stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Primera Divisiónin kausi 2006–2007
Aiheesta muualla

La Ligan virallinen sivusto (espanjaksi)
Urheilulehti Marcan erikoissivusto kauden 2006–2007 mestareista (espanjaksi)
Primera Divisiónin kaudet
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1920-luku |  |  |  |  |  |  |  |  | 1929 | 1929−30 |
| 1930-luku | 1930−31 | 1931−32 | 1932−33 | 1933−34 | 1934−35 | 1935−36 | 1936−37 | 1937−38 | 1938−39 | 1939−40 |
| 1940-luku | 1940−41 | 1941−42 | 1942−43 | 1943−44 | 1944−45 | 1945−46 | 1946−47 | 1947−48 | 1948−49 | 1949−50 |
| 1950-luku | 1950−51 | 1951−52 | 1952−53 | 1953−54 | 1954−55 | 1955−56 | 1956−57 | 1957−58 | 1958−59 | 1959−60 |
| 1960-luku | 1960−61 | 1961−62 | 1962−63 | 1963−64 | 1964−65 | 1965−66 | 1966−67 | 1967−68 | 1968−69 | 1969−70 |
| 1970-luku | 1970−71 | 1971−72 | 1972−73 | 1973−74 | 1974−75 | 1975−76 | 1976−77 | 1977−78 | 1978−79 | 1979−80 |
| 1980-luku | 1980−81 | 1981−82 | 1982−83 | 1983−84 | 1984−85 | 1985−86 | 1986−87 | 1987−88 | 1988−89 | 1989−90 |
| 1990-luku | 1990−91 | 1991−92 | 1992−93 | 1993−94 | 1994−95 | 1995−96 | 1996−97 | 1997−98 | 1998−99 | 1999−00 |
| 2000-luku | 2000−01 | 2001−02 | 2002−03 | 2003−04 | 2004−05 | 2005−06 | 2006−07 | 2007−08 | 2008−09 | 2009−10 |
| 2010-luku | 2010−11 | 2011−12 | 2012−13 | 2013−14 | 2014−15 | 2015−16 | 2016−17 | 2017−18 | 2018−19 | 2019−20 |
| 2020-luku | 2020−21 | 2021−22 | 2022−23 | 2023−24 | 2024−25 | 2025−26 | 2026−27 | 2027−28 | 2028−29 | 2029−30 |
Siegessäule

Siegessäule heinäkuussa 2012.
Siegessäule sijaitsee nykyään liikenneympyrän keskellä. Kuvassa näkyvät alikulkutunnelien suuaukot.
Siegessäule (suom. Voitonpylväs) on Saksan yhdistymissotien kunniaksi pystytetty muistomerkki Berliinissä. Se sijaitsee nykyisin Grosser Stern -nimisellä pyöreällä aukiolla Straße des 17. Junin varrella, joka kulkee Tiergartenin puistoalueen halki.
Siegessäulea ryhdyttiin rakentamaan Heinrich Strackin suunnitelmien mukaan vuonna 1864 Preussin ja Tanskan välisessä sodassa saavutetun voiton kunniaksi. Pylvään rakennustöiden aikana Preussi voitti sodissa myös Itävallan vuonna 1866 ja Ranskan vuosina 1870–1871. Kun pylväs paljastettiin vuonna 1873, se omistettiin lopulta kaikille näille voitoille. Pylväs muodostui alkujaan kolmesta kerroksesta, jotka oli koristeltu kolmessa sodassa lyödyiltä vihollisilta sotasaaliina saaduilla tykeillä. Pylvään huipulla on Friedrich Draken veistämä voitonjumala Victorian kullattu patsas. Jalustaa kiertää taidemaalari Anton von Wernerin suunnittelema ja Antonio Salviatin toteuttama Saksan historiasta kertova mosaiikki. Jalustan alaosassa on neljä vuosien 1864–1871 sotia kuvaavaa reliefiä, jotka ovat kaikki eri kuvanveistäjien tekemiä.
Siegessäulen alkuperäinen paikka oli valtiopäivätalon edessä Königsplatzilla (nykyinen Platz der Republik), jossa sitä ympäröivät Otto von Bismarckin, Helmuth von Moltken ja Albrecht von Roonin patsaat. Vuonna 1939 pylväs ja patsaat siirrettiin pois Adolf Hitlerin määräyksestä, koska ne olivat hänen (koskaan toteutumattomien) uudisrakennussuunnitelmiensa tiellä. Tuolloin Siegessäule sijoitettiin nykyiseen paikkaansa Tiergartenin puistoon, keskelle Berliinin halkaisevaa, itä–länsi-akseliksi kutsuttua kymmenen kilometriä pitkää suoraa katulinjaa. Pylväälle myös rakennettiin uusi jalusta ja siihen lisättiin neljäs kerros, jolloin se sai nykyisen 67 metrin korkeutensa. Siirto luultavasti pelasti Siegessäulen, sillä alkuperäisellä paikallaan se olisi todennäköisesti tuhoutunut toisen maailmansodan pommituksissa. Legendan mukaan ranskalaiset sotilaat halusivat sodan jälkeen räjäyttää Siegessäulen, koska se juhlisti Ranskan nöyryyttävää tappiota Saksalle vuonna 1871, mutta tämä estettiin, koska Berliinin historialliset muistomerkit olivat muutenkin kärsineet kohtuuttomasti.
Siegessäule on yksi Berliinin suosituimpia nähtävyyksiä ja kaupungin keskeisimpiä symboleja. Pylvään jalustassa toimii museo ja sen huipulla 285 porrasaskelman päässä on näköalatasanne.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Serhi Stah’ovskyi

