stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ateljee
Suomalaisia tunnettuja ateljeita

Aimo Tukiaisen ateljee Orivedellä
Albert Edelfeltin ateljee Haikossa, Porvoossa
Getsemane, Kalervo Palsan ateljee Kittilässä
Halosenniemi, Pekka Halosen ateljee Tuusulan Rantatiellä
Humala ja Krapula, Tyko Sallisen ja Jalmari Ruokokosken ateljeetalot Hyvinkään Hyvinkäänkylässä
Hvitträsk, Eliel Saarisen, Herman Geselliuksen ja Armas Lindgrenin rakennuttama ateljee Kirkkonummella
Kalela, Akseli Gallen-Kallelan erämaa-ateljee Ruovedellä
Lallukan taiteilijakoti Helsingissä
Palanderin talon ateljee Tampereen keskustassa Nalkalan kaupunginosassa
Reidar Särestöniemen ateljee Kittilän Kaukosessa
Tampereen ateljeetalo
Tarvaspää, Akseli Gallen-Kallelan ateljee Espoossa
Visavuori, Emil Wikströmin ateljeeasunto Sääksmäellä, Valkeakoskella
Kirjallisuutta

Tiainen, Jussi: Taiteilijatiloja.  (Valokuvat: Jussi Tiainen. Taiteilijatekstit toimittanut Antti Tiainen)  Helsinki:  Parvs, 2007.  ISBN 978-952-5654-08-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ateljeet Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Studiot Wikimedia Commonsissa
Helge Pohjolan-Pirhonen

Helge ja Ursula Pohjolan-Pirhonen vuonna 1970.
Helge Ingmar Emanuel Pohjolan-Pirhonen (23. marraskuuta 1919 Helsinki – 17. heinäkuuta 1984 Sulkava) oli suomalainen historioitsija ja kirjailija. Hän oli naimisissa vuodesta 1956 filosofian maisteri, kirjailija Ursula Pohjolan-Pirhosen kanssa.
Helge Pohjolan-Pirhosen vanhemmat olivat pankinjohtaja Aare Pohjolan-Pirhonen ja Saimi Hjulström. Hän pääsi ylioppilaaksi 1937 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1946, filosofian maisteriksi 1947, filosofian lisensiaatiksi 1953 ja filosofian tohtoriksi 1955. Väitöskirjan aiheena oli Suomen poliittinen asema pohjoismaisen unionin loppuvaiheissa 1512–1523.
Helge Pohjolan-Pirhonen oli valtionarkistossa vt. ja ylimääräisenä amanuenssina 1946–1952 ja arkistonhoitajana 1952–1954. Hän oli Jyväskylän kasvatusopillisen korkeakoulun historian ja yhteiskuntaopin lehtorina 1954–1961 ja dosenttina 1960–1963. Pohjolan-Pirhonen oli sitten Helsingin yliopistossa dosenttina 1961–1964, Suomen historian vt. apulaisprofessorina 1963–1964 sekä apulaisprofessorina vuodesta 1964. Hän oli myös Yhteiskunnallisen korkeakoulun ja myöhemmin Tampereen yliopiston dosenttina vuodesta 1962 alkaen. Hän oli Kulturhistoriskt lexikon för nordisk medeltidin Suomen toimittajana vuodesta 1960 alkaen ja sen Suomen presidiumin jäsenenä vuodesta 1972.
Helge Pohjolan-Pirhonen kirjoitti myös historiallisia romaaneita salanimellä Aarre Kantola.
Ursula ja Helge Pohjolan-Pirhonen kuolivat liikenneonnettomuudessa Sulkavalla heinäkuussa 1984.
Teoksia

