stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jazzlaulaja
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Al Jolson  | … |  Jakie Rabinowitz (Jack Robin)   |
|  May McAvoy  | … |  Mary Dale   |
|  Warner Oland  | … |  Cantor Rabinowitz   |
|  Yossele Rosenblatt  | … |  itsenään   |
|  Eugenie Besserer  | … |  Sara Rabinowitz   |
|  Otto Lederer  | … |  Moisha Yudelson   |
|  Bobby Gordon  | … |  Jakie Rabinowitz (13-vuotiaana)   |
|  Richar Tucker  | … |  Harry Lee   |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jazzlaulaja Wikimedia Commonsissa
Hutchinson, Ron: The Jazz Singer (pdf) Library of Congress. Viitattu 14.11.2022. (englanniksi)
The Jazz Singer MoMA. Viitattu 14.11.2022. (englanniksi)
Jan Karlsson

Jan Karlsson on seuraavien henkilöiden nimi:
Jan Karlsson, vuonna 1958 syntynyt ruotsalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja
Jan Karlsson, vuonna 1964 syntynyt ruotsalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja
Jan Karlsson, ruotsalainen painija
Jan Karlsson, ruotsalainen pyöräilijä
Jan Karlsson, ruotsalainen uimari
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Jan Karlsson”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Jason Dawe

Jason Dawe 2011.
Jason Dawe on brittiläinen TV-juontaja. Hän juonsi Top Gear -ohjelman ensimmäisen tuotantokauden (2002). Toisella tuotantokaudella hänet korvasi James May. Dawe esitteli käytettyjä halpa-autoja vastapainona Jeremy Clarksonin ja Richard Hammond esittämille kalliille urheiluautoille ja ajokilpailuille. Nykyään hän juontaa Penny Malloryn kanssa Used Car Roadshow -auto-ohjelmaa. Ennen juontajan uraa Dawe työskenteli 16 vuotta autoalalla.
Dawella on kolumni The Sunday Times -lehden moottorit-osiossa. Hän kirjoittaa myös moniin muihin lehtiin.
Aiheesta muualla

Dawen kotisivut
Jan Mølby

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Jan Mølby
Syntymäaika: 4. heinäkuuta 1963 (ikä 61)
Syntymäpaikka: Kolding, Tanska
Pituus: 180 senttimetriä
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1981 1982–1984 1984–1996 1995 1995 1996-1998 |  Kolding  AFC Ajax  Liverpool →  Barnsley FC →  Norwich City  Swansea City | 40 (0) 57 (11) 218 (44) 5 (0) 3 (0) 41 (8) |
Maajoukkue
| 1982–1990 |  Tanska | 33 (2) |
Valmennusura
1996–1997 1999–2002 2002 2003–2004:  Swansea City  Kidderminster  Hull City  Kidderminster
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jan Mølby (s. 4. heinäkuuta 1963 Kolding, Tanska) on tanskalainen entinen jalkapalloilija sekä valmentaja.
Keskikenttäpelaajana tunnetun Mølbyn aktiiviura kesti vuodesta 1982 vuoteen 1998 saakka, joista kolmentoista kauden ajan Englannin valioliigassa pelaavan Liverpoolin riveissä. Tanskan A-maajoukkueessa hän pelasi 33 ottelua, joissa teki kaksi maalia.
Loistavasta pelisilmästään ja syöttötaidostaan sekä vähemmän vakuuttavasta fysiikastaan tunnettu Mølby valittiin Liverpoolin virallisen nettisivuston kokoaman 100 Players Who Shook The Kop -listan sijalle 16. Listalla koottiin Liverpoolin historian tärkeimpiä ja eniten vaikuttaneita pelaajia. Vuoden 2013 vastaavalla listalla hän oli sijalla 23.
Jean-Baptiste Carpeaux

| Jean-Antoine Carpeaux |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. toukokuuta 1827 Valenciennes
Kuollut: 12. lokakuuta 1875 (48 vuotta) Château de Bécon, Courbevoie
Taiteilija
Taidesuuntaus:  romantiikka
Jean-Antoine Carpeaux (11. toukokuuta 1827 Valenciennes – 12. lokakuuta 1875 Château de Bécon, Courbevoie) oli ranskalainen kuvanveistäjä. Häntä on kutsuttu ensimmäiseksi moderniksi muotokuvanveistäjäksi.
Elämä ja ura

