stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elektronimikroskooppi
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Miten elektroni-mikroskooppi toimii? Tieteen kuvalehti.  1.9.2009. Viitattu 8.10.2018.
Elektronimikroskoopit ja atomivoimamikroskooppi – Elektronimikroskoopit Peda.net. Arkistoitu 10.10.2018. Viitattu 8.10.2018.
Microscopy – What is Electron Microscopy?     The John Innes Centre    . Arkistoitu 10.10.2018  . Viitattu 8.10.2018 (englanniksi)   .
Swapp, Susan : Scanning Electron Microscopy (SEM)  University of Wyoming .  26.5.2017 . Viitattu 8.10.2018 (englanniksi).
Woodford, Chris : Electron microscopes  Explain that Stuff .  7.4.2018 . Viitattu 8.10.2018 (englanniksi).
Scanning Electron Microscopy  Nanoscience Instruments . Viitattu 8.10.2018 (englanniksi).
Elin päivästä päivään

| Elin päivästä päivään> Les Amants de Montparnasse Montparnasse 19 |
| --- | --- |
 Jean Masciin elokuvaa varten tekemä juliste.
Ohjaaja:  Jacques Becker, Max Ophüls
Käsikirjoittaja:  Jacques Becker, Henri Jeanson, Max Ophüls
Perustuu:  Michel Georges-Michelin romaaniin Les Montparnos (1924)
Tuottaja:  Henry Deutschmeister
Säveltäjä:  Paul Misraki
Kuvaaja:  Christian Matras
Leikkaaja:  Marguerite Renoir
Pukusuunnittelija:  Yury Annenkov (käännä suomeksi) Jacques Heim
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska, Italia
Tuotantoyhtiö:  Franco London Films, Astra Cinematografica, Sandro Pallavicini I.N.C. 
Ensi-ilta:  Ranska: 4. huhtikuuta 1958, Suomi: 24. lokakuuta 1958
Kesto:  108 minuuttia (lyhyemmät versiot 104  min. ja 100 min.) 
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Modiglianin näyttelijä Gérard Philipe vuonna 1955.
Elin päivästä päivään (ransk. Les Amants de Montparnasse, myös Montparnasse 19, ruots. Montparnasse 19) on vuonna 1958 ensi-iltansa saanut mustavalkoinen elokuva, joka kertoo nerokkaasta, mutta itsetuhoisesta taiteilija Amedeo Modiglianista ja hänen avovaimonsa Jeanne Hébuternen epäonnisesta elämästä miehensä rinnalla. Elokuvan on ohjannut Jacques Becker, ja sen pääosissa ovat Gérard Philipe ja Anouk Aimée.
Juoni

Modigliani, lempinimeltään ”Modi”, on Pariisissa boheemielämää viettävä taiteilija, jota toiset taiteilijat arvostavat, mutta joka ei saa teoksiaan myydyksi. Hän tapailee englantilaista taidekriitikko Beatrice Hastingsia ja kahvilan omistajaa Rosalieta. Hän tapaa nuoren ja viehättävän taideopiskelija Jeanne Hébuternen, jonka vanhemmat eivät hyväksy Modigliania, joka polttaa ja käyttää paljon alkoholia huolimatta heikosta terveydestään. Modiglianin ystävät, joihin lukeutuu taidekauppias Léopold Zborowski vaimonsa Hankan kanssa, ovat huolissaan hänestä ja lähettävät hänet Nizzaan toipumaan. Jeanne Hébuterne pakenee vanhempiensa luota Modiglianin luokse, minkä jälkeen pariskunta pysyy yhdessä loppuun saakka.
Modiglianin palattua Pariisiin Zborowskit järjestävät hänelle yksityisnäyttelyn arvostetussa galleriassa. Vaikka näyttely on suosittu, hänen teoksensa eivät käy kaupaksi. Myös näyttelytilan ikkunassa oleva alastonmaalaus herättää paheksuntaa. Modigliani herättää kyynisen taidekauppiaan Morelin mielenkiinnon, mutta Morel ei suostu ostamaan hänen töitään, sillä hän uskoo, että Modigliani tulee kuolemaan pian, jolloin hänen teoksensa nousevat todella arvoonsa. Zborowskit löytävät Modiglianille kiinnostuneen asiakkaan Yhdysvalloista, mutta yhdysvaltalainen haluaisi markkinoida teoksia käyttäen hyväkseen Jeannen silmien sinisyyttä, mikä saa Modin kääntämään halveksuvasti selkänsä kaupalle.
Modigliani on masentunut, koska hänen teoksensa eivät mene kaupaksi ja hänen terveytensä heikkenee. Hän yrittää myydä piirustuksiaan kadulla ja kahviloissa muutaman frangin hintaan. Viimein hän luhistuu kadulle ja hänet viedään sairaalaan, jossa hän kuolee. Taidekauppias Morel kiiruhtaa Modin ja Jeannen asuntoon, ja ostaa kaikki Modiglianin maalaukset pilkkahintaan tämän kuolemasta tietämättömältä Jeannelta.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Amedeo Modigliani  | … |  Gérard Philipe   |
|  Jeanne Hébuterne  | … |  Anouk Aimée   |
|  Léopold Zborowski  | … |  Gérard Séty   |
|  Hanna Zborowski  | … |  Lila Kedrova   |
|  Rosalie  | … |  Lea Padovani   |
|  Beatrice Hastings  | … |  Lilli Palmer   |
|  Morel  | … |  Lino Ventura   |
Elokuvan tekeminen

