stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uskontososiologia

Diskurssianalyysi · Positivismi
Konfliktiteoria · Kriittinen teoria
Rakenteellinen funktionalismi
Sosiaalinen konstruktionismi
Émile Durkheim
Karl Marx · Max Weber
Julkinen sosiologia

Laki · Kasvatus
Poikkeavuus · Rikollisuus
Sosiaalinen verkosto
Stratifikaatio · Talous · Tiede
Tieto · Uskonto
Väestö · Yhteiskuntaluokka
Ympäristö · Armeija
Kaupunki
Habitus · Identiteetti · Normi
Jälkimoderni · Myöhäismoderni
Notkea moderni
Sosiaalinen pääoma · Valta
Uskontososiologia tutkii uskonnon roolia yhteiskunnassa: sen käytäntöjä, historiallisia taustoja, kehityskulkuja ja yleisiä aiheita. Tutkimuksen painopisteenä on erityisesti uskonnon toistuva rooli yhteiskunnissa ja eri historian aikoina.
Moderni sosiologia alkoi tutkia uskontoa Émile Durkheimin vuonna 1897 julkaistun tutkimuksen myötä, jossa hän käsitteli katolisen ja protestanttisen väestön itsemurhien määriä. Tutkimus oli yhteiskunnallisen tutkimuksen perusteos, joka erotti sosiologian muista tieteenaloista, kuten psykologiasta. Karl Marx ja Max Weber korostivat teoksissaan uskonnon ja taloudellisen tai yhteiskunnallisen rakenteen välistä suhdetta. Nykyisin uskontososiologiassa käsitellään tavallisesti maallistumista eli sekularisaatiota, yksityistä uskontoa ja uskonnon yhtenäisyyttä globalisaation ja monikulttuurisuuden yhteyksissä.
Tutkimusalan luonne

Uskonnonsosiologia eroaa uskonnonfilosofiasta siten, että se ei tutki uskonnollisten uskomusten pätevyyttä – tosin useiden keskenään ristiriitaisten opinkappaleiden vertailu voi edellyttää ”metodologista ateismia”. Menetelmälliseksi eli metodologiseksi ateismiksi on kutsuttu tieteellisessä tutkimuksessa vallitsevaa periaatetta, jonka mukaan tapahtumia tutkittaessa ja selitettäessä ei tule ottaa lukuun mitään luontoon ja historiaan kuulumattomia ulkopuolisia, yliluonnollisia vaikuttajia.
Utgård

Utgård, islanniksi Útgarður ja muinaisnorjaksi Útgarðar, on skandinaavisessa mytologiassa jättiläisten asuinsija pohjoisessa maanääressä, Midgårdin laidalla. Sen hallitsija oli Utgårda-Loke (isl. Útgarða-Loki).
Snorrin Edda kertoo väkivahvan Thor-jumalan matkasta Utgårdiin, jossa Utgårda-Loki ottaa hänet vastaan ja petkuttaa loitsuin Thorin kokeilemaan kolmea mahdotonta voimankoetusta: meren juomista, Midgårdin käärmeen nostamista ja vanhuuden voittamista.
Útgarða-Loki

Elmer Boyd Smith: Skrýmir eli Útgarða-Loki
Útgarða-Loki on skandinaavisessa mytologiassa jättiläisten kuningas ja Útgarðurin linnan hallitsija.
Thor lähtee Lokin kanssa vierailemaan Útgarðurissa. Matkalla he kohtaavat Skrýmir-jättiläisen, joka on Útgarða-Loki valepuvussa. Útgarða-Loki onnistuu uskottelemaan Thorille, että tämän Mjöllnirillä lyömät iskut eivät tee nukkuvaan jättiläiseen mitään vaikutusta. Todellisuudessa Thor on iskenyt vuoreen kolme syvää laaksoa.
Kun Thor ja Loki sekä Thorin palvelijat Thjálfi ja Röskva saapuvat Útgarðurin linnaan, Útgarða-Loki petkuttaa heitä loitsuilla. Hän saa heidät uskomaan, että jättiläinen Logi voittaa Lokin syömäkilpailussa, jättiläinen Hugi Thjálfin juoksukilpailussa ja Útgarða-Lokin kasvatusäiti Elli Thorin painiottelussa. Thor ei lisäksi kykene tyhjentämään Útgarðurin juomasarvea eikä nostamaan Útgarða-Lokin kissaa. Todellisuudessa Logi on tuli, Hugi Útgarða-Lokin ajatus, Elli on vanhuus, juomasarvi on meri ja kissa on maailmankäärme Jörmungandr.
Usherin oireyhtymä

