stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marek Švec

| Mitalit> Miesten kreikkalais-roomalainen paini.Maa:   Tšekki.MM-kilpailut  | Mitalit> Miesten kreikkalais-roomalainen paini.Maa:   Tšekki.MM-kilpailut  | Mitalit> Miesten kreikkalais-roomalainen paini.Maa:   Tšekki.MM-kilpailut  | Miesten kreikkalais-roomalainen paini> Maa:   Tšekki. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Gävle 1998 | 97 kg |  |
|  Hopeaa | Guangzhou 2006 | 96 kg |  |
|  Pronssia | Baku 2007 | 96 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Haaparanta 2004 | 96 kg |  |
|  Pronssia | Moskova 2006 | 96 kg |  |
|  Pronssia | Vilna 2009 | 96 kg |  |
Marek Švec (s. 17. helmikuuta 1973 Havlíčkův Brod) on tšekkiläinen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija, joka kilpailee 96-kiloisten sarjassa. Hän on saavuttanut urallaan MM-tasolta kaksi hopeaa ja yhden pronssin. EM-kilpailuista Švec on vottanut kolme pronssimitalia, viimeisin Vilnasta vuodelta 2009. Švec osallistui myös Atlantan olympialaisiin 1996, missä hän sijoittui kahdeksanneksi sekä Pekingin olympialaisiin 2008, missä hänen sijoituksensa oli viides.
Arfakvuorenputkikuono

| Arfakvuorenputkikuono> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Heimo::  Hedelmälepakot Pteropodidae
Suku::  Nyctimene
Laji::  cyclotis
Kaksiosainen nimi
 Nyctimene cyclotis  K. Andersen, 1910 

Katso myös
   Arfakvuorenputkikuono Wikispeciesissä   Arfakvuorenputkikuono Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Arfakvuorenputkikuono (Nyctimene cyclotis) on Indonesiassa elävä hedelmälepakoiden heimoon kuuluva  lepakkolaji. Sitä on tavattu Länsi-Papuan Arfak-vuoristossa ja mahdollisesti myös Mansuarin saarella. Lajin taksonomia on epäselvää ja se saattaa kuulua samaan lajiin Nyctimene certansin kanssa. Randolph L. Petersonin vuonna 1991 julkaistun tutkimuksen mukaan lajit kuitenkin eroavat toisistaan morfologisesti niin paljon, että ne olisivat omia lajejaan.
Arfakvuorenputkikuono on pienikokoinen ja pitkäkarvainen. Selässä karvojen kärjet ovat rusehtavat, lisäksi lepakolla on ohut siima. Korvat ovat pyöreäkärkiset ja epätavallisen leveät.
Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin suomenkieliseksi nimeksi on arfakvuorenputkikuono.
Manitas de Plata