| Serhi Stah’ovskyi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. tammikuuta 1986 (ikä 38)
Kansalaisuus:   Ukraina
Tennispelaaja
Pituus:  193 cm
Paino:  80 kg
Kätisyys:  oikea
Ammattilaisena:  2003–
Palkintorahat:  5 417 573 USD
Kaksinpeli
Paras sijoitus:  31. (27.9.2010)
Turnausvoittoja:  4
Voitot/tappiot:  172–209
Grand Slam -turnauksissa
Australian avoimet:  3. kierros (2011)
Ranskan avoimet:  3. kierros (2011)
Wimbledon:  3. kierros (2013, 2014)
Yhdysvaltain avoimet:  3. kierros (2010, 2015)
Nelinpeli
Paras sijoitus:  33  (6. kesäkuuta 2011)
Voitot/tappiot:  79–99
Aiheesta muualla
stakhovskywines.com
ITF
ATP
Serhi Stah’ovskyi (ukr. Сергій Стаховський, s. 6. tammikuuta 1986 Kiova) on ukrainalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut ATP-listan sijalla 31 syyskuussa 2010. Kaksinpelissä hän on voittanut neljä ATP-turnausta ja nelinpelissä kolme.
Grand Slam -turnauksissa Stah’ovskyi on päässyt parhaimmillaan kolmannelle kierrokselle Yhdysvaltain avoimissa 2010, Australian avoimissa 2011 ja Ranskan avoimissa 2011. Yhdysvaltain avoimissa hän hävisi kolmannella kierroksella Feliciano Lópezille luovutettuaan toisessa erässä. Australian avoimissa Stah’ovskyi voitti Daniel Brandsin ja Łukasz Kubotin, mutta hävisi kolmannella kierroksella Tommy Robredolle. Ranskan avoimissa hän hävisi David Ferrerille.
Kaksinpelissä Stah’ovskyi voitti ensimmäisen ATP-turnauksensa helmikuussa 2008 Zagrebissa. Turnauksen finaalissa hän voitti Ivan Ljubičićin. Toisen turnausvoittonsa hän saavutti vuonna 2009 Pietarissa pelatussa turnauksessa voittamalla finaalissa Horacio Zeballosin. Vuonna 2010 Stah’ovskyi voitti kaksi ATP-turnausta. Kesäkuussa ’s-Hertogenboschin finaalissa hän voitti Janko Tipsarevićin ja elokuussa New Havenin finaalissa Denis Istominin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Serhi Stah’ovskyin kotisivut
Serhi Stah’ovskyi profiili ATP:n kotisivuilla
Pyöräily kesäolympialaisissa 1908

Pyöräily
Vuoden 1908 kesäolympialaisten pyöräily järjestettiin 13. – 18. heinäkuuta 1908 Lontoossa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Tämä oli neljäs kerta kun laji oli mukana olympialaisten ohjelmassa. Mukana oli 97 osanottajaa 11 eri maasta. Tapahtumia oli seitsemän. Kilpailut pidettiin 660 jaardia pitkällä White City Stadiumilla.
Mitalistit

