stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo kirjasarjojen Eleniumin taru ja Tamulin taru henkilöhahmoista
Bhelliom

Bhelliom, (peikkokieltä: Kukkaiskivi) on valtava, ruusun muotoiseksi hiottu safiiri. Peikkokääpiö Ghwerig kaivoi sen esiin Thalesian vuorista aikojen aamunkoitossa ja hioi sen timantein ruusun muotoon.
Bhelliom kantaa sisällään valtavaa mahtia, ja eräässä vaiheessa Peikkojumalat ovat vangittuina sen sisälle.
Kivellä on oma tajunta - se on tosiasiassa eräs maailmoja luovista mahdeista joka on erehdyksessä raudalta suojautuakseen kiteytynyt safiiriksi ja jäänyt kiven vangiksi. Taiten se ohjaa käsiä jotka sen irrottivat rautamalmin joukosta ja edelleen muotoli.
Bhelliom päätyy Thalesian kuninkaankruunuun ja sen mukana järven pohjaan kuninkaan kaatuessa taistelussa.
Mutta kiven henki on jo tehnyt työnsä: se luo ihmisen joka ainoana pystyy uudelleen valoon nousun jälkeen koskemaan siihen. Tätä ihmistä kutsutaan nimellä Anakha. Nimi on styrikinkieltä ja tarkoittaa "Vailla kohtaloa", ja tämä ihminen on Sparhawk.
Pitkien vaiheiden jälkeen Bhelliom irtautuu kuorestaan ja jatkaa matkaansa.
Bevier

Bevier on nuori, hyvin uskovainen ja vakavaluontoinen kyriiniläisritari. Aatelisarvoltaan hän on varakreivi.
Hänen haarniskansa on hopeanvärinen ja sen päällyspuku valkoinen. Kilvessä ei ole mitään vaakunaa vaan se on kiillotettu peilikirkkaaksi.
Hän käyttää muista ritareista poiketen pääaseenaan pitkävartista Lochaber-sotakirvestä, joka on puolitoistametriseen varteen kiinnitetty noin kuudenkymmenen sentin pituinen kapeateräinen kirves, jonka ylin pää on muovattu haukannokan näköiseksi kärjeksi. Tällä aseella Bevier pystyy kuorimaan vastustajansa haarniskan pala palalta pois. Tosin ase tekee sellaista jälkeä, että kaatuneiden hautaajat valittavat moninkertaisesta työstä kun kerättävät ovat kahtena kappaleena.
Bevier osoittautuu hyväksi ritariksi jota myös patriarkat kiittelevät. Loppua kohti hänen yksioikoinen totisuutensa hiukan lievenee ja hän saattaa jopa vitsailla omaleimaisesti.
Kuten kaikki kyriinit ja arciumilaiset yleensäkin, hän on myös piirityslaitteiden ja linnoitustekniikan korkean luokan asiantuntija: kirjassa Tulikupolit hän laukaisee pien ja maaöljyn seoksesta tehdyllä palavalla ammuksella ladatun katapultin niin tarkasti että palava ammus putoaa suoraan muurin ulkopuolella riehuneen ja sillan laskemista muurin ylitulon uhalla vaatineen rähinöitsijän niskaan - mikä saa tämän kumppanit hajaantumaan kauhun vallassa.
Ehlana

