stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kristinusko Venäjällä
Historia > Moskovan patriarkaatti

Pitkä etäisyys Konstantinopoliin, jatkuva itsenäistymen ja kansalliset pyrkimykset sekä Bysantin tekemät myönnytykset Roomalle Firenzen konsiilissa johtivat siihen, että Venäjän ortodoksinen kirkko ei ollut vuonna 1448 enää halukas sietämään vallitsevaa riippuvuutta. Konstantinopolin kaatuminen vuonna 1453 nopetti tapahtumien kulkua ja 1500-luvun loppuun mennessä Moskovasta oli tullut itsenäinen patriarkaatti. Mongolikaudella ortodoksinen uskonto levisi yläluokasta kansan keskuuteen. Ortodoksinen kirkko sai riippumattoman sekä edullisen aseman suhteessa valtioon. Moskovan suuriruhtinaskunnan laajentuessa 1400- ja 1500-luvulla kirkkoa pidettiin tämän yhdentymisen suosijana, vaikka riippumattomuus joutuikin haasteiden ja muutosten eteen.
Venäjän keisarikunta syntyi sekasorron ja levottomuuksien keskeltä, mikä aiheutti myös uskonnollisia muutoksia. Venäjä laajentui Ukrainaan, mikä johti siihen että länsimaistunut Kiova arkkipiispanistuimineen joutui Venäjän kirkon piiriin. Tämä tapahtuma oli osasyynä Venäjän kirkon hajaannnukseen, jossa suuri joukko kirkon jäseniä, ns. vanhauskoiset kieltäytyivät hyväksymästä tiettyjä uskonnollisiin menoihin ja liturgisiin kirjoihin kohdistuneita uudistuksia, joita patriarkka Nikon oli pannut valtion tukemana toimeen. Kirkko ei pystynyt heikennyttyään tekemään vastarintaa, kun koko harmonian periaate 1700-luvun alussa ja Pietari Suuren aikana hylättiiin.
Historia > Keisarillisen viraston johtama kirkko

Patriarkaatti lakkautettiin vuonna 1721 ja kirkon hallinto annettiin valtion valvontaan. Venäläisen kulttuurin länsimaistumista ja maallistumista tuettiin aktiivsesti valtion toimesta. Venäjän ortodoksisen kirkon sallittiin säilyttää hiippakuntarakenteensa, mutta valtion virkamiehet valvoivat kirkon hallintoa sen hierarkian joka tasolla. Papiston odotettiin antavan kannatuksensa valtion harjoittamalle politiikalle ja toimivan monessa suhteessa valtion virkamiesten tavoin. Laajasti jaettu näkemys oli, että kirkko laitoksena joutui tekemään 1700- ja 1800-luvuilla raskaita myönnytyksiä.
Katariina II:n aikana hallitus takavarikoi luostarien omistamia maita ja kirkon jäljellä olevaa omaisuus oli arvostelun kohteena. Kirkolta vaadittiin omaisuuden käyttöä sosiaaliseen työhön. Kirkolla oli kuitenkin arvostelusta huolimatta vaikutusta useimpien venäläisten elämään. Luostarinvanhimmat ja seurakuntapapit olivat arvokas voimavara kirkolle.
Historia > Keisarillisen viraston johtama kirkko > Ortodoksisen kirkon länsimaistumispaine