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Tapahtuma | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| 660 jaardia |  Victor Johnson |  Émile Demangel |  Karl Neumer |
| 5 kilometriä |  Benjamin Jones |  Maurice Schilles |  André Auffray |
| 20 kilometriä |  Clarence Kingsbury |  Benjamin Jones |  Joseph Werbrouck |
| 100 kilometriä |  Charles Henry Bartlett |  Charles Denny |  Octave Lapize |
Sprintti: Ei mitalisteja – kukaan kilpailijoista ei alittanut finaaleissa yhden minuutin ja 45 sekunnin aikarajaa
| Tandem |  André Auffray ja Maurice Schilles |  Frederick Hamlin ja Thomas Johnson |  Colin Brooks ja Walter Isaacs |
| Joukkuekilpailu |  Yhdistynyt kuningaskuntaBenjamin Jones Clarence Kingsbury Leonard Meredith Ernest Payne |  Saksan keisarikuntaMax Götze Rudolf Katzer Hermann Martens Karl Neumer |  KanadaWilliam Anderson Walter Andrews Frederick McCarthy William Morton |
Mitalitaulukko

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Yhdistynyt kuningaskunta | 5 | 3 | 1 | 0 |
| 2. |  Ranska | 1 | 2 | 2 | 5 |
| 3. |  Saksan keisarikunta | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 4. |  Belgia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 4. |  Kanada | 0 | 0 | 1 | 1 |
Shaun Bownes

| Shaun Bownes> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. lokakuuta 1970 (ikä 53) Etelä-Afrikka
Yleisurheilija
Pituus:  194  cm
Laji:  aitajuoksu
Ennätykset:  110 metrin aitajuoksu: 13,26 (2001)
| Mitalit> Maa:   Etelä-Afrikka.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Etelä-Afrikka.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Etelä-Afrikka.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen MM-kilpailut  | Maa:   Etelä-Afrikka> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Lissabon 2001 | 60 metrin aidat |  |
Shaun Bownes (s. 24. lokakuuta 1970) on eteläafrikkalainen aitajuoksija. Hän saavutti vuoden 2001 sisäratojen MM-kisoista pronssia 60 metrin aitajuoksusta. Ennätyksekseen Bownes on juossut 110 metrin aidoissa ajan 13,26 vuonna 2001.
Shinobu Hashimoto

Shinobu Hashimoto vuonna 1967.
Shinobu Hashimoto (jap. 橋本 忍; 18. huhtikuuta 1918 – 19. heinäkuuta 2018 Tokio) oli japanilainen elokuvakäsikirjoittaja. Hän työskenteli lukuisissa elokuvissa, joiden joukossa ovat Akira Kurosawan ohjaamat Rashomon – paholaisen portti (1950), Ikiru – tuomittu (1952), Seitsemän samuraita (1954), Elän pelossa (1955), Kätketty linnake (1958) ja Pahat nukkuvat hyvin (1965).
Hashimoto voitti menestyksekkään uransa aikana muun muassa viisi Blue Ribbon -palkintoa ja viisi Kinema Junpo -palkintoa.
Aiheesta muualla

Shinobu Hashimoto Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Shinobu Hashimoton muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Purjehdus kesäolympialaisissa 1976

Purjehdus
Vuoden 1976 kesäolympialaisten purjehdus järjestettiin 19. – 28. heinäkuuta 1976 Kanadassa Ontariojärvellä. Laji oli mukana olympialaisten ohjelmassa 16. kertaa. Mukana oli 257 osanottajaa 40 maasta. Tapahtumia oli kuusi.
Mitalistit > Miehet

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Tapahtuma | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| 470 |  Länsi-Saksa Frank Hübner Harro Bode |  Espanja Antonio Gorostegui Pedro Millet |  Australia Ian Brown Ian Ruff |
| Finnjolla |  Jochen Schümann |  Andrei Balašov |  John Bertrand |
Mitalistit > Avoin luokka