Usherin oireyhtymä on perinnöllinen sairaus, joka aiheuttaa kuulo- ja näkövamman. Se on yleisin kuurosokeutumista aiheuttavista oireyhtymistä. Siihen liittyy etenevä näkövamman aiheuttava verkkokalvorappeuma, sisäkorvaperäinen kuulovamma ja vaihtelevasti tasapainoelimen häiriö.
Usherin oireyhtymä on peittyvästi periytyvä. Toisin sanoen ihminen voi kantaa sitä aiheuttavaa perimää sairastamatta itse sairautta. Ihminen sairastuu Usherin oireyhtymään ainoastaan, jos hän saa molemmilta vanhemmiltaan sitä aiheuttavan virheellisen geenin. Usherin oireyhtymä on nimetty skotlantilaisen C. H. Usherin mukaan, joka kuvasi sen vuonna 1914. Suomessa potilaita syntyy vuosittain noin 2–3.
Oireyhtymä jaetaan kolmeen päätyyppiin, joista Suomessa tavallisin on III. Usherin oireyhtymä III on hyvin harvinainen muualla maailmassa ja siksi osa ns. suomalaista tautiperintöä. Sairaus on harvinainen myös Suomessa, jossa siitä kärsii arviolta noin 300 ihmistä.
Näkövammautumiseen saattaa kuulua hämäräsokeutta. Näkövammautumisprosessi ei tapahdu kovin nopeasti, ja monesti näönjäänteitä on vielä vanhallakin iällä.
Usherin oireyhtymän tyypit > Usher I

Usher I on vaikea sairaus. Potilaan kuuroutuminen alkaa pian syntymän jälkeen. Myös hänen tasapainoelimensä toiminta on häiriintynyt, jolloin motorinen kehitys hidastuu. Näön heikkenemisen aiheuttaa verkkokalvorappeuma, ja varhainen merkki näkövammautumisesta saattaa olla esimerkiksi hämäräsokeus.
Muutaman ihmisen noin 100 000:sta uskotaan kärsivän Usherin oireyhtymän I-tyypistä. Usher I jaetaan edelleen seitsemään sairaustyyppiin, joiden nimet ovat Usher IA, IB, IC, ID, IE, IF ja IG.
Usherin oireyhtymän tyypit > Usher II

Usher II -potilaiden kuulovamma ei ole niin vaikea-asteinen kuin Usher I -potilailla, ja se etenee hitaasti. Näkövammautuminen alkaa tyypillisesti nuoruus- tai aikuisiällä. Tästä tautimuodosta kärsivillä ei kuitenkaan esiinny tasapainoelimen toimintahäiriöitä.
Usher II on maailmanlaajuisesti yleisin Usher-muoto. Se jakautuu ainakin kolmeen alatyyppiin.
Usherin oireyhtymän tyypit > Usher III

Usher III -oireyhtymä on Suomessa yleisempi kuin missään muualla maailmassa. Suomessa sairaus on harvinainen, ja muualla maailmassa sitä tavataan hyvin satunnaisesti. Usher III -tyypistä kärsivän kuulovamma on alun perin lievä ja alkaa vaikeutua vasta, kun puhekyky on jo hankittu. Potilailla esiintyy tasapainoelimen toiminnan häiriöitä. Lopulta sairaus johtaa kuulonäkövammaisuuteen.
Kirjallisuutta

Tuija Wetterstrand (toim.) Usher tuli taloon. Suomen Kuurosokeat ry, 2011 ISBN 978-952-9713-49-3
Jalmari Pajakka

Jalmari Bernhard Id myöh. Pajakka
Jalmari Bernhard Pajakka ent. Id (19. huhtikuuta 1891 Padasjoki – 4. marraskuuta 1939 Oulu) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisessa armeijassa muun muassa Koillisrintamalla komppanianpäällikkönä. Hän oli myöhemmin syksyllä 1939 Petsamon suuren vakoilujutun päähenkilö.
Perhe ja koulutus

