stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tienhoito

Tienhoitoon liittyviä opasteita Ossauskosken voimalaitoksen kohdalla Tervolassa.
Tienhoito tarkoittaa toimenpiteitä, joilla  tiet ja kadut pysyvät rakenteellisesti kunnossa ja niillä on hyvä liikkua.
Kaupungit ja kunnat vastaavat kunnallisesta katuverkosta, maanteiden kunnosta huolehtivat ELY-keskukset. Joitakin asioita on myös yksityisten vastuulla, kuten kiinteistöjen jalkakäytävien kunnossa- ja puhtaanapito. Yleisten alueiden ja päällysteiden kunnosta huolehtiminen on kuitenkin yleensä ELY-keskusten ja kuntien vastuulla. Kaupungit ja kunnat voivat siirtää omia osuuksiaan hoidettaviksi yksityisille yrityksille ostopalveluna.
Tiet ja kadut on yleensä jaettu hoitoluokkiin niiden koon ja liikennemäärien mukaan. Hoitoluokitus määrää muun muassa, milloin lähdetään poistamaan lunta, jäätä ja roskia, samoin sen, pitääkö päällysteen olla hyvässä vai vain kohtuullisessa kunnossa.
Kunnossapidon taso riippuu siis esimerkiksi seuraavista asioista:
liikenteen määrä ja laatu
tien liikenteellinen merkitys (iso vai pieni tie)
säätila ja ne muutokset, jotka pystytään ennakoimaan
vuorokaudenaika
eri liikennemuotojen tarpeet
alueiden esteettömyys
Rikkoontunut tien päällyste korjataan tai tarvittaessa uusitaan kokonaan. Sorapäällysteiset tiet pidetään tasaisina ja yritetään estää niitä pölyämästä. Myös siisteys kuuluu hoitoon. Kasvien lehdet, rikkaruohot, irtonaiset esineet, lika ja roskat poistetaan ajoradoilta ja jalkakäytäviltä.
Talvella auraus on paljon käytetty menetelmä tien puhdistamiseksi lumesta. Tiesuolaa käytetään tietä peittävän jääkerroksen sulattamiseksi. Myös hiekoitusta käytetään parantamaan pitoa.
Yksityisteiden ylläpitoon perustetaan usein tienhoitokunta.
Aiheesta muualla

Teiden talvikunnossapito (Arkistoitu – Internet Archive)
Televisa

Televisa on meksikolainen mediayhtiö, joka on perustettu vuonna 1955. Vuosina 1955-1973 yhtiö toimi nimellä Telesistema Mexicano. Nykyinen nimi Televisa otettiin käyttöön 8. tammikuuta 1973.
Televisa on merkittävä espanjankielisten televisio-ohjelmien tuottaja, joka on kansainvälisesti tunnettu erityisesti telenoveloistaan.
Kanavat

Canal de las Estrellas
FOROtv
Canal 5
Gala TV
Kanavat > Kaapelikanavat

American Network
Bandamax
Golden and Golden Edge
Clásico TV
De Película
De Película Clásico
Ritmoson Latino
TLNovelas
TeleHit
Televisa Deportes Network
Unicable
| Televisa |
| --- | --- |

ISIN:  MXP4987V1378
Perustettu:  1955 (nimellä Telesistema Mexicano)
Toiminta-alue:   Meksiko
Toimiala:  Viestintä
Kotisivu:  www.televisa.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo:
Tunnettuja telenoveloita

Los ricos también lloran (1979-80)
Cuna de lobos (1986-87)
Corazón salvaje (1993)
Rubí (2004)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Televisa Wikimedia Commonsissa
Viralliset sivut (espanjaksi)
Tike