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Tapahtuma | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| Flying Dutchman |  Länsi-Saksa Jörg Diesch Eckart Diesch |  Yhdistynyt kuningaskunta Rodney Pattisson Julian Brooke-Houghton |  Brasilia Reinaldo Conrad Peter Ficker |
| Soling |  Tanska Poul Richard Høj Jensen Valdemar Bandolowski Erik Hansen |  Yhdysvallat Walter Glasgow John Kolius Richard Hoepfner |  Itä-Saksa Dieter Below Michael Zachries Olaf Engelhardt |
| Tempest |  Ruotsi John Albrechtson Ingvar Hansson |  Neuvostoliitto Valentyn Mankin Vladislav Akimenko |  Yhdysvallat Dennis Conner Conn Findlay |
| Tornado |  Yhdistynyt kuningaskunta Reg White John Osborn |  Yhdysvallat David McFaull Michael Rothwell |  Länsi-Saksa Jörg Spengler Jörg Schmall |
Mitalitaulukko

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Länsi-Saksa | 2 | 0 | 1 | 3 |
| 2. |  Yhdistynyt kuningaskunta | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 3. |  Itä-Saksa | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 4. |  Tanska | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 4. |  Ruotsi | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 6. |  Yhdysvallat | 0 | 2 | 1 | 3 |
| 7. |  Neuvostoliitto | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 8. |  Espanja | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 9. |  Australia | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 10. |  Brasilia | 0 | 0 | 1 | 1 |
Serhi Semenov

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Serhi Semenov |  Serhi Semenov |  Serhi Semenov |  |
Maa:   Ukraina
Miesten ampumahiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Hanti-Mansijsk 2011 | 4 × 7,5 km |  |
|  Pronssia | Oslo 2016 | sprintti |  |
Serhi Oleksandrovytš Semenov (ukr. Сергій Олександрович Семенов; s. 28. heinäkuuta 1988 Tšernihiv) on ukrainalainen ampumahiihtäjä. Hän edustaa seuratasolla Ukraina Tšernihiviä.
Arvokilpailut

Semenov osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa 2010. Tuolloin hän oli sprintissä 33., normaalimatkalla 52. ja takaa-ajossa 39. Semenov kilpaili vuonna 2011 Hanti-Mansijskin MM-kisoissa, joissa hänen paras henkilökohtainen sijoituksensa oli 15. tila takaa-ajosta. Hän oli samoissa kisoissa mukana maansa pronssia voittaneessa viestijoukkueessa. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui normaalimatkalla yhdeksänneksi. Kontiolahden MM-kilpailuissa 2015 hän oli normaalimatkalla viides ja takaa-ajossa yhdestoista. Oslon MM-kilpailuissa 2016 hän sai pronssia sprintissä sekä oli takaa-ajossa ja yhteislähdössä kahdeksas. Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui normaalimatkalla viidenneksi ja takaa-ajossa 15:nneksi.
Maailmancup

Semenov on kilpaillut maailmancupissa kaudesta 2009–2010 lähtien. Hän saavutti ensimmäisen palkintosijansa oltuaan kolmas Sotšin normaalimatkalla kaudella 2012–2013. Hän voitti kaudella 2014–2015 normaalimatkojen maailmancupin sijoituttuaan toiseksi Östersundin ja kolmanneksi Holmenkollenin normaalimatkalla. Kaudella 2015–2016 hän oli kolmas Oslon MM-sprintissä. Kaudella 2016-2017 hän on ollut Anterselvan normaalikilpailussa kolmas.
Sh

Sh tarkoittaa seuraavia:
FlyMe, IATA-koodi SH, lentoyhtiö
š, teknisten rajoitusten vuoksi kirjoitetaan myös sh, latinalainen kirjain
Saint Helena, Ascension ja Tristan da Cunha, ISO 3166-1 -koodi SH, valtio tai muu maantieteellinen alue (vuoteen 2009 asti vain Saint Helenan koodi)
sairaanhoitaja, SH, ammatti
serbokroatia, ISO 639-1 -koodi sh, kieli
Thompson shell, sh, Unixin alkuperäinen komentotulkki
Bourne shell, sh, myöhempi Unixin komentotulkki /bin/sh
šillinki, sh., englannin sanasta shilling, rahayksikkö
sosiaalihuoltaja, SH, ammatti
suomenhevonen, sh, kylmäverinen hevosrotu
suositushinta, sh., valmistajan tai alemman myyntiportaan suosittelema tuotteen hinta.
suihkuhuone, SH, tila asunnossa
Punaupseerit