Omalla nimellä:
Suomen poliittinen asema pohjoismaisen unionin loppuvaiheissa 1512–1523, väitöskirja.  1953
Suomen historia 7 : Suomen historia 1523–1617.  WSOY 1960
Kulturhistoriskt lexikon för nordisk medeltid från vikingatid till reformationstid. Bands VI-XXII.  1961–1978
Kansakunnan historia 1: Heräävä kansakunta.  WSOY 1967
Kansakunnan historia 2: Kansakunta etsii itseään.  WSOY 1970
Kansakunnan historia 3: Kansakunta löytää itsensä.  WSOY 1973
Olavinlinnan historialliset vaiheet.  Pyhän Olavin kilta, Savonlinna 1973
Kansakunnan historia 1: Kivikaudesta kustavilaiseen aikaan.  WSOY 1983 (yhdessä Kari O. Virtasen kanssa)
Kansakunnan historia 2: Autonomian aika.  WSOY 1984 (yhdessä Teemu Aallon ja Kari O. Virtasen kanssa)
Nimellä Aarre Kantola:
Villiruusun aikaan : historiallinen romaani. WSOY 1976
Rakkautta sodan varjossa : historiallinen romaani. WSOY 1977
Fredrikshovin vanki : historiallinen romaani. WSOY 1978
Kukkia kevään sylissä : Zachris Topeliuksen nuoruudenrakkaus. WSOY 1979
Runoilija ja kanervankukka : Zachris Topeliuksen ja Greta Rinta-Kahran rakkaustarina. WSOY 1981
Tuli tyttö luota armahansa : J. L. Runebergin nuoruudenrakkaudet. WSOY 1983
Ateistien syrjintä

Monissa islamilaisissa maissa uskonnon hylkäämisestä voidaan tuomita kuolemaan.
Muodot
Rasismi
Rasismi Suomessa
Rotusyrjintä
Afrofobia
Seksismi
Ikäsyrjintä (lapset, teinit)
Uskonnollinen syrjintä
Koulukiusaaminen
Työsyrjintä
Elitismi
Homofobia
Ksenofobia
Luokkasyrjintä
Miesviha
Naisviha
Nepotismi
Oikofobia
Sanismi
Transfobia
Vammaisten syrjintä
Audismi
Ableismi
Riisto
Uskontoryhmiä kohtaan
Muslimit
Juutalaiset
Kristityt
Uskonnottomat
Ilmeneminen
Apartheid
Etninen puhdistus
Holokausti
Kansanmurha
Lynkkaus
Orjuus
Vaino
Kiihotus
Valkoinen ylivalta
Rikos ihmisyyttä vastaan
Musta ylivalta
Pakkosiirto
Vihapuhe
Viharikos
Aiheeseen liittyvää
Ennakkoluulo
Moniarvoisuus
Monikulttuurisuus
Positiivinen syrjintä
Suvaitsevaisuus
Yhdenvertaisuus
Tasa-arvo
Poliittinen korrektius
Distributiivinen oikeudenmukaisuus
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Ateistien syrjintä koskee ateistien tai uskonnottomien syrjintää historiallisesti ja nykyisin.
Islamilainen maailma

Humanists Internationalin vuonna 2013 julkaiseman raportin mukaan ainakin kolmessatoista maassa (Afganistan, Arabiemiirikunnat, Iran, Malesia, Mauritania, Malediivit, Nigeria, Pakistan, Qatar, Saudi-Arabia, Somalia, Sudan, Yemen) ateismista voidaan tuomita kuolemaan, jonka lisäksi monessa muussa maassa (kuten Egyptissä, Indonesiassa ja Kuwaitissa) on käytössä mahdollinen vankeusrangaistus.
Kirkon ja valtion ero

Kirkon ja valtion eron kannattajien mukaan valtion tulee olla uskontoihin nähden puolueeton. Valtio ja uskonto on erotettu tarkkaan toisistaan muun muassa Yhdysvalloissa ja Ranskassa.
Euroopan neuvosto antoi parlamentaarisessa yleiskokouksessaan 2007 suosituksen ”Valtio, uskonto, sekularismi, ihmisoikeudet” (suositus nro 1804). Suosituksessa Euroopan neuvosto toteaa kirkon ja valtion eron olevan Euroopan yhteisiä arvoja (artikla 4). Suosituksen pohjatekstissä ennen kokousta suositeltiin Euroopan valtioille kirkon ja valtion erottamista toisistaan. Pohjateksti muuttui Suomen aloitteesta.
Aiheesta muualla

Wikiuutisissa on aiheeseen liittyvä uutinen: Euroopan ihmisoikeustuomioistuin kehotti Italiaa poistamaan koulujen ristiinnaulitunkuvat
Freedom of Thought 2014: A Global Report on the Rights, Legal Status and Discrimination Against Humanist, Atheist and Non-Religious (PDF)
Erkki Hartikainen: EU:n perustuslakiluonnos syrjii ateisteja. Vapaa ajattelija 4/2003.
Atjaševon piiri

