stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ture Erno

Ture Julius Erikson
Ture Julius Erikson myöh. Erno (7. helmikuuta 1892 Turku – 24. helmikuuta 1967) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat työmies Karl Johan Julius Erikson ja Anna Sandberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Sylvi Nyyssösen kanssa.
Opinnot

Erno kirjoitti ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Turkulaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1912–1914 Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolla ja vuosina 1914–1915 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla.
Jääkärikausi

Erno liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 12. helmikuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa.
Suomen sisällissota

Erno astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. Jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, missä joukko-osastossa otti osaa taisteluihin Lempäälässä, Kämärällä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Erno siirrettiin armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä Kaartin jääkäripataljoonaan, josta hänet komennettiin 11. kesäkuuta 1918 Suomen senaatin puheenjohtajan erinäisten komentoasiain esittelijän nuoremmaksi adjutantiksi. Sotaministeriön kunniamerkkitoimiston sihteeriksi hänet komennettiin 1. tammikuuta 1919 ja puolustusministeriön taisteluvälineosaston asetoimiston sihteeriksi hänet siirrettiin 1. kesäkuuta 1920. Taisteluvälineosaston kuormastotoimiston toimistoupseeriksi hänet komennettiin 1. tammikuuta 1923 (jäi kuitenkin edelleen Asetoimiston palvelukseen ja määrättiin oman toimensa ohella väliaikaisesti hoitamaan Asetoimiston päällikön tehtäviä ja 1. tammikuuta 1927 Asetoimiston vanhemmaksi toimistoupseeriksi. Hänet nimitettiin 29. elokuuta 1928 Taisteluvälineosaston vanhemmaksi toimistoesiupseeriksi sekä 28. tammikuuta1938 saman osaston yleisten asiain toimiston päälliköksi. Hän on myös toiminut useasti taisteluvälineosaston päällikön viransijaisena. Suojeluskuntajärjestössä hän toimi Helsingin suojeluskunnan Sinisen rykmentin 3. pataljoonan päällikkönä vuosina 1918–1919, Akateemisen rykmentin päällikkönä vuosina 1919–1920, Akateemisen pataljoonan päällikkönä vuonna 1921 sekä hoitanut eräitä kertoja Sinisen rykmentin päällikön tehtäviä.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Erno osallistui Uudenmaan läänin väestönsuojelutarkastajana. Välirauhan aikana hän toimi samassa tehtävässä ja jatkosotaan hän osallistui Vaasan sotilasläänin ilmatorjuntatoimiston päällikkönä ja vuodesta 1941 alkaen Hangon Ryhmän ilmasuojelukomentajana. Vuonna 1942 hänet siirrettiin Vaasan sotilasläänin komentajan apulaiseksi ja viransijaiseksi, josta hänet komennettiin Merivoimien esikuntaan ilmasuojelukomentajaksi vuonna 1942 ja toimi tehtävässä vuoteen 1944 saakka.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Erno toimi sisäministeriön väestönsuojeluasiaintoimistossa ja siirrettiin vuonna 1945 Uudenmaan läänin virkaatekeväksi väestönsuojelutarkastajaksi. Rauman sotilaspiirin komentajaksi hänet nimitettiin vuonna 1946. Vakinaisesta palveluksesta hän erosi vuonna 1946 ja siirtyi Helsingin kaupungin palvelukseen kansanhuoltotoimiston polttoaineosaston lämpötekniseksi asiantuntijaksi ja oli tehtävässä vuoteen 1947 saakka. Hän toimi myös muutaman helsinkiläiskiinteistön isännöitsijänä. Hänet on haudattu Turun vanhalle hautausmaalle.
Sotien jälkeinen aika > Luottamustoimet

Erno oli jäsenenä konekiväärin jalustamallilautakunnassa vuonna 1921 ja asenimityslautakunnassa vuosina 1922–1924, konekiväärin standardisoimislautakunnassa hän toimi vuonna 1924 ja konekiväärin kärrymallilautakunnassa vuonna 1925, optillisessa tähtäinvälinelautakunnassa hän toimi vuonna 1927 ja hankintaohjesääntölautakunnassa vuonna 1927. Hän oli laatimassa vuonna 1925 käsikirjan pistooleille 19 ja 23 sekä myöhemmin pistoolille 25. Hän teki laskelmat teollisuuden liikekannallepanoa ja puolustusrevisiota varten sekä teki useita matkoja ulkomaille asehankinnan ja tarkastuksen puitteissa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 27. toukokuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1920  Majuri 6. joulukuuta 1927  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1931 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Väestönsuojelun 1. lk. ansiomerkki  Jääkärimerkki  Ruotsin valtakunnan ilmasuojeluliiton hopeinen ansiomerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania.
Torsten von Essen

