stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pagué
Väkiluvun kehitys

Oheisessa taulukossa esitetyt Paguén piirikunnan väkiluvut pohjautuvat São Tomé ja Príncipen kansallisen tilastoinstituutin (port. Instituto Nacional de Estatística) tietoihin.
| Vuosi | Väkiluku yhteensä | Miehiä | Naisia |
| --- | --- | --- | --- |
| 1981 | 5 255 | 2 857 | 2 398 |
| 1991 | 5 471 | 2 796 | 2 675 |
| 2001 | 5 966 | 3 087 | 2 879 |
| 2011 | 7 542 | 3 892 | 3 650 |
Luettelo pikkuplaneetoista: 5 001–6 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 5001:stä ja päättyen 6000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Pahaniemen seisake

Pahaniemen seisake oli Uudenkaupungin radan varressa sijainnut lakkautettu seisake. Se perustettiin Turkuun, Pahaniemen kaupunginosaan vuonna 1933. Pahaniemen seisake lakkautettiin syyskuussa 1976, samana päivänä kun 700 metriä siitä Uuteenkaupunkiin päin sijainnut Jyrkkälän seisake avattiin.
Paavo ja Zephyr

Paavo ja Zephyr vuonna 1994 perustettu orkesteri. Kokoonpano on vaihdellut vuosien varrella. Laulaja Paavo ei ole koskaan esiintynyt oikealla nimellään.
Alkuperäinen kokoonpano

Juha Takanen, rummut
Reijo Loiva, kitara
Jani Jalkanen, basso
Paavo, laulu
Alkuperäinen kokoonpano > Myöhempi kokoonpano

Juha Takanen, rummut
Jyrki Telilä, kitara
Jani Jalkanen, basso
Kai Kaituri, koskettimet
Paavo, laulu
Diskografia

Paavo ja Zephyr (1995)
Kolme sointua (1998)
Toiveiden ilta (1999)
Muistoja (2002)
Salasanoja (2006)
Sattumankauppaa (2009)
Aiheesta muualla

Paavo ja Zephyrin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Paholaisen biografia

| Paholaisen biografia: Pahan olemus, historia ja tulevaisuus |
| --- | --- |

Kirjailija:  Kari Kuula
Kieli:  suomi
Genre:  kristinusko, teologia
Kustantaja:  Kirjapaja
Julkaistu:  2010
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  381
ISBN:  978-951-607-837-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Paholaisen biografia: Pahan olemus, historia ja tulevaisuus on Kari Kuulan kirja kristinuskon paholaisesta. Teoksen on julkaissut Kirjapaja vuonna 2010. Kuulan aikaisempi samaa aihepiiriä käsittelevä teos oli Helvetin historia.
Aiheesta muualla

Ilkka Pyysiäinen: Pirun pitkä historia. Tieteessä tapahtuu 4–5/2011. (PDF)
Paholaisen asianajajan paluu

| Paholaisen asianajajan paluu: Opaskirja skeptikolle |
| --- | --- |

Kirjailija:  Selin, Risto & Ollikainen, Marketta & Salmi, Ilpo V.
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa
ISBN:  951-9269-88-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Paholaisen asianajajan paluu: Opaskirja skeptikolle on vuonna 1997 ilmestynyt artikkelikokoelma.
Aiheesta muualla

Kalevi Kuitunen: Skeptikkojen Paholaisen asianajaja sai jatkoa. Helsingin Sanomat 12.8.1998.
Páfoksen arkeologinen museo

| Páfoksen arkeologinen museo Αρχαιολογικό Μουσείο Επαρχίας Πάφου |
| --- | --- |
 Páfoksen arkeologinen museo.
Tyyppi:  arkeologinen museo
Sijainti:  Georgíou Gríva Digení 43, Páfos, Kypros
Perustettu:  1936
Koordinaatit:  34°46′19″N, 32°25′49″E
 fiPáfoksen arkeologinen museo 
   