Carpeaux oli muurarin poika, ja hän vietti nuoruutensa köyhyydessä. Hän oli Pariisissa François Ruden ja sittemmin Francisque Joseph Duret'n oppilas, voitti Prix de Rome -palkinnon vuonna 1854 ja opiskeli samasta vuodesta lähtien Académie de France à Rome -koulussa. Hän tuli tunnetuksi ensin patsaalla Napolilainen kalastaja (1858) ja myöhemmin, paljon suuremmassa määrin, teoksella Ugolino ja hänen poikansa (1862). Sitten hän palasi Pariisiin. Hänen merkittävimmät teoksensa seuraavalla kaudella kuuluvat monumentaaliveistoksiin. Niitä ovat Keisarillinen Ranska valaisee maailmaa ja reliefi Triomphe de Flore, jotka molemmat toteutettiin Tuileries’n uuden rakennuksen Flora-paviljonkiin, Tanssi Palais Garnier -oopperatalon julkisivussa (1869) ja pronssiteos Maailman neljä osaa Avenue de l'Observatoiren suihkulähteessä (1872). Carpeaux  toteutti myös Tyttö simpukan kanssa -patsaan (1864), Antoine Watteaun patsaan ja useita pienoispatsaita. Hän laati myös keisarillisen prinssin Napoléon Eugène Louis Bonaparten pronssipatsaan (1865) sekä keisarinna Mathilde Bonaparten ja muiden muotokuvapatsaita. Hän oli keisarillisen perheen suosiossa, ja hänestä tehtiin vuonna 1866 Ranskan kunnialegioonan ritari. Sairaus ja onneton avioliitto varjostivat hänen viimeisiä vuosiaan.
Carpeaux'n aikalaiset tunnustivat hänen neroutensa, vaikka monet loukkaantuivat hänen veistostensa ulkoasusta ja voimakkaan naturalistisesta lähestymistavasta. Jälkipolville hän on yksi modernin kuvanveiston uranuurtajista. Hänen varhaisemmissa teoksissaan on nähtävissä Michelangelon ja muiden italialaisten renessanssin taiteilijoiden vaikutus, mutta kukoistuskauden pääteoksissa hänen yksilöllinen temperamenttinsa ja luonteensa näkyvät. Elämä, liike ja intohimo leimaavat hänen luomuksiaan. Myös hänen muotokuvissaan elinvoimaisuus on korostettu.
Ugolino ja hänen poikansa
Maailman neljä osaa
Keisarillinen prinssi ja hänen koiransa Nero
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean-Baptiste Carpeaux Wikimedia Commonsissa
Jazzmuusikot

Jazzmuusikot ry on vuonna 1997 perustettu yhdistys, joka yhteisönä keskittyy erityisesti jazzammattimuusikoiden toiminnan ja vaikuttamisen edistämiseen. Yhdistyksellä on tällä hetkellä noin 100 muusikkojäsentä, ja sen toiminta palkittiin vuonna 2008 Yleisradion Jazzradion Varjo-Yrjö -palkinnolla. Yhdistys kuuluu Suomen Jazzliittoon, jossa se toimii nimenomaan muusikoiden äänenä. Yhdistykseen ovat tervetulleet Suomessa toimivat jazzmuusikot.
Yhdistyksen tarkoituksena on edistää jazzmusiikin tuntemusta ja arvostusta, parantaa jazzmuusikoiden työllistymisen yleisiä edellytyksiä, edistää jazzmuusikoiden yhteistoimintaa kotimaassa ja ulkomailla, kohottaa jäsentensä ammattitaitoa, edustaa jäseniään ammatillisissa kysymyksissä kotimaassa ja ulkomailla sekä muutoinkin toimia jazzmuusikoiden yhteisten ja yleisten ammatillisten etujen hyväksi.
Tarkoituksensa toteuttamiseksi yhdistys järjestää konsertteja ja kiertueita, tekee esityksiä ja ehdotuksia viranomaisille, harjoittaa tiedotustoimintaa sekä järjestää kokouksia, esitelmätilaisuuksia ja opintomatkoja jäsenilleen. Lisäksi se harjoittaa koulutustoimintaa sekä alaansa liittyvää kustannus- ja julkaisutoimintaa.
Jazzmuusikot ry on nimennyt ja palkinnut  vuosittain Vuoden Jazzdiggarin. Palkinto on myönnetty  aktiiviselle livejazzkeikoilla käyvälle kuulijalle, joka on osoittanut toiminnassaan aitoa ja jatkuvaa kiinnostusta jazzmusiikkiin sekä edustaa reilua ja avointa yhteisöllistä asennetta. Vuodesta 2013 alkaen palkinto on muuttunut JAMU -palkinnoksi joka myönnetään jazzmusiikin asemaa edistäneelle henkilölle tai yhteisölle.
Vuonna 2009 yhdistys järjesti ensimmäisen Hela-Jazz tapahtuman (Helatorstaina 21.5.). Tapahtumassa soittivat rinta rinnan suomalaisen jazzhistorian elävät legendat (esim. Erik Lindström, Juhani Aaltonen, Pentti Lasanen ja Olli Ahvenlahti) sekä nuoret tulokkaat (esim. Panu Savolainen ja Ville Pynssi). Tapahtuma oli taiteellisesti ja yleisömäärällisesti suuri menestys: konsertti oli loppuunmyyty ja kymmeniä ihmisiä jouduttiin käännyttämään ovelta. Yhdistyksen innovatiivista, jazzsukupolvia yhdistävää konserttikonseptia kiiteltiin myös mediassa.
Vuoden Jazzdiggarit