Torsten Harald von Essen
Torsten Harald Edvard von Essen  (13. tammikuuta 1892 Jepua – 3. huhtikuuta 1918 Tampere) oli suomalainen jääkäriluutnantti, joka kaatui Tampereen taistelussa Suomen sisällissodassa. Von Essenin vanhemmat olivat asemapäällikkö Edvard Vilhelm von Essen ja Agnes Amanda Nordgren. Hän kävi viisi luokkaa Vaasan suomalaista reaalilyseota ja oli harjoittelijana Mäntän paperitehtaassa.
Von Essen kirjautui Saksaan jääkäripataljoona 27:ään Lockstedtin leirille 4. komppaniaan 13. tammikuuta 1916. Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Saksan itärintamalla Misse-joen, Riianlahden ja Aa-joen taisteluissa. Hän suoritti Libaussa sotakoulun B-kurssin. Suomeen hän palasi jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918 Vaasaan.
Suomen sisällissodassa von Essen palveli 4. jääkäripataljoonassa sekä myöhemmin myös 6. jääkäripataljoonassa, jonka riveissä hän kaatui Tampereen valtauksessa.
von Essen ylennettiin Hifsgruppenführeriksi 1. lokakuuta 1916, Gruppenführeriksi 4. lokakuuta 1917, ja luutnantiksi 11. helmikuuta 1918.
Kuollessaan hän oli naimaton ja kirjoilla Helsingin eteläisessä ruotsalaisessa seurakunnassa. Hänet on haudattu von Essenin perhehautaan Jepualle.
Kunniamerkit

Vapaudenristi IV
Vapaussodan muistomitali
Jääkärimerkki
Jääkärimerkki
Aatos Erkko

| Aatos Erkko |
| --- | --- |
 Aatos Erkko vuonna 1963.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. syyskuuta 1932 Helsinki
Kuollut: 5. toukokuuta 2012 (79 vuotta) Helsinki
Arvonimi: ministeri
Muut tiedot
Yritys:  Sanoma Osakeyhtiö
Asema:  toimitusjohtaja 1965–1976 hallituksen puheenjohtaja 1972–1999
Aatos Juho Michel Erkko (16. syyskuuta 1932 Helsinki – 5. toukokuuta 2012 Helsinki) oli merkittävä suomalainen lehdenkustantaja, ministeri ja yksi Suomen varakkaimmista henkilöistä. Hän oli Helsingin Sanomien päätoimittaja ja Sanoma-yhtiön toimitusjohtaja sekä yhtymän suurin yksittäinen omistaja. Erkon suvun kolmannen polven jäsentä luonnehdittiin yhdeksi Suomen vaikutusvaltaisimmista henkilöistä. Hän esiintyi julkisuudessa vain harvoin.
Tausta

Aatos Erkon isä oli sanomalehtimies ja poliitikko Eljas Erkko ja äiti englantilaissyntyinen Violet Eugenie Sutcliffe, joka oli mahdollisesti äitinsä puolelta juutalaista sukua. Aatos Erkon isoisä oli sanomalehtimies ja poliitikko Eero Erkko.
Aatos Erkko kävi  Suomalaista yhteiskoulua, mutta keskeytti oppikoulun viimeisen kouluvuoden jouluna. Vuonna 1952 hän opiskeli vuoden ajan journalismia Columbian yliopistossa New Yorkissa.
Erkon puoliso vuodesta 1959 oli Jane Airola (1936–2014). Avioliitto oli lapseton.
Ura

