stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pioneeripuisto
Korian varuskunta

Venäläiset perustivat Korian varuskunnan Kouvolan varuskunnan täydennykseksi suojaamaan Helsinki–Pietari-radan Kymijoen ylittävää siltaa. Kasarmialuetta alettiin rakentaa vuonna 1911. Tätä varten neljältä maanomistajalta pakkolunastettiin yhteensä 18,5 hehtaaria maata. Koska kasarmien tarkoituksena oli suojata rautatiesiltaa, ne jouduttiin rakentamaan sillan lähelle pehmeälle savimaalle. Aluksi Kouvolaan ja Korialle sijoitettiin 12. suomenmaalainen tarkk'ampujarykmentti. Se lähti ensimmäisen maailmansodan puhjettua rintamalle. Sen jälkeen Korialle sijoitettiin muita joukkoja vaihteleviksi ajoiksi. Sisällissodan aikana kasarmit olivat punaisten käytössä. Sodan loputtua vuonna 1918 niihin sijoittui kuudeksi viikoksi hevosineen saksalainen ulaaniosasto, jonka lähdettyä takaisin Saksaan varuskunta jäi tyhjäksi. Vuonna 1919 alue annettiin Savon Jalkaväkirykmentin II pataljoonalle, mutta se muutti pois jo seuraavana vuonna. Sitä korvaamaan tuli Viipurista 9. joulukuuta 1920 Pioneeripataljoona 1, jonka nimeksi tuli myöhemmin Pioneerirykmentti. Vuodesta 1925 lähtien Korialla alettiin pitää myös kertausharjoituksia. Varuskunta-alue laajeni nykyiseen kokoonsa 1930-luvulla. Kapteeni Kuittinen keksi Molotovin cocktailin Korialla vähän ennen talvisotaa. Talvisodan aikana varuskuntaa ei varsinaisesti pommitettu, mutta Korian sillan tuhoamiseen tarkoitettu neuvostoliittolainen lentopommi osui yhteen kasarmirakennuksista. Varuskunnan alasajo alkoi jo vuonna 1967, jolloin Pioneerirykmentti jaettiin kahtia: uusi Keski-Suomen Pioneeripataljoona siirtyi Keuruulle ja Korialle jäi vain Kymen Pioneeripataljoona. Kymen Pioneeripataljoonankin oli alun perin tarkoitus muuttaa Keuruulle, mutta se siirtyi Korialta vasta vuonna 1994 joukkoyksiköksi Karjalan Prikaatiin Vekaranjärvelle.
Pioneerien vapaapalokunta oli pitkään ainoa todella tehokas palo- ja pelastuspalveluiden tarjoaja Elimäellä. Kunta antoikin paloauton pioneerien käyttöön vuonna 1950 ja rakennutti paloaseman kasarmialueelle vuonna 1955. Varuskunta-alueella toimi vuosina 1945-1994 Pioneerimuseo. Vuosina 1947–1971 alueella järjestettiin joka toinen vuosi suuret juhannusjuhlat, joissa oli muun muassa taistelunäytöksiä ja soutukilpailuja. Juhannusjuhlille osallistui parhaimpina vuosina jopa 15 000–20 000 vierailijaa.
Rakennuksia ja nähtävyyksiä

Kasarmialue ja sen noin 50 rakennusta on suojeltu valtakunnallisesti arvokkaana kulttuuriympäristönä. Siihen kuuluu vuosina 1911-1915 rakennettujen, venäläistä sotilasarkkitehtuuria edustavien punatiilirakennusten lisäksi muutama 1920-30-luvulla valmistunut funkkistyylinen rakennus. Näitä suomalaisvalmisteisia rakennuksia ovat muun muassa upseerirakennus vuodelta 1927, Olavi Sortan suunnittelema pioneerikoulu vuodelta 1936, Elsi Borgin suunnittelema sotilaskoti vuodelta 1938 ja pioneeriruokala vuodelta 1959. Kymijoen rannan tuntumassa sijaitsee kaksi vanhaa pioneerien harjoitussiltaa, jotka on alun perin tuotu sotasaaliina Neuvostoliitosta. Toinen harjoitussilloista eli Korian Tallisilta kunnostettiin A‑Insinöörien silta- ja taitorakenneyksikön asiantuntijoiden korjaussuunnitelmien mukaisesti vuosina 2016-2017. Sillasta tulee osa vuoden 2019 asuntomessualuetta ja se on kunnostuksessa saanut muun muassa led-valaistuksen. Harjoituskentän keskellä on vuonna 1966 pystytetty, seitsemästä kivenjärkäleestä koostuva Pioneerimuistomerkki. Rantaraitin alkupäähän pystytettiin keväällä 2007 talvi- ja jatkosodan aikana Korian siltaa puolustaneiden muistomerkki.
Alueen nykykäyttö

