Kreikkalaiset
Historia > Osmanivallan ajan kreikkalaiset

Sen jälkeen, kun Konstantinopoli kukistui 29. toukokuuta 1453, monet kreikkalaiset alkoivat etsiä parempia työskentelyn ja opiskelun mahdollisuuksia länsimaista, varsinkin Italiasta, Keski-Euroopasta, Saksasta ja Venäjältä. Kreikkalaisilla oli suuri osuus Euroopan sivistyksellisiin mullistuksiin, joita myöhemmin on alettu nimittää renessanssiksi.
Omilla vanhoilla asuma-alueillaan kreikkalaiset saivat vähitellen merkittävän aseman osmanien valtakunnassa, mikä osittain johtui siitä, että valtakunnan poliittinen, kulttuurinen ja sosiaalinen painopiste oli Länsi-Traakiassa ja kreikkalaisessa Makedoniassa, jotka molemmat sijaitsevat nykyisessä Pohjois-Kreikassa, sekä ennen kaikkea suurelta osin kreikkalaisten asuttamassa Bysantin entisessä pääkaupungissa, Konstantinopolissa (turk. Istanbul). Tästä seurasi, että kreikan kielen puhujat saivat erittäin suuren merkityksen osmanien käymässä kaupassa ja diplomatiassa samoin kuin kirkossa. Lisäksi osmanien valta­kauden alku­puolella kreikkalais­syntyiset miehet, jotka monien albaanien ja serbien tavoin oli nuoruudessaan otettu osmanien palvelukseen devşirme-menettelyllä, muodostivat suuren osan valtakunnan maa- ja merivoimien sotilaista ja viranhaltijoista. Monet synty­peräiset kreikkalaiset, albaanit ja serbit toimivat korkeissa viroissa osmanien hallitsemassa Egyptissä, heidän valtaamassaan Jemenissä ja Algeriassa, usein paikallisina kuvernööreinä.
Niille kreikkalaisille, jotka jäivät osmanien valtakunnan millet-järjestelmän alaisuuteen, uskonto oli heidän tärkein kansallinen tunto­merkkinsä. Osmanit käyttivät kreikkalaisten jo kauan käyttämästä Romaioi -nimestä johdettua nimitystä Rumlar valtakunnan kaikista orto­doksisista kristityistä alamaisistaan heidän kielestään ja kansallisesta alkuperästään riippumatta, mutta kreikkalaiset olivat valta­kunnan ainoa etninen ryhmä, joka itse käytti itsestään Roomaan viittaavaa nimitystä, joskin heistäkin ainakin oppineimmat katsoivat olevansa kansalliselta alkuperältään helleenejä. Monet kreikkalaiset kuitenkin pääsivät eri tavoin eroon toisen luokan kansalaisen asemastaan osmanien millet-järjestelmän alaisuudessa, jonka mukaan muslimit olivat arvokkaammassa ja etuoikeutetussa asemassa. He saattoivat muuttaa maasta, varsinkin ortodoksisen Venäjän keisarikunnan suojiin, tai kääntyä ainakin nimellisesti islamiin, vaikka olisivatkin salaa säilyttäneet kristillisen uskonsa. Varsinkin Kreetan ja Kreikan Makedoniassa monet kääntyivät islamiin, samoin kuin monet pontiset kreikkalaiset Pontisilla Alpeilla ja Armenian ylänkömailla. Jotkut osmani­sulttaanitkin olivat osittain kreikkalaista syntyperää, sillä heidän äitinsä oli joko aikaisemman sulttaanin kreikkalainen jalkavaimo tai bysanttilaisen aatelissuvun jäsen. Esimerkiksi sulttaani Selim I:n äiti Gulbahar Hatun oli Armenian ylängöllä syntynyt pontinen kreikkalainen.
Kreikkalaisten menestys Osmanien valtakunnassa perustui pitkälti heidän perinteisiinsä kasvatuksen ja kaupan alalla. Tämän laajan kauppias­luokan vauraus oli aineellisena edellytyksenä sille henkiselle kehitykselle, joka oli hyvin tyypillistä kreikkalaisille viimeisten puolen vuosisadan ajan ennen vuonna 1821 alkanutta Kreikan vapaussotaa. Ei ole sattuma, että ennen vuotta 1821 kreikkalaisen oppineisuuden kolme tärkeintä keskusta olivat Khios, Smyrna ja Ayvalik, jotka kaikki olivat tärkeitä kreikkalaisia kaupan keskuksia. Kreikkalaisten menestystä auttoi osaltaan myös heidän johtava asemansa ortodoksisessa kirkossa.