stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pikkuaho-orvokki

| Pikkuaho-orvokki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Orvokkikasvit Violaceae
Suku::  Orvokit Viola
Laji::  Aho-orvokki canina
Alalaji::  canina
Kolmiosainen nimi
 Viola canina subsp. canina 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkuaho-orvokki (Viola canina subsp. canina) on aho-orvokin alalaji. Se on melko pieni, kasvutavaltaan mätästävä ja sen varsi on joskus rento ja joskus koheneva. Varressa on paljon haaroja. Lehtilapa on paksuhko, muodoltaan herttamainen ja kapeahko, ja sen leveys on hieman yli puolet sen pituudesta. Kukat ovat pienenpuoleisia ja väriltään sinisiä. Pikkuaho-orvokki on toista alalajia isoaho-orvokkia harvinaisempi. Sitä esiintyy enimmäkseen etelärannikolla ja Varsinais-Suomessa sekä satunnaisesti Järvi-Suomen eteläisessä osassa. Sen kasvupaikkoja ovat hiekkaiset, kuivat ja kiviset niityt, kedot ja ahot.
Pikkuakialoa

| Pikkuakialoa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peipot Fringillidae
Suku::  Akialoat Akialoa
Laji::  obscura
Kaksiosainen nimi
 Akialoa obscura  (Gmelin, 1788) 
Synonyymit
 Hemignathus obscurus 
Katso myös
   Pikkuakialoa Wikispeciesissä   Pikkuakialoa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkuakialoa (Akialoa obscura) on sukupuuttoon kuollut peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Pikkuakialoaa tavattiin Havaijisaariin kuuluvalla Havaijin saarella. Se väheni nopeasti vuoden 1895 jälkeen, ja viimeinen havainto siitä tehtiin vuonna 1940. Laji hävisi todennäköisesti metsien hakkuiden ja vieraiden tautien takia.
Posideion

Posideion (m.kreik. Ποσίδειον tai Ποσιδήιον, Posidēion; lat. Posidium) tai Poseidion (m.kreik. Ποσείδιον, lat. Poseidium) tai Poseideion (m.kreik. Ποσείδειον, lat. Poseideium) voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin kaupunkeihin:
Posideion, kaupunki Euboian saarella Kreikassa
Posideion eli Poseideion, kaupunki nykyisellä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa
Posideion, kaupunki Syyriassa
Potidaion eli Poseidion, kaupunki Karpathoksen saarella
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Posideion”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Pidot

Antiikin aikaiset pidot. Fresko noin vuodelta 475 eaa.
Pidot (m.kreik. συμπόσιον, symposion) on kirjallisuuden käsitteenä peräisin antiikin ajalta. Kuuluisaksi sen on tehnyt kreikkalaisen filosofin Platonin samanniminen dialogi Pidot, jossa kuvataan filosofista keskustelutilaisuutta eli symposionia: vapaat miehet kokoontuivat iltaisin syömään, juomaan ja pitämään puheita filosofisista aiheista. Dialogissa Platon esittää käsityksensä rakkaudesta. Pidot ovat aiheena myös monissa muissa antiikin kreikkalaisissa teoksissa.
Roomalaisessa kirjallisuudessa pidot esiintyvät muun muassa Petronius Arbiterin vain katkelmina säilyneen romaanin Satyricon laajassa säilyneessä kohtauksessa nimeltä Trimalchion pidot.
Pidot-lajityypin teoksia

Aristoteles: Pidot
Athenaios: Deipnosofistai (Oppineiden pidot)
Epikuros: Pidot
Ksenofon: Pidot
Lukianos: Juomingit eli Lapithit, parodia filosofien pidoista kertovista teoksista
Petronius Arbiter: Trimalchion pidot
Platon: Pidot
Plutarkhos: Pitopuheita ja Seitsemän viisaan pidot
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fieser, James & Dowden, Bradley (toim.): Symposium The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Pohjois-Englannin englanti

