 9784871404174
Steven Holl. Arc en reve centre d'architecture; Bordeaux, 1993; ISBN 1874056366
Aiheesta muualla

Steven Hollin arkkitehtitoimiston sivusto
The Stretto House by Steven Holl
Alvar Aalto -mitalin saajat
1967 Alvar Aalto – 1973 Hakon Ahlberg – 1978 James Stirling – 1982 Jørn Utzon – 1985 Tadao Andō – 1988 Álvaro Siza Vieira – 1992 Glenn Murcutt – 1998 Steven Holl – 2003 Rogelio Salmona – 2009 Tegnestuen Vandkunsten – 2012 Paulo David – 2015 Fuensanta Nieto ja Enrique Sobejano – 2017 Zhang Ke – 2020 Bijoy Jain
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea 2  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art 2  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Structurae  Trove  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef
Metrijärjestelmä

Metrijärjestelmä on metriin ja kilogrammaan perustuva, alkujaan Ranskassa 1700-luvun lopulla käyttöön otettu mittayksikköjärjestelmä, joka on myöhemmin laajennettu nykyiseksi SI-järjestelmäksi.
Yksiköt

Metrijärjestelmän perusyksiköt ovat pituuden yksikkö metri ja massan yksikkö kilogramma. Niiden ja etuliitteiden avulla määritellään muut yksiköt. Alkuperäiseen metrijärjestelmään kuuluivat seuraavat yksiköt:
Yksiköt > Pituuden yksiköt

millimetri (mm) = 0,001 m
senttimetri (cm) = 0,01 m = 10 mm
desimetri (dm) = 0,1 m = 10 cm
metri
dekametri (dam) = 10 m
hehtometri (hm) = 100 m
kilometri (km) = 1 000 m
myriametri = 10 000 m = 10 km.
Näistä tosin deka- ja hehtometriä ei käytännössä juuri ole käytetty, ja myriametri on myöhemmin virallisestikin poistettu käytöstä.
Yksiköt > Pinta-alan yksiköt

Pinta-alan yksiköt määriteltiin sellaisten neliöiden pinta-aloina, joiden sivuna on vastaava pituusyksikkö.  Yleisemmin käytössä ovat:
neliömillimetri (mm²) = 0,000 001 m²
neliösenttimetri (cm²) = 100 mm² = 0,0001 m²
neliödesimetri (dm²) = 100 cm² = 0,01 m²
neliömetri (m²)
neliökilometri (km²) = 1 000 000 m²
Maa-alueen pinta-alan yksikköinä ovat käytössä myös aari (1 a), joka on 100 neliömetriä, ja hehtaari (ha), joka on 100 aaria eli 10 000 neliömetriä.
Yksiköt > Tilavuuden yksiköt

Tilavuusyksiköt määriteltiin sellaisten kuutioiden pinta-aloina, joiden sivuna on vastaava pituusyksikkö. Tällä tavoin muodostetuista yksiköistä yleisemmin käytössä ovat:
kuutiomillimetri (mm³) = 0,000 000 001 m³
kuutiosenttimetri (cm³) = 1 000 mm³ = 0,000 001 m³
kuutiodesimetri (dm³) = 1 000 cm³ = 0,001 m³
kuutiometri (m³).
Lisäksi tilavuusyksikköinä käytetään ns. veto- eli astiamittoja, joiden perustana on litra. Litra määriteltiin alun perin yhden vesikilogramman tilavuudeksi 4 °C:n lämpötilassa, jolloin se oli likipitäen yhtä suuri kuin kuutiodesimetri. Vuonna 1964 määriteltiin, että litra on tarkalleen yhden kuutiodesimetrin suuruinen. Litran kerrannaisina ja murto-osina ovat yleisimmin käytössä:
millilitra (ml) = 1 cm³
senttilitra (cl) = 10 ml = 0,01 l
desilitra (dl) = 100 ml = 0,1 l
hehtolitra (hl) = 100 l.
Yksiköt > Massan yksiköt

Massan perusyksikkö on kilogramma. Sen kerrannaiset muodostetaan kuitenkin ikään kuin gramma, joka on kilogramman tuhannesosa, olisi perusyksikkö.  Lisäksi käytetään yksikköä tonni (t), joka on 1 000 kilogrammaa.
Yleisimmin käytössä olevat kerrannaisyksiköt ovat:
milligramma (mg) = 0,001 g = 0,000 001 kg
gramma (g) = 0,001 kg
kilogramma (kg)
tonni (t) = 1 000 kg.