Tike voi tarkoittaa esimerkiksi seuraavia:
Tilannekeskus, joka kerää tietoa turvallisuuteen liittyen
Tietopalvelukeskus, esimerkiksi Maa- ja metsätalousministeriön tietopalvelukeskus
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Tike”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Tony Drago

| Tony Drago |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Tony Drago
Syntynyt: 22. syyskuuta 1965 (ikä 59) Valletta, Malta
Kansalaisuus:   Malta
Snookerpelaaja
Lempinimi:  Maltese Falcon, The Tornado
Ammattilaisena:  Snooker: 1985–2008; 2009–2016 Pool: 2000–
Korkein ranking:  10 (1998–1999)
Palkintorahat:  Snooker: £1 127 868 Pool: €132 562 98
Korkein breikki:  147 (1)
Sadan breikit:  132
Aiheesta muualla
www.onqpromotions.co.uk
Tony Drago (s. 22. syyskuuta 1965) on maltalainen entinen snooker-ammattilainen ja nykyinen poolin pelaaja. Hän saavutti snookeruransa aikana yhdesti 147 pisteen maksimibreikin.
Noitavainot

Francisco Goya: Noitia lähdössä lentoon vuodelta 1797. Madridin museo.
Noitavainot olivat Euroopassa myöhäiskeskiajalla alkanut, mutta uuden ajan alussa voimistunut liikehdintä noidiksi epäiltyjen ihmisten tuomitsemiseksi. Noituudella vahingoittaminen on yksi ihmiskunnan vanhimpia rikollisena pidettyjä toimia, ja se oli mainittu lakikirjoissa jo ainakin Hammurabin laista alkaen noin vuonna 1760 eaa. Suuret eurooppalaiset noitavainot syntyivät kuitenkin vasta sen jälkeen, kun 1400-luvulla kehitettiin uudenlainen noitateoria, jossa noidat liittoutuivat Paholaisen kanssa.
Suurten noitavainojen alku liittyi suuriin yhteiskunnallisiin muutoksiin, jotka koskettivat niin yhteisöjä kuin yksilöitäkin. Noitavainot olivat yleisempiä protestanttisessa Euroopassa kuin katolisen kirkon alueella. Sekä protestanttisessa että katolisessa Euroopassa vainoja pitivät käynnissä yleensä maallikot, eivät koulutetut teologit. Noitavainojen syistä vallitsee tutkijoiden keskuudessa erimielisyyttä, ja ilmiötä on pyritty selittämään niin taloudellisilla, poliittisilla, psykologisilla kuin uskonnollisillakin motiiveilla.
Noitavainojen alku > Noitavasara

Vuonna 1486 tai 1487 painettiin inkvisiittorien Jacob Sprenger (1436–1495) ja Heinrich Kramer (noin 1430–1505) kirjoittama pahamaineinen kirja Malleus maleficarum eli Noitavasara, saksaksi käännettynä Der Hexenhammer, jossa annettiin yksityiskohtaiset ohjeet noitien kuulustelemiseksi. Noitavasarassa musta magia selitettiin osaksi kerettiläistä harhaoppia, jota vastaan inkvisitio taisteli. Noituus oli jaettu 14 eri lajiin. Sprenger ja Kramer olivat kokeneita dominikaani-inkvisiittoreita, jotka polttivat eräässä hiippakunnassa 48 noitaa.
Osittain Kramerin ja Sprengerin vaikutuksesta paavi Innocentius VIII julkaisi bullan Summis desiderantes affectibus vuonna 1484. Siinä hyväksyttiin noitien polttaminen. Kirjeessä kumottiin vanhan kanonisen asiakirjan Canon Episcopin sääntö, joka luokitteli noituuden pakanauskonnoksi ja siten sen harjoittajat inkvisition toimivallan ulkopuolelle. Bullassa noituus luettiin saatananpalvonnaksi. Innocentius VIII:n bulla julkaistiin myös Noitavasaran liitteenä.
Noitavainojen alku > Noitasapattiteoria