Venäjä sai 1700-luvulla haltuunsa laajoja luterilaisia ja katolisia alueita. Samalla siteet läntiseen Eurooppaan laajentuivat ja tiivistyivät. Paavali I näki Venäjän kristillisen Euroopan puolustajana Ranskasta leviävää vallankumousta vastaan ja tuki luostarilaitoksen elvyttämistä. Valtionkirkon munkkien lisäksi maassa kierteli vanhauskoisiin liikkeisiin kuuluvia munkkeja ja staretseja.
Aleksanteri I:n aikana länsieurooppalainen vaikutus vahvistui ja keisari suosi protestanttisia vaikutteita. Vuoden 1830 tienoilla Venäjä kääntyi konservatiiviseen suuntaan. Aleksei Homjakovin mukaan Venäjän oli torjuttava moderni ajattelu ja palattava ortodoksisuuteen tähdentäen ortodoksisen uskon, kansan ja tsaarivallan yhteyttä.
Panslavismina tunnettu ajattelutapa vaikutti ortodoksisen uskon omaksumiseen ja lähetykseen. Venäjä näki itsensä Bysantin perillisenä ja ortodoksisten kansojen suojelijana. Krimin sota kuitenkin osoitti Venäjän heikkouden ja Aleksanteri II:n aikana vahvistui käsitys modernin yhteiskunnan rakentamisesta, mikäli se aikoi säilyttää asemansa.
Yhteyksien lisääntyessä protestanttisia vaikutteita tuli Venäjälle ja etenkin baptismi sai jalansijaa, vaikka ortodoksisesta kirkosta eroaminen oli kiellettyä. 1800-luvun loppua leimasi kaksijakoisuus kirkon panslavistisen hengen sekä radikaalien läntisten ajatusten välillä. Kirjailija Leo Tolstoi hyökkäsi ortodoksista kirkkoa vastaan ja vaati paluuta "vuorisaarnan Jeesukseen". Teollisuuskaupunkien työväen piirissä levisi kirkonvastainen marxilaisuus ja radikaaleissa piireissä vahvistui käsitys vallankumouksesta.
Kirkon kahtaijakautuneisuus kärjistyi selvästi 1900-luvun alun kuohunnassa. Siellä, missä epäkohtia korjattiin käytiin myös laajalti keskustelua kirkon uudistuksesta ja muun muassa odotettiin koolle kutsutuksi yleisvenäläistä kirkolliskokousta. Kirkolliskokouksella oli kuitenkin myös vastustajia. Kun kirkolliskokous viimein saatiin käytin 1917 vallankumousten välisenä aikana, kirkolla ei ollut enää aikaa ryhtyä arvioimaan entistä rooliaan.
Historia > Keisarillisen viraston johtama kirkko > Vallankumous ja kirkkojen vainot

Vuoden 1917 vallankumous syrjäytti tsaarivallan ja samalla hallituksen ote kirkosta irtosi. Elokuussa 1917 järjestetty kirkolliskokous palautti Moskovan patriarkaatin ja loi kirkolle uuden järjestyksen. Leninin johtamat bolsevikit kaappasivat marraskuussa vallan ja perustivat "proletariaatin diktatuurin" pysyen uskollisena Karl Marxin kommunistiselle yhteiskunnalle. Venäjän vallankumous oli taistelunjulistus traditioille ja perityille uskonnollisille ja kirkollisille arvoille.
Tammikuussa 1918 neuvostohallitus ryhtyi erottamaan kirkkoa ja valtiota vielä Ranskan vuoden 1905 esimerkkiä jyrkemmin. Valtio otti haltuunsa kaiken kirkon omaisuuden ja uskonto työnnettiin pois julkisesta elämästä. Väkivallan edessä ortodoksinen kirkko pystyi ainoastaan mukautumaan oloihin ja siitä huolimatta kirkko joutui vuosina 1918–1921 verisen vainon kohteeksi.
Historia > Kristinusko ateistisessa Neuvostoliitossa