2008: Seppo Hanste
2009: Eila Kaarresalo-Kasari
2010: Tarja Halonen
2011: Ilkka "Emu" Lehtinen
2012: Sakari Puhakka
JaMU palkinnot

2013: Veli-Pekka Heinonen
2014: Koko Jazz Club
2015 Janski Aarnimaa
2017 Katri Kallionpää
2018 Jyrki Laiho
Aiheesta muualla

Suomen Jazzliiton kotisivut
Italia (1922–1945)

Italia (virallisesti Italian kuningaskunta, ital. Regno d’Italia) vuosina 1922–1945 oli Kansallisen fasistipuolueen hallitsema yksipuoluejärjestelmä, jonka diktaattorina toimi Benito Mussolini. Mussolinin tultua pääministeriksi muut puolueet ja kansalaisvapaudet lakkautettiin muutaman vuoden kuluessa. Fasistit loivat Italiaan myös korporatistisen talousjärjestelmän ja vaaleihin perustunut kansanedustus korvattiin korporaatioihin perustuvalla. Mussolini tähtäsi Italian vallan laajentamiseen sotilaallisilla valloituksilla. Italia valloitti vuosina 1935–1936 Etiopian ja osallistui vuodesta 1940 toiseen maailmansotaan Saksan liittolaisena. Huonon sotamenestyksen seurauksena Mussolini syrjäytettiin vuonna 1943 vallankaappauksella, mutta saksalaiset palauttivat hänet ja fasistipuolueen johtamaan maan pohjoisosissa Italian sosiaalista tasavaltaa, joka kukistui lopulta 1945.
Fasistien valtaannousu

Fasistinen aikakausi alkoi Fasci Italiani di Combattimento -järjestön pohjalta 7. marraskuuta 1921 perustetun Kansallisen fasistipuolueen (Partito Nazionale Fascista, PNF) vallankaappauksella. 20 000 puolueen jäsentä marssi 28. lokakuuta 1922 Roomaan ja sai kuningas Viktor Emanuel III:n suostumaan Benito Mussolinin nimittämiseen pääministeriksi. Aluksi PNF oli yhteistyössä myös muiden puolueiden kanssa sosialistista puoluetta lukuun ottamatta, johon suhtauduttiin jyrkän kielteisesti. PNF:n puheenjohtaja Mussolini oli ollut ensimmäisen maailmansodan aikana sosiaalidemokraatti, mutta joutunut syrjään siksi, että oli kannattanut Italian liittymistä ensimmäiseen maailmansotaan, mikä oli ollut sosiaalidemokraattien rauhanaatteen vastaista.
Vallan vakiinnuttaminen