Erkko teki uransa Sanoma Osakeyhtiössä.
Oman kertomansa mukaan Aatos Erkko ei olisi halunnut lehtialalle, mutta ei voinut isänsä päätöksiä vastustaakaan. Aatos Erkko aloitti vuonna 1953 suoraan Viikkosanomat-lehden päätoimittajana. Hänet valittiin Sanoma Osakeyhtiön hallitukseen vuonna 1957. Helsingin Sanomien päätoimittaja hän oli 1961–1970 ja sen sekä Ilta-Sanomien kustantajana 1970–1989. Sanoma Osakeyhtiön toimitusjohtaja Erkko oli vuosina 1965–1976. Yhtiön hallituksen puheenjohtajana Erkko toimi 1972–1999. Sanoman hallituksen puheenjohtaja hän oli 1999–2001. Erkko jätti SanomaWSOY:n hallituksen lopulta 1. huhtikuuta 2003.
Suomen EU-äänestyksen alla Erkko laittoi lukuisten lehtien etusivuille EU:n jäsenyyttä kannattavia ilmoituksia. Silloisena Kauppalehden päätoimittajana toimineen Lauri Helveen mukaan Erkko oli vahvasti EU-jäseneksi liittymisen kannalla ja Erkko otti tehtäväkseen Suomen uittamisen EU:n jäseneksi ilmoituskampanjalla. Lehtien joukkoon kuuluivat muiden muassa Helsingin Sanomat,
Aamulehti, Turun Sanomat, Iltalehti, Ilta-Sanomat ja Kauppalehti.
Jane ja Aatos Erkon säätiö on lahjoittanut Tampereen yliopistolle Amerikan-tutkimukseen keskittyvän oppituolin.
Muuta

1950-luvun alussa, hieman alle 20-vuotiaana, Aatos Erkko kaatui ajaessaan polkupyörällä Hietalahden torilla ja löi päänsä katukiveen. Hän sai turmassa aivoverenvuodon, josta hän ei koskaan täysin toipunut. Päänsärkykohtaukset ja keskittymisvaikeudet varjostivat Erkon koko loppuelämää. Myös Aatos Erkon suhde isään Eljas Erkkoon oli vaikea. Isä piti ainoaa poikaansa kyvyiltään mitättömänä ja uskoi tämän tuhoavan perheyhtiön.
Tšekkoslovakian miehityksen jälkimainingeissa syksyllä 1968 yhdysvaltalainen sanomalehti Washington Post julkaisi "varmoihin silminnäkijähavaintoihin" perustuneen uutisen, jonka mukaan Lappeenrantaan oli saapunut satoja siviiliasuisia neuvostoliittolaisia sotilaita ja kaupungin lähimetsiin univormuasuisia puna-armeijan upseereja. Erkko raivostui artikkelista ja lennätti yksityiskoneella Washington Postin apulaisuutispäällikön henkilökohtaisesti Suomen itärajalle tutustumaan tilanteeseen, joka oli täysin rauhallinen.
Presidentti Urho Kekkosen virkakauden ollessa päättymässä syksyllä 1981 Erkko kannatti uudeksi presidentiksi Suomen Pankin vt. pääjohtajaa Ahti Karjalaista. Uudeksi presidentiksi valittiin kuitenkin Helsingin Sanomien toimituksellisen johdon ja lehden poliittisen toimituksen suosikki, pääministeri Mauno Koivisto. Erkko pettyi lehtensä toimitukseen ja peläten jopa puna-armeijan panssarien vyörymistä Suomen itärajan yli vaati lehteään julkaisemaan Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden jatkuvuutta pönkittävän linja-artikkelin. Tähän päätoimittaja Heikki Tikkanen ei kuitenkaan suostunut.
Omistukset

Erkko oli Sanoma-yhtymän suurin yksittäinen omistaja. Kesäkuussa 2009 hänen hallinnassaan oli 23,29 prosenttia yhtiön osakkeista, kun vielä 2003 hän omisti lähes 29 prosenttia osakekannasta. Erkko testamenttasi omistamansa Sanoma-yhtiön osakkeet Jane ja Aatos Erkon säätiölle, jonka hän oli perustanut puolisonsa kanssa vuonna 2002. Erkon kuollessa hänen kaikkien osakkeidensa arvo oli noin 700 miljoonaa euroa.
Kunnianosoituksia

Erkko sai Islannin Haukan ritarikunnan upseerinmerkin (1978), Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkin (1980) sekä Suomen Leijonan ritarikunnan suurristin (1999). Hän sai ministerin arvonimen vuonna 1995, valtiotieteiden kunniatohtorin arvon Helsingin yliopistosta samoin vuonna 1995 ja Brittiläisen imperiumin ritarikomentajan (Knight Commander of the British Empire) arvonimen vuonna 1997.
Stadin Slangi ry valitsi Erkon vuoden 2002 Stadin Kundiksi Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta 2002.
Ritarikunnat

