stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kliininen koe
Rakenne > Toimenpiteiden laadunvarmistus

Tutkitut toimenpiteet voivat olla mitä tahansa erilaisia hyödyllisiksi arveltuja toimintatapoja ja näiden plaseboja tai muita verrokkeja. Tärkeintä on, että toimenpiteet kuvataan mahdollisimman yksityiskohtaisesti ja ne toteutuvat kokeessa kuvatulla tavalla mahdollisimman usein.
Toimenpiteiden laatua tulee edistää ja valvoa aktiivisesti. Potilaiden on usein vaikeaa seurata annettuja ohjeita täsmällisesti. Tällöin puhutaan hoitomyöntyvyydestä. Myöntyvyyttä voidaan parantaa esimerkiksi yksinkertaistamalla ja lyhentämällä toimenpidettä niin paljon kuin mahdollista ja sovittamalla toimenpide osaksi potilaan rutiineja. Hoitoon myöntyvät voidaan joskus myös seuloa ennen satunnaistusta lyhyen testijakson (engl. run-in period) aikana. Monet tekijät voivat auttaa myös ennustamaan hoitomyöntyvyyttä, joten näitä voidaan käyttää valintakriteereinä tai vasta analyysivaiheessa virheen korjaamisessa.
Rakenne > Tiedonkeruun laadunvarmistus

Kliinisessä kokeessa voidaan kerätä tietoa monilla tavoilla, kuten kyselyillä, haastattelemalla, aistinvaraisesti ja mittauslaitteilla sekä olemassaolevista tietolähteistä kuten potilastietoarkistoista ja rekistereistä. Jotta kokeen tulosta voidaan pitää luotettavana, tiedonkeruu on tehtävä mahdollisimman virheettömällä tavalla ja menetelmät tulee raportoida täsmällisesti niiden mahdollisten virhelähteiden arvioimiseksi. Erityisesti tärkeiden muuttujien kuten valintakriteerien, vastemuuttujien, vakavien haittojen ja hoitomyöntyvyystekijöiden mittaamisen tarkkuus tulee varmistaa. Liiallista toissijaisen ja tarpeettoman tiedon keruuta tuleekin välttää.
Mittausvirheen minimoimiseksi voidaan käyttää muun muassa
yksityiskohtaisia vakioituja prosesseja (kokeen ohjekirjassa)
lyhyitä rakenteisia tiedonkeruulomakkeita, jotka eivät hyväksy puuttuvia, mahdottomia tai ristiriitaisia arvoja eivätkä edellytä tiedon manuaalista jatkokopiointia
kouluttamista, sertifiointia ja harjoittelua testipotilailla
mittaamisen keskittämistä ja toistamista useaan kertaan itsenäisesti ja sokkoutetusti
reaaliaikaista laadunvalvontaa ja satunnaisia tarkistuskäyntejä
erityisiä kliinisten kokeiden hallintaan kehitettyjä ohjelmistoja
menetelmien validointia ja kalibrointia
Etiikka > Perusperiaatteet

Kliinisten kokeiden tulee olla eettisesti hyvin perusteltuja – aivan kuten terveydenhuollon toiminnan yleensäkin. Mitä epävarmemmista ja korkeamman riskin toimenpiteistä on kyse, sitä enemmän tarvitaan myös normaalista terveydenhuollosta poikkeavaa sääntelyä.
Kliinisten kokeiden eettisistä periaatteista on julkaistu kansainvälisiä julkilausumia, kuten Helsingin julistus ja Nürnbergin säännöstö, jotka ohjaavat ihmistutkimuksen suunnittelua ja valvontaa. Näissä kuvatut yleiset eettiset periaatteet liittyvät käytännössä siihen, että
tutkimuksen menetelmien tulee olla riittävän luotettavia tavoitteidensa saavuttamiseksi
kokeen havainnoilla on oltava sosiaalisesti ja tieteellisesti merkittävää lisäarvoa (vaihtoehtoihin verrattuna)
tutkittavilla epävarmoilla toimenpiteillä on oltava ennakkotiedon perusteella positiivinen nettovaikutus vaihtoehtoisinsa verrattuna
tutkimuspotilaiden valinnan tulee olla oikeudenmukaista ja
osallistumisen tulee olla vapaaehtoinen, itsenäinen ja kattavaan riskitietoon perustuva.
Käytännössä sääntelyn kulmakivi on ollut se, että tutkimussuunnitelmat ovat eettisten toimikuntien (engl. institutional review board, IRB) hyväksymiä. Eettisiä haasteita muodostavat erityisesti erilaiset reunatapaukset, joissa jokin perusperiaate ei täyty, mutta kokeella on muita merkittäviä etuja.
Etiikka > Hyötyetiikka

