stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Efesoksen teatteri
Historia

Efesoksen teatteri rakennettiin alun perin hellenistisellä tai varhaisella roomalaisella kaudella ensimmäisellä vuosisadalla eaa. kreikkalaisena teatterina. Aikaisemman oletuksen mukaan se olisi rakennettu jo 200-luvulla eaa., kun Lysimakhos perusti kaupungin uudelleen, mutta nykytiedon mukaan ehkä korkeintaan teatterin paikka on valittu jo tuolloin. Teatteria käytettiin paitsi kreikkalaisten tragedioiden ja komedioiden esityksiin myös kaupungin kansankokouksen kokouspaikkana eli ekklesiasterionina.
Teatteria laajennettiin ja se muutettiin roomalaiseksi teatteriksi Rooman keisarikaudella ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Rakennustyöt alkoivat mahdollisesti jo keisari Claudiuksen aikana, ja sitä rakennettiin erityisesti keisarien Nero ja Domitianus aikana. Noihin aikoihin teatteri tunnetaan muun muassa Apostolien teoissa kuvatusta mellakasta apostoli Paavalia vastaan. Siinä kaupungin käsityöläiset kerääntyivät teatterille, ja huusivat ”Suuri on Efesoksen Artemis!” -huutoja.
Rakennusta muutettiin myös myöhemmin, ja lopullisen muotonsa se on saanut joskus ennen vuotta 262 jaa. Kyseisenä vuonna osa rakennuksesta tuhoutui maanjäristyksessä, jonka jälkeen sitä korjattiin. Myöhemmät maanjäristykset vuosina 359 ja 366 aiheuttivat lisää tuhoja, jonka seurauksena osa katsomosta hylättiin. Samoihin aikoihin teatteria alettiin käyttää gladiaattoritaisteluihin. Varhaisella bysanttilaisella kaudella 700-luvulla teatterin jäänteet tulivat osaksi uutta kaupunginmuuria, joka ympäröi aiempaa pienemmän alueen.
Rakennus

Teatteri sijaitsee nykyisen Panayır-dağin kukkulan länsirinteessä Efesoksen kaupallisen agoran eli Tetragonos-agoran koillispuolella. Se oli tyypillinen puolikaarenmuotoinen teatteri, jonka keskiössä oli alun perin pyöreä ja roomalaisessa vaiheessa puoliympyränmuotoinen orkhestra.
Teatterin katsomossa oli sen myöhemmässä roomalaisessa vaiheessa 62 penkkiriviä, jotka oli jaettu vaakasuuntaisilla käytävillä (diazoma) kolmeen osaan, ala-, keski- ja yläosaan. Ensimmäisessä vaiheessa eli kreikkalaisessa teatterissa on ollut mahdollisesti valmiina vain alaosa, kun taas ylin osa on kenties lisätty vasta 200-luvulla jaa. Alaosassa oli 19 penkkiriviä, keskiosassa 20 penkkiriviä ja yläosassa 23 penkkiriviä. Pystysuuntaiset käytävät jakoivat alaosan 11 sektoriin (kerkides) ja keski- ja yläosan 21 sektoriin.
Katsomoon mahtui suurimmillaan yhteensä noin 24 000–25 000 henkeä. Katsomossa oli varatut paikat muun muassa bulen eli neuvoston ja gerusian eli vanhinten neuvoston jäsenille, efebeille, eri fyleille eli heimoille sekä pääpuhujille.
Teatterin katsomon yläosassa sijaitsi ilmeisesti Nemeseion eli Nemesikselle omistettu pyhäkkö. Teatterin tukimuurissa oli 200- tai 100-luvulla eaa. rakennettu lähdekaivorakennus, jonka julkisivussa oli kaksi joonialaista pylvästä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Efesoksen teatteri Wikimedia Commonsissa
Efesoksen teatteri edestä Arkadiane-kadulta nähtynä.
Efesoksen teatteri ilmasta.
Eenokin kieli