Suomen Leijonan ritarikunta suurristi (1999)
Brittiläisen imperiumin ritarikunta ritarikomentaja (1997)
Valkoisen Ruusun ritarikunta komentaja (1980)
Kirjallisuutta

Blåfield, Antti: Loistavat Erkot: Patruunat ja heidän päätoimittajansa.  Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-28256-3
Karén, Lauri: Aatos Erkko. Yksityinen valtiomies. Helsinki: Otava, 2018. ISBN 978-951-1-32599-4
Liukkonen, Leena: Aatos.  Helsinki:  Siltala, 2014.  ISBN 978-952-234-225-6
Mainio, Aleksi: Erkon kylmä sota: Helsingin Sanomat Moskovan varjossa.  Helsinki:  Siltala, 2018.  ISBN 978-952-234-472-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aatos Erkko Valittujen Palojen haastattelussa vuonna 2005. (Arkistoitu – Internet Archive)
Aatos Erkon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Ylen Elävä arkisto: Vaikutusvaltainen ja vaitelias lehtimoguli Aatos Erkko.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Viikkosanomain päätoimittaja Aatos Erkko työpöytänsä ääressä 1953.
Jenny Lucander

Jenny Lucander (s. 1975) on suomalainen kuvittaja ja graafikko.
Lucander on opiskellut visuaalista alaa Helsingissä ja Göteborgissa. Hän oli ehdolla Pohjoismaiden neuvoston lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkinnon saajaksi vuonna 2016 Sanna Tahvanaisen kanssa teoksella Dröm om drakar (suom. Lohikäärmeunia) ja 2017 Minna Lindebergin kanssa teoksella Vildare, värre, Smilodon, joka oli ehdolla myös Runeberg Junior -palkinnon (2016) ja Rudolf Koivu -palkinnon (2017) saajaksi. Vuonna 2020 Lucander sai Pohjoismaiden neuvoston lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkinnon yhdessä ruotsalaiskirjailija Jens Mattssonin kanssa teoksen Vi är lajon! kuvituksesta. Teos sai myös Punni-palkinnon kunniamaininnan. Vuonna 2022 Lucanderin kuvittama ja Katja Bargumin kirjoittama Muurahaisten ennätyskirja (alkuteos Myrornas rekordbok) valittiin lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-ehdokkaaksi.
Lucanderin isoäiti oli kuvataitelija Anitra Lucander.
Kuvituksia

Katarina von Numers-Ekman: Singer.  Helsinki:  Schildts & Söderströms, 2012.  ISBN 978-951-52-3013-3
Sofia Hedman: Flickan som blev varg.  Vombat, 2014.  ISBN 978-91-86589-43-1
Sanna Tahvanainen: Lohikäärmeunia.  (Dröm om drakar, 2015)  Suomentanut Katriina Huttunen. Helsinki:  Schildts & Söderströms, 2015.  ISBN 978-951-52-3543-5  (suomeksi) / ISBN 978-951-52-3563-3 (ruotsiksi)
Minna Lindeberg: Vildare, värre, Smilodon.  Helsinki:  Förlaget, 2016.  ISBN 978-952-333-010-8
Minna Lindeberg: Lumi Azharian yllä.  (Snön över Azharia, 2017)  Suomentanut Maarit Halmesarka. Helsinki:  Teos; Förlaget, 2017.  ISBN 978-951-851-809-2  (suomeksi) / ISBN 978-952-333-084-9 (ruotsiksi)
Minna Lindeberg: När vi blev vuxna.  Helsinki:  Förlaget, 2018.  ISBN 978-952-333-133-4
Elizabeth Laird: Grobblechops.  Tiny Owl, 2019.  ISBN 978-191-032-841-5
Jens Mattsson: Vi är lajon!  Helsinki:  Förlaget, 2019.  ISBN 978-952-333-193-8
Monica Vikström-Jokela: Lita på mig.  Helsinki:  Förlaget, 2019.  ISBN 978-952-333-225-6
Riina Katajavuori: Kaksi kotia.  Helsinki:  Tammi, 2020.  ISBN 978-952-04-1375-0
Sanna Tahvanainen: Min svarta hund.  Helsinki:  Schildts & Söderströms, 2020.  ISBN 978-951-52-4649-3
Fredrik Sonck: Freja och kråkungen.  Helsinki:  Förlaget, 2020.  ISBN 978-952-333-297-3
Oskar Kroon: Millaisia isät ovat.  (Fakta om pappor, 2021)  Suomentanut Johannes Ekholm. Helsinki:  Etana Editions, 2022.  ISBN 978-952-7105-88-7
Annika Sandelin: Kun isoäiti lensi.  (När farmor flög, 2022)  Suomentanut Veera Antsalo. Helsinki:  Teos & Förlaget, 2022.  ISBN 978-952-363-246-2
Katja Bargum: Muurahaisten ennätyskirja.  (Myrornas rekordbok, 2022)  Suomentanut Veera Antsalo. Helsinki:  Teos & Förlaget, 2022.  ISBN 978-952-363-247-9
Aiheesta muualla

