stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Shinbutsu shūgō

Šintolaiselle kamille (Inari) pyhitettyjä kettuja, torii, buddhalainen kivistupa ja buddhalaisia patsaita Jōgyō-jin temppelillä Kamakurassa.
Shinbutsu shūgō (jap. 神仏習合) eli kirjaimellisesti ”šintolaisuuden ja buddhalaisuuden synkretismi” tarkoittaa Japanissa vallitsevaa buddhalaisuuden ja paikallisten uskomusten synkretismiä. Ilmiötä kutsutaan myös nimellä shinbutsu konkō (jap. 神仏混淆), mutta sillä on negatiivinen, satunnaisuuteen ja rappioon vihjaava konnotaatio. Kun buddhalaisuus saapui Kiinan kautta Japaniin Asuka-kaudella (500-luvulla), japanilaiset sopeuttivat vanhan uskontonsa uuteen, sen sijaan että he olisivat hylänneet sen. Molempia uskontoja pidettiin tosina. Synkretismin seurauksena buddhalaiset temppelit (jap. 寺, tera) liitettiin paikallisten kamien pyhäköihin (jap. 神社, jinja) ja toisin päin ja omistettiin sekä kameille että Buddhalle. Buddhalaisuuden syvä vaikutus paikalliseen uskontoon voidaan nähdä esimerkiksi nykyisten pyhäköiden rakenteessa, joka on rukoushalleineen ja kuvineen buddhalaista alkuperää.
Buddhalaisuuden assimilaatio > Assimilaatioprosessi

Vaikka buddhalaiset munkit eivät epäilleetkään kamien olemassaoloa, ne olivat heidän mielestään kuitenkin alempiarvoisempia kuin buddhat. Hindulaisiin jumaliin oli jo suhtauduttu aiemmin samalla tavalla: niitä oli pidetty valaistumattomina saṃsāran vankeina. Buddhalaisten väitteet paremmuudesta saivat osakseen vastarintaa, ja munkit yrittivät voittaa sen liittämällä tietoisesti kameja omaan uskomusjärjestelmäänsä. Integroimista varten kehitettiin useita erilaisia tapoja. Liitosprosessi jaetaan yleensä kolmeen vaiheeseen.
Ensimmäinen henkilö, jonka tiedetään pukeneen sanoiksi japanilaisen uskonnon ja buddhalaisuuden väliset erot ja jonka tiedetään yrittäneen sovittaa uskontoja yhteen, oli prinssi Shōtoku (574–622). Ensimmäiset merkit siitä, että japanilaiset yleensä alkoivat ymmärtää kahden maailmankuvan välisiä eroja, ovat keisari Temmun hallituskaudelta (673–686). 700-luvulla Nara-kaudella alettiin perustaa niin kutsuttuja ”pyhäkkötemppeleitä” (jap. 神宮寺, jungūji): ne olivat yksi ensimmäisistä yrityksistä liittää šintolaisuutta ja buddhalaisuutta yhteen. Kun šintolaiseen pyhäkköön tuotiin buddhalaista uskonnollista esineistöä, ajateltiin, että kamit olivat eksyneitä olentoja, jotka tarvitsivat vapautuksen Buddhan avulla. Karman ja reinkarnaation lakien ajateltiin koskevan kameja samoin kuin ihmisiä, ja varhaisissa buddhalaisissa kertomuksissa todetaan, kuinka vaeltavat munkit ottivat tehtäväkseen auttaa kärsiviä kameja. Paikallinen kami saattoi ilmestyä munkille unessa ja kertoa hänelle kärsimyksistään. Parantaakseen kamin karmaa riittien ja sūtrien lukemisen kautta munkki rakensi temppelin kamille omistetun pyhäkön viereen. Sellaisia komplekseja luotiin jo 600-luvulla esimerkiksi Usaan Kyūshūlla, jossa Hachiman-kamia palvottiin yhdessä Miroku bosatsun (Maitreyan) kanssa. Kun temppeleitä rakennettiin pyhäköihin ja syntyi pyhäkkötemppeleitä, liitosprosessi kiihtyi.
Saman vuosisadan lopussa edettiin assimilaatioprosessin toiseen vaiheeseen, kun kami Hachiman julistettiin dharman suojelijajumalaksi ja hieman myöhemmin bodhisattvaksi. Hänelle omistettuja pyhäköitä alettiin rakentaa temppeleihin: se oli huomattava askel eteenpäin kamien ja buddhalaisten kulttien liittämisessä toisiinsa. Kun Naran Tōdai-jin temppeliin rakennettiin suuri Buddha, temppelin alueelle pystytettiin myös Hachimanille omistettu pyhäkkö. Legendan mukaan kami kertoi itse toivovansa pyhäkön rakentamista. Hachiman piti pyhäkköä palkkiona siitä, että hän oli auttanut temppeliä löytämään buddhapatsasta varten tarvittavat kulta- ja kuparikaivokset. Tämän jälkeen temppelit koko maassa alkoivat ottaa itselleen suojeluskameja (jap. 鎮守/鎮主, chinju).
Buddhalaisuuden assimilaatio > Honji suijaku -teoria