Manitas de Plata vuonna 1968.
Manitas de Plata (oik. Ricardo Baliardo, 7. elokuuta 1921 Sète – 5. marraskuuta 2014 Montpellier) oli ranskalainen flamencokitaristi, joka nousi kansainväliseen suosioon 1960-luvulla. Hän levytti vuodesta 1963 lähtien noin 80 albumia, joita on myyty yhteensä noin 93 miljoonaa kappaletta. Hän esiintyi muun muassa 14 kertaa New Yorkin Carnegie Hallissa.
Ricardo Baliardo syntyi hevoskauppiaan poikana romanikaravaanissa Etelä-Ranskan Sètessä. Luku- ja kirjoitustaidoton poika ei käynyt koulua, vaan elätti perhettään turistialueiden katusoittajana kesäisin ja renkaanpaikkaajana talvisin. Näin hän omaksui espanjankielisen taiteilijanimensä Manitas de Plata, suomeksi ”pienet hopeiset kädet”. Hän tuli aluksi tunnetuksi soittamalla vuosittain mustalaisten kokoontumisessa Camarguessa, jossa hänen esityksiään myös äänitettiin 1955. Kuutta vuotta myöhemmin amerikkalainen Connoisseur-levymerkin tuottaja Alan Silver kuuli äänityksiä, matkusti Etelä-Ranskaan ja teki pelottavan näköisen ja sukulaismiestensä alati vartioiman kitaristin kanssa levytyssopimuksen. Tuloksena oli vuoden 1963 albumi Gypsy Flamenco, jolla lauloi Manitas de Platan serkku José Reyes.
Manitas de Plata nousi kansainväliseen suosioon 1960-luvulla ja esiintyi erityisesti Ranskan Rivieran matkailukohteissa kuten Saint-Tropez’ssa. Pablo Picasso kaiversi kuvia hänen kitaraansa; Salvador Dalí, Jean Cocteau ja Brigitte Bardot ylistivät häntä. Hän ei juuri puhunut ja jos puhui, hänen espanjansekaiset lyhyet tokaisunsa piti tekstittää Ranskan televisiossa. Hänen albumejaan myytiin noin 93 miljoonaa kappaletta, ja rahat hän sijoitti loistoautoihin (tarinan mukaan rahoja säilytettiin Rolls-Roycessa, koska taiteilija ei luottanut pankkeihin) ja jatkuvasti kasvavan jälkeläis- ja sukulaiskaartin elättämiseen. Lapsia hänellä on ehkä jopa 28. Monet hänen lapsistaan ja muista sukulaisistaan ovat myös flamencomuusikoita, kuten monet Gipsy Kings -yhtyeen jäsenistä.
Manitas de Plata kuoli hoitokodissa Montpellier’ssa 93-vuotiaana marraskuussa 2014.
Angels Flight

Funikulaarin vaunu.
Angels Flight on Los Angelesin keskustassa toimiva funikulaari, jonka ala-asema on South Hill Streetillä ja yläasema California Plazalla South Grand Avenuella. Funikulaari aloitti toimintansa ensimmäisen kerran vuonna 1901.
Musiikki

Los Angelesin kaupunki tilasi kapellimestari David Woodardin säveltämään ja esittämään kappaleen ”An Elegy for Two Angels” Angels Flightin kunniaksi. Sen ensi-ilta oli 15. maaliskuuta 2001.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Angels Flight Wikimedia Commonsissa
Apple Corps

| Apple Corps |
| --- | --- |
Perustettu:  1968
Toimitusjohtaja:  Jeff Jones
Kotipaikka:  Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Kotisivu:  applecorps.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Apple Corps on multimediayritys, jonka The Beatlesin jäsenet perustivat Lontoossa tammikuussa 1968. Yhtye perusti yrityksen korvatakseen aikaisemman yrityksensä (Beatles Ltd) ja muodostaakseen konglomeraatin.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Apple Corps
Zothique

| Zothique |
| --- | --- |
 Zothique-novelli ”Adomphan puutarha” oli Weird Talesin kansikuvatarinana kesäkuun 1938 numerossa.
Kirjailija:  Clark Ashton Smith
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia, kauhu, conte cruel
Kustantaja:  Weird Tales
Julkaistu:  16 osaa vuosina 1932–1953

