stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Polikhne (Länsi-Kreeta)
Maantiede

Polikhnen poliksen kaupunkikeskus sijaitsi Kreetan läntisissä sisäosissa lounaaseen Kydoniasta, jonka kanssa sillä oli yhteistä rajaa. Kaupunki oli rakennettu kahdelle akropolis-kukkulalle, joista lännenpuoleinen tunnetaan nykyisin nimellä Ágios Geórgios siellä olevan Pyhän Georgioksen kirkon mukaan, ja idänpuoleinen nimellä Kástellos. Polikhnen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä.
Kaupunkia ei tule sekoittaa toiseen Polikhnen kaupunkiin, joka sijaitsi Kreetan pohjoisrannikon itäosassa lähellä Praisosta.
Historia

Polikhnen historiasta tiedetään antiikin lähteistä vain vähän. Vaikka kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Polikhnitēs (Πολιχνίτης).
Peloponnesolaissodan aikaan vuonna 429 eaa. ateenalaiset auttoivat polikhnelaisia sodassa Kydoniaa vastaan. Jossakin välissä 100-lukua eaa. Polikhe ja Kydonia vaikuttavat kuitenkin olleen liittolaisia, sillä Polikhe löi tuolloin kydonialaismallista hopearahaa. Kaupungin paikalla on suoritettu vähäisiä arkeologisia kaivauksia.
Rakennukset ja löydökset

Kaupungin paikalta on tehty joitakin löytöjä, kaivausten lisäksi myös pintalöytöinä. Varhaisimmat löydöt osoittavat paikan olleen asuttu keskiseltä minolaiselta kaudelta lähtien. Kaupunki on ollut ympäröity muurein. Eräs muuri kulki Ágios Geórgioksen ja Kástelloksen kukkuloiden välisessä satulalaaksossa ja suojasi kaupunkia eteläsivulta. Kástelloksen kukkulan etelärinteestä on löydetty pyhäkön jäänteet. Se on ajoitettu arkaaiselle ja klassiselle kaudelle, ja sen arvellaan olleen omistettu Demeterille, Diktynnalle tai ehkä jollekin nymfille.
Polikhne (Itä-Kreeta)

| Polikhne> Πολίχνη |
| --- | --- |
 Polikhnen oletettuja raunioita Trypitóksen arkeologisella alueella.
Sijainti
 Polikhne
Koordinaatit:  35°11′55″N, 26°7′47″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Trypitós, Siteía, Lasíthi, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kreeta
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Polikhne (m.kreik. Πολίχνη, Polikhnē) eli Polikhna (door.kreik. Πολίχνα, lat. Polichna) oli antiikin aikainen kaupunki Kreetan saarella Kreikassa. Se sijoitetaan nykyisen Trypitóksen kylän lähelle, noin kolme kilometriä itäkaakkoon nykyisestä Siteían kaupungista.
Maantiede

Polikhen sijaintipaikkana pidetään Siteíanlahden etelärannalla olevaa Trypitóksen niemeä ja kukkulaa. Joskus samaa paikkaa on ehdotettu kuitenkin myös Setaian eli Eteian kaupungin paikaksi. Paikka toimi sisämaassa olleen Praisoksen poliksen satamana (epineion).
Kaupunkia ei tule sekoittaa toiseen ja historiallisesti merkittävämpään Polikhnen kaupunkiin, joka sijaitsi Kreetan länsiosissa lähellä Kydoniaa.
Historia

Herodotos mainitsee Polikhnen, ja sanoo sen asukkaiden olleen praisoslaisten ohella ainoita kreetalaisia, jotka eivät liittyneet muiden kreetalaisten sotaretkeen Sisilian Kamikosta vastaan kostaakseen kuningas Minoksen kuoleman.
Polikhne on voinut olla hellenistisellä kaudella itsenäinen polis eli kaupunkivaltio, ja se löi tuolloin omaa rahaa, mutta sitä ei ole luettu vielä arkaaisen ja klassisen kauden polisten joukkoon. Arkeologisesti kaupungin olemassaolo tunnetaan vasta 200-luvulta eaa. lähtien, ja se vaikuttaa tulleen hylätyksi jo noin vuonna 146 eaa., jolloin myös Praisos tuhoutui sodassa Hierapytnaa vastaan.
Trypitóksen niemen arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1987 Nikólaos Papadákiksen johdolla.
Rakennukset ja löydökset