Fuusion kolmas ja viimeinen vaihe alkoi 800-luvulla, kun kehitettiin honji suijaku -teoria (jap. 本地垂迹). Sen mukaan japanilaiset kamit ovat buddhien, bodhisattvojen tai devojen ilmentymiä, jotka toimivat ihmisten keskuudessa johdattaakseen heidät buddhalaiselle tielle. Teoria on koko shinbutsu shūgō -rakennelman kulmakivi, minkä vuoksi se on toiminut japanilaisen uskonnon perustana vuosisatojen ajan. Monet kamit muuttuivat sen vuoksi potentiaalisen vaarallisista hengistä, jotka voisivat pelastua buddhalaisen opin kautta, buddhien tai bodhisattvojen paikallisiksi ilmentymiksi, joilla on asemaansa vastaava viisaus. Buddhia ja kameja ei voinut enää erottaa toisistaan.
Shinbutsu kakuri

Kaksi uskontoa eivät kuitenkaan koskaan fuusioituneet täydellisesti. Vaikka niiden opit limittyivät paikoin, ne säilyttivät oman identiteettinsä, ja niiden välinen suhde säilyi vaikeana, suureksi osaksi epäjärjestelmällisenä ja jännitteisenä. Uskontojen välinen suhde ei ollut niinkään kahden järjestelmän välinen suhde kuin tiettyjen kamien ja tiettyjen buddhien välinen suhde. Šintolaisuutta ja buddhalaisuutta pidettiin aina rinnakkaisina mutta toisistaan erillisinä entiteetteinä. Shinbutsu shūgōn lisäksi olikin olemassa myös kolikon kääntöpuoli, jatkuva eriytyminen.
Termi shinbutsu kakuri (jap. 神仏隔離) eli ”kamien eriytyminen buddhalaisuudesta” tarkoittaa Japanin buddhalaisuudessa keskiajan ja esimodernin ajan tapaa pitää joitakin kameja erillään buddhalaisuudesta. Vaikka jotkin kamit integroitiin buddhalaiseen pantheoniin, toiset kamit (tai ajoittain jopa samat kamit eri yhteydessä) pidettiin järjestelmällisesti siitä erillään. Tällä ilmiöllä oli huomattavia seurauksia koko maan kulttuurille. Sitä ei tule sekoittaa käsitteisiin shinbutsu bunri (”kamien ja buddhien erottaminen toisistaan”) tai haibutsu kishaku (”lakkauttakaa buddhat ja tuhotkaa Shākyamuni”), jotka olivat Japanin historiassa toistuvia ilmiöitä ja joiden syyt olivat yleensä poliittisia. Ensimmäinen liike hyväksyy buddhalaisuuden, kun taas toinen ja kolmas vastustavat sitä.
Tavalla oli joka tapauksessa merkittäviä seurauksia. Sen ansiosta kamien palvontaan liittyvät käytännöt eivät assimiloituneet buddhalaisuuteen täydellisesti. Kun buddhalaisuus kiellettiin Isen ja Kamon pyhäköissä, ne kykenivät kehittämään omat teoriansa kamien luonteesta vapaasti.
Uskonnot erotuskäskyn jälkeen

