stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valamon luostari (Laatokka)
Historia > Laatokan Valamon uusi elämä Venäjällä

Laatokan Valamon luostarin rakennukset olivat muussa käytössä lähes neuvostoajan loppuun, muun muassa sotilastukikohtana ja vanhainkotina, mutta loppuvuodesta 1989 ensimmäiset munkit aloittivat luostaritoiminnan uudelleen ja rakennukset luovutettiin Moskovan patriarkaatille.
Skiitat

Johannes Kastajan skiitta
Kaikkien Pyhien skiitta
Pyhityssaari
Smolenskin skiitta
Ylösnousemusskiitta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valamon luostari (Laatokka) Wikimedia Commonsissa
Valamon luostarin kotisivut (venäjäksi) (englanniksi)
Elävä muisti -verkkosivusto: Luostarisaari Laatokassa (lyhytelokuva v. 1939, Suomi-Filmi)
Ville Paananen, Valamon luostarin viherympäristötraditio, maisteritutkielma, Jyväskylän yliopisto 2020
Valamon luostarin museo, Helsingin Sanomat, 15.01.1939, nro 13, s. 34, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pyhittäjäisät Sergei ja Herman Valamolainen, ikoni 1800-luvulta
Valamon luostari Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Valamon luostari 1800-luvulla, kivipiirros Pehr Adolf Kruskopf.
Valamon luostarin veljestöä, 1906
Luostarin pääkirkon ikonostaasi 1906
Venäjän Valamon luostarin lippu
Valmet Orava

| Orava |
| --- | --- |
 Orava m.49, tukin lakkaus poistettu ja tukki vahattu.
Tyyppi:  Pulttilukkoinen pienoiskivääri
Valmistaja:  Valmet Oy Tourulan tehdas
Valmistusmaa:  Suomi
Valmistusvuodet:  1950–1968
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  .22 LR
Aseen pituus:  920 mm
Piipun pituus:  500 mm
Paino (tyhjänä):  1,75 kg
Lipas:  ei lipasta
Kapasiteetti:  1 patruunaa
Valmet Orava m.49 on Valmet Oy:n suunnittelema pulttilukkoinen pienoiskivääri, jota valmistettiin vuosina 1950−1968 ja vietiin yli 30 maahan.
Historia

Sotien jälkeen haluttiin yhtäältä ylläpitää kotimaista asesuunnittelun ja -valmistuksen osaamista, toisaalta metsästysaseiden kotimaiset ja kansainväliset markkinat  kehittyivät voimakkaasti. Valmet Oy suunnittelikin jo vuonna 1949 kevyen pienoiskiväärin Tourulassa, jota ryhdyttiin valmistamaan suuria määriä myös vientiin. Orava m.49 -asetta valmistettiin noin 24 000 kappaletta, Suomen ohella 33 eri maahan vuodesta 1950 aina vuoteen 1968 saakka. Eniten Orava-pienoiskivääreitä myytiin Tanskaan, Norjaan, Belgiaan, Ranskaan, Brasiliaan, Australiaan ja Boliviaan, josta tuli kyselyjä aseesta vielä vuosia valmistuksen päätyttyä. 1965 suunniteltiin ja valmistettiin 20 kappaleen koesarja 1,9 kiloa painavasta Orava m.66 -pienoiskivääristä, jonka piippu oli 5,0 senttiä m.49 -mallia pidempi ja jossa oli pyöreä lukkorunko, urat kiikaritähtäimelle ja varmistin. Tarkoitus oli myydä asepakettia, jossa olisi valmiiksi kohdistettu kiikari, mutta hanke raukesi. Järeämpää Valmet Erä -pienoiskivääriä m.52, m.54 ja m.59 valmistettiin taas varsinaiseksi metsästysaseeksi, mutta kun pienoiskiväärin käyttö metsästyksessä kiellettiin Suomessa, sen kysyntä romahti ja tuotanto lopetettiin jo vuonna 1964.
Tekniikka

Orava m.49 on rakenteeltaan erittäin kevyt ja yksinkertainen, mutta tarkka ase.  Varaosaluettelon mukaan siinä on vain 29 numeroitua osaa. Lukkorunko ja lukon osat ovat sorvattuja, laukaisulaite on yksiportainen tankolaukaisin. Myös tummaksi lakattu tukki on tehty sorvaamalla ja aseen metalliosat kiinnittyvät siihen tukin alla olevalla yhdellä sormiruuvilla. Aseessa on säädettävä avotähtäin eikä siinä ole varmistinta.
Valmistus