1400-luvulla luotiin uudenlainen teoria noituudesta, jonka mukaan erityisesti naisnoidat liittoutuivat Paholaisen kanssa. Tämä liitto vahvistettiin lentämällä noitasapattiin irstailemaan Paholaisen kanssa. Teorian loivat aikakauden oppineet: niin teologit kuin juristitkin.
Noitaoikeudenkäynneissä käytettiin laajasti kidutusta todisteiden hankkimiseksi, mikä edisti noitavainojen syntymistä. Kidutetut syytetyt tunnustivat kiduttajien haluamia asioita, ja näitä tunnustuksia pidettiin totuutena. Sellaisilla alueilla, joissa kidutusta ei käytetty, jäivät vainotkin vähäisiksi. Noitavainoja hillitsi myös toimiva useampiportainen oikeuslaitos. Maissa ja alueilla, joissa ylemmät oikeusasteet valvoivat alioikeuksien päätöksiä, alioikeuksien tuomioita usein lievennettiin.
Noitavainojen syyt

Noitavainojen selitykset ovat karkeasti jakaantuneet kahteen päälinjaan, jossa toisessa korostetaan hallinnon, politiikan ja oikeuslaitoksen kehitystä ja toisessa taloudellisia ja sosiaalisia ristiriitoja. Ensimmäisen näkemyksen mukaan Euroopassa vahvistunut keskusvalta tehosti oikeuslaitoksien toimintaa ja tiukensi rikoslakia. Näin ihmisten väliset kiistat tulivat aikaisempaa useammin oikeuslaitosten käsittelyyn samalla, kun esivalta ja erityisesti papisto pystyi tehokkaammin kitkemään uskonnollista poikkeavuutta yhteiskunnasta.
Sosiaalis-taloudellisissa selityksissä katsotaan, että 1500- ja 1600-luku olivat myös suuren taloudellisen ja sosiaalisen muutoksen aikaa, jolloin sodat, liikakansoitus ja katovuodet lisäsivät köyhyyttä samalla, kun rahatalouden kehitys ja laajeneva kaupankäynti lisäsi rikkauden määrää. Tämän eriarvoistumisen aiheuttama katkeroituminen purkautui sitten noitaoikeudenkäynneissä.
Kaupunkikulttuuri koki 1400–1600-luvulla myös suuria muutoksia. Yhä useampi lähti maaseudulta kaupunkeihin ja se aiheutti luokkariitoja, poliittisia ristiriitoja sekä sosiaalisia ongelmia. Lisäksi katovuodet, nälänhätä ja tautiepidemiat varjostivat jokaisen ihmisen elämää. Ihmisten pettymys, turhautuneisuus ja pelko oli kanavoitava johonkin. Historiantutkijat ovat havainneet, että usein noitasyytösten takana olivat myös erilaiset juridiset ja henkilökohtaiset konfliktit. Eräät psykohistoriallisesti orientoituneet tutkijat ovat puhuneet myös joukkopsykooseista.
Uskonpuhdistus johti Euroopassa perinteisen turvallisen maailmankuvan säröilemiseen, mikä osaltaan vaikutti aikakauden epäluuloisuuteen ja paniikkiin. Nachman Ben-Yehudan mukaan tämä voidaan havaita siitä, että vakavimmat vainot toimeenpantiin sellaisissa maissa kuin Saksassa, Ranskassa ja Sveitsissä, joissa katolisen kirkon asema oli heikoin, kun taas vakaan katoliset maat kuten Espanja, Italia ja Portugali säästyivät miltei kokonaan noitavainoilta.
Uhrit

