stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oulun taidemuseo
Kokoelmat ja toiminta

Oulun taidemuseo on Suomen suurimpia alueellisia vastuumuseoita sekä henkilökunnaltaan että näyttelytiloiltaan. Museossa on näyttelytilaa 1 100 neliötä. Museo on profiloitunut nykytaiteeseen, mutta museoon hankitaan myös vanhempaa taidetta, jos teos tai taiteilija on merkittävässä kokonaisasemassa. Suomalaisen nykytaiteen lisäksi museon kokoelmissa on pohjoissuomalaista 1900-luvun taidetta sekä muun muassa Heinäsen taidesäätiön naivistisen taiteen lahjoituskokoelma. Museo onkin suuntautunut erityisesti oululaiseen ja pohjoispohjanmaalaiseen taiteeseen, vaikka teoksia hankitaan myös ympäri Suomea.
Museon ensimmäinen taidehankinta oli liminkalaisen taidemaalari Vilho Lammen vuoden 1935 maalaus Äidin haudalla. Kokoelman vanhimpia teoksia ovat von Wrightin veljesten Oulua kuvaavat maalaukset, Amélie Lundahlin maalaukset ja Juho Rissasen vuoden 1905 Sepät-teos.
Merkittävien paikallisten taiteilijoiden kuten Paavo Leinosen, Juho Mäkelän, Åke Mattaksen, Eero Snellmanin, Werner Åströmin, Aukusti ja Pentti Koiviston, Alex Rappin ja Olli Seppäsen tuotantoa on kokoelmissa eri vuosikymmeniltä. Valtakunnallisen taidekokoelmaprojektin raportin mukaan museon kokoelma muodostaa monien nykytaiteilijoiden tuotannosta kattavan läpileikkauksen ja antaa edustavan kuvan nykytaiteen tilasta. Museolla on myös merkittävä kokoelma taiteilijoiden omakuvia, ja kokoelmista on julkaistu kirja Oulun taidemuseon kokoelmat. Vuoden 2013 lopussa museon kokoelmiin kuului 4 128 teosta.
Oulun taidemuseon tehtävänä on näyttelytoiminnan lisäksi edistää alueensa taiteen tutkimusta ja taidekasvatusta sekä toimia asiantuntija-apuna kuntien kulttuuritoimelle. Museossa on esillä vaihtuvia kotimaisen ja kansainvälisen taiteen näyttelyitä. Näyttelyihin liittyy myös yleisöluentoja, työpajoja ja esityksiä. Museon palveluja ovat myös taidehistorialliset neuvonta- ja tietopalvelut, taidekasvatustoiminta sekä yleisöopastukset. Lisäksi taidemuseo julkaisee taidehistoriallisia kirjoja. Oulun taidemuseon katutasossa sijaitsee museokauppa Ainoa, jonka valikoimaan kuuluvat erilaiset esineet, lahjatavarat ja taideaiheiset tuotteet.
Lisäksi Oulun taidemuseo julkaisee verkkosivuillaan omakuvagalleriaa, sivustoa Oulun julkisista ulkoveistoksista, taidemaalari Vilho Lammen elämää ja taidetta esittelevää sivustoa sekä oululaista prosenttitaidetta esittelevää ProsenttitaideGalleriaa.
Museonjohtajat