Idin vanhemmat olivat tehtailija Josef Kristoffer Id ja Alfrida Dorotea Bergström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Laura Euniga Pekurin kanssa. Hän kävi kansakoulun ja suoritti keskikoulukurssin Kajaanin yhteiskoulussa sekä seitsemännen luokan Rovaniemen yhteiskoulussa vuonna 1934. Hän suoritti kaasukurssin Helsingissä vuonna 1924 ja Haminassa vuonna 1927 sekä kävi Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1928 ja kranaatinheitin- ja konekiväärikurssin vuonna 1935 sekä Huoltopataljoona 2:n aurauskurssin vuonna 1935.
Jääkärikausi

Id liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 6. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin Saksan meriesikunnan räjäytyskursseille Berliiniin ja Kieliin. Kurssien jälkeen hänet komennettiin huhtikuussa 1917 erikoistehtäviin Ruotsiin ja Suomeen. Kyseisellä komennuksella hänet pidätettiin yhdessä jääkäritovereiden kanssa Ruotsin ja Suomen rajalla. Pidätyksen jälkeen hän oli Ruotsin viranomaisten silmälläpidon alaisena Luulajassa. Vapautumisensa jälkeen hän jatkoi alkuperäisen tehtävänsä valmistelua ja toimi myöhemmin aseiden ja räjähdysaineiden kuljetustehtävissä. Vuosian 1917–1918 vaihteessa hän toimi suojeluskuntien perustamis- ja harjoitustehtävissä Tornionjokilaaksossa.
Suomen sisällissota

Id palveli sisällissodan aikana ensin Ylitornion suojeluskunnan päällikkönä, josta hänet siirrettiin helmikuussa 1918 Savukoskella olleen erillisen komennuskunnan päälliköksi. Savukoskelta hänet siirrettiin 16. huhtikuuta 1918 alkaen jääkäriluutnantti Oiva Willamon johtaman Kuolajärven pataljoonan 3. komppanian päälliköksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin koillisrintamalla Kilislammilla.
Sisällissodan jälkeinen aika

Id palveli sisällissodan jälkeen edelleen komppanianpäällikkönä Sallan rykmentin Kuolajärven pataljoonassa, josta hänet siirrettiin 12. heinäkuuta 1918 alkaen Lapin I rajavartiopataljoonaan, josta muodostettiin myöhemmin Lapin ryhmän II pataljoona ja sitten Lapin rajavartiosto. Lapin rajavartiostossa hän toimi 1. huhtikuuta – 28. kesäkuuta 1920 rajavartioston adjutanttina.
Vuonna 1922 Sallassa tapahtuneen läskikapinan yhteydessä Id miehineen antautuivat taisteluitta sen jälkeen kun kapinalliset olivat katkaisseet komppanian viestiyhteydet ja lähettäneet kirjeen rajakomppanian päällikölle väittäen että koko Lapin olevan kapinallisten hallussa. Id sai tämän vuoksi myöhemmin 42 päivän arestirangaistuksen mutta saattoi kuitenkin jatkaa uraansa rajavartiolaitoksessa.
Lapin rajavartiostosta hänet siirrettiin 22. maaliskuuta 1922 alkaen Kainuun rajavartiostoon, missä hän toimi aluksi adjutanttina ja 22. kesäkuuta 1922 alkaen komppanianpäällikkönä. Kainuun rajavartiostosta hänet siirrettiin takaisin Lapin rajavartiostoon 1. tammikuuta 1929 ja sijoitettiin ensin päälliköksi 3. komppaniaan ja 7. kesäkuuta 1930 alkaen 1. komppaniaan.
Nimensä Pajakaksi muuttanut Id nimitettiin Lapin rajavartioston 4. komppanian päälliköksi (Petsamon rajakomppania) 26. syyskuuta 1935.
Syytettynä vakoilusta