Arviot noitavainojen uhrien lukumäärästä ovat vaihdelleet paljon. Pian vainojen loputtua 1700-luvulla muun muassa Voltaire arvioi satoja tuhansia ihmisiä poltetun roviolla. Vuonna 1792 ilmestyneessä teoksessa laskettiin uhrien määräksi 9 442 994. Nykyisten lähdekriittisten ja perusteltujen arvioiden mukaan uhreja on vähemmän kuin 250 000; lähes varmaa on, että uhreja on vieläkin vähemmän: 50 000 tai jopa puolet tästä. Uhreista arviolta 20–25 prosenttia oli miehiä.
Suomessa on ollut 453 noitaoikeudenkäyntiä, joista noin puolet on päättynyt vapauttavaan tuomioon. Kuolemantuomio annettiin vain sellaisesta noituudesta, jossa katsottiin noituuden aiheuttaneen jonkun kuoleman. Suomessa noituudesta tuomituista noin 70 prosenttia oli miehiä.
Noitavainot ja feministinen teoria

Osassa feministisiin teorioihin pohjautuvia noitavainojen tulkintoja noitavainoja on kuvattu ”sotana naisia vastaan”, jonka toimeenpanijoina oli ensisijaisesti miehiä ja erityisesti valtaapitäviä miehiä. Noitien leimaaminen ja murhaaminen oli kuitenkin todellisuudessa ruohonjuuritason toimintaa, johon osallistui niin miehiä kuin naisiakin. Suurin osa noitasyytöksistä syntyi naisten välisistä kiistoista ja miehet osallistuivat niihin vain sivuroolissa. Lisäksi noitavainot eivät rajoittuneet pelkästään naisiin, vaan esimerkiksi Islannissa 90 prosenttia, Virossa 60 prosenttia ja vuosina 1520–1699 Suomessa ainakin 50 prosenttia vainoissa tuomituista oli miehiä. Osa feministeistä on syyttänyt tämän esille tuovia historioitsijoita siitä, että he jatkavat täten naistenmurhaa (gynocide), koska he esittävät noitavainot muina kuin naisten vainoina.
Noitavainot nykyaikana

Vielä nykyään joissakin vahvasti taikauskoisissa ja perinteisiin nojaavissa yhteisöissä harjoitetaan noitavainoja. Nykyajan vainot vaativat tuhansia ihmishenkiä vuosittain. Etelä-Afrikan pohjoisosassa jopa satojen noidiksi epäiltyjen ihmisten uskotaan saaneen surmansa noitavainoissa 1990-luvulla. Kamerunissa järjestetään noitaoikeudenkäyntejä, joissa syytetty voi saada tuomion noitatohtorina esiintymisestä. Lynkkausjoukot ovat polttaneet elävältä tuhansia ihmisiä Tansaniassa, Keniassa ja Zimbabwessa 1990-luvulla. Noitavainot ovat jatkuneet myös vuosituhannen vaihteen jälkeen. Länsi-Keniassa väkijoukot polttivat 11 noidiksi epäiltyä miestä ja naista toukokuussa 2008. Nigeriassa noin 5 000 lasta on hylätty kymmenessä vuodessa vanhempien karkottaessa heidät noitina. Lapsia on syytetty avioeroista, sairauksista, onnettomuuksista tai työn menetyksestä. Afrikan noitavainojen syyt ovat usein myös poliittiset, sillä vaikutusvaltaiset noidat ja noitatohtorit ovat yleensä uudistusten jarruina. Pastorit saavat myös lisämainetta paljastaessaan uusia ”noitia”. Vuonna 2010 Haitilla tapettiin 45, joita syytettiin koleran levittämisestä voodoon avulla.
Kirjallisuutta