Atjaševon piiri Mordvan tasavallan kartalla.
Atjaševon piiri (ven. Атя́шевский райо́н, Atjaševski raion) on kunnallishallintoalue Mordvan tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1928 perustetun piirin pinta-ala on 1 095,8 neliökilometriä. Asukkaita on 18 300 henkeä (vuonna 2015).
Atjaševon piiri sijaitsee Mordvan tasavallan itäosassa. Se rajoittuu kaakossa Dubjonkin, lounaassa Tšamzinkan, lännessä Itšalkin ja pohjoisessa Ardatovin piireihin sekä idässä Uljanovskin alueeseen.
Piiri sijaitsee Volgan ylängön metsäarovyöhykkeellä. Tärkeimmät joet ovat Nuja ja Bolšaja Sarka. Hyötykaivannaisiin kuuluvat savi ja hiekka.
Hallinnollinen keskus on Atjaševon kaupunkimainen taajama. Samannimisen kaupunkikunnan lisäksi piiriin kuuluu 18 maalaiskuntaa: Alovo, Andrejevka, Atjaševo, Bolšije Manadyši, Djurki, Kamenka, Kapasovo, Kiržemany, Kozlovka, Lobaski, Pokrovskoje, Sabantšejevo, Šein-Maidan, Selištši, Tarasovo, Tšukaly-na-Vežne, Ušakovka ja Vetšerlei. Asukkaat ovat etupäässä ersäläisiä ja venäläisiä. Kaupunkiväestön osuus on 33,5 %.
Piirin läpi kulkee rautatie sekä Saranskista Ardatoviin johtava maantie. Pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut viljan ja sokerijuurikkaan viljelyyn. Atjaševon taajamassa on teollisuutta. Paikallislehtenä ilmestyy Vperjod.
Aiheesta muualla

Atjaševon piiri Mordvan tasavallan sivustolla (venäjäksi)
Ardatov •
Atjaševo •
Atjurjevo •
Bolšije Berezniki •
Bolšoje Ignatovo •
Dubjonki •
Insar •
Itšalki •
Jelniki •
Kadoškino •
Kotškurovo •
Kovylkino •
Krasnoslobodsk •
Ljambir •
Romodanovo •
Ruzajevka •
Saransk •
Staroje Šaigovo •
Temnikov •
Tenguševo •
Torbejevo •
Tšamzinka •
Zupova Poljana
Atlanttiset kielet

Atlanttisten kielten puhuma-alue.
Atlanttilaiset eli länsiatlanttiset kielet ovat etupäässä Länsi-Afrikassa puhuttujen nigeriläis-kongolaisten kielten ryhmä.
Ryhmän suurin kieli on fulani, jonka puhuma-alue ulottuu Länsi-Afrikasta aina Sudaniin saakka. Sen muita jäseniä ovat Senegalin ja Gambian kansalliskielet wolof, serer ja jola-fonyi sekä monet Senegalin eteläosan ja Guinea-Bissaun kielet, joista suurin on balanta.
Kieliryhmän kokoonpanosta ja sisäisestä luokittelusta on esitetty erilaisia näkemyksiä. Konstantin Pozdnjakovin ja Guillaume Segererin mukaan atlanttiset kielet jakautuvat pohjoiseen ja bak-ryhmään, joihin kuuluu 50–60 Senegalista Guineaan ulottuvalla alueella puhuttua kieltä. Heidän mukaansa ryhmään eivät kuulu Guinea-Bissaun, Guinean, Sierra Leonen ja Liberian mel-kielet kuten temne ja kissi, jotka David Sapir luki atlanttisten kielten eteläryhmään. Eteläryhmän jäseniksi katsotut limba, gola ja sua ovat Pozdnjakovin ja Segererin mukaan nigeriläis-kongolalaisia isolaattikieliä ja isolaattina pidetty bijago kuuluu bak-ryhmään.
Atlanttisten kielten ominaisuuksiin kuuluvat nominiluokat, jotka yhdistävät ne bantukieliin. Toinen kielitieteilijöitä kiinnostava piirre on sanakannan alkukonsonanttien morfofonologinen vaihtelu. Atlanttisissa kielissä on lainasanoja arabiasta, ranskasta ja englannista sekä mandelaisista ja mel-kielistä. Fulani ja wolof ovat vaikuttaneet moniin pienempiin kieliin.
Fulania ja wolofia on kirjoitettu arabialaisella kirjaimistolla jo ennen siirtomaa-aikaa. Senegalissa vahvistettiin vuonna 1971 latinalaiset kirjaimistot wolofia, fulania, sereriä ja jolaa varten.
Leo Rainio