Kaupunki kattoi koko Trypitóksen niemen ja oli rakennettu pengerryksille. Niemen alueelta on löydetty lukuisten julkisten rakennusten, yksityistalojen sekä katujen jäänteitä. Eteläsivulla eli niemen juuren puolella kaupunkia suojasi muuri, jonka paksuus oli suurimmillaan noin 1,8 metriä. Löytöihin lukeutuu myös pyhäkkönä toiminut huone, jonka koko on noin 7,5 × 5 metriä. Sen keskellä on ollut tulisija. Niemen itärannan eteläosasta on löydetty kallioon kaiverrettu laivasuoja hellenistiseltä kaudelta. Sen pituus on 30 metriä, leveys 5,5 metriä ja korkeus 5 metriä.
Kaupungin paikalta on löydetty paljon amforoita, jotka ovat peräisin Korintista, Knidoksesta, Kosista ja Rhodoksesta. Niiden perusteella paikka on toiminut kauttakulkusatamana kyseisistä kaupungeista Egyptin suuntaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Trypitóksen arkeologinen alue Wikimedia Commonsissa
Trypitóksen arkeologista aluetta: nk. Katu Alfa (A).
Trypitóksen arkeologista aluetta: nk. Rakennus Epsilon (E).
Polyolefiini

Esimerkkejä polyolefiinien rakenteista. Ylinnä polyeteeni ja alinna polypropeeni. R on jokin tarkemmin määrittelemätön sivuketju.
Polyolefiini on polymeeri, jonka rakenne koostuu pitkästä hiilivetyketjusta. Polyolefiinien valmistuksessa monomeeri on alkeeni eli olefiini. Ryhmään kuuluvia polymeerejä ovat muun muassa polyeteeni, polypropeeni, poly-1-buteeni, polyisobuteeni, polymetyylipenteeni, polystyreeni ja polyvinyylikloridi. Polyolefiinit ovat valmistusmääriltään ja käyttökohteiltaan merkittävin polymeeriluokka.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Polyolefiinien ominaisuudet vaihtelevat runsaasti käytetystä alkeenimonomeeristä ja polymeerin moolimassasta riippuen. Nestemäisten tai vahamaisten polyolefiinien moolimassa on noin 300–600 g/mol, kun taas kiteisten polyolefiinimuovien moolimassa voi olla yli 3 000 000 g/mol. Polymeerin sivuketju vaikuttaa myös ominaisuuksiin. Jos sivuketju on pieni, kuten vety tai metyyliryhmä, on polyolefiini kiteinen. Pidemmät ja haarautuneet sivuketjut laskevat kiteisyysastetta. Polyolefiineilla on usein hyvä korkeiden lämpötilojen ja kemikaalien kesto.
Yksinkertaisista pienistä alkeeneista valmistetaan polyolefiineja radikaalipolymeroinnilla. Katalyytteinä käytetään Ziegler–Natta-katalyyttejä, metalloseeneja tai kromitrioksidia. Monomeerinä voidaan käyttää vain yhtä alkeenia, kuten eteeniä, tai alkeenien seosta kuten esimerkiksi eteeni-propeenikumien tai eteenin ja norborneenin kopolymeerien valmistus. Polyolefiinin valmistustavalla on suuri vaikutus niiden ominaisuuksiin, esimerkiksi eri polyeteenilaadut. Rengasrakenteisista alkeeneista valmistetaan polyolefiineja renkaanavatumismetateesipolymeroinnilla.
Vuonna 2013 polyolefiineja valmistettiin noin 150 miljoonaa tonnia. Käyttökohteita ovat muun muassa voiteluaineet, vahat, kumit, pakkaukset, kalvot, putket, kuidut ja kappaletavarat. Polyeteeni- ja -propeeni ovat valmistusmääriltään merkittävimmät polyolefiinit.
Polyisobuteeni

