stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mosambikin maantiede
Luonto > Eläimistö

Mosambikin eläimistö on monimuotoinen, ja sen metsistä löytyy edelleen aiemmin tuntemattomia eläinlajeja. Eri lintulajeja on havaittu yli 750. Nisäkäslajeja on laskettu 195, matelijoita 228 ja sammakkoeläimiä 59 lajia.
Mosambikin savanneilta löytyy samoja nisäkkäitä kuin muualtakin eteläisestä Afrikasta: afrikannorsuja, leijonia, leopardeja, kafferipuhveleita, virtahepoja, gnuita ja seeproja. Mosambikin merialueilla asuu pyöriäisdelfiinejä, ryhädelfiinejä, raitadelfiinejä, uhanalaisia dugongeja sekä useita valaslajeja, jotka käyttävät Mosambikin rannikkoa talvilisääntymisalueena. Lisäksi merivesiltä löytyy monia kilpikonnalajeja, kuten valekarettikilpikonnia, merinahkakilpikonnia, karettikilpikonnia ja etelänbastardikilpikonnia.
Mosambikin kotoperäisiä tai lähes kotoperäisiä lintulajeja ovat bulbulirastas, harmaa-apali, kuurintatasku, oliiviselkäkutoja ja sammalkuhankeittäjä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mosambikin maantiede Wikimedia Commonsissa
Background to miombo woodlands in Mozambique FAO. Arkistoitu 8.11.2009. Viitattu 5.12.2009. (englanniksi)
Eastern Zimbabwe montane forest-grassland mosaic WWF. Viitattu 5.12.2009. (englanniksi)
Muodonmuuttaja

Prinsessa ja rupikonnaksi muuttunut prinssi Grimmin veljesten tunnetuksi tekemässä sadussa. Maalaus Paul Meyerheim.
Louhi, Pohjoisen emäntä, hyökkää Väinämöisen kimppuun jättiläiskotkan muodossa soturinsa selässään yrittäessään varastaa Sampoa Elias Lönnrotin suomalaisessa eeppisessä runoelmassa Kalevala. (Sammon puolustus, Akseli Gallen-Kallela, 1896)
Logi teeskentelee pelkoa, kun Alberich muuttuu jättimäiseksi käärmeeksi. Wotan seisoo taustalla; Arthur Rackhamin kuvitus Richard Wagnerin teokseen Das Rheingold
Muodonmuuttajat ovat mytologioiden, kansantarujen ja fiktion hahmoja, jotka pystyvät muuttamaan fyysisen muotonsa esimerkiksi ihmisestä eläimeksi.
Mytologioista tunnettuja muodonmuuttajia ovat esimerkiksi kreikkalaiset jumalat Zeus ja Proteus sekä skandinaavisen mytologian Loki. Kujeilijat ovat yleensä muodonmuuttajia. Šamaanien on entisaikoina yleisesti uskottu pystyvän muuttamaan itsensä eläimeksi.
Antiikin ajan mytologiassa muodonmuutoksilla on selitetty luonnonilmiöitä esittämällä ne antropomorfisessa muodossa. Toisin sanoen, niiden taustalle on oletettu inhimillinen tekijä tai ihmissielu, kun ihminen on joskus aiemmin muuttunut esimerkiksi linnuksi tai puuksi.
Yleisiä kohteita muodonmuutokselle ovat tarinoissa olleet kunkin seudun pelätyimmät pedot, kuten Pohjois-Aasiassa ja Euroopassa susi ja karhu; Kiinassa, Japanissa ja Intiassa tiikeri; ja Afrikassa hyeena ja leopardi.
Erityisen tunnettuja ja nykyisinkin suosittuja ovat tarinat ihmissusista. Dokumentoituja todellisia muodonmuutoksia esimerkiksi ihmisestä sudeksi ei kuitenkaan tunneta. Kyseessä arvellaan olevan harhaluulo, ja on myös arveltu että ainakin keskiajalla sudeksi itseään luulleet ihmiset olivat saattaneet nauttia hallusinogenista torajyvää. Joillain ihmisillä on synnynnäinen hypertrikoosi eli liikakarvoitus, joka saa heidät näyttämään susilta, mikä on saattanut ruokkia legendoja ihmissusista.
Muodonmuutokset ovat yleensä osittaisia, epätäydellisiä. Jos esimerkiksi sadun prinssi muuttuu rupikonnaksi, hänestä ei tule aitoa rupikonnaa lajilleen ominaisin askarein, mikä samalla lopettaisi sadun. Sen sijaan prinssin sielu, ihmishenki, on vain vankina rupikonnan ruumiissa. Muodonmuutokset tapahtuvat myös yleensä toisiaan lähellä olevien ontologisten kategorioiden välillä. Ihmiset muuttuvat useammin eläimiksi kuin kasveiksi, ja yleisemmin nisäkkäiksi ja linnuiksi kuin hyönteisiksi ja mikrobeiksi. Ihmiset ja eläimet muuttuvat vain harvoin esineiksi. Näin tapahtuu ilmeisesti siksi, että elävillä olennoilla on kyky liikkua ja oma tahto, eli niillä on tavoitteita ja aikomuksia kuten ihmiselläkin.
Muhin taistelu