Elokuussa 1939 Valpo pidätti viisi petsamolaista epäiltynä luvattomista rajanylityksistä ja vakoilusta Neuvostoliiton hyväksi. Tästä sai alkunsa ns. Petsamon suuri vakoilujuttu. Juttu laajeni kun lokakuussa 1939 pidätettiin Kalastajasaarennon Maattivuonossa poromies Uula Haltta jonka oli havaittu hiihtäneen rajan yli Neuvostoliiton puolelle ja palanneen sieltä pari päivää myöhemmin. Valpon kuulusteluissa Haltta tunnusti toimineensa vakoilijana ja ilmiantoi lisäksi useita kymmeniä petsamolaisia joiden joukossa oli myös rajavartioston sotilaita ja päällystöä mukaan lukien rajakomppanian päällikkö Pajakka ja komppanian vääpeli Siltala.
Haltan tunnustusten perusteella Valpo pidätti useita kymmeniä henkilöitä Petsamossa, Pajakka heidän joukossaan, ja vei heidät kuulusteltavaksi Kemiin. 2. marraskuuta 1939 jutun tutkinnan ottivat johtoonsa Lapin läänin maaherra Kaarlo Hillilä ja Valpon osastopäällikkö Pollari Oulusta. Myös Valpon päällikkö Paavo Säippä saapui Kemiin ja on jopa väitetty että silloinen sisäministeri Urho Kekkonen olisi myös tullut paikalle. Tämä ei luultavasti pidä paikkaansa mutta Kekkosta pidettiin kuitenkin ajan tasalla jutun kehittymisestä.
Pidätettyjen kuulustelut saivat dramaattisen käänteen kun kapteeni Pajakka ammuttiin 4. marraskuuta kuulustelujen yhteydessä. Valpon etsivä Sulo Auer tunnusti ampuneensa Pajakan vahingonlaukauksella ja hänet tuomittiin tästä myöhemmin kahdeksan kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. On kuitenkin esitetty epäilyjä että Pajakan olisi todellisuudessa ampunut vakoilutapauksen vuoksi malttinsa menettänyt Lapin rajavartioston komentaja eversti Oiva Willamo ja Auer olisi ottanut asiassa syyn niskoilleen.
Pajakka ja vääpeli Siltala olivat varmuudella syyllistyneet juopotteluun, komppanian rahojen väärinkäyttöön ja tehtävien laiminlyöntiin. Pajakka oli 1935 avannut ilman lupaa liikekannallepanon koskevan kirjeen ja lokakuussa 1939 hän laiminlöi yleisen liikekannallepanon käynnistämisen Petsamossa. Hän oli tehnyt myös muutoksia tiedusteluraportteihin ja jättänyt ilmoittamatta eteenpäin partioiden rajavyöhykkeellä tekemiä havaintoja.
Pajakka on haudattu Ouluun Intiön hautausmaalle.
Luottamustoimet

Id toimi Suomalais-venäläisen rajakomission jäsenenä vuosina 1928–1933 ja 1935–1938 ja oli Kainuun rajavartioston kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1926–1928. Hän toimi Lapin rajavartioston kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuonna 1932 ja varapuheenjohtajana vuosina 1933–1935.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 6. joulukuuta 1919  Kapteeni 28. toukokuuta 1926 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania kuvattuna Libaussa vuonna 1917.
Paavo Palletvuori

| Paavo Palletvuori |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. heinäkuuta 1897 Taivassalo
Kuollut: 6. syyskuuta 1979 (82 vuotta)
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Taistelut ja sodat:  talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  Eversti
Paavo Anto Albinus Palletvuori (30. heinäkuuta 1897 Taivassalo – 6. syyskuuta 1979) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja sodanaikainen tykistörykmentin komentaja.
Paavo Palletvuoren vanhemmat olivat kirkkoherra Oskar Albinus Palletvuori ja Rosa Ulrika Johanna Granqvist. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Rauman yhteislyseosta vuonna 1917 ja aloitti opinnot Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa. Kansalaissodassa Palletvuori osallistui Helsingin valtaukseen, ja sodan päätyttyä hän siirtyi sotilasuralle.
Palletvuori kävi tykistökoulun 1918 sekä Sotakorkeakoulun 1937-1939 (ye-upseeri 1943). Hän palveli nuorempana upseerina 1918-1920 ja patterinpällikkönä 1921-1933. Aliupseerikoulua hän johti 1933-1938. Vuonna 1939 hän toimi puolustusministeriössä toimistoesiupseerina ja sen jälkeen patteriston komentajana. Talvisodan aikana hän oli divisioonan tykistökomentajana. Välirauhan aikana hän oli 9. prikaatin patteriston komentajana. Jatkosodan sytyttyä hän komensi KTR 2:a ja toimi 7. divisioonan tykistökomentajana. Jatkosodan jälkeen Palletvuori toimi patteriston komentajana KTR 1:ssä. KTR 2:ta hän komensi vuodesta 1946 alkaen. KTR 1:n komentajana hän toimi 1952-1955.
Ylennykset:
Vänrikki 1918
Luutnantti 1920
Kapteeni 1924
Majuri 1928
Everstiluutnantti 1939
Eversti 1942.
Piitu Uski