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Zothique on yhdysvaltalaisen Clark Ashton Smithin kirjoittama fantasianovellien sarja, joka julkaistiin vuosina 1932–1953. Sarjan novellit sijoittuvat kuvitteelliseen Zothiquen maailmaan, joka on kaukaisessa tulevaisuudessa maapallon viimeinen asuttu manner. Tyylillisesti Zothique edustaa kuoleva maailma- sekä miekka ja magia -genrejä. Novellit ovat sävyltään synkkiä, ja nekrofilia ja elävät kuolleet ovat niissä toistuva teema. Toisinaan tarinoissa on myös hienovaraista erotiikkaa.
Smith kirjoitti Zothique-novellit kolmessa erässä. Ensimmäiset kymmenen tarinaa valmistuivat vuosina 1932–1934, minkä jälkeen Smith piti taukoa fiktion kirjoittamisesta. Vuosina 1935–1938 hän kirjoitti neljä tarinaa lisää. 1940-luvun lopussa ja 1950-luvun alussa hän kirjoitti vielä kaksi Zothiqueen sijoittunutta novellia. Lisäksi Smith kirjoitti aiheesta runon ja näytelmän sekä joukon keskeneräiseksi jääneitä novelleja. Yhtä lukuun ottamatta kaikki valmistuneet Zothique-novellit julkaistiin ensi kertaa pulp-lehti Weird Talesissa. Myöhemmin sarja on julkaistu kokoelmana, mikä oli myös Smithin toive. Smithin Zothique-novellit on julkaistu myös suomeksi vuonna 2021 ilmestyneessä kokoelmassa Zothique.
Kuvaus maailmasta

Zothique-novellit sijoittuvat miljoonien vuosien päähän tulevaisuuteen, synkkään, ikivanhaan maailmaan, jossa taikuus ja yliluonnolliset olennot ovat ottaneet tieteen paikan. Aurinko on sammumassa ja verenpunainen, ja maailma on täynnä hylättyjä kaupunkeja ja unohdettuja hautoja. Smithin novelleissa esiintyvä maailmankuva on kehämäinen: korkeakulttuurit syntyvät ja kukoistavat, mutta aikanaan myös tuhoutuvat. Tässä mielessä Zothique muistuttaa Smithin Poseidonis- ja Hyperborea-maailmoja, mutta eroaa niistä siinä, että se on viimeisenä tuhoutuva sivilisaatio.
Koska Zothiquen asukkaat elävät lähestyvän maailmanlopun alla, he eivät mieti tulevaisuutta vaan elävät hetkessä. Heidän moraalinsa on rappeutunut ja heidän dekadentti elämänsä on jatkuvaa nautintojen hakemista ja irstailua. Tuomion ja menetyksen tunteet ovat Zothique-novelleissa toistuva teema, ja niissä esiintyy usein nekrofiliaa ja eläviä kuolleita. Myöhäisemmissä novelleissa on myös eroottisia vivahteita, ja Zothique onkin Smithin teossarjoista seksuaalisesti rohkein. Usein erotiikka esiintyy rinta rinnan kuoleman, kidutuksen ja sadismin kanssa.
Smith itse kuvaili maailmaa seuraavasti:
»Zothique – – on maapallon viimeinen asuttu manner. Nykyiset mantereet ovat uponneet, mahdollisesti useita kertoja. Jotkut ovat jääneet veden alle, toiset ovat nousseet osittain uudelleen ja järjestyneet uudelleen. Zothique – – käsittää Vähän-Aasian, Arabian, Persian, Intian, osia Pohjois- ja Itä-Afrikasta sekä suuren osan Indonesian saaristosta. Uusi Australia sijaitsee jossain etelässä. Lännessä on vain muutamia tunnettuja saaria, kuten Naat, jossa on säilynyt mustia kannibaaleja. Pohjoisessa on suunnattomia tutkimattomia aavikoita; idässä suunnaton tutkimaton meri. Kansat polveutuvat pääasiassa arjalaisista ja seemiläisistä, mutta luoteessa on myös neekerien kuningaskunta (Ilcar); mustia on hajallaan myös muissa maissa, pääasiassa palatsien haaremeissa. Eteläisillä saarilla elää indonesialaisten ja malaijilaisten rotujen jäänteitä. Modernin sivilisaation tiede ja koneet ovat unohtuneet kauan sitten, samoin nykyiset uskonnot. Monia jumalia kuitenkin palvellaan, ja taikuus ja demonologia kukoistavat kuten muinaisina aikoina. Merenkulkijat käyttävät vain airoja ja purjeita. Tuliaseita ei tunneta – vain muinaisuuden jousia, nuolia, miekkoja, keihäitä, jne. Laajimmin puhutulla kielellä – – on indoeurooppalaiset juuret ja siinä on paljon vaikutteita sanskritista, kreikasta ja latinasta.» 
(Kirje L. Sprague de Campille, 3. marraskuuta 1953)
Smithin alkuperäinen näkemys Zothiquesta oli manner nimeltä Gnydron, joka sijaitsisi Etelä-Atlantilla ja jolla vieraili olentoja toisista ulottuvuuksista ja galakseista. Lopullisessa muodossaan Zothique oli kuitenkin melko erilainen, eikä tarinoissa esiinny avaruusolioita. Toisin kuin Smithin Hyperborea-sarjassa, novelleissa ei esiinny viittauksia kirjailijatoveri H. P. Lovecraftin aloittamaan Cthulhu-mytologiaan. Useimmissa tarinoissa ei myöskään ole mukana Hyperborea-tarinoille tyypillistä ironista huumoria.
Novellit > Manaajien valtakunta (1932)