Oulun taidemuseon näyttelysihteerinä toimi Kaija-Rita Koivisto vuosina 1963–1982. Kaupunginvaltuusto perusti museonjohtajan viran vuonna 1982. Museonjohtajina ovat toimineet:
Jorma Westerlund 1982–1991
Ullamaria Pallasmaa 1992–2002
Taina Myllyharju 2002–2007
Anna-Riikka Hirvonen 2008–2014
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Oulun taidemuseo
Toim. Tarja Kekäläinen: Oulun taidemuseon kokoelmat, Oulun taidemuseon julkaisuja 42, Art Print Oy, 2001, ISBN 951-9234-91-8
Omakuvagalleria (Arkistoitu – Internet Archive), Oulun taidemuseo
Oulun julkiset ulkoveistokset, Oulun taidemuseo
Maiseman ja mielen tulkitsija taidemaalari Vilho Lampi (Arkistoitu – Internet Archive), Oulun taidemuseo
ProsenttitaideGalleria, Oulun taidemuseo
Museo- ja tiedekeskus Luuppi
Oulun taidemuseo
Pohjois-Pohjanmaan museo
Tiedekeskus Tietomaa
Oulun nähtävyydet
| --- | --- |
Puistot ja nähtävyydet:  Franzénin puisto  Heinätorin puisto  Hollihaan puisto  Hautausmaa  Mannerheimin puisto  Hupisaaret  Kasvitieteellinen puutarha  Kaupunginojan puistovyöhyke  Letonniemi  Markkuun ryhmäpuutarha  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Hautausmaa  Äimäraution siirtolapuutarha 
Museot:  Automuseo  Kierikkikeskus  Merimiehenkotimuseo  Sahamuseo  Pohjois-Pohjanmaan museo  Taidemuseo  Turkansaaren ulkomuseo 
Rakennukset ja alueet:  Kauppahalli  Kauppatori  Kaupungintalo  Kaupunginteatteri  Maikkulan kartano  Nallikari  Nuijamiesten lava  Pikisaari  Rotuaari  Tietomaa  Tuiran sillat  Tuomiokirkko  Vesaisenlinna  Villa Hannala  Ylikiimingin kirkko 
Patsaat ja veistokset:  Frans Mikael Franzénin patsas  Futura – Tuntematon  Inhimillisen kosketuksen ja teknologian vuorovaikutus  Kalasääski ja lohi  Kevätmyrskyä  Pallautuneet  Pohjan neito  Polskis  Ruutuvihko  Siivet  Toripolliisi  Tuirasta Ruijan rannoille  Valaistuksen tie 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Oulun taidemuseo (Q3662289)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: taidemuseo, museo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Oulu, Oulun museo- ja tiedekeskus
sijainti: Myllytulli
katuosoite: Kasarmintie 9, 90015 Oulu
koordinaatit: 65°01′06″N 25°28′55″E﻿ / ﻿65.0183°N 25.4819°E﻿ / 65.0183; 25.4819
Työväen Arkisto

| Työväen Arkisto |
| --- | --- |
Tyyppi:  Arkisto 
Osoite:  Sörnäisten rantatie 25, 2. krs, 00500 Helsinki  
Sijainti:  Helsinki 
Koordinaatit:  60°11′06″N, 24°57′58″E
 fiTyöväen Arkisto 
  
