Venäjän keisarikunnan historia
Sota ja vallankumous > Helmikuun vallankumous

Vuoteen 1917 tultaessa sota oli maksanut jo yli miljoonan ihmisen hengen. Sotaväsymys ja raskaat tappiot sekä tyytymättömyys kansasta vieraantuneeseen keisariin olivat viimeinen pisara vallankumouksen syttymiselle. Talvi oli myös poikkeuksellisen ankara, elintarvikkeiden lisäksi suurimmissa teollisuuskeskuksissa alkoi olla pulaa lämmitykseen tarvittavasta polttoaineesta. Tyytymättömyys ajoi työläiset barrikadeille tammikuussa 1917. Lakkoilu kiihtyi ja huipentui helmikuun lopulla yleislakoksi. Nikolai II määräsi Pietarin sotilaspiirin päällikön lopettamaan levottomuudet kaikin käytettävissä olevin keinoin. Kasakat avasivat tulen kohti väkijoukkoa, ja tilanne näytti hetkeksi rauhoittuvan. Tästä rohkaistuneena Nikolai hajotti duuman. Tilanteen rauhoittuminen osoittautui harhaksi, sillä Pietarin varuskunta nousi kapinaan ja siirtyi työväestön puolelle.
Tässä vaiheessa duuma kieltäytyi hajaantumasta ja yritti järjestäytyä tilanteen rauhoittavaksi voimaksi, sillä duumassa katsottiin, että sen tekisi muussa tapauksessa joku muu. Toiseksi erilliseksi vallantavoittelijaryhmäksi nousi Pietarin työväen- ja sotilasedustajien neuvosto. Sen johdossa olivat puheenjohtaja Nikolai Tšheidze ja varapuheenjohtaja Aleksandr Kerenski.
Nikolai II pakeni tilanteen kärjistyttyä Pietarista, mutta hänen matkansa katkesi jo Pihkovassa, missä kapinoivat rautatieläiset eivät suostuneet päästämään junaa eteenpäin. Nikolain kenraalit totesivat keisarille, että tältä puuttui kansan tuki, ja kehottivat tätä tekemään johtopäätöksensä. Nikolai II luovutti vallan 2. maaliskuuta veljelleen Mihail Aleksandrovitšille, joka kuitenkin kieltäytyi ottamasta valtaa vastaan. Nikolai II perheineen suljettiin Pietarin kupeessa sijainneeseen Tsarskoje Seloon. Romanov-dynastian 300 vuotta kestänyt itsevaltiuden aika oli päättynyt.
Samana päivänä, kun Nikolai II luopui vallasta, duuman väliaikainen komitea ja neuvostojen toimeenpaneva komitea perustivat yhteisesti väliaikaisen hallituksen. Hallituksen johtoon tuli ruhtinas Georgi Lvov. Sen näkyvimmät hahmot olivat ulkoministeri Pavel Miljukov ja oikeusministeri Aleksandr Kerenski. Kerenskin hyväksyminen hallitukseen oli pyrkimys luoda yhteistyötä Pietarin neuvoston kanssa. Kerenski toimi hallituksessa ikään kuin neuvoston agenttina valvomassa hallituksen politiikkaa. Hänen asemansa hallinnossa oli vahva, ja häntä pidettiin väliaikaisen hallituksen todellisena pääministerinä. Lvovin hallituksen oli tarkoitus olla väliaikainen, ja sen tuli jättää paikkansa vaalien jälkeen, mutta vaalit lykättiin marraskuuhun 1917.
Helmikuun vallankumous oli pikemminkin itsestään tapahtunut keisarinvallan luhistuminen kuin aktiivinen vallankumous. Vallankumous muutti Venäjän tasavallaksi, ja se jätti jälkeensä kaksi kilpailevaa poliittista instituutiota, väliaikaisen hallituksen ja Pietarin neuvoston.
Pietari Suuri nimesi Venäjän virallisesti Venäjän keisarikunnaksi vuonna 1721 ja tuli sen ensimmäiseksi keisariksi. Hän aloitti laajamittaiset uudistukset ja edisti Venäjän muuttumista merkittäväksi eurooppalaiseksi mahdiksi.
Asovan valtaus 1696
Taiteilija Denis Martensin näkemys Suuren Pohjan sodan ratkaisseesta Pultavan taistelusta.
Pietari Suuren ratsastajapatsas, Vaskiratsastaja, Pietarin Senaatinaukiolla.
Katariina Suuri
Aleksandr Sauerweidin maalaus Leipzigin taistelusta.
Franz Roubaudin maalaus Sevastopolin piirityksestä.
Aleksanteri II
Port Arthurin valtaus kukkulalta lahdelle katsottuna. Kuvassa Japanin tuhoamat venäläisalukset.
Mielenosoittajia matkalla Talvipalatsiin Pietarin verisunnuntaina.
Nikolai II
Vallankumouksellisia Pietarissa 1917.