Vallan keskittäminen tapahtui vaalilain muutoksella. Valtiopäiväedustaja Giacomo Acerbon ehdottamalla Legge Acerbolla päätettiin, että puolue, joka sai 1/4 äänistä, sai 2/3 valtiopäiväpaikoista. Laki hyväksyttiin 18. marraskuuta 1923. PNF:n muiden samanhenkisten kanssa muodostama yhteistyövaaliliitto, La Lista Nazionale (”Kansallinen vaalilista”), sai 6. huhtikuuta 1924 61,3 prosenttia äänistä. Sosialistijohtaja Giacomo Matteotti murhattiin 10. kesäkuuta 1924. Mahdollisuus yksipuoluevaltaan muodostui.
Vuonna 1925 Italiasta tehtiin yksipuoluevaltio. Muut kuin PNF tulivat kielletyiksi. Vuonna 1923 perustettu Fasistien suuri neuvosto (Gran Consiglio del Fascismo) koordinoi valtion politiikan 9. joulukuuta 1928 – 25. heinäkuuta 1943.
Talouspolitiikka

Fasistihallinto pyrki vakauttamaan maan taloutta ensimmäisen maailmansodan jälkeisestä tilanteesta. Fasistien kontrolloiman ammattiyhdistysliikkeen, hallituksen ja työnantajien välille pyrittiin muodostamaan neuvottelujärjestelmä, jotka estäisi työläisten lakkoilun.
Ulkopolitiikka

Ulkopolitiikassa johtoajatuksena oli Mare Nostrum, ”meidän meremme”. Tarkoituksena oli vahvistaa Italian kuningaskunnan asemaa kaikkialla Väli­merellä, mihin liittyi siirtomaiden hankkiminen Väli­meren rannoilta. Italia valloitti myös Etiopian keisarikunnan 1935–1936 huolimatta maan keisarin Haile Selassien yrityksistä saada Kansainliiton maat tueksi vastustamaan valtausta.
Italia liittyi myös kolmen vallan sopimukseen ja oli aktiivinen myös pohjoisessa Keski-Euroopan asioissa. Tämä vei Italian mukaan toiseen maailmansotaan, johon se liittyi aluevaatimusten osoittamiseksi Ranskalle vasta sitten, kun Ranska oli jo melkein kukistunut saksalaisten hyökkäyksestä 1940.
Toinen maailmansota

Italia kävi sotaa Afrikassa Isoa-Britanniaa vastaan, mutta koska se alkoi jäädä häviölle, joutuivat saksalaiset tulemaan Afrikakorps-nimisenä joukkona tueksi.
Vuonna 1941 Italia ryhtyi hyökkäämään Albanian kautta Kreikkaan, mutta tuli torjutuksi. Tämän vuoksi Saksa joutui hyökkäämään Jugoslaviaan ja Kreikkaan, mistä aiheutui operaatio Barbarossan myöhästyminen ainakin kahdella kuukaudella, mistä puolestaan seurasi se, että hyökkäys joutui osittain aikaisempaa ankarammin Neuvostoliiton talven olosuhteiden vaivaamaksi ja pysähtyi marras–joulukuussa Moskovan taisteluun.
Heinäkuun 1943 Sisilian maihinnoususta alkaen fasistinen Italia joutui uhanalaiseksi liittoutuneiden edetessä Etelä-Italiasta kohti pohjoista. Tämä johti Italian irrottautumiseen sodasta marsalkka Pietro Badoglion tekemän vallankaappauksen avulla. Italian kuningas antoi pidättää Mussolinin. Badoglion hallitus solmi aselevon liittoutuneiden kanssa 3. syyskuuta 1943 ja se julkistettiin viisi päivää myöhemmin.
Saksalaiset pelastivat Mussolinin vankeudesta ja tekivät hänestä tukemansa uuden Italian sosiaalisen tasavallan valtionpäämiehen siksi ajaksi, kun Pohjois-Italia oli Saksan miehittämä ja kävi sotaa Italiaa ja liittoutuneita, pääasiassa yhdysvaltalaisia vastaan.
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Jan Karlsson (jääkiekkoilija)

Jan Karlsson vuonna 2011.
Jan Karlsson (s. 30. toukokuuta 1964 Kiiruna) on ruotsalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja, joka pelasi puolustajana. Hän voitti alle 18-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden vuonna 1982. Kotimaassaan hän edusti pelaajana Kiruna AIF:ää, MoDo AIK:ta, Västerås IK:ta, Avesta BK:ta ja viimeisellä kaudellaan 1995–1996 Huddinge IK:ta. Hän pelasi Elitserienissä kaikkiaan 198 ottelua, joissa hän teki 11 maalia ja sai 23 syöttöpistettä. Kaudella 1994–1995 hän edusti norjalaisseura Storhamaria ja voitti Norjan-mestaruuden. Hän on toiminut Elitserienissä päävalmentajana Växjö Lakersissa sekä kakkostasolla Allsvenskanissa Växjön lisäksi IF Björklövenissä, Karlskrona HK:ssa ja Södertälje SK:ssa.
NHL-seura New York Rangers varasi Karlssonin vuoden 1982 varaustilaisuuden kahdeksannella kierroksella 162. varausvuorolla mutta Karlsson ei koskaan pelannut NHL:ssä.
"Janne" Karlssonin isoveli Lars Karlsson pelasi jääkiekkoa Ruotsin maajoukkueessa.
Jason Dickinson