Työväen Arkisto (TyArk) on vuonna 1909 perustettu Suomen vanhin työväenliikkeeseen liittyvä arkisto ja samalla maan vanhin kansanliikearkisto. Työväen arkisto sijaitsee Helsingissä Sörnäisten rantatiellä.
Työväen Arkisto perustettiin SDP:n puoluekokouksessa Kotkassa vuonna 1909 puolueen ja ammattiyhdistysliikkeen toiminnasta kertovaksi arkistoksi. Ruotsissa vastaavanalainen arkisto perustettiin jo vuonna 1902. Ensimmäinen arkistonhoitaja oli SDP:n entinen puoluesihteeri Yrjö Sirola. Sirolan paettua velkojiaan Yhdysvaltoihin tehtävän peri Karl Harald Wiik, joka puolisonsa Annan kanssa antoi merkittävän panoksen arkiston toiminnan käynnistämiseen.
Arkiston tarkoituksena ei ollut pelkästään tallentaa historiaa, vaan toimia poliittisen työn tukena. Osa työväenliikkeen asiakirjoista takavarikoitiin Suomen sisällissodan tapahtumien johdosta 1918, koska asiakirjoja pyrittiin käyttämään todisteena kapinaan nousseita suomalaisia, punaisia vastaan valtiorikosoikeuksissa. Tämä osa työväenliikkeen arkistoiduista asiakirjoista on Kansallisarkistossa.
Monia työväenjärjestöjä lakkautettiin kommunistisina 1920-luvulla. Tällöin Etsivä keskuspoliisi takavarikoi järjestöjen asiakirjat, mutta toimitti ne 1930-luvulla Työväen Arkistoon. Tämän ansiosta ammattiyhdistysliikkeen vanhin asiakirja-aines on hyvin tallennettu. Arkistoaineistoa tuhoutui Neuvostoliiton miehittämässä Karjalan osassa talvisodassa 1939–1940 ja sodan, kuten jatkosodankin 1941–1944 pommituksissa.
Sotien jälkeen Työväen Arkiston hallinnointi siirtyi SDP:n puoluetoimistolta uudelle Työväen Arkiston Säätiölle, mutta arkiston rahoituksesta vastasi edelleen SDP. Epävakaan taloudellisen tilanteen korjaamiseksi pyrittiin 1960-luvun alusta lähtien saamaan arkiston valtionavun piiriin. Laki yksityisluontoisten arkistojen valtionavusta säädettiinkin vuonna 1974. Tämä antoi myös Työväen Arkistolle edellytykset kehittyä tieteellisesti hoidetuksi muistiorganisaatioksi.
Sekä Suomessa että muualla Euroopassa 1980-luvulla heräsi yleinen kiinnostus työväenperinteeseen. Tämä pani alulle prosesseja, jotka toteutuivat, kun perustettiin Työväenliikkeen kirjasto vuonna 1987 ja Työväen Keskusmuseo vuonna 1993. Työväen Arkiston painettu aineisto siirrettiin Työväenliikkeen kirjastoon ja museoesineet Työväen Keskusmuseoon. Tämä vapautti Työväen Arkiston resursseja sen perustehtävään, arkistotoimintaan.
Jokaisessa muussa Pohjolan maassa toimii yksi työväenarkisto ja -kirjasto eikä Suomen kaltaista eriytymistä tapahtunut. Työväen Arkiston aineistoa on julkaistu mm. sisällissotaa koskevana kuva-aineistona monissa kirjoissa. Arkiston käytetyin materiaali on mikrofilmattu. Arkisto järjestää tilauksesta arkistonhoitokursseja.
Kirjallisuutta

Hentilä, Marjaliisa & Kosunen, Mikko: Demokratian muisti : Työväen Arkisto 110 vuotta. Työväen Arkisto 2019. ISBN 9525976793.
Aiheesta muualla

Työväen Arkisto. Aloitussivulla olevalla hakutoiminnolla voi selata Työväen Arkiston ja Muistitietotoimikunnan luetteloita.
Suomen arkistot
| --- | --- |
Kansallisarkisto:  Hämeenlinnan toimipaikka  Joensuun toimipaikka  Jyväskylän toimipaikka  Mikkelin toimipaikka  Oulun toimipaikka  Saamelaisarkisto  Turun toimipaikka  Vaasan toimipaikka 
Muita arkistoja:  Eduskunnan arkisto  Folkkultursarkivet  Journalistinen kuva-arkisto  Kansallisen audiovisuaalisen instituutin arkistot  Kansallinen äänitearkisto  Kuvataiteen keskusarkisto  Musiikkiarkisto  SKS:n arkisto (ent. Kansanrunousarkisto ja Kirjallisuusarkisto)  Suomen Elinkeinoelämän Keskusarkisto  Suomen Urheiluarkisto  Toimihenkilöarkisto  Urho Kekkosen arkisto  Yhteiskuntatieteellinen tietoarkisto 
Poliittisten puolueiden arkistoja:  Kansan Arkisto  Keskustan ja Maaseudun arkisto  Porvarillisen Työn Arkisto  Svenska Centralarkivet  Työväen Arkisto 
Entisiä arkistoja:  Ammattiyhdistysarkisto  Arkistolaitos  Itä-Karjalan sotasaalisarkisto  Kansallinen audiovisuaalinen arkisto  Laatokan puolustuksen perinnearkisto  Maakunta-arkistot  Päivälehden arkisto  Sota-arkisto  Viipurin maakunta-arkisto 
| n k Työväen Sivistysliiton jäsenjärjestöt |
| --- | --- |
Jäsenet:  Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT  Eläkkeensaajien Keskusliitto  Ensi- ja turvakotien liitto  Finlands Svenska Socialdemokrater  Hyvinvointilomat  Julkisten ja hyvinvointialojen liitto  Kotien Puolesta Keskusliitto  Nuorten Kotkien Keskusliitto NKK  Palvelualojen ammattiliitto Pam  Paperiliitto  Posti- ja logistiikka-alan unioni  Rautatiealan Unioni RAU  Demarinuoret  Sosialidemokraattiset Opiskelijat  Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK  Suomen Merimies-Unioni  Suomen retkeilyliitto  Suomen Sosialidemokraattinen Puolue  Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto  Suomen Työväen Musiikkiliitto  Suomen Työväentalojen liitto  Sähköalojen ammattiliitto  Teatteri- ja mediatyöntekijöiden liitto  Teollisuusliitto  Työväen Akatemian Kannatus  Työväen Arkiston Säätiö  Työväen Näyttämöiden Liitto  Työväen Urheiluliitto TUL  Vanhus- ja lähimmäispalvelun liitto 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Työssäkäyvä köyhä