Kliinisen tutkimuksen perusongelma on se, että kokeen tavoitteena on ensisijaisesti tuottaa tietoa hoidon vaikutuksista lääketiedettä ja tulevia potilastapauksia varten. Tiedon avulla voidaan joskus parantaa myös tutkimuspotilaan omaa hoitoa, mutta useinkaan näin ei ole vaan odotettu hyöty kohdistuu yksinomaan tuleviin potilaisiin. Eturistiriidat voivat pahimmillaan johtaa vakavaan tutkimuspotilaiden hyväksikäyttöön.
Ideaalitilanteessa kliiniseen kokeeseen osallistuu potilaita, joiden kohdalla eri toimenpiteiden ennustearvo on sama, eli rationaalisesti potilaalle ei tulisi olla merkitystä, valitseeko lääkäri tai potilas toimenpiteen itse vai valitaanko se satunnaisesti tai muuten tutkimustarkoituksessa. Tällöin kokeeseen ei liittyisi eturistiriitaa.
Käytännössä joillakin vaihtoehdoilla on yleensä oltava hieman epävarmaa ennakkoetua, eli tutkimuspotilaan tulee hyväksyä jonkin verran riskiä edistääkseen lääketieteellistä tietämystä. Riskin vastineeksi tutkimuspotilaille saatetaan tarjota muita etuja. Erityisesti uusien lääkkeiden tutkimus on järjestetty laillisin perustein niin, että uusia hoitoja ei ole ylipäätään saatavilla muille kuin tutkimuspotilaille. Tämä luo kannustimen osallistua tutkimukseen vastineeksi mahdollisuudesta saada tutkittavaa hoitoa. Usein myös tutkimuspotilaiden muu hoito on järjestetty keskimääräistä laadukkaammalla tavalla (hoitosuosituksen mukaan). Erilaisia osallistumispalkkioita on kuitenkin pidetty suhteellisen pieninä, sillä niihin liittyy vastaavasti riski heikko-osaisten hyväksikäytöstä.
Historia

Yhtenä vanhimmista kliinisistä kokeista on pidetty James Lindin hoitovertailua 1700-luvulla. Lind hoiti merellä keripukkiin sairastuneita ja päätti verrata kuutta hoitoa 12 potilaalla. Yksi hoidoista sisälsi sitrushedelmiä. Hoidon satunnaistamista ja sokkouttamista käytettiin tiedettävästi ensimmäistä kertaa vasta vuonna 1931. Potilaan sokkouttamisesta on mainintoja 1700-luvulta, jolloin etäältä tapahtuvaa mesmerististä hoitoa oli kokeiltu verhon takaa tai muuten potilaan ollessa tietämätön hoidon yksityiskohdista. Sokkouttamisen huomattiin muuttavan potilaiden palautetta hoidosta ratkaisevasti. Rinnakkaisen verrokkiryhmän tärkeys ymmärrettiin kunnolla vasta 1950-luvulla.
Barbara Pym

Barbara Mary Crampton Pym (2. kesäkuuta 1913 – 11. tammikuuta 1980) oli englantilainen kirjailija.
Elämänvaiheet