Eenokin kieli (engl. Enochian) on Englannin kuningattaren Elisabet I:n astrologin John Deen ja Edward Kelleyn 1500-luvulla kehittämä okkultistinen ja keinotekoinen kieli. Kieli on olennainen osa eenokkimagiaa (Enochian Magick).
John Deen päiväkirjoista selviää, että hän uskoi vastaanottaneensa kielen sanaston enkeleiltä Edward Kelleyn välittämänä. Dee ei päiväkirjoissaan käyttänyt nimitystä "Enochian" vaan hän viittasi kieleen muun muassa nimillä enkeli, taivaallinen puhe, enkeleiden kieli, Jumalan äidinkieli, pyhäkieli tai jopa Aadamin kieli (sillä Deen mukaan Aadam käytti kieltä paratiisissa ollessaan kaikkien luotujen asioiden nimeämiseen). Nimi Enochian johtuu Deen väitteestä, että patriarkka Hanok (Eenok) oli ollut viimeinen ihminen (ennen Deetä ja Kelleytä), joka osasi kieltä.
Kielen historia

Deen päiväkirjojen mukaan Jumalan tarkoituksena oli käyttää eenokkia luodessaan maailman, ja kieltä käytti myöhemmin Aadam kommunikoidessaan Jumalan ja enkeleiden kanssa sekä nimetessään kaikki luodut asiat. Kieli unohtui Aadamilta hänen jouduttuaan karkotetuksi paratiisista, jolloin hän kehitti eräänlaisen kantaheprean muodon, joka perustui hänen hämäriin muistoihinsa eenokista. Tämä kantaheprean muoto oli ihmiskunnan maailmanlaajuinen kieli siihen asti, kunnes Jumala sekoitti ihmisten kielet Babylonin tornilla. Sitä vastoin eenokin kieli pysyi salattuna kaikilta ihmisiltä lukuun ottamatta patriarkka Eenokkia, joka enkeleiden mukaan teki kielellä "Loagaethin (Jumalan puheen) kirjan" ihmiskuntaa varten. Tämä kirja katosi vedenpaisumuksen aikana.
Eenokin kielen vastaanotto alkoi 26. maaliskuuta 1583, kun Kelley näki kristallissa näkyjä. Muutaman päivän kuluttua hän alkoi vastaanottaa ensimmäisiä eenokinkielisiä tekstejä. Näistä syntyi kirja Liber Loagaeth ("Jumalan puheen kirja"), josta löytyi 98 49 × 49 kirjaintaulukkoa). Deen ja Kelleyn mukaan enkelit eivät viitsineet kääntää kirjan tekstejä englanniksi.
Vuoden kuluttua Krakovassa ollessaan Kelley vastaanotti toisen tekstisarjan. Näiden tekstien mukana tuli myös englanninkielinen käännös. Tekstit koostuvat 48 runosta, joita Deen kirjoituksissa kutsutaan "enkeliavaimiksi" tai "enkelikutsuiksi". Näitä "avaimia" Dee ilmeisesti aikoi käyttää "49 Viisauden/Ymmärryksen portin" avaamiseen (jättäen yhden portin avaamatta).
Tekstit sisältävät suurimman osan eenokin kielen tunnettua sanastoa, mutta Deen päiväkirjoista löytyy myös kymmeniä sanoja lisää. Liber Loagaethissa puolestaan on tuhansia vielä määrittelemättömiä sanoja. Enkeliavaimien ja Liber Loagaethin kirjoituksissa on huomattavia tyylillisiä eroja, mikä viittaa joko kahteen eri murteeseen (joidenkin nykymaagien mielestä) tai siihen, että eenokin "kieli" ei ole yhtenäinen.
Aakkosto