Venäjän tilalle perustettiin vuonna 1922 uusi valtio, Neuvostoliitto. Neuvostohallituksen ensimmäisenä kahtena vuosikymmenenä kristillisyys yritettiin kitkeä pois maata ja uskonnonvastainen taistelu sai jatkuvasti uusia muotoja. Ortodokseja vainottiin, pappisseminaareja ja kirkkoja suljettiin, jumalanpalveluksia rajoitettiin huomattavasti ja kirkonmiesten toimintaa vaikeutettiin. Neuvostohallitus tuki ortodoksisen kirkon sisälle muodostunutta elävää kirkkoa, joka oli valmis luopumaan koko patriarkaatista. Neuvostohallitus vangitsi patriarkka Tihonin.
Neuvostohallitus toivoi ortodoksisen kirkon hajoamista ja hallituksen tuella organisitiin kirkonvastainen ateistinen liike ja kirkon toimintaa rajoitettiin entisestään. Saltittua oli ainoastaan jumalanpalvelusten toimittaminen valtion kirkon käyttöön luovuuttamissa kirkoissa, aikuisten osallistuminen niihin ja uskonnon opettaminen omille lapsille.
Painostus ei tuottanut toivottua tulosta, vaan monin paikoin kirkot täyttyivät ihmisistä. Baptismi ja ortodoksisesta kirkosta eronneet suunnat levisivät mikä johti neuvostohallituksen otteen lievennykseen. Vuosina 1924–1928 kirkot saivat toimia jonkin verran vapaammin. Venäjällä uskonnonvastainen toiminta jatkui kahden sukupolven ajan. Tänä aikana tieto kristinuskon sisällöstä oheni ja liturgiaan osallistuminen kävi harvinaiseksi.
Historia > Kristinusko ateistisessa Neuvostoliitossa > Stalinin vainot

Vuodesta 1928 lähtien kirkkojen asema vaikeutui kun Josif Stalin sai vallan käsiinsä. Maatalouden väkivaltaisen kollektivisoinnin ja sitä seurannut nälänhätä vaati miljoonia ihmishenkiä, erityisesti Ukrainassa. Neuvostohallitus piti pappeja vastarinnan yhtenä taustavoimana ja ryhtyi jälleen taisteluun kirkkoa vastaan.
Vuosina 1935–1937 Stalin pyrki murtamaan oppositohengen ja luomaan mielivaltaisella terrorilla pelon ilmapiirin. Näinä vuosina suuri osa papistosta vietiin vankileireille tai teloitettiin. Myös vähemmistökirkkojen julkinen toiminta tehtiin lähes mahdottomaksi ja uskonnon tuli väistyä kommunistisen maailmankatsomuksen tieltä.
Historia > Kristinusko ateistisessa Neuvostoliitossa > Toisen maailmansodan jälkeen

Vasta toinen maailmansota toi käänteen erityisesti ortodoksisen kirkon asemaan. Stalinin oli estettävä Saksan armeijan tunkeutuminen maahan vuonna 1941 ja neuvostohallituksen oli saatava koko kansa, kirkko mukaan lukien, puolustustaistelun tueksi. Kirkko sai täten hieman vapaammat toimintamahdollisuudet ja vastaavasti kirkko todisti patriotisminsa asettumalla neuvostohallituksen palvelukseen ja keräsi varoja sodankäyntiä varten. Sodan jälkeen ortodoksinen kirkko säilytti jossain määrin parantuneen asemansa osana "neuvostoisänmaallisuutta".
Baltian neuvostomaissa kirkot mukautettiin samanlaiseen asemaan. Näistä maista pakeni länteen paljon ihmisiä, jotka perustivat luterilaiset pakolaiskirkot ja katsoivat niiden jatkavan kansallisten kirkkojen perinnettä. Sodan jälkeen kommunistinen järjestelmä toteutettiin myös Neuvostoliiton valtapiiriin joutuneissa itäisen Euroopan maissa.
Kommunismin vastustus henkilöityi näkyviin kirkonmiehiin, erityisesti katolisen kirkon johtajiin. Neuvostohallitus pyrki saataamaan tällaiset kirkonjohtajat huonoon valvoon ja lisäksi kirkkojen yhteyttä länteen rajoitettiin. Stalinin kuoltua kirkkojen asema hieman helpottui Nikita Hruštšev kuitenkin rajoitti uudelleen kirkkojen toimintavapautta ja tuhansia kirkkorakennuksia suljettiin. Toisaalta Neuvostoliiton valtapiirissä toimineet kirkot pysytyivät Hruštševin aikana solmimaan suhteita varsinkin ekumeenisiin järjestöihin.
Historia > Kristinusko ateistisessa Neuvostoliitossa > Kirkko ja Neuvostoliiton romahtaminen

