stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMCS Caraquet
Valmistus

Alus tilattiin 28. marraskuuta 1940 osana Britannian vuoden 1940 hankintaohjelmaa North Vancouver Ship Repairilta North Vancouverista, missä köli laskettiin 31. tammikuuta 1941. Alus laskettiin vesille 2. kesäkuuta 1941 ja luovutettiin Kanadan laivastolle, joka otti sen palvelukseen 2. huhtikuuta 1942 Vancouverissa.
Palvelus

Koulutuksen jälkeen alus liittyi toukokuussa Esquimaltiin sijoitettuun osastoon suojaamaan saattueita sekä partioimaan Esquimaltin lähivesillä. Syyskuussa alus siirrettiin Prince Rupertiin, missä se oli aina maaliskuuhun 1943. Alus siirrettiin Atlantin rannikolle ja saapui Halifaxiin 2. toukokuuta 1943. Alus liitettiin läntiseen saattajaosastoon suojaamaan saattueita.
Alus poistettiin palveluksesta ja palautettiin Britannian kuninkaalliselle laivastolle 26. syyskuuta 1945 Sheernessissä. Kuninkaallinen laivasto ei ottanut alusta palvelukseen, vaan se myytiin 29. kesäkuuta 1946 Portugalille.
Palvelus > NRP Almirante Lacerda

Portugalin laivasto otti aluksen palvelukseen nimellä NRP Almirante Lacerda (runkonumero A525). Alus oli pääasiassa tutkimusaluksena. Alus jatkoi palvelustaan, kunnes se luovutettiin 1975 Mozambikille.
Geishan muistelmat (elokuva)

| Geishan muistelmat> Memoirs of a Geisha |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Rob Marshall
Käsikirjoittaja:  Robin Swicord
Tuottaja:  Lucy Fisher Steven Spielberg Douglas Wick
Säveltäjä:  John Williams
Kuvaaja:  Dion Beebe
Leikkaaja:  Pietro Scalia
Tuotantosuunnittelija:  John Myhre
Pukusuunnittelija:  Colleen Atwood
Pääosat:  Zhang Ziyi Ken Watanabe Gong Li Michelle Yeoh Yūki Kudō Suzuka Ōgo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Sony Pictures Entertainment
Levittäjä:  Fórum Hungary Netflix iTunes
Ensi-ilta:  2005
Kesto:  145 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti ja japani
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Geishan muistelmat (engl. Memoirs of a Geisha) on Arthur Goldenin samannimisen kirjan pohjalta tehty Oscar-palkinnon voittanut elokuva vuodelta 2005. Suomen ensi-iltansa se sai keväällä 2006. Elokuvan on ohjannut Rob Marshall ja musiikin on säveltänyt John Williams. Pääosissa ovat muun muassa Zhang Ziyi, Ken Watanabe, Gong Li, Michelle Yeoh, Yūki Kudō ja Suzuka Ōgo. Japanilaisia esittävät Kudō, Ōgo, ja Watanabe ovat japanilaisia, kun taas Zhang ja Gong ovat kiinalaisia, ja Yeoh on malesialainen, jolla on kiinalaiset sukujuuret. Ōgo esittää nuorta Sayuria elokuvassa, joka oli kuvattu eteläisessä Kaliforniassa sekä useissa eri kohteissa Kiotossa, muun muassa Kiyomizu-temppelissä sekä Fushimi Inari-taisha-pyhäköllä.
Geishan muistelmat kertoo nuoresta tytöstä, Chiyo Sakamotosta, jonka perhe myy hänet orjuuteen Nitta-suvun geishataloon. Siellä hänen uusi perheensä lähettää hänet geishaopintoihin. Elokuva kertoo pääosin vanhemmasta Chiyosta ja hänen vaikeuksistaan geishana.
Elokuva oli palkintoehdokkaana ja voitti useita palkintoja, mm. kuusi Oscar-ehdokkuutta ja kolme voittoa: parhaasta kuvauksesta, parhaasta taiteellisesta ohjauksesta ja parhaasta puvustuksesta.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Zhang Ziyi  | … |  Chiyo Sakamoto/Sayuri Nitta   |
|  Ken Watanabe  | … |  Puheenjohtaja/Ken Iwamura   |
|  Gong Li  | … |  Hatsumomo   |
|  Michelle Yeoh  | … |  Mameha   |
|  Youki Kudoh  | … |  Pumpkin(Kurpitsa)   |
|  Kōji Yakusho  | … |  Nobu   |
|  Cary-Hiroyuki Tagawa  | … |  Paroni   |
|  Suzuka Ohgo  | … |  nuori Chiyo Sakamoto   |
|  Kaori Momoi  | … |  Äiti   |
|  Kenneth Tsang  | … |  Kenraali   |
|  Karl Yune  | … |  Koichi   |
Vastaanotto