Barbara Pym syntyi Shorpshiressä. 2. kesäkuuta 1913. Hänen isänsä oli asianajaja. Pymillä oli nuorempi sisar Hilary. Pym opiskeli ensin Huyton Collegen sisäoppilaitoksessa Liverpoolin lähellä. Oxfordissa hän opiskeli englantia St. Hilda’s Collegessa ja suoritti tutkinnon 1934. Jo koulutyttönä Pym päätti ryhtyä kirjailijaksi. Hän avusti koululehteä ja kirjoitti ensimmäisen romaaninsa 16-vuotiaana. Kahta ensimmäistä romaania ei kuitenkaan julkaistu. Ennen sotaa hän oli lyhyen aikaa opettajana Puolassa. Toisen maailmansodan aikana hän toimi ensin Bristolissa postin sensorina ja sitten Women’s Royal Naval Servicen palveluksessa Napolissa.
Palattuaan Lontooseen Pym työskenteli kansainvälisen Afrikka-instituutin palveluksessa 1946–1974, ensin tutkimusapulaisena ja sitten Africa-nimisen tieteellisen julkaisun toimittajana. Hän ei mennyt naimisiin, mutta hänellä oli muutamia tärkeitä miessuhteita. Ystävyys opiskelutoveri Henry Harveyn kanssa jatkui myös tämän mentyä naimisiin. Harvey työskenteli jonkin aikaa englannin kielen lehtorina Helsingin yliopistossa, ja teoksessa Civil to Strangers Pym on sijoittanut yhden episodin Helsinkiin.
Jäätyään virastaan eläkkeelle Pym asettui sisarensa Hilary Pymin kanssa asumaan kylään Oxfordin lähistölle. He viettivät rauhallista, keskiluokkaista maalaiselämää, johon kuuluivat ”kirkko, puutarhanhoito, paikallishistoria ja luontokävelyt”, kuten kirjailija itse on kuvannut. Pym kuoli vuonna 1980 rintasyöpään.
Kirjallinen ura

Pymin ensimmäinen romaani Some Tame Gazelle ilmestyi 1950. Esikoista seurasivat Excellent Women (1952), Jane and Prudence (1953), Less than Angels (1955), A Glass of Blessings (1958) sekä No Fond Return of Love (1961).
Pymin teoksissa tärkeää eivät ole niiden juonet, vaan se hienovarainen, hieman ironinen, mutta silti myötäelävä tapa, jolla keski-luokkaisia ja keski-ikäisiä henkilöitä – useimmiten naisia – on kuvattu. Heidän elämänpiiriinsä sivuaa akateemista maailmaa ja kirkkoa. Arjessa tärkeätä ovat sosiaaliset suhteet, pukeutuminen, ruoka, rakkaus tai pikemminkin rakkauden poissaolo. Pymin teokset saavuttivat uskollisen lukijakunnan, mutta 1960-luvun ja 1970-luvun muuttuneessa ilmapiirissä kustantajat eivät enää olleet kiinnostuneet hänen vähäeleisistä teoksistaan.
Pym ei lakannut kirjoittamasta, mutta hänet unohdettiin eikä hän saanut teoksiaan julki. Käänne tapahtui vasta vuonna 1977, kun Times Literary Supplement julkaisi kyselyn vuosisadan yli- ja aliarvostetuimmista kirjailijoista. Sekä kriitikko Lord David Cecil että runoilija Philip Larkin nostivat Pymin nimen esiin. Tästä seurasi, että Pymin teoksista otettiin uusia painoksia, ja hänen arvostuksensa nousi. Häneltä julkaistiin uusi teos Quartet in Autumn 1977, ja se oli Booker-palkintoehdokkaana. Seuraavaksi ilmestyi kirjoittamisajankohdaltaan vanhempi The Sweet Dove Died (1978). Teokset A Few Green Leaves (1980) ja Crampton Hodnet (1985) samoin kuin kahdesta keskeneräisestä käsikirjoituksesta koostettu An Academic Question (1986) ilmestyivät postuumisti.
Hazel Holtin ja Hilary Pymin toimittama teos A Very Private Eye: The Diaries, Letters and Notebooks of Barbara Pym ilmestyi 1984.
Oxfordissa perustettiin vuonna 1994 Pymin muistoa vaaliva yhdistys The Barbara Pym Society.
Teokset

Some Tame Gazelle (1950)
Excellent Women (1952)
Jane and Prudence (1953)
Less than Angels (1958)
A Glass of Blessings (1958)
No Fond Return of Love (1961)
Quartet in Autumn (1977) Syksyinen seurue, suom. Raija Mattila (1987)
The Sweet Dove Died (1978)
A Few Green Leaves (1980)
An Unsuitable Attachment (1982)
Crampton Hodnet (1985)
An Academic Question (1986)
Civil to Strangers (1987)
Teokset > Suomennettu teos