Kapteeni Leo Rainio oli nimimerkki, jota Armas J. Pulla käytti sekä yksin että yhdessä Mika Waltarin kanssa.
Pulla kirjoitti ensin yksin romaanin Huimapää (nimimerkillä Leo Rainio 1929) ja jatkokertomuksen Aseveikot (nimimerkillä Kapteeni L. Rainio 1931). Sitten Pulla ja Waltari kirjoittivat yhdessä nimimerkillä Kapteeni Leo Rainio seikkailuromaanit Keisarin tekohampaat (1931), Punainen Madonna (1932) ja Älkää ampuko pianistia (1932) sekä näytelmän Isänmaan parhaat (1932). Kun Waltari vetäytyi yhteistyöstä, Pulla kirjoitti vielä samalla nimimerkillä romaanit Lempeä korvanleikkaaja (1933) ja Gangsterit ja seitsemän kääpiötä (1945).
Aiheesta muualla

Juri Nummelin: Mika Waltarin ja Armas J. Pullan Kapteeni Leo Rainio -kirjat.
Atjurjevon piiri

Atjurjevon piiri Mordvan tasavallan kartalla.
Atjurjevon piiri (ven. Атю́рьевский райо́н, Atjurjevski raion) on kunnallishallintoalue Mordvan tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1937 perustetun piirin pinta-ala on 827,1 neliökilometriä. Asukkaita on 9 100 henkeä (vuonna 2015).
Atjurjevon piiri sijaitsee Mordvan tasavallan länsiosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Temnikovin, idässä Krasnoslobodskin, kaakossa Kovylkinon sekä lounaassa ja lännessä Torbejevon piireihin.
Piirin itäosassa on metsäaroa ja länsiosassa sekametsää. Tärkeimmät joet ovat Javas, Ljatša ja Šustrui. Hyötykaivannaisiin kuuluvat savi ja hiekka.
Hallinnollinen keskus on Atjurjevon kylä. Piiriin kuuluu 12 maalaiskuntaa: Atjurjevo, Arga, Bolšoi Šustrui, Dmitrijev Usad, Kamenka, Kišaly, Kurtaški, Mordovskaja Kozlovka, Novotšadovo, Perevesje, Strelnikovo ja Volno-Nikolskoje. Asukkaat ovat etupäässä venäläisiä, mokšalaisia ja tataareja.
Piirin läpi kulkee Moskovan ja Saranskin välinen maantie. Pääelinkeino on maatalous, joka tuottaa viljaa, perunaa, lihaa, maitoa ja villaa. Paikallislehtenä ilmestyy Selskije vesti.
Aiheesta muualla

Atjurjevon piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Ardatov •
Atjaševo •
Atjurjevo •
Bolšije Berezniki •
Bolšoje Ignatovo •
Dubjonki •
Insar •
Itšalki •
Jelniki •
Kadoškino •
Kotškurovo •
Kovylkino •
Krasnoslobodsk •
Ljambir •
Romodanovo •
Ruzajevka •
Saransk •
Staroje Šaigovo •
Temnikov •
Tenguševo •
Torbejevo •
Tšamzinka •
Zupova Poljana
Pekka Reinikka

Pekka Antero Reinikka (sukunimi vuoteen 1947 Keinänen; s. 5. elokuuta 1932, Helsinki) on suomalainen eräkirjailija.
Reinikan vanhemmat olivat jääkärivänrikki Juho Keinänen ja Sylvi Reinikka. Hän pääsi ylioppilaaksi Laitilan yhteiskoulusta 1953 ja suoritti metsänhoitajan tutkinnon Helsingin yliopistossa 1958.
Reinikka on asunut Kuopiossa vuodesta 1958. Reinikalle myönnettiin eräneuvoksen arvonimi vuonna 1996.
Teokset