Eenokkia kirjoitetaan oikealta vasemmalle. Siinä käytetään myös tarkkeita.
| Englannin vastaava | Kirjain | Kirjaimen nimi | Ääntäminen | Muistiinpanot |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| A |  | Un | /ɑ/ |  |
| B |  | Pa | /b/ |  |
| C / K |  | Veh | /k/ |  |
| D |  | Gal | /d/ |  |
| E |  | Graph | /e/ |  |
| F |  | Or | /f/ |  |
| G / J |  | Ged | /dʒ/ |  |
| H |  | Na | /h/ |  |
| I |  | Gon | /iː/ |  |
| L |  | Ur | /l/ |  |
| M |  | Tal | /m/ |  |
| N |  | Drux | /m/ |  |
| O |  | Med | /oː/ |  |
| P |  | Mals | /p/ |  |
| Q |  | Ger | /q/ |  |
| R |  | Don | /r/ |  |
| S |  | Fam | /s/ |  |
| T |  | Gisg | /t/ |  |
| U / V |  | Van | /uː/, /v/ |  |
| X |  | Pal | /ks/ |  |
| Y / W |  | Gon (with point) | /j/ |  |
| Z |  | Ceph | /z/ |  |
Dee väittää käyneensä kirjaimiin liittyvää keskustelua enkelin kanssa 28. huhtikuuta 1583:
»Dee: Luulen, että Aatamin aakkoston kirjainten muodot ovat mittasuhteiltaan erikoisen muuttumattomia ja niiden järjestys mystinen.»
»Il-enkeli: Nämä kirjaimet edustavat ihmisen luomista, ja niinpä niiden tulee olla oikeissa mittasuhteissa. Ne edustavat sitä ammattitaitoa, jonka kautta ihmisen sielu luotiin luojansa kuvaksi.»
Veh-kirjain (C, K) ääntyy joko s- tai k-äänteenä. Samalla tavalla ged-kirjain (G) ääntyy joko g- tai [dʒ]-äänteenä; myös gon-kirjain (I, Y) voi ääntyä [dʒ]-äänteenä mutta harvoin (tavallisimmin gon-kirjain ääntyy i- tai j-äänteenä). Van-kirjain (U, V) ääntyy joko u- tai v-äänteenä. Labiovelaarista puolivokaalia [w] (kuten englannin want-sanassa) edustaa todennäköisesti kaksi peräkkäistä van-kirjainta (eli kaksi u:ta). Lisäksi näyttää siltä, että kirjainpari <PH> ääntyy f-äänteenä, kuten englannin kielessä. Kirjainpari <CH> ääntyy joko soinnittomana velaarisena frikatiivina (saksan <ch>) tai [tʃ]-affrikaattana. Pal-kirjain (X) lausutaan [ts] ja ceph-kirjain (Z) aina [zod] (jossa [z] on s-äänteen soinnillinen vastine).
Kirjaimistosta löytyy muitakin samankaltaisuuksia eri kielten kanssa. Esimerkiksi kirjainpari <AU> ääntyy [af], joka muistuttaa kreikkaa. Lisäksi on hyvin mahdollista, että ger-kirjain (Q) lausutaan kurkkuäänteenä kuten seemiläisten kielten qof; tosin englannin kielen <QU> (ääntyy [kw]) löytyy sekin.
Kritiikkiä

Skeptikoiden mielestä kahden paljastuneen eenokinkielisen kirjoituksen ristiriidat ja erilaisuudet viittaavat siihen, että eenokki ei ole yhtenäinen kieli. Lisäksi erityisesti australialainen kielitieteilijä Donald Laycock on todennut, että teksteissä esiintyy sellaisia foneettisia eli äänteellisiä ominaisuuksia, joita ei löydy luonnollisista kielistä. Sen sijaan kyseisiä ominaisuuksia tavataan yleisesti glossolaliassa. Näiden ohella on myös paljon äänteellisiä ominaisuuksia, jotka muistuttavat englantia.
Enkelikutsuissa käytetty syntaktinen järjestelmä täsmää englannin kielen syntaksin kanssa lähes 1:1. Lisäksi eenokin hyvin vähäinen verbien taipuminen muistuttaa vahvasti englantia, siis enemmän kuin seemiläisiä kieliä (kuten arabia ja heprea), joita Dee väitti eenokin kielen "alentuneiksi muodoiksi". Tiedossa on vain kaksi taipuvaa verbiä, ja niistä toinen (olla-verbi) on erittäin epäsäännöllinen.
Eenokki muistuttaa englantia myös sanastoltaan. Kielestä löytyvät esimerkiksi kirkkautta merkitsevä sana luciftias, joka hyvin mahdollisesti johtuu nimestä Lucifer (joka puolestaan tarkoittaa "valonkantajaa"), sekä kuningaskuntaa merkitsevä londoh-sana (vrt. eng. London (suom. Lontoo)), jonka voisi selittää Deen ihailulla Englannin kuningatarta kohtaan.
Aiheesta muualla