Sanan "sun" vokaaliäänne eri puolella Englantia.
Pohjois-Englannin englanti on yleinen nimitys pohjois-Englannin murteista. Pohjois-englantilaiset murteet eroavat varsinkin vokaaleissa. Kun esimerkiksi sanat "son" ("poika") ja "sun" ("aurinko") lausutaan Etelä-englannissa [san], niin pohjois-englannin aksentilla se olisi [sʊn]. "Cat" ("kissa") sanotaan [kæt] eteläisessä Englannissa niin pohjoisessa se olisi [kat].
Ploštšad Iljitšan metroasema

| Ploštšad Iljitša (Площадь Ильича) |
| --- | --- |

 Moskovan metro 
Perustiedot
Metrolinjat:  Kalininsko-Solntsevskaja
Sijainti:  55.7472°N, 37.6824°E
Paikkakunta:  Moskova, Venäjä
Avattu:  30. joulukuuta 1979
Rakenne
Tyyppi:  tunneliasema
Ploštšad Iljitša (ven. Площадь Ильича) on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 30. joulukuuta 1979.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ploštšad Iljitšan metroasema Wikimedia Commonsissa
Parikkalan-Rautjärven Sanomat

| Parikkalan-Rautjärven Sanomat |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  PunaMusta Paikallismediat Oy
ISSN:  ISSN 1796-9875
Levikki:  kokonaistavoittavuus 10000 / KMT 2021
Perustettu:  1908
Päätoimittaja:  Anssi Kemppinen
Kotikunta:  Parikkala
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  tabloidi
Ilmestymistiheys:  kerran viikossa
Aiheesta muualla
Kotisivu
Parikkalan-Rautjärven Sanomat on Etelä-Karjalassa pääosin Parikkalan ja Rautjärven alueella kerran viikossa torstaisin ilmestyvä sitoutumaton paikallislehti.
Perustiedot

Lehden ilmestymispäivä on torstai. Parikkalan Sanomat perustettiin jo vuonna 1908, eli se on toiseksi vanhin yhtäjaksoisesti ilmestynyt ja yhä toimiva paikallislehti Suomessa. Huhtikuussa 2007 Parikkalan Sanomat yhdistyi Rautjärvellä ilmestyneen Kaakkoisseutu-lehden kanssa ja sai nykyisen nimensä. Lehden päätoimittaja on Anssi Kemppinen. Lehteä julkaisee Keski-Karjalan Kustannus Oy, joka kuuluu PunaMusta Media Oyj -konserniin. Lehti painetaan PunaMusta Oy:ssä Joensuussa. Tabloid-kokoisen lehden tavanomainen laajuus on 20 sivua. Parikkalan Sanomien ja Kaakkoisseudun yhteenlaskettu virallinen levikki ennen yhdistymistä 7.2.2007 oli 6561 kappaletta.  Syksyllä 2016 lehdessä työskenteli kuusi henkilöä. Lehdellä on toimistot Parikkalassa ja Simpeleellä.
Parikkalan Sanomien historiaa

