Kreikkalaiset
Historia > Bysanttilaiset

Kyrilloksen ja Methodioksen, kristinuskon slaavilaisille kansoille tuoneiden lähetyssaarnaajien patsaat Pyhän Kolminaisuuden pylvään päällä Olomoucissa, Tšekissä.
Kun kreikkalaiset olivat Rooman valtakunnan kansalaisia, he alkoivat 300-luvulta lähtien käyttää itsestään nimitystä Romaioi ("roomalaiset"), Nimitys yleistyi varsinkin sen jälkeen, kun kristinuskosta oli tullut Rooman valtion­uskonto ja kreikka­laiset­kin olivat kääntyneet kristin­uskoon. Samaan aikaan vanha nimitys helleenit sai uuden merkityksen: se alkoi tarkoittaa pakanoita kristittyjen vasta­kohtana. Vaikka valta­kunnassa yhä oli useita etnisiä ryhmiä, niiden välisiä eroja pidettiin merki­tykset­tö­mi­nä verrattuina uskonnollisiin, ja kristin­uskon katsottiin yhdistävän valta­kunnan eri kansat yhtenäiseksi Rooman kansa­kunnaksi. Myöhäis­antiikin maallinen, kaupunkilainen kulttuuri säilyi itäisen Välimeren ympärillä yhdessä kreikkalais-roomalaisen koulu­järjestelmän kanssa, mutta kulttuurin oleelliset arvot perustuivat nyt kristin­uskoon.
Vuonna 395 Rooman valta­kunta kuitenkin jakautui kahtia. Itäisessä valta­kunnassa, Itä-Roomassa, jota nykyisin (mutta ei omana aikanaan) nimitetään usein myös Bysantiksi,, kreikkalainen kulttuuri pääsi yhä vallitsevampaan asemaan varsinkin sen jälkeen, kun keisari Herakleios (575–641) määräsi kreikan valtakunnan viralliseksi kieleksi. Viimeistään silloin, mutta toden­näköisesti jo aikaisemmin, roomalainen ja kreikkalainen kulttuuri sulautuivat yhteen kreikkalais-roomalaiseksi maailmaksi. Latinalainen länsi tunnusti useiden vuosi­satojen ajan Itä-Rooman aseman Rooman seuraaja­valtiona, mutta sen jälkeen, kun paavi Leo III joulupäivänä 800 kruunasi Kaarle Suuren Rooman keisariksi, mikä johti Pyhän Rooman keisari­kunnan syntyyn, lännessä alettiin Itä-Roomaa nimittää Kreikkalaisten keisari­kunnaksi (lat. Imperium Graecorum).
Kreikan klassisen kauden kirjallisuus on säilynyt nyky­päivään saakka suurelta osin Bysantin kreikkalaisten ansiosta. Ennen kaikkea bysanttilaiset oppineet välittivät 1400-luvulla henkilö­kohtaisesti ja kirjoituksillaan länteen tietoa antiikin Kreikan kielestä ja kirjalli­suudesta, mikä suuresti vaikutti Italian renessanssiin. Aristo­teleen filosofinen perintö oli säilynyt kreikkalaisessa maailmassa yhtä­­jaksoisesti lähes kahden­tuhannen vuoden ajan aina vuonna 1453 tapahtuneeseen Konstantino­polin häviöön saakka.
Bysanttilaisen ajan kreikkalaiset välittivät kirjallisen perinnön ja kristin­uskon myös slaavilaisille kansoille. Huomattavimman työn tässä suhteessa tekivät thessalonikilaiset munkki­veljekset Kyrillos ja Methodios, jotka nykyisin tunnustetaan ensimmäisen slaavilaisen aakkoston keksijöinä.
Erityinen kreikkalainen poliittinen identiteetti heräsi oppineissa piireissä uudelleen 1000-luvulla, ja se tuli entistä voimakkaammaksi sen jälkeen, kun risti­retkeläiset valtasivat Konstantinopolin neljännellä risti­retkellä vuonna 1204. Niinpä kun keisari­kunta pystytettiin uudestaan vuonna 1261, sitä voitiin monessa mielessä pitää kreikkalaisena kansallisvaltiona. Tämä uusi kansallisuuden käsite sai ihmiset suuresti kiinnostumaan klassisesta menneisyydestä, mikä huipentui siihen, että uus­platonilainen filosofi Gemistos Plethon hylkäsi kristin­uskon. Yleensä kuitenkin kreikka­laisten käsitys itsestään keisari­kunnan viimeisinä aikoina perustui nimenomaan ortodoksisen kristinuskon ja erityisen kreikkalaisen identiteetin yhdistelmään. Kiinnostus klassiseen kreikkalaiseen perintöön yhdistyi ortodoksiseen uskontoon, mitä olivat omiaan vahvistamaan myöhäis­keski­ajan ja osmanien ajan kreikkalaisten yhteydet Venäjän ortodoksisiin kristittyihin. Nämä vahvistuivat entisestään Trebizondin keisari­kunnan kukistuttua vuonna 1461, minkä jälkeen aina vuosien 1828–1829 toiseen Turkin–Venäjän sotaan saakka sadat­tuhannet pontiset kreikkalaiset pakenivat tai muuttivat Pontisten Alppien ja Armenian ylänköjen kautta Etelä-Venäjälle ja Venäjän Kaukasiaan.