stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ulrich Beck
Suomennetut teokset

Riskiyhteiskunnan vastamyrkyt: Organisoitu vastuuttomuus.  (Gegengifte: Die organisierte Unverantwortlichkeit, 1988)  Suomentanut Heikki Lempa. Tampere:  Vastapaino, 1990.  ISBN 951-9066-39-X
Beck, Ulrich & Giddens, Anthony & Lash, Scott: Nykyajan jäljillä: Refleksiivinen modernisaatio.  (Reflexive modernization: Politics, tradition and aesthetics in the modern social order, 1994)  Suomentanut Leevi Lehto. Tampere:  Vastapaino, 1995.  ISBN 951-9066-92-6
Mitä globalisaatio on? Virhekäsityksiä ja poliittisia vastauksia.  (Was ist Globalisierung?, 1997)  Suomentanut Tapani Hietaniemi. Tampere:  Vastapaino, 1999.  ISBN 951-768-057-0
Sota ja rauha tällä vuosisadalla.  (Kirjoittajat: Ulrich Beck ym. Barcelonassa 2002 järjestetyn CIDOB-säätiön (Barcelona Centre of Information and Documentation) seminaarin puheenvuoroja)  Suomentanut Elena Gorschkow ym.. Helsinki:  Työväen sivistysliitto, 2003.  ISBN 951-701-476-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Professori Ulrich Beckin kotisivu (saksaksi)
Professori Ulrich Beckin esittely LSE:n sivuilla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Mathematics Genealogy Project 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Beringia

Viime jääkauden kylmimpänä jaksona noin 20 000 vuotta sitten suuri osa Beringinmerta oli alankoa. Nykyinen salmi oli silloin kuivaa maata, kun valtamerien vettä sitoutui jäätiköihin ja vesi laski.
Beringia oli muinainen Pohjois-Amerikan ja Aasian yhdistänyt kannas. Se kattoi Tšuktšien niemimaan ja Alaskan sekä läheisen Tšuktšien- ja Beringinmeressä sijaitsevan mannerjalustan. Kannas syntyi ja hävisi monta kertaa Maan historian kuluessa. Merenpinnan lasku tai maankuoren nousu synnyttivät aika-ajoin Beringian, päinvastaiset muutokset hävittivät.
Kun kannas oli kuivaa maata, sitä pitkin vaelsi eläimiä, muun muassa mammutteja, yleensä Itä-Aasiasta luoteiseen Pohjois-Amerikkaan, mutta noin kaksi miljoonaa vuotta sitten hevonen vaelsi toiseen suuntaan.
Venäjän Luoteis-Siperian puolella olevaa Beringiaa sanotaan yleensä Länsi-Beringiaksi ja Alaskan puolista Itä-Beringiaksi.
Viime jääkaudella Beringia oli kauden kylmimpinä aikoina laajalti kuivaa maata vedenpinnan laskun takia. Beringia ei jäätynyt kokonaan, vaan sinne jäi laajoja jäättömiä alueita. Beringia oli jäätiköiden ja kylmyysaavikoiden saartama. Beringian manneralue oli tuolloin nykyistä kuivempi ja tuulisempi. Lössi, ikirouta ja jäätiköiden sulamisvedet vaikuttivat kuivuuden lisäksi kasvillisuuteen. Beringian väitetään paikoin jopa lämmeneen nykyisestä viilentävän meren etäännyttyä. Kuivuus rajoitti puu- ja suokasvillisuutta. Beringiassa kasvoi jääkauden kylmimpänä aikana lähinnä ruohoja, kukkakasveja, saroja, heiniä, sammalia ja vastaavia matalia kasveja, sekä jonkin verran pensaita tai matalia puita. Varvut ja suokasvillisuus olivat nykyistä harvinaisempia. Muun muassa mammutteja ja hevosia eli alueella jääkauden kylmimpänä aikanakin.
Jääkauden lämpenemisen alettua biisoni yleistyi ja vapitihirvi saapui. Kun jääkausi päättyi, ilmasto lämpeni ja Beringiaan ilmestyi noin 14 000 vuotta sitten laajalti pensastundraa. Beringia saattoi olla asuttu jo ennen sitä, mutta varmasti viimeistään noihin aikoihin intiaanien esivanhemmat vaelsivat kannaksen yli Alaskaan. Kannas pysyi pitkään kulkukelpoisena, vaikka merenpinta nousi jäätiköiden sulaessa. Noin 13 000–11 000 vuotta sitten vaelsi Alaskaan luultavasti toinen muuttajien aalto, joka valmisti mikroterätyökaluja. Ihmisen tulon ja lämpenemisen aikoihin monet jääkauden suureläimet, muun muassa hevoset ja mammutit, hävisivät Beringiasta. Samaan aikaan Beringia soistui.
Maayhteys Itä-Aasian ja Pohjois-Amerikan välillä katkesi holoseenikauden alussa noin 12 900 kalenterivuotta sitten meren pinnan tason ollessa 48 metriä nykyisen alapuolella. Beringian metsittyminen jatkui tämän jälkeenkin.
Varhaisin Beringia