Muhin taistelu oli 11. huhtikuuta 1241 käyty taistelu Unkarin kuningaskuntaan hyökänneiden mongolien ja unkarilaisten välillä. Subutain johtamat mongolit saivat ratkaisevan voiton Béla IV:n johtamista unkarilaisista ja he hävittivät voittonsa jälkeen maata aiheuttaen huomattavia tuhoja. Mongolit vetäytyivät kuitenkin Unkarista kesällä 1241 suurkaani Ögödein kuoltua ja Béla IV alkoi jälleenrakentaa maatansa huomattavin yhteiskunnallisin muutoksin.
Tausta

Unkarin kuningaskunta oli 1200-luvulla feodaaliyhteiskunta, jonka hallitsija oli isänsä Andreas II:n jälkeen vuonna 1235 valtaistuimelle noussut Béla IV. Kuninkaana Béla pyrki keskittämään kuninkaiden aikaisemmin menettämää vaikutusvaltaa takaisin kuninkaalle, mikä oli johtanut Unkarin ylimystön vastustukseen ja maan hajanaisuuteen. Myös Eurooppa laajemmin oli hajaannuksen tilassa, sillä keisari Fredrik II ja paavi Gregorius IX olivat samaan aikaan riidoissa keskenään ja näin Unkarille ei ollut tiedossa ulkopuolista apua mongoleja vastaan.
Mongolit olivat alkaneet levittää valtakuntaansa Tšingis-kaanin johdolla 1200-luvulla. Mongolit valtasivat nopeasti alueita aina Amur-joelta Intiaan ja Iraniin, sekä edelleen Mustallemerelle saakka. Vuonna 1240 mongolit valloittivat Kiovan ja olivat näin jo Puolan ja Unkarin kynnyksellä. Unkarissa tiedettiin mongolien saapumisesta jo etukäteen. Tarinan saapuvista mongoleista oli kuullut esimerkiksi Magna Hungariaa Uralin ja Kaspianmeren välisellä alueella tutkinut munkki Julianus. Mongolit olivat myös ajaneet tieltään turkkilaisiin kansoihin kuuluneita kumaaneja, joita Béla piti mahdollisina liittolaisinaan. Pakenevien kumaanien sallittiin asettua Unkarin tasangolle. Mongolien uhan kasvaessa kumaaneihin alettiin kuitenkin suhtautua yhä suuremmalla epäilyllä, ja lopulta unkarilainen väkijoukko surmasi erään kumaaniruhtinaan joukkoineen. Kumaanien kuningas lähti tapauksen jälkeen Unkarista tuhoten maita mennessään.
Taistelu