Länsimaiset kriitikot antoivat elokuvasta sekä ylistävää että kielteistä palautetta. Japanissa ja Kiinassa vastaanotto oli ajoittain hyvin negatiivista, johtuen monista tekijöistä, mitkä liittyivät elokuvan näyttelijävalintoihin, oikeellisuuteen ja suhteestaan historiaan.
Kiinassa hallitus kielsi elokuvan, koska japanilaiseen tarinaan oli valittu esiintymään myös kiinalaisia näyttelijöitä. Elokuvan saadessa ensi-iltansa 2005 Kiinan ja Japanin väliset suhteet olivat erityisen tulehtuneet ja kiinalainen hallitus koki kiinalaisten näyttelijöiden käyttämisen elokuvassa liian herkäksi aiheeksi historiallisesti.
Sekä joitain japanilaisia että länsimaisia harrastajia ovat häirinneet muutamat historiallisista käytännöistä poikkeavat yksityiskohdat. Elokuvassa geishojen kimonot, hius- ja meikkityylit ja tanssiliikkeet poikkeavat perinteisestä, vieläkin geishoilla käytössä olevista malleista.
Matkallaan Tokioon mainoskampanjallaan eräs iäkäs japanilaisnainen lähetti Zhang Ziyille, joka esittää Geishan muistelmissa pääosan Sayuri-geishana, kirjeen ja paketin. Kirjeessä hän kertoi työskennelleensä geishana ja liikuttuneensa nähdessään elokuvan trailerin. Paketissa hän antoi Ziyille lahjaksi useita arvokkaita antiikkikimonoita. Ziyi liikuttui kyyneliin naisen eleestä ja kutsui hänet elokuvan Japanin ennakkonäytökseen ja lupasi pukeutua tilaisuuteen yhteen kimonoista.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (englanniksi)
Ziyi Zhangin haastattelu elokuvaan liittyen (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Rob Marshallin ohjaamat elokuvat
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
2000-luku: Chicago (2002) · Geishan muistelmat (2005) · Nine (2009)
2010-luku: Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä (2011) · Into the Woods (2014) · Maija Poppasen paluu (2018)
Germano Maccari

Germano Maccari (16. huhtikuuta 1953 Rooma – 26. elokuuta 2001 Rooma) oli italialainen kommunisti, terroristi ja Punaisten prikaatien apujäsen (”irregolare”), joka osallistui Aldo Moron kidnappaukseen ja murhaan. Maccari on myöhemmin oikeudessa (1996) ja parlamentaarisen ns. Verilöylykomitean (”Commissione stragi”) kuulusteluissa (2000) antamillaan todistajanlausunnoilla selvittänyt Moron elämän viimeiset vaiheet yksityiskohtaisesti.
Varhaiset vuodet

Germano Maccarin vanhemmat olivat vakaumuksellisia kommunisteja ja Rooman Centocellen työläiskaupunginosan kasvatti Maccari aloitti uransa vasemmistoterroristina jo teini-ikäisenä Potere Operaio-järjestön aseellisessa haarassa, jota silloin johti häntä neljä vuotta vanhempi Valerio Morucci. Maccari, jonka peitenimi (”nome di battaglia”) oli Gulliver, sai ensimmäisen merkittävän tehtävänsä järjestössä vuonna 1972. Kyseessä oli ns. ”gambizzazione” eli alaraajoihin ampuminen, jonka uhrina oli Fatme-yhtiön työnjohtaja, Salvatore Uras, joka vastusti Potere Operaion läsnäoloa tehtaalla. Äänenvaimentimella varustetulla pistoolilla aseistautunut Maccari seurasi työnjohtajaa tehtaan portilta kotiin asti ja ampui häntä rappukäytävässä kahdesti reiteen.
Kun Antonio Negrin ja Franco Pipernon johtama Potere Operaio lopetti toimintansa vuonna 1973, Maccari siirtyi Centocellessä toimivan nimettömän aktivistiryhmän jäseneksi. Tästä ryhmästä löytyi Maccarin lisäksi useita muita Punaisten prikaatien tulevan Rooman jaoston jäseniä, kuten esimerkiksi Renato Arreni, Anna Laura Braghetti, Emilia Libera, Antonio Savasta ja Bruno Seghetti. Ryhmään liittyivät myöhemmin Morucci ja hänen kihlattunsa Adriana Faranda ja 1974-75 muodostettiin noin 10-15 henkeä käsittävä aseellinen järjestö joka sai nimen Lotta Armata Potere Proletario. Vuodesta 1976 alkaen tästä järjestöstä siirtyi vuoron perään Punaisiin prikaateihin useita kaksi vuotta myöhemmin Moron kidnappaukseen osallistuneita entisiä Potere Operaion jäseniä,  viimeisenä Maccari.
Maccari ja operaatio Moro