Kommunistinen aate alkoi 1960-luvulla mennettää uskottavuuttaan ja katolinen kirkko asemoitui kommunistien merkittävimmäksi vastavoimaksi. Puolalaisten vastarinta voimistui paavi Johannes Paavali II:n valinnan myötä ja kommunismin luhistuminen alkoi Puolasta. Kirkoilla oli merkittävä rooli vallan vaihtumisessa myös DDR:ssä. Nuevostoliitossa kirkkojen asema alkoi helpottua Venäjän kirkon vuonna 1988 viettämän tuhatvuotisjuhlan jälkeen.
Historia > Neuvostoajan jälkeen

Ortodoksinen kirkko säilyi Venäjällä valtion jatkuvasta uskonnonvastaisesta toiminnasta huolimatta. 1980-luvulla kirkko alkoi selvästi vahvistua ja neuvostoajan jälkeen valtio on jälleen lähentynyt kirkkoa.
Kristinusko ja venäläinen yhteiskunta > Idän ja lännen kirkon välirikko

Venäjällä oli vilkkaat suhteet läntiseen maailmaan aina 1200-luvulle asti, jolloin mongolit valloittivat maan. Rooman ja Konstantinopolin välirikko vuonna 1054 vaikutti kuitenkin vähittellen näihin suhteisiin. Esimerkiksi ruhtinas Aleksanteri Nevski taisteli mieluummin läntisiä ristiretkeläisiä vastaan kuin mongoleja vastaan. Katolinen Länsi-Eurooppa nähtiin seuraavien vuosisatojen ajan muukalaisjoukkona ja Venäjän vastustajana. Mongolit sen sijaan osoittautuivat harvinaisen suvaitsevaisiksi uskonnollisiksi kysymyksissä.
Kristinusko ja venäläinen yhteiskunta > Suhtautuminen protestanttisiin liikkeisiin

Tsaarien aikana ortodoksiseen kirkkoon kuulumattomat olivat epäedullisessa asemassa. Ongelman suuruus vaihteli hallitsija mukaan, mutta myös sen muksana olivat ei-ortodoksit syntyperäisiä venäläisiä vai toisen kansallisuuden edustajia. Ongelmia esiintyi jo 1600-luvun lopulla ja 1700-luvun alussa. Tuolloin keisarikunnan venäläissyntyiset kansalaiset, jotka eivät tunnustaneet ortodoksista uskoa, kärsivät 1700- ja 1800-luvuilla syrjintää ja ajoittain jopa vainoa. 1800-luvulla syrjinnän uhriksi joutuivat myös lukuisat pienemmät lahkoyhteisöt, kuten duhoborit ja stundistit.
Muukalaissyntyisten asema oli toinen: 1700- ja 1800-luvulla tsaarinvalta yleensä sieti heitä, mikäli hei eivät yrittäneet käännyttää syntyperäisiä venäläisiä omaan uskoonsa. Vaikka Venäjän tsaarit aiemmin pitivät protestanttisuutta vieraana ja vihamielisenä, sen kalvinistiselle ja luterilaiselle muodolle suotiin tietynlaista suojelua Pietari Suuren hallituskaudella. Myöhemmin 1700-luvulla Katariina II kehotti Euroopasta tulleita siirtolaisia asettumaan Etelä-Venäjän asumattomille seuduille. Heitä, kuten anabaptistien jälkeläisiä mennoniittoja, houkutteli lupaus uskonnonvapaudesta, joka hyväksyisi jopa heidän pasifistiset oppinsa.
Protestantteihin kohdistuvat suvaitsevaisuus saavutti huippunsa 1800-luvun alussa, jolloin Aleksanteri I omaksui protestanttisia katsomuksia. Häntä seuranneet tsaarit olivat paljon ortodoksisempia ja heidän reaktionsa oli jyrkän tuomitseva, kun evankeliset protestantit alkoivat käännyttää venäläisiä omaan uskoonsa.
Kristillinen kulttuuri Venäjällä