Ehlana on Elenian kuningatar. Hän on kuningas Aldreasin ja erään deiralaisen prinsessan jälkeläinen. Hänen äitinsä kuoli hänen syntyessään, ja hänet kasvattivat lastenhoitajat.
Kahdeksanvuotiaana hänet määrättiin kuninkaan puolustajaritari Sparhawkin kasvatettavaksi. Ankara Pandioni teki työnsä perusteellisesti ja pelokkaasta tyttölapsesta tuli kaikki hovimetkut tunteva tiukka nuori nainen.
Kun Sparhawk lähetettiin maanpakoon osana arkkipiispa Anniasin ja prinsessa Arissan juonitteluja, Ehlana antoi hänelle omalla sinetillään vahvistetun kuninkaallisen käskykirjeen joka astuisi voimaan heti kun hän nousisi valtaistuimelle. Tämän kirjeen turvin ritari palasikin maanpaosta kun häntä tarvittiin.
Annias myrkytti Ehlanan salaisella myrkyllä kun kuningatar uhkasi lähettää niskuroivan piispan luostariin miettimään käytöstään.
Annias ja hänen liittolaisensa onnistuivat estämään lääkärien toimet, mutta Pandionien suurmestari Vanion, yksitoista muuta ritaria ja taikavoimien opettaja Sephrenia sulkivat täyteen valtaistuinasuunsa puetun kuningattaren maagisen kristallikuution sisään. Siellä hän eläisi enintään vuoden näiden kolmentoista elinvoimalla. Tämä antaisi aikaa etsiä parannusta - ja särkymätön taikakuori varjeli myös lisämurhayrityksiltä.
Kuusi ritaria ehti kuolla, mutta he palasivat tarpeen vaatiessa puolustamaan parannuksen etsijäryhmää ja lopulta kun taika purettiin he ilmestyivät viimeisen kerran tekemään sitä.
Ehlana oli jo aikoja päättänyt että hän haluaa Sparhawkin puolisokseen ja erään väärinkäsityksen - hämillään ollut ritari aikoi palauttaa kuningattarelle tämän perintösormuksen ja antoikin epähuomiossa omansa - kuningatar tulkitsi kosinnaksi ja julisti sen julkisesti. Eikä mikään auttanut: Sparhawkista tuli prinssipuoliso ja myöhemmin myös herttua.
Eleniumin tarun lopussa kuninkaalliselle parille syntyy tytär Danae, joka kuitenkin isälleen paljastuu vaihdokkaaksi eli lapsijumalatar Aphraeliksi: Ehlana ei voi myrkyn takia saada omaa lasta.
Asia salataan häneltä loppuun asti.
Kun Tamulin keisarikunnassa kuohuu ja Sparhawk tarvitaan apuun. Kuningatar päättää lähteä valtiovierailulle naamioidakseen todellisen syyn.
Perillä hän opettaa tahdottomana keulakuvana pidetylle keisari Sarabianille kuinka hallitaan. 
Keisari ryhdistäytyykin ja opettelee mm. käyttämään pistomiekkaa.
Kaikki ei tosin suju aivan suunnitellusti, mm. kuningatar ja eräs hänen palvelijoistaan joutuvat vihollisen kaappamiksi, mutta heidät vapautetaan samalla kun kaiken kuohunnan alku ja syy, mahtijalokivi Bhelliom, murtautuu kahleistaan ja jatkaa matkaansa maailmankaikkeudessa.
Eleenit

Eleenit kuuluvat David Eddingsin fantasiamaailman eniten oikean maailman ihmisiä vastaavaan kansa ja puhuvat tarinamaailman yleiskieltä eleeniä. Eleenejä pidetään älykkäimpänä kansana, jotka omistautuvat loogiseen ajatteluun ja ongelman ratkontaan.
Eleenit asuvat Eosian mantereella, joka on jaettu seitsemään eleenivaltioon: Arciumiin, Cammoriaan, Deiraan, Eleniaan, Lamorkandiin, Pelosiaan ja Thalesiaan. Lisäksi Eosiaan on otettu mukaan Rendor ja Daresian mantereen rajalla oleva Zemoch.
Heillä on yksi jumala, jonka maallinen näkymä on eleenikirkko. Eleenikirkko on selvästi kristillinen, koska ainakin kertaalleen mainitaan sen yhteydessä käytettävän ehtoolliskalkkia. Samoin huomattava osa riituksesta ja arvonimistä on kristillistä alkuperää: eleenikirkolla on esimerkiksi pyhimyksiä.
Eleenikirkon johdossa toimii arkkiprelaatti, joka vastaa tosimaailman paavia, ja kirkonneuvoston patriarkat, joita on nimetty omat kaikille suurimmille eleenikaupungeille. Arkkiprelaattia puhutellaan arvonimellä Sarathi, joka on alun perin aivan ensimmäisen arkkiprelaatin erisnimi. Ainakin kertaalleen vilahtaa myös perinteinen korkean kirkonmiehen puhuttelu "Teidän Pyhyytenne".
Eleenit ovat karsaita kaikelle taikuudelle, koska heidän oma uskontonsa ei tue sitä. Kuitenkin eleenikirkon ritareille eli sotilaallisille veljeskunnille on annettu joustolupa perehtyä styrikki-taikavoimiin. Kutakin ritarikuntaa ohjaa tässä suhteessa styrikkiopettaja, joita ritarit ovat oppineet kunnioittamaan syvästi. Taikuus toimii niin, että kukin veljeskunta kääntyy styrikinkielisin pyynnöin tietyn Nuoremman Styrikkijumalan puoleen ja tämä vastaa näihin pyyntöihin: Pandioneja auttaa Aphrael, Kyriiniläisiä Romalic, Alcioneja Setras ja Genidiaaneja Hanka.
Kirkon ritarit on jaettu neljään eri veljeskuntaan: Eleniasta Pandionin veljeskuntaan, Deirasta Alcionen veljeskuntaan, Arciumista Kyriiniläisten veljeskuntaan ja Thalesiasta Genidiaani-veljeskuntaan. Kullakin veljeskunnalla on omanlainen suuntautuma varustuksissaan.
Emäpeikko