Beringia on ollut olemassa dino­saurusten aikoina mesotsooisella maailmankaudella ja myöhemminkin erinäisiä kertoja, 55 ja 20 miljoonaa vuotta sitten. Paleoseenin Beringiassa oli lämpimänlauhkeaa. Beringiassa kasvoi yläeoseenilla lämpimänkostean subtrooppisen ilmanalan "paratrooppista" kasvillisuutta muun muassa Rhamnus, Ziziphus, Cissus ja Palmae jopa 71 leveysasteella.
Beringia oli maakannas esimerkiksi varhais-keskimioseenilla, jolloin sitä ympäröi melko lämmin Jäämeri ja pohjoinen Tyynimeri. Beringiassa kasvoi silloin muun muassa havumetsää ja lehtimetsää ja Koillis-Siperian rannikon ja napapiirin pohjoispuolisella merenalaisella laakiolla ohut- ja leveälehtisten puiden seassa myös Taxodiumia. Alaskan korkeilla vuorilla kasvoi vuoristojen havumetsiä, ja napapiirin eteläisellä, nyt merenalaisella Beringian tasangolla leveälehtisiä metsiä, joiden seassa ainavihantia lajeja. Myöhäismioseenilla Beringin salmi avautui. Vuoristossa kasvoi silloin havumetsää ja tundraa. Alaskan ja Luoteis-Siperian pohjoisosissa kasvoi pienilehtisiä puita ja havupuita ja Lounais-Alaskan nyt merenpinnan alla olevalla laakiolla sekametsää.
Nykyistä lämpimämmällä varhais- ja keskiplioseenilla Beringiaa ympäröi kylmä napameri ja melko kylmä Tyynenmeren pohjoisosa. Beringian kasvillisuus oli havumetsää, lehtimetsää ja tundraa. Ilmasto jäähtyi myöhäisplioseenilla, jolloin Beringiaan lienee levittäytynyt tundra ja metsätundra ja Beringia joutui "hypoarktisen" kasvillisuuden piiriin. Myöhäisplioseenin lopussa Beringin salmi oli auki, ja napameri jäässä.
Jääkaudenaikainen asutus

Monien tutkimusten ja tietokonemallienkin mukaan Beringian nykyään veden alla olevalla alueella, varsinkin sen eteläosissa, kasvoi alavilla mailla pensastundraa, jopa puita. Jotkut arkeologit esittävät, että intiaanien esivanhemmat olisivat asuneet jääkauden kylmimmän vaiheen yli tällä melko lämpimällä alueella. Pensastundraa kasvava Keski-Beringia olisi erottanut arotundraeläimet itäiseen ja läntiseen ryhmään. Läntisessn ryhmään kuulunut villasarvikuono ei elänyt Beringiassa. Jääkauden kylmimpänäkin kautena oli yllättävän lämmintä. Lämpötilat olivat lähellä nykyisiä kesällä, mutta talvella oli kylmempää. Alaskan sisämaa olisi ollut jääkauden kylmimpänä kautena ihmiselle asuinkelvoton kylmyyden ja/tai kuivuuden takia. Asutus ei olisi ulottunut sisämaahan kuin vasta noin 13 500 kalenterivuotta sitten.
Ilmaston ja kasvillisuuden muutos jääkauden lopussa