Kirjolohiaapinen.  Tekijä, Kuopio 1967, Suomen matkailuliitto. Retkeilyosasto 1969
Sumua ja kimallusta. Otava 1977
Kolmetoista kuunkiertoa, erätarinoita. Otava 1979
Eräpolku : jahtiviisautta nuorille erämiehille, tekijät Pekka Reinikka ja Tauno V. Mäki, kuvat Martti Arkko. Otava 1982, 2. painos 1995
Eräystäviä ja kylän koiria, kuvat Jyrki Reinikka. Otava 1984
Tikkuahvenia rakkaudella: kulinaarisia erätarinoita, piirrokset Martti Arkko. Otava 1986
Anopin kettu. Kustannuskiila, Kuopio 1989
Jahtia vuorotta. Karisto 2000
Haukikaruselli. Karisto 2001
Ahdille ja Tapiolle. Karisto 2005
Atlas (mytologia)

Atlas kannattelemassa taivaanpalloa
Atlas (m.kreik. Ἄτλας) on eräs kreikkalaisen mytologian titaani, Iapetoksen ja nymfi Klymenen poika ja Prometheuksen veli. Atlas johti taistelua sodassa titaanien puolella Olympos-vuoren jumalia vastaan. Voitettuaan titaanit Zeus rankaisi Atlasta antamalla taivaankannen hänen kannateltavakseen.
Yhtenä urotekonaan Herakles huijasi Atlaksen hakemaan hesperideiltä kultaisia omenoita tarjoutumalla pitämään taivaankantta sen aikaa. Kun Atlas palasi omenoiden kanssa, hän päätti, ettei ota taivasta takaisin Herakleelta. Herakles huijasi häntä taas suostumalla ottamaan tämän paikan, jos Atlas pitäisi taivaankantta vielä sen aikaa, että Herakles saisi taitettua viittansa harteidensa pehmusteeksi. Atlas suostui ja Herakles poistui paikalta. Myöhemmin kun Herakles kuoli ja hänen kuolematon puolensa pääsi Olympokselle, Atlaksen kerrottiin horjahtaneen Herakleen tuomasta ylipainosta.
Atlas-taru muistuttaa vähäaasialaista myyttiä maailman jättiläisestä Upellurista. Tarinan kaukainen lännessä sijaitseva vuori lienee Teide-tulivuori Teneriffalla.
Myöhemmässä traditiossa myytti Atlaksesta taivaankantajana sekoittui muihin tarinoihin ja konkretisoitui edelleen. Hänet esitettiin vaikutusvaltaisena ja suurikokoisena kuninkaana, jolla oli laaja tietämys tähtitieteestä. Kun Perseus saapui hänen luoksensa pyytäen suojaa päänsä päälle sitä kuitenkaan saamatta, Perseus muutti mukanaan kantamallaan Medusa-hirviön päällä Atlaksen valtavaksi vuoreksi. Näin kreikkalaiset selittivät Atlasvuorten syntyneen.
Atlas on usein käytetty voiman ja kestävyyden symboli länsimaisessa kulttuurissa. Hänet kuvataan usein polvistuneena toiselle polvelle kannattelemassa harteillaan maapalloa. Tällainen kuva on muun muassa Yrjö Karilaan laatiman tietokirjan Pikku jättiläisen tunnuksena. Atlantin valtameri on nimetty Atlaksen mukaan. Atlas on myös yritysten ja tuotteiden usein käyttämä nimi.
Ateenan valtiomuoto (Aristoteles)

| Ateenan valtiomuoto> Ἀθηναίων πολιτεία |
| --- | --- |
 Papyruskatkelma Ateenan valtiomuodosta. Lontoon papyrus 131, British Museum.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Aristoteles tai Aristoteleen koulukunta
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  historia, poliittinen filosofia
Julkaistu:  n. 328–325 eaa.
Sarja: 158 kaupungin valtiomuodot
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ateenan valtiomuoto (m.kreik. Ἀθηναίων πολιτεία, Athēnaiōn politeia) on Aristoteleen nimiin laitettu ja joko Aristoteleen tai jonkun hänen oppilaansa kirjoittama tutkielma, joka käsittelee antiikin Ateenan valtiomuotoa ja sen historiaa.
Historia