Mongolit etenivät Karpaattien solien läpi useana eri kiilana talvella 1240–1241. Mongolien hyökkäystä kohti Eurooppaa johti Subutai ja Karpaattien läpi edenneitä mongoliosastoja Tšingis-kaanin pojanpoika Batu ja hänen veljensä Šiban. Béla IV määräsi yleisen liikekannallepanon Unkarissa huhtikuussa 1241, mutta järjestelyjä haittasi unkarilaisen ylimystön vastustus. Kuningasta syytettiin esimerkiksi sodan puhkeamisesta. Kuitenkin kun mongolit olivat edenneet jo Pestin edustalle, sekä kuningas että unkarilainen ylimystö lankesivat mongolien järjestämään ansaan. Subutai määräsi joukkonsa teeskentelemään pakoa, jolloin nyt voitosta varmat unkarilaiset lähtivät linnoituksistaan jahtaamaan mongoleja. Kaksi päivää myöhemmin 11. huhtikuuta 1241 käytiin varsinainen taistelu Muhissa Sajó-joen varrella jonkin matkaa nykyisestä Miskolcin kaupungista alavirtaan.
Mongolit olivat pystyttäneet leirin metsäiselle kukkulalle joen itäpuolelle. Unkarilaisia oli heidän saapuessaan joen vastarannalle mongoleja enemmän. Yhden arvion mukaan unkarilaisia oli noin 100 000 ja mongoleja 80 000. Mongoleja uhkasi etenkin laadukkaana pidetty unkarilainen ratsuväki. Unkarilaiset rakensivat puolustusvarustuksen mukanaan olleista vaunuista ja he jäivät joen länsipuolelle. Joen yli kulki Muhissa silta. Subutai laati suunnitelman, jonka mukaan Batu johtaisi yhdessä komentaja Boraldain kanssa hyökkäyksen sillan yli, kun taas Subutai itse johtaisi osan joukoista alavirtaan, ylittäisi joen kauempana ja yllättäisi unkarilaiset näiden selustasta. Mongolien hyökkäys sillalle alkoi keskiyön jälkeen. Unkarilaisten puolella siltaa puolusti kuningas Bélan veli Kálmán. Unkarilaiset puolustajat pakottivat mongolit vetäytymään ja Batu oli menettänyt yli 30 raskaasti aseistettua soturiaan. Mongolit hyökkäsivät kuitenkin uudestaan, tällä kertaa käyttäen tukenaan räjähteitä laukaisevia katapultteja ja lopulta heidän onnistui vallata silta unkarilaisilta. Samaan aikaan alavirralla Subutain joukot rakensivat ponttoonisiltaa joen yli. Sillan rakentaminen oli myöhästynyt korkealla olleen veden takia, mutta se valmistui aamu seitsemän paikkeilla. Unkarilaiset vetäytyivät rakentamaansa vaunuvarustukseen, jota mongolit alkoivat ampua katapulteillaan ja jousillaan. Mongolit olivat piirittäneet varustuksen, mutta piiritysrenkaaseen jätettiin tarkoituksella aukko. Pian osa unkarilaisista pakeni aukon läpi ja lopulta pakeni koko armeija. Pakenijoita jahtaavat mongolit surmasivat kiinni saamansa, mutta kuningas Béla pääsi pakenemaan. Hänen veljensä Kálmán menehtyi myöhemmin saamiinsa vammoihin.
Seuraukset

Unkarilaiset olivat menettäneet taistelussa erään arvion mukaan 60 000 miestä, kun taas mongolien tarkempia tappioita ei tunneta. Muhin ratkaisutaistelun jälkeen Unkari oli jäänyt avoimeksi mongolien hyökkäykselle. Mongolien aiheuttamat tuhot Unkarissa olivat mittavat. Joidenkin arvioiden mukaan jopa 15–20 % unkarilaisista sai surmansa joko mongolien käsissä, tai näiden hyökkäystä seuranneisiin kulkutauteihin ja nälänhätään. Toisaalta myös mongolien sotajoukko oli kärsinyt merkittäviä tappioita. Batu ja muut ruhtinaat olivat nyt vetäytymisen kannalla, mutta Subutai päätti jatkaa sotaretkeä. Mongolit vetäytyivät kuitenkin kesällä 1242, kun mongolivaltakunnan suurkaani Ögödei kuoli. Mukanaan Unkarista mongolit veivät mittavan sotasaaliin, johon kuului esimerkiksi Unkarin kuninkaan teltta, jossa Batu otti sittemmin kaanina vastaan ulkomaalaisia lähetystöjä. Unkarista vetäydyttyään mongolit eivät enää kuitenkaan uudestaan uhanneet yhtä vakavasti läntistä Eurooppaa.
Unkari oli hävitysten jäljiltä rakennettava uudelleen. Ylimystön lepyttelemiseksi kuningas Béla jakoi avokätisesti maita ja hävitetyille alueille asutettiin siirtolaisia, kuten nyt takaisin kutsuttuja kumaaneja, sekä valakialaisia, slovakkeja, ruteeneja ja länsieurooppalaisia. Etenkin kaupunkeihin muodostui huomattava saksalainen väestönosa. Väestömenetykset paransivat myös nyt arvokkaammaksi käyneiden talonpoikien asemaa ja maaorjuuden vanhat muodot alkoivat hävitä.
Unkariin hyökkäävät mongolit (tartarit) kuvattuna teoksessa Chronica Hungarorum 1400-luvulta.
Kuningas Béla IV pakenee taistelukentältä.
Muistomerkki taistelupaikalla.
Mukatševo