Varuskunnan kohtalosta päätettäessä vuonna 1989 puolustusministeriö esitti jykeviin, punatiilisiin kasarmeihin vaihtoehtona vankilaa. Nykyisin noin 70 hehtaarin laajuista Pioneeripuistoa on kuitenkin kehitetty asuin- ja yritysalueeksi, lisäksi siellä järjestetään joka toinen vuosi Erämessut. Vuodesta 2010 lähtien Pioneeripuistossa on järjestetty joka kesä Pioneerifestivaali. Pioneeripuiston historiallisen varuskuntamiljöön kunnostus on alkanut teknisen infrastruktuurin uusimisella, joka on toteutettu kulttuurihistoriallisesti arvokkaita kohteita vaalien. Esimerkiksi vesihuolto on toteutettu siten, ettei ainutkaan kiinteistö joudu pumppaamaan jätevettä.
Alueen nykykäyttö > Siivous

Pioneeripuiston kohdalta Kymijoen pohjasta raivattiin vuosina 2003–2006 yli 24 000 räjähdettä ja taistelu- ja harjoitusvälinettä, joita oli kertynyt sinne varuskunnan toiminnan aikana. Osa materiaalista oli joutunut jokeen valvontakomission tarkastusten pelossa vuosina 1945-1947. Puhdistetulle rantakaistaleelle on nyt rakennettu uusi rantaraitti, joka kulkee Korian sillalta varuskunnan entisen harjoitusalueen metsään eli takamaastoon. Sen lähellä sijainneen entisen ampumaradan saastunut maapohja puhdistettiin vuosina 2006-2007, ja nykyään sen paikalla on lampi. Kymijoen vastarannalla Ruotsulan Tammirannassa on edelleen Karjalan Prikaatin pioneerien ponttonikoulutuksen käytössä oleva vesistökoulutuspaikka ja varastoalue.
Aiheesta muualla

Pioneeripuisto Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY. Museovirasto.
Pioneerimetsän luontopolku
Olavi Sortta: Korian pioneerikoulu, 1936, Kouvola.
Suiunjoki

| Suiunjoki Шуя, Šuja |
| --- | --- |
 Suiunjoen suuta Sergei Prokudin-Gorskin vuonna 1916 ottamassa värivalokuvassa.
Alkulähde:  Suikujärvi  64°29′33″N, 33°57′20″E
Laskupaikka:  Vienanmeren Suiunlahti  64°44′40″N, 34°47′23″E
Maat:  Venäjä
Pituus:  85 km
Alkulähteen korkeus:  105 m
Virtaama:  8,2 m³/s
Valuma-alue:  938 km²
Suiunjoki (myös Suijunjoki, Suikujoki; ven. Шуя, Šuja) on Vienanmereen laskeva joki Karjalan tasavallan Belomorskin piirissä Venäjällä. Sen pituus on 85 kilometriä, valuma-alueen laajuus 938 neliökilometriä ja keskivirtaama 8,2 kuutiometriä sekunnissa.
Suiunjoki saa alkunsa Suikujärvestä 105 metriä merenpinnan yläpuolella. Se virtaa mutkitellen koilliseen ja laskee Vienanmeren Suiunlahteen Suiun kylän luona. Joen reitillä ovat Maškolampi, Kuzkozero ja Kippojärvi (ven. Kipozero). Suurin sivujoki on Lonkanjoki (Olonga).
Suiunjoen kaltevuus on 1,235 ‰. Yläjuoksulla, joka käsittää kaksi kolmasosaa joen pituudesta, on kallioita, harjuja ja kukkuloita. Alajuoksu on soistunutta tasankoa. Koskia on eniten keskijuoksulla. Joen leveys on 20–25 metriä. Se saa suurimman osan virtauksestaan sulamisvesistä. Kevättulva on touko-kesäkuussa.
Suiunjoki on lohen kutujoki. Muita kalalajeja ovat taimen, hauki, ahven, lahna, säyne, särki, kuore, siika ja made. Joki on suosittu retkeilykohde.
Streets of Fire – liekehtivät kadut