Jääkauden lopussa kasvillisuus vaihtui laajoilla alueilla heinä-yrttitundrasta koivupitoiseen pensastundraan. Nortonin salmeen ilmestyi pensastundra ja alkoi noistuminen noin 13 400 kalenterivuotta sitten. Ehkä ikirouta suli, lämpötila nousi, ilmasto kostui. Tuolloin marunan määrä romahti. Heinien määrä siitepölyissä laski jopa kolmasosaan entisestä. Leinikit katosivat, kun taas koivu, varvut ja sarat yleistyivät. Suosammal ilmestyi.
Alaskan sisämaasta Lost Lakesta kaivettujen siitepölyjen tutkimuksen mukaan aivan alussa, noin 14 700 vuotta sitten alueella olisi ollut runsaasti koivupensaita.
Paju yleistyi jonkin verran noin 13 700 kalenterivuotta sitten. Koivu, mahdollisesti vaivaiskoivu, lisääntyi räjähdysmäisesti  13 500–13 000 kalenterivuotta sitten. Koivun osuus kasvoi siitepölyissä 80 prosenttiin. Samaan aikaan heinät miltei hävisivät ja saratkin harvinaistuivat. Hieman ennen pajua yleistynyt maruna harvinaistui.
Haapa ilmaantui noin 11 000 vuotta sitten. Valkokuusi ja tavallisempi kuusi ilmestyväti noin 10 000 vuotta sitten. Haapa harvinaistui. Tällöin suosammal yleistyi. Noin 8 500 kalenterivuotta sitten maruna, heinät ja sarat hävisvät Lost Lakesta miltei kokonaan. Järvikaisla Isoetes yleistyi.
Suureläinten sukupuutto

Beringian suureläinten sukupuutto lienee johtunut ainakin osin ilmastonmuutoksesta, kun lämmin ja kostea ilmanala korvasi kylmän ja kuivan. Beringian jääkautinen suureläimistö alkoi hävitä noin 14 600 kalenterivuotta sitten, lämpimän Bölling-kauden alussa. Saiga hävisi Itä-Beringiasta (Alaskasta) ehkä noin 15 000–14 000 kalenterivuotta sitten. Vapitihirvi yleistyi äkkiä Pohjois-Siperiassa ja Alaskassa noin 15 000–14 500 kalenterivuotta sitten. Joidenkin tutkijoiden mielestä vapitihirven perässä liikkuvat intiaanien esivanhemmat olisivat olleet Amerikan ensiasuttajia. Hirvi ilmaantui eteläisille Arktislle vuorenjuurilla Pohjois-Alaskan sisämaahan Bölling-kaudella, jolloin koivu ja haapa yleistyivät siitepölyissä.
Mammutti katosi noin 14 100–13 300 kalenterivuotta sitten. ennen nuoremman dryaskauden alkua Hirvi Alces Alces saapui Brooksin vuorille noin 14 000 vuotta sitten. Ihmiset saapuivat ehkä hirven ja/tai vapitin perässä  viimeistään 13500 vuotta sitten. Luolaleijona hävisi Alaskasta viimeistään 13 300–13 000 kalenterivuotta sitten. Hevonen hävisi joidenkin mukaan jo noin 14 200 kalenterivuotta sitten, eli noin 12 500 radiohiilivuotta sitten, ehkä ihmisen saapumisen aikoihin. Mutta toisten mukaan hevonen ja biisoni hävisivät vasta nuoremmalla Dryaskaudella noin 12 500 kalenterivuotta sitten. Eräät tutkijat väittävät kuitenkin mammutin ja hevosen eläneen Alaskassa vielä 7 500 kalenterivuotta sitten.
Suur-Beringia