Polyisobuteenin rakenne
Polyisobuteenikappaleita. Polymeerin moolimassa on noin 1 000 000 g/mol
Polyisobuteeni eli polyisobutyleeni tai PIB on polyolefiinien luokkaan kuuluva polymeeri. Polyisobuteenin valmistuksessa käytettävä monomeeri on isobuteeni. Polymeerillä on useita käyttökohteita. Polyisobuteenin CAS-numero on 9003-27-4.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Polyisobuteenin ominaisuudet vaihtelevat polymeerin moolimassasta riippuen. Moolimassan ollessa 300–1 600 g/mol ne ovat nesteitä ja noin 40 000 g/mol asti tahmeita liimamaisia aineita. Tätä suuremmat polymeerit ovat kiinteitä mutta elastisia. Kaupallisten kiinteiden polyisobuteenien moolimassa on tavanomaisesti 100 000–4 000 000 g/mol. Polyisobuteenin kiteisyysaste on alhainen, korkeimmillaan noin 20 %. Ne ovatkin amorfisia ja kumimaisia. Polyisobuteeni ei liukene veteen eikä laimeisiin happoihin tai emäksiin. Hiilivetyihin se kuitenkin liukenee. Se myös kestää suhteellisen hyvin hapettimia. Polyisobuteenin lasisiirtymälämpötila on noin -70 °C. Aine on lämmön- ja sähköneriste.
Polyisobuteenia valmistetaan radikaalipolymeroinnilla isobuteenista noin -80 – -70 °C:n lämpötilassa. Reaktion katalyytteinä käytetään alumiinikloridia tai booritrifluoridia. Liuottimena käytetään hiilivetyjä, esimerkiksi propaania tai heksaania.
Polyisobuteenia käytetään liimoissa ja voiteluaineissa. Polymeeriä käytetään myös paperin, tekstiilien ja sähköjohtojen pinnoittamiseen. Kun moolimassaltaan suureen polyisobuteeniin lisätään talkkia tai nokea, voidaan siitä tehdä vedeneristyslevyjä.
Aiheesta muualla

Polyisobutylene (CAS 9003-27-4) (englanniksi)
Polymer Science Learning Center (PSLC): Polyisobutylene (englanniksi)
Polythyron

Málian palatsin polythyronin alaosien jäänteet.
Polythyron (m.kreik. πολύθυρον, ’monia ovia’) on minolaiselle arkkitehtuurille tyypillinen oviseinä tai sarjaovi, jota käytettiin erityisesti kulttirakennuksissa ja seremoniallisissa tiloissa.
Polythyron oli väliseinä, joka koostui useammasta vierekkäisestä ovesta. Sen avulla voitiin säätää huonetilan kokoa, valaistusta ja tuuletusta. Usein polythyronit oli sijoitettu kahteen toisensa suorakulmaisesti kohdanneeseen seinään. Polythyroneita esiintyy erityisesti rituaalikylpyammeiden läheisyydessä, ja siksi niiden arvellaan liittyneen jotenkin kulttimenoihin.
Polythyroneiden jäänteitä on löydetty muun muassa Knossoksen, Faistoksen, Kydonian, Málian ja Monastirákin palatseista sekä Amnisoksen niin kutsutusta huvilasta ja Akrotírista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta polythyron Wikimedia Commonsissa
Pompaia

| Pompaia> Πομπαία |
| --- | --- |
Tyyppi:  uskonnollinen juhla Zeuksen kunniaksi
Päivämäärä:  Maimakterion 10.(?) (marras-joulukuu)
Järjestämistiheys:  vuosittain
Paikkakunta:  Ateena, Attika, Kreikka
Pompaia (m.kreik. Πομπαία, lat. Pompaea) oli antiikin Ateenassa vietetty juhla, joka oli omistettu Zeukselle. Myös Hermeellä oli siinä osansa. Juhlaa vietettiin Maimakterion-kuussa, mahdollisesti sen 10. päivä, eli nykyisen marras-joulukuun aikoihin. Juhlaan liittyi kulkue (πομπή, pompē), josta se myös sai nimensä. Kulkueessa kannettiin Zeukselle uhratun lampaan taljaa sekä Hermeen kerykeion-sauvaa, mahdollisesti pahan välttämiseksi talvikauden alkaessa.
Pomeranz–Fritsch-reaktio

Yleinen esimerkki Pomeranz–Fritsch-reaktiosta
Pomeranz–Fritsch-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa bentsaldehydijohdannainen tai muu aromaattinen aldehydi reagoi aminoasetaalin kanssa happamissa olosuhteissa muodostaen isokinoliinin. Reaktion julkaisivat ensimmäisen kerran C. Pomeranz ja P. Fritz itsenäisesti ja toisistaan tietämättä vuonna 1893.
Reagenssit ja mekanismi