| Streets of Fire – liekehtivät kadut> Streets of Fire |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Walter Hill
Käsikirjoittaja:  Walter Hill Larry Gross
Tuottaja:  Lawrence Gordon Joel Silver
Säveltäjä:  Ry Cooder
Kuvaaja:  Andrew Laszlo
Leikkaaja:  Jim Coblentz Freeman A. Davies Michael Ripps
Pääosat:  Michael Paré Diane Lane Willem Dafoe
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  RKO Pictures Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:   1. kesäkuuta 1984  21. syyskuuta 1984
Kesto:  89 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  14 500 000 dollaria
Tuotto:  8 089 290 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Streets of Fire – liekehtivät kadut (Streets of Fire) on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toimintaelokuva, jonka ohjasi Walter Hill, joka myös käsikirjoitti elokuvan yhdessä Larry Grossin kanssa. Pääosassa esiintyivät Michael Paré, Diane Lane ja Willem Dafoe.
Juoni

Erään konsertin aikana laulaja Ellen Aimin (Diane Lane) kidnappaa "The Bombers" moottoripyöräjengin johtaja Raven Shaddock (Willem Dafoe). Ellenin manageri ja poikaystävä Billy Fish (Rick Moranis) palkkaa Ellenin entisen poikaystävän ja sotilaan Tom Codyn (Michael Paré), joka on juuri saapunut kaupunkiin tapaamaan siskoaan Revaa (Deborah Van Valkenburgh). Elleniä pidetään eräässä yökerhossa, jossa "The Bombers" pitää naista omana huvitteluna. Cody ja Billy saavat avukseen naissotilaan McCoyn pelastus operaatiota varten.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Michael Paré  | … |  Tom Cody   |
|  Diane Lane  | … |  Ellen Aim   |
|  Rick Moranis  | … |  Billy Fish   |
|  Amy Madigan  | … |  McCoy   |
|  Willem Dafoe  | … |  Raven Shaddock   |
|  Deborah Van Valkenburgh  | … |  Reva Cody   |
|  Richard Lawson  | … |  Ed Price   |
|  Rick Rossovich  | … |  Cooley   |
|  Bill Paxton  | … |  Clyde   |
|  Lee Ving  | … |  Greer   |
Lipputulot

Elokuva tuotti hieman yli kahdeksan miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti, josta 5.6 miljoonaa dollaria tuotettiin Yhdysvalloissa.
Palkinnot > Voitetut

Caixa de Catalunya
1984 Paras naisnäyttelijä: Amy Madigan
Kinema Junpo
1985 Paras vieraskielinen elokuva: Walter Hill
Palkinnot > Ehdokkuudet

Razzie-palkinto
1985 Huonoin naissivuosa: Diane Lane
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo kutsuu elokuvaa väkivaltaiseksi ja komeaksi urbaaniksi seikkailuksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Jatko-osa

Elokuvasta julkaistiin vuonna 2008 Albert Pyunin ohjaama epävirallinen jatko-osa Road to Hell.
Aiheesta muualla

Elokuvan arvostelu leffatykissä
Subein mongolien autonominen piirikunta

| Subein mongolien autonominen piirikunta |
| --- | --- |
 Subein mongolien autonominen piirikunta (punaisella) Jiuquan prefektuurissa (keltaisella).
 Subein mongolien autonominen piirikunta
 Koordinaatit: 39°50′N, 97°34′E 
Valtio:   Kiina
Maakunta:  Gansu
Prefektuuritason kaupunki:  Jiuquan
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Autonominen piirikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  69 273 km²
Väkiluku (2010):  14 979
 – Väestötiheys:  0,2 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Subein mongolien autonominen piirikunta (kiin. 肃北蒙古族自治县) on Kiinan Gansun maakunnassa sijaitseva mongolien autonominen piirikunta. Hallinnollisesti se kuuluu Jiuquanin prefektuuritason kaupunkiin. Vuonna 2010 piirikunnalla oli 14 979 asukasta.
Maantiede