Kun Aldo Moron kidnappausta suunniteltaessa päädyttiin siihen että häntä pidettäisiin vankina tavallisessa kerrostaloasunnossa Roomassa, Punaisten prikaatien johto päätti että tämän asunnon virallisina asukkeina täytyisi olla pariskunta joista kumpikaan ei saanut olla prikaatien vakinainen jäsen (”regolare”), eikä muutenkaan poliisin hyvin tuntema. Kyseisen asunnon Maglianan kaupunginosassa, osoitteessa via Camillo Montalcini 8, osti vuoden 1977 keväällä poliisille silloin vielä täysin tuntematon Braghetti, Mario Morettilta tähän tarkoitukseen saamillaan rahoilla. Asuntoon muutti Braghettin lisäksi hänen miehenään esiintyvä Maccari, joka siinä yhteydessä käytti keksittyä nimeä ja ammattia. Naapureille hän oli ”insinööri Luigi Altobelli”. Maccari valittiin tehtävään koska hän ei ollut etsintäkuulutettu ja koska häntä pidettiin erittäin pätevänä gerillasotilaana, lähes saman tasoisena kuin hänen maineikas ystävänsä ja entinen komentajansa Morucci, joka oli jo saanut Punaisten prikaatien vakinaisen jäsenyyden.
Maccari ja Braghetti tekivät kaikkensa vaikuttaakseen ulospäin aivan tavalliselta työtätekevältä parilta. He lähtivät asunnosta aikaisin aamulla ja palasivat myöhään iltapäivällä. Moron ollessa vankina asuntoon rakennetun salaseinän takana olevassa sellissään, häntä vartioi päivisin vakinainen prikaatilainen Prospero Gallinari, joka ei poistunut asunnosta kertaakaan Moron 55 päivää kestäneen vankeuden aikana.  Maccari sanoi myöhemmin oikeudessa että ei erityisesti pitänyt tehtävästään. Hän oli aikaisessa vaiheessa ymmärtänyt että prikaatit valmisteli kidnappausta, mutta kiisti tietäneensä että kyseessä oli Aldo Moro ennen kuin tämän toivat asuntoon Moretti ja Gallinari. Maccari kuului operaation loppuvaiheessa yhdessä Braghettin kanssa pieneen Punaisten prikaatien sisäiseen vähemmistöön joka vastusti Moron tappamista. Apujäsenenä Maccarilla ei kuitenkaan ollut äänioikeutta ja vakinaisista prikaatilaisista tiettävästi vain kaksi, Morucci ja Faranda, äänestivät Moron tappamista vastaan. Maccari ilmoitti tällöin Morettille ja Gallinarille että hän ei pyrkisi vakinaiseksi jäseneksi eikä Moro-operaation päätyttyä osallistuisi jatkossa lainkaan Punaisten prikaatien toimintaan.
Välittömästi sen jälkeen kun Moro oli ammuttu ja hänen ruumiinsa viety pois, Maccari ja Gallinari purkivat yhdessä ”kansan vankilan” parissa päivässä, minkä jälkeen Maccari poistui eikä koskaan palannut asuntoon, jonka Braghetti myi noin puoli vuotta myöhemmin mennäkseen maan alle vakinaisena prikaatilaisena.  Maccarin päätös pysyä jatkossa loitolla Punaisten prikaatien toiminnasta piti hänet vapaalla jalalla seuraavat 15 vuotta. Hän vältti kaikki prikaatien rivejä rankasti harventaneet pidätysaallot, ja hänen osallistumisensa Moron kidnappaukseen ja murhaan oli viranomaisille aina vuoteen 1993 asti  tuntematon asia. Poliisin tiedossa oli vuosikausia ainoastaan naapureilta saatu tieto että Via Camillo Montalcinin asunnossa oli Braghettin lisäksi jonkin aikaa asunut pitkä mies, insinööri Altobelli.
Insinööri Altobellin löytyminen