Duhoborien ahdinko 1890-luvulla liikutti Leo Tolstoita siinä määrin, että hän lahjoitti Ylösnousemus-romaanistaan saamansa tekijänpalkkion auttaakseen tuhansia lahkoon kuuluvia löytämään turvapaikan Kanadasta.
Suunnistuksen maailmanmestaruuskilpailut 2024

Suunnistuksen maailmanmestaruuskilpailut 2024 käytiin Edinburghissa 12–16. heinäkuuta. Lajeina olivat sprinttimatkat: henkilökohtainen sprintti, pudotussprintti ja sprinttiviesti.
Tulokset > Miesten sprintti

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika | Ero |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Martin Regborn | 15.58 |  |
| 2 |  | Tino Polsini | 16.21 | +0.23 |
| 3 |  | Emil Svensk | 16.25 | +0.27 |
Tulokset > Naisten sprintti

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika | Ero |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Tove Alexandersson | 16.14 |  |
| 2 |  | Simona Aebersold | 16.29 | +0.15 |
| 3 |  | Natalia Gemperle | 16.33 | +0.19 |
Tulokset > Sprinttiviesti

| Sija | Maa | Kilpailijat | Aika | Ero |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Natalia Gemperle Riccardo Rancan Joey Hadorn Simona Aebersold | 58.43,3 |  |
| 2 |  | Maija Sianoja Miika Kirmula Tuomas Heikkilä Venla Harju | 59.22,1 | +0.38,8 |
| 3 |  | Victoria Hæstad Bjørnstad Eirik Langedal Breivik Kasper Fosser Andrine Benjaminsen | 59.46,6 | +1.03,3 |
Tulokset > Miesten pudotussprintti

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika | Ero |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Riccardo Rancan | 7.35,6 |  |
| 2 |  | Jørgen Baklid | 7:36,7 | +0.01,1 |
| 3 |  | Jonatan Gustafsson | 7:37,5 | +0.01,9 |
Tulokset > Naisten pudotussprintti

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika | Ero |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Tove Alexandersson | 9.05,7 |  |
| 2 |  | Karolin Ohlsson | 9.10,4 | +0.04,7 |
| 3 |  | Simona Aebersold | 9.11,0 | +0.05,3 |
Aiheesta muualla

Tapahtuman viralliset kotisivut
Suunnistuksen maailmanmestaruuskilpailut
1966 | 1968 | 1970 | 1972 | 1974 | 1976 | 1978 | 1979 | 1981 | 1983 | 1985 | 1987 | 1989 | 1991 | 1993 | 1995 | 1997 | 1999 | 2001 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 | 2021 | 2022 | 2023
Kitee

| Kitee Kides |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  62°05′55″N, 030°08′15″E
Maakunta:  Pohjois-Karjalan maakunta
Seutukunta:  Keski-Karjalan seutukunta
Kuntanumero:  260
Hallinnollinen keskus:  Kiteen keskustaajama
Perustettu:  1631
– kaupungiksi:  1992
Kuntaliitokset:  Kesälahti (2013)
Kokonaispinta-ala:  1 724,38 km² 60:nneksi suurin 2022 
– maa:  1 253,82 km²
– sisävesi:  470,56 km²
Väkiluku:  9 568 100:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  7,63 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  11,2 %
– 15–64-v.:  51,8 %
– yli 64-v.:  37,0 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  92,2 %
– muut:  7,8 %
Kunnallisvero:  8,1 % 252:nneksi suurin 2025 
Kaupunginjohtaja:  Pekka Hirvonen
Kaupunginvaltuusto:  35 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • SDP   • PS   • Liik.   • Kok.   • KD:   13 8 6 5 2 1
www.kitee.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kitee (ruots. Kides) on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Pohjois-Karjalan maakunnassa. Kaupungissa on 9 568 asukasta, ja sen pinta-ala on 1 724,38 km2, josta 470,56 km2 on vesistöjä. Väestötiheys on 7,63 asukasta/km2.
Kitee on perustettu vuonna 1631 ja siitä tuli kaupunki vuonna 1992. Viime sodissa kunnan pinta-alasta 122 neliökilometriä luovutettiin Neuvostoliitolle, jonka takia noin tuhat asukasta lähti evakkoon.
Sana kitee pohjautuu itämurteiden adjektiiviin kiteä, esimerkiksi kiteä pakkanen tai kiteästi eli hitaasti. Taustalla arvellaan olevan Kiteenjoen hidas virtaaminen. Kiteen nimi on myös yhdistetty ketun pesää tai luolaa tarkoittavaan sanaan kides tai kiides, joista edellinen esiintyy Lönnrotin sanakirjassa.
Maantiede