Subein piirikunta kattaa 69 273 km² kokoisen alueen. Alue käsittää kaksi toisistaan kokonaan erillään olevaa aluetta. Eteläisellä alueella sijaitsee piirikunnan keskus Dangchengwan. Eteläinen alue on Tiibetin ylängöltä aavikolle lähellä Dunhuangia virtaavan Danghejoen laaksoa. Pohjoinen alue käsittää pääosin aavikkoa Mazong Shan-vuorelta Mongolian vastaiselle rajalle saakka. Tämä pohjoinen alue erottaa toisistaan Xinjiangin ja Sisä-Mongolian autonomiset alueet.
Historia

Subein mongolit ovat pääosin ylämongoleja, joita muutti alueelle Körlög Beilen ja Körlög Jasagin lippukuntien alueelta Haixin pohjoispuolelta vuosien 1766 ja 1897 välillä. Muuttajat pakenivat hui-kiinalaisia ja tiibetiläisiä. He asuttivat aluksi Sertengin (nykyinen Aksayn kazakkien autonominen piirikunta) ja Danghen laaksot. Vuonna 1926 alueelle muutti mongoleja myös Xinjiangin Bayangolin ja Khobogsairin alueilta. Vuoteen 1940 mennessä Subein alueella oli 599 perhetaloutta ja heillä oli 250 000 karjaeläintä. Subein pohjoisalue pysyi pitkään asumattomana.  Vuosien 1940–1941 välillä mongolien ja kazakkien kesken käytiin yhteenottoja ja mongolit menettivät suuren osan karjastaan-. Järjestys palautui alueelle vasta vuonna 1949, kun Kansan vapautusarmeija valloitti alueen Kiinan sisällissodan yhteydessä. Kun Subein autonominen piirikunta perustettiin 29. heinäkuuta 1950 alueella oli vain 268 mongolien perhetaloutta ja 20 724 karjaeläintä. Vuonna 1953 Sertengin alue annettiin kazakkien autonomiselle piirikunnalle.
Väestö

Vuonna 2010 piirikunnan alueella oli 14 979 asukasta. Vuonna 1999 asukkaita oli 11 215 ja heistä 4 219 tai 38 % oli mongoleja.
Buddhalainen pyhättö Nanshan-vuorilla Subeissa.
Sturmgewehr 44

| Sturmgewehr 44 |
| --- | --- |

Tyyppi:  kaasumäntätoiminen rynnäkkökivääri
Valmistaja:  Haenel, Mauser ja Erma
Valmistusmaa:   Saksa
Valmistusvuodet:  1943 – toukokuu 1945
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  7,92x33
Aseen pituus:  940 mm
Piipun pituus:  419 mm
Paino (tyhjänä):  5,22 kg
Lipas:  tankolipas
Kapasiteetti:  30 patruunaa
Ammuksen lähtönopeus:  700 m/s
Tehokas kantama:  400 m
Teoreettinen kantama:  800 m
Tulinopeus (laukausta/min):  500–600 lks/min
Sturmgewehr 44 (StG44, MP43, MP44) on Hugo Schmeisserin suunnittelema rynnäkkökivääri, joka sai Adolf Hitlerin käskystä 6. huhtikuuta 1944 nimen MP44 ja samaisen vuoden heinäkuussa siitä tuli Sturmgewehr 44 (rynnäkkökivääri), StG44, ja maailman ensimmäinen varsinainen rynnäkkökivääri.
Taustaa

Toisen maailmansodan aikana Saksan armeijassa havaittiin tavallisen sotilaskiväärin heikkoudet nykyaikaisessa sodassa. Voimakkaasta patruunasta ei useimmissa taistelutilanteissa ollut hyötyä. Pitkän matkan ammunta olisi vaatinut runsaasti harjoitusta, jos naamioitunut maali olisi edes havaittavissa. Voimakas patruuna vaati lujarakenteisen aseen sekä pitkän piipun kiväärille ominaisen suuren lähtönopeuden saavuttamiseksi. Nämä tekivät aseesta raskaan ja kömpelön.
Useista eri tehtaiden valmistamista ja rintamalla kokeilluista prototyypeistä tuotantoon valittiin Haenelin prototyypistä kehitetty ase. Haenel valmisti 11 833 MKb 42 H ”automaattikarbiini”-prototyyppiä, joita kokeiltiin menestyksellisesti kentällä marraskuussa 1942. Koska ase käytti uutta patruunaa, Hitler kielsi kehitystyön logistisin perustein. Työtä jatkettiin naamioidusti MP43-nimellä. Lopullinen nimi Sturmgewehr 44 annettiin heinäkuussa 1944. Ase tarkoitettiin korvaamaan pikakivääri, jalkaväen kivääri sekä konepistooli.
Ominaisuuksia

