Saihō-ji
Historia

Saihō-jin lienee perustanut munkki Gyōki Nara-kaudella vuosien 729–749 välillä keisari Shōmun käskystä. Temppeli kuului alun perin Hossō-koulukuntaan, ja sen nimi kirjoitettiin eri kirjoitusmerkein kuin nykyään (西方寺). Tämä nimi merkitsi ’läntisen suunnan temppeliä’ ja viittasi Amida-buddhan läntiseen paratiisiin eli puhtaaseen maahan (Sukhāvatī). Saihō-ji oli yksi Gyōkin Kinain alueelle perustamasta 49 temppelistä. Temppelialueella olevan lammen väitetään periytyvän prinssi Shōtokun omistaman vanhemman huvilan ajalta. Heian-kauden alkupuolella 800-luvun alussa temppelillä saattoi oleskella lyhyen aikaa munkki Kūkai. Vuonna 1400 kirjoitetun teoksen Saihō-ji engi mukaan niin sanotun Kusukon välikohtauksen yhteydessä perinnöttömäksi tehty kruununprinssi Takaoka eli Shinnyo ryhtyi ennen Kiinaan lähtöään Kūkain avustuksella temppelillä munkiksi. Saihō-ji engi väittää myös, että Takaoka istutti temppelin ensimmäisen kirsikkapuun oksasta, jonka toi paikalle keisarilliselta palatsilta shōgun Sakanoue no Tamuramaro.
Temppeliä uudistettiin Kamakura-kauden alussa 1190-luvulla, kun munkki Hōnen teki siitä Puhtaan maan buddhalaisen luostarin. Rakennustyöt lienee pannut toimeen sotilashallinnon virkamies Nakahara no Morokazu, ja niissä temppeli jaettiin kahteen osaan, joista toinen oli edelleen nimeltään Saihō-ji, toinen Onriedo-ji (厭離穢土寺, ’saṃvega-temppeli’). Myöhemmin munkki Shinranin kerrotaan rakennuttaneen temppeliin Gutokudō-hallin (愚禿堂), jossa saattoi 1200-luvulla oleskella myös sijaishallitsija Hōjō Tokiyori. Sen jälkeen temppeli kuitenkin kärsi tuhoja 1300-luvun alun väkivaltaisuuksissa.
Vuonna 1339 temppelin rakennutti uudelleen Matsunoo-taishan šintolaisen pyhäkön ylipappi Fujiwara Chikahide, joka kutsui avukseen munkki Musō Sosekin. Puutarhasuunnittelijana tunnettu Musō teki Saihō-jistä Rinzai-koulukunnan zentemppelin ja suunnitteli sinne uuden päähallin (hōjō) sekä Shōnan-tei- ja Tanhoku-tei-teehuoneet. Samalla temppelin nimen kirjoitusasu vaihdettiin nykyiseen muotoonsa, kun Musō antoi sille nimen Saihō-shōja (西芳精舎), kirjaimellisesti ’läntisen tuoksun temppeli’. Nimen sanotaan olevan peräisin kahdesta lauseesta, jotka viittaavat zenbuddhalaisuuden perustajaan Bodhidharmaan: soshi seirai (祖師西来, ’Bodhidharma tuli lännestä’) ja goyō renpō (五葉聯芳, ’viisi lehteä puhkesivat vuorotellen tuoksuun’). Myös temppelin päähallille annettiin ajatuksen mukainen uusi nimi Sairaidō (西来堂).
1300-luvulta lähtien temppelillä oli vahvat siteet Ashikaga-sotilashallintoon, ja se nousi arvostettuun asemaan. Sille kertyi myös laajoja läänitysalueita. Ashikaga-hallinnon shōgunit pitivät temppelillä syysjuhlia ruskan katselua varten. Saihō-jin puutarha paviljonkeineen oli mallina muille tärkeille Muromachi-kauden huvilatemppeleille, kuten Kinkaku-jille ja Ginkaku-jille. Vuosina 1467–1477 käydyssä Ōnin-sodassa temppeli puutarhoineen kärsi kuitenkin pahoja tuhoja: se poltettiin kokonaan vuonna 1469, kun Hatakeyama Yoshinarin johtama läntinen armeija hyökkäsi temppelin laaksoon, jonne Hosokawa Katsumoton itäinen armeija oli leiriytynyt. Sodan jälkeen shōgun Ashikaga Yoshimasa, joka rakennutti omaa Ginkaku-huvilaansa Kioton itäosiin, määräsi rakennettavaksi uudelleen temppelin perustajan hallin eli Shitō-anin, jossa säilytettiin Musō Sosekin patsasta. Temppelille kertyi kuitenkin hyvin suuri määrä velkaa. Vaikka se rakennettiin uudelleen, se ei toipunut enää entiselleen, ja sitä tuhosivat myöhemminkin 1560-luvulla taistelut ja Edo-kaudella 1600-luvulla myös tulvat.
Saihō-ji suojeltiin valtion muinaisjäännöksenä vuonna 1923. Vuodesta 1928 lähtien sen puutarha oli avoinna yleisölle, ja suosituksi vierailukohteeksi se nousi erityisesti toisen maailmansodan jälkeen 1950-luvulla. Suosioon vaikuttivat yleinen kiinnostus puutarha-arkkitehtuuriin ja Jirō Osaragin sodan jälkeen ilmestynyt romaani Timantti (Kikyō), jonka tapahtumat sijoittuvat temppelille. Erityinen maisemakohde (tokubetsumeishō) Saihō-jistä tehtiin vuonna 1952. Suuret vierailijamäärät johtivat kuitenkin erilaisiin ongelmiin, kuten häiriöihin temppelin ympäristössä, ja temppelille pääsyä on rajoitettu voimakkaasti 1970-luvulta lähtien. Vuonna 1977 otettiin käyttöön järjestelmä, jossa vierailu on varattava etukäteen postikortilla.
Unescon maailmanperintöluetteloon temppeli nimettiin vuonna 1994.