Punaupseeri Toivo Antikainen vuonna 1922.
Punaupseerit olivat 1920–1930-luvuilla Neuvostoliiton puna-armeijassa upseereiksi koulutettuja suomalaisia. He olivat pääasiassa Suomen sisällissodan seurauksena Neuvosto-Venäjälle siirtyneitä entisiä punakaartilaisia tai Venäjän vallankumoukseen osallistuneita suomalaisia, jotka saivat upseerikoulutuksen Pietarin kansainvälisessä punaupseerikoulussa.
Yleistä

Yli 1600 suomalaista entistä punakaartilaista värvättiin koulutukseen, jonka alkuperäisenä tarkoituksena oli toteuttaa vallankumouksellista sotaa Suomessa. Kurssilaisista 1402 valmistui ja heistä tuli punaupseereja. Koulutus oli osa Suomen kommunistisen puolueen ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen sekä puna-armeijan yhteistyötä. Punaupseerien joukkoon kuului myös kommunistiseen poliittiseen toimintaan koulutettuja henkilöitä.
Punaupseerit osallistuivat pääosin Venäjän sisällissodan taisteluihin, joihin kuului myös suomalaisia vastaan käytyjen heimosotien taistelut. Stalinin vainoista selvinneitä punaupseereita taisteli myös toisessa maailmansodassa ja lisäksi heitä osallistui muun muassa Espanjan sisällissotaan. Suomalaisista punaupseereista alle kolmesataa palasi Suomeen, missä he joutuivat vähintään kuulusteluihin ja osa sai tuomion maanpetoksellisesta toiminnasta.
Punaupseereissa oli myös naisia. He olivat entisiä Suomen punakaartin sotilaita, jotka olivat palvelleet myös puna-armeijassa. Punaupseerikoulusta valmistumisen jälkeen heidät sijoitettiin yleensä SKP:n yhdysupseereiksi Neuvosto-Venäjän sisäisen turvallisuuden joukkoihin.
Historia

V.I. Lenin antoi käskyn ensimmäisesta punaupseerikurssista 14. lokakuuta 1918. Marraskuussa käynnistyneen komentajakurssin koulutusta johti virolainen keisarillisen armeijan entinen kapteeni Aleksander Inno (1886–1938), poliittisena upseerina eli komissaarina toimi Eino Rahja, sekä kurssin opetusvastaavana professori Pjotr Ivanovitš Izmestjev. Punaupseerikoulu perustettiin Pietarin Vasilinsaarelle entisen kadettikoulun tiloihin.
Ensimmäiset 93 kurssilaista saapuivat 20. marraskuuta 1918 ja heidän opetuksensa alkoi 9. joulukuuta. Kurssilaiset jaettiin kolmeen jalkaväkikomppaniaan, konekiväärikomppaniaan, pioneerikomppaniaan ja tykkipatteriin. Pikakurssin kestoksi oli suunniteltu yhdeksää kuukautta, mutta ensimmäiset komentajat valmistuivat jo 25. huhtikuuta 1919 suoraan rintamalle lähetettäviksi. Tavanomainen kurssi olisi kestänyt jalkaväkilinjoilla kolme vuotta ja tykistö- ja pioneerilinjoilla neljä vuotta. Monet suomalaisista palasivat myöhemmin täydentämään opintojaan. Seuraava maalis–marraskuussa 1919 pidetty kurssi kesti ilmoitettujen alku- ja loppupäivien perusteella 235 päivää eli käytännössä noin 6 kuukautta. Koulutus tähtäsi käytännöllisiin taistelutaitoihin, mutta siihen sisältyi luokkaopetuksena myös muun muassa aseoppia, linnoitusoppia, taktiikkaa sekä venäjän kieltä. Opetus tulkittiin suomeksi.
Vuonna 1919 kurssille perustettiin myös venäläinen osasto ja syyskuussa 1920 se laajennettiin 1. jalkaväkikouluksi. Toukokuussa 1921 Pietarissa perustettiin Kansainvälinen sotakoulu ja vuonna 1923 siitä tuli 3. yhdistetty kansainvälinen päällystökoulu. Esimerkiksi 8. elokuuta 1925 kansainvälisestä sotakoulusta valmistui 115 upseeria, joista 52 oli suomalaisia ja loput virolaisia ja korealaisia. Suomen ulkoministeriön esitettyä nootteja Neuvostoliiton ulkoasiain kansankomissariaatille koulu lakkautettiin vallankumouksellisen sotaneuvoston päätöksellä syksyllä 1926, koska se oli ristiriidassa Tarton rauhansopimuksen sekä 1922 solmitun Suomen ja Neuvostoliiton rajarauhasopimuksen kanssa. Koulun lakkauttamisen jälkeen suomalaisten kursanttien eli kurssilaisten koulutus jatkui E. M. Skljanskille nimetyssä Leningradin 1. jalkaväkikoulussa ja Leningradin 1. tykistökoulussa, joka edellisestä poiketen oli täysin venäjänkielinen oppilaitos.
Monet suomalaiset punaupseerit kuolivat Stalinin vainoissa 1930-luvulla. Hengissä selvinneistä korkeimmaille puna-armeijassa ylenneitä olivat kenraalieversti Wladimir Gröndahl, kenraalimajurit Akseli Anttila, Eyolf Mattsson, Eemeli Toikka, Toivo Tommola. Kenraalikuntaan kuului myös Aleksi Tuorila. Everstiksi ylenivät Hjalmar Front ja Toivo Vähä sekä majuriksi Valter Valli. Muita tunnettuja punaupseereita olivat muun muassa Toivo Antikainen, Tuure Lehén, Frans Myyryläinen (Juuso Matero, Jahvetti Moilanen), Heikki Repo, Emil Vaateri ja Eero A. Wuori.
Kirjallisuutta