Páfoksen arkeologinen museo (Páfoksen alueen arkeologinen museo, kreik. Αρχαιολογικό Μουσείο Επαρχίας Πάφου, Archaiologikó Mouseío Eparchías Páfou) on arkeologinen museo Páfoksen kaupungissa Kyproksella. Se esittelee antiikin Pafoksen kaupungin sekä lähiympäristön löytöjä pääasiassa esihistorialliselta ja antiikin ajalta.
Museo on perustettu vuonna 1936 ja se aloitti toimintansa vuonna 1952. Se siirtyi nykyiseen museorakennukseen 1962–1964. Ennen museon rakentamista seudun löytöjä säilytettiin ensin eräässä koulussa ja tämän jälkeen vanhassa turkkilaisessa kylpylässä. Museota on laajennettu vuonna 1989 ja se on kunnostettu vuosina 2016–2018. Museo sijaitsee Páfoksen vanhankaupungin eli Páno Páfoksen (Ylä-Páfos) alueella. Museorakennuksessa on viisi näyttelysalia.
Kokoelmat

Museon kokoelmiin kuuluu esineitä neoliittiselta kivikaudelta aina uudelle ajalle noin vuoteen 1700 saakka. Pääosa löydöistä on peräisin Palaipafoksesta, Nea Pafoksesta ja Marionista. Löytöjä on myös muualta Páfoksen alueelta, kuten Geroskípousta, Kissónergasta, Lémpasta ja Pégeiasta.
Sali I esittelee löytöjä neoliittiselta ja kalkoliittiselta kaudelta sekä pronssikaudelta. Salissa II on löytöjä varhaiselta rautakaudelta sekä arkaaiselta ja klassiselta kaudelta. Salissa III on esineitä hellenistiseltä ja roomalaiselta kaudelta, ja salissa IV myöhäiseltä roomalaiselta sekä varhaiskristilliseltä kaudelta. Sali V esittelee bysanttilaista kautta ja myöhempää keskiaikaa. Museoesineitä on näytteillä myös museon ulkotiloissa. Museoesineisiin kuuluu muun muassa marmoriveistoksia, rakennusten koristeosia, seinämaalauksia, lattiamosaiikkeja, keramiikkaa, lasiesineitä, sarkofageja, koruja ja rahoja.
Museon kokoelmia.
Museon kokoelmia ulkotiloissa.
Askos, 700/600-luku eaa.
Asklepioksen patsas, hellenistinen.
”Kuumavesipulloja” eri ruumiinosille.
Seinämaalaus, 1/2. vuosisata jaa.
Lattiamosaiikkia.
Ciborium ja veistoksia kirkosta, 1400-luku.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Páfoksen arkeologinen museo Wikimedia Commonsissa
Paijalan koulu

| Paijalan koulu |
| --- | --- |
 Paijalan koulun piha. Vasemmalla päärakennuksen vanha puoli, taustalla oikealla vanha koulurakennus.
Sijainti:  Paijalantie 44, 04300 Tuusula
Koordinaatit:  60.4167°N, 25.0175°E
Tyyppi:  suomenkielinen alakoulu
Perustettu:  1916, oma rakennus 1924
Rehtori:  Seppo Mentula
Luokat:  1–6
Oppilaita:  noin 250 
Verkkosivut
Paijalan vanha koulurakennus
Paijalan koulu on noin 250 oppilaan suomenkielinen alakoulu (luokka-asteet 1–6) Tuusulan kunnassa. Lisäksi on esikoulun oppilaita.
Koulu sijaitsee Tuusulanjärven länsipuolella Paijalassa, runsas kaksi kilometriä Hyrylän keskustaajamasta pohjoisluoteeseen.
Koulu perustettiin vuonna 1916, ja se sai oman rakennuksensa vuonna 1924.  Seudun asutuksen tihentyessä vanha koulutalo ei enää riittänyt kasvaneelle oppilasmäärälle, ja sen viereen on rakennettu uudisrakennuksia vuosina uudisrakennuksia vuosina 2005, 2008 ja 2016.
Paholaisen vasara

| Paholaisen vasara |
| --- | --- |

Kirjailija:  Juha-Pekka Koskinen
Kieli:  suomi
Genre:  jännitys, rikos, kauhu
Kustantaja:  Helsinki-kirjat
Julkaistu:  2011
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  239
ISBN:  978-952-5874-66-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Paholaisen vasara on Juha-Pekka Koskisen vuonna 2011 ilmestynyt jännitysromaani.
Aiheesta muualla