| Jason Dickinson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. heinäkuuta 1995 (ikä 29) Georgetown, ON, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  188 cm
Paino:  93 kg
Seura
Seura:  Chicago Blackhawks
Sarja:  NHL
Pelinumero:  16
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2016–
Aik. seurat:  Texas Stars (AHL)   Dallas Stars (NHL)   Vancouver Canucks (NHL)
NHL-varaus:  29. varaus, 2013 Dallas Stars
Jason Dickinson (s. 4. heinäkuuta 1995 Georgetown, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Chicago Blackhawksin organisaatiossa. Stars varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 29. pelaajana kesällä 2013. Dickinson on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös laidassa.
Pelityyli

The Sports Forecaster -sivuston mukaan Dickinson on lahjakas ja monipuolinen peliä tekevä hyökkääjä, joka pelaa hyvillä hyökkäyspään vaistoilla. Hänellä on myös hyvä runko ja Dickinson on hyvä luistelija. Dickinson tuo sekä sentterin että laiturin taidoillaan arvokasta lisäarvoa hyökkäykseen. Hänen tulisi kuitenkin lisätä voimaa ja kehittää kokonaisvaltaista pelaamistaan maksimoidakseen potentiaalinsa peliä tekevässä roolissa NHL:ssä.
Ura > Seuraura

Dickinson aloitti jääkiekkoilun Hallton Hillsissa. Hän toimi kaudella 2010–2011 Halton Hurricanesin varakapteenina SCTAMM:ssä. Guelph Storm varasi Dickinsonin 32. pelaajana OHL:n varaustilaisuudessa 2011. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2011–2012 ja teki tulokaskautensa aikana runkosarjassa tehot 12+13=35. Pudotuspeleissä hän oli kolmella osumallaan Stormin paras maalintekijä Francis Menardin kanssa. Dickinson valittiin kauden päätteeksi OHL:n tulokkaiden toiseen tähdistökentälliseen. Kaudella 2012–2013 hän teki runkosarjassa 47 tehopistettä. Dickinson pelasi kauden aikana myös CHL Top Prospects Gamessa.
Dallas Stars varasi Dickinsonin ensimmäisellä kierroksella 29. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2013. Kaudella 2013–2014 hän jakoi Stormin OHL-joukkueen sisäisen syöttöpörssin voiton Scott Kosmachukin ja Zack Mitchellin kanssa 52 syöttöpisteellään. Tehopisteitä runkosarjassa kertyi kaikkiaan 78. Dickinson voitti kauden päätteeksi OHL:n mestaruuden, J. Ross Robertson Cupin. Hän eteni Stormin kanssa Memorial Cup -lopputurnauksen finaaliin, mutta mestaruuden vei kuitenkin WHL-joukkue Edmonton Oil Kings lukemin 6–3.
Toukokuussa 2014 Dickinson teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Dallas Starsin kanssa. Hän siirtyi kaudeksi 2014–2015 kuitenkin vielä Guelph Stormin OHL-joukkueen vahvuuteen ja nousi joukkueen kapteeniksi. Dickinson oli tehoilla 27+44=71 joukkueen toiseksi paras syöttäjä ja kolmanneksi paras pistemies. Pudotuspeleissä hän jakoi Stormin sisäisen pistepörssin voiton Tyler Bertuzzin kanssa tehoilla 4+4=8. OHL-kauden jälkeen, huhtikuussa 2015 Dickinson siirtyi AHL-joukkue Texas Starsin vahvuuteen, jossa hän pelasi kaksi runkosarja- ja kolme playoff-ottelua tehden kolme syöttöpistettä.
Kauden 2015–2016 Dickinson pelasi lähes kokonaan Texas Starsin AHL-joukkueessa, jossa hänen varsinainen tulokaskautensa toi 73 runkosarjaottelussa tehot 22+31=53 ja neljässä playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Dickinson jakoi runkosarjassa joukkueen sisäisen maalipörssin kolmannen sijan Greg Rallon kanssa ja sijoittui sisäisessä pistepörssissä neljänneksi. Hän debytoi kauden aikana myös Dallas Starsin NHL-joukkueessa. Dickinson pelasi uransa ensimmäisen ja kauden ainoaksi jääneen NHL-ottelunsa runkosarjan toiseksi viimeisellä kierroksella 7. huhtikuuta 2016 Colorado Avalanchea vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 11.55 minuuttia. Dickinson teki ottelussa myös NHL-uransa avausmaalin. Hänet valittiin ottelun kakkostähdeksi. Kaudella 2016–2017 Dickinson pelasi NHL:ssä kymmenen runkosarjaottelua tehden kaksi maalia.
Heinäkuussa 2021 Stars kauppasi Dickinsonin Vancouver Canucksiin vaihdossa kolmannen kierroksen varausvuoroon.
Elokuussa 2021 Dickinson teki Canucksin kanssa kolmivuotisen ja yhteensä 7,95 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Lokakuussa 2022 Canucks kauppasi Dickinsonin ja toisen kierroksen varausvuoron vuoden 2024 varaustilaisuudessa Chicago Blackhawksiin vaihdossa Riley Stillmaniin.
Tammikuussa 2024 Dickinson teki Blackhawksin kanssa kaksivuotisen ja yhteensä 8,5 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Maa:   Kanada> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Sotši 2013 | jääkiekko |  |
Dickinson pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2013, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden.
Muuta