Pomeranz–Fritsch-reaktion lähtöaineena on aromaattinen aldehydi. Parhaiten reagoivat aldehydit, joissa on aldehydiryhmään nähden m- tai p-asemassa elektroneja luovuttava ryhmä esimerkiksi hydroksyyli- tai alkoksiryhmä. Toinen lähtöaine on aminoasetaali, joka on usein aminoasetaldehydin dietyyliasetaali. Reaktio tapahtuu happamissa olosuhteissa ja tyypillisesti käytetty katalyytti on polyfosforihappo.
Pomeranz–Fritsch-reaktion mekanismin ensimmäisessä vaiheessa aldehydi ja aminoasetaalin aminoryhmä kondensoituvat muodostaen iminoasetaalin. Seuraavassa vaiheessa asetaaliryhmä hydrolysoituu happamissa olosuhteissa karbonyyliryhmäksi. Karbonyyliryhmä on elektrofiilinen ja seuraava vaihe on elektrofiilinen aromaattinen substituutio. Tämän vaiheen seurauksena muodostuu heterosyklinen rengasrakenne. Viimeinen vaihe on alkoholiryhmän eliminoituminen, jolloin muodostuu aromaattinen isokinoliinirengas.
Pomeranz–Fritsch-reaktiota käytetään erityisesti silloin, kuin isokinoliinirenkaan valmistaminen on vaikeaa muilla yleisesti käytetyillä menetelmillä kuten Pictet–Spengler-reaktiolla tai Bischler–Napieralski-reaktiolla.
Pohjoismainen filosofia

Pohjoismainen filosofia käsittää Skandinavian maissa, Suomessa ja Islannissa harjoitetun filosofian. Näiden maiden historialliset ja kulttuuriset yhteydet mahdollistavat niiden käsittelyn yhdessä myös mitä tulee filosofian historiaan näissä maissa.
Yhteinen tausta: keskiajalta hegeliläisyyteen

Filosofia tuli pohjoiseen Eurooppaan kristinuskon ja luostarien perustamisen myötä, kun alue liitettiin keskiajan katolisen yhtenäiskulttuurin piiriin. Monet lähtivät myös opiskelemaan ulkomaisiin yliopistoihin. Tunnetuimpia heistä on ruotsalainen averroisti Boethius Dacialainen, joka opetti Pariisin yliopistossa 1200-luvulla. Toinen merkittävä henkilö oli samoin ruotsalainen Matthias Övidsson (Ovidi, k. 1350), joka tunnettiin laajalti Ilmestyskirjan kommentaaristaan Expositio super Apocalypsin.
Ensimmäiset pohjoismaiset yliopistot olivat vuonna 1477 perustettu Uppsalan yliopisto ja vuonna 1479 perustettu Kööpenhaminan yliopisto. Ne suljettiin joksikin aikaa pian reformaation jälkeen. Vielä uuden ajan alkupuolella yliopistot olivat enimmäkseen aristoteelisia, myöhemmin jonkin aikaa ramistisia. Kartesiolaisuus nousi 1600-luvulla, osittain siksi, että René Descartes itse kävi Ruotsissa kuningatar Kristiinan vieraana vuonna 1649. Saksalainen Samuel Pufendorf opetti Lundin yliopisto vuodesta 1668.
1500-luvun lopulla ja erityisesti 1600-luvulla Ruotsin valtakunnassa vallitsi tiukka luterilainen ortodoksia eli puhdasoppisuus, mikä vaikutti paitsi teologiaan myös filosofiaan. Aristotelismin ja ramismin välisessä ”valtataistelussa” oli myös osittain kyse siitä, kumpi filosofioista palvelisi paremmin teologiaa. Kuningas Kaarle XI tuomitsi kartesiolaisuuden vuonna 1689, mahdollisesti koska Descartesia epäiltiin Kristiinan käännyttämisestä katolilaisuuteen.
1700-luvun puolessa välissä pohjoismaiseen ja erityisesti tanskalaiseen filosofiaan eniten vaikuttanut henkilö oli saksalainen Christian Wolff. Henrik Hassel (1700–76), Henrik Gabriel Porthan (1739–1804) ja Pehr Niclas Christiernin (1725–99) toivat John Locken ajattelua Pohjoismaihin. Børge Riisbrigh (1731–1809), Daniel Boëthius (1751–1810), Franz Mikael Franzén (1772–1847) ja Anders Sandøe Ørsted (1778–1860) puolestaan harrastivat kantilaisuutta.
H. C. Ørsted sai aluksi paljon vaikutteita Kantilta, mutta kääntyi myöhemmin kannattamaan Friedrich von Schellingiä. Sekä Johannes Boye että Niels Treschow (1751–1833) vastustivat kantilaisuutta, toinen Adam Smithin ja toinen nominalismin ja empirismin kannattajana. Treschow kääntyi lopulta eräänlaiseen uusplatonismiin tai spinozismiin.
1800-luvulla saksalainen idealismi oli filosofian valtavirtaus myös Pohjoismaissa. Henrik Steffens (1773–1845) sai vaikutteita Schellingiltä, Benjamin Höijer (1767–1812) tämän lisäksi J. G. Fichteltä. Muuten keskeisin nimi oli G. W. F. Hegel. Hegeliläisiä olivat erityisesti norjalaiset Poul Martin Møller (1794–1838) ja Marcus Jacob Monrad (1816–97). Suomessa Johan Vilhelm Snellman (1806–81) kehitti Hegelin ajattelun pohjalta kansallishengen filosofiaa. Ruotsissa Erik Gustaf Geijer (1783–1847) vastusti Hegeliä, Tanskassa puolestaan Søren Kierkegaard. Hegeliläisyyden aikana filosofia alkoikin kehittyä eri Pohjoismaissa eri suuntiin.
Filosofia Ruotsissa