| Piitu Uski> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Pirkko Uski
Syntynyt: 30. joulukuuta 1967 (ikä 57) Rovaniemi
Näyttelijä
Aktiivisena:  1981–
Merkittävät roolit:  Laura Kiviranta (Salatut elämät) Krisse Karri (Kotikatu) Miia Rantala (Ratikka-Raimo)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Pirkko ”Piitu” Uski (s. 30. joulukuuta 1967 Rovaniemi) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt Laura Kivirannan roolia saippuasarjassa Salatut elämät vuosina 1999–2008 sekä loppuvuodesta 2012. Hän siirtyi keväällä 2009 näyttelemään sarjassa Kotikatu Laura Mäkimaan naisystävää, Krisse Karria, jossa esiintyi sarjan loppuun, joulukuuhun 2012 asti. Lisäksi hän näyttelee rooleja teatterissa.
Uski esitti lapsena pääroolin nuorten televisioelokuvassa Iris Klewe, ja hän on näytellyt myös televisioelokuvassa Liian paksu perhoseksi ja sarjassa Ratikka-Raimo. Hän on toiminut ääninäyttelijänä Disneyn piirroselokuvassa Topi ja Tessu, missä hän dubbasi nuorta Tessua. Lisäksi hänen ääntään on kuultu Siwan mainoksissa.
Uski on kirjoittanut keittokirjan Salatut (keittiö) elämät (2001) yhdessä sarjan käsikirjoittaja Susanna Laaksosen kanssa. Hän myös kirjoittaa muun muassa kolumneja lehtiin, ja vuonna 2010 hän juonsi Liv-kanavalla keskusteluohjelmaa Naisen suusta – Piitu Uski.
Uskilla on kaksi tytärtä.
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva / TV-elokuva / Lyhytelokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
1994: Kati
| 1996 | Viiva |  |
| 1998 | Liian paksu perhoseksi | Anna |
| 1998 | Vapahtaja | lukija |
| 1998 | Vuoden viimeinen kesä | Paula |
| 2000 | Sotamies Jokisen vihkiloma | Tuuli |
| 2005 | 2 |  |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Televisiosarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1981 | Iris Klewe | Iris |
| 1995 | Kotikatu | nuori äiti |
| 1999–2000 | Ratikka-Raimo | Miia Rantala |
| 1999–2008, 2012 | Salatut elämät | Laura Kiviranta |
| 2009–2012 | Kotikatu | Krisse Karri |
| 2016, 2018 | Sorjonen | Karoliina Lahti |
| 2019 | Syke | Tuula |
| 2022 | Helsinki-syndrooma | Susanna Simonen |
Julkaisut

Salatut (keittiö) elämät, 2001, ISBN 951-0-26206-4
Pajulintu

| Pajulintu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Uunilinnut Phylloscopidae
Suku::  Uunilinnut Phylloscopus
Laji::  trochilus
Kaksiosainen nimi
 Phylloscopus trochilus  (Linnaeus, 1758) 
 Keltainen: lisääntymisalue  Sininen: talvehtimisalue
Alalajit
 P. t. acredula  P. t. trochilus  P. t. yakutensis 
Katso myös
   Pajulintu Wikispeciesissä   Pajulintu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ääninäytteet
Äänitetty Englannin Gloucestershiressä.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Pajulintu eli uunilintu (Phylloscopus trochilus) on uunilintujen heimoon kuuluva varpuslintu. Se on pesimäkannaltaan Suomen runsain lintulaji, mutta vaatimattoman ulkonäkönsä ja piileskelevän elämäntapansa vuoksi se ei ole kovin tunnettu.
Koko ja ulkonäkö