Almond, Philip C.: England’s First Demonologist: Reginald Scot & “The Discoverie of Witchcraft”.  London:  I. B. Tauris, 2011.  ISBN 978-1-84885-793-3.
Guillou, Jan: Noitien asianajaja.  ((Häxornas försvarare: Ett historiskt reportage, 2002.) Suomentanut Tapio Koivukari)  Helsinki:  Johnny Kniga, 2004.  ISBN 951-0-27747-9.
Nenonen, Marko: Noitavainot Euroopassa: Myytin synty.  Jyväskylä:  Atena, 2006.  ISBN 951-796-438-2.
Nenonen, Marko: Noitavainot Euroopassa: Ihmisen pahuus.  Jyväskylä:  Atena, 2007.  ISBN 978-951-796-481-4.
Nenonen, Marko: Noituus, taikuus ja noitavainot: Ala-Satakunnan, Pohjois-Pohjanmaan ja Viipurin Karjalan maaseudulla 1620–1700.  (Väitöskirja. Tampereen yliopisto. Historiallisia tutkimuksia 165)  Helsinki:  Suomen historiallinen seura, 1992.  ISBN 951-8915-56-3.
Nenonen, Marko & Kervinen, Timo: Synnin palkka on kuolema: Suomalaiset noidat ja noitavainot 1500–1700-luvulla.  (Toimittanut Anne-Riitta Isohella)  Helsingissä:  Otava, 1994.  ISBN 951-1-13081-1.
Virtanen, Leena: Noitanaisen älä salli elää: Tosikertomus noitavainosta Suomessa 1666–1671.  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-39892-0.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Marko Nenonen ja Timo Kervinen: Noituus, taikuus ja noitavainot Suomessa Marko Nenonen/Oy Chronicon Ltd Finland.
Väitös: Noidat uhka yhteisölle  15.11.2003. Verkkouutiset. Arkistoitu 12.12.2007. Viitattu 17.4.2007.
Lyhyt katsaus noitavainoihin. Harmaasusien airut 1.1.1998.
Noitavainot keskiajalla (Arkistoitu – Internet Archive). Elävä keskiaika ry.
Noituudesta rangaistaan. Kirjan­kuvitusta vuodelta 1508.
Giles Coreyn kuolema 19. syyskuuta 1692 raskaiden kivien painon alla. Hänet tuomittiin noitana kuolemaan Salemin noitaoikeudenkäynnissä Amerikassa.
The Thing – ”se” jostakin

| The Thing – ”se” jostakin> John Carpenter’s The Thing |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste
Ohjaaja:  John Carpenter
Käsikirjoittaja:  Bill Lancaster
Perustuu:  John W. Campbellin novelliin Olento
Tuottaja:  David Foster Lawrence Turman
Säveltäjä:  Ennio Morricone
Kuvaaja:  Dean Cundey
Leikkaaja:  Todd C. Ramsay
Tuotantosuunnittelija:  John J. Lloyd
Erikoistehosteet:  Rob Bottin
Pääosat:  Kurt Russell
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  MCA Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:   1982-6-2525. kesäkuuta 1982 (Yhdysvallat)  1982-6-2828. kesäkuuta 1982 (Neuvostoliitto)  1982-12-1717. joulukuuta 1982 (Suomi)  
Kesto:  109 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti, norja
Budjetti:  15 miljoonaa dollaria
Tuotto:  19,6 miljoonaa dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Thing – ”se” jostakin (engl. The Thing, myös John Carpenter’s The Thing) on John Carpenterin ohjaama yhdysvaltalainen tieteiskauhuelokuva vuodelta 1982. Se on toinen filmatisointi John W. Campbellin novellista Olento (Who Goes There?). Ensimmäinen filmatisointi ’Se’ toisesta maailmasta sai ensi-iltansa vuonna 1951. The Thing – ”se” jostakin julkaistiin DVD:llä vuonna 2003 ja blu-raylla vuonna 2011. Elokuvan esiosa The Thing sai ensi-iltansa vuonna 2011.
Juoni