Parikkalan Sanomien ensimmäinen näytenumero ilmestyi 11. toukokuuta 1908 ja toinen 22. toukokuuta. Molemmat jaettiin jokaiseen talouteen Parikkalassa. Säännöllisesti lehti alkoi ilmestyä kesäkuun alusta 1908. Parikkalan Sanomat on Suomen kolmanneksi vanhin paikallislehti, vuonna 1894 perustetun Tyrvään Sanomien ja vuonna 1897 perustetun Suupohjan Sanomien jälkeen.
Ajatus Parikkalan seudun omasta lehdestä lienee virinnyt osin Jaakkimaan vuonna 1905 perustetusta pitäjälehdestä, samoin kuin Parikkalan Kangaskylän nuorisoseuran julkaisemasta käsin kirjoitetusta Simpele -lehdestä. Lehden perustamisen taustalla olivat Parikkalan nuorsuomalaiset, muun muassa kunnanlääkäri ja valtiopäivämies J. G. von Schrowe, kirjakauppias Heikki Heinonen sekä kauppias Tahvo Ahokas, joka oli myös lehden ensimmäinen toimittaja. Hänen työparinaan lehden teossa oli työväenliikkeessä toiminut tuleva päätoimittaja, maanviljelijä Yrjö Aukusti Vuorelainen. Ahokkaalla oli apuna myös yhteiskoulunopettaja Kondard Vento, josta tuli lehden lyhytaikainen toinen päätoimittaja. Lehteä painettiin ensin Savonlinnassa, sittemmin myös muun muassa Viipurissa, Käkisalmella, Lappeenrannassa ja Imatralla.
Ahokkaan luopuessa lehden kustannusvastuusta perustettiin Keski-Karjalan Kustannus Oy. Sen yhtiöjärjestys vahvistettiin Keisarillisessa Senaatissa vuonna 1909 ja yhtiö merkittiin kaupparekisteriin vuonna 1910.  Yhtiön ensimmäinen hallituksen puheenjohtaja aina vuoteen 1925 asti oli Sanfrid Hasselqvist, kirjailija, taidemaalari ja runoilija Aarno Karimon isä. Vuonna 1918 lehden painos oli 1800 kappaletta ja sitä tilattiin paljon myös oman pitäjän ulkopuolelle. Lehden alkuaikoihin sattui erikoisuus, että Parikkalan kunta alkoi julkaista samannimistä lehteä, mutta se ilmestyi vain vuonna 1928. Samana vuonna painettiin myös varsinaisen Parikkalan Sanomien laaja kaksivärinen ja 28-sivuinen 20-vuotisjuhlanumero.
Kesällä 1941 lehden ilmestymisessä oli parin kuukauden tauko, koska Parikkala lähes tyhjennettiin jatkosodan alettua. Siksi lehdessä ei koskaan julkaistu numeroa Tyrjän taistelusta Parikkalassa heinä-elokuussa 1941. Lehden pitkäaikainen päätoimittaja Armas Näränen 1955–1975 vakiinnutti Parikkalan Sanomien aseman sotien jälkeen, kotiseutujutuistaan muistetaan toimittaja Juho Siitonen. Vuonna 1980 lehden osake-enemmistö siirtyi kirjakauppias Erkki Heinosen perikunnalta Pohjois-Karjalan Kirjapaino Oy:lle. Lehti muuttui tabloidi-kokoiseksi ja alkoi ilmestyä kaksi kertaa viikossa vuonna 1989. Muuttui yksipäiväiseksi vuonna 2017.
Parikkalan Sanomien päätoimittajat

Tahvo Ahokas: 1908–1909
Konrad Vento: 1909
Aukusti Vuorelainen: 1909–1935
Olavi Westerdahl (oto): 1935
Voitto Pennanen (oto): 1935
Edvin Leppäkoski (oto): 1935–1940
Paavo Sirola (oto): 1940–1945
Eero Koli: 1945–1954
Armas Näränen: 1955–1975
Kyösti Pärnänen: 1976–1986
Heikki Kosonen (oto): 1987
Raine Hämäläinen: 1988–2017
Anssi Kemppinen: 2017–
Kaakkoisseutu-lehti