Megaberingiaksi, Suur-Beringiaksi tai Beringidaksi kutsutaan Itä-Siperian jääkautista aluetta, joka ulottui Taimyrin niemimaan itäosaan asti. Itä-Siperian mannerjalusta-alueen Itä-Siperian meri ja Laptevinmeri olivat silloin kuivaa maata ja osa "Arctidaa", joka liittyi itäosaltaan Beringiaan Amguememajoen kohdalla. Tällöin oli yhtenäinen kasvi-eläimistöalue Megaberingia tai Angarida. Jo 50 metrin merenpinnan lasku kuivattaisi suuren osan Itä-Siperian edessä olevasta arktisesta mannerjalustasta. Wrangelinsaaren ja Uuden Siperian saarten välinen Arctida oli jääkaudella hyvin kylmä, talvella siellä oli tammikuussa keskimäärin 60 astetta pakkasta. Kylmyys synnytti sinne jedomaksi kutsuttua lössi-ikiroutakerrostumaa. Sielläkin lienee kasvanut ruohoa ja heinää kesällä ikiroudan päällä.
Kannas jääkauden keskivaiheilla

Ei tiedetä täsmällisesti milloin Beringia oli kuivaa maata, sillä tiedot viime jääkauden aikaisista meren pinnan vaihteluista ovat liian hatarat. Veiksel-jääkauden jäätikkö oli laajimmillaan muun muassa 55 000, 42 000, 30 000 ja 14 000 vuotta sitten, jolloin kannas oli auki 5 000–10 000 vuotta leveimpien kausien molemmin puolin. Beringia oli maata 115 000–108 000, 95 000–92 000, 78 000–65 000, 52 000–44 000, 35 000/32 000–12 000 vuotta sitten.lähde tarkemmin?.
Kannaksen katoaminen

Beringian kannas supistui hyvin hitaasti 20 000–15 000 vuotta sitten, jolloin jäätiköt vetäytyivät melko hidasta vauhtia. 15 000 vuotta sitten leveän Beringian maa-ala oli 2 000 000 neliökilometriä, kun merenpinta oli 90 metriä nykyisen alapuolella. Noin 14 000 vuotta eli 12 000 radiohiilivuotta sitten Beringia oli hyvin leveä, ja se alkoi kaveta vauhdilla noin 13 500 vuotta sitten. Beringia supistui nopeimmin veden kohotessa 70–50 metriä nykyisen tason alle.
Noin 13 000 vuotta sitten (11 000 radiohiilivuotta sitten) Beringian kannas kapeni nopeasti, merenpinta oli 60 metriä nykyisen alapuolella ja maa-ala 1,7 miljoonaa neliökilometriä. Lopullisesti Beringia saattoi hävitä jo noin 12 900–12 400 vuotta sitten. Varmasti viimeistään noin 11 000 vuotta sitten maayhteys meni täysin poikki, kun merenpinta oli 48 metriä nykyisen tason alapuolella ja nykyään veden peitossa olevaa alaa oli kuivana noin 130 000 neliökilometriä.
Noin 7 000 vuotta sitten Beringin alueen rantaviivat olivat hyvin lähellä nykyistä. Noin 6 000 vuotta sitten rannikkoviivat asettuivat nykyiselle paikalleen.
Beringia nykyään

Osa Beringinsalmen läheisyydessä olevista alueista on nykyisin metsän peitossa. Niissä kasvaa pohjoisboreaalista havumetsää, mikä vastaa lähinnä Pohjois-Lappia ja itäistä Keski-Lappia. Alueen pohjoisosissa on tundraa ja muun muassa Wrangelinsaarella kylmyysaavikkoa. Beringian alueella on eräänlainen kylmä monsuuni-ilmasto ainakin Luoteis-Siperiassa.
Aiheesta muualla