Aseen valmistus aloitettiin vuonna 1950 sarjanumerosta 10 000, vuoden 1955 viimeisin sarjanumero oli 25 084, vuoden 1957 29 209, vuoden 1958 33 913 ja viimeisen valmistusvuoden 1968 viimeinen sarjanumero 34 181. Viimeiset toimitukset tehtiin Ranskaan, Belgiaan ja Uuteen-Seelantiin.
Valkopärskäjuuri

| Valkopärskäjuuri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Äärimmäisen uhanalainen
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Liliales
Heimo::  Sudenmarjakasvit Melanthiaceae
Suku::  Pärskäjuuret Veratrum
Laji::  album
Kaksiosainen nimi
 Veratrum album  L. 
Katso myös
   Valkopärskäjuuri Wikispeciesissä   Valkopärskäjuuri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkopärskäjuuri (Veratrum album) on Euraasiassa laajalti tavattava komea, valkokukkainen kasvi, joka kuuluu sudenmarjakasveihin (Melanthiaceae). Lajista on runsaasti muunnoksia, eikä toisistaan poikkeavien kantojen asema ole selvä. Kasvi on myrkyllinen. Suomessa lajia tavataan vain yhdeltä kasvupaikalta, ja se onkin rauhoitettu. Kasvin pääasiallisia kasvupaikkoja ovat kosteat niityt ja jokien rannat.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotisen valkopärskäjuuren jämäkkä varsi kasvaa 60–120 cm korkeaksi ja 1,5–2 cm paksuksi. Leveänsoikeita, kielomaisia ja voimakassuonisia lehtiä on runsaasti. Lehdet ovat alapuoleltaan hienokarvaisia. Lehtilapa on 10–20 cm pitkä ja 5–10 cm leveä. Kukinto on runsaskukkainen, kerrannainen latvaterttu, joka muodostuu vihertävän- tai kellanvalkeista, noin 2 cm leveistä kukista. Valkopärskäjuuri kukkii kesäkuun lopusta elokuuhun.
Valkopärskäjuuri on runsaasti muunteleva kasvi, minkä takia toisistaan poikkeavien kantojen taksonominen asema on epäselvä. Pohjoismaissa esiintyvä kanta luokitellaan kuuluvaksi alalajiin ssp. lobelianum.
Koko valkopärskäjuuri on vahvasti myrkyllinen, sillä sen kaikki osat, erityisesti maavarsi ja mukulat, sisältävät steroidialkaloideja (mm. protovertriiniä, gemeriiniä ja glykoalkaloideja).
Levinneisyys

Valkopärskäjuurta esiintyy laajalla mutta laikukkaalla alueella Euraasiassa Etelä- ja Keski-Euroopasta Pohjois-Norjaan ja Kuolan niemimaalle sekä Pohjois-Venäjälle. Norjassa lajia tavataan pääasiassa Ruijan alueella. Suomessa valkopärskäjuurta on tavattu vain yhdeltä kasvupaikalta Utsjoella syrjäiseltä erämaa-alueelta Vaisjoen varrelta läheltä Norjan rajaa, josta laji löydettiin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1971.
Elinympäristö

Valkopärskäjuurta tavataan hyvin monenlaisissa ympäristöissä. Etelä- ja Keski-Euroopassa se on vuoristoseutujen kasvi, pohjoisessa sitä tavataan yleensä merenrannikoiden läheisyydestä. Kasvupaikat ovat tyypillisesti kosteita niittyjä ja joenrantoja. Suomen ainoa kasvupaikka on jokivarsipensaikossa.
Käyttö