Parikkalan Sanomat ja rautjärveläinen Kaakkoisseutu yhdistyivät keväällä 2007. Simpeleläiset perustivat oman lehden, joka alkoi ilmestyä marraskuussa 1952, ensimmäiset kaksi näytenumeroa Simpeleen seutu -nimisenä. Ilmari Sipilä, Ukko Könni ja Paul Pakkasvirta olivat turhaan neuvotelleet Parikkalan Sanomien kanssa oman toimittajan saamiseksi Simpeleelle, ja kun tämä ei onnistunut, he perustivat lehden Valkeakosken Sanomien ja myöhemmin Uuden Suomen päätoimittajan Pentti Poukan avustuksella. Ukko Könni oli lehden ensimmäinen päätoimittaja, vakinaisen toimittajan lehti sai 1953. Kaakkoisseutu oli vuosikymmenten ajan Suomen pienin kaksipäiväinen sanomalehti. Aluksi vain kerran viikossa ilmestynyt lehti muuttui kaksipäiväiseksi 1966, seuraavana vuonna lehti sai omat tilat, jotka ovat yhä käytössä. Jo vuonna 1961 lehteä oli alettu painaa Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n kirjapainossa Simpeleellä, se oli 1986 ensimmäisiä offset-painoon siirtyneitä lehtiä Suomessa. Vuodesta 1995 vuoteen 2007 lehti painettiin Pieksämäellä Lehtisepät Oy:ssä.
Kaakkoisseutu-lehden päätoimittajat olivat:
Ukko Könni 1952–1955
Ossi Hiisiö 1955
Seija Uimonen 1955–1957
Lea Soini 1957–1959
Leila Välkevirta 1959–1962
Marjaleena Helanko 1962–1963
Sinikka Nenonen (myöh. Virtanen) 1963–1965
Erkki Hartikka 1965
Jukka-Pekka Niku 1965–1966
Mauri Kukkonen 1966–1967
Hannu Mäkelä 1967–1971
Ilpo Halonen 1971–1972
Arja Hietalampi 1972–1978
Anne Uppman 1978–1991, 1995, 1998, 2001–2002, 2006–2007
Auli Hakman 1991–1995
Kauko Hirvonen 1995–1998
Anne Mettälä 1998–2001
Marja Tarvainen 2003–2006
Lehden toimitalo Parikkalan keskustassa.
Pohjois-Darfur

| Pohjois-Darfur ولاية شمال دارفور (arabiaksi) Šamāl Dārfūr |
| --- | --- |
 Maanviljelijä kastelemassa satoa Pohjois-Darfurissa.
 Lippu:  Vaakuna
 Pohjois-Darfurin sijainti Sudanissa.
 Koordinaatit: 16°4′N, 25°28′E 
Valtio:  Sudan
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Al-Fashir
 – kuvernööri:  Nimir Mohammed Abdel Rahman
Pinta-ala  ():  320 000 km²
Väkiluku (2018)  ():  2 305 000
 – väestötiheys:  7,2 as./km²
Pohjois-Darfur (arab. ولاية شمال دارفور‎, Šamāl Dārfūr) on yksi Sudanin 18 osavaltiosta ja osa laajempaa Darfurin historiallista aluetta. Sen hallintokeskus on Al-Fashir. Osavaltion pinta-ala on 320 000 neliökilometriä, ja väkiluvun arvioitiin vuonna 2018 olevan noin 2 305 000 henkeä.
Ploëzal

| Ploëzal (Pleuzal) |
| --- | --- |
 Saint-Pierren kirkko
 Ploëzal
 Koordinaatit: 48°43′0″N, 3°12′06″W 
Valtio:  Ranska
Alue:  Bretagne
Departementti:  Côtes-d'Armor
Arrondissementti:  Guingamp
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  26,2 km²
Väkiluku (2017):  1 250 
 – Väestötiheys:  47 as./km²
Kunnan numero:  22204
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ploëzal (bretoniksi Pleuzal) on kunta läntisessä Ranskassa Côtes-d'Armorin departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee noin 20 kilometriä Guingampin kaupungista pohjoiseen.
Kunnan nähtävyys on linna Château de la Roche-Jagu. Se on rakennettu 1400-luvulla samalla paikalla olleen keskiaikaisen linnoituksen paikalle. La Roche-Jagu -perheen goottilainen linna oli alun perin paljon suurempi. Se on ainoa keskiaikainen linna Trieuxjoen rannalla. Niitä on alun perin ollut kymmenkunta valvomassa joen liikennettä, mutta muut ovat tuhoutuneet. Linnassa on tehty suuria kunnostustöitä sen jälkeen, kun Côtes d'Armorin departementti otti sen haltuunsa. Linnassa järjestetään tapahtumia ja näyttelyitä. Linnan puutarha on listattu merkittäväksi puutarhaksi.
Château de la Roche-Jagu
Linnan puutarhaa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ploëzal Wikimedia Commonsissa
Pentutehtailu