Kirjailija JP Koskisen haastattelu – Paholaisen vasara. Helsinki-kirjat.  8.8.2011. Arkistoitu 29.4.2013.
Ehrnrooth, Pentti: JP Koskinen - Paholaisen vasara. Keskisuomalainen.  13.8.2011. Arkistoitu 29.8.2011.
Jan Erola: JP Koskisen haastattelu (video) Helsinki-kirjat 2011
Paikkarin seisake

Paikkarin seisake oli Naantalin radan varressa sijainnut lakkautettu seisake. Se perustettiin Raision Paikkariin vuonna 1928. Seisake lakkautettiin toukokuussa 1972, samaan aikaan kun henkilöliikenne loppui koko rataosuudella.
Pahuuden anatomia

| Pahuuden anatomia |
| --- | --- |

Kirjailija:  Hannu Lauerma
Kustantaja:  Edita
Julkaistu:  2009
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  240
ISBN:  978-951-37-5451-8

Edeltävä:  Usko, toivo ja huijaus
Seuraava:  Hyvän kääntöpuoli
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pahuuden anatomia: Pahuus, hulluus, poikkeavuus on Hannu Lauerman 2009 ilmestynyt kirja pahuudesta.
Aiheesta muualla

Vilmi, Ulla-Maija: Pahan varjossa. Vantaan Lauri.  24.9.2009. Arkistoitu 6.1.2013.
Kemppinen, Jukka: Lauerma ja pahuus. Kemppinen 25.5.2009.
Vesakas, Pauli: Hannu Lauerma - Pahuuden anatomia. Pahuus, hulluus, poikkeavuus. Savon Sanomat.  2.6.2009. Arkistoitu 20.12.2009.
Luettelo pikkuplaneetoista: 427 001–428 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
427001:stä ja päättyen 428000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 417 001–418 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
417001:stä ja päättyen 418000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Paimion vaakuna

Paimion vaakuna
Erik Puranpojan sinetti.
Paimion vaakuna on Paimion kaupungin tunnus. Vaakunan tunnusaihe on peräisin paimiolaisen aatelisen Erik Puranpojan sinetistä 1400-luvun alusta. Puranpoika oli kunnostautunut laivanrakentajana, jonka kautta laivanrakennuksessa käytetty napakaira päätyi hänen sinettiinsä kaksin kappalein. Paimion vaakunassa kairan voidaan tulkita kuvaavan varhaista paimiolaista laivateollisuutta, sekä talonpoikaispurjehdusta. Kairan ympärille sirotellut apilanlehdet kuvaavat maataloutta.
Vaakunan selitys on ”punaisessa, kulta-apilasirotteisessa kentässä hopeinen napakaira.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Paimion kunnanvaltuusto hyväksyi sen 25. kesäkuuta 1953. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 12. syyskuuta samana vuonna.
Paimion vaakuna muistuttaa paljon Kymenlaaksossa sijaitsevan Virolahden vaakunaa.
Paholaisen portti

| Paholaisen portti> The Gate |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Tibor Takács
Käsikirjoittaja:  Michael Nankin
Tuottaja:  John Kemeny
Säveltäjä:  Michael Hoenig
Pääosat:   Stephen Dorff  Christa Denton  Louis Tripp 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Alliance Entertainment Production
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  1987
Kesto:  92 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paholaisen portti (The Gate) on vuonna 1987 valmistunut kauhuelokuva, jonka on ohjannut Tibor Takács.
Elokuva kertoo veljeksistä, Glenistä ja Alista, jotka viettävät viikonlopun yksin kotona. Pihasta on aiemmin kaadettu iso puu, joka herättää kummallisia ajatuksia nuorissa. Kohta heille selviääkin, että iso puu on aikojen alusta asti peittänyt helvetin sisäänkäynnin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Stephen Dorff  | … |  Glen   |
|  Christa Denton  | … |  Al   |
|  Louis Tripp  | … |  Terry   |
|  Kelly Rowan  | … |  Lori Lee   |
|  Jennifer Irwin  | … |  Linda Lee   |
Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kuvasi Paholaisen porttia lapselliseksi ja campmaiseksi, mutta katsomisen arvoiseksi erikoistehosteiden ja lopun pikkumieshirviöiden ansiosta. Hän antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Luettelo pikkuplaneetoista: 43001–44000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
43001:stä ja päättyen 44000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Paholaiskolibri

| Paholaiskolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Paholaiskolibrit Calothorax
Laji::  lucifer
Kaksiosainen nimi
 Calothorax lucifer  (Swainson, 1827) 