Syksyinen seurue (Quartet in Autumn 1977), suom. Raija Mattila, Art House 1989 ISBN 951-96135-5-2
Kirjallisuutta

Hazel K. Bell (ed.) So Soft Incense: Barbara Pym and the Church (2004)
Diane Benet, Something to Love: Barbara Pym’s Novels (1986)
Hazel Holt, A lot to Ask: A Life of Barbara Pym (1990)
Robert Emmet Long, Barbara Pym (1986)
Dale Salwak (ed.) The Life and Work of Barbara Pym (1987)
Orna Raz, Social Dimensions in the Novels of Barbara Pym, 1949-1962: the Writer as Hidden Observer (2007)
Janice Rossen (ed.) Independent Women: The Function of Gender in the Novels of Barbara Pym (1988)
Annette Weld, Barbara Pym and the Novel of Manners (1992)
Aiheesta muualla

The Barbara Pym Society (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Koillisväylä

Atlantin ja Tyynenmeren yhdistävä Koillisväylä (sininen, eräs reitti) ja vaihtoehtoinen pidempi reitti Suezin kanavan kautta.
Koillisväylä eli Pohjoinen meritie (ven. Северный морской путь, Severnyi morskoi put) on Aasian pohjoispuolitse Atlantin valtamerestä Tyyneenmereen johtava avomeritie, pituudeltaan noin 6 500 kilometriä. Suurimman osan vuotta meritie on jäässä, ja koko väylä ollut historiassa auki vain tavallisesti kaksi kuukautta vuodessa, koska Laptevinmeri on ollut jäässä lokakuulta heinäkuun loppuun. Nykyään Koillisväylä on kuitenkin auki yli kaksi kuukautta vuodessa. Jäämerellä on vähiten jäätä syyskuussa.
Vuonna 2012 Koillisväylän jääpeite oli jo niin ohut heinäkuun kolmannella viikolla, että laivaliikenne voitiin aloittaa ja vuoden aikana reitin kautta kulki 33 alusta. Ilmaston lämpeneminen pienentää arktisen alueen jääpeitettä ja Koillisväylän ennustetaan olevan auki pidempään vuodessa kuin historiallisesti. Koillisväylän taloudellisen merkityksen ennustetaan kasvavan tämän seurauksena, koska sitä käyttämällä on mahdollista lyhentää Aasian ja Euroopan välistä laivaliikenteen etäisyyttä 5 000–8 000 kilometriä. Koillisväylää käytetään jäänmurtajien avulla heinäkuulta marraskuulle asti.
Varhainen historia

Koillista meritietä etsi turhaan muun muassa alankomaalainen Willem Barents vuonna 1596. Hän pääsi Novaja Zemljalle asti, mutta joutui sääolojen vuoksi palaamaan. Tanskalainen Vitus Bering lähti vastakkaiseen suuntaan Kamtšatkasta vuonna 1725, mutta ei menestynyt sen paremmin. Heidän mukaansa on nimetty Barentsinmeri ja Beringinsalmi.
Varhainen historia > Vega

Väylän läpi purjehti ensimmäisenä suomalaissyntyinen Ruotsiin muuttanut Adolf Erik Nordenskiöld 1878–1879, joka kulki lännestä itään. Hänen aluksensa Vega pääsi syyskuuhun 1878 mennessä melkein Beringinsalmelle saakka, mutta juuttui siellä jäihin ja pääsi jatkamaan vasta seuraavana kesänä. Vegan päällikkönä toimi luutnantti Louis Palander.
Varhainen historia > Vilkitski, Amundsen ja Schmidt

Toisena koko Koillisväylän läpi purjehti vasta vuosina 1914–1915 venäläinen Boris Vilkitski. Hän kulki meritien idästä länteen, Vladivostokista Arkangeliin.  Kolmantena sen teki norjalaisen Roald Amundsenin retkikunta vuosina 1918–1920. Nordenskiöldin tavoin hekin joutuivat pysähtymään matkan varrella talveksi ja pääsivät jatkamaan vasta seuraavana vuonna. Neljäntenä, ja samalla ensimmäisenä talvehtimatta, koko väylän läpi purjehti neuvostoliittolainen Otto Schmidt jäänmurtajalla 1932.
Varhainen historia > Komet