Laiminlyötyjä koiria pentutehtailijan häkissä.
Pentutehtailu on säännöllistä kissojen tai koirien myytäväksi kasvattamista, jossa eläinten tarpeita laiminlyödään rahallisen voiton maksimoimiseksi. Niin kutsutussa pentutehtaassa eläimiä ei esimerkiksi hoideta asianmukaisesti tai niitä pidetään liian ahtaasti. Suositut, erityisesti pienikokoiset koirarodut ja niiden risteytykset ovat pentutehtailuun otollisia korkean hintatason ja kennelin mahdollisimman minimaalisen koon vuoksi.
Pentutehtailusta voi ilmoittaa eläinsuojeluviranomaisille, jotka tulevat tarkastamaan kennelin tai kissalan. Huonosti hoidetut eläimet voidaan viedä pois ja tällöin omistaja saa sakkoja sekä määräaikaisen eläintenostokiellon. Pentutehtailua sinänsä ei ole kuitenkaan lainsäädännöllä kielletty.
Menetelmät

Selkeästi pentutehtailuksi voidaan käsittää huonoissa oloissa tapahtuva tehdasmainen pentutuotanto, jossa emoja pennutetaan jatkuvasti, pennut vieroitetaan liian varhain, ja eläinten tarpeet muun muassa ruokinnan, liikunnan, ihmiskontaktin, terveydenhoidon ja oleskelutilojen suhteen eivät täyty tai niiden laiminlyönti jopa täyttää eläinrääkkäyksen merkit. Monesti varsinainen kasvatustoiminta suoritetaan kauempana, esimerkiksi naapurimaassa, ja pennut myy eteenpäin välittäjä. Tällöin eläimen asiakirjat ja tunnistetiedot voivat olla väärennetyt ja pentu voi olla rokottamaton, madottamaton ja jopa akuutisti sairas.
Pentutehtailua luonnehtii toiminnan salailu ja piilottelu: myytäviä pentuja kaupataan ilmaisilla lehti-, internet- tai teksti-tv-ilmoituksilla, annetut yhteystiedot ovat salaiset tai tilapäiset, ja pennut esitellään ostajalle erillään emosta ja muualla kuin niiden asuinpaikassa. Myyjä saattaa tarjoutua tuomaan pennun suoraan ostajan kotiin.
Tyypillisiä ovat myös väitteet vahinkopentueesta ja aggressiivinen myynti. Myyjä kiirehtii kauppoja jopa pennun lopettamisuhkaan vetoamalla. Myyjä voi myös vedota ostajan sääliin ja myötätuntoon esimerkiksi sysäämällä pennun ostajan syliin. Ostajan tietämättömyys helpottaa tehtailtujen pentujen välittäjän työtä.
Pentutehtailuksi voidaan kutsua myös sellaista kenneltoimintaa, jossa osa emon pentueista rekisteröidään mutta ennen rekisteröintisääntöjen vaatimaa 10 kuukauden pennutustaukoa emolla teetetään ansaintamielessä "pimeä pentue". Tällöin kennelinpitäjä saattaa olla arvostettukin kasvattaja toistuvista "vahinkopentueista" huolimatta.
Haitat