Työssäkäyvä köyhä on (korkean elintason maassa elävä) henkilö, jonka tulot jäävät köyhyysrajan alle. Henkilö ei ole työtön mutta hänen palkkansa ei riitä elättämään häntä. Kansainvälinen työjärjestö (ILO) tilastoi työllisten köyhyyttä koko maailmassa ja tilastointia varten laadituilla alueilla, ja ILOSTAT:n mukaan Afrikassa työssäkäyvien köyhien osuus on työllisistä kaikkein korkein. Bonolin ja Natalin (2013) mukaan työssäkäyvien köyhyyteen monet maat ovat omaksuneet ansiotulovähennysten tyyppisiä ratkaisuja.
Työssäkäyvät köyhät Suomessa

Suomessa elää noin 200 000 henkilöä (2021), joiden pelkät työtulot eivät riitä köyhyysrajan ylittämiseen. Vuonna 2015 tosin arvio määrästä oli yli puoli miljoonaa henkilöä. Ilmiön syiksi on esitetty muiden muassa pätkätöiden ja vuokratöiden yleistymistä. Työssäkäyvien köyhien määrästä ei ole tarkkaa tietoa, koska työllisyyttä tilastoidaan karkeasti vain työllisiin ja työttömiin. Työssäkäyviin köyhiin luetaan nollatuntisopimuslaisia ja harjoittelijoita. Työssäkäyvät köyhät nostavat soviteltua ansiopäivärahaa, asumistukea ja toimeentulotukea. Yhteiskuntapolitiikan professorin Mikko Jakosen mukaan suomalaiset työssäkäyvät köyhät valitsevat epäsäännöllisen työn työttömyyden sijasta.
Kirjallisuutta

Airio, Ilpo 2007: Työssäkäyvien köyhyyden taustatekijät EU-maissa. Kansantaloudellinen aikakauskirja 2/2007, 172–185.
Fraser, N., Gutierrez, R., Pena-Casas, R. (Eds.). 2011: Working Poverty in Europe. Palgrave MacMillan. New York.
Kangas, Olli ja Kalliomaa-Puha, Laura 2018: ESPN Thematic Report on In-work poverty – Finland 2018–2019. European Comission, Bryssel.
Palviainen, Heikki 2018: Työssäkäyvien köyhyys Suomessa 1990–2010. Kansantaloudellinen aikakauskirja 4/2018
Pyöriä, Pasi (toim.) 2017: Työelämän myytit ja todellisuus. Helsinki: Gaudeamus
Aiheesta muualla

Kainulainen, Ville. Työssäkäyvät köyhät: Katsaus aiheeseen tutkimuskirjallisuuden valossa Palvelualojen ammattiliitto PAM, 2/2013 ISBN 978-951-9409-95-5
Täysiverinen