| Mukatševo (Мука́чеве) Mukatševe |
| --- | --- |
 Näkymä Mukatševen kaupunkiin
 lippu:  vaakuna
 Mukatševo
 Koordinaatit: 48.4422°N, 22.7185°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Taka-Karpatian alue
Piiri:  Mukatševon piiri
Väkiluku (2021)  ():  85 903
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 www.mukachevo-city.org.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mukatševo (ukr. Мукачево; ennen vuotta 2017 Mukatševe ukr. Мука́чеве, ven. Мука́чево, Mukatševo, unk. Munkács, saks. Munkatsch) on kaupunki Länsi-Ukrainassa Taka-Karpatian alueella. Kaupunki on Mukatševon piirin hallintokeskus. Kaupungin väkiluku on noin 85 900 (2021).
Kuvia

Katu kantakaupungista.
Kaupungintalo.
Mukatševon rautatieasema.
Palanokin linna.
Neitsyt Marian ikonille pyhitetty kirkko.
Kirkko Mukatševossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mukatševo Wikimedia Commonsissa
Muistojen katu

| Muistojen katu> Hanover Street |
| --- | --- |
 John Alvinin tekemä elokuvajuliste.
Ohjaaja:  Peter Hyams
Käsikirjoittaja:  Peter Hyams
Tuottaja:  Paul Lazarus III
Säveltäjä:  John Barry
Kuvaaja:  David Watkin
Leikkaaja:  James Mitchell
Pääosat:  Harrison Ford Christopher Plummer Lesley-Anne Down Patsy Kensit
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix
Ensi-ilta:   1979-5-1818. toukokuuta 1979 (Yhdysvallat)  1979-11-2323. marraskuuta 1979 (Suomi)  
Kesto:  109 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti, saksa
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Muistojen katu (Hanover Street) on vuonna 1979 valmistunut Peter Hyamsin käsikirjoittama ja ohjaama sotaelokuva, jonka pääosissa ovat Harrison Ford ja Lesley-Anne Down.
Tarinassa toisen maailmansodan amerikkalaislentäjä ja naimisissa oleva sairaanhoitaja rakastuvat, mutta nainen ei halua jättää puolisoaan.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Harrison Ford  | … |  David Halloran   |
|  Lesley-Anne Down  | … |  Margaret Sellinger   |
|  Christopher Plummer  | … |  Paul Sellinger   |
|  Alec McCowen  | … |  Trumbo   |
|  Michael Sacks  | … |  Martin Hyer   |
|  Patsy Kensit  | … |  Sarah Sellinger   |
|  Max Wall  | … |  Harry Pike   |
|  Shane Rimmer  | … |  Ronald Bart   |
|  Richard Masur  | … |  Jerry Cimino   |
Vastaanotto

Patsy Kensit sai roolistaan Young Artist -palkintoehdokkuuden.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi kuvailee Muistojeni katua sujuvaksi mutta ulkokohtaiseksi kolmiodraamaksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Moss

| Moss |
| --- | --- |
 Näkymä Mossiin Jeløyn saarelta
 vaakuna
 Mossin sijainti Østfoldin läänissä
 Moss
 Koordinaatit: 59°26′00″N, 10°40′00″E 
Valtio:  Norja
Lääni:  Østfold
Perustettu:  1720
Hallinto:  
 – Pormestari:  Simen Nord (H, 2023)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  138 km²
 – Maa:  128 km²
Väkiluku (1.1.2023):  51 240
 – Väestötiheys:  400,3 as./km²
 
 www.moss.kommune.no 
 Norjan tilastokeskus – Moss 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mossin väkiluvun kehitys vuodesta 1951.
Moss on Norjan kunta ja sen samanniminen keskustaajamakaupunki Østfoldin läänissä Oslonvuonon itärannalla. Se rajoittuu pohjoisessa Vestbyn, idässä Vålerin ja etelässä Råden kuntiin.
Ryggen kunta liittyi Mossiin vuonna 2020. Vuoden 2023 alussa Mossissa oli 51 240 asukasta.
Historia