Pajulinnun massa on 10 grammaa ja pituus 11−12,5 senttimetriä. Sillä on tunnusomainen, vaalea silmäkulmanjuova. Sen yläpuoli on harmahtavan ruskeanvihreä, mutta yläperä on toisinaan hieman vaaleampi ja kirkkaampi. Kurkku ja rinta ovat kellanvalkoiset ja vatsa valkoisempi. Jalat ovat yleensä ruskeanoranssit, mutta toisinaan ruskeanharmaat. Ensimmäisen syksyn linnuilla alapuoli ja silmäkulmanjuova ovat voimakkaamman vaaleankeltaiset kuin vanhoilla yksilöillä.
Ääni on vieno ”thyyith" hieman hempeämpi kuin tiltaltin ääni. Laulu on vieno, surumielinen, haikea säe, joka on rakenteeltaan samantapainen kuin peipon.
Vanhin suomalainen rengastettu pajulintu on ollut kuusi vuotta, yhdeksän kuukautta ja 19 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen 11 vuoden ja yhdeksän kuukauden ikäinen yksilö.
Vanhalla pajulinnulla on täydellinen sulkasato heinä-elokuussa. Sulkasadon kesto on noin puolitoista kuukautta. Talvehtimisalueellaan sekä vanhat että nuoret pajulinnut sulkivat täydellisesti, joten keväällä niiden saapuessa Suomeen ei ikäluokkia voi erottaa toisistaan. Aikuinen pajulintu vaihtaa siis kaikki höyhenensä kahdesti vuodessa.
Levinneisyys

Pajulinnun pesimisalueita ovat Pohjois- ja Keski-Eurooppa sekä Aasia. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 53–80 miljoonaa paria, joista eniten Venäjällä (23–26 miljoonaa paria), Ruotsissa (7,9–18,5 miljoonaa paria), Suomessa (6,7–7,9 miljoonaa paria) ja Norjassa (4,5–11 miljoonaa paria). Pajulintu on peipon ohella Suomen runsaslukuisin lintulaji.
Pajulintu on muuttolintu, jonka talvehtimisalueena on Etelä- ja Itä-Afrikka. Suomalaiset pajulinnut talvehtivat pääasiassa Itä-Afrikassa. Ensimmäiset pajulinnut saapuvat Suomeen huhtikuun lopulla ja pääjoukot toukokuussa.
Pajulinnusta on erotettu kolme alalajia: nimialalaji Phylloscopus trochilus trochilus, jota tavataan Keski- ja Etelä-Euroopassa, itäsiperialainen Phylloscopus trochilus yakutensis, joka on päälajia suurempi ja harmaampi, sekä Pohjois-Euroopan ja Länsi-Siperian Phylloscopus trochilus acredula, joka on näiden kahden väliltä.
Elinympäristö

Pajulintu on pesimäympäristönsä suhteen erittäin joustava: sitä tavataan kaikenlaisissa metsissä, kunhan niissä on seassa edes muutamia lehtipuita ja suojaavaa aluskasvillisuutta pesäpaikaksi. Lajia tavataan myös mm. tunturikoivikoissa ja -pajukoissa, puistoissa, puutarhoissa, pensaikoissa, taimikoissa, jopa saaristossa karuilla saarilla, joilla kasvaa vain kourallinen puita.
Lisääntyminen

Pajulintu tekee uunimaisen pesänsä maahan, ruohoston sekaan. Se tekee 1-2 pesyettä vuodessa. Muninta tapahtuu touko-kesäkuussa ja toisen kerran heinäkuussa. Pajulintu munii 5–7 valkoista, pilkukasta munaa, joita naaras hautoo 13–14 päivää. Molemmat emot osallistuvat poikasten ruokkimiseen ja hoitamiseen. Poikasia ruokitaan pesään 12−15 päivää ja tämän jälkeenkin vielä kaksi viikkoa.
Ravinto