Dickinsonin pikkuveli Josh pelaa Clarksonin yliopistojoukkueessa.
Ivan Ivanovitš

Ilja Repin: Iivana Julma ja hänen poikansa Ivan 16. marraskuuta 1581.
Ivan Ivanovitš (ven. Иван Иванович; 1554 – 16. marraskuuta 1581) oli Venäjän tsaari Iivana Julman toinen poika ja tsarevitš. Ensimmäinen poika oli Dmitri, joka kuitenkin kuoli jo varhaislapsuudessaan. Ivan Ivanovitšin äiti oli Iivana Julman ensimmäinen vaimo Anastasia Romanovna.
Ivan Ivanovitš osallistui Liivinmaan sotaan ja isänsä opritšnina-järjestelmän toimeenpanoon. Hän myös kokosi pyhimys Antoni Sijskin elämäkertateoksen toisen painoksen. Hän oli kolmesti naimisissa. Ivan Ivanovitš joutui isänsä surmaamaksi riidan seurauksena. Ilja Repin maalasi verityöstä vuonna 1885 teoksen Iivana Julma ja hänen poikansa Ivan 16. marraskuuta 1581.
Jean Théodore Delacour

Jean Théodore Delacour vuonna 1957.
Jean Théodore Delacour (26. syyskuuta 1890 Pariisi – 5. marraskuuta 1985 Los Angeles) oli ranskalainen lintutieteilijä.
Elämäkerta

