stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muurahaisperhonen

| Muurahaisperhonen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Sinisiipiset Lycaenidae
Alaheimo::  Miletinae
Suku::  Liphyra
Laji::  brassolis
Kaksiosainen nimi
 Liphyra brassolis  Westwood, 1864 
Katso myös
   Muurahaisperhonen Wikispeciesissä   Muurahaisperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Muurahaisperhonen (Liphyra brassolis) on harvinainen Etelä-Aasiassa ja Australiassa tavattava sinisiipisiin kuuluva perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Erikoisennäköinen, tukevaruumiinen ja lyhytsiipinen perhonen. Siivet ovat laajalti tummanruskeat ja etusiivissä on koiraalla vähemmän, naaraalla enemmän oranssia väriä. Takasiivet ovat molemmilla sukupuolilla laajalti oranssit. Alapinnaltaan siivet ovat yläpintaa haaleammat. Siipien reunus on epäsäännöllisen mutkitteleva. Ruumis on päiväperhoselle epätyypillisen paksu ja muistuttaa enemmän monien rotevien yöperhosten ruumista. Siipiväli on 70–76 mm, mikä tekee muurahaisperhosesta maailman suurimman sinisiipislajin.
Levinneisyys ja lentoaika

Muurahaisperhosta tavataan Intiasta Taka-Intian poikki, Filippiineille, Indonesiaan ja Australian pohjoisrannikkoa Queenslandiin saakka.
Elinympäristö ja elintavat

Muurahaisperhonen on alankosademetsien harvinainen perhoslaji, joka lentää sukulaistensa tapaan päivällä. Aikuisen perhosen imukärsä on surkastunut, eikä se nauti lainkaan ravintoa.
Naaras munii munia yksitellen tiettyjen, ompelijamuurahaisten pesiä sisältävien puulajien oksanhankoihin. Munat kuoriutuvat noin kolme viikkoa myöhemmin. Toukan elämän varhaisvaiheita ei tunneta, mutta kolmannesta toukkavaiheesta alkaen toukka on muurahaisia saalistava peto. Se hankkiutuu Oecophylla smaragdina -muurahaislajin pesään, jossa se elää syöden muurahaisten toukkia ja yksittäisessä pesässä saattaa olla useita perhostoukkia. Toukan selkäpuolen paksu kilpi suojelee sitä muurahaisten puolustukselta ja ruumiin peräosan imukuppimaiset raajat kiinnittävät toukan tiukasti lehden pintaan. Syödessään toukka ojentaa päänsä kilven alta, sieppaa muurahaistoukan ja imee sen sisällön. Toukka on ahnas peto ja voi tuhota jopa kaikki pesän toukat. Myös kotelo muodostuu suojaan selkäkilven alle.
Aikuinen perhonen kuoriutuu muurahaispesässä, mutta löysästi kiinnittyneiden ja tahmeapintaisten siipisuomujen vuoksi se selviytyy ulos pesästä muurahaisten hyökkäyksistä huolimatta. Siivet se oikaisee vasta pesän ulkopuolella.
Taka-Intiassa perhosen toukkia käytetään ravintona muurahaisten ohessa.
Ravintokasvi

Toukan varhaisvaiheiden ravintokasvia ei tunneta, mutta afrikkalaiset sukulaislajit elävät oksilla kasvavilla levillä. Kolmannen toukkavaiheen toukka on peto.
Mustaviklo

| Mustaviklo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Silmälläpidettävä  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurpat Scolopacidae
Suku::  Viklot Tringa
Laji::  erythropus
Kaksiosainen nimi
 Tringa erythropus  (Pallas, 1764) 