Pentutehtailun suurimmat haitat ovat eläinsuojelullisia. Jatkuvasti tiineenä olo ja imettäminen rasittaa narttujen terveyttä suuresti. Pennut saatetaan myös vieroittaa liian varhaisessa vaiheessa eikä niitä välttämättä rokoteta tai madoteta asianmukaisesti, mikä voi johtaa sekä terveys- että käytösongelmiin. Eläinten ruokinta ja muut tarpeet saattavat olla hyvinkin puutteellisesti hoidettuja.
Pentutehtaasta tulevilla pennuilla on usein terveysongelmia. Sukua olevien eläinten parittamisesta tai vapaasti lisääntyvien laumojen tuloksena pennut voivat olla sisäsiittoisia, mikä nostaa perinnöllisten sairauksien ja epämuodostumien riskiä. Emojen terveyden laiminlyöminen voi tehdä syntyvistä pennuista heikkoja ja sairaalloisia. Ostettaessa edullinen pentu voi aiheuttaa suuret kulut pentutehtailusta johtuvien sairauksien hoidossa.
Tyypillistä on myös pentujen rekisteröimättömyys. Rekisteröimättömät yksilöt eivät voi osallistua esimerkiksi virallisiin näyttelyihin ja niiden rotupuhtaudesta, rotuominaisuuksista, sisäsiitosasteesta ja perinnöllisten sairauksien riskistä ei ole takeita. Pahimmassa tapauksessa sairastelevasta ja jopa elinkelvottomasta pennusta koituu runsaasti eläinlääkärikuluja, vaivaa ja surua. Huonoluonteiset ja terveydeltään heikot yksilöt myös heikentävät koko rodun mainetta.
Torjunta

Pentutehtailijaa on vaikea saada lopettamaan toimintaansa ja vastuuseen teoistaan. Eräs syy tähän on viranomaisten työtä vaikeuttava ja hidastava eläinsuojelulain suurpiirteisyys esimerkiksi koiran hoitoa koskevien vaatimusten kohdalla. Ilmiönä pentutehtailua ylläpitää "hämärien" pentujen kysyntä ja se, etteivät ostajat nosta oikeusjuttuja tehtailluista pennuista.
Aiheesta muualla

Linkkejä SEY:n kirjoituksiin aiheesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto: Valkealan 111 koiraa ja muut pentutehtailun uhrit
Pikku varsan tanssi

Mioritsa Pushkinossa Pikku varsan tanssin kuvauksissa
Naihuilisti Vasili Iovu Pikku varsan tanssin kuvauksissa
Pikku varsan tanssi on Moldovassa kuvattu suomalainen musiikkipitoinen dokumenttiohjelma, joka kertoo moldavialaisesta kansanperinteestä.
Ohjelman kuvauksen aikoihin Moldavia oli Neuvostoliiton pienen osavaltio, nykyisin se on itsenäinen Moldova. Pikku varsan tanssia kuvattiin kesällä 1983 valtaosin Moldavian perinteistä rikkaassa pohjoisosassa, muun muassa Puškinon lähellä Tsaulin ja Tšernolevkan kylissä. Ohjelmassa nähdään kansantansseja, nai-huilun tekemistä ja soittoa, käsitöitä, keramiikan tekoa, koristeellisia taloja, häävalmisteluja ja hääjuhlia.
Ohjelman on Yleisradion TV1:n Viihdetoimituksen ja Neuvostoliiton Gosteleradion yhteistuotantoa. Käsikirjoitus ja ohjaus ovat Erkki Pohjanheimon. Kuvaajaksi lähti Moskovasta Yleisradion kirjeenvaihtajien käyttämä, alun perin chileläinen, Cristian Valdes, ja äänityksestä vastasi Kari Hakala Yleisradiosta. Yhteystoimittajana oli Moldavian television kansantaideosaston päällikkö, entinen uutistoimittaja, Anton Unkutse.
Ohjelman nimi tulee moldavialaisesta perinteisestä kansantanssista nimeltään "Pikku varsan tanssi". Dokumentissa sen esitti kišineviläinen tanssiryhmä Mioritsa.
Pikku varsan tanssin ensiesitys oli Yle TV1:ssä 15. marraskuuta 1983, ja se uusittiin 8. elokuuta 1988 TV1:n sarjassa "Neuvostoliiton kansantaidetta".
Tekijät