Brantberg, Robert: Sotaupseerit.  Tampere:  Revontuli, 1999.  ISBN 952-5170-08-X.
Harjula, Mirko: Suomalaiset Venäjän sisällissodassa 1917–1922.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-742-7.
Nevalainen, Pekka: Punaisen myrskyn suomalaiset: suomalaisten paot ja paluumuutot idästä 1917-1939.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2002.  ISBN 951-746-269-7. 


]
Shinnecock-intiaanit

Intiaanien toimittama wampum vyö William Pennille heidän tehdessään "Suuren sopimuksen" vuonna 1682.
Wampum -helmet.
Shinnecock-intiaanit olivat Long Islandin alkuperäisväestöä nykyisen New Yorkin alueella.  Long Islandin seuduilla asui kaikkiaan 13 eri heimoa, joista shinnecock oli yksi. Kaikki heimot olivat algonkin kieliryhmää ja sukua mohikaaneille ja delawareille.
Shinnecockit jäivät historiaan "rahantekijöinä". He olivat ykkösasemassa wampumien tuottajina. Amerikan alkuperäisväestö käytti wampumia maksuvälineenä ja koruina. Shinnecockien ranta-alueilta löytyi valtavia simpukka- ja osterimääriä. Valkoisista ja purppuranvärisistä helmistä tehtiin nauhoja, joita kutsuttiin wampumeiksi. Ne kulkivat heimolta toiselle, jopa niinkin kauas kuin Etelä-Dakotan mustille vuorille kiowa-intiaaneille.[lähde? ] Ennen eurooppalaisten tuloa intiaanit käyttivät niitä pääasiassa seremoniossa. 1700-luvun alkupuolella wampumeja käytettiin kuitenkin rahana valkoisten ja intiaanien välisessä kaupassa eurooppalaisen valuutan puutteen takia. Kun koneet keksittiin, ja ne yleistyivat 1800-luvun puolivälissä ja wampumeja alettiin massatuottaa, syntyi inflaatio joka pysäytti niiden käytämisen rahana Itä-Amerikassa. Lännessä intiaanit kuitenkin käyttivät niitä edelleen kaupankäytiin 1800-luvun puoliväliin asti.
Shinnecockeja ja alueen muita heimoja kutsuttiin meteoceiksi ja joskus myös montaukeiksi.[lähde? ] Eurooppalaiset alkoivat 1600-luvulla liikkua näiden rauhaarakastavien ja melko kekseliäitten intiaanien alueilla Long Islandilla. He liikkuivat suurilla puista koverretuilla kanooteilla joskus pitkiäkin matkoja tehden vierailuja Long Island Soundin toiselle puolelle sukulaiskansojen luo. Kovin suuri heimo ei shinnecock koskaan ollut. Eurooppalaiset toivat mukaan tarttuvat taudit isorokon, tuhkarokon jotka tappoivat muallakin amerikassa paljon intiaaneja. Osa kansasta on kuitenkin säilynyt nykypäivään asti. Edelleen heitä asuu Long Islandissa jossa heitä asuu noin 1 500, jossa heillä on 750 eekkerin maa-alue Southamptonin kaupungissa New Yorkissa. Heidät tunnetaan verrattain hyvin ja heidän maineensa rahantekijöinä on jäänyt elämään. He ovat hätkähdyttäneet Wall Streetin pankkiireja haastamalla heidät oikeuteen ja vaatimalla maitaan takaisin.
Aiheesta muualla