Kiteen naapurikunnat ovat Parikkala, Rääkkylä, Savonlinna ja Tohmajärvi. Entisiä naapurikuntia ovat Savonlinnaan liitetyt Kerimäki ja Savonranta, Kiteeseen liitetty Kesälahti sekä Parikkalaan liitetty Uukuniemi. Historiallisesti Kitee on kuulunut Laatokan Karjalaan.
Maantiede > Keskustaajama

Kiteen keskustaajamassa asuu noin 6 000 ihmistä, ja se on Pohjois-Karjalan kolmanneksi suurin taajama asukasmäärällä laskettuna. Keskustassa sijaitsevat kaupungintalo, terveyskeskus ja valtion virastotalo, jossa toimii Kiteen poliisi, Työ- ja elinkeinotoimiston sekä verotoimiston pisteet. Urheilutalo-uimahalli Vespeli, jäähalli ja hyppyritorni ovat Hutsin urheilukeskuksessa keskustan laitamilla. Keskustassa ovat myös Hutsin koulu (vuosiluokat 1.–6.) ja Arppen koulu (vuosiluokat 1.–9.) ja Kiteen lukio, joista kaksi jälkimmäistä muodostaa yhdessä päiväkoti Kiepin ja kaupunginkirjaston kanssa Koulunmäen koulukeskuksen. Päivittäistavarakauppoja on S-Market sekä K-supermarket, joka on samalla kauppakeskus Kupiainen. Keskustan laidalla on Tokmanni. Vastapäätä supermarkettia on kaupungin toinen kauppakeskus, Kiteen kauppakeidas, jossa toimii muun muassa huonekaluliike Stemma. Keskustassa on kaksi huoltoasemaa. Ravintoloita on Hotelli-Ravintola Kiteenhovi ja Ravintola Karhu. Kiteen keskustassa on myös autokauppa Autokonetalo Washcko. Myös päätien varrella on liiketoimintaa, muun muassa kellosepänliike, grilli, varaosaliike, Veikon kone jne. Keskustaajamassa on myös selvät kerrostalo- ja rivitaloalueet omakotitaloalueiden ohella.
Maantiede > Kylät

Haapasalo, Haarajärvi, Hammaskallio, Heinoniemi, Himo, Huikkola, Jaakkima, Juurikka, Kantosyrjä, Kesälahti, Kiteenkylä, Kiteenlahti, Kontiola, Kunonniemi, Lahdenkylä, Leinovaara, Loukunvaara, Misola, Muljula, Niinikumpu, Nivunki, Närsäkkälä, Ojamäki, Piimäjärvi, Potoskavaara, Puhos, Puhossalo, Päätye, Riihijärvi, Rokkala, Ruppovaara, Satulavaara, Suoparsaari, Suorlahti, Särkijärvi, Säynejärvi, Taipale, Tasapää, Tolosenmäki, Varmoniemi, Välivaara
Maantiede > Järviä