Bering Land Bridge Animation Instaar.colorado.edu. Arkistoitu 25.2.2021. Viitattu 16.6.2019 (englanniksi).
Bering Land Bridge National Preserve National Park Service. 17.5.2019. Viitattu 16.6.2019 (englanniksi).
Didik, Frank: Proposal for a Trans Global Highway TransGlobalHighway.com. 2006. Viitattu 16.6.2019 (englanniksi).
Jordan, David K.: Prehistoric Beringia, A Beginner's Guide to the Homeland of the Peoples of the Americas UC San Diego. 24.4.2019. Viitattu 16.6.2019 (englanniksi).
Yukon Beringia Interpretive Centre Yukon Tourism and Culture. Viitattu 16.6.2019 (englanniksi).
Paleoclimatology Data National Centers for Environmental Information (NCEI). Viitattu 16.6.2019 (englanniksi).
Dyke, Arthur S.: Late Quaternary Vegetation History of Northern North America Based on Pollen, Macrofossil, and Faunal Remains. Géographie physique et Quaternair, 2005, 59. vsk, nro 2–3, s. 211–262.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 16.6.2019 (englanniksi).
Alaskan Brooksin vuorten pohjoispuolista tundraa.
Beringin maasillan kehitys jääkauden päättyessä – NASA:n animaatio.
Heinäkuun keskilämpö Beringiassa CCSM4-simulaation mukaan.
Vuoden sademäärä Beringiassa CCSM4-simulaation mukaan.
Länsi-Alaskan rannikolla olevan Zagoskin Laken siitepölykaavio. Musta käyrä TJuly toukista päätelty heinäkuun keskilämpötila.
Koiviston Auto Helsinki

| Koiviston Auto Helsinki Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1. tammikuuta 2005
Toimitusjohtaja:  Harri Leskinen
Kotipaikka:  Helsinki
Toimiala:  HSL-alueen sopimusliikenne
Liikevaihto:  81,9 milj. € (2021)
Henkilöstö:  956 (2021)
Emoyhtiö:  Koiviston Auto Oy
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Koiviston Auto Helsinki Oy (elokuuhun 2023 Helsingin Bussiliikenne Oy) on Koiviston Auto Oy:n omistama linja-autoliikennöitsijä. Se on HSL-alueen kolmanneksi suurin liikennöitsijä Nobinan ja Pohjolan Liikenteen jälkeen liikennöidessään noin 14 % HSL-alueen bussilinjoista.
Yhtiö muodostui, kun HKL-Bussiliikenne ja Suomen Turistiauto Oy yhdistettiin Helsingin Bussiliikenteeksi. Muutos tuli voimaan 1. tammikuuta 2005. Yhtiöstä tuli samalla yksi Suomen suurimmista linja-autoliikennöitsijöistä. Yhtiö harjoittaa paikallisliikennettä pääkaupunkiseudulla Helsingin Bussiliikenne Oy -nimellä. Sillä oli aiemmin myös Suomen Turistiauto-lähtöinen tytäryhtiö Helsingin Palveluauto Oy, joka ajoi invataksiliikennettä. Yhtiö oli perustamisestaan saakka Helsingin kaupungin omistuksessa, mutta myytiin vuonna 2015 Koiviston Autolle.
Väritys

Koiviston Auto Helsinki liikennöi kolmen eri päävärityksen mukaisia linja-autoja. Vuosina 2006–2010 yhtiö maalasi uudet autonsa oman värityskaavionsa mukaan. Tässä värityksessä pohjavärinä on HKL:n tummansininen ja Suomen Turistiauton väreistä muistuttavat ikkunalinjan alapuolella olevat vaaleansininen ja valkoinen vaakaraita. Näiden bussien osuus on noin 27 %. Vuodesta 2011 alkaen autot on maalattu HSL:n tilaajaväreihin HSL:n vaatimusten mukaisesti. Noin 21 % Koiviston Auto Helsingin autoista on oransseja HSL:n runkolinjavärityksen mukaisia ja 52 % tavallisia sinisiä HSL:n värityksen mukaisia.
Kalusto