Pajulintu käyttää ravinnokseen hyönteisiä ja hämähäkkejä.
Aiheesta muualla

Pajulintu - Phylloscopus trochilus (Willow Warbler) (myös ääninäyte) Taivalkosken lukio. Arkistoitu 8.10.2006. Viitattu 22.3.2008.
Tiainen, Juha 1981: Pajulinnun postnuptiaalisen sulkasadon alkamisen ajoittuminen suhteessa pesintään. - Ornis Fennica 58:56−62.
Pajulintu Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Pajulintu (Phylloscopus trochilus)
ITIS: Phylloscopus trochilus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q27239  Wikispecies: Phylloscopus trochilus  ABA: willwa  Avibase: 88F4B969622B8268  BioLib: 8925  BirdLife: 22715240  BOLD: 86961  BOW: wlwwar  BTO: bob13120  CoL: 77FNC  eBird: wlwwar  EPPO: PLOSTR  EUNIS: 1214  EURING: 13120  Fauna Europaea: 97375  Fauna Europaea (new): 0f921a46-8281-4d73-816f-83ca808e97e0  GBIF: 2493052  iNaturalist: 117055  IRMNG: 11316237  ITIS: 179841  IUCN: 22715240  NBN: NHMSYS0000530759  NCBI: 9182  Observation.org: 89  Open Tree of Life: 96282  TSA: 13789  WoRMS: 558579  Xeno-canto: Phylloscopus-trochilus  Laji.fi: MX.33873 
Phylloscopus trochilus
Paittasjärvi (järvi)

| Paittasjärvi |
| --- | --- |
 Lake Paittasjärvi and Nikkaluokta from air in Kiruna och Gällivare, Sweden ja Paittasjärvi ja Nikkaluokta Kiirunassa ja Jällivaarassa
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Ruotsi
Läänit:  Norrbottenin lääni
Maakunnat:  Norrbotten
Kunnat:  Jällivaara, Kiiruna
Koordinaatit:  67°51′08″N, 19°13′20″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kalixjoen vesistö
Valuma-alue:  vesistön pääuoma
Järveen tulevat joet:  Vistasjohka, Láddjujohka
Laskujoki:  Kalixjoki
Järvinumero:  SE753251-165378
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  465 m
Pituus:  19 km  
Leveys:  3,4 km  
Rantaviiva:  61,4 km
Pinta-ala:  29,8 km²
Valuma-alue:  1 065,3 km² 
Keskivirtaama:  23,9 m³/s (MQ) 
Saaria:  9 
 fiPaittasjärvi 
Paittasjärvi (pohjoissaameksi Báittasjávri) on Ruotsin Norrbottenissa Jällivaarassa ja Kiirunassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kalixjoen vesistöalueeseen. Se sijaitsee noin 40 kilometriä Kiirunasta länteen.
Maantietoa

Järvi on noin 19 kilometriä pitkä ja 3,4 kilometriä leveä. Leveys sisältää kuitenkin järven keskiosassa sijaitsevan Pirttivuopion, joka on lähes sulkeutunut lahti. Ilman sitä on järvi, ja samalla sen järvenselkä, vain 2,7 kilometriä leveä. Järvi ja sen laakso sijaitsevat aivan Skandien korkeaksi kohoavien vuorimaisen tunturialueen kaakkoisrajalla. Laakso, johon järvi on muodostunut, on syntynyt viime jääkaudella U-laaksoksi. U-laaksot muotoutuvat, kun virtaava vuoristojäätikkö uurtaa ja kuluttaa laakson kalliopohjaa voimakkaammin kuin sen reunoja pyöristäen laakson profiilin pyöreäksi. Ylhäältä katsoen Paittasjärven laakso on Y-kirjaimen muotoinen, koska siihen yhtyy luoteesta Vistasvággi ja lännestä Láddjujohkan laakso Láddjuvággi. Järvi sijaitsee päälaaksossa, missä jäätikön kulutus on syventänyt laaksoa eniten. Järven pohjoispuolella sijaitsee kahdeksan huippua, joista korkein on Ruoiddačohkka (977 metriä mpy.). Eteläpuolella on järven lähellä alavaa, mutta sielläkin kohoavat kauempana sijaitsevat tunturit varsin korkealle. Järven kaakkoispäässä sijaitsee järven lähellä Lárkinčohkka, jonka huippu kohoaa 1066 metrin korkeuteen, ja idempänä Fávrratčohkka, jonka huippu on 926 metrin korkeudessa. Järven länsipäässä sijaitsee Nikkaluotka, joka on retkeilijöiden suosima lähtöpaikka Kebnekaiselle kiipeileville retkeilijöille. Sinne tulee tie 870 Kiirunasta Kaalasjärven kylän kautta ja tie seuraa järven pohjoispuolta päätyen sitten Nikkaluotkaan. Kiirunan ja Jällivaaran välinen kuntaraja kulkee järven keskilinjaa pitkin.