Aseen mekanismi toimi kaasumännällä. Lukon toimintamekanismi oli niin sanottu kippilukko. Tässä aseessa lukon takaosa nousee ylös peräytyessään luistinurien viemänä ja pääsee näin avautumaan. Lukon etuosan mekanismi heittää hylsyn ulos. Palautuessaan lukko laskee luistinuria vasten, syöttää uuden patruunan piippuun ja sulkeutuu. Luistin virittämä vasara iskee lukossa olevaan iskupiikkiin ja laukaisee patruunan. Ase on näin oleellisesti erilainen kuin sen käyttöperiaatteen inspiroima AK-47, jossa on pyörähtävä lukko.
Aseella voitiin ampua sekä kerta- että sarjatulta. Lippaaseen mahtui 30 patruunaa. Teoreettinen tulinopeus oli 500–600 laukausta minuutissa, mutta lippaan vaihto laski tätä. Aseen tärkein ja asehistoriallisesti merkittävin piirre oli, että siinä käytettiin 7,92 mm:n lyhyttä patruunaa. Se painoi vain 2/3 aikaisemmasta 7,92 mm:n kiväärin patruunasta, mutta lähtönopeuden ollessa 700 m/s se oli tehokas aina 400 metriin asti. Aseella oli silti merkittävästi helpompi ampua kevyemmän rekyylin ansiosta, mikä mahdollisti myös paremman sarjatulen hallinnan.
Sturmgewehr 44:n heikkouksia olivat lippaan kiinnitys sekä luistin palautusjousen sijoitus aseen perään. Seurauksena olivat syöttöhäiriöt täydellä lippaalla ja käyttökelvoton ase perän rikkoutuessa tai vaurioituessa. Ensimmäisissä sarjoissa jouselle varatun tilan muutoksia kosteissa sääolosuhteissa ei osattu ottaa huomioon ja palautusjousi jumittui puisen perän turvotessa.
Aseesta tehtiin sodan aikana mitä erilaisimpia muunnoksia. Tunnetuimpia olivat niin sanotut Vampiret eli infrapunalaitteistolliset kappaleet, jotka olivat aikansa moderneimpia aseita. Aseesta ehdittiin valmistaa versio, jonka piippu oli käyrä. Kulmapeiliin perustuva tähtäin oli avoin periskooppi, joka mahdollisti muun muassa tankin sisältä ampumisen luukusta täysin suojassa tai ampumisen rakennuksen kulman takaa. Piipun mutka madalsi aseen tehoa huomattavasti, koska luodeilla oli taipumus hajota. Tällä ei kuitenkaan ollut suurta merkitystä panssarivaunun suojauksessa. Tällaisen aseen tuli olla tuettuna, sillä sivuun suuntautuvaa rekyyliä ei voinut hallita seisaaltaan. Versiota valmistui noin 10 000 kpl.
Rynnäkkökivääriä valmistivat Haenel, Mauser ja Erma, joilla oli aseen osia varten seitsemän alihankkijaa. Helmikuussa 1944 tuotanto oli lisätty 5 000 kivääriksi kuukaudessa. Sodan loppuun mennessä aseen eri versioita oli ehditty valmistaa yli 400 000 kappaletta. Aseesta kehiteltiin sen paranneltu versio StG-45, mutta se ei edennyt prototyyppejä pidemmälle ennen sodan loppua.
Sodan jälkeen Saksan demokraattinen tasavalta sekä osa muita Neuvostoliiton vasallivaltioita käytti asetta palvelusaseena, jotkut jossain määrin jopa 1980-luvulle asti, kunnes AK-47 korvasi sen lopullisesti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sturmgewehr 44 Wikimedia Commonsissa
Historic Firearm of the Month, February 2000 (englanniksi)
CE: G43 - MP44 Collectors Service (englanniksi)
Lexikon der Wehrmacht: Sturmgewehre (saksaksi)
Sudanilaiset kielet