Ruotsin suurvaltakaudella ruotsalaisten filosofien joukosta erottuvat kaksi mystikkoa, George Stiernhielm (1598–1672) ja Emanuel Swedenborg (1688–1772). Stiernhierlmin filosofiassa yhdistyivät uusplatonismi ja hermeettinen traditio. Swedenborg aloitti luonnontieteilijänä, mutta kääntyi myöhemmin teologisiin spekulaatioihin. Kant torjui Swedenborgin ”unet” jyrkästi, mutta hän innoitti saksalaisia romantikkoja.
Hieman myöhemmin Christopher Jacob Boström (1797–1866), jota on kutsuttu ”Ruotsin Platoniksi”, sai vaikutteita Platonin ideaopista, Gottfried Leibnizin monadologiasta ja George Berkeleyn idealismista. Yhdessä Benjamin Höijerin esittelemän saksalaisperäisen transsendentaalisen idealismin ohella boströmiläisyys hallitsi ruotsalaista filosofiaa koko 1800-luvun.
Boströmiläisyyden aika päättyi 1900-luvun alkupuolella niin kutsutun Uppsalan koulukunnan nousun myötä. Koulukunta kannatti eräänlaista emotivismia ja moraalista imperatiivia, ja sitä edustivat ennen kaikkea Axel Hägerström ja Adolf Phalén (1884–1931). Koulukunnan filosofialla oli paljon yhteyksiä myöhempään loogiseen empirismiin, muun muassa kielteisessä suhtautumisessa metafysiikkaa kohtaan, vaikka suuntauksilla oli myös merkittäviä eroja. Uppsalan koulukunnan kilpailijana Lundin yliopistossa vaikutti Hans Larssonin (1862–1944) filosofia. Hän kannatti arvojen objektiivisuutta ja kirjoitti paljon myös estetiikasta.
Uppsalan koulukuntaa seuranneen sukupolven merkittäviä nimiä ovat Konrad Marc-Wogau (1902–91), Ingemar Hedenius (1908–82) ja Anders Wedberg (1913–78). Hedenius tunnetaan ennen kaikkea kristinuskoa Bertrand Russellin tyyliin vastustaneena eetikkona, Wedberg puolestaan filosofian historian tutkijana. Åke Petzäll (1901–57) toi loogisen empirismin Ruotsiin. Vuoden 1945 jälkeen yhä suurempi osa ruotsalaisista filosofeista alkoi pitää itseään analyyttisinä filosofeina.
Logiikan alalla ovat vaikuttaneet erityisesti Sören Halldén (1923–), Stig Kanger (1924–88), Krister Segerberg (1936–), Per Olof Ekelöf (1906–90), Martin Edman (1945–), Dag Prawitz (1936–), Per Martin-Löf (1942–), Bengt Hansson (1943–) ja Per Lindström (1936–). Eetikoista merkittävimpiä ovat Hedeniuksen ohella Lars Bergström (1935–) sekä Göran Hermerén (1938–), joka on kirjoittanut myös estetiikasta.
Muita merkittäviä nimiä ovat Jan Berg (1928–), Manfred Moritz (1909–90), Sven Danielsson (1939–), Wlodek Rabinowicz (1947–), Peter Gärdenfors (1949–), Nils-Eric Sahlin (1954–), Ivar Segelberg (1914–87) ja Mats Furberg (1933–).
Filosofia Tanskassa