Katso myös
   Mustaviklo Wikispeciesissä   Mustaviklo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustaviklo (Tringa erythropus) on pilkullinen kahlaaja. Lajin nimesi ja kuvaili Peter Simon Pallas 1764. Mustaviklo on arktinen lintu, jonka lisääntymisalueisiin kuuluvat Fennoskandia ja Pohjois-Venäjä. Lintu talvehtii Välimerellä, Afrikassa ja eteläisessä Aasiassa yleensä suolattoman veden äärellä.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 30 cm, paino 100–230 g ja siipien kärkiväli 60–65 cm. Juhlapukuinen vanha lintu on musta, siivet ja takaselkä valkopilkulliset ja yläperä on valkoinen. Nokka on pitkä ja ohuehko, ja alanokan tyvi on punainen. Koivet ovat pitkät ja mustat. Nuori lintu muistuttaa punajalkavikloa, mutta vatsapuoli on poikkijuovainen. Vanha lintu on talvipuvussa hyvin vaalea, ja sen koivet ovat punaiset.
Kutsuääni on hyvin tyypillinen, iskevän luja ”tjy-it”. Laulaa soidinlennossa hieman yksitoikkoista mutta kaunista säettä.
Esiintyminen

Fennoskandian pohjoisosat sekä Pohjois-Venäjä aina Tšuktšien niemimaalle saakka. Suomessa pesii 15 000–20 000 paria Lapissa. Maailman populaation koko on 120 000–360 000 yksilöä. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Päiväntasaajan eteläpuolella Afrikassa ja Aasiassa. Keväällä mustaviklot saapuvat hyvin täsmällisesti toukokuun alkupäivinä. Syysmuutto alkaa jo kesäkuussa, jolloin naaraat lähtevät etelään. Koiraat ja nuoret linnut muuttavat heinä-elokuussa.
Elinympäristö

Vetiset ja rimpiset aapasuot. Muuttoaikoina ja talvehtimisalueilla liete- ja vuorovesirannoilla.
Lisääntyminen

Pesä sijaitsee tavallisesti metsässä joidenkin kymmenien tai satojen metrien päässä suolta. Naaras munii neljä päärynänmuotoista munaa maakuoppaan ja hautoo niitä ensimmäiset viikot. Muuttovire voittaa kuitenkin hautomishalut, ja noin viikkoa ennen kuoriutumista naaras lähtee muutolle. Koiras suorittaa hautomisen loppuun ja huolehtii myös poikasista. Haudonta-aika lienee runsaat 3 viikkoa, ja kuoriutumisen jälkeen poikaset juoksevat jo tunnin sisään.
Ravinto

Selkärangattomat: hyönteiset, hämähäkit, nilviäiset, äyriäiset. Ruokailee vesirajassa tai vedessä, joskus jopa uiden.
Aiheesta muualla

Hildén, Olavi 1979: Mustaviklon kevät- ja syysmuuton ajoituksesta. - Ornis Fennica 56:18-23.
Mustaviklo Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Mustaviklo (Tringa erythropus)
ITIS: Tringa erythropus (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Tringa erythropus:  Wikidata: Q28103  Wikispecies: Tringa erythropus  ABA: spored  ADW: Tringa_erythropus  Avibase: 0895DD84DB3A45D1  BioLib: 8658  BirdLife: 22693207  BOLD: 52529  BOW: spored  BTO: bob5450  CoL: 58VJ2  CMS: tringa-erythropus  eBird: spored  EoL: 45509199  EUNIS: 1320  EURING: 5450  Fauna Europaea: 96844  Fauna Europaea (new): 01d82d14-4560-4f31-8ee2-4cf6c38071dd  GBIF: 2481725  GNAB: spotted-redshank  IBC: spotted-redshank-tringa-erythropus  iNaturalist: 3882  IRMNG: 10188758  ITIS: 176621  IUCN: 22693207  NBN: NBNSYS0000000149  NCBI: 272050  Observation.org: 210  OBIS: 159029  Open Tree of Life: 596861  Paleobiology Database: 370397  Paleobiology Database: 370397  TSA: 18084  WoRMS: 159029  Xeno-canto: Tringa-erythropus  Laji.fi: MX.27619 
Scolopax erythropus:  Wikidata: Q107055515  GBIF: 4408569  IRMNG: 10685290  WoRMS: 1299111
Mustasukkaisuus (vuoden 1953 elokuva)