Euroopassa valkopärskäjuuresta on aikoinaan tehty aivastuspulveria, mikä lieneekin syynä kasvin erikoiselle nimelle.
Lajin vaaleampikukkaista muotoa etelänpärskäjuurta (ssp. album) kasvatetaan myös puutarhakasvina.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Valkopärskäjuuren (Veratrum album) levinneisyys Suomessa
Laji.fi valkopärskäjuuri (Veratrum album)
Luontoportti: Valkopärskäjuuri Veratrum album
United States Department of Agriculture (USDA): Veratrum album (englanniksi)
ITIS: Veratrum album (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Veratrum album (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157547  Wikispecies: Veratrum album  BioLib: 42022  BOLD: 444958  CoL: 7FNJH  Ecocrop: 10747  EoL: 1083440  EPPO: VEAAL  EUNIS: 188054  FNA: 220014118  GBIF: 2742119  GRIN: 41134  iNaturalist: 85424  IPNI: 30192264-2  IRMNG: 10664858  ITIS: 42758  NatureServe: 2.133824  NCBI: 50243  Observation.org: 123316  Open Tree of Life: 603938  PalDat: Veratrum_album  PfaF: Veratrum album  PFI: 6743  Plant List: kew-291244  PLANTS: VEAL3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30192264-2  RHS: 18784  Tropicos: 18400825  WFO: wfo-0000751720  Laji.fi: MX.40003 
Valkopärskäjuuren tunnistaminen.
Valkotikka

| Valkotikka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tikat Picidae
Suku::  Pitkänokkatikat Melanerpes
Laji::  candidus
Kaksiosainen nimi
 Melanerpes candidus  (Otto, 1796) 

Katso myös
   Valkotikka Wikispeciesissä   Valkotikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkotikka (Melanerpes candidus) on mustavalkoinen, keskikokoinen eteläamerikkalainen tikkalaji.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 27 cm. Sen pää, alapuoli ja yläperä ovat valkoiset, selkäpuoli, pyrstö sekä siivet mustat. Naamassa ja alaperässä on keltaista. Sukupuolten värityksessä on pientä eroa.
Esiintyminen

Valkotikan 4,8 miljoonan neliökilometrin laajuinen esiintymisalue ulottuu Etelä-Surinamesta ja Brasiliasta Argentiinan pohjoisosiin ja Uruguayn länsiosiin. Bernhard Christian Otto kuvaili lajin holotyypin Cayennesta vuonna 1796.
Elinympäristö

Valkotikat elävät savanneilla, palmumetsiköissä ja valoisissa, avoimissa metsissä.
Lisääntyminen

Pesä on puunkolossa tai lahossa oksassa, johon naaras munii kolme tai neljä munaa.
Ravinto

Ruokavalio koostuu pääasiassa hedelmistä ja muista kasvikunnan tuotteista, vähässä määrin myös hyönteisistä. Se pitää myös hunajasta ja viljanjyvistä, ja on paikoin maanviljelijöiden riesana syömällä appelsiineja ja muita puutarhahedelmiä.
Valkorevonhäntä

| Valkorevonhäntä |
| --- | --- |
 Valkorevonhännän kukintoja.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Revonhäntäkasvit Amaranthaceae
Suku::  Revonhännät Amaranthus
Laji::  albus
Kaksiosainen nimi
 Amaranthus albus  L. 
Katso myös
   Valkorevonhäntä Wikispeciesissä   Valkorevonhäntä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkorevonhäntä (Amaranthus albus) on Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva revonhäntälaji.
Ulkonäkö ja koko

Yksivuotinen valkorevonhäntä kasvaa 5–50 senttimetriä korkeaksi. Kasvin kalju varsi on koheneva tai pysty, pitkä- ja kaarevahaarainen, vaalea ja kiiltävä. Kierteisesti olevat pitkäruotiset lehdet ovat 1–4 cm pitkiä, ehyitä, ehytlaitaisia ja kaljuja. Muodoltaan ne ovat vastapuikeita, pitkänsoikeita tai vinoneliömäisen puikeita, suipputyvisiä ja otakärkisiä. Väriltään ne ovat harmaan- tai tummanvihreitä, laidoilta vaaleita ja usein myös poimulaitaisia. Valkorevonhännän kukinnot ovat pieniä ja sijaitsevat varren ja haarojen lehtihangoissa. Kukintojen esilehdet ovat äimämäisiä, pitkäotaisia ja kaksi kertaa kehän pituisia. Pienet kukat ovat yksineuvoisia ja säteittäisiä. Emikukkien kehälehtiä on kolme, joskus myös vain kaksi kappaletta. Kehälehdet ovat suikeita. Suomessa valkorevonhäntä kukkii heinä-syyskuussa. Hedelmä on pallomainen, kurttupintainen ja kaksiluomainen kota.
Levinneisyys