Jenny Lucanderin verkkosivut (englanniksi)
Jenny Lucander Kuvittajat ry:n verkkosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Jenny Lucander Kirjasampo.fi-sivustolla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Katalonia  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Muut:  IdRef
Ludvig XIII:n tyyli

Luxembourgin palatsi.
Ludvig XIII:n tyyli (Louis Treize) tarkoittaa Ludvig XIII:n valtakauden (1610–1643) ajan ranskalaista renessanssia edustanutta arkkitehtuuria. Tyylin katsotaan jatkuneen vielä 1660-luvulla saakka, sillä Ludvig XIV:n tyyli kehittyi vasta silloin. Ludvig XII:n tyylin esimerkkejä ovat Pariisin Luxembourgin palatsi ja St. Gervaisin kirkko.
Lemmikki Louhimies

Lemmikki Louhimies (ent. Becker, ent. Nenonen, ent. Valkeameri, o.s. Louhimies, s. 8. elokuuta 1943) on suomalainen entinen televisio- ja mainoselokuvaohjaaja, nykyään taidemaalari ja kirjailija. Hän on koulutukseltaan taiteen maisteri ja yhteiskuntatieteitten lisensiaatti. Hän toimi Tampereen ammattikorkeakoulussa viestinnän yliopettajana vuoteen 2003 asti.
Lemmikki Louhimies on palkittu monista mainos- ja lyhytelokuvistaan ja ollut toimittaja-ohjaajana MTV:ssä. Hänellä on ollut oma yritys Visuelli Oy.  Nimellä Lemmikki Becker hän käsikirjoitti ja juonsi arvausleikkiaiheista ohjelmaa Ariadnen lanka (MTV, 1991).
Louhimies on toiminut harrastajamaalarien ohjaajana ja järjestänyt useita taidenäyttelyitä maalauksistaan.
Lemmikki Louhimiehen lapsia ovat Aku Louhimies ja Liina Louhimies.
Televisiosarjoja

Ariadnen lanka (MTV3, 1991)
Luultavana (1993)
Näin meitä huijataan (Yle TV1, 1994)
Kirjoja