Täysiveriselle tyypillisen kevytrakenteinen arabianhevonen
Englannintäysiverisiä laukkakilpailussa
Täysiverinen on hevostyyppi, jota luonnehtii kevyt rakenne ja nopeus sekä pitkään jatkunut muista roduista eriytynyt jalostus. 
Yleiskielessä sanaa täysiverinen käytetään myös synonyyminä puhdasrotuiselle, mutta hevosihmisten kielenkäytössä sana on vakiintunut tarkoittamaan näitä tiettyjä kuumaverisiäselvennä hevosrotuja.
Täysiveriroduiksi on vanhastaan luettu arabianhevonen, englannintäysiverinen ja näiden risteytyksenä syntynyt angloarabi. Täysiverisyys on kuitenkin kiistanalainen käsite, koska se ei perustu mihinkään rodun mitattavaan ominaisuuteen, ja nykyään monet tahot lukevat täysiverirotuihin myös sellaiset itämaiset hevoset kuin turkmeeninhevosesta jäljellä oleva ahaltekhevonen ja berberihevonen, joita arabianhevosen ohella käytettiin 1600-1700-luvuilla syntyneen englannintäysiverirodun jalostuksessa. Angloarabia vastaava englannintäysiverisen ja  ahaltekhevosen risteytys tunnetaan nimellä angloteke, mutta tällä risteytyksellä ei ole omaa kantakirjaa.
Yleisimmillä täysiveriroduilla on vakiintunut rotutunnus, joka on arabeilla ox, englannintäysiverisillä xx ja angloarabeilla x (joskus myös muodossa xo). Sitä voidaan käyttää ilmaisemaan hevosen rotu liittämällä se hevosen nimeen yläviitteenä tai erillisenä lisämääreenä.
Kaikki täysiveriset ovat ennen kaikkea ratsuja, joita käytetään erilaisissa ratsastuksen lajeissa. Englannintäysiverinen on jalostettu lähes yksinomaan laukkahevoseksi. Myös ahaltekhevosella, arabianhevosella ja angloarabilla kilpaillaan laukkakilpailuissa. Täysiveriset ovat usein herkkiä ja nopeita, myös reaktioissaan, joten ne saattavat vaatia kokemusta niin ratsastajalta kuin käsittelijältäkin.
Täysiverirotujen puhtautta vaalitaan tarkasti. Niitä on käytetty paljon ja käytetään edelleen muiden hevosrotujen, etenkin puoliveristen ratsurotujen ja ponirotujen, jalostuksessa rakenteen keventämiseen ja suorituskyvyn parantamiseen.
Jalostustavoitteena rotupuhtaus

Täysiverihevosrotujen, kuten ahaltekhevosen, arabianhevosen, berberihevosen ja englannintäysiveren, kantakirjat ovat suljettuja, eli kuhunkin kantakirjaan on kelpuutettavissa vain jo tuossa kantakirjassa olevien oriin ja tamman jälkeläinen. Tämä on ainoa, tärkein ja täysiveriroduille yhteinen jalostustavoite; jalostus kantakirjan sisällä on muuten vapaata. Käytännössä hevosia kuitenkin myös arvioidaan, joko niiden suoritusten ja/tai rakenteen perusteella, ja tämä ohjaa jalostusta, kuitenkin kunkin kasvattajan omien mieltymysten, tavoitteiden ja resurssien mukaisesti.
Joillakin roduilla on lisäksi erillisiä vaatimuksia hevosten astutukseen liittyen. Englannintäysiverisillä hyväksytään vain luonnonmukainen astutus. Ahaltekhevosilla ainoa rajoitus on, että alkionsiirrossa myös keinoemon tulee olla kantakirjatamma.
Ahaltekhevosristeytyksillä on oma ristetyskantakirjansa, johon voidaan rekisteröidä vähintään 50 % täyttä (ahaltek)verta oleva hevonen muuten samoin menetelmin (dna-näytteet, jne.) kuin täysiverikantakirjaan. Ahaltekhevosten pääkantakirjaan ei voi kuitenkaan päästä risteytyskantakirjasta, vaikka risteytyksessä olisi kuinka paljon täyttä ahaltekverta. Berberihevosilla puolestaan on oma erillinen risteytyskantakirjansa berberi- ja arabianhevosten risteytyksille, joissa on enintään 75 % arabianhevosverta.
Monissa urheiluhevosrotujen (WBFSH) kantakirjoissa sen sijaan on ns. "esikantakirjoja", joista tietyn sukupolvimäärän jälkeen pääkantakirjaan takaisin risteyttämällä jälkeläinen on hyväksyttävissä takaisin pääkantakirjaan. WBFSH-kantakirjoissa ollaan myös liberaalimpia täysiverihevosen määritelmän suhteen. Esimerkiksi puhtaasti englannintäysiverisistä polveutuva kantakirjaamatonkin hevonen voidaan hyväksyä jalostukseen englannintäysiverisenä, kuten vuonna 2013 suomalaisen Cajus Aminoffin ori Foxattac, joka hyväksyttiin hannoverinhevosjalostukseen ja sitä kautta myös kaikkien niiden WBFSH-kantakirjojen jalostusohjelmaan, jotka hyväksyvät hannover-kantakirjan arvioinnin läpäisseet jalostusoriit. Kullakin WBFSH-kantakirjalla on kuitenkin hyväksytyistä täysiverikantakirjoista polveutumisen lisäksi muitakin hyväksymisvaatimuksia, kuten rakenteen, liikkeiden ja/tai suorituskyvyn suhteen.
Paanajärvi (Kuusamo)