Valkorevonhäntä on lähtöisin Pohjois-Amerikasta, mutta on levinnyt tulokkaana muun muassa Eurooppaan. Suomessa valkorevonhäntä on satunnainen uustulokas, jota on tavattu eri puolilta maata Oulun korkeudelle saakka.
Elinympäristö

Suomessa valkorevonhäntää voi tavata joutomailla, lastaus- ja kaatopaikoilla sekä ratapihoilla.
Käyttö

Useiden muiden revonhäntäkasvien tavoin myös valkorevonhäntä sopii ihmisravinnoksi.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Valkorevonhännän levinneisyys Suomessa.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q164118  Wikispecies: Amaranthus albus  AoFP: 1981  APA: 274  APDB: 131368  APNI: 85059  ARKive: amaranthus-albus  BioLib: 38734  Calflora: 271  CoL: CGXJ  eFloraSA: Amaranthus_albus  EoL: 47128714  EPPO: AMAAL  EUNIS: 150891  FloraBase: 2655  FNA: 200006978  FoC: 200006978  FoIO: AMAALB  GBIF: 5384372  GRIN: 101509  iNaturalist: 57893  IPNI: 327388-2  IRMNG: 10195968  ITIS: 20719  MichiganFlora: 48  NatureServe: 2.137933  NBN: NBNSYS0000003086  NCBI: 124760  NZOR: 9140ba69-c9ed-4602-bafb-d6f520c43d87  NZPCN: 2515  Open Tree of Life: 892643  PfaF: Amaranthus albus  PFI: 538  Plant List: kew-2632650  PLANTS: AMAL  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:327388-2  Tropicos: 1100002  VASCAN: 2498  VicFlora: 4065ad81-8558-4347-825c-76d0f068e5e6  WisFlora: 2493  WoI: 1504  WFO: wfo-0000530018  Laji.fi: MX.38155 
Valkorevonhäntä.
Julia Kern

Julia Kern Dresdenin maailmancupissa tammikuussa 2019.
| Mitalit> Maa:  Yhdysvallat.Naisten maastohiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Yhdysvallat.Naisten maastohiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Yhdysvallat.Naisten maastohiihto.MM-kilpailut  | Maa:  Yhdysvallat> Naisten maastohiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Trondheim 2025 | parisprintti (p) |  |
|  Pronssia | Planica 2023 | parisprintti (v) |  |
Julia Kern (s. 12. syyskuuta 1997) on yhdysvaltalainen maastohiihtäjä.
Kern saavutti nuorten MM-kilpailuissa pronssia 4 × 3,3 kilometrin viestissä. Perinteisen hiihtotavan sprintissä hän oli yhdeksäs. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui parhaimmillaan 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 19:nneksi ja 4 × 5 kilometrin viestissä viestissä viidenneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui vapaan hiihtotavan sprintissä 18:nneksi. Planican MM-kilpailuissa 2023 hän saavutti pronssia vapaan hiihtotavan parisprintissä yhdessä Jessie Digginsin kanssa. Perinteisen hiihtotavan sprintissä hän oli kahdeksas. Trondheimin MM-kilpailuissa 2025 hän sijoittui vapaan hiihtotavan sprintissä viidenneksi ja saavutti hopeaa perinteisen hiihtotavan parisprintissä yhdessä Jessie Digginsin kanssa.
Kern kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Quebecin maailmancupfinaalissa maaliskuussa 2017. Hän sai heti ensimmäiset pisteensä oltuaan vapaan hiihtotavan sprintissä 24:s. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Planican vapaan hiihtotavan sprintissä joulukuussa 2019. Se oli samalla hänen ensimmäinen top 10 -sijoituksensa henkilökohtaisissa maailmancupin kilpailuissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Julia Kern Wikimedia Commonsissa
¨
Valter Valli

Valter Valli
Valter Juhonpoika Valli (25. elokuuta 1900 Eurajoki – 3. elokuuta 1969 Pjatigorsk) oli suomalaissyntyinen neuvostoarmeijan eversti, joka johti jatkosodan aikana Jalkaväkirykmentti 126:ta Itä-Karjalassa.
Varhaiset vuodet