Cristian Valdes, kuvaaja
Kari Hakala, äänittäjä
Nicolai Bordieanu, äänittäjä
Ossi Skurnik, leikkaaja
Kaarina Luoma, kuvaussihteeri
Anton Unkutse, toimittaja, Gosteleradio Moldavia
Erkki Pohjanheimo, käsikirjoittaja ja ohjaaja
Gosteleradio, osatuotanto
TV1 Viihdetoimitus, tuotanto
Pupu Ruutukorva

Pupu ruutukorva (A kockásfülű nyúl) on unkarilaisen PannóniaFilmin vuonna 1978 tuottama animaatiosarja, jonka kaikkiaan 26 osasta (1978) 13 osaa esitettiin Suomessa vuosina 1978–1982. Lastenkirjailija Veronika Marékin ja animaattori Zsolt Richlyn luoman sarjan päähahmona on ruutukorvainen, lentävä jänis, joka taistelee oikeudenmukaisuuden puolella ilkeyttä vastaan.
Espoon kaupunginmuseo

KAMU Espoon kaupunginmuseo on vuonna 1958 perustettu kulttuurihistoriallinen museo. Kaupunginmuseoon kuuluvat KAMU Näyttelykeskus WeeGeellä Tapiolassa, Talomuseo Glims Bembölessä, Koulumuseo Lagstad Espoon keskuksessa ja Huvilamuseo Villa Rulludd meren rannalla Kaitaalla. Espoon kaupunginmuseo kertoo museokokoelman, näyttelyiden ja tapahtumien avulla Espoon kaupunkilaitoksen ja espoolaisten historiasta. Kaupunginmuseon tehtävänä on vaalia, tutkia ja tallentaa Espoon alueen ja sen asukkaiden historiaa ja kulttuuriperintöä monin eri tavoin sekä esitellä ja kertoa siitä tämän päivän ihmisille.
Historia

Espoo vietti 500-vuotisjuhlaansa vuonna 1958, minkä kunniaksi päätettiin perustaa museo kunnan omistamalle Glimsin vanhalle maatilalle. Glimsin tupa vapautui samana vuonna asumiskäytöstä, ja se remontoitiin museorakennukseksi entisajan asuun. Museon avajaisia vietettiin 30.11.1958.
Vuodesta 2002 lähtien Espoon kaupunginmuseon uudet päätoimitilat ovat sijainneet Näyttelykeskus WeeGeellä Tapiolassa, mutta talomuseo Glims on edelleen auki yleisölle ympäri vuoden. Lisäksi 2000-luvulla on avattu kaksi uutta museota ja vuoden 2018 kesäkuussa avataan Saaristomuseo Pentala.
Näyttelyt ja yleisötoiminta > KAMU

Näyttelykeskus WeeGeellä Tapiolassa sijaitseva KAMU on Espoon kaupunginmuseon eniten vierailtu kohde, jossa on pysyvästi esillä Espoon historiasta kertova näyttely Tuhat tarinaa Espoosta. Näyttelyn vanhin esine on 43 000 vuotta vanha villakarvamammutin poskihammas, joka on peräisin ihmisiä edeltävältä ajalta. KAMU tarjoaa museokävijöille myös suuria vaihtuvia erikoisnäyttelyitä, joita on järjestetty hyvin erilaisista aiheista. Kävijämääriltään suosituimpia vaihtuvia näyttelyitä ovat tähän mennessä olleet Aurora Karamzin ja vallan näyttämöt sekä Ötzi - Alppien jäämies. Kaikkien näyttelyiden yhteydessä järjestetään myös erilaista ohjelmaa, kuten opastettuja kierroksia ja työpajoja.
Näyttelyt ja yleisötoiminta > Talomuseo Glims