| Mustasukkaisuus |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Teuvo Tulio
Käsikirjoittaja:  Nisse Hirn
Tuottaja:  Teuvo Tulio
Säveltäjä:  Tauno Marttinen
Kuvaaja:  Erkki Imberg
Leikkaaja:  Teuvo Tulio
Pääosat:  Regina Linnanheimo Eero Paganus Assi Raine Annie Mörk
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Teuvo Tulio
Ensi-ilta:  13. maaliskuuta 1953
Kesto:  93 minuuttia
Alkuperäiskieli:  Suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Anja (Assi Raine) kertoo huoliaan isoäidilleen (Annie Mörk).
Mustasukkaisuus on Teuvo Tulion ohjaama suomalainen mustavalkoelokuva vuodelta 1953. Se on uusintaversio Tulion vuonna 1946 ohjaamasta elokuvasta Levoton veri. Tulio teki elokuvasta samanaikaisesti myös ruotsinkielisen version Kvinnorna på Forsgården.
Toisin kuin Levoton veri, Mustasukkaisuus sijoittuu maalaisympäristöön.
Tarinan kummassakin sovituksessa pääroolin näyttelee Regina Linnanheimo. Elokuva on tyylilajiltaan melodraama ja asetelmaltaan kolmiodraama: Linnanheimon tulkitsema Riitta ja hänen nuorempi sisarensa Anja (Assi Raine) rakastuvat samaan mieheen, Eero Paganuksen näyttelemään Jyri Marakseen.
Mustasukkaisuus on yksi harvoista suomalaisista elokuvista, jota ei alkujaankaan ole esitetty helsinkiläisissä elokuvateattereissa. Tulio suunnitteli avaavansa Helsingin keskustaan Erottajan väestönsuojaan oman elokuvateatterinsa Aa-Bion jouluna 1952, mutta hanke raukesi. Mustasukkaisuuden oli määrä olla uuden teatterin avajaiselokuva. Sen sijaan elokuvan ensi-ilta järjestettiin Turussa. Televisiossa elokuva esitettiin ensimmäisen kerran 31. lokakuuta 1962. KAVA ja Finnkino Oy ovat julkaisseet Mustasukkaisuuden DVD:nä, joka sisältää myös elokuvan ruotsinkielisen rinnakkaisversion.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Regina Linnanheimo  | … |  Riitta   |
|  Eero Paganus  | … |  Jyri Maras   |
|  Assi Raine  | … |  Anja   |
|  Annie Mörk  | … |  Riitan ja Anjan isoäiti   |
|  Paavo Jännes  | … |  tohtori   |
|  Lauri Korpela  | … |  sahan kamreeri   |
|  Elli Ylimaa  | … |  taloudenhoitaja   |
|  Kyösti Erämaa  | … |  rikostutkija   |
|  Onni Hannukainen  | … |  tuulastaja   |
|  F. E. Sillanpää  | … |  mies tansseissa   |
|  Helvi Järveläinen  | … |  nainen tansseissa   |
|  Tomi Luoto  | … |  mies saunassa   |
Juoni