Elokuva kuvattiin Pariisissa ja Nizzassa sekä Boulognen elokuvastudioilla 19. elokuuta – 25. lokakuuta 1957. Sen ensimmäinen ohjaaja oli Max Ophüls, joka kuitenkin sairastui. Ophüls valitsi seuraajakseen ystävänsä ja kollegansa Jacques Beckerin, joka oli tyyliltään erilainen ohjaaja. Monien uuden aallon ohjaajien lailla Becker oli kiinnostunut kuvaamaan tavallisten ihmisten kohtaloita. Becker oli ohjannut jo joitakin värielokuvia, mutta päätti kuvata elokuvan mustavalkoiselle filmille. Valinta oli tyylillinen tehokeino, joka vahvisti elokuvan lohdutonta teemaa.
Henri Jeansonin laatima käsikirjoitus oli kokonaan valmis, mutta Becker kirjoitti joitakin kohtauksia uusiksi. Elokuvasta tuli kahden ohjaajansa tyylien sekoitus. Ophüls ja Jeanson olivat valmistelleet elokuvasta tyylitajuista aikakausidraamaa, kun Becker vei sitä film noirin ja symbolismin suuntaan.
Max Ophüls kuoli keväällä 1957, ja Becker omisti elokuvan hänen muistolleen. Elin päivästä päivään jäi Beckerin toiseksi viimeiseksi ohjaukseksi, sillä Becker kuoli 1960, kaksi vuotta elokuvan valmistumisen jälkeen.
Vastaanotto