Tunnetuin tanskalainen filosofi on luultavasti Søren Kierkegaard, joka vastusti hegeliläisyyttä esimerkiksi siksi, että se pyrki palauttamaan uskon tietoon. Kierkegaardin vaikutus Tanskassa oli kuitenkin epäsuora — hänen kannanottonsa vaikuttivat teologian ja filosofian erkaantumiseen sekä nostivat irrationalismillaan mahdollisesti myöhemmin positivismin ja naturalismin suosiota. Kierkegaardin lisäksi Hegeliä vastaan hyökkäsivät myös F. C. Sibbern ja P. M. Møller.
Harald Høffding (1843–1931) oli tanskalaisen filosofian keskeisin hahmo 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Hän sai humanistiseen naturalismiinsa vaikutteita muun muassa Auguste Comten positivismista sekä J. S. Millin ja Herbert Spencerin empirismistä. Positivismia ja empirismiä toi maahan myös George Brandes (1842–1927). Høffdingin oppilas Jørgen Jørgensen (1894–1969) suuntautui Bertrand Russellin logiikkaan ja loogiseen positivismiin. Alf Ross (1899–1979) kannatti oikeuspositivismia.
Tieteenfilosofian alalla ovat Tanskassa vaikuttaneet erityisesti Johannes Witt-Hansen (1908–86), David Favrholdt (1931–) ja Jan Faye (1947–). Etiikan alalla merkittäviä nimiä ovat Knud Ejler Løgstrup (1905–81) ja Mogens Blegvad (1917–).
Antiikin ja keskiajan filosofiaa ovat tutkineet Karsten Friis-Johansen (1930–), Johnny Christensen, Troels Engberg-Pedersen(1948–), Jan Pinborg (1937–1982), Sten Ebbesen (1946–), Niels Jørgen Green-Pedersen (1942–) ja Olaf Pedersen (1920–). Uuden ajan filosofiaa ovat tutkineet Carl Henrik Koch (1938–) ja Knud Haakonssen (1947–), Wittgensteinia puolestaan Justus Hartnack (1912–) ja Peter Zinkernagel (1921–).
Muita tanskalaisen filosofian mainitsemisen arvoisia nimiä ovat muun muassa Finn Collin (1949–) ja Peter Sandøe (1955–). Myös ydinfyysikko Niels Bohrin filosofiset kannanotot ovat jättäneet jälkensä tanskalaiseen filosofiaan.
Filosofia Norjassa