Vuonna 1868 shinbutsu bunri -liikkeen myötä (Meiji-kauden yritys erottaa šintolaisuus ja buddhalaisuus toisistaan) annettiin ”šintolaisuuden ja buddhalaisuuden erotuskäsky” (jap. 神仏判然令, shinbutsu hanzenrei). Nyt laki määräsi, että temppelien ja pyhäkköjen tuli olla toisistaan erillään.
Vaikka uskonnot ovat nykyään olleet muodollisesti erillään toisistaan yli vuosisadan ajan, Japanissa on edelleen paljon temppeleitä ja pyhäköitä, joissa ne elävät toistensa lomassa. Maassa on esimerkiksi joitakin merkittäviä buddhalaisia Inari-temppeleitä. Valtaosassa temppeleitä on edelleen ainakin yksi pieni pyhäkkö. Jopa molempien uskontojen keskeiset instituutiot ovat osoitus buddhalaisuuden ja šintolaisuuden kietoutumisesta yhteen. Suuressa Kenchō-jin temppelissä, joka on Kamakuran suurista zentemppeleistä tärkein (Kamakura gozan), on kaksi pyhäkköä. Kamakuran Tsurugaoka Hachiman-gū-pyhäkön oikeanpuoleisen lammen yhdessä saaressa on buddhalaiselle jumaluudelle Benzaitenille omistettu alapyhäkkö. Alapyhäkkö poistettiinkin vuonna 1868 shinbutsu bunri -liikkeen aikaan, mutta se rakennettiin uudestaan vuonna 1956. Kahden uskonnon eroa voidaankin pitää pinnallisena, ja shinbutsu shūgō on edelleen hyväksytty käytäntö.
Tästä huolimatta nykyään uskontojen välillä nähdään olevan raja. Šintolaisuutta tutkinut Karen Smyers toteaa:
»Monet tietolähteeni olivat yllättyneitä siitä, että buddhalaisia Inari-temppeleitä on olemassa. Se kertoo, kuinka menestyksekkäästi hallinto on onnistunut luomaan uskontojen paikoille ja tietyille niitä koskeville identiteeteille erilliset käsiteluokat, vaikka käytäntö onkin edelleen monimuotoinen ja ei-eksklusiivinen.»
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shinbutsu shūgō Wikimedia Commonsissa
Erkki Valla

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 8. syyskuuta 1964 (ikä 60)
Syntymäpaikka: Helsinki, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 172 cm
Junioriseurat
1975–1983: HJK
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1983–1991 | HJK | 141 | (12) |
| 1991–1994 | FinnPa | 81 | (12) |
| 1994 | → Kiffen (laina) | 1 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 223 | (24) |
Maajoukkue
| 1984–1985 | Suomi U21 | 6 | (0) |
| 1988 | Suomi | 3 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Erkki Valla (s. 8. syyskuuta 1964 Helsinki) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Keskikentällä pelannut Valla edusti urallaan Helsingin Jalkapalloklubia 1983–1991 ja Finnairin Palloilijoita 1991–1994. Hän voitti HJK:ssa Suomen mestaruuden 1985, 1987, 1988 ja 1990 sekä Suomen Cupin 1984. Kaikkiaan Valla pelasi 11 kauden aikana 183 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 16 maalia.
Valla pelasi Suomen maajoukkueessa kolme maaottelua vuonna 1988.
Pelaajauran jälkeen Valla on valmentanut muun muassa AC Vantaan A-nuoret Suomen mestaruuteen ja toiminut Käpylän Pallon toiminnanjohtajana.
Tällä hetkellä Valla toimii HJK:n valmennuspäällikkönä.
Valko-Venäjän oppositio