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Muinaiset kamariherrat ja ruhtinaat olivat heidän tarjoilijoitaan, ja kielisoittimia näppäilivät heidän ilokseen kultatukkaiset hoikkasormiset keisarinnat, jotka turmeltumattomina olivat nousseet haudan yöstä. Kauneimmat heistä, ne jotka olivat parhaiten säästyneet rutolta ja madoilta, joutuivat manaajien rakastajattarina tyydyttämään heidän nekrofiilistä himoaan. | ” |
– ”Velhojen valtakunta” (suom. Ilkka Äärelä).
”Manaajien valtakunta” (The Empire of the Necromancers) on ensimmäinen Smithin kirjoittama Zothique-novelli, ja se myös julkaistiin ensimmäisenä. Smith sai novellin almiiksi tammikuussa 1932. Tarina ilmestyi Weird Talesissa saman vuoden syyskuussa. Novelli julkaistiin suomeksi nimellä ”Velhojen valtakunta” samannimisessä antologiassa vuonna 1989.
Novelli alkaa johdannolla, jossa esitellään Zothiquen maailma. Sitä kuvaillaan viimeiseksi mantereeksi, ”jonka apeaa taivasta valaisevat himmeä aurinko ja pelottavan kirkkaat tähdet” (suom. Ilkka Äärelä). Itse tarina kertoo kahdesta kuolleistamanaajasta, jotka joutuvat herättämänsä pelon vuoksi pakenemaan autiomaahan. Sieltä he löytävät ruton autioittaman kaupungin, jonka asukkaat he herättävät eloon ja pakottavat orjikseen.
Ryan Harveyn mukaan ”Manaajien valtakunta” mainitaan usein Smithin parhaana novellina, ja se onkin hänestä ihanteellinen avaus sarjalle. P. A. Mannisen mukaan novelli on ”täynnä nopeatempoista toimintaa, kauhutarinoista lainattuja elementtejä ja usein toistuvaa splatteria” ja siten sisältää ”1930-luvun halpatuotantofantasioiden merkittävimmät piirteet”.
Novellit > Kiduttajain saari (1932)

”Kiduttajain saari” (The Isle of the Torturers) valmistui heinäkuussa 1932 ja julkaistiin Weird Talesissa seuraavan vuoden maaliskuussa. Novelli suomennettiin nimellä ”Kiduttajien saari” kokoelmaan Viimeinen hieroglyfi vuonna 1994.
Novelli kertoo nuoresta kuningas Fulbrasta, joka kaupunkinsa ainoana asukkaana selviytyy kulkutaudista. Fulbra lähtee merimatkalle ja haaksirikkoutuu saarelle, jonka asukkaat tunnetaan julmuudestaan. Fulbra joutuu heidän vangikseen, ja häntä kidutetaan mielikuvituksellisin tavoin.
”Kiduttajain saaressa” kuolema näyttäytyy sekä kiehtovana että pelottavana. Se esitetään tarinassa siunauksena ja lopullisena pakokeinona piinasta. Ryan Harvey tulkitsee Smithin pitävän elämää kärsimyksenä, josta kuolema tarjoaa poispääsyn. Tarinan alussa esiintyvä kulkutauti ”hopeinen kuolema” on mahdollisesti viittaus Edgar Allan Poen novelliin ”Punaisen kuoleman naamio”.
Novellit > Kalmiston jumala (1932)