Elin päivästä päivään sai kriitikoilta ja muilta elokuvaohjaajilta ristiriitaisen vastaanoton. Kritiikit heijastivat aikanaan vallinnutta auteur-teoriaa, jonka mukaan elokuvan tuli ilmentää voimakkaasti sen ohjaajan persoonallista taiteellista näkemystä. Éric Rohmer kirjoitti Arts-lehdessä huhtikuussa 1958: ”Elokuvaa voi joko vastustaa tai puolustaa kiihkeästi omaksutusta näkökulmasta riippuen”. Rohmerin mukaan Becker ”on levittänyt paletilleen värejä, joilla tuntuu saavan aikaan liikaa sotkua”, mutta hän myös kehui henkilöiden herkkää kuvausta ja taitavaa kameratyötä. Libération-lehden Simone Dubreuil moitti huolimattomuudesta tarinankerronan suhteen ja totesi ”kaksi kolmasosaa elokuvan alusta voisi Beckerin sijasta olla kenen tahansa erittäin taitavan ranskalaisen elokuvaohjaajan työtä. Elin päivästä päivään on turha ennen mestarillista hotelli Ritziin sijoittuvaa kohtausta”. Le Figaro littérairen toimittaja Claude Mauriac tuntui pettyneen elokuvan nostalgianpuutteeseen: ”Missä ovat tämän kiehuvan aikakauden iloiset ja ilkeät höyryt? Missä sen suuret miehet? Missä se sodanjälkeisen ajan hulluus? Emme voi muuta kuin olla pettyneitä.”
Elokuva sai myös hajanaisia kehuja. France-Soirissa sen sanottiin olevan Beckerin toistaiseksi vaikein ja samalla herkin elokuva. Le Monden Jean de Baroncelli sanoi rakastaneensa Beckerin elokuvaa: ”Hän yllätti ja hämmensi minut, sillä elokuvan nimen ja kuulemani perusteella odotin melko erilaista työtä, mutta tämä yllätys ei ollut lainkaan pettymys, ja olen vakuuttunut, että Beckerillä oli täydet perusteet kohdella omalla tavallaan aihetta, joka ei ollut alun perin tarkoitettu hänelle”.
Kuuluisimmaksi jääneen arvostelun antoi Cahiers du cinémaan kirjoittanut Jean-Luc Godard, joka asettui vastavirtaan puolustamalla elokuvaa kiihkeästi: ”Elin päivästä päivään on elokuva pelosta. Tässä mielessä sen voisi alaotsikoida ’elokuvantekijän mysteeriksi’. Sijoittamalla tiedostamattaan Modiglianin tasapainottoman mielen omaan sekasortoonsa, Jacques Becker – kömpelöllä, myönnän, mutta samalla loputtoman liikuttavalla tavalla – sallii meidän tunkeutua osaksi taiteellista luomistyötä tehokkaammin kuin Clouzot teki elokuvallaan Picasso – arvoitus. Loppujen lopuksi, jos nykyajan romaani edustaa pelkoa tyhjästä sivusta, nykyajan maalaus pelkoa tyhjästä kankaasta, ja nykyajan veistos kiven pelkoa, niin nykyajan elokuvalla on oikeus edustaa kameran pelkoa, näyttelijöiden pelkoa, dialogin pelkoa, montaasin pelkoa. Vaihtaisin koko sodanjälkeisen ranskalaisen elokuvan siihen yhteen huonosti näyteltyyn ja sommiteltuun, mutta ylevään kohtaukseen, jossa Gerard Philipen Modigliani pyytää viittä frangia piirustuksistaan La Coupolen terassilla. Sillä silloin, mutta vain silloin kaikki alkaa miellyttämään tässä muuten epämiellyttävässä elokuvassa. Kaikki kuulostaa todelta tässä valheellisessa filmissä. Kaikki valaistuu tässä kummallisessa elokuvassa. Sillä sen, joka astuu tyhjyyteen, ei tarvitse selittää mitään niille, jotka katsovat.”
Teemoja