Saksan valtakunnan Kriegsmarinen  3. heinäkuuta 1940  Gotenhafenista kommodori Robert Eyssenin johdolla lähtenyt apuristeilijä Komet kulki koillisväylän läpi neuvostoliittolaisen jäänmurtajan avustamana 270 henkilön vahvuisella miehistöllä. Norjan rannikolla alus väärennettiin neuvostoliittolaiseksi Semjon Dežnjov -nimiseksi jäänmurtajaksi ja Teriberkanlahdella heinä-elokuussa odotuksen aikana Donau-nimiseksi neuvostoliittolaiseksi alukseksi. Elokuussa Kometia avusti jäänmurtaja Lenin ja myöhemmin jäänmurtaja Josif Stalin. Syyskuun 1940 alussa Komet saavutti Beringinsalmen ja Tyynen valtameren. Neuvostoliitto peri avusta 950 000 Reichsmarkia. Lokakuun puolessa välissä Komet saavutti japanilaisella Lamutrikin saarella kaksi muuta saksalaista apuristeilijää, Orionin ja Kumerlandin. Kometista tuli japanilainen Manyo Maru ja Kulmerlandista Tokyo Maru. Alukset ryhtyivät sotatoimiin liittoutuneiden aluksia vastaan.
Koillisväylän reitti

Koillisväylän reitillä on useita venäläisiä satamia, josta saadaan tarvittaessa huoltoa. Niitä ovat lännestä itään päin lueteltuina:
Murmansk (ven. Му́рманск), Kuolanvuonossa Kuolan niemimaalla Barentsinmeren rannikolla
Sabetta (ven. Cабетта), Obinlahden pohjoisosissa Karanmeren rannikolla
Dikson (ven. Диксон), Taimyrin niemimaalla Karameren rannikolla
Hatanga (ven. Ха́танга), Hatangan suistossa Laptevinmeren rannikolla
Tiksi (ven. Тикси), Buor-Hajan lahdella Laptevinmeren rannikolla
Pevek (ven. Певе́к), Tšauninlahdella Itä-Siperian meren rannikolla
Providenija (ven. Провиде́ния), Providenijanlahdella Beringinmeren rannikolla
Kaupallisten kuljetusten historia 2000-luvulla