Paanajärvi oli 1930-luvun lopulle kuusamolainen kylä 23,5 kilometriä pitkän ja 0,7–1,5 kilometriä leveän sekä enimmillään 130 metriä syvän Paanajärven rannalla. Paanajärvi kuului Sallan–Kuusamon alueeseen, joka luovutettiin Neuvostoliitolle 1940 ja uudelleen 1944. Nykyisin Paanajärvi on asumaton ja sen alue kuuluu Louhen piirin Kiestingin kuntaan Karjalan tasavallassa Venäjällä.
Paanajärven vanha asutus

Kuusamon kirkonkylältä Paanajärvelle oli 65 kilometrin matka. Karjalainen asutus kylään oli muodostunut 1700-luvun alkuun mennessä. Ensimmäiset suomalaiset tilat perustettiin saman vuosisadan lopulla, ne olivat Kallioniemi, Paanajärvi, Iljala (myöhemmin Rajala) sekä Pauna (myöhemmin Heikkala). Vuonna 1910 kylässä asui 356 tilallista, 21 kruununtorpparia, 32 mäkitupalaista, 21 palkollista ja 52 huonekuntalaista. Vuonna 1935 asukasluku oli noussut 482:sta 721:een, suurin lisäys oli mäkitupalaisissa. Tähän vaikutti ilmeisesti osaltaan 1930-luvulla alkanut mutta kesken jäänyt isojako.
Taloja kylässä oli tuolloin 54, suurin osa pohjoisrannalla. Kyläkeskus oli järven länsipäässä etelärannalla Oulankajoen suulla, johon maantie Kuusamosta tuli ja jossa oli joen ylittävä lossi. Paanajärven maantieyhteys kulki reittiä Kuusamon kirkonkylä – Määttälänvaara – Vuotunki – Paanajärvi – Sovakylä – Liikasenvaara – Käylä – Kuusamon kirkonkylä. Vuoteen 1938 maantietä ei aurattu talvisin. Kahtena viimeisenä vuotena, kun kylä kuului vielä Suomelle, sinne oli kuitenkin ympärivuotinen linja-autoyhteys. Kylässä ei ollut teitä vaan polkuja ja järvi ehkä eniten käytettynä kulkuyhteytenä.
Asutukselle olivat tyypillisiä sukupihat eli yhden pihapiirin ympärille rakennetut saman suvun useat asumukset talousrakennuksineen, joista osa saattoi olla yhteiskäytössä. Talot olivat perinteisiä paritupa- ja yksinäistuparakennuksia, erikoisuutena harjakattoiset kuistit talojen pitkillä sivuilla. Kylän vaara-asutus johtui korkeista rantatörmistä ja järven ympärillä kohoavista vaaroista, etelärannan länsipuolella Palovaara ja Kiekkivaara, pohjoisrannalla lännessä Särkivaara, Ontonvaara ja kuuluisa Ruskeakallio, idässä Malinavaara ja Mutkatunturi. Valtakunnanraja kulki järven itäpäässä lyhyen matkan järven rantaa myöten.
Palvelut

