Kovan markan politiikka
Vahvan markan politiikan vaiheita 80-90-luvulla

Pääministeri Kalevi Sorsa julisti 1986 hallitukseen pääsyn ehdoksi vakaan markan politiikan seuraamisen. Vuoden 1987 hallitus sitoutui noudattamaan tätä linjausta kokoomuksen ja sosiaalidemokraattien johdolla keskustan jäädessä devalvaatiopolitiikan kannattajaksi ja siten oppositioon.
Suomen poliittisen johdon ja asiantuntijoiden valitsemasta vahvan markan politiikasta on jälkikäteen ollut hyvin vaikeaa löytää positiivisia arvioita, vaikka kiinteän valuutan politiikka voi toki toimia myös sen valinneen valtion taloutta eheyttävästi. Silti kyse on selkeästi poliittisesta päätöksestä, jolla ajetaan jonkin ryhmän etuja. Suomen tapauksessa uskottiin rahamarkkinoiden vapauttamisen ja liberalisoinnin vaativan vakaata muuttumatonta valuuttakurssia.
Syynä päätöksenteon näköalattomuuteen on aikanaan saattanut olla osin myös edeltävä 80-luvun loppupuolen vahvan taloudellisen korkeasuhdanteen ajanjakso ja ns. "kasinotalouden" nousu. Sijoittaminen oli muotia ja voitot olivat suuria. Vaikuttavana seikkana oli myös tulevan laman näkymättömyys esimerkiksi teollisuuden tuotannossa, mikä varmasti valoi sekä teollisuudelle ja monille taloudessaan pärjääville luottamusta Suomen ja oman talouden vahvuuteen myös tulevaisuudessa. Vasta korkojen nousu, pörssikurssien lasku sekä asuntojen myyntiaikojen pidentyminen 1989 alkoivat heikentää yritysten ja yksityisten varallisuusasemaa ja talouskasvun painuttua 1990 nollaan. Neuvostoliiton romahdus 1991 vaikutti vielä lisäten Suomen talouden ongelmia. Neuvostokauppa supistui, mikä heikensi kauppatasetta, markkaa kohtaan alettiin tuntea epäluuloa ja kansainvälinen korkotaso nousi.
Nämä epäsuotuisat trendit murensivat nopeasti Holkerin hallituksen luoman vahvan markan politiikan uskottavuutta.
Vahvan markan politiikka ei asettunut selkeästi oikeiston ja vasemmiston vastakkainasetteluksi, vaan molemmat leirit kannattivat sitä konsensushenkisesti.
Seuraava, Esko Ahon johtama hallitus kytki markan yhteisvaluutta ecuun, julistaen siten ikään kuin yhä kiinteämpää sitoutumista vahvan markan politiikkaan. Taustalla oli myös halu integroitua Eurooppaan. Ecu-kykentää pidetään yleisesti 90-luvun talouspolitiikan tärkeimpänä ratkaisuna.
Valtion harjoittaman rahapolitiikan ja valuuttajärjestelmän säätelykeinoihin kuuluvat mm. kiinteä valuuttakurssi ja kelluva valuuttakurssi. Ns. vahvan markan politiikka tarkoitti käytännössä sitä, että markalle annettiin poliittisella päätöksellä kiinteä valuuttakurssi, kun markka kytkettiin Saksan markan ja myöhemmin ecun yhteyteen.
Kiinteän valuuttakurssin etuina pidetään mm. vapautumista yhteisvastuusta, mutta haitat tässä järjestelmässä ovat silti suuret. Kiinteää valuuttakurssia ajoivat Suomen Pankki ja hallitus.
Tapahtui harvinainen hallituksen ja suuryritysleirin ajautuminen vastakkaisiin leireihin.
Vientiteollisuus ajoi devalvaatiopolitiikkaa, jopa niin voimallisesti, että Teollisuuden Keskusliiton (nykyisen STK:n) puheenjohtaja ja vuorineuvos Casimir Ehrnrooth erosi tehtävästään ja vaati hallituksen kantamaan "moraalista rohkeutta kantaa vastuu" päätöksen seurauksista. 
Myös elinkeinoelämä ajautui erikoiseen kahtiajakoisuuteen, kun sisämarkkinoiden palvelusektori ei kaivannut devalvaatiota, mutta metsäteollisuus sen sijaan sitä toivoi. Syntyi uusi erikoinen rintamalinja, joka ei noudattanut perinteistä oikeisto-vasemmistojakoa vaan jako, jossa toisella puolella olivat uuden kansainvälisten markkinoiden kuriin alistettun rahapolitiikkan
kannattajat ja toisella puolella pääosin kotimaisen vientiteollisuuden tukemisen puolesta puhuvat teollisuuden työnantajat ja työntekijät. 
Lehdistö tuki hallituksen vahvan markan linjaa peläten luultavasti valuuttakurssipolitiikan olevan liian epäeurooppalaista ja vanhanaikaista.kenen mukaan?
Vaikka epäluottamus oli lisääntynyt vahvan markan politiikkaa kohtaan ja kriisi oli syventynyt, jatkui kiinteän kurssin ja korkeiden korkojen politiikka aina syyskuuhun 1992 asti, jolloin koko Länsi-Euroopan vastaava kiinteiden kurssien politiikka joutui kriisiin. Koska Suomen markka oli silloin yksi heikoimmista valuutoista, kaatui se ensimmäisenä maailmanlaajuisten valuuttaspekulaattoreiden paineessa. Suomen Pankki menetti nopeasti lähes koko valuuttavarantonsa, minkä seurauksena Suomen markka jouduttiin päästämään kellumaan.