Nuorehkot sisarukset Riitta ja Anja ovat hengenvaarassa. Heitä ollaan kuljettamassa puisella lossilla vuolaan virran yli, kun vaijeri katkeaa ja lossi ajautuu kohti koskea, kohti kuolemaa. Apuun tulee salskea metsänhoitaja Jyri, joka pelastaa sisarukset. Riitta ja Anja asuvat isoäitinsä kanssa suuressa sukutalossa. Perhe omistaa sahalaitoksen, jonka ohjaksiin isoäiti on tarttunut poikansa kuoleman jälkeen. Anja ihastuu Jyriin, mutta hääkellot soivatkin lopulta Jyrille ja Riitalle. Pettynyt Anja lähtee Helsinkiin opiskelemaan. Jyrin ja Riitan avio-onni kukoistaa, he saavat lapsen. Muutaman vuoden kuluttua lapsi kuolee tapaturmaisesti, koski vie hänet mukanaan. Jyri syyttää onnettomuudesta Riittaa. Hän lähtee omille teilleen ja Riitta jää yksin. Sattuu räjähdeonnettomuus, jossa Riitta sokeutuu. Anja palaa kotiin hoitamaan sisartaan. Myös Jyri palaa vaellukseltaan Riitan luo ja tekee sovinnon hänen kanssaan.
Jyri ja Anja viihtyvät mainiosti yhdessä, pientä flirttiä on ilmassa, mutta heidän lempensä ei roihahda liekkeihin. Sen sijaan Riitta kuvittelee, että Anja on päättänyt viedä Jyrin. Riitan mielenterveys alkaa horjua. Lääkärit onnistuvat palauttamaan Riitan näkökyvyn, mutta palattuaan kotiin leikkauksesta, hän päättää teeskennellä sokeaa. Hänen vainoharhaisuutensa syvenee. Hän yrittää surmata Anjan kolmasti, viimeisellä kerralla hän ampuu siskoaan. Jyri onnistuu vakuuttamaan Riitan siitä, että hänellä ei ole rakkaussuhdetta Anjan kanssa, mutta poliisiauton sireenien ujellus saa jo rauhoittuneen Riitan uudelleen paniikkiin. Taloudenhoitaja näki Riitan ampuvan Anjaa ja soitti virkavallan paikalle. Riitta kuitenkin luulee Jyrin kavaltaneen hänet ja hyppää koskeen. Kuolema tuo rauhan ja sovituksen mielenterveytensä menettäneelle Riitalle.
Tuotanto

Mustasukkaisuuden kuvausaika oli kesä–syystalvi 1952. Ulkokuvauksia tehtiin Enossa Pamilonkoskella, sisäkuvaus Kulosaaren studiolla Helsingissä.
Perimätiedon mukaan Mustasukkaisuuden alun hevosajelukohtaus on peräisin Uuno Eskolan kadonneesta mykkäelokuvasta Ei auta itku markkinoilla (1927). Lopputeksteissä on mainittu paitsi neljä keskeisintä näyttelijää (Linnanheimo, Paganus, Raine, Mörk), myös Riitan uskollista koiraa esittävä Wolf (Taiston koirakoulusta).
Arviot

Mustasukkaisuus sai kehnon vastaanoton niin yleisöltä kuin elokuvakriitikoiltakin – aika oli ajanut Tulion kaltaisen primitivistin ohi. Useat sanomalehdet eivät huomioineet elokuvaa lainkaan. Uuden Auran kriitikko kirjoitti Tulion melodraamasta: "Hän on kerännyt siihen aineksia sekä omista että toisten vanhoista elokuvista ja keittänyt kokoon sopan, jossa on sekä tukkilaisromantiikkaa, intohimoja, hulluutta, siirappimaista lempeä että tragiikkaa. Siis kaikki ne ainekset, joilla hän on tähänkin asti onnistunut saamaan yleisöä." Jyväskylän Sanomissa kriitikko kylläkin kehui Linnanheimon tutkielmaa Riitan sielunelämästä: "Regina Linnanheimo luonnehtii sangen sattuvasti ja tehoavasti mustasukkaisuuteen sortuvan naisen kohtaloa." Annie Mörkin näyttelemistä pidettiin yleisesti onnistuneena.
Arto Pajukallio luonnehtii elokuvaa vuonna 2010: "Tulion kolmiodraamaa räikeimmillään, hulluimmillaan".
Huomioita