Kaupungin nimi on lähtöisin muinaisnorjan sanasta Mors, joka on ollut alun perin kaupungin läpi menevän Moss-joen (norj. Mosseelva) nimenä.
Kaupunki on kasvanut jo keskiajalta lähtien, koska se on ollut luonteva liikenteen solmukohta keskellä Oslonvuonoa. Kaupungissa oleva Mossinputous on jo varhain tarjonnut vesivoimaa myllyille ja sahalaitoksille. Tanska-Norjan valtakunnan päätie meni Mossin läpi yhdistäen Kristianian ja Kööpenhaminan kaupungit. Jo vuonna 1584 perustettiin vakituinen lauttayhteys Oslonvuonon ylitse Horteniin. Rautatieyhteydet tulivat 1879.
Kaupungin jo 1500-luvulla perustettu käsityöläisperinne oli sysäyksenä voimakkaaseen teollisuuden kasvuun 1800–1900-lukujen vaihteessa. Kaupunkioikeudet Moss sai vuonna 1720. Jeløyn kunta liitettiin Mossiin 1943.
Vuonna 1814 Mossissa solmittiin Ruotsin-Norjan sodan päättänyt sopimus (norj. Mossekonvesjonen).
Liikenne

Moss on tärkeä satamakaupunki, josta kulkee laivoja koko Norjan rannikolle, Britteinsaarille, Islantiin ja Manner-Eurooppaan.
Autolauttayhteys Horteniin yhdistää Eurooppatie E-6:n Østfoldista E-18:een Vestfoldissa (tie numero 19). Lauttoja lähtee 20–30 minuutin välein, pitäen yötaukoa kello 24.00–06.00. Vuonon ylitys kestää noin puoli tuntia.
Rautatieyhteydet yhdistävät kaupungin Osloon ja Etelä-Ruotsin kautta nyttemmin koko Euroopan rautatieverkkoon.
Media

Paikallislehti Moss Avis ilmestyy kolmesti viikossa.
Kuvia

Mossinputous, Mossefossen
Mossin vaakuna 1954–2019
Mossin rautatieasema Østfoldin radan varrella
Tunnettuja henkilöitä

Gregers Gram (1846–1929), juristi ja poliitikko
Jon Michelet (1944–2018), kirjailija ja toimittaja
Johan Scharffenberg (1869–1965), psykiatri
Muuta

Mossin ystävyyskaupunki Suomessa on Nokia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Moss Wikimedia Commonsissa
Bastø-lauttojen kotisivut, mm. Horten-Moss yhteydet aikatauluineen (norjaksi)
Østfoldin läänin kunnat
Aremark
Fredrikstad
Halden
Hvaler
Indre Østfold
Marker
Moss
Rakkestad
Råde
Rømskog
Sarpsborg
Skiptvet
Våler
Norjan läänit | Norja
Munnar

| Munnar (മൂന്നാർ) |
| --- | --- |

 Munnar
 Koordinaatit: 10°05′21″N, 77°03′35″E 
Valtio:  Intia
Osavaltio:  Kerala
Piirikunta:  Idukkin piirikunta
Aikavyöhyke:  UTC+5:30
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Munnar on kaupunki Idukkin piirikunnassa Keralan osavaltiossa Etelä-Intiassa. Kaupunki sijaitsee 1 600 metrin korkeudella merenpinnasta. Alue alkoi kehittyä 1900-luvun taitteessa teen tuotannon myötä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Munnar Wikimedia Commonsissa
Munuaiskeränen