”Kalmiston jumala” (The Charnel God) valmistui marraskuussa 1932 ja julkaistiin Weird Talesissa maaliskuussa 1934. Novelli suomennettiin nimellä ”Kuolleiden jumala” kokoelmassa Viimeinen hieroglyfi.
”Kalmiston jumala” sijoittuu Zul-Bha-Sairin kaupunkiin, jonka jumala Mordiggian vaatii omakseen kaikki ruumiit. Kaupunkiin saapuu ulkomaalainen matkalainen Elaith, joka vaipuu sairautensa vuoksi kataleptiseen uneen. Elaithia luullaan kuolleeksi, jolloin hänen kumppaninsa Phariom lähtee pelastamaan rakastettuaan Mordiggianin temppelistä.
”Kalmiston jumala” on Zothique-novelleista suoraviivaisimpia ja seikkailullisimpia. Tyylillisesti se edustaa miekka ja magia -kirjallisuutta. Tarinassa Smithin värikäs kielenkäyttö on tavanomaista pienemmässä roolissa, ja pääosan saa itse tarina. Seikkailijat kohtaavat Mordiggianin temppelissä ghouleja, mikä on viittaus sekä keskiaikaisiin taruihin että H. P. Lovecraftin tarinaan ”Pickmanin malli” (1927).
Novellit > Synkkä jumalankuva (1932)

”Synkkä jumalankuva (The Dark Eidolon) valmistui joulukuussa 1932 ja ilmestyi Weird Talesin tammikuun 1935 numerossa. Lehti ei hyväksynyt tarinaa heti, vaan Smith joutui lyhentämään sitä julkaisua varten. Alkuperäinen versio ei ole säilynyt. Novelli suomennettiin nimellä ”Musta seitti” kokoelmassa Viimeinen hieroglyfi.
Tarina kertoo kuolleistamanaaja Namirrhasta, joka nuorena joutuu kokemaan vääryyttä keisari Zotullan taholta. Namirrha vannoo kostoa ja päättää opetella taikakeinoja, jotta voisi kostaa. Vuosia myöhemmin hän palaa Zotullan luo ja kutsuu keisarin hoveineen käymään noituudella luomaansa palatsiin. Namirrhan epäkuolleet palvelijat järjestävät hoville irvokkaita huvituksia, minkä jälkeen velho kiduttaa Zotullaa ja tämän lempivaimoa Obexahia. Lopussa Namirrhan kostonhimo kuitenkin kostautuu.
”Synkkä jumalankuva” on pisin Zothique-tarina, ja alkuperäinen versio oli vieläkin pidempi. Tarinaa onkin kritisoitu liiallisesta pituudesta. Ryan Harveyn mukaan Smithin halu kuvailla synkkiä näkyjään menee liiallisuuksiin ja hidastaa juonta tarpeettomasti. Kuitenkin ”Synkän jumalankuvan” kuolemaa ja rappiota vilisevä kuvasto tekee siitä yhden keskeisimmistä Zothique-novelleista. Tarinassa on myös ironiaa, kun Namirrhan palvoma paha jumala Thasaidon huomauttaa viisaasti, että Namirrhan tulisi itse asiassa olla kiitollinen Zotullalle, sillä ilman tätä hänestä ei koskaan olisi tullut mahtavaa velhoa. Humoristisena yksityiskohtana Namirrhan nimi on lopusta alkuun luettuna Ahriman, pahuuden henkilöitymä zarathustralaisuudessa.
Novellit > Kuningas Euvoranin matka (1933)