Katso myös
   Paholaiskolibri Wikispeciesissä   Paholaiskolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Paholaiskolibri (Calothorax lucifer) on kolibreihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Pohjois-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Paholaiskolibri kasvaa noin 9–10 cm pitkäksi. Lajin sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Paholaiskolibrikoiras on päästään, selästään ja siivistään tumman vihreä. Kaulussa on kimaltavan violetti laikku. Rinta ja vatsa ovat valkeahkot ja kyljet ovat vihreät. Pyrstö on pitkä ja väriltään musta. Lajin naaras on päästään ja selästään vihreä ja vatsastaan kellertävä. Paholaiskolibrin nokka on pitkä, alaspäin kaartunut ja väriltään musta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Paholaiskolibria tavataan Meksikosta ja harvinaisempana Yhdysvalloista Arizonan, New Mexicon ja Teksasin osavaltioista. Paholaiskolibrin elinympäristöä ovat kuivat pensaikot aavikoilla ja kanjoneissa ja kivikkoisilla alueilla. Lajin ravintoa ovat kukkien, erityisesti agaavejen, mesi ja hyönteiset sekä hämähäkit. Lajin pesimäkausi kestää Yhdysvalloista huhtikuulta elokuulle ja Meksikossa toukokuulta syyskuulle. Paholaiskolibrit ovat todennäköisesti moniavioisia. Pesä rakennetaan pensaaseen tai kaktukseen kasvimateriaaleista ja se on muodoltaan kuppimainen.
Paholaiskolibrinaaras
Paimentolaisten uskonnosta kirkkolaitokseksi

Paimentolaisten uskonnosta kirkkolaitokseksi on Raija Sollamon toimittama artikkelikokoelma vuodelta 1991.
Aiheesta muualla

Martti Mäkisalo: Jumala, joka on luultua nuorempi. Helsingin Sanomat 12.11.1991.
Paine-erovoima

Paine-erovoima on voima joka syntyy kahden erilaisen hydrostaattisen paineen välille. Ilmapallon sisällä on suurempi paine kuin ulkona; jos palloon tulee reikä, paine-erovoima painaa ilmaa ulos. Korkealla lentävässä lentokoneessa on suurempi paine kuin ulkona. Jos oven avaa, ilma syöksyy matkustamosta ulos. Vastaavasti paine-erovoima pyrkii tunkemaan ilmaa tai mitä tahansa herkkäliikkeistä kaasua tai nestettä tyhjiöön tai muuhun astiaan jossa on ympäristöä alhaisempi paine - tätä kutsutaan yleiskielessä "alipaineen imuksi".
Meteorologiassa paine-erovoima on keskeinen käsite matalapaineen ja tuulen välisen yhteyden selittämisessä.
Pahan kehä

| Pahan kehä> They Live |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Carpenter
Käsikirjoittaja:   Ray Nelson  John Carpenter 
Tuottaja:  Larry J. Franco
Säveltäjä:   John Carpenter  Alan Howarth 
Kuvaaja:  Gary B. Kibbe
Pääosat:   Roddy Piper  Keith David  Meg Foster 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Studios
Levittäjä:  InterCom Netflix
Ensi-ilta:   Yhdysvallat 1988  Suomi 1990 (videoensi-ilta) 
Kesto:  93 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pahan kehä (They Live) on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toiminnallinen tieteiskauhuelokuva. Elokuvan ohjasi John Carpenter ja sen pääosassa on showpainijanakin tunnettu Roddy Piper.
Juoni