Ensimmäiseen kahdeksaan minuuttiin elokuvassa ei ole dialogia. Alussa näytetään pätkiä Tulion aiemmista tuotannoista. Vaikka elokuvaa on pidetty toisintona Levottomasta verestä, taiteentutkija Martti-Tapio Kuuskoski pitää sitä mieluummin Levottoman veren jatkona. Riitan tarina Mustasukkaisuudessa alkaa siitä, mihin Sylvin tarina Levottomassa veressä päättyy. Mustasukkaisuudessa on runsaasti temaattista materiaalia ohjaajansa edellisistä elokuvista, kuten Hornankosken silta, Levottoman veren juonikuvio ja musiikkikappaleita aiemmista Tulio-tuotannoista. Kuuskoski määrittelee Mustasukkaisuuden kollaasiksi Tulion kaikista edellisistä elokuvista.
Valmistumisajankohtaan nähden Mustasukkaisuudessa on uutta se, että ohjaaja antaa kuvallisen muodon naisen libidinaaliselle seksuaalienergialle. Se on "täysin pidäkkeetön elokuva halusta", Tulio ei ainoastaan kuvaa halua, vaan menee halun sisään. Mustasukkaisuus ei ole enää puhdasta melodraamaa, vaan ylittää sen rajat.
Aiheesta muualla

Mustasukkaisuus Elonet.
Finnkino.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Riitta (Regina Linnanheimo) ja Jyri (Eero Paganus) kosken lumoissa.
Kosti Mustonen

Kosti Väinö Mustonen (21. toukokuuta 1893 Kuopio – 18. maaliskuuta 1959) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisessa armeijassa.
Perhe ja koulutus

Mustosen vanhemmat olivat kirjapainon johtaja Johan Henrik Mustonen ja Maria Oinonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Pirkko Kyllikki Kokon kanssa. Mustonen kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Mustonen työskenteli kaupanhoitajana Varkaudessa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 1. heinäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin 10. huhtikuuta 1917 pataljoonan 3. komppaniaan. Myöhemmin hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon..
Suomen sisällissota

Mustonen astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurin ympäristössä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Mustonen toimi sisällissodan jälkeen edelleen joukkueenjohtajana 3. jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Hän oli Savon rykmentistä komennettuna 15. tammikuuta - 15. helmikuuta 1919 väliseksi ajaksi Viipurin suojeluskuntapiirin, missä hän toimi harjoituskoulun opettajana. Mustonen erosi armeijasta 16. helmikuuta 1919 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen. Suojeluskunnissa hänet sijoitettiin ensin paikallispäälliköksi 1. maaliskuuta 1919 alkaen Pielaveden suojeluskuntaan, josta hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1920 alkaen Lapinlahden ja 1. elokuuta 1923 alkaen Ruskealan suojeluskuntaan niin ikään paikallispäälliköksi. Ruskealasta hän siirtyi 16. maaliskuuta 1924 Jyväskylän suojeluskuntapiirin XI alueen päälliköksi. Suojeluskuntajärjestöstä hän erosi 30. huhtikuuta 1925 ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä Kuhmossa.
Talvi- ja jatkosota

Mustonen osallistui talvisotaan toimistoupseerina Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirin esikunnassa. Välirauhan aikana hän toimi edellä mainitussa tehtävässä. Tehtävässä hän jatkoi vielä jatkosodan puhjettuakin, mutta siirrettiin myöhemmin toimistoupseeriksi Itä-Karjalan Sotilashallinnon esikuntaan, josta hänet siirrettiin vuonna 1943 joukkueenjohtajaksi 984. Ilmasuojelukomppaniaan, jossa hän palveli sodan loppuun saakka. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 13. huhtikuuta 1918  Vääpeli 8. elokuuta 1918  Suojeluskuntaupseeri 5. huhtikuuta 1922  Luutnantti 1942 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Tamminiemi (kirja)

| Tamminiemi |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Urho Kekkonen (toim. Maarit Tyrkkö)
Kansitaiteilija:  Olof Stenius
Kustantaja:  Weilin+Göös
Julkaistu:  1980
Sivumäärä:  189
ISBN:  951-35-2287-3