Elokuva nojaa taiteilijamyyttiin ja tekee Modiglianista ristiriitaisen, vaikean ja alkoholisoituneen taiteilijaluonteen, joka käy kamppailua todellisuuden ja omien epävarmuuksiensa kanssa. Modiglianin nerokkuuden vastapainona ja ongelmien lähteenä ovat alkoholi ja huumeet. Kirjassaan Elämäni elokuvat François Truffaut esittää elokuvaan viitaten kysymyksen ”Joiko alkoholisoitunut nero Modigliani siksi, että hän oli nero vai oliko hän nero siksi, että joi?”
Ihmissuhteissaan Modigliani esitetään yliherkkänä, kiivaana ja tyrannimaisena, samalla kun hänen ympärillään olevat naiset ja muusat, kuten englantilainen kriitikko Beatrice Hastings ja Jeanne Hébuterne esitetään säälittävyyteen asti Modiglianille omistautuneina takertujina ja hoivaajina.
Elokuva käsittelee myös taiteen tekemisen ja myymisen vaikeutta. Modiglianin tyylitellyt ja minimalistiset piirrokset näyttävät oudoilta tavallisen kansan silmissä. Elokuvan alussa työmies tarjoutuu ostamaan häneltä muotokuvapiirroksen itsestään muutamaa drinkkiä vastaan. Piirroksen valmistuttua hän ei ota sitä vastaan, mutta maksaa kuitenkin juomat. Toisessa kohtauksessa Modigliani tekee muotokuvapiirroksen prostituoidusta, mutta joutuu selittämään tälle, että piirros ei edusta sitä miltä tyttö näyttää todellisuudessa, vaan millaisena Modigliani hänet näkee.
Keskiluokkaisten ja rikkaiden ostajien kohdalla Modigliani ei pärjää sen paremmin. Alastonmaalausta paheksuvat pikkuporvarilliset moralistit pilaavat hänen näyttelynsä menestymisen, eikä rikas yhdysvaltalainen ostaja hahmota Hébuternesta tehtyä muotokuvaa sen henkilökuvauksellisen arvon kautta, vaan pelkästään potentiaalisen markkina-arvon kautta. Lisäksi elokuva käsittelee moraalista ongelmaa, jonka kuoleman jälkeinen Modiglianin taiteen arvonnousu synnytti. Todellisuudessakaan hän ei saanut nauttia menestyksestä elämänsä aikana, vaan kuoli köyhänä ja sairaana. Lisäksi Jeanne Hébuterne surmasi itsensä kaksi päivää Modiglianin kuoleman jälkeen. Tapahtumien traagisuus nosti Modiglianin suuren yleisön tietoisuuteen, minkä vuoksi taidekauppiaat kiinnostuivat ostamaan hänen teoksiaan ja ne alkoivat nousta nykyiseen arvoonsa. Elokuvassa taidekauppias Morel esitetään haaskalintuna, joka tietoisesti ja kylmän häikäilemättömästi vaanii heikkenevän Modiglianin ympärillä hyötyäkseen hänen kuolemastaan.
Elokuva myös kyseenalaistaa joitakin keskiluokkaisia ihanteita, joiden mukaan rakkaus voittaa kaikki esteet ja ahkerasta työstä palkitaan.
Lue myös

Modigliani, vuonna 2004 valmistunut elokuva.
Elävälehti

Elävälehti (ven. жива́я газе́та, živaja gazeta) oli Neuvostoliitossa 1920-luvulla syntynyt agitaatiomuoto, joka tuli suosituksi varsinkin harrastajaryhmien esiintymisissä. Se sai alkunsa Venäjän kansalaissodan aikana järjestetyistä ääneenlukutilaisuuksista. Sanomalehti- tai muuhun ajankohtaiseen aineistoon perustuvat teatralisoidut esitykset sisälsivät monologeja, joukkolausuntaa, lauluja, pakinoita ym. Vuonna 1923 Moskovassa perustettiin ensimmäinen ammattimainen elävälehti Sinjaja bluza (”Sinipusero”), joka toimi 1930-luvun alkuun saakka. Eri puolille maata syntyneet sinipuseroryhmät kiersivät esiintymässä punanurkissa, kerhotaloissa ja tehtaissa. Niiden toiminta vaikutti uusien teatteri- ja konserttimuotojen kehitykseen. Eräät sinipuseroryhmät tekivät myös ulkomaankiertueita.
Suomeksi julkaistuja eläviälehtiä

J. Schultz: Kymmenen vuotta: elävälehti työläisklubeille. Leningrad: Kirja, 1927.
Anja Vasama: Imperialistit ja neuvostovalta: elävälehti. Leningrad: Kirja, 1929.
Ragnar Rusko: Punainen nousu: elävälehti kevätkylvökamppailua varten. Leningrad: Kirja, 1931.
J. Schultz: Punainen kylvö: elävälehti. Leningrad: Kirja, 1931.
Eemeli Lehtokivi: Tappion kautta voittoon: elävälehti Suomen vallankumouksen XV-vuotisjuhlaa varten: silmänräpäys kuvia Suomen työtätekevien taistelusta Venäjän helmikuun vallankumouksen päiviltä nykyhetkeen saakka. Leningrad: Kirja, 1933.
Elossa