Elokuva alkaa kun Maahan putoaa lentävä lautanen. 100 000 vuotta myöhemmin, vuonna 1982, Etelämantereella norjalaisen tutkimusaseman helikopteri jahtaa lumessa juoksevaa siperianhuskya. Koiran päästessä Outpost 31 -nimiselle yhdysvaltalaisten asemalle norjalaiset laskeutuvat. Yrittäessään osua koiraan toinen norjalaisista ampuu vahingossa yhtä yhdysvaltalaisista jalkaan, jolloin aseman johtaja ampuu norjalaisen. Toinen norjalainen yrittää heittää käsikranaatin, mutta se lipeää hänen kädestään ja räjäyttää helikopterin. Mies menehtyy räjähdyksessä.
Yhdysvaltalaisten helikopterilentäjä MacReady (Kurt Russell) ja lääkäri Copper (Richard Dysart) lentävät norjalaisten tukikohtaan. Tukikohta on palanut maan tasalle ja kaikki norjalaiset ovat kuolleet väkivaltaisesti. MacReady ja Copper tuovat takaisin tullessaan mukanaan pahoin epämuodostunutta ihmistä muistuttavan jäätyneen ruumiin sekä norjalaisten tutkimusmuistiinpanoja. Muistiinpanojen joukossa oleva videotallenne paljastaa norjalaisten löytäneen jäästä lentävän lautasen matkustajineen ja kaivaneen ne esiin.
Norjalaisilta paennut koira viedään koira-aitaukseen, jossa se myöhemmin alkaa muuttaa muotoaan, paljastuen hirviömäiseksi avaruusolennoksi. Olento poltetaan liekinheittimellä. Vähitellen käy ilmi, että avaruusolento on kuitenkin jo onnistunut korvaamaan jonkun tai joitakuita aseman miehistöstä, sillä se kykenee jäljittelemään toisia eliöitä. Aseman tiedemies Blair (Wilford Brimley) sekoaa ja tuhoaa viestintä- ja kulkuvälineet, jolloin hänet lukitaan työkaluvajaan. Loput miehistöstä ajautuvat vainoharhaisuuteen, kun yksi toisensa jälkeen paljastuu muotoaan muuttaneeksi hirviöksi tai joutuu sen uhriksi. MacReady keksii testin, jolla aidot ihmiset voidaan erottaa avaruusolennoista kuumentamalla näiden verinäytteitä. Kaikki avaruusolennoiksi paljastuvat tuhotaan liekinheittimellä, ja jäljelle jää neljä ihmiseksi todistettua miestä. Testaamatta jäänyt Blair on kuitenkin paennut vajasta kaivamansa tunnelin kautta ja rakentanut salaa puolivalmiin avaruusaluksen, paljastuen näin myös avaruusolennoksi. Kun muut tuhoavat aluksen, Blair hävittää aseman lämmitysgeneraattorin – MacReadyn arvelun mukaan tappaakseen kaikki muut kylmään ja jäädäkseen itse odottamaan keväällä saapuvia pelastajia.
Lopulta MacReady, joka vaikuttaa avaruusolennon ohella ainoalta henkiinjääneeltä, räjäyttää koko tukikohdan tuhotakseen olennon lopullisesti. Myös Childs-niminen mies (Keith David) on jäänyt eloon, ja elokuva päättyy kun jo pahoin kylmettyneet MacReady ja Childs katsovat tukikohdan hiipuvaa paloa arvuutellen, onko jompikumpi mahdollisesti avaruusolennon synnyttämä kaksoisolento.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kurt Russell  | … |  R.J. MacReady   |
|  Wilford Brimley  | … |  tri. Blair   |
|  Keith David  | … |  Childs   |
|  Donald Moffat  | … |  Garry   |
|  Richard Masur  | … |  Clark   |
|  David Clennon  | … |  Palmer   |
|  Thomas G. Waites  | … |  Windows   |
|  Joel Polis  | … |  Fuchs   |
|  T.K. Carter  | … |  Nauls   |
|  Richard Dysart  | … |  tri. Copper   |
|  Charles Hallahan  | … |  Vance Norris   |
|  Peter Maloney  | … |  George Bennings   |
Vastaanotto

Elokuva ei saanut suotuisaa vastaanottoa valmistuessaan. Säveltäjä Ennio Morricone sai elokuvan musiikista Razzie-ehdokkuuden. Elokuvan erikoistehosteet on luonut Rob Bottin. Myöhemmin siitä on kuitenkin tullut tieteiselokuvan klassikko, ja sitä pidetään laajalti yhtenä onnistuneimmista uusintaversioista koskaan.
Aiheesta muualla