Aristoteleen teos oli todennäköisesti osa hänen peripateettisen koulunsa kokoelmaa 158 kaupungin kansanvaltaiset, harvainvaltaiset, parhaidenvaltaiset ja tyranninvaltaiset valtiomuodot lajeittain. Kokoelma käsitti laajan aineiston antiikin aikaisten kaupunkivaltioiden valtiomuodoista. Se mainitaan muun muassa Diogenes Laertioksen antamassa Aristoteleen teosluettelossa.
Teoksen on kirjoittanut joko Aristoteles tai joku peripateettisen koulukunnan oppilas hänen ohjauksessaan. Tutkielma on sisältönsä perusteella ajoitettu vuosien 328 ja 325 eaa. välille.
Aristoteleen teos on ainutkertainen sikäli, että se ei ole osa alkuperäistä Aristoteleen teosten kokoelmaa Corpus Aristotelicumia. Teos oli kateissa, kunnes amerikkalainen lähetyssaarnaaja löysi sen Egyptistä vuonna 1890. Myöhemmin samana vuonna British Museum hankki teoksen.
Sisältö

Teoksen alkuosa on kadonnut. Siitä tunnetaan joitakin katkelmia ennen kaikkea Herakleides Pontoslaisen teoksesta tekemästä lyhennelmästä.
Säilynyt osa on jaettu 69 lukuun. Se voidaan jakaa kahteen osaan. Ensimmäisessä esitetään Ateenan perustuslain historia vuoteen 403 eaa. saakka. Toisessa osassa esitetään Ateenan perustuslaki sellaisena, kuin se oli tutkielman kirjoitusajankohtana.
Ensimmäinen osa alkaa Kylonin ajoista ja etenee tämän jälkeen Soloniin sekä Peisistratoksen suvun tyranniaan. Tämän jälkeen selvitetään Kleistheneen tekemiä uudistuksia, Ateenan demokratiaa sekä sen välillä tapahtuneita syrjäyttämisiä (nk. neljänsadan oligarkian, viidentuhannen oligarkian, kolmenkymmenen tyrannin sekä kymmenen tyrannin ajat). Osa päättyy yhteenvetoon valtiomuodon historiallisesta kehityksestä.
Toinen osa käsittelee muun muassa kansalaisuutta koskevaa kirjanpitoa, virkatehtäviä, neuvostoa (bule), arkontteja, sotilaskomentajia sekä oikeusistuimia.
Kirjallisuutta > Käännöksiä ja tekstilaitoksia

Aristotle: Athenian Constitution. Teoksessa Aristotle's Works.  (Volume XX. Athenian Constitution. Eudemian Ethics. Virtues and Vices. Loeb Classical Library 285)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  ISBN 0-674-99315-2  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aristotle: Atheniensium Respublica.  (Toimittanut F. G. Kenyon. Oxford Classical Texts)  Oxford:  Oxford University Press.  ISBN 9780198145066  Kreikankielinen alkuteksti.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Day, James & Chambers, Mortimer: Aristotle's History of Athenian Democracy.  (University of California Publications in History 73)  Berkeley and Los Angeles:  University of California Press, 1962.  ISBN 9781258176891
Keaney, John J.: The Composition of Aristotle's Athenaion Politeia: Observation and Explanation.  Oxford University Press, 1992.  ISBN 0195361407
Rhodes, P. J.: A Commentary on the Aristotelian Athenaion Politeia.  Oxford:  Clarendon Press, 1981.  ISBN 0-19-814004-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ateenan valtiomuoto Wikimedia Commonsissa
Aristotle: The Athenian Constitution (Arkistoitu – Internet Archive), käännös Frederic G. Kenyon (englanniksi)
Aristotle: The Athenian Constitution, käännös Harris Rackham (englanniksi) (muinaiskreikaksi)
Aristotle: The Athenian Constitution, käännös Harris Rackham (englanniksi) (muinaiskreikaksi)
Athenai Diades

| Athenai Diades> Ἀθῆναι Διάδες.Sijainti |
| --- | --- |
 Athenai Diades
Koordinaatit:  38°50′47″N, 22°58′33″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Kastéli (Kastélli), Loutrá Giáltron, Istiaía-Aidipsós, Euboia, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Euboia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Athenai Diades (m.kreik. Ἀθῆναι Διάδες, Athēnai Diades, lat. Athenae Diades) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Euboian saarella Kreikassa. Se sijoitetaan nykyisen Istiaía-Aidipsóksen kunnan alueelle lähellä nykyistä Loutrá Giáltronin kylää.
Maantiede