Valko-Venäjän lippu 1991–1995, jota usein käytetään opposition tunnuksena.
Valko-Venäjän oppositio tarkoittaa yleensä niitä demokraattisia poliittisia ryhmiä Valko-Venäjällä, jotka vastustavat vuodesta 1994 saakka maata vahvoin valtaoikeuksin hallinneen presidentti Lukašenkan harjoittamaa politiikkaa ja yleensä pyrkivät useiden muiden entisen Neuvostoliiton tasavaltojen tavoin poistamaan hallintoon jääneitä neuvostopiirteitä. Osa ryhmistä haluaa irrottaa valtiota Venäjän vaikutuspiiristä ja taistelee venäjän kielen suosimisesta vastaan tai pyrii laajempaan länsi-integraatioon Nato- tai EU-jäsenyyden avulla.
Valko-Venäjällä opposition avainhahmojen koteihin tai työpaikoille on tehty kotietsintöjä, ja tietokoneita ja muita työkaluja on takavarikoitu. Opposition edustajiin voidaan kohdistetaan rikossyytteitä, jotka voivat olla tekaistujakin. Useita opposition edustajia on tällaisin perustein tuomittu vankeuteen. Näin menetellen edustajien vaalikelpoiden estämiseksi esimerkiksi seuraavissa presidentinvaaleissa on saatu perusteet. Osa opposition ehdokkaista on muuttanut ulkomaille esimerkiksi turvapaikan turvin. Tämä voi vähentää henkilön mahdollisuuksia osallistua poliittiseen keskusteluun tai vaalitaisteluun Valko-Venäjällä.
Viranomaiset voivat vangita opposition edustajia jopa kuukausiksi maan aiemman, valko-puna-valkoisen kansallislipun esillä pitämisestä. Myös oppositioon liitettyjä järjestöjä valvotaan ja niiden toimintaan puututaan. Niinpä myös oppositiopuolueen statuksen saanut Valko-Venäjän Työväenpuolue kiellettiin virallisesti vuonna 2004, mutta puolue on jatkanut toimintaansa myös toimintakiellon jälkeen.
Oppositio on järjestänyt Valko-Venäjällä presidentinvaalien jälkeisiä mielenosoituksia vuosina 2006, 2010, 2011, 2012 ja 2017.
Oppositio aloitti vuonna 2020 suuret protestit, koska presidentinvaalit olivat vilpilliset. Mielenosoitukset jatkuivat viikkoja, vaikka poliisi yritti tukahduttaa niitä pidätyksin ja ei-tappavalla voimankäytöllä.
Opposition edustajia