| Elossa> Alive |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Frank Marshall
Käsikirjoittaja:  John Patrick Shanley
Perustuu:  Piers Paul Readin kirjaan Elossa! (1974)
Tuottaja:  Kathleen Kennedy
Säveltäjä:  James Newton Howard
Kuvaaja:  Peter James
Leikkaaja:  William Goldenberg Michael Kahn
Tuotantosuunnittelija:  Norman Reynolds
Pääosat:  Ethan Hawke Vincent Spano  Josh Hamilton Sam Behrens Illeana Douglas Jack Noseworthy David Cubitt Danny Nucci Michael DeLorenzo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures Touchstone Pictures The Kennedy/Marshall Company Cinema International Corporation
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1993
Kesto:  127 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elossa (Alive) on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut Frank Marshallin ohjaama elokuva, joka perustuu tositapahtumiin.
Tarina

Uruguayn ilmavoimien lennolla 571 Fairchild FH-227D -lentokone törmää vuoreen matkallaan yli Andien ja syöksyy lumipeitteiselle vuoren rinteelle. Osa matkustajista kuolee välittömästi, osa loukkaantuu ja osa selviytyy vahingoittumattomina. He odottavat aikansa pelastajia, mutta kuulevat lopulta radiosta etsintöjen loppuneen. Muutama heistä lähtee lopulta etsimään tietä Chileen ja hakemaan apua.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ethan Hawke   | … |   Nando Parrado   |
|  Vincent Spano   | … |   Antonio Balbi   |
|  Josh Hamilton   | … |   Roberto Canessa   |
|  Bruce Ramsay   | … |   Carlitos Páez   |
|  John Newton   | … |   Antonio ”Tintín” Vizintín   |
|  David Kriegel   | … |   Gustavo Zerbino   |
|  Kevin Breznahan   | … |   Roy Harley   |
|  Sam Behrens   | … |   Javier Methol   |
|  Illeana Douglas   | … |   Lilliana Methol   |
|  Jack Noseworthy   | … |   Bobby François   |
|  Christian J. Meoli   | … |   Federico Aranda   |
|  Jake Carpenter   | … |   Alberto Artuna   |
|  Michael DeLorenzo   | … |   Rafael Cano   |
|  José Zúñiga   | … |   Fraga, the Mechanic   |
|  Danny Nucci   | … |   Hugo Díaz   |
|  David Cubitt   | … |   Fito Strauch   |
|  Gian DiDonna   | … |   Eduardo Strauch    |
|  John Cassini   | … |   Daniel Fernández   |
|  Michael Woolson   | … |   Juan Martino   |
|  Chad Willett   | … |   Pablo Montero   |
|  Richard Ian Cox   | … |   Moncho Sabella   |
|  Gordon Currie   | … |   Coche Inciarte   |
|  Ele Keats   | … |   Susana Parrado   |
|  Josh Lucas   | … |   Felipe Restano    |
|  Silvio Pollio   | … |   Álex Morales   |
|  Nuno Antunes   | … |   Álvaro Mangino   |
|  Michael Tayles   | … |   Pancho Delgado   |
|  Steven Shayler   | … |   Pedro Algorta   |
|  Jason Gaffney   | … |   Víctor Bolarich   |
|  Jerry Wasserman   | … |   apulentäjä   |
|  Michael Sicoly   | … |   lentäjä Julio César Ferradas   |
|  Diana Barrington   | … |   Rouva Alfonsín   |
|  Jan D'Arcy   | … |   Eugenia Parrado   |
|  Frank Pellegrino   | … |   Steward   |
|  Seth Arnett   | … |   Tomás Alonso    |
|  Aurelio Dinunzio   | … |   Herra Solana   |
|  Fiona Roeske   | … |   Rouva Solana   |
|  Tony Morelli   | … |   Martínez, navigaattori   |
|  Pat Romano   | … |   Jorge Armas   |
|  John Malkovich   | … |   Carlitos vanhana / kertoja alussa ja lopussa   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kuvaa elokuvaa luontevaksi mutta epätasaiseksi ja epäuskottavaksi. Hän antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Elektra (Sofokles)