Athenai Diadeen poliksen kaupunkikeskus sijaitsi Strabonin mukaan Kenaionin niemellä lähellä Oreosta eli Histiaiaa. Kaupunkikeskuksen paikkaa ei tunneta varmuudella, mutta se sijoitetaan nykyisin niemen etelärannikolle vastapäätä Aidepsosta, jossa sen akropoliiksi eli linnavuoreksi oletetaan nykyisin nimellä Kastéli tunnettu kukkula. Joskus Athenai Diadeen on ehdotettu olleen sama kaupunki kuin Dion, joka sijaitsi lännempänä, mutta nykyisin tätä näkemystä ei hyväksytä.
Athenai Diadeen kaupunkivaltion hallussa ollut alue käsitti vain osan Kenaionin niemestä, sillä loppuosa oli Dionin poliksen aluetta. Alueen pinta-alaksi on arvioitu alle 25 neliökilometriä.
Historia

Athenai Diadeen kaupunki on ollut olemassa arkaaiselta roomalaiselle kaudelle. Eforos kertoo, että kreikkalaisessa mytologiassa sen perustaja oli Dias, Abaan poika.
Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Athenai Diades kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa useita kertoja vuosina 452/451–416/415 eaa. 400-luvun eaa. lopulla Athenai Diades oli Histiaia/Oreoksen alaisuudessa. Myöhemmin kaupunki sai itsenäisyyteensä takaisin, sillä se kuului 300-luvulla eaa. toiseen Ateenan liittoon. Sen arvellaan jättäneen liiton noin vuonna 371 eaa. Myöhemmin samalla vuosisadalla Athenai Diades päätyi ilmeisesti jälleen osaksi Histiaiaa, ja esiintyy sen demoksena ainakin 200-luvulla eaa.
Rakennukset ja löydökset

Kaupungin akropoliin oletetulta paikalta Kastélin kukkulalta on löydetty muurien osia useista paikoista. Arkeologisten löydösten perusteella paikalla on ollut asutusta neoliittiselta kaudelta lähtien.
HMCS Athabaskan (G07)

| HMCS Athabaskan |
| --- | --- |
 HMCS Athabaskan

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vickers-Armstrong, Newcastle-on-Tyne
Kölinlasku:  31. lokakuuta 1940
Laskettu vesille:  15. marraskuuta 1941
Palveluskäyttöön:  3. helmikuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 29. huhtikuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 880 t (standardi) 2 560 t (max)
Pituus:  115 m
Leveys:  11,13 m
Syväys:  2,7 m
Koneteho:  44 000 hv
Nopeus:  36 solmua (67 km/h)
Miehistöä:  190
Aseistus
Aseistus:  6 x 4,7" -tykkiä kaksiputkisina CP Mk XIX asennuksina 2 x 4" QF Mk XVI -tykkiä kaksiputkisena asennuksena 4 x QF 2 naulan -ilmatorjuntatykkiä neliputkisena Mk VII asennuksena 4 x 21" (533 mm) torpedoputkea 2 x syvyyspomminheittäjää ja 1 x kisko
HMCS Athabaskan (viirinumero G07) oli Kanadan laivaston Tribal-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 5. huhtikuuta 1940 Vickers Armstrongin Newcastlen telakalta samanaikaisesti kolmen muun Kanadan laivastolle toimitettavan Tribal-luokan hävittäjän kanssa. Aluksen nimeksi piti tulla HMCS Iroquois, kun köli laskettiin 31. lokakuuta 1940 työnumerolla 4234 (telakkanumero 28). Kölinlaskua viivästyttivät toistuvien ilmahyökkäysten aiheuttamat vauriot telakalle sekä lisääntynyt korjausten määrä epäonnisen Norjan sotaretken sekä joukkojen mantereelta evakuoinnin päätyttyä.
Alus laskettiin vesille 18. marraskuuta 1941 nimellä HMCS Athabaskan, kun sen sisaralus oli jo nimetty syyskuussa HMCS Iroquoisiksi. Rakennustöiden aikana alukselle asennettiin merivalvonta- ja tykistön tulenjohtotutkat. Se valmistui 15. helmikuuta 1943, jolloin se liitettiin Kotilaivastoon.