Helsingin bussiliikenteellä  oli käytössä elokuussa 2024 seuraavia linja-autoja:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Linja-auto | Osuus koko kalustosta | Akselisto 6x2 (osuus kaikista HelB:in saman mallin linja-autoista) | Akselisto 6x2 (osuus kaikista HelB:in saman mallin linja-autoista) | Akselisto 6x2 (osuus kaikista HelB:in saman mallin linja-autoista) |
| Scania Lahti Scala |  22% | 57 % | 57 % | 57 % |
| Scania OmniExpress 320LE | 15 % | 67 % | 67 % | 67 % |
| Volvo 8700LE | 1 % | 0 % | 0 % | 0 % |
| Scania Citywide LE Suburban | 14 % | 64 % | 64 % | 64 % |
| VDL Citea | 11 % | 0 % | 0 % | 0 % |
| Volvo 8900LE | 9 % | 93 % | 93 % | 93 % |
| Volvo 7900E | 17% | 0% |  |  |
| Volvo 7900EA | 11% | 0% (Niveliä) |  |  |

|  |  | CNG | Sähkö | Hybrid |
| Osuus koko kalustosta | Osuus koko kalustosta | 2 % | 25 % | 0 % |
Varikot

Koiviston Auto Helsinki käyttää kahta varikkoa sekä yhtä pienempää toimipistettä.
Ruskeasuon varikko (Ruha) on Koiviston Auto Helsingin päävarikko. Vuoteen 2005 se oli Suomen Turistiauto Oy:n päävarikko ja HKL-Bussiliikenteen toinen varikko. Siellä on Gasumin maakaasun tankkausasema sekä St1:n etanolin tankkausasema. Varikon omistavat HKL ja Koiviston Auto Helsinki. Koiviston Auto Helsinki käyttää väliaikaisvarikkoa vuoteen 2024 asti Ilmalassa sillä Ruskeasuolle rakennetaan uusi raitiovaunu- ja linja-autovarikko. Ruskeasuon korjaamo kuitenkin pysyy remontin ajan Ruskeasuolla.
Vartiokylän eli Roihupellon varikko (Varha) Roihupellossa varikolla on tilaa noin 30:lle linja-autolle. Vuoteen 2005 asti se oli HKL-Bussiliikenteen päävarikko. Vartiokylän varikon omistaa HKL, jolla on vieressä myös Helsingin metron varikko. Alkuperäisen varikon tilalle valmistuu jokeriratikan varikko, joten varikko siirtyi metrovarikon toiselle puolelle Metrovarikonkujalle.
Ojanko (OJA) on uusin varikko, joka sijaitsee kehä III varressa. Helsingin bussiliikenne sai sen käyttöönsä elokuussa 2021 voitettuaan Itä-Vantaan sekä Itäkeskuksen liityntäliikenteen. Varikon omistaa Kehäsuora Oy ja sen vuokraus kuului liikennöintisopimukseen. Ojangossa on tilaa noin 200:lle bussille.
Historia > HKL-Bussiliikenne

HKL-Bussiliikenne oli Helsingin kaupungin liikennelaitoksen linja-autoliikennettä hoitava yksikkö 1. tammikuuta 1995 – 31. joulukuuta 2004.
Muun muassa Veolia Transport, HKL:n kilpailija, on valittanut mielipidekirjoituksissa HKL:n liikennöivän linjoja alihinnalla eli käyttäen jo silkkoihin liikennöintikuluihin enemmän rahaa kuin mitä sille tulee. 
Vaikka HKL julkistaakin toiminnastaan enemmän tietoja (tilinpäätöstiedot, kalustotiedot, jne.) kuin sen kilpailijat, katsovat monet sen olevan silti avoimuudeltaan riittämätön. Tähän katsottiin ratkaisuksi HKL-Bussiliikenteen yhdistäminen Suomen Turistiauto Osakeyhtiöön, jolloin siitä muodostui Helsingin kaupungin omistama osakeyhtiö.
Historia > Helsingin Bussiliikenne