Becker, Lemmikki: Ratko Ariadnen lankoja : juonikas seuraleikki. WSOY, 1991. ISBN 951-0-17421-1.
Louhimies, Lemmikki: Nosta luovuuden taikurinhattua, kautta spatiumin! Lemmikki Louhimiehen visuaaliset kohtauskortit elokuvakäsikirjoituksen opetuskokeilussa, Tampereen ammattikorkeakoulun julkaisuja, Sarja A. Tutkimuksia 2, Tampere 2002. ISBN 952-5264-11-4.
Louhimies, Lemmikki: The Creator´s Child. Rukousrunoja, Little Sisters of the Poor, Malta 2004. ISBN 99932-0-350-5.
Louhimies, Lemmikki: Henget taistelevat prinsessasta. Omakustanne, 2012. ISBN 978-952-93-1081-4.
Valkeameri, Viena: Kaivo ja oliivipuu. Omakustanne, 2014. ISBN 978-952-93-3404-9.
Valkeameri, Viena-Lemmikki: Olivia, mea culpa! E-kirja,  2014. ISBN 9789522829986.
Valkeameri, Viena-Lemmikki: Näytteleekö Kristiina, (Ruotsin kuningatar) E-kirja,  2014. ISBN 9789523220270.
Valkeameri, Viena-Lemmikki: Karkota iso Paha. E-kirja, omakustanne, 2015. ISBN 9789523220287.
Valkeameri, Viena-Lemmikki: Mielen korvat, murhan kuiske. Omakustanne, 2016. ISBN 978-952-93-6951-5.
Valkeameri, Lemmikki: Ikoni katsoo maalaria, 2018, elisa ja ellibs, ekirja ISBN 978-952-69067-5-1
Valkeameri, Lemmikki: Ikoni katsoo maalaria, 2018, omakustanne ISBN 978-952-93-9398-5
Valkeameri, Lemmikki: Galaxien omistajan tytär,  2019, elisa ja ellinbs, ekirja, ISBN 978-952-69067-6-8
Louhimies, Lemmikki: Katariina Jagellonican ilon lähteet, 2020, sid ISBN 978-952-69067-7-5
Louhimies, Lemmikki: Katariina Jagellonican ilon lähteet, 2020, epub, ISBN 978-952-69067-8-2
Aiheesta muualla

Lemmikki Becker Radio- ja tv-arkiston Ritva-tietokannassa
Lemmikki Louhimies Elonetissä.
Lemmikki Louhimies Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Annie Ernaux

| Annie Ernaux |
| --- | --- |
 Ernaux toukokuussa vuonna 2017.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. syyskuuta 1940 (ikä 84)
Kirjailija
Tuotannon kieli: ranska
Pääteokset:  Vuodet (Années, 2021)
Palkinnot
 2022 Nobelin kirjallisuuspalkinto 
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Annie Ernaux (s. Duchesne, s. 1. syyskuuta 1940) on ranskalainen kirjailija. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 2022.
Lapsuus ja koulutus

Ernaux varttui Normandiassa Yvetot’ssa työväenluokkaisessa perheessä. Myöhemmin hänen vanhempansa omistivat kahvilan ja ruokakaupan. Ernaux opiskeli Rouenin ja Bordeaux’n yliopistoissa kasvatustieteitä ja nykykirjallisuutta ja jatkoi opintoja jonkin aikaa Marivaux’ssa.
Opintojen jälkeen 1970-luvulla Ernaux opetti Bonnevillen lukiossa, Éviren yliopistossa Annecy-le-Vieux’ssä ja Pontoisessa ja työskenteli myöhemmin Kansallisen etäopetuksen keskuksessa (Centre national d’enseignement à distance CNED).
Kirjailijan ura

Ernaux'n ensimmäinen teos oli omaelämäkerrallinen romaani Les Armoires vides (1974). Toisesta omaelämäkerrallisesta teoksestaan La Place (’Miehen paikka’, 1984) hän sai Renaudot-palkinnon. La Place kertoo Ernaux'n isäsuhteesta, hänen lapsuuskokemuksistaan pienessä ranskalaiskaupungissa ja aikuistumisesta.
Ernaux valitsi teoksissaan jo varhain omaelämäkerrallisen tyylin, jossa hän yhdistää yksilöllisiä kokemuksia yhteiskunnallisiin ja historiallisiin tapahtumiin. Hän on todennut saaneensa vaikutteita sosiologi Pierre Bourdieu’lta ja puhuu kirjoittamisensa yhteydessä sosiologisesta katseesta. Kirjailija on sanonut tyylinsä sijoittuvan kirjallisuuden, historian ja sosiologian väliin (’in-between’).
»Tällä tarkoitan sitä, että pyrin tekemään 'elettyä' kokemusta tarkan konkreettiseksi luopumatta kirjallisuuden erityisyydestä, vaatimuksesta kirjoittaa hyvin, ehdottomasta sitoutumisesta aiheeseen. Tämä tarkoittaa tietysti myös sitä, ettei kuulu mihinkään tiettyyn genreen, olipa kyseessä romaani tai omaelämäkerta.»
Teoksissaan Ernaux on kartoittanut muun muassa vanhempiensa sosiaalista etenemistä, nuoruuttaan, avioliittoaan, intohimoista ihmissuhdettaan, aborttiaan, Alzheimerin tautia, äitinsä kuolemaa ja rintasyöpää.
Ernaux'n teokset ovat usein hyvin lyhyitä: ne voi lukea vajaassa tunnissa, niin myös uutena suomennoksena 2024 ilmestyneen Puhdas intohimo -romaanin, jossa on vain runsaat 70 väljästi taitettua sivua.
Ernaux'n vuonna 2008 ilmestynyt muistelmateos Les Années (Vuodet, 2021) oli arvostelumenestys, ja sitä pidetään hänen pääteoksenaan. Kirja kertoo Ranskan yhteiskunnasta toisen maailmansodan lopusta 2000-luvun alkuun. Vuodet-teoksessa Ernaux etääntyy aiemmin tunnusomaisesta autofiktiivisestä tyylistään, jota hän kutsuu autososiobiografiaksi, kohti sosiologista näkökulmaa. Ville Hänninen kirjoittaa kritiikissään Parnassossa, että vaikka Ernaux käyttää vaarallista me-muotoa, painotus on silti subjektiivinen ja muistot esimerkiksi 1960-luvusta ovat hyvin erilaisia kuin suomalaisilla. Vuodet sai vuonna 2008 Académie françaisen François Mauriac -palkinnon, 2008 Marguerite Duras -palkinnon.
Ernaux on inspiroinut tyylillään uudemman polven ranskalaiskirjailija Édouard Louis’ta. ”Minulle se oli kuin räjähdys”, Louis kertoi ensimmäisestä kohtaamisestaan Ernaux'n teosten kanssa. Ernaux oli saanut Louis’n ”ymmärtämään, kuinka kumouksellinen omaelämäkerta voi olla”.
Palkinnot ja tunnustukset