Talomuseo Glims esittelee elämää vanhassa maatalossa ja kestikievarissa, jonka vanhimmat rakennukset ovat peräisin 1700-luvulta. Glimsistä löytyvät myös kahvila ja museopuoti.
Näyttelyt ja yleisötoiminta > Koulumuseo Lagstad

Espoon ensimmäinen kunnallinen koulurakennus Lagstad aloitti toimintansa 1873, ja nykyään se toimii kotiseututalona ja koulumuseona. Lagstadissa esitellään entisaikojen koulun tunnelmaa, ja piharakennuksessa pääsee tutustumaan entiseen opettajan asuntoon.
Näyttelyt ja yleisötoiminta > Huvilamuseo Villa Rulludd

Kerran kuussa auki olevassa Villa Rulluddissa voi tutustua vanhaan espoolaiseen huvilaelämään ja -arkkitehtuuriin. Aukiolopäivinä museossa toimii suosittu kahvila.
Näyttelyt ja yleisötoiminta > Saaristomuseo Pentala

Saaristomuseo Pentala sijaitsee vanhalla kalastajatilalla Espoonlahdella, Pentalan saaressa. Saaristomuseon museoalueen muodostavat yli kymmenen erilaista rakennusta. Niistä vanhin, kalastajatorppa, on rakennettu 1790-luvun alussa. Kalastajatilalla asuttiin ympärivuotisesti vuoteen 1986 saakka.
Pentalan saaressa merellinen Espoo näyttää parhaat puolensa. Saaristomuseossa tutustutaan saaristoelämän moniin puoliin: asumiseen, työntekoon, huvilaelämään ja vapaa-ajan viettoon.
Muu toiminta > Tutkimus

Espoon kaupunginmuseo on Espoon historian, kulttuuriperinnön sekä kulttuuriympäristöjen tutkimuslaitos. Museon tuottama tutkimus koostuu mm. arkeologisista kaivauksista, esinetutkimuksesta, kulttuuriympäristöjen inventoinneista, haastatteluista, selvityksistä ja arkistotutkimuksista. Näkyviä tuloksia tutkimukselle ovat esimerkiksi näyttelyt ja museon omat julkaisut. Tutkimuskohteet liittyvät pääasiassa espoolaiseen rakennus- ja kulttuuriperintöön sekä alueen historiaan, mutta museo on myös ollut mukana useissa arkeologisissa kaivauksissa.
Muu toiminta > Kulttuuriympäristötyö

Espoon kulttuuriympäristöjen tutkimus, arvottaminen ja säilyttäminen on kaupunginmuseon keskeinen viranomaistehtävä.  Museo tuottaa kulttuuriympäristöjä koskevaa perustietoa sekä osallistuu asiantuntijana kaavoitus- ja rakennuslupaprosesseihin. Kulttuuriympäristöön kuuluvat arkeologinen perintö, rakennetut ympäristöt ja perinnemaisemat.
Tulevaisuus

Museon toinen näyttävä hanke on yhteistyö Mankbyn keskiaikaisen kylätontin arkeologisten kaivausten kanssa. Mankby oli Espoon Kauklahdessa sijainnut 1500-luvulle asti asuttuna ollut kylä, joka autioitui Espoonkartanon  perustamisen jälkeen. Arkeologisena kohteena Mankby on ainutlaatuinen kokonaisuus, ja 2000-luvun tutkimukset ovatkin antaneet paljon uutta tietoa keskiaikaisesta Suomesta. Espoon kaupunginhallitus on päättänyt tehdä Mankbystä tulevaisuudessa arkeologisen puiston, mutta hankkeen aikataulu on avoin.
Aiheesta muualla

Kaupunginmuseon verkkosivut
Espoon kaupunginmuseon näyttely Espoon historiasta on esillä Näyttelykeskus WeeGeellä Tapiolassa.
Talomuseo Glimsin päärakennus.