”Kuningas Euvoranin matka” (The Voyage of King Euvoran) valmistui tammikuussa 1933. Se ilmestyi samana vuonna Smithin omassa kokoelmassa The Double Shadow, sillä Weird Talesin toimittaja Farnsworth Wright ei hyväksynyt tarinaa. Vuonna 1943 Smith laati novellista lyhennetyn version, jolle hän antoi nimeksi ”Quest of the Gazolba”. Hän sai lyhennelmän myydyksi 1946, ja se ilmestyi Weird Talesissa seuraava vuonna. Tämä versio on noin kolmanneksen alkuperäistä lyhyempi.
”Kuningas Euvoranin matka” kertoo kuningas Euvoranista, jonka kruunussa on harvinainen täytetty gazolba-lintu. Euvoran saa vangiksi velhon, jonka hän määrää kidutettavaksi. Velho kostaa loitsimalla gazolban, joka herää eloon ja lentää pois. Valtansa säilyttääkseen Euvoranin on löydettävä uusi gazolba, jota hän lähtee metsästämään kaukaisen idän saaristosta. Siellä hän kohtaa monenlaisia seikkailuja, kuten vampyyrejä sekä jättiläislintuja, jotka vangitsevat ja täyttävät ihmisiä.
”Kuningas Euvoranin matka” oli alkujaan tarkoitettu Smithin Hyperborea-sarjaan, mutta kirjoitusprosessin aikana sen miljöö vaihtui. Will Murray on esittänyt, että Smith oli kirjoitusaikaan niin innoissaan Zothiquesta, ettei saanut kirjoitettua muuta. Ryan Harvey taas on arvellut, että syynä oli Zothique-tarinoiden Hyperborea-sarjaa parempi taloudellinen menestys. Joka tapauksessa novellissa on mukana ironista huumoria ja satiiria, mikä on tyypillistä Hyperborea-tarinoille mutta epätavallista Zothiquelle. Harveyn mukaan ”huumoriton Zothique” ei olekaan sopiva miljöö tarinalle, jonka ironia monen Hyperborea-tarinan tavoin käy tympeäksi liian nopeasti.
Novellit > Kutoja hautaholvissa (1933)

”Kutoja hautaholvissa” (The Weaver in the Vault) valmistui maaliskuussa 1933 ja ilmestyi Weird Talesissa seuraavan vuoden tammikuussa. Wrightin pyynnöstä Smith kuvitti novellin itse.
Novelli kertoo kolmesta seikkailijasta, jotka tunkeutuvat muinaiseen hautakammioon ryöstääkseen sinne piilotetut aarteet. Hautakammio kuitenkin romahtaa, jolloin seikkailijat jäävät sinne vangiksi ja joutuvat kohtaamaan hautaa vartioivan hirviön.
”Kutoja hautaholvissa” on lyhyt ja juoneltaan yksinkertainen. Siinä ei ole juuri varsinaista juonta, vaan pääosassa on hautaa vartioiva hirviö. Juonessa on yhtymäkohtia Hyperborea-novelliin ”Satampra Zeiroksen tarina”. Ryan Harveyn mukaan ”Kutoja hautaholvissa” on keskinkertainen tarina, mutta hautaa vartioiva hirviö on mieleenjäävä luomus ja samalla sekä vaarallinen että kaunis. Lisäksi hautakammio on hänestä osuvin mahdollinen tapahtumapaikka Zothique-tarinalle.
Novellit > Haudassa siinnyt (1933)