Tunnettuja oppositiohahmoja ovat mm. monet Valko-Venäjän eri presidentinvaalien vastaehdokkaat sekä muut oppositiopuolueiden edustajat. Myös esimerkiksi useat ihmisoikeustaistelijat, vapaissa tiedotusvälineissä toimivat toimittajat ja kuvaajat, presidentin linjaa vastustavat ja kritisoivat taiteilijat (osaa heistä sensuroidaan tiedotusvälineissä), ja monet akateemista vapautta kaipaavat (yhtä virallista valtiollista totuutta vastustavat) henkilöt voidaan katsoa opposition edustajiksi, vaikkeivat ole varsinaisia oppositiopoliitikkoja.
Esimerkkejä oppositiohahmoista:
Ales Bjaljatski, ihmisoikeusjärjestö Vjasnan puheenjohtaja, 12/2013 vankeudessa
Aljaksandar Kazulin, ex-presidenttiehdokas (2006)
Anatoli Lebedko, Yhdistyneen kansalaispuolueen puheenjohtaja
Aljaksandr Milinkevitš, ex-presidenttiehdokas (2006)
Vladimir Nekljajev, kirjailija, ex-presidenttiehdokas (2010), kotiaresti päättyi 7/2013
Andrei Sannikau (Andrei Sannikov), ihmisoikeusjärjestö Charter '97:n puheenjohtaja, ex-presidenttiehdokas (2010) ja entinen diplomaatti ja varaministeri, poliittinen turvapaikka Isossa-Britanniassa 12/2012-
Pavel Severinets (valkoven. Павел Северинец), Valko-Venäjän kristillisdemokraattisen puolueen johtajia, oli vangittuna lokakuuhun 2013 saakka.
Mikalai Statkevitš (valkoven. Мікалай Статкевіч), ex-presidenttiehdokas (2010), entinen everstiluutnantti, sosiaalidemokraatti, 12/2013 vankeudessa
Maria Kalesnikava, oppositiojohtaja
Svjatlana Tsihanouskaja, Liettuaan paennut opposition keulakuva
Veronika Tsapkala, Moskovaan paennut oppositiojohtaja
Viktar Babaryka, opposition vahvin ehdokas vuoden 2020 presidentinvaaleissa, pidätettiin ennen vaaleja
Svjatlana Tsihanouskaja
Maria Kalesnikava
Ales Bjaljatski, ihmisoikeusjärjestö Vjasnan puheenjohtaja, poliittinen vanki.
Andrei Sannikau, poliittinen pakolainen.
Vladimir Nekljajev, kirjailija.
Pavel Severinets, vapautui poliittisesta vankeudesta lokakuussa 2013.
Mikalai Statkevitš, poliittinen vanki.
Viktar Babaryka, presidenttiehdokas 2020.
Opposition edustajia > Oppositioryhmittymiä

"Vapaa Valko-Venäjä" (ven. Свободная Беларусь, Svobodnaja Belarus) -aloitteeseen liittyviä kansalaisjärjestöjä ovat:lähde?
Trebisonda Valla

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Trebisonda Valla |  Trebisonda Valla |  Trebisonda Valla |  |
Maa:   Italia
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Berliini 1936 |  80 m aitajuoksu |  |
Trebisonda "Ondina" Valla (20. toukokuuta 1916 – 16. lokakuuta 2006) oli italialainen pika-aitajuoksija ja olympiavoittaja.
Trebisonda Valla voitti 80 metrin aitajuoksun olympiakultaa Berliinin 1936 olympialaisissa ajalla 11,7 s. Tiukassa kilpailussa neljä parasta saivat saman loppuajan, ja tuomarit tutkivat maalikuvia puoli tuntia ennen kuin pystyivät julistamaan lopputulokset. Välierässään Valla oli juossut myötätuulessa ajan 11,6 s. Hän juoksi toisen osuuden Italian neljänneksi sijoittuneessa pikaviestijoukkueessa.
Valkokurkkununna

| Valkokurkkununna |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Laiskurit Bucconidae
Suku::  Hapaloptila
Laji::  castanea
Kaksiosainen nimi
 Hapaloptila castanea  (Verreaux, 1866) 
Katso myös
   Valkokurkkununna Wikispeciesissä   Valkokurkkununna Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkokurkkununna (Hapaloptila castanea) on laiskureihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Valkokurkkununna kasvaa 23–25 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää ja perä ovat harmaat. Otsa on musta, ja nokan ympärillä ja kurkussa on valkoista. Valkokurkkununnan selkä ja siivet ovat tumman harmahtavanruskeat. Linnun rinta ja vatsa ovat punaruskeat.
Levinneisyys ja elintavat

Valkokurkkununnaa tavataan Kolumbiasta Peruun. Lajin elinympäristöä ovat tiheät ja kosteat vuoristometsät 750–2 900 metrin korkeudesa. Valkokurkkununnat liikkuvat pareittain tai pieninä ryhminä. Lintu syö hyönteisiä ja hedelmiä.
Siipiopastin