Vuonna 1993 julkaistussa haastattelukirjassa Mario Moretti käytti Moron vankeudesta puhuessaan Maccarista ilmaisua ”kuuluisa Altobelli” ja kuvasi tämän tehtävän pääpiirteissään, antamatta kuitenkaan haastattelijoilleen mitään sellaista tietoa mikä olisi merkittävästi helpottanut Maccarin tunnistamista. Tämä haastattelu pani kuitenkin vuosien tauon jälkeen uudestaan alulle insinööri Altobellin etsimisen. Tilanne oli muuttunut paljon näiden vuosien aikana. Punaiset prikaatit oli lopettanut toimintansa 1988, ja laajamittainen poliittinen terrorismi oli jo muuttumassa osaksi Italian historiaa. Maan vankiloissa oli monia prikaatilaisia joista oli tullut ns. ”katujia” (”pentiti”), jotka olivat suostuneet täysmittaiseen yhteistyöhön viranomaisten kanssa, mikä oli tärkeä edellytys heidän tuomioidensa lieventämiselle. Yksi heistä, Adriana Faranda, paljasti insinööri Altobellin todellisen henkilöllisyyden viranomaisille, ja vuoden 1993 lokakuussa Maccari pidätettiin.
Oikeudelliset seuraukset ja kuolema

Maccari kiisti aluksi jyrkästi osallisuutensa Moron kidnappaukseen ja murhaan. Hänen puolustuksensa perustui siihen että ilmiantaja Faranda leimattiin valehtelijaksi. Koska muita todistajia tai varmoja todisteita ei löytynyt, tämä puolustus oli aluksi riittävä, ja marraskuussa 1994 Maccari laskettiin vapauteen kun lain sallima, jo kerran pidennetty, vangitsemisaika päättyi. Samanaikaisesti kuitenkin häntä vastaan nostettiin syyte muun muassa murhasta, ja syyttäjä vaati Maccarille elinkautistuomiota.
Maccarin osallisuus Moron kidnappaukseen ja murhaan varmistui vasta hänen vuonna 1996 oma-aloitteisesti antamallaan todistajalausunnolla, jolla hän muun muassa vahvisti Morettin haastattelussa (mutta ei koskaan oikeudessa) tekemän tunnustuksen että tämä oli Moron tappaja. Maccari selvitti myös Moron elämän viimeisen vuorokauden tapahtumat yksityiskohtaisesti, myöntäen oman osuutensa (avunannon) Moron murhaan, ja ruumiin siirtämiseen paikalle josta se sitten löydettiin. Tästä syystä syyttäjä alensi rangaistusvaatimustaan elinkautisesta 30 vuoden vankeuteen.  Oikeus tuomitsi siitä huolimatta Maccarin elinkautiseen vankeuteen, tuomio joka välittömästi sai julkista kritiikkiä niin syyttäjältä kuin lehdistöltäkin, koska sen uskottiin vaikeuttavan koko totuuden löytämistä asiassa. Jos tekonsa oma-aloitteisesti, joskin myöhään, tunnustanut prikaatilainen tuomittiin elinkautiseen, tunnustaminen ei ilmeisesti kannattanut, ja näin ollen Maccarin kaltaisia arvokkaita todistajia oli jatkossa turha odottaa, arveltiin lehdistössä.
Maccari valitti välittömästi tuomiosta, koska oikeuden päätöstä ylittää syyttäjän rangaistusvaatimus pidettiin muodollisena virheenä. Alin oikeusaste muuttikin jälkikäteen tuomiota, alentaen sen syyttäjän pyytämään 30 vuoteen. Valitus seuraavaan oikeusasteesen johti tuomion toiseen alentamiseen, nyt 26 vuoteen vankeutta. Maccari anoi kuitenkin kassaatiotuomiostuimelta tämänkin tuomion purkamista. Sekin valitus meni läpi ja Maccarin tuomio palautettiin (tosin ainoastaan pituutensa osalta) alempaan oikeusasteeseen uudelleen laskelmoitavaksi, koska myös kassaatiotuomiostuin oli sitä mieltä että sen pituus ei ollut oikea.
Maccarin lopulliseksi tuomioksi vahvistettiin vuoden 2000 syksyllä, hänen alistuttuaan vapaaehteoisesti Verilöylykomitean pitkään kuulusteluun, 23 vuotta vankeutta. Maccari kuoli  Rebibbian vankilassa 26. elokuuta 2001, aivoaneurysman puhkeamiseen.
Haapavalmuska