Smith sai ”Haudassa siinneen” (The Tomb-Spawn) valmiiksi heinäkuussa 1933, ja se ilmestyi Weird Talesissa toukokuussa 1934. Wright hylkäsi novellin ensin, koska se muistutti liikaa ”Kutojaa hautaholvissa”.
Kuten edeltäjänsä, myös ”Haudassa siinnyt” kertoo seikkailijoista, jotka tunkeutuvat muinaisiin raunioihin ja kohtaavat siellä asuvan hirviön. Tarinan loppu on kuitenkin hieman erilainen, ja siinä korostetaan, ettei päähenkilöiden kuolema hyödytä ketään tai johda uuden elämän syntyyn. Tämä heijastelee Zothiquen omaa kohtaloa, loppuun kulumisesta seuraavaa tuhoa.
Novellit > Uluan noitakeinot (1933)

”Uluan noitakeinot” (The Witchcraft of Ulua) valmistui elokuussa 1933 ja julkaistiin Weird Talesissa helmikuussa 1934. Smithillä oli vaikeuksia saada novelli julkaistuksi. Smith sai kuitenkin lopulta Wrightin julkaisemaan tarinan sen seksuaalisesta kuvastosta huolimatta. Hän joutui kuitenkin kirjoittamaan tarinan osittain uusiksi. Sekä alkuperäinen että uudistettu versio ovat säästyneet.
Novelli kertoo nuoresta miehestä Amalzainista, jolle järjestyy pesti kuningas Famorghin viininkantajana. Amalzainin iäkäs sukulainen varoittaa tätä irstaan hovin vaaroista, mutta Amalzain ei noudata neuvoa. Famorgh paljastuukin dekadentiksi hallitsijaksi, jonka tytär Ulua harjoittaa noituutta. Ulua yrittää vietellä Amalzainin, joka kuitenkin kieltäytyy kunniasta, jolloin Ulua rangaistukseksi lumoaa Amalzainin.
Novellissa on vahva eroottinen sävy sekä kuvastoa, jossa seksi ja kuolema kohtaavat. Kuitenkin tarinan varsinainen moraaliopetus on siveä, joskaan ei todennäköisesti sellainen, johon Smith itse uskoi. Tarinan juoni muistuttaa jonkin verran Smithin Averoigne-sarjaan kuuluvaa ”Mother of Toads” -tarinaa, jossa esiintyy Uluan kaltainen viettelijätär. ”Mother of Toadsin” viettelijä on kuitenkin luotaantyöntävä, kun taas Ulua kuvataan kiihottavaksi.
Novellit > Xeethra (1934)

”Xeethra” valmistui maaliskuussa 1934 ja ilmestyi Weird Talesissa saman vuoden joulukuussa. Samoin kuin ”Uluan noitakeinojen” kohdalla, Smithin oli kirjoitettava ”Xeethra” uudestaan saadakseen sen julkaistuksi. Molemmat versiot ovat säilyneet. Novelli julkaistiin suomeksi kokoelmassa Viimeinen hieroglyfi.
Tarinan päähenkilö Xeethra on nuori paimen, joka löytää maagisen puutarhan. Hän syö hedelmästä ja muistaa edellisen elämänsä Calyzin kuningas Amerona. Xeethra uskoo olevansa Amero ja lähtee etsimään valtakuntaansa.
”Xeethra” poikkeaa muista Zothique-tarinoista, sillä siinä ei ole kuvauksia kidutuksesta, epäkuolleista tai muista kauhuista. Sen sijaan sen teemoja ovat kaipuu ja katumus. Ryan Harveyn mukaan tarina on yksi parhaista Zothique-novelleista. Hän tulkitsee sen viestiksi, että kuolevassa maailmassa muisti on ”äärimmäinen kirous” ja että tietämättömyys on joskus siunaus. Xeethra on elämäänsä paimenena tyytyväinen, kunnes syö hedelmästä, joka antaa hänelle muistin. Tuhoon tuomitussa maailmassa elävä voi olla onnellinen, kunhan ei ole tietoinen sen ylevästä menneisyydestä. Teemoiltaan ”Xeethra” muistuttaakin Poseidonis-tarinaa ”Viimeinen loitsu” (1930).
St. James Guide to Fantasy Writers -teoksen Smithiä käsittelevä artikkeli nimeää ”Xeethran” parhaaksi Zothique-tarinaksi yhdessä ”Elävien kuolleitten Naatin” kanssa.
Novellit > Viimeinen hieroglyfi (1934)