Kyläkeskuksessa olivat 1930-luvun lopulla Kuusamon osuuskauppa, Osuusliike Otson ja Kuusamon talouskaupan myymälät, postitoimisto, rajavartioston rakennus vartiopäällikön toimistoineen ja asuntoineen, supistettu kansakoulu sekä Suomen matkailijayhdistyksen ylläpitämä matkustajakoti. Posti tuotiin kylään kolmesti viikossa ja toimitettiin tiettyihin postinnoutotaloihin kesällä soutamalla, talvisin hevosella tai hiihtäen. Kylän hautausmaa oli kyläkeskuksesta hieman lounaaseen Oulankajoen lähellä. Se otettiin käyttöön vuonna 1937 ja sinne ehdittiin haudata vain 49 kyläläistä.
Mäntyjoen suulla pohjoisrannalla oli kaksi myllyä ja myllysauna, sitä vinosti vastapäätä etelärannan Selkäjoen suulla mylly ja saha. Kolmas ja ehkä kylän kannalta merkittävin eli Leivon saha sijaitsi järven länsipäässä Oulankajoen lähellä. Punaisen Ristin sairasmaja oli vuodesta 1927 järven länsipäässä pohjoisrannalla Tervajoen suulla. Siitä itään taas olivat ensin vuodesta 1937 rajaseutukirkko ja vielä idempänä Selkäjoen lähellä vuonna 1912 valmistunut Mäntykosken koulu, joka oli sanonnan mukaan Euroopan kauneimmalla paikalla. Pohjoisrannalla järven itäpäässä oli myös rajavartiosto, samoin Iivar Yltiön sekatavarakauppa ja kevätlukukausina alakoulu.
Matkalaisten ja taiteilijoiden Paanajärvi

Paanajärvellä kävivät sekä turistit, taiteilijat että tutkijat. Muun muassa kotimaisia, ruotsalaisia ja saksalaisia kasvi- ja eläintieteilijöitä sekä geologeja kävi Paanajärvellä jo 1800-luvun lopulta alkaen. Tutkijat Esko ja Paavo Suomalainen julkaisivat Paanajärven tutkimusmatkoistaan vuonna 1938 kirjan Suomen erämaiden kauneus.
Tunnetuimmat Paanajärven taiteilijavieraat olivat Akseli Gallen-Kallela, Louis Sparre ja valokuvaaja I. K. Inha.
Matkalaisten ja taiteilijoiden Paanajärvi > Gallen-Kallela Paanajärvellä

Gallen-Kallela oli vaimonsa ja tyttärensä kanssa useita kuukausia Paanajärvellä vuonna 1892. Keskeneräinen öljyvärimaalaus Marjatta karhukoira Kapperin kanssa, guassimaalaus Näkymä Paanajärvelle auringon laskettua sekä lyijykynäpiirros Murtunut honka ovat tuolta kesältä, joskin tunnetuimmat ovat Paimenpoika Paanajärveltä, Mäntykoski sekä Palokärki. Mäntykosken partaalla tuohitorveen soittavan paimenpojan mallina oli perimätiedon mukaan 13-vuotias Antti Paana. Palokärki-maalauksensa taiteilija repi ensin palasiksi, mutta hänen vaimonsa Mary liimasi palat yhteen ja viimeisteli työn silitysraudalla. Siksi se on signeerattu vasta vuonna 1893. Paanajärveläisiä henkilöhahmoja paimenpojan ohella Gallen-Kallela kuvasi muun muassa lyijykynäpiirustuksissa Vanha mies pettuleivän maalta ja Mies vilvoittelemassa saunan jälkeen sekä akvarellissa Tyttö talon edessä. Myös Paanajärven paimenpojasta hän teki erillisen kasvotutkielman lyijykynä- ja tussipiirustuksena.
Aiheesta muualla