| Haapavalmuska |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Tricholomataceae
Suku::  Valmuskat Tricholoma
Laji::  populinum
Kaksiosainen nimi
 Tricholoma populinum  J.E. Lange 
Katso myös
   Haapavalmuska Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haapavalmuska (Tricholoma populinum) on valmuskojen sukuun kuuluva laji. Sen isäntäpuita ovat haapa ja poppelit. Se kelpaa syötäväksi, mutta jos sitä käytetään ruokasienenä, pitää varoa sekoittamasta sitä myrkyllisiin ruskeisiin valmuskalajeihin.
Ulkonäkö

Lakki on sileäreunainen ja vaaleanruskea. Vaaleat heltat ovat kolotyvisiä. Jalka on tyveltään punaruskea.
Elinympäristö

Haapavalmuskaa tavataan haavikoissa.
Hannu Vartiainen

Hannu Vartiainen (s. 10. kesäkuuta 1968 Helsinki) on suomalainen taloustieteilijä. Hän on toiminut Helsingin yliopiston mikrotalousteorian professorina vuodesta 2014 alkaen. Vartiainen on Helsingin taloustieteellisen tutkimuskeskuksen HECER:n johtaja (2010–) sekä Kansantaloustieteen valtakunnallisen jatkokoulutusohjelman johtaja (2010–). Aiemmin hän on työskennellyt Suomen Akatemian tutkijatohtorina Helsingin yliopistossa, Yrjö Jahnssonin säätiön tutkimusjohtajana (2001–2007) ja kansantaloustieteen professorina Turun kauppakorkeakoulussa. Lisäksi hän on ollut vierailevana tutkijana Northwesternin yliopistossa 1997–1998 ja MIT:ssä 2004–2005.
Koulutukseltaan Vartiainen on kauppatieteiden maisteri Helsingin kauppakorkeakoulusta (1995), valtiotieteiden lisensiaatti (1998) ja valtiotieteiden tohtori (2000) Helsingin yliopistosta. Vartiaisen väitöskirja Studies in Mechanism Design and Game Theory käsitteli mekanismin suunnittelua.
Aiheesta muualla

Vartiaisen kotisivu
Vartiaisen tutkimukset IDEASissa
Haapaveden Urheilijat

| Haapaveden Urheilijat ry |
| --- | --- |

Perustettu:  1938
Paikkakunta:  Haapavesi
Värit:           
Lajit:  hiihto, yleisurheilu, jääkiekko, suunnistus, pesäpallo, frisbeegolf, salibandy
Puheenjohtaja:  Juha Aho
Haapaveden Urheilijat ry on vuonna 1938 perustettu haapavetinen urheiluseura. Seuran lajeja ovat hiihto, yleisurheilu, jääkiekko, suunnistus, pesäpallo, frisbeegolf ja salibandy.
Jääkiekko

Miesten edustusjoukkue Huskit pelaa jääkiekon III-divisioonassa.
Pesäpallo

Miesten joukkue luopui Suomensarjan paikastaan kaudelle 2014 ja pelaa Pesäpallon maakuntasarjassa.
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut
Grand-Popo

Grand-Popo
Grand-Popon tori.
| --- | --- |
Sijainti:  Mono Benin
Pinta-ala:  289 km2
Korkeus merenpinnasta:  2  m 
pormestari:  Jocelyn Ahyi
Kumppanuus:  Astrahan (2003 – ) 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Grand-Popo tai Grand Popo on kylä ja piirikunta Monon departementissa Beninissä. Se sijaitsee Guineanlahden rannalla maanteitse 57 kilometriä departementin keskuksesta Lokossasta etelään. Kunnassa on 57 636 asukasta (vuonna 2013, väestönlaskenta).
Grand-Popon "carrefourista" eli tienristeyksestä on matkaa maanteitse Togon rajalle 19 ja Loméen 78 kilometriä. Cotonoun keskustaan on matkaa 82 kilometriä. Beninin pääkaupunkiin Porto-Novoon on matkaa 117 kilometriä.
Maantiede ja ilmasto