”Viimeinen hieroglyfi” (The Last Hieroglyph) valmistui maalis-toukokuussa 1934 ja julkaistiin Weird Talesissa seuraavan vuoden huhtikuussa. Smith tarkoitti sen viimeiseksi Zothique-tarinaksi ja mahdollisesti myös viimeiseksi novellikseen ylipäätään. Tämä päätös osoittautui kuitenkin ennenaikaiseksi, ja Smith jatkoi kirjoittamista pidettyään noin vuoden tauon. Tarina on joka tapauksessa kronologisesti viimeinen Zothique-tarina, ja sen teemana on kaiken loppuminen. Novelli on julkaistu suomeksi samannimisessä kokoelmassa.
”Viimeinen hieroglyfi” kertoo epäpätevästä astrologista Nushainista, jonka tähtikarttoihin alkaa ilmestyä tulevaisuutta ennustavia hieroglyfejä. Ennustusten toteutuessa Nushain päätyy mielikuvitukselliselle seikkailulle. Novellissa ei ole juuri varsinaista juonta, vaan se keskittyy kuvaamaan Nushainin matkaa yliluonnollisten ihmeiden halki.
”Viimeisessä hieroglyfissä” on nähty omaelämäkerrallisia aineksia. Tarinan lopussa paljastuu, että koko maailma on vain kokoelma hieroglyfejä Vergama-jumalan kirjassa. Vergama on mahdollisesti tarkoitettu uransa lopettamista suunnitelleen Smithin kirjalliseksi alter egoksi, joka symbolisesti piirtää kirjaansa viimeisen hieroglyfin. Toisaalta tarinassa on myös yhtymäkohtia Platonin ideaoppiin.
Novellit > Elävien kuolleitten Naat (1935)

”Elävien kuolleitten Naat” (Necromancy in Naat) valmistui helmikuussa 1935, ja se ilmestyi Weird Talesissa heinäkuussa 1936. Se oli Smithin ensimmäinen valmistunut Zothique-tarina vuonna 1934 alkaneen tauon jälkeen, mutta ei ensimmäinen julkaistu. Saadakseen tarinan julkaistuksi Smithin täytyi muuttaa novellin loppua onnellisemmaksi. Hän ei itse pitänyt sensuroidusta versiosta, mutta alkuperäinen loppu ei ole säilynyt. Novelli julkaistiin suomeksi nimellä ”Noitien Naat” kokoelmassa Viimeinen hieroglyfi.
Novelli kertoo kadonnutta kihlattuaan Zyraa etsivästä prinssi Yadarista, joka saa tietää rakastettunsa joutuneen nekromantikoistaan tunnetulle Naatin saarelle. Yadar lähtee rakastettunsa perään, mutta joutuu Naatissa asuvien noitien vangiksi, jolloin paljastuu, että Zyrasta on tullut näiden epäkuollut palvelija. ”Elävien kuolleitten Naat” yhdistelee elementtejä ”Manaajien valtakunnasta” ja ”Kiduttajain saaresta”, ja sen miljöönä on aiemmissa novelleissa usein mainittu Naatin saari. Loppukäänne on haikea, ja siinä on synkän ironinen sävy.
Ryan Harveyn mielestä tarina on pätevä, mutta siitä puuttuu aiempien novellien intohimo, mikä näkyy aiemmista osista lainatuissa elementeissä. Teoksen St. James Guide to Fantasy Writers Smithiä käsittelevässä artikkelissa taas ”Elävien kuolleitten Naatia” pidetään ”Xeethran” ohella parhaana Zothique-tarinana.