Linkkejä ja esseitä
Eenokki-englanti sanakirja
Ilmainen fontti (kohdassa "“Kelley Angelic” Font") (Arkistoitu – Internet Archive)
Toinen (muokattu) fontti
Enochian 1.0 (ilmaisohjelma)
Sanakirja (luettelo käännetyistä sanoista)
Arkadi Jemeljanov

| Arkadi Jemeljanov |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1884 Novgorodin kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 11. elokuuta 1906 Suomenlinna, Helsinki Venäjä
Ammatti:  toimittaja
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Venäjä
Komentajuudet:  Viaporin kapina
Sotilasarvo:  luutnantti
Arkadi Petrovitš Jemeljanov (ven. Аркадий Петрович Емельянов, 1884 Novgorodin kuvernementti – 11. elokuuta 1906 Suomenlinna) oli Venäjän keisarillisen armeijan luutnantti, joka vuonna 1906 oli yksi Viaporin kapinan johtajista yhdessä Sergei Tsionin ja Jevgeni Kohanskin kanssa.
Viaporin kapina

Jemeljanov oli Kohanskin tavoin valmistunut Pietarissa toimivasta Mihailovskin tykistöakatemiasta vuotta ennen Viaporin kapinaa ja aloittanut sen jälkeen palveluksen Suomenlinnan merilinnoituksessa. Hän johti Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen enemmistöryhmän eli bolševikkien Suomenlinnan merilinnoituksessa toiminutta salaista vallankumouksellista sotilasorganisaatiota. Ei ole kuitenkaan varmaa, oliko Jemeljanov itse puolueen jäsen.
Viaporin kapinan aikana hän komensi Kuninkaansaaren kapinoivia rannikkotykistöyksikköjä ja haavoittui 1. elokuuta, kun tsaarille uskollisten laivastojoukkojen kranaatti osui saarella sijainneeseen ruutivarastoon. Jemeljanov vangittiin ja ammuttiin muutamaa päivää epäonnistuneen kapinayrityksen jälkeen yhdessä Jevgeni Kohanskin ja kuuden tykkimiehen kanssa. He olivat ensimmäiset Viaporin kapinan johdosta teloitetut.
Muuta

Kirjailija Elvira Willmanin vuonna 1917 kirjoittamassa näytelmässä Vallankumouksen vyöryssä on yhtenä henkilöhahmona Arkadi Jemeljanovin haamu. Willman kuului itse Viaporin kapinan tukijoihin ja oli yksi kapinallisten suomalaisista kontakteista.
John Jay