Sudanilaiset kielet oli 1900-luvun alku­puolella käytetty yhteis­nimitys joukolle afrikkalaisia kieliä, joita puhutaan pää­asiassa päiväntasaajan pohjois­puolella, Etiopiasta Senegaliin ulottuvalla alueella. Nimitys ei johdu Sudanin valtiosta vaan maan­tieteellisestä käsitteestä Sudan, jolla tarkoitetaan lähinnä Afrikan savannivyöhykettä.
Nykyisen käsityksen mukaan sudanilaiset kielet eivät muodosta yhtenäistä kielikuntaa, vaan osa niistä kuuluu nigeriläis-kongolaisiin, osa nilo­saharalaisiin kieliin.
Sudanilaisiksi luokitellut kielet ja kansat

Käsitys, että sudanilaiset kielet muodostaisivat oman ryhmänsä, perustui maantieteellisiin ja jossakin määrin kieli­typologisiin syihin. Yksi käsitystä kannattaneista tukijoista oli saksalainen kielitieteilijä Carl Meinhof. Hän oli tutkinut bantukieliä ja niille tyypillistä substantiivien jakautumista eri luokkiin. Nämä kielet ovatkin kaikki
läheistä sukua toisilleen. Meinhof luokitteli "sudanilaisiksi kieliksi" (saks. Sudansprachen) ne afrikkalaiset kielet, joissa tällaisia substantiivien luokkia ei ole ja jotka eivät kuuluneet muihinkaan jo aikaisemmin tunnistettuihin kielikuntiin kuten seemiläis-haamilaisiin
tai khoisankieliin.
Kansoja, jotka puhuvat sudanilaisiksi luokiteltuja kieliä, nimitettiin ennen yhteisellä nimityksellä sudaninneekereiksi.
Tausta

Carl Meinhofin oppilas Diedrich Hermann Westermann jatkoi 1900-luvun alkupuolella sudanilaisten kielten vertailevaa tutkimusta. Vuonna 1911 hän jakoi nämä kielet kahteen ala­ryhmään, itäsudanilaisiin ja länsisudanilaisiin kieliin. Itä­sudanilaisia kieliä oli suurin osa niistä, jotka nykyisin luokitellaan nilo­saharalaisiksi, länsi­sudanilaisia taas kaikki muut nykyisin nigeriläis-kongolaiseen kieli­kuntaan luetut kielet paitsi bantukielet.  Vuonna 1927 hän ja Hermann Baumann ryhtyivät kieli­historiallisin menetelmin rekonstruoimaan oletettujen länsi­sudanilaisten kielten kantakieltä. Westermann vertasi tuloksiaan myös Meinhofin rekonstruoimaan bantu­kielten kanta­kieleen, mutta mahdollisesti kunnioituksesta opettajaan kohtaan hän ei sanonut suoraan, että nämä kaksi selvästikin olivat toisilleen sukua. Ranskalaiset kieli­tieteilijät kuten Maurice Delafosse ja Homburger sen sijaan ilmoittivat päätyneensä varsinkin kielten yhteistä alku­perää olevan sanaston perusteella käsitykseen, että länsi­sudanilaiset ja bantukielet ovat toisilleen sukua.
Vuonna 1935 julkaistussa teoksessa  'Character und Einteilung der Sudansprachen' myös Westermann piti jo vakuuttavasti todistettuna, että länsisaharalaiset ja bantukielet ovat sukua toisilleen. Nykyisin niiden muodostamaa kielikuntaa sanotaan nigeriläis-kongolaisiksi kieliksi.  Näiden joukossa ei "länsi­sudanilaisia" kieliä voida enää nykyisen käsityksen mukaan
pitää edes omana alaryhmänään, sillä esimerkiksi joruba ja igbon kieli, jotka ennen luettiin sudanilaisiin, mutta nykyisin benuelais-kongolaisiin kieliin, ovat itse asiassa läheisempää sukua bantu­kielille kuin muille ennen "länsi­sudanilaisille" kielille.
Termit itäsudanilaiset kielet ja keskisudanilaiset kielet ovat nykyisin käytössä eräiden nilo­sarahalaisen kieli­kunnan alaryhmien niminä. Nämä eivät nykyisen käsityksen mukaan ole sukua nigeriläis-kongolaisille kielille eikä ole varmaa,
ovatko kaikki nilo­saharalaiset kielet toisilleenkaan sukua.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Sudanic languages
Sudanilaiset kielet vastasivat suunnilleen tähän kartaan merkittyjä nilosaharalaisia (Nilo-Saharan) sekä nigeriläis-kongolaisten A-ryhmään kuuluvia (Niger-Congo A) kieliä
Käännös suomeksi
Alfredo Stroessner