| Elektra> Ἠλέκτρα |
| --- | --- |
 Elektra saa veljensä tuhkauurnan. Jean-Baptiste Wicar, 1826/1827.
Kirjoittaja:  Sofokles
Alkuperäiskieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Tyylilaji:  tragedia
Tapahtumapaikka ja -aika:  Mykenen palatsin edusta, noin 10 vuotta Troijan sodan jälkeen
Kantaesitys:  n. 410 eaa.
Kantaesityspaikka:  Dionysoksen teatteri, Ateena
Henkilöt
Henkilöt:  Orestes, Agamemnonin ja Klytaimnestran poika Elektra, edellisen sisko Khrysothemis, edellisten sisko Pylades, Oresteen ystävä vanha mies Klytaimnestra, Agamemnonin entinen puoliso Aigisthos, Klytaimnestran uusi puoliso palvelijoita yms.
Kuoro:  Mykenen naisia
Elektra (m.kreik. Ἠλέκτρα, Ēlektra, lat. Electra) on Sofokleen kirjoittama antiikin kreikkalainen tragedia, joka kertoo Elektran ja Oresteen kostosta heidän isänsä Agamemnonin surmanneelle äidilleen Klytaimnestralle.
Historia

Elektra oli Sofokleen elämän loppuvaiheen tuotantoa. Näytelmän ensiesitys oli Ateenan Dionysoksen teatterilla noin vuonna 410 eaa. Näytelmä perustuu eeppiseen kyklokseen kuuluviin nostos-laityypin kertomuksiin eli Homeroksen Iliaan ja Odysseian väliseen aikaan sijoittuviin myytteihin, jotka kertovat tapahtumista aikana, jolloin kreikkalaiset palasivat koteihinsa Troijan sodasta. Sofokleen näytelmä on muunnelma Aiskhyloksen Oresteiaan kuuluvasta tragediasta Hautauhrintuojat. Myös Euripides kirjoitti suunnilleen samoihin aikoihin näytelmän nimeltä Elektra.
Sisältö

Tragedia koostuu 1 510 runosäkeestä.
Sisältö > Tausta

Troijan sodan jälkeen kuningas Agamemnon palasi kotiinsa Mykeneen uuden jalkavaimonsa Kassandran kanssa. Hänen vaimonsa Klytaimnestra, joka oli Agamemnonin sodassa ollessa ottanut rakastajakseen tämän serkun Aigisthoksen, surmasi miehensä Aigisthoksen avustuksella. Klytaimnestra piti murhaa oikeutettuna, koska Agamemnon oli uhrannut heidän tyttärensä Ifigeneian ennen sotaanlähtöä. Agamemnonin ja Klytaimnestran tytär Elektra pelasti pienen veljensä Oresteen äidiltään lähettämällä tämän Fokiin kuninkaan Strofioksen luo.
Sisältö > Juoni

Näytelmä saa alkunsa siitä, kun Orestes palaa useita vuosia myöhemmin, nyt aikuisena, takaisin Mykeneen sekä kostamaan isänsä surman että vaatimaan kruunua. Hän saapuu yhdessä ystävänsä Pyladeen, Strofonioksen pojan kanssa. He ovat suunnitelleet, että Pylades tulee ensin ilmoittamaan Oresteen kuolleen vaunukilpa-ajoissa. Tämän jälkeen miehet tulisivat yhdessä tuomaan uurnan, jossa muka olisivat Oresteen tuhkat. Sillä välin Elektra suree edelleen isäänsä Agamemnonia, pitäen Klytaimnestraa syyllisenä murhaan. Kun Elektra saa kuulla myös Oresteen kuolleen, hänen surunsa kaksinkertaistuu, vaikkakin vain hetkeksi.
Orestes saapuu kuoron laulun jälkeen, kantaen tuhkauurnaa. Hän ei tunnista Elektraa, eikä Elektra häntä. Orestes antaa uurnaan Elektralle, ja tämä valittaa veljensä kuolemaa koskettavasti, tietämättä tämän seisovan todellisuudessa vieressään. Orestes tunnistaa nyt sisarensa, ja paljastaa tälle henkilöllisyytensä. Elektra iloitsee veljensa paluusta, mutta innostuksissaan sisarukset lähes paljastavat Oresteen henkilöllisyyden kaikille. Pylades astuu ulos palatsista, kehottaen heitä mukaansa. Kolmikko astuu sisään palatsiin. Orestes ja Pylades surmaavat Klytaimnestran Elektran vahtiessa sillä välin Aigisthoksen paluun varalta. Kun Aigisthos palaa, he kätkevät nopeasti Klytaimnestran ruumiin kankaan alle, ja esittelevät sen Oresteen ruumiina. Kun Aigisthos nostaa kangasta nähdäkseen ruumiin, Orestes kertoo, kuka on. Tämän jälkeen Orestes ja Pylades johdattavat Aigisthoksen samalle paikalle, missä Agamemnon surmattiin. Näytelmä päättyy tähän, ennen kuin Aigisthoksen kuolemasta ilmoitetaan.
Tulkintoja