| John Jay |
| --- | --- |
 Gilbert Stuartin maalaama muotokuva John Jay'stä
Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtaja
 19. lokakuuta 1789 – 29. kesäkuuta 1795  
Presidentti:  George Washington (nimittäjä)
Seuraaja:  John Rutledge
New Yorkin 2. kuvernööri
 1. heinäkuuta 1795 – 30. kesäkuuta 1801  
Varakuvernööri:  Stephen Van Rensselaer
Edeltäjä:  George Clinton
Seuraaja:  George Clinton
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. joulukuuta 1745 New York, New York
Kuollut: 17. toukokuuta 1829 (83 vuotta) Bedford, New York
Ammatti:  asianajaja
Puoliso:  Sarah Livingston
Tiedot
Puolue:  Federalistipuolue
Uskonto:  episkopaali
 Nimikirjoitus
John Jay (12. joulukuuta 1745 New York, New York – 17. toukokuuta 1829 Bedford, New York) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja diplomaatti. Hänet lasketaan kuuluvaksi Yhdysvaltain perustajaisiin. Hän oli ensimmäinen Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtaja (19. lokakuuta 1789 – 29. kesäkuuta 1795). Lisäksi hän toimi urallaan siirtokuntien kongressin presidenttinä (1778–1779), Yhdysvaltain ulkoministeriä edeltäneessä virassa United States Secretary of Foreign Affairs (1784–1789) ja New Yorkin osavaltion kuvernöörinä (1795–1801). Hän pyrki myös Yhdysvaltain presidentiksi useamman kerran.
Elämä > Nuoruus

John Jay syntyi 12. joulukuuta 1745 Manhattanilla, New Yorkissa. Hän oli Peter Jayn ja Mary Van Cortlandtin seitsemään aikuisikään asti selvinneestä lapsesta kuudes. Pian Johnin syntymän jälkeen Jayt muuttivat Ryeen. Kaksi Johnin vanhemmasta sisaruksesta oli sokeutunut isorokon seurauksena ja kaksi muuta taas kärsi mielenterveydellisistä ongelmista.
Jay meni 8-vuotiaana New Rochellessa, New Yorkissa, sijainneeseen sisäoppilaitokseen, josta hän kuusi vuotta myöhemmin siirtyi King’s Collegeen (nykyinen Columbian yliopisto). Jay valmistui collegesta loistavin arvosanoin vuonna 1764 ja ryhtyi opiskelemaan lakia Benjamin Kissamin opastuksella. Jay sai oikeuden lakimiehen ammatinharjoittamiseen New Yorkissa vuonna 1768. Pian tämän jälkeen Jay ryhtyi opettamaan lakia Robert R. Livingstonin kanssa. Vuonna 1771 Jay avasi oman asianajotoimistonsa.
Elämä > Yhdysvaltain itsenäistyminen

Jay lähti politiikkaan samoihin aikoihin, kun Yhdysvaltojen suhteet emämaa Britanniaan alkoivat heikentyä, ja hän osallistui useisiin Yhdysvaltain itsenäisyyttä ajaneisiin poliittisiin tapaamisiin. Hänet valittiin syyskuussa 1774 kokoontuneeseen ensimmäiseen mannermaakongressiin, jossa hän oli 28-vuotiaana toiseksi nuorin edustaja. Jay oli mukana kirjoittamassa Address to the People of Great Britain (suom. Adressi Ison-Britannian kansalle) -nimistä adressia, jossa kritisoitiin Yhdysvaltain silloisen emämaan Britannian hallintoa. Adressia on pidetty yhtenä syynä sille, miksei Jay yrityksistään huolimatta saanut korjattua Ison-Britannian ja Yhdysvaltain välejä. Vaikka Jay halusi tehdä selvän eron Ison-Britannian hallintoa kannattaneisiin lojalisteihin, hän vastusti radikaaleja toimenpiteitä itsenäisyyden saavuttamiseksi. Niinpä Jay ehdotti toisessa mannermaakongressissa Olive Branch Petition (”oliivipuun oksa -anomus”) -nimistä vetoomusta, jonka tarkoituksena oli estää Yhdysvaltain ja Britannian välisen sodan syttyminen.
Jay vetäytyi mannermaakongressista vuonna 1776 eikä osallistunut Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoitukseen. Sen sijaan hän osallistui ahkerasti New Yorkin osavaltion hallituksen luomiseen. Hän osallistui 1777 New Yorkin perustuslain säätäneeseen konventtiin ja myöhemmin myös allekirjoitti osavaltion perustuslain. Perustuslain hyväksymisen jälkeen Jay nimitettiin New Yorkin korkeimman oikeuden ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Seuraavana vuonna hänet valittiin uudelleen toiseen mannermaakongressiin, jossa hänet valittiin kongressin presidentiksi.
Jay nimitettiin 1779 Yhdysvaltain ja Espanjan suhteista vastaavaksi ministeriksi. Käytännössä hänen tehtävänään oli saada Espanja tunnustamaan Yhdysvaltain itsenäisyys ja luoda talousyhteyksiä maiden välille. Jay vietti Espanjassa kolme vuotta, minkä jälkeen hän oli hetken aikaa Pariisissa. Vuonna 1782 John Jay kuului John Adamsin, Benjamin Franklinin, Henry Laurensin ja William Temple Franklinin kanssa komiteaan, joka sopi Pariisissa rauhasta Ison-Britannian kanssa.
Elämä > Itsenäistymisen jälkeen