Fanisivusto Outpost #31
John Carpenterin ohjaamat elokuvat
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
1970-luku: Pimeä tähti (1974) · Hyökkäys poliisiasemalle (1976) · Halloween – naamioiden yö (1978) · Vainoavat silmät (1978) · Elvis (1979)
1980-luku: Usva (1980) · Pako New Yorkista (1981) · The Thing – ”se” jostakin (1982) · Christine – tappaja-auto (1983) · Starman (1984) · Säpinää Chinatownissa (1986) · Pimeyden valtias (1987) · Pahan kehä (1988)
1990-luku: Näkymättömän miehen muistelmat (1992) · Hulluuden syövereissä (1995) · Kirottujen kaupunki (1995) · Pako L.A:sta (1996) · John Carpenterin vampyyrit (1998)
2000-luku: Ghosts of Mars (2001)
2010-luku: The Ward (2010)
Tomi Brotherus

Tomi Brotherus on suomalainen elokuvaohjaaja. Hänen tunnettuja ohjauksiaan ovat muun muassa O Ye Barra, Happy Banana, Salattua Diplomatiaa ja Vaaran kehto.
Brotherus on tehnyt myös fiktiivisen elokuvan ohjauksia ja ollut palkitun Invisible Heroes -tv-sarjan Creative Consultant ja taustatutkija laajan Chilen lähihistorian tuntemuksen ja kontaktiensa ansiosta. Tomi on erikoistunut dokumenttielokuviin ja palkittu töistään eri elokuvafestivaaleilla muun muassa Yhdysvalloissa, Italiassa, Irakissa, Chilessä ja Suomessa.[lähde? ] Brotherus on monipuolinen taiteilija ja kiitetty myös kirjallisista taidoistaan.
Nykyään Tomi Brotherus toimii RexTV-televisioyhtiön johtajana. [lähde? ]
Aiheesta muualla

Tomi Brotherus Elonetissä.
Tomi Brotherus Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tony Dungy

Indianapolis Coltsien valmentaja Tony Dungy USS Blue Ridge -aluksella
Anthony Kevin Dungy (s. 6. lokakuuta 1955 Jackson, Michigan) on yhdysvaltalainen entinen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja ja valmentaja. Vuosina 1996–2001 hän toimi Tampa Bay Buccaneersin päävalmentajana. Kaudet 2002–2008 hän valmesi Indianapolis Coltsia. Hän jäi eläkkeelle vuoden 2009 alussa.[lähde? ]
Pelaaja-urallaan Dungy pelasi Pittsburgh Steelersissa ja San Francisco 49ersissa, jossa lopetti peliuransa vuonna 1979. [lähde? ]
Valmentajauransa alussa Dungy toimi eri pelipaikkojen valmentajana entisessä koulussaan University of Minnesotassa, NFL-joukkueissa Pittsburgh Steelersissa, Kansas City Chiefsissa ja Minnesota Vikingsissa ennen kuin hänet palkattiin erotetun Rich McKayn tilalle Tampa Bay Buccaneersiin. Dungy johdatti Buccaneersin neljä kertaa pudotuspeleihin ja voitti divisioonansa kerran, mutta muuten menestys jäi kohtalaisen vaatimattomaksi. Dungy sai erotettiin vuonna 2001, kun Buccaneers hävisi pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella Philadelphia Eaglesille. Myös edellisellä kaudella Eagles pudotti joukkueen pudotuspeleissä. Dungyn saldoksi jäi Buccaneersissa 56 voittoa ja 46 häviötä. [lähde? ]
Dungy valmensi Indianapolis Coltsia kaudesta 2002 lähtien. Kaudella 2006 Dungy johdatti joukkueensa NFL:n loppuotteluun eli Super Bowliin. Finaalissa Colts voitti Dungyn hyvän ystävän Lovie Smithin valmentaman Chicago Bearsin. Hän toimi myöhemmin Yhdysvalloissa NFL-otteluiden kommentaattorina.[lähde? ]
Nono Söderberg