John Nada (Piper) on duunari, joka etsii uudesta asuinkaupungistaan työpaikkaa. Hänet palkataan rakennustyömaalle, jossa hän tutustuu Frankiin (David). Mellakkapoliisin myllättyä Nadan asuinalueen hän löytää aurinkolasit, jotka paljastavat Maan sellaisena kuin se todellisuudessa on: avaruusolentojen riistämä avaruuden kolmas maailma. Avaruusolennot käyttävät subliminaalisia viestejä ihmisten turruttamiseen ja alistamiseen, ja kätkevät viestit sekä todellisen olemuksensa ihmisiltä tuntemattomasta paikasta lähetettävällä signaalilla. Nada päättää etsiä lasien valmistajan ja löytää tiensä vapaustaistelijoiden vastarintaliikkeen luokse. Yhdessä Frankin kanssa hän taistelee tiensä avaruusolentojen signaalin alkulähteelle ja tuhoaa lähettimen. Kun signaali katoaa, ihmiset alkavat nähdä avaruusolennot sellaisina kuin nämä todellisuudessa ovat.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Roddy Piper  | … |  John Nada   |
|  Keith David  | … |  Frank Armitage   |
|  Meg Foster  | … |  Holly Thompson   |
|  George 'Buck' Flower  | … |  kiertelijä   |
|  Peter Jason  | … |  Gilbert   |
|  Raymond St. Jacques  | … |  katupappi   |
|  Jason Robards III  | … |  perheellinen mies   |
|  John Lawrence  | … |  parrakas mies   |
|  Susan Barnes  | … |  tummatukkainen nainen   |
|  Sy Richardson  | … |  kumouksellinen   |
|  Wendy Brainard  | … |  perheellisen miehen tytär   |
|  Lucille Meredith  | … |  haastattelija   |
|  Susan Blanchard  | … |  syytön nainen   |
|  Norman Alden  | … |  työnjohtaja   |
|  Dana Bratton  | … |  narkkari   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi kuvaa Pahan kehää yhdestä ideasta kehitetyksi pitkäksi vitsiksi, joka kuitenkin toimii. Hän antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Padasjoen kirkko

| Padasjoen kirkko |
| --- | --- |
 Padasjoen kirkko etelästä.
Sijainti:  Laivarannantie 1, Padasjoki
Koordinaatit:  61°21′17.6″N, 025°16′40.0″E
Seurakunta:  Hollolan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1928
Suunnittelija:  W. G. Palmqvist
Materiaali:  tiili, betoni
Istumapaikkoja:  600
Tyylisuunta:  klassismi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Padasjoen kirkko on W. G. Palmqvistin suunnittelema klassismia edustava päätytornillinen pitkäkirkko, joka rakennettiin.
Historiaa

Padasjoen Jokioisten kylään rakennettiin ensimmäinen puukirkko jo 1400-luvun jälkipuoliskolla. Vuosien 1520 ja 1560 välissä rakennettiin myös kivisakaristo, joka oli ensimmäinen osa kivikirkkohanketta. Keskiaikainen kivikirkkohanke ei toteutunut lukuun ottamatta sakaristoa. Vuosina 1668–1670 paikalle rakennettiin puinen ristikirkko, minkä vuoksi kivisakaristo purettiin. Osa sakariston perustuksia säilyi osana puukirkon kivijalkaa. Sen jäänteet löytyivät kaivauksissa vuonna 1925, mutta niiden suhde nykyiseen kirkkorakennukseen on epäselvä. Padasjoki on vanha Birgitta-seurakunta.
Padasjoen 1600-luvulta peräisin ollut puukirkko paloi maan tasalle 6. huhtikuuta 1924. Kirkon irtaimisto kelloja ja urkuja lukuun ottamatta saatiin pelastettua. Osa kirkon alla sijainneiden hautaholvien 1700-luvulta peräisin olleista arkuista ruumiineen tuhoutui myös tulipalossa.
Kirkkorakennus

Tiilestä rapatussa kirkossa on sisäkatteena betoniholvi, ulkokatteena on aumakatot, paitsi kuorissa satulakatto ja tornissa lyhtykatto. Tornin kellot ovat vuodelta 1927. Runkohuoneesta ulkonevat lähes sen korkuiset poikkisakarat, kuoren jatkeena on matala sakasti. Kirkossa on istumapaikkoja 600 hengelle, 14 + 2 -äänikertaiset urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas 1947. Alttaritaulu Ylösnousemus on Alexandra Frosterus-Såltinin vuonna 1901 maalaama.
Kuvia