Palattuaan takaisin Yhdysvaltoihin Jay nimitettiin Yhdysvaltain ulkoministeriksi. Tehtävä oli haastava, sillä sekä Yhdysvallat että Iso-Britannia rikkoivat kumpikin jatkuvasti Pariisin rauhan ehtoja. Ulkoministerinä Jay vakuuttui siitä, ettei Konfederaatioartikloilla pystyttäisi saavuttamaan tarpeeksi vahvaa keskusvaltaa.
Vuonna 1787 Jay kirjoitti salanimellä Publius kolme niin kutsutuista Federalist Papers -artikkeleista, joissa Jay, Alexander Hamilton ja James Madison perustelivat Yhdysvaltain perustuslain luomisen tärkeyttä. Perustuslaki hyväksyttiin myöhemmin samana vuonna. Vaikka Jay ei osallistunut perustuslailliseen konventtiin Philadelphiassa, hänellä oli merkittävä rooli sen suunnittelussa ja ratifioimiessa. Vuonna 1789 presidentti George Washington nimitti Jayn Yhdysvaltain korkeimman oikeuden ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Vuonna 1794 Washington lähetti Jayn Lontooseen neuvottelemaan brittijoukkojen vetäytymisestä ja solmimaan paremmat kauppasuhteet Britannian kanssa. Jay onnistui ensimmäisessä tavoitteessaan, mutta kauppasopimusta kritisoitiin, ja Washington joutui panemaan arvovaltansa peliin, ennen kuin kongressi ratifioi sopimuksen.
Alexander Hamilton oli onnistunut kampanjoimaan Jayn New Yorkin kuvernööriksi sillä aikaa, kun tämä oli ollut Britanniassa. Hamilton pyrki Jayn kuvernööriviran avulla vahvistamaan federalistipuolueen, johon kumpikin miehistä kuului, asemaa New Yorkissa. Kahden kuvernöörikautensa aikana Jay pyrki muun muassa linnoittamaan osavaltiota Ranskan hyökkäyksen varalta, uudistamaan oikeuslaitosta ja kieltämään orjuuden. Lisäksi hän aloitti useita tie- ja kanavaprojekteja kohentaakseen osavaltion taloustilannetta. Jay oli kuvernöörinä hyvin suosittu, ja jopa hänen vastustajiensa on kerrottu arvostaneen häntä.
Jay vetäytyi politiikasta vuonna 1801. Vielä saman vuoden aikana presidentti John Adams olisi halunnut nimittää Jayn uudelleen korkeimman oikeuden puheenjohtajaksi, mutta Jay kieltäytyi virasta vaimonsa vakavan sairauden takia. Vetäytymisensä jälkeen Jay kuitenkin osallistui aktiivisesti muun muassa American Bible Society -nimisen uskonnollisen järjestön toimintaan ja oli hetken jopa sen presidenttinä. Lisäksi hän osallistui orjuudenvastaisen liikkeen toimintaan. Jay kuoli lopulta 17. toukokuuta 1829.
Yksityiselämä