Vallin vanhemmat olivat huonekalupuuseppä Juho Frederik Valli ja Vilhelmiina Josefiina Tallgrén. Suomen sisällissodassa Valli taisteli punaisten joukoissa Satakunnan rintamalla Noormarkussa. Valli joutui valkoisten vangiksi 1. toukokuuta 1918, ja hänet armahdettiin marraskuussa 1918. Valli siirtyi tämän jälkeen Pohjois-Suomen metsätyömaille ja osallistui täällä niin sanottuun läskikapinaan. Valli siirtyi Neuvostoliittoon vuonna 1922 ja kävi siellä Pietarin kansainvälisen sotakoulun ja jäi puna-armeijan palvelukseen.
Puna-armeijassa

Ensimmäinen komennus puna-armeijassa johti Vallin Vitebskiin ja 27. jalkaväkidivisioonaan lokakuussa 1925. Hän palveli siellä aluksi joukkueenjohtajana, myöhemmin komppanian päällikkönä ja vuosina 1931-36 pataljoonan komentajana kapteenin arvossa. Valli pidätettiin 16.6.1936 ilmiannon perusteella ja erotettiin Venäjän kommunistisesta puolueesta. Hän vapautui tutkintavankeudesta 13.2.1939 ja sai takaisin entisen virkansa ja arvonsa.
Toinen maailmansota

Talvisodassa Valli toimi Kannaksella armeijakunnan esikunnassa operatiivisen osaston varapäällikkönä, ja välirauhan aikana hänet nimitettiin niin sanotusta Kuusisen armeijasta muodostetun JR 126:n esikuntapäälliköksi Karhumäkeen. Valli toimi Karhumäessä myös varuskunnan komentajana, ja kun Toivo Vähä siirtyi muihin tehtäviin, majuri Vallista tuli kenraali Akseli Anttilan 71. divisioonaan kuuluneen JR 126:n rykmentin komentaja. Rykmentin noin 3 200 miehen joukossa oli monia karjalaisia, inkeriläisiä ja Suomessa syntyneitä kommunisteja.
Jatkosodan alussa 1941 Vallin johtama rykmentti taisteli menestyksellä suomalaisia vastaan Kuolismaalla ja Porajärvellä vetäytyen lopulta lokakuussa 1941 Kontupohjaan ja sieltä Karhumäkeen. Jatkosodan lopulla everstiksi ylennetty Valli toimi 14. armeijan 14. jalkaväkidivisioonan varakomentajana Murmanskin rintamalla ja hiihtoprikaatin komentajana. Viimeksi hän osallistui venäläisjoukkojen hyökkäykseen kesällä 1944, jolloin Vallin joukko-osasto eteni Syväriltä Aunuksen kautta Salmiin.
Jäätyään eläkkeelle armeijasta Valli muutti vaimonsa Olgan kanssa Kaukasiaan Pjatigorskiin.
Kirjallisuutta

Jaakko Rugojev: Majuri Vallin rykmentti, Kustannus Oy Pohjonen, Oulu 1988 ISBN 951-749-083-6
Valkosiipi

| Valkosiipi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Sirppisiipimäiset Drepanoidea
Heimo::  Sirppisiivet ja villaselät Drepanidae
Alaheimo::  Sirppisiivet Drepaninae
Suku::  Cilix
Laji::  glaucatus
Kaksiosainen nimi
 Cilix glaucatus  (Scopoli, 1763) 
Synonyymit
 Cilix glaucata 
Katso myös
   Valkosiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkosiipi (Cilix glaucatus) on pieni, valkoinen perhonen. Suomessa sitä on tavattu vain harhailijana.
Koko ja ulkonäkö

Valkosiiven siivet ovat leveät, pohjaväriltään puhtaan valkoiset ja niissä on laaja, mustan ja ruskean kirjava laikku. Etusiiven ulkoreunassa on rivi siniharmaita nuolitäpliä. Lepäävä perhonen pitää siipiään kattolaskuisesti vartalon sivuilla ja perhosen pää on piilossa keskiruumiin alla. Siipiväli 20–24 mm.
♂
△ ♂
Levinneisyys ja lentoaika

Pohjois-Afrikasta ja Iberian niemimaalta eteläisen ja keskisen Euroopan poikki Aasiaan ja Kiinaan saakka tavattava laji. Suomesta valkosiipi on tavattu vain yhden kerran. Ainoa yksilö on saatu Helsingistä kesäkuun alussa 1973. Perhoset lentävät kahtena sukupolvena, ensin toukokuun puolivälistä kesäkuun puoliväliin ja myöhemmin heinäkuun puolivälistä elokuun puoliväliin.
Elinympäristö ja elintavat