Munuaiskeränen muodostuu hiussuonikeräsestä ja sitä ympäröivästä keräsenkotelosta
Munuaiskeränen eli Malpighin keränen (lat. corpusculum renis, corpusculum renale) on munuaisten kuorikerroksessa sijaitseva nefronin osa. Munuaiskeränen koostuu runsasmutkaisesta hiussuonikeräsestä (glomerulus) ja keräsenkotelosta eli Bowmanin kotelosta.
Veri tulee glomerulukseen munuaisvaltimosta haarautunutta tuojasuonta pitkin ja poistuu viejäsuonta pitkin. Kahden valtimon välissä olevassa hiussuonikeräsessä on tarpeeksi korkea verenpaine (noin 60 mmHg), jonka vuoksi plasmaa suodattuu hiussuonten seinämän läpi keräsenkoteloon. Verestä suodattuvat kaikki veren osat lukuun ottamatta verisoluja sekä lähes kaikkia valkuaisaineita. Proteiineja pääsee glomerulussuodokseen vain muutama gramma vuorokaudessa.
Bowmanin koteloon siirtyvää suodosta kutsutaan alkuvirtsaksi. Sitä erittyy ihmisellä päivän aikana noin 180 litraa, mutta suurin osa siitä palautuu takaisin verenkiertoon munuaistiehyissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Munuaiskeränen Wikimedia Commonsissa
Moskovan radio

Moskovan radion tunnus QSL-kortissa vuodelta 1969.
Moskovan radion 50-vuotisjuhlalle omistettu postimerkki.
Moskovan radio (ven. Московское радио, Moskovskoje radio) oli Neuvostoliiton radion vuonna 1929 perustettu ulkomaanpalvelu, joka lähetti vuodesta 1939 lähtien myös suomenkielistä ohjelmaa. Neuvostoliiton hajottua se sai nimen Venäjän ääni (Голос России, Golos Rossii). Suomenkieliset radiolähetykset loppuivat vuonna 2009. Venäjän ääni lakkautettiin vuonna 2014, jolloin sen jatkajaksi tuli mediakonserni Rossija segodnjaan kuuluva radio- ja uutispalvelu Sputnik.
Alkuvaiheet ja toinen maailmansota

Säännölliset vieraskieliset lähetykset alkoivat Moskovasta lokakuussa 1929 saksaksi ja vähän myöhemmin myös ranskaksi ja englanniksi. Niistä vastasi Yleisliittolaisen radion ja myöhemmin Neuvostoliiton radiokomitean vieraskielisten lähetysten osasto. Käytännössä työtä johti vuoteen 1939 saakka Kominternin toimeenpanevan komitean lehdistöosasto.  Asema tunnettiin aluksi Kominternin radiona, kunnes sen nimeksi vakiintui Moskovan radio.
Ensimmäiset vieraskieliset lähetykset oli suunnattu Neuvostoliitossa työskennelleille ulkomaisille asiantuntijoille. Lähetyksistä tuli päivittäisiä vuonna 1930, ja toiminta laajeni tehokkaiden lyhytaaltolähettimien käyttöön oton myötä 1930-luvun alussa. Vuonna 1933 ulkomaanlähetyksiä tehtiin saksan, ranskan, englannin, espanjan, italian, unkarin, ruotsin ja tšekin kielillä. Vuonna 1940 ohjelmaa lähetettiin 13 vieraalla kielellä yhteensä 30 tuntia vuorokaudessa. Moskovan radion käytössä olivat maailman tehokkaimpiin kuuluneet Kominternin pitkäaaltoasema (500 kilowattia vuodesta 1933) ja vuonna 1938 avattu 120 kilowatin lyhytaaltoasema RV-96. 1940-luvun alussa ulkomaanlähetyksiin käytettiin 9 pitkäaalto-, 16 keskiaalto- ja 16 lyhytaaltolähetintä.
Moskovan radion tehtävänä oli Lokakuun vallankumouksen ja Neuvostoliiton sosialismin rakennustyön saavutusten esittely ulkomaalaisille. Se kiinnitti alkuvuosina suhteellisen vähän huomiota ideologiseen vastakkainasetteluun. Natsien noustua valtaan Saksassa asema ryhtyi taisteluun fasismia vastaan. Tämä vaihe päättyi vuonna 1939 Saksan ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimukseen. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon vuonna 1941 Moskovan radio evakuoitiin pääosin Kuibyševiin ja Sverdlovskiin. Tärkeimmät lähetyskeskukset olivat sodan aikana Moskova, Kuibyšev, Sverdlovsk ja Ufa.
Ulkomaanlähetysten kielivalikoima ja tuntimäärät kasvoivat voimakkaasti toisen maailmansodan aikana. Vuonna 1941 Moskovan radio lähetti ohjelmaa 21 kielellä yli 51 tuntia vuorokaudessa. Vuonna 1945 lähetyksiä oli 29 kielellä lähes 60 tuntia. Tärkeimmällä sijalla olivat uutiset, sotapropaganda ja myötätunnon herättäminen liittolaismaissa. Radio osallistui vastarintaliikkeen järjestämiseen miehitetyillä alueilla, ja sen lähetyksissä esiintyi monia ulkomaisia kommunistipoliitikkoja. Vuodesta 1943 lähtien Moskovan radion viikottaista ohjelmaa välitettiin myös Yhdysvalloissa.
Venäjän ääni