Puolalaisia siipiopastimia Kościerzynassa.
Siipiopastin eli semafori on yksi varhaisimpia rautatieliikenteen ohjauksessa käytettäviä opastimia.
Historia

Monet rautateiden alkuaikojen opastimet olivat siipiopastimia. Tuolloin lamppuina käytettiin pääasiassa öljylyhtyjä sekä kynttilöitä, joiden valoteho ei ollut riittävä päiväkäyttöön. Valo-opasteita ei siis voitu käyttää päiväsaikaan, koska ne eivät näkyneet riittävän hyvin. lähde?
Siipiopastin kehitettiin korvaamaan asemamiehen näyttämiä käsiopasteita. Yleisesti seis–opaste annettiin aina siipi vaakasuorassa. Alkuaikoina ajon salliva opaste annettiin laskemalla siipeä noin 45 asteen kulmaan alas, mutta tämä muutettiin myöhemmin siten että ajon salliva opaste annettiin nostamalla siipeä 45 asteen kulmaan ylös. Muutos tehtiin sen vuoksi, että opastimen mekanismin vikaantuessa siipi pääsi putoamaan ala-asentoon ja näytti virheellisesti ajon sallivaa opastetta. Kun ajon salliva opaste näytettiin siipi yläviistoon, mekanismin vikaantuessa siipi palautui aina takaisin seis-asentoon. lähde?
Siipiopastin Suomessa

Suomessa on ollut käytössä muutamia yleisiä siipiopastinmalleja. Aluksi opastimet olivat puurakenteisia ja niiden siipi osoitti ajon sallivassa asennossa alaspäin. Siiven asento kuitenkin muuttui vikaantumisien vuoksi. Uudemmat metallirakenteiset siipiopastimet ovat ilmeisesti perua Ruotsista, sillä niiden yhdennäköisyys on silmin nähtävissä. lähde?
Erään version mukaan Suomeen viimeisimmät siipiopastimet tulivat ilmeisesti Ruotsin kautta Saksasta. Saksassa siipiopastimet sijoitettiin raiteen oikealle puolelle kuten Suomessakin. Saksalaisen siipiopastimen siivet osoittivat radalta poispäin. Kun saksalaisesta opastinjärjestelmästä otettiin Ruotsissa mallia, opastin siirrettiin raiteen vasemmalle puolelle ja mastoa käännettiin 180°, jotta siivet osoittaisivat edelleen radalta poispäin. Suomen rataverkolle tuodut siipiopastimet olivat suoraan perua Ruotsista. Ne asetettiin sellaisenaan raiteen oikealle puolelle, jolloin siivet osoittivat radalle päin. lähde?
Siipiopastin Suomessa > Siipien lukumäärä

Alun perin suomalaisessa siipiopastimessa oli 1–3 siipeä. Näistä ylin siipi oli seis-asennossa aina vaakasuorassa, ja mahdolliset alemmat siivet olivat pystysuorassa maston suuntaisina.
Siipiopastin Suomessa > Siipiopastimien opasteet

Siipiopastimella saatettiin antaa siipien lukumäärän mukainen määrä opasteita:
| Siipiopastin | Opaste | Merkitys |
| --- | --- | --- |
|   | Seis | ylin siipi vaakasuorassa ja mahdolliset alemmat siivet pystysuorassa maston suuntaisina tarkoitti että juna ei saa ohittaa opastinta. |
|   | Aja | Yksi siipi viistosti ylöspäin tarkoitti, että juna saa jatkaa matkaansa suurimmalla sallitulla nopeudellaan, ja että vaihteet on asetettu suoralle kulkutielle |
|  | Aja Sn 35 | Kaksi siipeä viistosti ylöspäin tarkoitti, että junan on hiljennettävä vauhtia, koska kulkutiellä on poikkeavalle raiteelle asetettu vaihde |
kolme siipeä viistosti ylöspäin tarkoitti samaa kuin kahdella siivellä annettava opaste, mutta tällöin saattoi olla voimassa jokin erityisehto. Yleisimmin kolmella siivellä ilmaistiin kuitenkin se, kummalle puolelle pääraidetta vaihteesta käännyttäisiin. lähde?
Lopulta kolmas eli alin siipi poistettiin Suomessa tarpeettomana, sillä kahdella siivellä voitiin antaa riittävä määrä informaatiota. lähde?
Siipiopastin Suomessa > Viimeiset siipiopastimet