Manahatta to Manhattan, Native Americans in Lower Manhattan Smithsonian National Museum of the American Indian. Arkistoitu 16.3.2017. Viitattu 12.08.2018.
Schroderus

Schroderus on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Arto Schroderus (s. 1966), suomalainen kirjallisuuden kääntäjä
Eino Schroderus (1880–1956), suomalainen arkkitehti, valaisinsuunnittelija ja Taidetakomo Koru Oy:n perustaja ja johtaja
Ericus Schroderus (s. noin 1608–1639), ruotsin sanakirjan julkaisija
Karl August Schroderus (1847–1940), suomalainen pappi, valtiopäivämies ja rovasti
Kimmo Schroderus (s. 1970), suomalainen kuvanveistäjä
Lars Schroderus (k. noin 1675), ruotsalainen Suomessa toiminut maanmittari
Lauri Schroderus (1879–1962), suomalainen insinööri, kauppaneuvos ja yritysjohtaja, Karl August Schroderuksen poika
Noora Schroderus (s. 1982), suomalainen kuvanveistäjä
Petrus Schroderus (s. 1973), suomalainen tenori ja poliisi
Tuomo Schroderus (s. 1980), suomalainen pesäpalloilija ja valmentaja
Ukko Schroderus (s. 2006), suomalainen pesäpalloilija.
Entinen tai oikea nimi

Merja Otava, oik. Merja Schroderus o.s. Otava (s. 1935),  nuortenkirjailija
Johan Skytte ent. Schroderus (1577–1645), ruotsalainen valtiomies
Henrik Edvard Rauramo, ent. Schroderus (1843–1915), pappi ja valtiopäivämies
Lauri Sutela, ent. Schroderus (1918–2011), kenraali, puolustusvoimien komentaja
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Silkworm (videopeli)

Silkworm on alun perin japanilaisen Tecmon kolikkopeliksi tekemä videopeli vuodelta 1988. Pian The Sales Curve -yhtiö sovitti pelin lisenssillä myös Amiga-, Amstrad CPC-, Atari ST-, Commodore 64- ja ZX Spectrum -laitteille. Vuonna 1991 The Sales Curve kehitti Silkwormin menestystä hyödyntäneen oman pelinsä SWIV:n.
Pride (vuoden 2014 elokuva)

| Pride |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Matthew Warchus
Käsikirjoittaja:  Stephen Beresford
Tuottaja:  David Livingstone
Leikkaaja:  Melanie Oliver
Pääosat:  Ben Schnetzer George MacKay Dominic West Bill Nighy Imelda Staunton Paddy Considine Andrew Scott Joseph Gilgun
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Iso-Britannia
Tuotantoyhtiö:  BBC Films
Levittäjä:  Pathé Distribution Mozinet Netflix
Ensi-ilta:  23. toukokuuta 2014 (Cannesin elokuvajuhlat) 2. tammikuuta 2015 (Suomi)
Kesto:  120 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pride  on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut Matthew Warchusin ohjaama komediallinen draamaelokuva, joka perustuu tositapahtumiin. Se kertoo HLBT-aktivisteista, jotka päättävät kerätä rahaa lakkoileville kaivostyöläisille vuonna 1984. Tämä ryhmä tuli tunnetuksi Lesbians and Gays Support the Miners -kampanjana.
Pride sai ensi-iltansa 67. Cannesin elokuvajuhlilla ja se voitti juhlien epävirallisen Queer Palm -palkinnon. Elokuva voitti myös useita muita palkintoja, mukaan lukien parhaan brittiläisen independent-elokuvan BIFA-palkinnon.