Vuoden 2004 syksyllä Helsingin kaupunginvaltuusto päätti, että liikelaitos HKL-Bussiliikenne yhdistetään Suomen Turistiauton kanssa  Helsingin Bussiliikenne Oy:ksi. Vuoden 2005 alussa aloittanut yhtiö oli nimeltään Helsingin Bussiliikenne Oy, jonka tilausliikenne kulki nimellä Suomen Turistiauto STA. Uudesta yhtiöstä tuli yksi Suomen suurimmista linja-autoliikennöitsijöistä.
Helsingin Bussiliikenteen taloudellisista vaikeuksista johtuen Suomen Turistiauto myytiin Lehtimäen Liikenteelle vuonna 2013.
Lokakuussa 2015 Koiviston Auto ilmoitti ostavansa Helsingin Bussiliikenteen. Kauppa toteutui joulukuussa 2015.
Historia > Koiviston Auto Helsinki

Elokuussa 2023 yhtiön nimi vaihdettiin Koiviston Auto Helsinki Oy:ksi; syynä tähän oli konsernin toimipaikkojen nimien yhtenäistäminen. Helsingin Bussiliikenne on kuitenkin edelleen käytössä aputoiminimenä.
Polttoaineena jopa etanoli

Suomen ensimmäiset etanolibussit tulivat liikenteeseen Suomessa vuonna 2013, kun Helsingin Bussiliikenne hankki kaksi Scania Citywide -etanolibussia linjoille 41 ja 42 (Kampista Kannelmäkeen) RED95-etanolidieselhankkeen myötä. Hankkeessa käytettiin Scanian teknologiaa ja polttoaineena St1:n jätepohjaista biopolttoainetta.   Molemmat etanolibussit poistuivat Helsingin Bussiliikenteeltä vuonna 2021.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Arttu Kuukankorven sivut HSL-alueen bussiliikenteestä
Yki Hytönen: Pariisista Pohjois-Haagaan. Suomen Turistiauto Oy 1950–2000. Suomen Turistiauto 2000. ISBN 9789529117567.
HSL-värityksissä oleva OmniExpress -bussi.
Helsingin Bussiliikenteen oman värityksen mukainen Lahti Scala -bussi.
Linjan 18 Volvo 8500LE -maakaasubussi entisissä HKL-Bussiliikenteen väreissä.
STA:n Ikarus E94 linjalla 72 Rautatientorilla.
Suomen ensimmäinen, ohjaavalla taka-akselilla varustettu STA:n  Ikarus
Helsingin Bussiliikenteen logo.
Vasili Belov

Vasili Ivanovitš Belov (ven. Васи́лий Ива́нович Бело́в, 23. lokakuuta 1932 Vologdan alueen Harovskin piirin Timonihan kylä – 4. joulukuuta 2012) oli venäläinen kirjailija.
Vasili Belov syntyi talonpoikaisperheeseen ja työskenteli kolhoosissa kirvesmiehenä. Hän alkoi kirjoittaa 1950-luvun lopulla ja opiskeli 1959–1964 Maksim Gorkille nimetyssä kirjallisuusinstituutissa Moskovassa vuosina 1959–1964. Vuonna 1963 hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi.
Pienoisromaani Tuttu tarina (Privytšnoje delo, 1966) teki Belovista yhden venäläisen maaseutuproosan tunnetuimmista edustajista. Talonpoikaisen luonteen, elämäntavan ja maailmankatsomuksen kuvausta kirjailija jatkoi teoksissa Plotnitskie rasskazy (Kirvesmiehen kertomuksia, 1968) ja Lad (Arkipäivän kauneutta, 1979). Kolmiosainen kronikkaromaani Kanuny (Aatot, 1972–1984) sekä siihen liittyvä God velikogo pereloma (Suuren murroksen vuosi, 1989–1991) kuvaavat Neuvostoliiton maatalouden kollektivisointia. Nykyaikaisen kaupunkielämän kritiikkiä sisältävät Vospitanije po doktoru Spoku (Kasvatusta tohtori Spockin tapaan, 1974) sekä aikanaan suurta huomiota herättänyt Vsjo vperedi (Kaikki edessäpäin, 1986), jossa jopa vapaamieliset katsoivat hänen menneen etnisyyden ihannoinnissa liiallisuuksiin. Belov on kirjoittanut myös kokoelman humoristisia miniatyyrejä Vologdalaisjaarituksia (Buhtiny vologodskije) sekä elokuvanovellin Kaksi valoisaa vastakkain (Tselujutsja zori). Hän sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1981.
Naš sovremennik -lehden konservatiiviseen kirjailijaryhmään kuulunut Belov esiintyi julkisuudessa kansallisen kulttuurin ja perinteisten arvojen puolustajana. Vuosina 1989–1992 hän toimi Neuvostoliiton kansanedustajana sekä korkeimman neuvoston jäsenenä. Belov oli myös Venäjän kirjailijaliiton aktiivijäsen. Hän asui Vologdassa.
Suomennettuja teoksia