Paimenpoika Kuusamon Paanajärveltä, Suomen Kuvalehti, 05.09.1936, nro 36, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Akseli Gallen-Kallela, Paimenpoika Paanajärveltä, 1892.
Tärkkelysperuna

keitettävyyden mukaan
Kiinteämaltoiset perunat
Jauhoiset kiinteämaltoiset perunat
Yleisperunat
Jauhoiset yleisperunat
Jauhoiset perunat
tuleentumisen mukaan
Varhaisperunat
Kevätperunat
Melko varhaiset perunat
Kesäperunat
Melko myöhäiset perunat
Syysperunat
Myöhäiset perunat
Talviperunat
käyttötarkoituksen mukaan
Ruokaperunat
Varhaisperunat
Muut ruokaperunat
Ruokateollisuusperunat
Tärkkelysperunat
valmistuksen mukaan
Salaattiperunat
Keittoperunat
Paistosperunat
Soseperunat
viljelytavan mukaan
Tavanomaisesti viljellyt perunat
luomuperunat
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Tärkkelysperuna kuuluu perunalajikkeisiin, jotka ovat erittäin tärkkelyspitoisia ja siksi sopivia elintarvike- ja kemianteollisuuden raaka-aineiksi. Euroopan unionin yhteinen maatalouspolitiikka määrittelee Euroopan unionin jäsenvaltioille suurimmat tuotantomäärät perunantärkkelyksen osalta.
Euroopan unionin säädösten mukaan ei perunoita, joiden tärkkelyspitoisuus on alle 13 prosenttia, voida pitää tärkkelysperunoina.
Tärkeimmät tärkkelysperunalajikkeet Suomessa ovat Hankkijan Tanu, Kardal, Posmo ja Saturna. Jonkin verran viljellään myös merkittävässä määrin Serestraa  ja Van Goghia.
Hankkijan Tanu on sopiva tärkkelysperunoiden kauden aloitusperunaksi elokuussa. Vasta syyskuussa Suomessa korjattuna muut Suomessa käytettävät tärkkelysperunat ovat satoisampia.
EU-maille on jaettu tärkkelysperunan osalta markkinointivuoden 2006–2007 loppuun saakka enimmäiskiintiöt tärkkelysperunantuotantoa varten:
Saksa, 656 298 000 kg
Alankomaat, 507 403 000 kg
Ranska, 265 354 000 kg
Tanska, 168 215 000 kg
Puola, 144 985 000 kg
Suomi, 53 178 000 kg, josta Finnamyl, 39 554 000 kg, Järviseudun Peruna, 8 306 000 kg, Evijärven Peruna, 5 318 000 kg
Itävalta, 47 691 000 kg
Tšekki, 33 660 000 kg
Latvia, 5 778 kg
Espanja, 1 943 000 kg
Liettua, 1 211 000 kg
Slovakia, 729 000 kg
Viro, 250 000 kg
Tärkkelysperunaa viljellään Suomessa noin 8 000 hehtaarin pinta-alalla. Sitä tuottaa noin 850 perunanviljelijää pääasiassa Etelä-Pohjanmaalla ja Satakunnassa. Tärkkelysperunanviljely on noin 4-6 kertaa niin työllistävää kuin viljanviljely.
Teollisuuden käyttöön tärkkelysperunaksi menevät Kardal 1994- (Raisio Yhtymä) tärkkelysteollisuus, Posmo 1986- (S. G. Nieminen), Saturna 1977- (Raisio Yhtymä tärkkelysteollisuus) ja Hankkijan Tanu 1990- (Boreal Kasvinjalostus) sekä sitä korvaamaan Hankkijan Tomppa (Boreal Kasvinjalostus), Ute 1993- (S. G. Nieminen).
Tärkkelysperunan hinta on ollut 2006 noin 0,22 € / kg tärkkelykselle laskettuna.