Valkosiipi suosinee kulttuuriympäristöjä, joille aurinko paistaa runsaasti. Perhoset lentävät pimeän tultua ja tulevat valolle. Kotelo talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka elää puumaisilla ruusukasveilla, kuten orapihlajalla (Crataegus) tai erilaisilla kirsikoilla (Prunus).
Aiheesta muualla

toukka (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
hyönteiswiki[vanhentunut linkki]
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1303096  Wikispecies: Cilix glaucata  BioLib: 51845  BOLD: 179116  CoL: VBWM  EoL: 370445  EPPO: CILXGL  EUNIS: 307021  Fauna Europaea: 443432  Fauna Europaea (new): 44a06304-9606-40fd-96d9-ee9ebb02eb75  GBIF: 1951557  iNaturalist: 205156  IRMNG: 11322101  LepIndex: 84259  LoB: 5816  MaBENA: CilixGlauc  NBN: NBNSYS0000005723  NCBI: 104441  Observation.org: 9622  Open Tree of Life: 679074  Laji.fi: MX.61399
Suomen Naisyhdistys

| Suomen Naisyhdistys |
| --- | --- |
Perustettu:  1884
Kotipaikka:  Helsinki
Puheenjohtaja:  Kukka Lehmusvirta
Aiheesta muualla
Naistahto.net
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen Naisyhdistys on suomalainen naisten yhteiskunnallista ja taloudellista aseman parantamista ajava aatteellinen yhdistys. Järjestö perustettiin Helsingissä vuonna 1884, ja se oli ensimmäinen naisasiaa ajanut järjestö Suomessa.
Perustamisaikanaan yhdistys vaati naisille samoja poliittisia, sosiaalisia ja koulutuksellisia oikeuksia kuin miehillä. Myöhemmin yhdistys on paneutunut erityisesti tasa-arvoon, perhe- ja työelämän haasteisiin sekä maanpuolustukseen. Nykyisin Suomen Naisyhdistyksen pyrkimys on yhdistää naiset toimimaan yhdessä tasa-arvon edistämiseksi.lähde tarkemmin?.
Ensimmäinen Helsingin ulkopuolinen osasto perustettiin Kuopioon vuonna 1886 ja sen suomenkielinen sihteeri oli Minna Canth. Yhdistys on Naisjärjestöjen keskusliiton perustajajäsen.
Suomen Naisyhdistyksestä erosi kielipoliittisten erimielisyyksien vuoksi ryhmä, joka perusti 1892 Naisasialiitto Unionin. Nuorsuomalaiset jäsenet erosivat yhdistyksestä 1907 ja perustivat Suomalaisen Naisliiton. Suomen Naisyhdistys oli 1911 perustamassa Naisjärjestöjen Keskusliittoa. Vilkkainta Suomen Naisyhdistyksen toiminta oli 1900-luvun alussa, jolloin sillä oli 35 paikallisyhdistystä eri puolella Suomea. Jäseniä on ollut enimmillään 1 388 henkeä.
Suomen Naisyhdistyksen nykyinen puheenjohtaja on Kukka Lehmusvirta.
Puheenjohtajat

Elisabeth Löfgren 1884–1889
Alexandra Gripenberg 1889–1904 ja 1909–1913
Elin Sjöström 1904–1909
Armi Hallstén-Kallia 1937–
Kerttu Sihvonen 1955–1960
Aune Saloheimo 1980–1987
Leena Löyttyniemi 1988–2006
Pirkko Raunemaa 2007–2014
Seija Sihvola 2010–2015
Kukka Lehmusvirta 2016–
Valo (albumi)