Koillisväylä lyhentää Euroopan ja Itä-Aasian välistä merimatkaa huomattavasti. Esimerkiksi matka Hampurista Tokioon on Koillisväylän kautta noin 8 000 kilometriä lyhyempi kuin reitti Suezin kanavan ja Malakan salmen kautta.
Vuonna 2011 Koillisväylä aukeni elokuun puolivälissä. Matkan lyhentyminen säästää aikaa ja polttoainetta. Lisäksi vältetään Suezin kanavan käyttömaksu. Vuonna 2012 Koillisväylän jääpeite oli jo niin ohut heinäkuun kolmannella viikolla, että laivaliikenne voitiin aloittaa ja vuoden aikana reitin kautta kulki 33 alusta.
Vuodesta 1935 lähtien neuvostoliittolaiset käyttivät reittiä kesäisin tavarankuljetuksiin jäänmurtajien avustuksella ja perustivat sen varrelle yli sata sää- ja jäähavaintoasemaa. Wärtsilän Helsingin telakalla rakennettiin  1970- ja 1980-luvuilla Neuvostoliiton tilauksesta muutamia Koillisväylälle tarkoitettuja jäänmurtajia.
Jääesteiden, Venäjän asettaman väylätariffin ja venäläismurtajan käyttöpakon vuoksi pitkän matkan rahtilaivaliikenne Euroopan ja Itä-Aasian välillä ei vielä kulje Koillisväylän kautta suuressa määrin edes kesäkaudella. Merimatka olisi Koillisväylää pitkin kuitenkin selvästi lyhempi kuin Suezin kanavan kautta tai Afrikan ympäri kiertäen.
Vuonna 2009 saksalainen Beluga Shipping liikennöi onnistuneesti Koillisväylällä. Vuonna 2010 kahdeksan kauppa-alusta käytti Koillisväylää kesäkaudella. Vuonna 2011 aluksia oli kymmeniä, muiden muassa kaksi Neste Oilin alusta.
Venäjällä on arvioitu tarvittavan jopa 1 500 uutta alusta Koillisväylän hyödyntämiseen. Ensimmäisiä tähän lukumäärään kuuluvia aluksia valmistetaan Arctech Oy:n Helsingin telakalla..
Yhä useampi merenkulkuvaltio on jo kokeillut väylää. Esimerkiksi elokuussa 2012 ensimmäinen kiinalaisalus, jäänmurtaja Jäälohikäärme kulki Koillisväylän läpi.
Vuoden 2012 purjehduskausi oli aiempia vuosia pidempi. Vielä marraskuussa 2012 nesteytettyä maakaasua kuljettava norjalainen jäävahvistettu LNG-alus "Ob River" kulki ydinjäämurtajien avustamana Norjasta Pohjoista meritietä pitkin Japaniin. Suomalaisaluksista Koillisväylän läpi purjehti kesäkaudella 2012 kaksi Neste Shippingin 1A-jääluokan tankkeria (Palva ja Stena Poseidon) sekä Alaskan tehtävistä palanneet Arctia Shippingin jäänmurtajat Fennica ja Nordica.
Vuonna 2021 väylällä tehtiin 85 matkaa, joista 48 lännestä itään.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan 2022 lännen pakotteet vähensivät Koillisväylällä kuljetettujen polttoaineiden kysyntää mutta eivät lopettaneet sitä kokonaan.
Pohjoinen merireitti

Venäjä kutsuu Koillisväylää nimellä pohjoinen merireitti.
Venäjän valtio pyrkii pitämään Koillisväylän auki ympärivuotisesti ydinenergiayhtiö Rosatomin ydinkäyttöisillä jäänmurtajilla. Venäjällä on aikeita varustaa ydinkäyttöiset jäänmurtajat lasereilla, joilla jäätä voi leikata jäänmurtajien edestä. Venäläinen kaasuntoimittaja Novatek on kiinnostunut Koillisväylästä ja Venäjälle rakennetaan satama Kamtšatkan niemimaalle sekä laajennetaan Murmanskin satamaa; reitillä sijaitsevat Sabettan ja Diksonin satamat. Ranskalainen öljy-yhtiö Total on kiinnostunut reitistä. Reitin etuina on, ettei siellä ole merirosvousta, ja että Suezin kanavan lähellä poliittinen epävakaus on mahdollista.
Koillisväylän reitillä saa käyttää raskasta polttoöljyä. Kiinalainen COSCO käyttää reittiä tuuliturbiinien siipien kuljettamiseen. Reitin suurin käyttäjä on venäläinen Novatek, jonka nesteytetyn maakaasun (LNG) kuljetukset liittyvät Jamalin LNG-laitokseen. Novatek aikoo operoida 220 LNG-kuljetusta vuodessa. Suurin reitin liikennemäärän kasvu liittyy venäläisen Vostokugolin suunnitelmaan kuljettaa jopa 30 miljoonaa tonnia kivihiiltä vuodessa.
Venäläinen merikuljetusyhtiö Sovkomflot (ven. Совкомфлот, lyhenne sanoista Современный коммерческий флот, suom. nykyaikainen kauppalaivasto) on suunnitellut kansainväisten, muun muassa eteläkorealaisten telakoiden kanssa kaupallista ympärivuotista rahtiliikennettä Koillisväylän kautta.
Kirjallisuutta