Läntisten radioasemien yleisö laajeni Neuvostoliitossa 1990-luvun vaihteessa. Samaan aikaan Moskovan radio toimi edelleen lyhytaalloilla, vaikka länsimaiset kuuntelijat olivat jo kauan sitten siirtyneet ula-alueelle. Sensuurin paine hellitti Neuvostoliiton perestroikan ansiosta, mutta Moskovan radion tyyli ja työtavat säilyivät pääosin entisellään. Kylmän sodan päätyttyä ulkomaanlähetyksiä pidettiin tarpeettomina, ja vuonna 1992 harkittiin niiden lakkauttamista kokonaan.
Neuvostoliiton televisio- ja radiokomitea muutettiin helmikuussa 1991 Yleisliittolaiseksi valtion televisio- ja radioyhtiöksi, ja joulukuussa 1991 sen pohjalta perustettiin Venäjän valtion teleradioyhtiö Ostankino. Vuoden 1992 alussa Ostankinon yhteyteen muodostettiin tuotantoyhtymä Meždunarodnoje Moskovskoje radio (”Kansainvälinen Moskovan radio”). Jälkimmäisen pohjalta perustettiin vuonna 1993 Venäjän valtion radioyhtiö Golos Rossii (”Venäjän ääni”).
Venäjän äänen ongelmana oli riittämätön rahoitus, minkä johdosta se joutui supistamaan toimintaansa ja menetti suuren osan ammattitaitoisista työntekijöistään. Aikaisemmasta poiketen asema joutui maksamaan ohjelmiensa lähettämisestä Venäjän viestintäministeriölle sekä entisille neuvostotasavalloille, joiden alueella sijaitsivat monet sen lähetysasemista. 2000-luvun vaihteessa asema lähetti ohjelmaa 32 kielellä keskimäärin 72,5 tuntia vuorokaudessa.
Moskovan radion erikoisuutena oli, ettei se neuvostoajan lopulle saakka lähettänyt lainkaan ohjelmaa venäjän kielellä. Ulkomailla työskenteleville neuvostokansalaisille ja venäläisille emigranteille suunnattu viides radio-ohjelma kuului Yleisliittolaisen radion alaisuuteen. Moskovan radion venäjänkielinen maailmanpalvelu aloitti lähetyksensä vuoden 1989 alussa, ja viitoskanavan ohjelmat lakkautettiin vuonna 1990. Vuonna 2000 Venäjän äänen yhteyteen perustettiin lähinnä entisiin neuvostotasavaltoihin suunnattu venäjänkielinen Radio Sodružestvo (”Yhteisö”). Lyhytaalloilla lähetettiin ulkomaita varten myös Radio Rossiin ohjelmia.
Aseman tehtäviksi määriteltiin 2010-luvun alussa Venäjää koskevan tiedon levittäminen, yhteydenpito ulkomailla asuviin venäläisiin, venäjän kielen ja kulttuurin popularisointi sekä ”laajan vaihtoehtoisten mielipiteiden kirjon” esittäminen maailman tapahtumista. Yhtiöllä oli 1 200 työntekijää, joista 800 teki ohjelmia ja 400 kuului tekniseen ja avustavaan henkilökuntaan. Ohjelmia lähetettiin 41 kielellä 152 tuntia vuorokaudessa lyhyt- ja keskiaalloilla, eräissä maissa ula-alueella, vuonna 1996 avatulla www-sivustolla sekä satelliittien ja matkapuhelinten välityksellä.
Venäjän ääni lakkautettiin presidentti Vladimir Putinin asetuksella joulukuussa 2013. Sen omaisuus siirrettiin uutistoimisto Rossija segodnjalle, ja seuraavana vuonna aseman tilalle perustettiin Rossija segodnja -mediaryhmään kuuluva radio- ja uutispalvelu Sputnik.