Kiteen pinta-alasta yli neljännes on vesialueita. Kunnan alueella kokonaan tai osittain sijaitsee muun muassa Orivesi, Karjalan Pyhäjärvi, Kiteenjärvi, Ätäskö, Iso Heinäjärvi, Pieni Heinäjärvi, Särkijärvi, Hyypii, Pitkäjärvi, Säynejärvi, Lautakko, Paasselkä (Paasivesi) ja Piimäjärvi.
Historia

Kitee on ollut pitkään asutettuna. 1400-luvun lopulla sieltä kerättiin veroa Novgorodiin. Stolbovan rauhassa vuonna 1617 alue liitettiin Ruotsiin. Rajaseudulla oli pitkään vastakkainasettelua luterilaisten ja ortodoksien välillä. Kiteen seurakunta perustettiin 1631.
Talous

Kiteen suurimmat teollisuusyritykset ovat Momentive Specialty Chemicals Oy (liimatehdas), Stora Enso Timber Oy (saha), Surfactor Finland Oy (pinnoitteet), Kidex Oy (huonekalutehdas), Kivisampo (kivimurskaamo) ja Veekmas Oy (tiehöylät).lähde?
Vuonna 2015 kunnassa oli 3 522 työpaikkaa. Niistä 13 % oli alkutuotannossa (maa-, metsä- ja kalataloudessa), 61 % palveluissa ja 24 % jalostuksessa. Palvelun osuus oli pienempi kuin koko maassa (75 %), ja alkutuotannon osuus suurempi kuin koko maassa (3 %).
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Kiteen väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 14 546 | 14 546 |
| 1985 | 1985 |    | 14 653 | 14 653 |
| 1990 | 1990 |    | 14 514 | 14 514 |
| 1995 | 1995 |    | 14 129 | 14 129 |
| 2000 | 2000 |    | 13 283 | 13 283 |
| 2005 | 2005 |    | 12 462 | 12 462 |
| 2010 | 2010 |    | 11 666 | 11 666 |
| 2016 | 2016 |    | 10 719 | 10 719 |
| 2020 | 2020 |    | 10 129 | 10 129 |
| 2021 | 2021 |    | 9 878 | 9 878 |
Lähde: Tilastokeskus.
Väestönkehitys > Taajamat

Vuoden 2019 lopussa Kiteellä oli 10 136 asukasta, joista 5 439 asui taajamissa, 4 560 haja-asutusalueilla ja 137:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Kiteen taajama-aste on 54,4 %. Kiteen taajamaväestö jakautuu kahden eri taajaman kesken:
| # | Taajama | Väkiluku (31> 12.2019) |
| --- | --- | --- |
| 1 | Kiteen keskustaajama | 4 604 |
| 2 | Kesälahden kirkonkylä | 835 |
Kaupungin keskustaajama on lihavoitu.
Uskonnolliset yhteisöt

Vuoden 2025 aluejaon mukaan Kiteellä on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Keski-Karjalan seurakunta
Seurakunta toimii myös Rääkkylän ja Tohmajärven kuntien kunnan alueella.
Uskonnolliset yhteisöt > Entiset seurakunnat

Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Kiteen kaupungin nykyisellä alueella.
Kesälahden seurakunta (liitetty Kiteen seurakuntaan 2013)
Kiteen seurakunta
Uskonnolliset yhteisöt > Herätysliikkeet ja muut kirkkokunnat

Kirkon sisäisistä herätysliikkeistä paikkakunnalla toimii evankelisuus sekä vanhoillislestadiolaisuus, jolla on paikkakunnalla Keski-Karjalan Rauhanyhdistys. Suomen evankelisluterilaisella lähetyshiippakunnalla on Kiteellä seurakunta, jonka jumalanpalveluksia vietetään ortodoksisen seurakunnan seurakuntasalissa.
Muita kirkkokuntia edustavat helluntaiherätykseen kuuluva Kiteen helluntaiseurakunta sekä Suomen Vapaakirkkoon kuuluva Kiteen Vapaaseurakunta. Lisäksi ortodoksisen kirkon Joensuun seurakunnalla on Kiteellä Pyhän Kolminaisuuden ja Pyhän Nektarios Eginalaisen kirkko, jossa järjestetään jumalanpalveluksia.
Nähtävyyksiä