| Valo Yö |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : kesä–syyskuu 2000 Headline Studio, Tampere
 Julkaistu: 16. lokakuuta 2000
 Formaatti: CD
 Tuottaja(t): Jani Viitanen
 Tyylilaji: pop rock, suomirock
 Kesto: 50.49
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Listasijoitukset
 Suomen virallinen lista: 26. (43/2000)
Yön muut julkaisut
| 13. Yö 1999 | Valo 2000 | Legenda 2001 |
Valo on lokakuussa 2000 ilmestynyt Yön neljästoista studioalbumi. Yhtye oli samana keväänä kutistunut nelimiehiseksi, kun perustamisesta asti mukana ollut kitaristi Jani Viitanen erosi. Hän kuitenkin soittaa joillakin levyn kappaleilla ja on lisäksi tuottanut albumin. Myös basisti on vaihtunut, kun vuonna 1999 yhtyeestä lähteneen Jesu Hämäläisen tilalle on tullut Jukka Lewis.
Levyn erikoisuus on, että se äänitettiin suurimmaksi osaksi kahteen kertaan, kun tietokoneelle tallennettu materiaali tuhoutui. Jäljelle jäi vain Markku Petanderin itse äänittämät kitararaidat sekä joitakin rumpuosuuksia. Uudet nauhoitukset tehtiin kiireisesti yhden viikon aikana, mikä vaikutti myös lopputulokseen. Albumille teki sanoituksia Jussi Hakulisen, Pauli Hanhiniemen sekä Heikki Salon lisäksi myös raumalaisen Vieraat Vieraat -yhtyeen laulaja Tero Jussila.
Myynnillisesti Valo oli pettymys, sitä meni kaupaksi ainoastaan vajaat 5 000 kappaletta. Albumi nousi Suomen viralliselle listalle vain kahden viikon ajaksi ja oli korkeimmillaan sijalla 26. Singleksi siltä julkaistiin kappale Kultasiipi.
Kappaleet

Hän se on – 4.43 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Kultasiipi – 4.12 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Pudonneet – 4.01 (säv. Markku Petander, san. Tero Jussila)
Suomi bailaa – 4.10 (säv. Markku Petander, san. Heikki Salo)
Oot siinä taas – 4.20 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Olet mun – 2.42 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Valo – 3.56 (säv. Markku Petander, san. Pauli Hanhiniemi)
Ukkokultas? – 3.35 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Ansaan – 3.57 (säv. Markku Petander, san. Tero Jussila)
Tuulet mua vie – 3.40 (säv. Jukka Lewis, san. Heikki Salo)
Lady yö – 4.50 (säv. Jukka Lewis, san. Heikki Salo)
Kuiskaus – 3.49 (säv. Markku Petander, san. Heikki Salo)
Ei pakoon päästä voi – 2.54 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Muusikot

Olli Lindholm – laulu
Markku Petander – kitara
Jukka Lewis – basso, taustalaulu
Frogley – rummut, taustalaulu
Mikko Kangasjärvi – kosketinsoittimet, haitari (6, 11)
Jani Viitanen – kitara, taustalaulu
Aiheesta muualla

Valo discogs.com -sivustolla (englanniksi)
| n k Yö |
| --- | --- |
 Olli Lindholm  Jussi Turpeinen  Timo Mynttinen  Mikko Kangasjärvi  Jari Latomaa  Ari Toikka   Entiset jäsenet:  Jussi Hakulinen  Juha Rauäng  Jani Viitanen  Veikko Lehtiranta  Markku Petander  Juha Mielonen  Jesu Hämäläinen  Jukka Mänty-Sorvari  Antti Mäkinen  Daffy Terävä  Jukka Lewis 
Studioalbumit:  Varietee  Nuorallatanssija  Myrskyn jälkeen  Äänet  Lanka palaa  Toinen puoliaika  Antaa soittaa  Tänä yönä  Kymmenes kevät  Hyviä vuosia  Satelliitti  Pirstaleet  13. Yö  Valo  Rakkaus on lumivalkoinen  Kuolematon  Valtakunta  Loisto  Pelko ja rakkaus  Hyvässä ja pahassa  Mitä jos mä rakastan 
Livealbumit:  ...ja tapahtui niinä päivinä  Täältä tulee Yö...live  Yhden yön tarinoita  Kolmen illan varietee  Yön ensimmäinen keikka 
Kokoelmat:  Poko klassikot  Suurimmat hitit 1983–88  Parhaat  Yön pimeä puoli  Legenda  Yön valoisa puoli  Sound Pack  Kiitos ja kunnia – 30v. juhlakokoelma  1983–2011  Klassikot 
VHS / DVD:  Yö Live – 20-vuotisjuhlakonsertti  Kolmen illan varietee  Yö-karaoke 2  Kiitos ja kunnia live – Hartwall Areena 10.12.2011