Piirikunnan meren ranta on 39 kilometriä pitkä, ja se ulottuu lännessä Togon ja Beninin valtionrajalta Monon ja Atlantiquen departementtien rajalle, jossa itäinen naapuripiirikunta on Ouidah.
Grand Popon piirikunnan pinta-ala on 289 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Athiémèn, Comén ja Houéyogbén piirikuntiin.
Pinnanmuodostukseltaan piirikunta jakautuu kolmeen alueeseen. Eteläosassa on matalaa hiekkarantaa, idässä soistunutta alankoa ja tulvatasankoja sekä lännessä ja pohjoisessa korkeampia hiekka- ja savimaita. Vesistöistä tärkein on Togon rajalla virtaava Monojoki, joka etelässä muodostaa Bouche du Roy -nimisen suistoalueen sekä 15 kilometriä pitkän Grand-Popon laguunin. Etelän hiekkasärkällä kasvaa kookospalmuja, järvi- ja suoalueella mangrovekasvillisuutta ja pohjoisessa metsäsavannia.
Grand-Popon keskimääräinen korkeus on kaksi metriä merenpinnasta.
Seudulla vallitsee guinealaistyyppinen subekvatoriaalinen ilmasto. Vuodenaikoja on neljä. Pitkä kuiva kausi kestää marraskuusta maaliskuuhun, pitkä sadekausi maaliskuusta heinäkuuhun, lyhyt kuiva kausi heinäkuusta syyskuuhun ja lyhyt sadekausi syyskuusta marraskuuhun.
Kuuma kausi on tammikuun 15. ja toukokuun 6. välisenä aikana ja se kestää 3,7 kuukautta, jolloin vuorokauden keskilämpötila on yli 31 °C. Vuoden kuumin kuukausi Grand-Popossa on maaliskuu, jolloin keskilämpötila on 32 °C ja alin lämpötila 26 °C.
Viileä kausi on 6. heinäkuuta ja 12. syyskuuta välisenä aikana ja se kestää 2,2 kuukautta. Silloin vuorokauden keskilämpötila on alle 28 °C. Vuoden viilein kuukausi Grand-Popossa on elokuu, jolloin keskilämpötila on 24 °C ja ylin 28 °C.
Sadekausi kestää 9,5 kuukautta, 7. helmikuuta - 21. marraskuuta, jolloin kuukauden sademäärä on vähintään 13 millimetriä. Kesäkuu on Grand-Popon sateisin kuukausi, jolloin keskimääräinen sademäärä on 140 millimetriä. Vuoden vähäsateinen kausi kestää 2,5 kuukautta, 21. marraskuusta helmikuun 7. päivään. Vähiten Grand-Popossa sataa tammikuussa, jolloin keskimääräinen sademäärä on 5 millimetriä.
Ilman kosteus on suuri, 70–90 prosenttia. Joulukuusta maaliskuuhun puhaltaa kuiva ja kuuma harmattan-tuuli mantereelta. Huhtikuusta marraskuuhun mereltä puhaltavat monsuunituulet, joiden nopeus ylittää toisinaan 20 metriä sekunnissa.
Vuonna 2017 Unesco hyväksyi Monojoen suiston biosfäärialueeksi.
| Grand-Popon  ilmastodiagrammi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| T | H | M | H | T | K | H | E | S | L | M | J |
|       32    26 20  |       72    26 24  |       66    25 21  |       120    25 22  |       238    26 22  |       230    22 20  |       90    24 21  |       61    23 19  |       113    25 21  |       83    24 23  |       43    28 23  |       14    29 21  |
lämpötila celsiusasteina sademäärä millimetreinä Lähde: NASA
Hallinnollinen jako

Vuonna 2003 perustettuun kuntaan kuuluu seitsemän arrondissementtia ja 44 kylää. Arrondissementit ovat (etäisyys maanteitse Grand-Popon Carrefourista ja väkiluku vuonna 2013):
| arrondissementti | etäisyys | asukkaita |
| --- | --- | --- |
| Adjaha | 8 km | 6 877 |
| Agoué | 13 km | 18 029 |
| Avloh | 10-16 km | 4 741 |
| Djanglanmey | 19 km | 5 828 |
| Gbéhoué | 15 km | 5 977 |
| Grand Popo |  | 11 739 |
| Sazué | 17-20 km | 4 445 |
Väestö