Suomen rataverkolla on ollut runsaasti siipiopastimia. Niitä on kuitenkin poistettu tarpeettomina turvalaitosten uusimistöiden yhteydessä. lähde? Suomen viimeiset rautatieliikenteen ohjaukseen käytetyt siipiopastimet sijaitsivat Huutokosken rautatieasemalla, ja niistä viimeinen poistettiin käytöstä marraskuussa 2003.
Sihltal Zürich Uetliberg Bahn

| Sihltal Zürich Uetliberg Bahn SZU |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  Aktiengesellschaft (osakeyhtiö)
Perustettu:  1973
Kotipaikka:  Zürich, Sveitsi
Toimiala:  julkinen liikenne
Tuotteet:  rautatie-, linja-auto- ja köysiratakuljetukset
Liikevaihto:  50 milj. Sfr (2016)
Tilikauden tulos:  3 milj. Sfr (2016)
Henkilöstö:  145 (2016)
Kotisivu:  szu.ch
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
S4-juna Sihltalissa.
Sihltal Zürich Uetliberg Bahn (SZU) on sveitsiläinen liikenneyhtiö, joka harjoittaa rautatie-, linja-auto- ja köysirataliikennettä Zürichin länsipuolella, Zimmerbergin alueella.
Historia

Sihltal Zürich Uetliberg Bahn SZU AG (SZU) aloitti toimintansa 1.1.1973, kun Bahngesellschaft Zürich–Uetliberg (BZUe) ja Sihltalbahn (SiTB) yhdistyivät.
Yhtiön historia alkaa 1870-luvulta, kun Uetlibergbahn-niminen yhtiö (UeB) rakensi Uetlibergille rautatien Zürichin Selnausta. Rautatie otettiin käyttöön vuonna 1875. Toiminta siirtyi Bahngesellschaft Zürich-Uetliberg -yhtiölle  vuonna 1922. Rata sähköistettiin vuonna 1923 (1 200 Vdc).
SiTB:n Sihltalbahnin rata Zürichin Giesshübelistä Horgenin Sihlwaldiin avattiin vuonna 1892. Rataa jatkettiin Sihlbruggiin vuonna 1897. Koko rata sähköistettiin vuonna 1924 (15 kV, 16,7 Hz).
SZU:n rautatie Selnausta jatkettiin Zürichin päärautatieasemalle vuonna 1990. SZU:n laituri (raiteet 21–22) sijaitsee aseman alemmalla, maanalaisella tasolla.
Adliswilissä sijaitseva köysirata, Luftseilbahn Adliswil–Felsenegg (LAF), siirtyi SiTB:n hoidettavaksi vuonna 1954. SZU aloitti linja-autoliikenteen Zimmerbergin alueella vuonna 2001.
Omistajat

SZU:n pääomistajia ovat kunnat, kantoni ja liittovaltio:
Zürichin kaupunki 32,6 %
muut kunnat 6,8 %
valtio 27,8 %
Zürichin kantoni 23,8 %
muut 9,0 %.
Liikenne

Vuonna 2016 SZU kuljetti 15 milj. junamatkustajaa Zürichin lähiliikenteen reiteillä S4 ja S10. Lisäksi yhtiön vastuulla on Zürichin yhteistariffialueen (ZVV) 27 linja-autoreitin liikenne. SZU:lla ei kuitenkaan ole omia busseja, vaan se ostaa reittien liikennöinnin neljältä eri yhtiöltä. Linja-autoissa kulki vuonna 2016 yhteensä 10 miljoonaa matkustajaa.
Rataverkko