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tamminiemi: toivon, että Suomen kansa on yksimielistä toimiessaan maansa hyväksi, itsenäisyyden turvaamiseksi ja rauhan varjelemiseksi on silloisen Suomen presidentin Urho Kekkosen nimissä vuonna 1980 julkaistu kirja, joka käsittelee Suomen ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa. Kekkosen poliittisena testamenttina pidetty teos kokoaa ja tiivistää hänen aiemmin esittämiään ajatuksia. Virallisesti Tamminiemen on kirjoittanut Kekkonen itse ja toimittanut Maarit Tyrkkö, mutta pääosin sen ovat haamukirjoittaneet Keijo Korhonen ja Juhani Suomi.
Kirjan nimi viittaa silloiseen tasavallan presidentin virka-asuntoon Tamminiemeen.
Teoksen synty

Ajatus kirjasta syntyi eräiden Kekkosta lähellä olleiden Suomen ulkoasiainministeriön virkamiesten parissa. Kekkosen heikkenevän terveyden vuoksi hänen valtakautensa arveltiin olevan jo lähellä loppuaan, joten hänen keskeisimmät linjanvetonsa Suomen ulko- ja puolustuspolitiikasta sekä erityisesti puolueettomuuspolitiikasta haluttiin koota eräänlaiseksi poliittiseksi testamentiksi. Siitä oli tarkoitus tulla Suomen turvallisuuspolitiikan tärkeimmät opinkappaleet sisältävä ”katekismus”, joka toimisi Kekkosen seuraajien ohjenuorana. Ulkoministeriössä pelättiin Kekkosen väistyessä syntyvää ”tyhjiötä”: valtaa tavoittelevat henkilöt saattaisivat omaa uraansa edistääkseen esittää turvallisuuspolitiikan peruskysymyksistä joko Neuvostoliittoa liiaksi myötäileviä tai sitä kohtaan liian kielteisiä kannanottoja, ja ulkomaiset tahot saattaisivat hyödyntää tilannetta ”vyöryttämällä” esimerkiksi YYA-sopimusta tai puolueettomuutta koskevia Suomelle epäedullisia uusia tulkintoja. Kekkosen ”testamentin” toivottiin hillitsevän tällaista kehitystä.
Kekkonen piti ajatusta hyvänä mutta ei enää jaksanut ryhtyä kirjoittamaan kirjaa itse. Niinpä sovittiin, että ulkoministeriön johtaviin virkamiehiin kuuluneet Keijo Korhonen ja Juhani Suomi kirjoittivat kumpikin puolet kirjan käsikirjoituksesta, molemmat omilta erikoisaloiltaan, minkä jälkeen Kekkonen sai korjata ja muokata tekstiä parhaaksi katsomallaan tavalla. Pohjana käytettiin Kekkosen jopa vuosikymmeniä aiemmin esittämiä ajatuksia, jotka olivat usein ehdottomampia kuin hänen tuoreemmat kannanottonsa. Korhonen ja Suomi myös terävöittivät niitä ottamalla niistä ”löysät pois”. Kekkonen kävi käsikirjoituksen läpi toimittaja Maarit Tyrkön avustuksella. Suomen mukaan Kekkonen piti lopullista kirjaa omana aikaansaannoksenaan ja ”turvallisuuspoliittisena testamenttinaan”.
Tamminiemen kirjoitustyö käynnistyi vuoden 1980 alussa ja jatkui koko kevään. Salaisesta hankkeesta tiesivät vain Kekkonen, kirjoittajat, Tyrkkö ja käsikirjoituksen puhtaaksikirjoittanut Juhani Suomen sihteeri Raija Ståhlberg. Esimerkiksi vaikutusvaltaiselle presidentin kanslian päällikölle Juhani Perttuselle ei kerrottu asiasta mitään. Teos ilmestyi hieman ennen Kekkosen 80-vuotispäivää syyskuussa 1980.
Vastaanotto