1977 Prix d’honneur vuoden 1977 romaanista Ce qu'ils disent ou rien
1984 La Placen Renaudot-palkinto
2008 Prix Marguerite-Duras Les Annéesille
2008 Prix François-Mauriac Les Annéesille
2008 Prix de la langue française koko tuotannosta
2014 kunniatohtori Cergy-Pontoisen yliopistosta
2016 Strega European Prize for the Years (käännetty italiaksi nimellä Gli Anni (L'Orma)
2017 Prix Marguerite-Yourcenar, Kansalaisyhteiskunnan multimedian tekijöiden yhdistyksen myöntämä elämäntyöpalkinto
2018 Premio Hemingway per la letteratura koko tuotannosta
2019 Prix Formentor
2019 Premio Gregor von Rezzori Una Donnalle
2019 Kansainvälinen Booker-palkinto-ehdokas
2022 Nobelin kirjallisuuspalkinto
Teokset

Les Armoires vides.  (Gallimard, 1984)  Paris:  Gallimard, 1974.  ISBN 978-2-07-037600-1
Ce qu'ils disent ou rien.  (Incorporated, 1989)  Paris:  Gallimard, 1977.  ISBN 978-0-7859-2655-9
La femme gelée.  Paris:  Gallimard, 1981.  ISBN 978-0-7859-2535-4
La place.  Paris:  Gallimard, 1983.  ISBN 978-2-07-037722-0
Une Femme.  Paris:  Gallimard, 1987.
Passion simple.  Paris:  Gallimard, 1991.  ISBN 978-2-07-038840-0
La honte.  Paris:  Gallimard, 1997.
Je ne suis pas sortie de ma nuit.  Paris:  Gallimard, 1997.
La Vie extérieure: 1993–1999.  Paris:  Gallimard, 2000.
L’événement.  Paris:  Gallimard, 2000.  ISBN 978-2-07-075801-2
Se perdre.  Paris:  Gallimard, 2001.
L’occupation.  Paris:  Gallimard, 2002.
Les années.  (suom. Vuodet)  Paris:  Gallimard, 2008.  ISBN 978-2-07-077922-2
L’autre fille.  Paris:  Nil, 2011.  ISBN 978-2-84111-539-6
L’atelier noir.  Paris:  Éditions des Busclats, 2011.
Écrire la vie.  Paris:  Gallimard, 2011.
Retour à Yvetot.  Éditions du Mauconduit, 2013.
Regarde les lumières mon amour.  Seuil, 2014.
Mémoire de fille.  Gallimard, 2016.
Hôtel Casanova.  Gallimard Folio, 2020.
Le jeune homme.  Gallimard, 2022.