SZU:n rataverkko koostuu kahdesta rataosuudesta, jotka alkavat Zürichin päärautatieasemalta. Radat päättyvät Uetlibergvuorelle ja Sihlbruggin asemalle Horgenissa. SZU:n radat ovat normaalilevyisiä (1 435 mm). Zürich HB – Giesshübel -osuuden erikoisuutena on, että radalla on kaksi käyttöjännitettä, 1 200 V ja 15 kV.
Taulukko rataosuuksista:
| Rataosuus | Pituus, km | Raideleveys, mm | Käyttöjännite | Käyttöönotto |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Zürich HB – Uetliberg, S10 | 10,3 | 1 435 | 1 200 V dc | 1875 |
| Zürich HB - Sihlbrugg, S4 | 18,6 | 1 435 | 15 kV ac | 1892–1897 |
| Yhteensä | 28,9 |  |  |  |
Köysirata

Luftseilbahn Adliswil-Felsenegg LAF AG -yhtiö omistaa köysiradan Adliswilin kaupungin ja Felseneggvuoren (810 m mpy.) välillä.   Radan korkeusero on 307 metriä ja pituus 1 048 metriä. Köysirata on otettu käyttöön vuonna 1954. Köysiradan liikenne on ympärivuotista.
SZU hoitaa liikennöinnin radalla. Radalla on noin 250 000 matkustajaa vuodessa (vuonna 2016).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sihltal Zürich Uetliberg Bahn Wikimedia Commonsissa
Zürichin paikallisliikenteen S10-reitin juna pääteasemallaan Uetlibergillä.
Zürich-Selnaun asema sijaitsee Sihljoen alla.
SZU:n laituri Zürichin päärautatieasemalla.
Adliswilin köysirata.
Sierre

| Sierre Siders |
| --- | --- |
 Lac de Géronde, Sierre.
 lippu:  vaakuna

 Koordinaatit: 46°17′39″N, 7°32′0″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Valais
Alue (District):  Sierre
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  19,13  km²
Korkeus:  499 - 1 880 m
Väkiluku (2015):  16 711
 – Väestötiheys:  874 as./km²
 
 www.sierre.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sierre (saks. Siders) on sveitsiläinen kaupunki Valais’n kantonin ranskankielisessä osassa. Sierressä oli vuoden 2015 lopulla 16 711 vakinaista asukasta. Sierren seutu on tunnettu monista  hiihtokeskuksistaan. Sierre on viininviljelyaluetta. Sierre on myös samannimisen hallintoalueen keskuspaikka.
Maantiede

Sierre sijaitsee keskisessä Valais’ssa, Rhônen laakson pohjalla, noin 500 metrin korkeudella. Kaupungin pohjoispuolella sijaitsevat Bernin Alpit ja eteläpuolella Valais’n Alpit.
Kieli

Sierre sijaitsee Valais’n ranskan- ja saksankielisten alueiden rajalla. Nykyisin alueen enemmistökieli on ranska, jota puhui vuonna 2000 80 prosenttia alueen asukkaista. Tilanne on muuttunut olennaisesti 100 vuodessa, sillä vielä 1800-luvun lopulla alueen enemmistökieli oli saksa.
Talous

Sierressä on alumiiniteollisuutta.
Liikenne

Rhônen laaksoa seuraavat eurooppatie E62 (Autobahn A9) sekä valtatie N9 kulkevat Sierren kautta. Sierre on SBB-CFF-FFS:n Geneve-Brig-pääradan varrella. Lisäksi Sierrestä on funikulaariyhteys Crans-Montanan matkailualueelle. Sierrestä lähtee myös yhteensä kymmenkunta linja-autoreittiä lähikyliin ja kaupunkeihin .
Urheilu

HC Sierre on sierreläinen jääkiekkojoukkue.