Arno Arvid ”Nono” Söderberg (s. 8. elokuuta 1945 Helsinki) on suomalainen itseoppinut muusikko ja pedagogi, pääinstrumenttina sähkökitara. Hän on opiskellut musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa. Söderberg on soittanut monissa 1960-luvun suosituissa popyhtyeissä, ja studiomuusikkona hänelle oli 2000-luvun alkuun mennessä kertynyt yli 3 500 levytystä. Hän on toiminut myös teatterimuusikkona ja opettanut sähkökitaran- ja yhtyesoittoa Sibelius-Akatemiassa, Teatterikorkeakoulussa, Oulunkylän pop- ja jazzopistossa, Metropolia-ammattikorkeakoulussa ja  Sibelius-lukiossa.
Uran alku

Ensimmäisen kitaransa Nono Söderberg sai kuusitoistavuotiaana vuonna 1962 langoltaan. Se oli huono akustinen kitara, jolla hän soitti vuoden verran, kunnes hankki puoliakustisen Hofner-sähkökitaran. Vuonna 1963 Söderberg alkoi kehitellä Eero Luparin kanssa rautalankasysteemejä, joista kehittyi yhtye The Needles. Söderberg soitti yhtyeessä bassokitaraa. The Needles sai myös levyttää kaksi singleä, joista ensimmäinen oli 5. helmikuuta 1965 purkitettu ”A Dying Man” ja toinen 3. kesäkuuta 1965 taltioitu ”Where Can She Be”. Molemmat singlet tehtiin Scandialle.
Bassosta kitaraan

The Needlesin hajottua Nono Söderberg soitti The Madcaps -nimisessä yhtyeessä, joka teki vuonna 1966 singlen "Pakoon, pakoon" / "Pihkaa ja paprikaa". Söderberg ei ollut levytysvaiheessa mukana eikä levyttäneen yhtyeen kokoonpano ole tiedossa, mutta Söderbergin ollessa mukana kokoonpano oli tämä: Tommy Merijuuri (laulu), Jukka Vaasjoki (laulu), Christopher Grönholm (kitara), Nono Söderberg (basso) ja Erkko Kajander (rummut).[lähde? ]
Talven 1966–1967 Söderberg oli basistina The Islandersissa, josta siirtyi lokakuussa 1967 The Boysiin ja sai tällöin ensimmäisen virallisen kitaristinvakanssinsa. Samalla hän opiskeli yliopistossa musiikkitiedettä. Hän on opiskellut myös Liikemiesten kauppaopistossa ja Ateneumin kamerataiteen linjalla, mutta jätti ne opinnot kesken.
Lokakuussa 1968 Raittisen veljekset lähtivät eri teille ja The Boys pantiin kahtia. Söderberg seurasi Eero Raittista ensimmäiseen Help-yhtyeeseen, jonka kokoonpano vaihtui tammikuussa 1969. Seuraava yhtye Nonon uralla oli Paroni Paakkunaisen lyhytaikainen Utopia, joka teki singlen "Anne" / "Sister Jo" loppuvuonna 1969. Yhtyeen kokoonpano oli seuraava: Paroni Paakkunainen (saksofoni), Gugi Kokljuschkin (laulu), Nono Söderberg (kitara), Timo Väkevä (basso) ja Ken McLeod (rummut). Utopian hajottua Söderberg meni armeijaan, minkä jälkeen hän työskenteli pitkään studiomuusikkona ja oli mukana myös Matti Oiling Happy Jazz Bandissa, jonka ensialbumilla on hänen sävellyksensä "3/8 of Nono". Keväällä 1971 Söderberg oli jonkin aikaa Eero Raittisen Groon-yhtyeessä.