Juha Nurminen, Esko Häkli, Nils-Erik Raurala: Koillisväylä viikingeistä Nordenskiöldiin.  John Nurmisen säätiö, 1992.  ISBN 952-9745-00-1
Koillisväylä, tekijät Heikki Haapavaara ja Jarmo Vehkakoski, Auditorium 2014.ISBN 978-952-7043-08-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Neljä jäänmurtajaa halkoo Koillisväylää (Arkistoitu – Internet Archive) (arctia.fi)
Северный морской путь изначально запирал не лед, а высокий тари (venäjäksi)
Roshydromet, 2005: Strategic prediction for the period of up to 2010--2015 of climate change expected in Russia and its impact on sectors of Russian national economy. See ch. 2.5. Northern Sea Route shipping, shelf operations, and economics of the Northern territories (pdf) (englanniksi) (meteoinfo.ru)
Jäätilanne Jäämerellä (venäläinen jääkartta) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (nsra.ru)
Adolf Erik Nordenskiöld
S/S Vega
Schiff 45 "Komet"
Venäläiset jäänmurtajat – kuten kuvan 50 let Pobedy – avustavat Koillisväylää kulkevia kauppalaivoja.
Uuno Koivisto

Uuno Antero Koivisto (18. syyskuuta 1895 Loimaa – 8. lokakuuta 1978 Loimaa) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Emil Koivisto ja Alma Kristiina Suni. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Elli Maria Kurjen kanssa.
Opinnot

Koivisto kävi kansakoulun ja Länsi-Suomen kansanopiston vuosina 1912–1913 sekä Päivölän maamieskoulun vuosina 1914–1915. Suojeluskuntaupseerikurssin hän suoritti vuonna 1935.
Jääkärikausi

Koivisto työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Koivisto kävi Libaussa vuonna 1917 järjestetyn rautatienrakennuskurssin.
Suomen sisällissota

Koivisto saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 18. maaliskuuta 1918 lähtien 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella, missä hän haavoittui pahasti 4. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Koivisto oli hoidattamassa haavojaan eri sairaaloissa, kunnes parantui ja erosi armeijasta 10. helmikuuta 1919. Armeijasta eronsa jälkeen hän toimi harjoituspäällikkönä ja esikunnan jäsenenä Punkalaitumen suojeluskunnassa, kunnes 1. tammikuuta 1925 hänet nimitettiin Punkalaitumen suojeluskunnan paikallispäälliköksi. Suojeluskuntatyönsä ohella hän hoiti myös omistamansa maatilaa Punkalaitumella.
Talvi- ja jatkosota

Koivisto otti osaa talvisotaan päällikkönä Satakunnan suojeluskuntapiirin 8. alueella, josta hänet siirrettiin päälliköksi Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin 8. alueelle.
Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, mutta siirrettiin myöhemmin päälliköksi Etelä-Satakunnan suojeluskuntapiirin 1. alueelle, josta hänet siirrettiin edelleen päälliköksi 2. alueelle.
Jatkosodan puhjettua Koivisto määrättiin liikekannallepanon yhteydessä varikkojoukkueen päälliköksi 36. Eläinlääkintäkomppaniaan, mistä hänet siirrettiin myöhemmin vuonna 1941 alkaen 15. Kenttähevossairaalaan. Hevossairaalasta hänet siirrettiin vuonna 1942 päälliköksi Hevosvarikko 5:een ja edelleen siirrettiin päälliköksi Hevosvarikko 2:een. Vuonna 1943 hänet siirrettiin esikuntakomppanian väliaikaiseksi päälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 6:een, mistä hänet komennettiin edelleen päälliköksi 26. Erilliseen Linnoitusrakennuskomppaniaan ja edelleen päälliköksi 22. Erilliseen Linnoitusrakennuskomppaniaan, missä hän palvelikin niin kauan, kuin vihollisuuksia kesti, jonka jälkeen hänet siirrettiin toimistoupseeriksi Etelä-Satakunnan suojeluskuntapiirin esikunnan toimisto IV:ään.
Koivisto erosi vuonna 1944 vakinaisesta palveluksesta ja viljelemään maataan Punkalaitumelle. Maanviljelijänä hän toimi vuoteen 1969 saakka. Maanviljelyksen lisäksi hänen harrasteisiinsa kuului kaikenlaiset maatalouteen liittyvät keksinnöt ja esimerkiksi ansioitui eräiden maatalouskoneiden ja salaojaputkien valmistajana. Hän omisti useita patentteja koti- että ulkomailla näihin keksintöihin liittyen. Koivistolle myönnettiin talousneuvoksen arvonimi vuonna 1965.