Kivikirkko, jonka on suunnitellut Frans Anatolius Sjöström
Ortodoksinen Pyhän Kolminaisuuden ja pyhän Nektarios Eginalaisen kirkko (1998)
Kiteen eläinpuisto
Suomen pisin pienoisrautatie (kiskoja on yhteensä 250 metriä)
Suomen vanhin ja suurin yhtenäinen lehtikuusimetsä, Koivikon lehtikuusimetsä (Arppe, 1847)
Kotiseutumuseo entisessä viljamakasiinissa
Heinäjärven vanha mylly
Elias Lönnrotin muistomerkki Potoskavaaran Piimälässä
Vanha Puhos (Arppe ja höyrylaiva Ilmarinen, vanha mylly, Perinnekonepäivät)
Kiteen Meijerinranta
Aquapark, vesipuisto
Liikenne

Kiteellä on kaksi henkilöliikenteen rautatieasemaa. Kiteen rautatieasema sijaitsee Tolosenmäessä ja Kesälahden rautatieasema Kesälahdella. Valtatie 6 kulkee Puhoksen ja Tolosenmäen kautta. Kiteen keskustan kautta kulkevat seututiet 486 ja 487. Kiteen lentokenttä on miehittämätön.
Kuntaliitossuunnitelmat

Kitee neuvotteli kuntaliitoksesta Rääkkylän kanssa vuosina 2007–2008. Kuitenkin 25. maaliskuuta 2008 Kiteen kaupunginvaltuusto päätti luopua liitosaikeista. Samanlaisen päätöksen teki Rääkkylän kunnanvaltuusto samana päivänä. Tohmajärvi on torjunut kuntaliitosselvitykset Kiteen ja muun Keski-Karjalan kanssa 2000-luvulla kahdesti, vuosina 2007 ja 2011.
Vuoden 2012 keväällä Kitee neuvotteli kuntaliitoksesta Kesälahden kanssa. Sekä Kiteen että Kesälahden valtuustot hyväksyivät kuntaliitossopimuksen 26. huhtikuuta 2012 ja liitos tuli voimaan vuoden 2013 alussa.
Rääkkylän kunnan taloudellisten vaikeuksien vuoksi valtioneuvosto päätti lakkauttaa ja pakkoliittää sen Kiteen kaupunkiin vuoden 2017 alussa. Rääkkylän kunta itse vastusti yhdistymisesitystä ja lopulta korkein hallinto-oikeus kumosi kuntaliitoksen marraskuussa 2016, joten kunnat säilyvät itsenäisinä, mutta seurakunnat kuitenkin yhdistyivät.
Palvelut

Kiteellä toimii useita peruskouluja: (Arppen koulu, Hutsin koulu, Kesälahden koulu ja Puhoksen koulu). Toisen asteen koulutusta ja muuta opetusta tarjoavat muun muassa Kiteen lukio, Pohjois-Karjalan koulutuskuntayhtymän Riverian toimipiste (aiempi Pohjois-Karjalan ammattiopisto Kitee), Keski-Karjalan kansalaisopisto, Keski-Karjalan musiikkiopisto, Kiteen evankelinen kansanopisto, Kiteen kuvataidekoulu (Keski-Karjalan kansalaisopisto).
Perusterveyspalveluja tarjoavat Kiteen terveysasema ja Kesälahden terveysasema, joiden palvelut tuottaa Siun sote.
Kirjastopalveluja saa Kesälahden ja Kiteen kirjastoista, Puhoksen koulun yhteydessä harvakseltaan toimivasta Puhoksen kirjastosta, sekä Vaara-kirjakimpan muiden palvelupisteiden ja verkkokirjaston välityksellä.