Näytelmän keskeisenä teemana voidaan nähdä oikeuden toteuttamisen ja tästä tinkivän laskelmoinnin välinen ristiriita. Sofokles tutkii näytelmässä taidokkaasti erityisesti Elektran moraalia ja motiiveja äitinsä surmaamisen suhteen. Näytelmä kuvaa ”sankareiden” huonoja puolia ja ”konnien” hyvä puolia, hämärtäen näiden välistä rajaa. Lopussa jää epäselväksi, voittiko oikeus vai menettikö Elektra moraalinsa (tai jopa mielenterveytensä) kostossaan.
Kirjallisuutta > Suomennos

Sofokles: Elektra. Suomentanut Vesa Vahtikari. Teoksessa Neljä näytelmää.  (Sisältö: Traakhiin neidot; Filoktetes; Aias; Elektra. Suomentaneet Tua Korhonen, Kirsti Simonsuuri ja Vesa Vahtikari)  Helsinki:  Teos, 2018.  ISBN 978-951-851-779-8
Kirjallisuutta > Tekstilaitoksia ja käännöksiä

Sophocles: Electra. Teoksessa Sophoclis fabulae.  (Toim. Hugh Lloyd-Jones & Nigel Wilson. Oxford Classical Texts)  Oxford University Press, 1990.  ISBN 978-0-19-814577-6  Kreikankielinen alkuteksti.
Sophocles: Electra. Teoksessa Sophocles Volume I.  (Ajax. Electra. Oedipus Tyrannus. Käännös Hugh Lloyd-Jones. Loeb Classical Library 20)  Cambridge, MA:  Cambridge University Press, 1994.  ISBN 9780674995574  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Sophocles: Electra.  (Englanninkielinen käännös Eric Dugdale. Cambridge Translations from Greek Drama)  Cambridge University Press, 2008.  ISBN 0521678269
Sophocles: Electra. Teoksessa Sophocles: Electra and Other Plays.  (Englanninkielinen käännös David Raeburn)  Penguin UK, 2008.  ISBN 0141913568
Sophocles: Electra. Teoksessa Sophocles: The Complete Sophocles.  (Volume II: Electra and Other Plays. Greek Tragedy in New Translations. Toimittajat	Peter Burian & Alan Shapiro)  Oxford University Press, 2010.  ISBN 9780195387827
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Batchelder, Ann G.: The Seal of Orestes: Self-reference and Authority in Sophocles' Electra.  (Greek studies: interdisciplinary approaches)  Rowman & Littlefield, 1995.  ISBN 0847679918
Dunn, Francis M.: Sophocles' "Electra" in Performance.  Springer-Verlag, 2017.  ISBN 9783476042422
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sofokleen Elektra Wikimedia Commonsissa
Σοφοκλής: Ἠλέκτρα. Wikisource. (muinaiskreikaksi)
Sophocles: Electra. Perseus. (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Sophocles: Electra. Wikisource. (englanniksi)
Sofokleen näytelmät
| --- | --- |
Säilyneet:  Aias · Antigone · Elektra · Filoktetes · Kuningas Oidipus · Oidipus Kolonoksessa · Trakhiin naiset
Kadonneita ja katkelmallisia:  Vainukoirat
Näytelmän esitys vuonna 2010.