John Jayn suku oli kotoisin Ranskasta. Jayn isänisä Augustus Jay joutui muuttamaan Ranskasta Yhdysvaltoihin, kun vuonna 1685 Nantesin edikti kumottiin ja protestanttien oikeuksia rajoitettiin. Augustus asettui aloilleen New Yorkiin, jossa hän onnistui kaupankäynnillä luomaan suvulleen vahvan aseman. Myöhemmin Augustus meni naimisiin ja sai Peter-nimisen pojan. Peter taas meni naimisiin Mary Van Cortlandtin kanssa ja sai yhteensä 10 lasta, joista seitsemän selvisi aikuisikään asti. Selvinneistä lapsista John oli järjestyksessään kuudes.
John Jay meni keväällä 1774 naimisiin Sarah Livingstonin kanssa, joka oli silloisen New Jerseyn kuvernöörin William Livingstonin tytär. Vaimonsa vaikutusvaltaisen suvun ansiosta Jay sai luotua useita tärkeitä poliittisia kytköksiä Yhdysvaltain politiikan merkkihenkilöihin. Jay sai Livingstonin kanssa kaksi poikaa, Peter Augustuksen ja Williamin. Peter August tuli myöhemmin tunnetuksi poliittisesta toiminnastaan ja William ahkerana orjuuden vastustajana.
Jay Heritage Center

New Yorkin koillispuolella Westchesterin piirikunnan Ryessa on John Jayn lapsuudenkoti, joka toimii nyt perinnekeskuksena.
Vuonna 1783 Jay osallistui komiteaan, joka sopi Pariisin rauhasta yhdessä Britannian kanssa. Jay on Benjamin Westin kesken jääneessä maalauksessa ensimmäinen vasemmalta.
Vuonna 1774 Jay meni naimisiin vaikutusvaltaiseen sukuun kuuluneen Sarah Livingstonin kanssa.
Ehdonalaisesti vapauteen

| Ehdonalaisesti vapauteen> You and Me |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Fritz Lang
Käsikirjoittaja:   Norman Krasna  Virginia van Upp 
Tuottaja:  Fritz Lang
Säveltäjä:  Kurt Weill W. Franke Harling
Kuvaaja:  Charles Lang
Leikkaaja:  Paul Weatherwax
Pääosat:   Sylvia Sidney  George Raft 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures
Ensi-ilta:  1. kesäkuuta 1938
Kesto:  90 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ehdonalaisesti vapauteen (You and Me) on Fritz Langin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1938. Sen käsikirjoittivat Norman Krasna ja Virginia van Upp, ja pääosissa ovat Sylvia Sidney ja George Raft.
Ehdonalaisesti vapauteen lähti Krasnan alkuperäisestä ideasta. Lang kiinnostui aiheesta, jossa oli aineksia Bertolt Brechtin tapaan opettavaan näytelmään, Lehrstückiin. Elokuvasta tuli omalaatuinen Langille, sillä siinä oli paljon musikaalimaisia aineksia.
Elokuva oli Langin ensimmäinen varsinainen floppi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sylvia Sidney  | … |  Helen Dennis   |
|  George Raft  | … |  Joe Dennis   |
|  Barton MacLane  | … |  Mickey Bain   |
|  Harry Carey  | … |  Jerome Morris   |
|  Robert Cummings  | … |  Jim   |
|  Guinn ”Big Boy” Williams  | … |  Taxi   |
Aiheesta muualla