Torni ja portaali.
Portaali.
Hautausmaa.
Vanha kirkko, vuosi tuntematon.
Vanha kirkko, vuosi tuntematon.
Piirustus Padasjoen vanhasta kirkosta, päivätty 1.11.1896
Pyhän Birgitta-veistos Kansallismuseossa Helsingissä.
Vanha kirkko, vuosi tuntematon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Padasjoen kirkko Wikimedia Commonsissa
Kirkko Hollolan seurakunnan www-sivuilla
| n k Perustiedot Wikidatassa: Padasjoen kirkko (Q11886337)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Padasjoki
katuosoite: Laivarannantie 1, 17500 Padasjoki
koordinaatit: 61°21′18″N 25°16′40″E﻿ / ﻿61.35489°N 25.27776°E﻿ / 61.35489; 25.27776
Luettelo pikkuplaneetoista: 50001–51000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
50001:stä ja päättyen 51000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Paavo Nurmi (patsas)

| Paavo Nurmi -patsas |
| --- | --- |

Nimi:  Paavo Nurmi -patsas
Tekijä:  Wäinö Aaltonen
Valmistumisvuosi:  1925 (kuvan valos Helsingin olympiastadionilla paljastettu 1952)
Taiteenlaji:  pronssiveistos
Korkeus:  220 cm
Sijainti:  Helsingin olympiastadion
Paikkakunta:  Helsinki
Koordinaatit:  60°11′04″N, 24°55′39″E
Paavo Nurmi -patsas Helsingin olympialaisten julisteessa vuonna 1952.
Nurmi ja Aaltonen Ateneumissa patsaan luona 1930-luvulla.
Paavo Nurmi -patsas (myös Paavo Nurmen juoksijapatsas) on kuvanveistäjä Wäinö Aaltosen tekemä, Suomen menestyneintä olympiaurheilijaa juoksija Paavo Nurmea esittävä kokovartaloveistos. Pronssiveistos valmistui vuonna 1925, ja siitä on sittemmin tehty neljä lisävalosta. Patsaasta tuli suomalaisen urheilun ja itsenäisen kansakunnan symboli ja Suomi-kuvan lähettiläs.
Tilaus merkitsi Aaltosen kansallisen luottotaiteilijan uran alkua. Aiemmin hänellä oli ollut vahva paikallinen merkitys Turun seudulla. Veistostilaus annettiin Aaltoselle ”kohotuspalkintona”, koska häntä pidettiin nuorista kuvanveistäjistä lahjakkaimpana. Veistos oli myös ensimmäinen Suomen valtion tilaama urheilijaa esittävä veistos.
Veistoksen tyyli

Paavo Nurmi toimi Aaltosen mallina Hirvensalon ateljeessa. Veistoksesta ei tehty naturalistista näköismuotokuvaa, vaan tavoitteena oli tehdä ihanteellinen ”suomalaisen juoksijan monumentti”. Aaltonen tavoitteli juoksijahahmolle dynaamista ja keveää asentoa. Liikkeen ja asennon etsimisessä Aaltonen käytti myös Toivo J. Kailan kirjassa julkaistuja valokuvia Nurmen harjoitusmenetelmistä.
Veistoksen ilme on kevyt ja ilmava. Sen paino on Nurmen oikean jalan varpaiden varassa. Sommittelusyistä veistos esittää Nurmen varvasastujana, vaikka hän todellisuudessa astui koko jalkapohjallaan. Vartalon kierteisyys viittaa Nurmelle tunnusomaiseen pitkään askeleeseen, joka lähti lantiosta.
Merkkihenkilöitä kuvaavissa veistoksissa harvemmin käytetty alastomuus liittyi 1920-luvulla pinnalla olleeseen antiikin taiteiden ihailuun. Veistos onkin suora viittaus antiikin Kreikan alastomiin urheilijoihin ja helleenisen kulttuurin jatkumoon.
Patsas keräsi positiivisia arvioita ulkomailla ja Suomessakin. Aikakaudelle tyypillisesti sitä arvioitiin rotupiirteiden valossa, ja sen katsottiin edustavan koko suomalaisen kansan ja rodun ominaisuuksia.
Vastaanotto ja veistoksen vaiheita > Ateneumin taidemuseon suojissa