Delacour syntyi varakkaaseen pariisilaisperheeseen. Hän kasvoi perheen tilalla Picardyssa, jossa hän kiinnostui linnuista. Hänen ollessaan vielä alle 10-vuotias rakennutti isä hänelle useita aviaarioita. Delacourin kehitys lintutieteilijäksi on tavallisuudesta poikkeava sikäli, että hän ei kerännyt linnunnahkoja eikä tehnyt varsinaista maastotutkimusta, vaan hän keräsi ja hoiti eläviä harvinaisia lintuja. Hän menestyi hyvin koulussa ja väitteli biologian tohtoriksi Lillen yliopistossa (Université Lille Nord de France). Ensimmäisessä maailmansodassa hän palveli Ranskan armeijassa. Sodassa tuhoutui kotitila. Hän muutti Normandiaan Chateau Clèresiin ja perusti sinne uuden eläintarhan, jonka hän lahjoitti luonnonhistorialliselle museolle (Museum National d'Histoire Naturelle) vuonna 1967. Eläintarha oli aikanaan maailman hienoin yksityinen eläintarha, ja Delacour hankki sinne erityisesti lintuja, joita oli enimmillään 3 000 yksilöä 500:sta lajista.
Vuonna 1920 Delacour perusti L'Oiseaux-nimisen ('Linnut') lintutieteellisen lehden, jonka toimittaja hän oli Toisen maailmansodan alkamiseen saakka. 1938 hän toimi Rouenissa pidetyn Kansainvälisen lintutieteen kongressin sihteerinä.
Delacour matkusteli laajalti, erityisesti Indokiinassa ja Vietnamissa. Hän julkaisi yhdessä Pierre Jabouillen kanssa kirjan Indokiinan linnuista Les Oiseaux de l'Indochine Francaise (1931). He keräsivät Indokiinasta kaikkiaan 30 000 lintua ja 8 000 nisäkästä, jotka on sijoitettu eri museoihin. Delacour kävi myös muun muassa Venezuelassa, Guyanassa ja Madagaskarilla.
Delacourin Clèresin tilansa paloi helmikuussa 1939 ja sitten syttyi sota. Hän pakeni Yhdysvaltoihin joulukuussa 1940 ja suhteidensa avulla sai elämänsä ensimmäisen työpaikan New Yorkissa Bronxin eläintarhassa, missä hän työskenteli teknisenä neuvonantajana, ja lintujen systematiikan parissa American Museum of Natural Historyssa. Hän järjesti ja luokitteli museon suuret eurooppalaiset lintukokoelmat. Vuonna 1952 hänestä tuli losangelesilaisen museon (County Museum of History, Science and Art) johtaja. Hän jäi eläkkeelle 1960, jonka jälkeen hän vietti kesäkaudet tilallaan Clèresissä, jonka hän oli kunnostanut lähes entiseen loistoonsa, ja talvikaudet Yhdysvalloissa, enimmäkseen Los Angelesissa.
Delacour oli Kansainvälisen lintujensuojeluneuvoston (ICBP) perustajia ja toimi neuvoston puheenjohtajana useita vuosia. 1977 hänelle myönnettiin American Ornithologists' Unionin Elliott Couesmitali. Hän ei koskaan mennyt naimisiin, mutta huolehti äidistään koko tämän 94-vuotisen elämän ajan.
Delacour nimesi lukuisia uusia lintulajeja ja -alalajeja, osan yhdessä Jabouilletin kanssa, muun muassa vietnaminvihervarpusen (Carduelis monguilloti), oranssiniskapyyn (Arborophila davidi) ja laosintiheikkötimalin (Macronous kelleyi).
Teoksia

Les Oiseaux de L'Indochine Française (4 osaa) (1931)
Birds of the Philippines, yhdessä Ernst Mayrin kanssa (1945)
Birds of Malaysia (1947)
The Pheasants of the World (1951)
The Waterfowl of the World (4 osaa) (1951–1964)
Wild Pigeons and Doves (1959)
The Living Air: The Memoirs of an Ornithologist (muistelmat) (1966)
Curassows and Related Birds, yhdessä Dean Amadonin kanssa (1973).
Ivan Ivanov-Vano

| Ivan Ivanov-Vano> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. tammikuuta 1900 Moskova, Venäjä
Kuollut: 25. maaliskuuta 1987 (87 vuotta) Moskova, Neuvostoliitto
Ammatti:  ohjaaja, käsikirjoittaja, animaattori
Ohjaaja
Aktiivisena:  1923–1984
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Ivan Ivanov-Vano (27. tammikuuta 1900 Moskova, Venäjä – 25. maaliskuuta 1987 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen animaattori, käsikirjoittaja ja animaatioelokuvaohjaaja. Häntä pidetään yhtenä venäläisen animaation perustajista.
Vuonna 1923 alalle valmistunut Ivanov-Vano aloitti työt animaattorina pian valmistumisensa jälkeen. Ensimmäinen oma ohjaus syntyi puolestaan vuonna 1927. Eri tyylejä ja tekniikoita töissään kokeillut Ivanov-Vano haki usein aiheensa ja inspiraationsa venäläisistä kansantarinoista, runoista, kirjontatöistä, kaiverruksista ja arkkitehtuurista.
Värikästä ja näyttävää tyyliä suosinut Ivanov-Vano oli työskentelytavoiltaan tinkimätön. Hän ei tehnyt kompromisseja niin teknisesti kuin taiteellisestikaan.
Vuodesta 1939 Ivanov-Vano toimi lisäksi kuvauksen opettajana VGIK:ssä ja vuodesta 1952 alkaen oppilaitoksen professorina.