Tanskan ja Norjan valtioliiton seurauksena Kööpenhamina oli myös norjalaisen akateemisen elämän keskus 1400-luvulta 1800-luvun alkupuolelle saakka. 1800-luvun alussa norjalaissyntyinen Henrik Steffens toi saksalaisen romantiikan Tanskaan, Niels Treschow puolestaan oli vuonna 1811 perustetun Kristianian yliopiston (nyk. Oslon yliopisto) ensimmäinen filosofian professori. Poul Martin Møller toi hegeliläisyyden Norjaan, ja sitä jatkoi erityisesti Marcus Jacob Monrad.
1900-luvun alkupuolelle oli tyypillistä filosofian ja psykologian yhdisteleminen. Norjassa tätä harrastivat  erityisesti Harald Schjelderup (1896–1974) ja Anathon Aall (1867–1943). Arne Næss (1912–) oli yhteydessä Wienin piiriin ja toimi sodanjälkeisen analyyttisen filosofian edelläkävijänä Norjassa. Filosofian nykyinen rooli norjalaisessa yhteiskunnassa ja akateemisessa maailmassa perustuu pitkälti Næssin aikaansaannoksiin. Næss kannatti filosofian ja yhteiskuntatieteiden läheisiä yhteyksiä ja kehitti myöhemmin syväekologian.
Næssin ”empiiristä semantiikkaa” ovat kehitelleet edelleen Harald Ofstad (1920–1993) sekä Ingemund Gullvåg (1925–1998), joka tunnetaan myös tietoteoreetikkona ja metafyysikkona. Husserlin fenomenologiasta on kirjoittanut Hans Skjervheim (1926–). Logiikan ja kielifilosofian tutkijoina ovat vaikuttaneet Axel Thue (1863–1922), Thoralf Skolem (1887–1963) ja Jens Erik Fenstad (1935–). Dagfinn Føllesdal (1932–) on harrastanut logiikan ja kielifilosofian ohella myös Husserlin fenomenologiaa, Andrew Jones (1947–) muun muassa mielenfilosofiaa ja oikeusfilosofiaa.
Tieteenfilosofian alalla ovat vaikuttaneet Jon Elster (1940–), Nils Roll-Hansen (1938–), Gunnar Skirbekk (1937–), Ragnar Fjelland (1947–), Nils Gilje (1947–), Erik Brown (1943–), Magne Dybvig (1940–), Sverre Sløgedal (1930–) ja Audun Øfsti (1938–). Etiikan alalla ovat vaikuttaneet erityisesti Knut Erik Tranøy (1918–), Tore Nordenstam (1934–), Kjell S. Johannesen (1936–) ja Jon Wetlesen (1940–).
Antiikin filosofian tutkijoina ovat vaikuttaneet Egil Wyller (1925–) ja Eyjólfur Kjalar Emilsson (1943–), kantilaista filosofiaa ovat tutkineet Hjørdis Nerheim (1940–) ja Camilla Serck-Hanssen (1960–), ja Kierkegaardia puolestaan Alastair Hannay (1932–).
Muita norjalaisen filosofian merkittäviä nimiä ovat mm. Vigdis Songe-Møller (1949–), Else Viestad (1940–) ja Else Barth (1928–).
Yliopisto-opinnot ovat Norjassa pitkään sisältäneet pakollisen filosofian johdantokurssin.
Filosofia Suomessa

1900-luvun merkittävimpiä suomalaisfilosofeja ovat olleet muun muassa Edvard Westermarck, Eino Kaila, Georg Henrik von Wright ja Jaakko Hintikka, jotka ovat liittäneet suomalaisen filosofian ennen kaikkea anglosaksisen eli brittiläisen ja amerikkalaisen filosofian yhteyteen.
Filosofia Islannissa

Islannin kahdessa yliopistossa on viisi filosofian professuuria. Islantilaiset filosofit ovat kunnostautuneet erityisesti klassisen ja nykyaikaisen filosofian kääntämisessä ja popularisoimisessa islannin pienelle kielialueelle.
Islantilaisen filosofian nimiä ovat muun muassa Þorsteinn Gylfason, Páll Skúlason ja Vilhjálmur Árnason.
Pomponius Bassus

Tiberius tai Flavius Pomponius Bassus  (200-luku) oli roomalainen senaattori 200-luvulla. Hän oli kotoisin arvostetusta senaattorisuvusta ja oli yksi senaatin vanhimpia ja arvostetuimpia jäseniä 260 ja 270-luvulla. Bassus toimi konsulina vuonna 259 yhdessä Nummius Aemilianus Dexterin kanssa ja samoihin aikoihin hän saattoi olla African provinssin prokonsuli. Myöhemmin hän toimi useissa korkeissa viroissa, muun muassa comes Augustina.
Keisari Claudius Gothicuksen aikana Bassus nimitettiin Italian Correctoriksi (corrector totius Italiae). Claudius nimitti hänet myös senaatin johtoon (princeps senatus). Jossakin vaiheessa hän kuului myös pontifices-pappiskollegioon. Vuonna 271 Bassus oli toisen kerran konsulina yhdessä Aurelianuksen kanssa. Samoihin aikoihin hänet nimitettiin myös Rooman kaupunginprefektiksi (praefectus urbi), missä hän ei kuitenkaan toiminut täyttä kautta. Bassuksen vaimo oli eräs Pomponia Cratidia.