"Vaikeina vuosina", novelli. Antologiassa: Neuvostoproosaa. 3, Uusimmat vuosikymmenet, valikoinut. Sergei Zalygin, venäjän kielestä suom. Esa Adrian, esipuhe Pekka Pesonen. WSOY 1979 ISBN 951-0-09401-3
Tuttu tarina. Suom. Heikkitapio Laaksonen. Helsinki: Kirjayhtymä, 1980.
Kaksi valoisaa vastakkain: humoristisia kertomuksia ja novelleja (Celujutsja zori ). Suom. Ulla-Liisa Heino. Moskova: Raduga, 1984. – Maailma ja me, Novelliliite, 1984. (Sisältää niminovellin lisäksi "Vologdalaisjaarituksia" ja humoristisia kertomuksia.)
Vanha ja nuori
Rautatieasemalla
Vologdalaisjaarituksia
Kehtolaulu
Kirkastus. Isoäidin kertomus
Grisa Funt
Valitus
Kirje
Manikyyri
Häät
Tien päällä
Ylikäytävällä
Keskustelu
Kaksi valoisaa vastakkain
Kalajuttu
Belojarskin piiri

Belojarskin piirin vaakuna
Belojarskin piirin sijainti Hanti-Mansiassa
Belojarskin piiri (ven. Белоярский (муниципальный) район, Belojarski (munitsipalsnyi) raion) on kunnallispiiri Hanti-Mansian autonomisen piirikunnan luoteisosassa, Venäjällä. Piirin pinta-ala on 41 650 neliökilometriä ja sen asukalusku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 30 049. Piirin hallinnollinen keskus on Belojarskin kaupunki.
Belojarskin piirin kaupunki- ja maalaiskunnat

Belojarski, kaupunkikunta, 20 283 as.
Kazym, maalaiskunta (Казым), 1 726 as.
Lyhma, maalaiskunta (Лыхма), 1 472 as.
Polnovat, maalaiskunta (Полноват), 1 638 as.
Sorum, maalaiskunta (Сорум), 1 509 as.
Sosnovka, maalaiskunta (Сосновка), 1 414 as.
Verhanekazymski, maalaiskunta (Верхнеказымский), 2 007 as.
Aiheesta muualla

Belojarskin piirin sivusto (venäjäksi) (admbel)
Belojarskin piiri Hanti-Mansian sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (admhmao.ru)
Belojarski munitsialnyi raion (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (msu-ugra.ru)
Belojarsk • Berjozovo • Hanti-Mansijsk • Hanty-Mansijsk • Jugorsk • Kogalym • Konda • Langepas • Megion • Neftejugansk • Neftejugansk • Nižnevartovsk • Nižnevartovsk • Njagan • Oktjabrskoje • Pokatši • Pyt-Jah • Radužnyi • Sovetski • Surgut • Surgut • Urai