| Alfredo Stroessner |
| --- | --- |

Paraguayn presidentti
 15. elokuuta 1954 – 3. helmikuuta 1989  
Edeltäjä:  Tomás Romero
Seuraaja:  Andrés Rodríguez
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. marraskuuta 1912 Encarnación, Paraguay
Kuollut: 16. elokuuta 2006 (93 vuotta) Brasília, Brasilia
Puoliso:  Eligia Mora
Tiedot
Puolue:  Colorado-puolue
Alfredo Stroessner Matiauda (3. marraskuuta 1912 Encarnación, Paraguay – 16. elokuuta 2006 Brasília, Brasilia) oli Paraguayn presidentti ja diktaattori 1954–1989. Pitkän valtakautensa aikana hän hallitsi maata rautaisin ottein ja tukahdutti opposition.
Nuoruus

Alfredo Stroessner syntyi Encarnaciónissa. Hänen isänsä Hugo Stroessner oli saksalainen siirtolainen ja äitinsä Heriberta Matiauda Paraguayn kansalainen. Stroessnerin sukunimeä on kirjoitettu monilla tavoin, kuten Stroessner, Strössner tai Strößner.
17-vuotiaana Stroessner meni armeijauralle ja ylennettiin luutnantiksi kaksi vuotta myöhemmin. Hän taisteli Boliviaa vastaan Chacon sodassa vuonna 1932. Hänestä tuli 36-vuotiaana 1948 prikaatikenraali. Vuonna 1951 hän liittyi Colorado-puolueeseen.
Stroessnerista tuli divisioonan komentaja, ja hän osallistui kaappaukseen joka pakotti 4. toukokuuta 1954 presidentti Federico Chavesin virasta. Elokuussa hallinnut juntta nimitti hänet presidentiksi. Stroessner valittiin uudelleen 1958, 1963, 1968, 1973, 1978, 1983 ja 1988, usein ainoana ehdokkaana. Hänelle kehitettiin myös pienimuotoinen henkilökultti, ja kenraalin muotokuvat olivat näkyvästi esillä eri puolilla maata.
Hallinto

Stroessnerin politiikka oli kommunisminvastaista ja kylmän sodan aikana Yhdysvalloille mieleistä. Stroessnerin vallan aikana millään kommunistisella tai sosialistisella valtiolla ei ollut lähetystöä Paraguayssa, poikkeuksena Jugoslavia. Tällä aikakaudella Paraguay oli poliisivaltio, jossa oppositiolehdistö oli pannassa. Stroessner piti yllä tiukkaa budjettia ja maksoi Maailmanpankin lainat ajallaan ja piti siten maan valuutan vakaana.
Yhdysvallat oli Stroessnerin lähin tukija koko 1960- ja 1970-lukujen ajan. Vuonna 1965 maasta lähetettiin joukkoja Yhdysvaltain merijalkaväen mukaan miehittämään Dominikaanista tasavaltaa, jossa uumoiltiin kommunistikaappausta. Kun Jimmy Carterin ja myöhemmin Ronald Reaganin hallinnot alkoivat puhua ihmisoikeuksista, maiden väliset suhteet alkoivat viiletä.
Presidenttinä Stroessner teki monia valtiovierailuja ja tapasi monia valtionpäämiehiä, kuten Japanin keisarin, Yhdysvaltain presidentti Lyndon B. Johnsonin ja kenraali Charles de Gaullen. Etelä-Afrikan pääministeri Vorster kävi Paraguayssa ja Stroessner vieraili hänen kotimaassaan 1974. Stroessnerillä oli pitkään hyvät suhteet Länsi-Saksaan. Hän oli saksalaismielinen ja vieraili monta kertaa isänsä kotimaassa.
Stroessner työskenteli kello neljästä aamulla antaen ensimmäiset ohjeet vuoteeltaan ja oli presidentinpalatsissa viimeistään kello kuusi. Päivällä hän piti kolmen tunnin tauon ja työskenteli yömyöhään. Hän ei ikinä pitänyt lomaa.