Suomen valtio tilasi kuvanveistäjä Wäinö Aaltoselta Paavo Nurmen kokovartaloveistoksen 1. lokakuuta 1924, kun Nurmi oli voittanut viisi kultamitalia Pariisin olympialaisissa. Wäinö Aaltosen tekemä savimalli valmistui jo saman vuoden puolella ja Aukusti Veuron tekemä pronssivalu syksyllä 1925.
Valmis patsas sijoitettiin väliaikaisesti Ateneumin taidemuseoon odottamaan sijoitusta julkiselle paikalle. Sopivana pidettiin jo tuolloin suunnitteilla ollutta stadionia. Vaikka teos sai paljon myönteistä huomiota ulkomailla, hätkähdytti kansallissankarin kuvaaminen alastomana suomalaisyleisöä niin, että veistos oli Ateneumin sisätiloissa vielä stadionin valmistuttua 1938.
Vastaanotto ja veistoksen vaiheita > Ulkoveistoksena Helsingissä ja Turussa

Helsingin vuoden 1952 olympialaisten aikaan ilmapiiri ja aika alkoivat olla sopivia patsaan sijoittamiselle ulkotiloihin. Veistoksen alkuperäisen valoksen uudelleensijoittamisen sijaan päätettiin kuitenkin tehdä uusi kopio veistoksesta, joka paljastettiin Helsingin Olympiastadionin etukentällä olympiakisojen yhteydessä. Veistos oli näkyvästi esillä myös olympialaisten virallisessa julisteessa.
Veistoksen kolmas kopio paljastettiin Nurmen kotikaupungissa Turussa 1955 Auransillan luona Itäisellä Rantakadulla, eli vain muutama vuosi olympialaisten jälkeen. Veistoksen Turun kaupungille lahjoitti Oy Wärtsilä Ab. Patsasta siirrettiin myöhemmin muutama metri satamaan päin alkuperäiseltä paikalta risteysjärjestelyjen ja aivan patsaan eteen pystytetyn liikennevalopylvään takia. Patsas on liikenteenjakajakorokkeella.
Vastaanotto ja veistoksen vaiheita > Jyväskylässä ja maailmalla

Patsaan ensimmäinen valos kiersi 1950- ja 1960-luvuilla lukuisissa ulkomaisissa näyttelyissä, mutta varsinaisena sijoituspaikkana oli edelleen Ateneum.
Vuonna 1983 valos deponoitiin Jyväskylän yliopistolle. Se sijoitettiin Seminaarinmäen kampusalueelle, liikuntatieteellisen tiedekunnan vieressä olevaan Aallonpuistoon. Ateneum halusi kuitenkin patsaan Helsinkiin vuonna 1994 järjestettävää Wäinö Aaltosen satavuotisjuhlanäyttelyä varten. Nouto herätti kohua, sillä siitä ei oltu ilmoitettu yliopistolle.
Aaltosen juhlavuoden kunniaksi patsaasta tehtiin neljäs valos, jonka valtio lahjoitti Sveitsin Lausannessa sijaitsevan Kansainvälisen Olympiakomitean Olympiamuseon puistoon.
Jyväskylässä odotettiin patsaan palautusta, joten kohu kasvoi kun Ateneum ilmoitti, että huonon kunnon vuoksi veistosta säilytetään jatkossa Ateneumin sisätiloissa. Keskisuomalainen otsikoi: ”Kulttuuriskandaali – Jyväskylästä viety Nurmen patsas tuskin palaa takaisin”. Jyväskylä-seura neuvotteli Aaltosen perikunnan kanssa uuden valoksen tekemisestä ja keräsi rahaa. Yritysten ja yksityisten ohella rahaa lahjoittivat muun muassa opetusministeriö, Jyväskylän kaupunki ja yliopisto. Valos valmistui vuonna 2000 Kellokoskella ja se paljastettiin entisellä jalustallaan seuraavana vuonna. Koska veistoksesta on ollut lupa tehdä viisi valosta, oli Jyväskylän patsas viimeinen.