Napoleon III
Saksan–Ranskan sota 1870–1871

Vuoden 1870 alkupuolella näytti siltä, että Ranskan toinen keisarikunta on voittanut sisäpoliittiset vaikeutensa ja että sen jatkuvuus olisi turvattu. Kyseisen vuoden heinäkuussa puhkesi sota, joka johti Napoleon III luopumiseen vallasta ja Ranskan kolmannen tasavallan syntyyn. Sodan taustalla olivat Espanjan valtaistuinkriisi ja Otto von Bismarckin pyrkimykset luoda yhtenäinen Saksan valtakunta.
Espanjan epäsuosittu kuningatar Isabella II syöstiin vallasta syyskuussa 1868. Seuraajan löytyminen osoittautui vaikeaksi, sillä kaikki suurvallat halusivat puuttua asiaan. Napoleon III halusi Espanjan valtaistuimelle entisen kuningattaren sukulaisen, Portugalin Alfonson, joka muodostaisi Pyreneiden niemimaalle yhtenäisvaltion joka turvaisi Ranskan investoinnit ja muut intressit. Espanjan hallitus halusi maan kuninkaaksi Preussin hallitsijasuvun Hohenzollernin prinssi Leopoldin.
Ranskassa heräsi pelko, että se joutuu nyt Preussin ja preussilaismielisen Espanjan saartamaksi. Se halusi kaikin tavoin estää tilanteen syntymisen. Preussi oli ottanut salaisesti yhteyttä Ison-Britannian hallitukseen, jotta se ei puuttuisi tilanteeseen. Tätä salaista diplomatiaa auttoi hallitsijahuoneiden läheinen sukulaisuussuhde. Monimutkaisten juonittelujen ja Ranskan taitamattoman diplomatian johdosta tilanne kärjistyi kesäkuussa 1870 sodan partaalle.
Toinen heinäkuuta vuonna 1870 Ranskan hallitus sai tiedon, että Hohenzollernin prinssi Kaarle oli valittu sittenkin Espanjan kuninkaaksi. Ranskan ulkoministeri piti puheen, että ”vieras valta horjuttaa nyt Ranskaa ja Euroopan tasapainoa ja Ranska tekee velvollisuutensa epäröimättä”. Otto von Bismarck keskusteli diplomaattien kanssa ja totesi, että Ranska on selvästi varautunut sotaan. Hohenzollernin prinssi Kaarle vetäytyi kuninkuudesta ja näytti, että rauha säilyy.
Puolisonsa tukemana keisari teki nyt kohtalokkaan virheensä. Hän päätti läksyttää Preussin kuningasta ja pyysi tätä vakuuttamaan, että ei tue enää ketään Espanjan valtaistuimelle. Ranskan lähettiläs ojensi keisarin sähkösanoman Preussin kuningas Vilhelm I:lle, joka antoi sen Otto von Bismarckille. Bismarck päätti ”paranneltuaan” sähkeen sisältöä julkaista sen. Nyt sähke näytti siltä, että Ranska olisi törkeästi loukannut Preussin kuningasta henkilökohtaisesti. Niin Pohjois-Saksassa kuin yhdistymiseen vastahakoisesti suhtautuneessa etelässäkin syntyi nyt isänmaallinen vihantunne ranskalaisia kohtaan. Vastaava tunne levisi Ranskaan ja se julisti sodan Preussille 19. heinäkuuta 1870.
Keisari päätti seurata armeijaansa taistelukentälle. Tämän hän teki vastoin sukulaistensa ja lääkärinsä toivetta. Lääkäri oli todennut keisarin niin sairaaksi, että tämä ei kestäisi sodan rasituksia. Käytyään messussa ja varmistettuaan, että poika on turvassa, hän lähti seuraamaan armeijaansa. Siviiliasiat hän jätti puolisonsa hoidettaviksi.
Ranskalaisten isänmaallisesta innosta ei ollut mitään hyötyä sodassa joka epäonnistui jo liikekannallepanossa. Kaavaillun 500 000 miehen sijaan joukkoihin saatiin vain 250 000 miestä. Saarbrückenissä saavutettiin pientä menestystä, mutta ylimielisesti kaavailtu ”riemumarssi Berliiniin” muodostui sarjaksi vakavia tappioita. Kellonvarmasti toiminut Saksan 500 000 miehen armeija eteni vastustamatta. Lopulta oltiin tilanteessa, jossa keisari oli armeijoineen saarrettuna Belgian rajan lähellä sijaitsevassa Sedanin linnoituksessa.
Taistelukentällä keisarista ei ollut ollut armeijalleen juuri mitään hyötyä, vaan melkein päin vastoin. Hänellä oli mukanaan hovivirkamiehiä ja keittiömestareita hopeakattiloineen ja shamppanjapulloineen. Sairastelu esti sodanjohdon. Sedanin taistelussa hän osoitti henkilökohtaista rohkeutta kulkemalla sotilaiden mukana saksalaisten pommituksessa vaarantaen oman henkensä. Hän oli jo sairas ja yritti saada loppunsa taistelukentällä siinä onnistumatta. Syyskuun ensimmäisenä päivänä vuonna 1870 hän päätti antautua säästääkseen armeijansa verilöylyltä. Hän lähti linnoituksesta seuraavana aamuna mukanaan henkilökohtainen kirje aiemmin ylenkatsomalleen Vilhelm I:lle.
Tieto antautumisesta tuli pian myös Pariisiin. Eugénie purskahti itkuun ja totesi että ”...antautuminen on mahdottomuus. Hän on kuollut ja minulta yritetään salata se.” 4. syyskuuta oli sunnuntai ja saatuaan tiedon keisarin antautumisesta pariisilaisia kerääntyi kaduille vaatimaan uutta hallitusta. Eugénie katsoi paremmaksi poistua maasta. Opposition johtajat Adolphe Thiers, Leon Gambetta ja Jules Favre julistivat kansalliskokouksessa Ranskan tasavallaksi. Ainuttakaan laukausta keisarikunnan puolesta ei ammuttu ja vain yksi kansanedustaja äänesti tasavallan julistamista vastaan.
Napoleon III oli viety sotavankeuteen Kasselin lähistölle Wilhemshöhen linnaan, missä keisarin aiemmin ylenkatsoma Bismarck toimi eräänlaisena yhdistettynä vanginvartijana sekä seuranpitäjänä. Vankeutta kesti seuraavaan vuoteen, jolloin Ranska ja Saksa tekivät rauhansopimuksen. Luettuaan sanomalehdistä rauhanehdoista entinen keisari tuumi, että ankara rauhansopimus on ”alkusoitto vaikeuksille Euroopassa.”