Grand-Popon asutuksen historiassa keskeisiä ovat kolme enemmistöryhmää, xwlat, xuélat ja guenit eli minat. Nämä etniset ryhmät ovat peräisin adjojen suuremmasta etnisestä ryhmästä, joka pakeni Niilin laaksosta muuttaen ensin Tadoon (Togossa) 1300-luvulle mennessä ja sitten Aplahouéen (Beninissä) 1400-luvulla.
Xwla (hula) tai popo -kansaa on melkein kaikkialla kunnan alueella, mutta erityisesti Grand-Popon länsipuolella ja laguunialueilla. He edustavat yli 51 prosenttia kunnan väestöstä.
Xuéloja tai pédaheita asuu enemmäkseen alueen koillisosassa Gbéhouén alueen hiekkarannalla.
Guenit eli minat ovat pääasiassa rannikolla, varsinkin Agouéssa ja Grand-Popossa.
Muita etnisiä ryhmiä ovat ouatchit, jotka asuttavat kunnan pohjois- ja keskusosia (Gbéhoué, Ouatchi, Lintan, Todjohoukouin, Kpovidji, Adjaha ja Sazué), kotafonit, jota löytyy Koillis-Hamlangnin kunnanosasta, Gnitosta. Aizosit asuttavat Mono-joen reunaa Koutonkondjissa Vodomeyn eteläpuolelle.
Djanglanmeyn aïzot ja kotafonit harjoittavat pääasiassa kausiviljelyä alangoilla. Rannikolla on useita etnisiä vähemmistöjä, jotka ovat tulleet Ghanasta harjoittamaan merikalastusta, ja kaikkialla asuu hausoja, joruboja ja peuhleja, jotka harjoittavat karjankasvatusta kookospalmujen varjossa.
Grand-Popon väestö kasvoi 40 335 asukkaasta vuonna 2002 57 636:een vuonna 2013, johon sisältyy 29 399 naista ja 28 237 miestä. Tämä väestö edustaa 0,576 prosenttia Beninin väkiluvusta ja 11,591 prosenttia Mono-departementin väestöstä.
Väestöstä on Beninin väestöinstituutin mukaan 779 vammaisia eli 1,35 prosenttia väestöstä. Grand-Popon kunnan väestöstä lasketaan 51,6 prosenttia asuvan taajamissa ja maaseudulla 48,4 prosenttia. Kunnan väestönkasvun nopeuden arvioitiin olevan 5,04 prosenttia vuonna 2013. Tämä oli hitaampi kuin departementin (5,17 prosenttia) ja nopeampi maan keskiarvo (3,52 prosenttia). Agoué ja Grand-Popo ovat alueen väestöltään suurimmat alueet. Vuoden 2018 Grand-Popon kunnan väkiluvuksi arvioitiin 66 444 asukasta ja vuoden 2022 76 597 asukasta.
Etnisesti Grand-Popon kuntaa hallitsevat adjat ja sukulaiskansat (67 prosenttia). Fonit ja sukulaiskansat ovat toisena (20,5 prosenttia) ja muut kieliyhteisöt edustavat muuta väestöä (joruba, mina, dendi, baatonou, peulh, dendi, yom, otamari ja niin edelleen).
Uskonnot

Perinteistä voodoo-uskontoa harjoittaa 62,9 prosenttia väestöstä. Katolisia on 24,6 %, protestantteja 2,1 % ja muslimeja 2,0 %.
Historia

Seutu on alun perin Hula-kansan kulttuurista ja etnistä aluetta, jonka kuningaskuntaa eurooppalaiset kauppiaat nimittivät sanalla ”Popo”. Ensimmäinen kauppasopimus Grand-Popon ja Portugalin välillä tehtiin vuonna 1533. Grand Popo (Suuri Popo) oli 1600-luvulta lähtien yksi transatlanttisen orjakaupan keskuksista. Siirtomaa-aikana Grand Popo oli aluksi tärkeä hallinnon ja kaupan keskus, mutta vuoden 1922 jälkeen sen sataman merkitys väheni Cotonoun syväsataman valmistumisen jälkeen ja seutu menetti kaupallisen merkityksensä.