Tamminiemi sai Suomessa erittäin hyvän vastaanoton. Kevääseen 1981 mennessä siitä otettiin viisi painosta. Jukka Tarkka kirjoitti siitä Helsingin Sanomiin myönteisen arvion, jossa hän kutsui Kekkosta ”kansallisen edun profeetaksi”, ”valtioviisaaksi filosofiksi” ja ”patriootiksi, jota hallitsee äly”. Suomen ulkopolitiikkaan erikoistunut neuvostoliittolainen diplomaatti Juri Derjabin (nimimerkki ”Juri Komissarov”) sen sijaan piti teosta vaarallisena, ja sitä kritisoitiin myös Pravdassa. Kirjoittajat olivat etukäteen odottaneetkin, että Neuvostoliiton ”komissarovilaiset” eivät pitäisi kirjan sisällöstä. Myös teoshankkeesta pimennossa pidetyt ulkoministeri Paavo Väyrynen ja kansliapäällikkö Perttunen olivat vihoissaan ja halusivat paljastaa haamukirjoittajat, jotka heidän mielestään olivat sisällyttäneet teokseen Kekkosen ajattelusta poikkeavia omia näkemyksiään. He olivat myös huolissaan Neuvostoliiton reaktiosta teokseen.
Teoksessa herätti huomiota tulkinta, jonka mukaan YYA-sopimuksen sotilasartikloissa kuvattu avunanto voisi tulla kyseeseen vain siinä tapauksessa, että sotilaallinen hyökkäys oli jo alkanut. Kekkonen oli esittänyt saman ajatuksen jo 1960-luvulla, mutta myöhemmin monet niin Suomessa kuin Neuvostoliitossakin olivat ryhtyneet kannattamaan tulkintaa, jonka mukaan avunanto voisi olla myös ennakoivaa hyökkäyksen vasta uhatessa. Kun Korhonen vuonna 1981 antoi aiheesta parlamentaariselle puolustuskomitealle kirjan tulkintaa vastanneen asiantuntijalausunnon, siitä tehtiin eduskuntakysely. Tällöin muun muassa ulkoministeri Väyrynen, ulkoministeriön valtiosihteeri Matti Tuovinen ja neuvostodiplomaatti Viktor Vladimirov katsoivat Korhosen ”uittaneen” teokseen Kekkosen näkemyksistä poikkeavan oman kiistanalaisen tulkintansa YYA-sopimuksesta.
Suomen puolustusvoimien johdossa Tamminiemi-kirjaa pidettiin Kekkosen ”kädenojennuksena”. Teoksessa annetaan tunnustus puolustusvoimille ja todetaan, että vaikka ulkopolitiikka olikin turvallisuuspolitiikan ensisijainen osa-alue, myös puolustusvoimat tukivat Suomen ulkopolitiikkaa jo pelkällä olemassaolollaan ja sitä paremmin, mitä tehokkaampia ja kyvykkäämpiä ne olivat.
Vuoden 1982 presidentinvaalien aikaan usean puolueen ehdokkaat pitivät kampanjoidessaan Tamminiemi-kirjaa näkyvästi esillä. Teos jaettiin muun muassa kaikille kokoomuksen valitsijamiesehdokkaille.
Julkisuudessa Tamminiemen haamukirjoittajia ei tiedetty ennen kuin Juhani Suomi paljasti teoksen syntyhistorian kirjoittamassaan Kekkosen elämäkertasarjan viimeisessä osassa Umpeutuva latu vuonna 2000.
Käännökset

Tamminiemi on käännetty usealle kielelle. Se ilmestyi ruotsiksi vuonna 1981 Nils-Börje Stormbomin kääntämänä nimellä Ekudden. Teos käännettiin myös saksaksi vuonna 1981 nimellä Gedanken eines Präsidenten: Finnlands Standort in der Welt, englanniksi vuonna 1982 nimellä A president’s view, puolaksi vuonna 1983 nimellä Nie szukajcie przyjaciół daleko, a wrogów blisko, unkariksi vuonna 1989 nimellä A finn út ja esperantoksi vuonna 1989 nimellä La finna vojo.
Vuonna 2005 teos käännettiin viroksi. Käännöksen julkaisun järjesti UKK-perinneyhdistys, ja sitä tuki Koneen Säätiö. Myös Kekkosen perikunta ja arkistosäätiö olivat mukana hankkeessa. Vironkieliseen käännökseen on liitetty myös Kekkosen vuonna 1964 Tarton yliopistossa pitämä puhe.