Ehdonalaisesti vapauteen Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Ehdonalaisesti vapauteen Elonet.
Japaninpunamänty

| Japaninpunamänty |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Männyt Pinus
Alasuku::  Pinus
Sektio::  Pinus
Alasektio::  Pinus
Laji::  densiflora
Kaksiosainen nimi
 Pinus densiflora  Siebold & Zucc., 1842 
Synonyymit
 Pinus funebris Kom., 1901  Pinus densiflora var. funebris T. N. Liou & Q. L. Wang ex Silba, 1984  Pinus densiflora f. sylvestriformis Taken. 1942  Pinus sylvestris var. sylvestriformis (Taken.) W. C. Cheng & C. D. Chu, 1978  Pinus densiflora var. sylvestriformis (Taken.) Q. L. Wang, 1982  Pinus densiflora var. zhangwuensis S. J. Zhang et al., 1995 
Katso myös
   Japaninpunamänty Wikispeciesissä   Japaninpunamänty Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Japaninpunamänty (Pinus densi­flora) on mäntykasvien heimon mäntyjen sukuun kuuluva havupuulaji. Se on itäisessä Aasiassa kasvava ainavihanta puu. Lajin piirteisiin kuuluvat usein tasalatvainen latvus, pareittain kasvavat neulaset ja pian avauduttuaan karisevat kävyt. Japaninpunamänty on taloudellisesti tärkeä puulaji koillisessa Aasiassa; sen puuta on käytetty niin rakentamisessa kuin paperinvalmistuksessakin. Puun neulasia ja siitepölyä puolestaan on käytetty perinnelääkintään, ruoanlaittoon ja aromaterapiaan.
Nimet

Japaninpunamännyn tieteellisen nimen lajimääre densiflora tarkoittaa ”tiheäkukkaista”. Puun kotiseudulla siitä käytetään japanin kielessä nimeä アカマツ (akamatsu), kiinan kielessä nimeä 赤松 (chi song) ja korean kielessä nimeä 소나무 (sonamu).
Kuvaus

Japaninpunamänty on ainavihanta puu. Se tulee tavallisesti noin 30–35 metriä korkeaksi ja rungon rinnankorkeusläpimitaltaan noin 1–1,5 metriä leveäksi. Rannikkoalueilla puu jää usein tätä pienemmäksi ja kasvaa enintään noin 20 metriä korkeaksi.
Japaninpunamänty eroaa lähisukuisista pareittaisneulasisista männyistä suorien jäykkien neulastensa, varhain karisevien käpyjensä ja käpysuomujen kärkien matan pinnan puolesta.
Kuvaus > Varsi

Puun runko on tavallisesti suora ja pylväsmäinen. Puun latvus on usein sateenvarjomainen tai tasalatvainen rungon ollessa korkealle oksaton. Nuorella puulla ja vanhemman puun yläosassa ohut ja oranssinpunainen rungon kuori hilseilee paperimaisen ohuina liuskoina. Suuremman puun rungon alaosan kuori on paksua harmaanruskeaa tai punaruskeaa kaarnaa, joka halkeilee epäsäännöllisinä levyinä. Rungosta haarautuvat oksat ovat siirottavia, ja pienemmät oksanhaarat kohenevia. Versot ovat kaljuja ja aluksi väritykseltään kellertäviä, mutta myöhemmin harmahtavia. Aluksi sileää versorankaa peittävät myöhemmin puutuneiden lehtikantojen muodostamat kohoumat. Hieman pihkaiset silmut ovat pitkänpyöreän munanmuotoisia, ja niitä peittävät tumman punaruskeat silmusuomut.
Kuvaus > Neulaset

Neulasiksi kutsutut neulasmaiset lehdet kasvavat pareittain kääpiöversoissa. Kaksilehtisen kääpiöverson tyveä suojaa lyhyt kalvomainen alalehti. Neulanen on yleisimmin 6–12 senttimetriä pitkä ja noin yhden millimetrin leveä. Poikkileikkaukseltaan puoliympyrämäinen neulanen on jäykkä ja suora, mutta usein hieman kiertynyt. Neulanen on kärjestään terävän pitkäsuippuinen ja laidoiltaan kevyesti hienosahainen. Neulasessa on kaksi johtojännettä ja kolmesta yhdeksään pihkatiehyttä. Neulasen pinta saattaa olla sinertävähärmäinen. Ilmarakoja on neulasen kaikilla pinnoilla.