Emäpeikko on naaraspuolinen peikko. Peikkojen aviosääty on mutkaton: kun uros alkaa katsella mieltyneesti naarasta se tarjoaa tälle jotain syötävää. Jos ruoka kelpaa avioliitto on sillä valmis, jos ei niin sitten tapellaan kuolemaan asti.
Emäpeikkoa ei juuri erota uroksesta eli karjusta ellei sillä ole pentuja mukanaan - ja taistelussa se on yhtä vaarallinen: emäpeikko repii vastustajan pään irti yhtä liukkaasti kuin karjukin.
Tamulin tarussa Aphrael paikottaa lisääntymisen jumalan Zokan lupaamaan ettei emäpeikoille synny enempää kuin kaksi jälkeläistä kullekin ja että peikoista tulisi kuolevaisia. Näin siksi että peikot olivat yhtä kaikki tuhoon tuomittuja, ja näin niiden lähdöstä tulisi rauhaisan hiljainen, kun vaihtoehtona olisi hirvittävä taistelu jossa puolet ihmisistä syötäisiin.
Genidiaani-veljeskunta

Genidiaani-veljeskunta on hengellinen ritaristo, joka majailee eleenivaltakunnista pohjoisimmassa, Thalesiassa. Heidän pääluostarinsa on Husdalin kaupungissa. Heidän suurmestarinsa on Komier ja auttajajumalansa Hanka.
Genidaanit käyttävät haarniskan sijaan verkkopanssaripaitaa ja ihmissyöjähirviön kallosta tehtyä sarvin koristettua kypärää. Heidän päällyspukunsa ja viittansa ovat vihreitä.
Kuten thalesialaiset yleensäkin genidiaanit kasvattavat tukkansa pitkäksi ja kantavat sitä palmikoilla. Heillä on myös täysparta.
Genidiaanit sanovat että haarniska olisi liian vaarallinen Thalesiassa, jossa jokia riittää vaikka muille jakaa: jos joutuu veden varaan jokea ylittäessään, rengaspaidan kuorii hetkessä yltään mutta haarniskaa ei. Aseenaan he suosivat kaksiteräistä tapparaa.
Koska Thalesian talvet ovat ankaria ja runsaslumisia, genidiaanit käyttävät talvisajan yleensä opiskeluun. He ovatkin kaikista sotilaallisista veljeskunnista syvällisimmin perehtyneitä uskonopin ja kirkonlain kiemuroihin.
Muutamat genidiaanit uskaltautuvat käyttämään jopa peikkotaikuutta, koska sen avulla voi kumota jopa styrikkimagian. Se on kuitenkin hyvin vaarallista, koska se edellyttää Peikkojumalien puoleen kääntymistä.
Tarinan kantajoukosta genidiaaneja edustaa Ulath.
Harparin

Harparin  on rikas paroni ja Elenian kuninkaallisen neuvoston jäsen. Hän on luonteeltaan pahamaineisen ilkeä pikkupoikien hyväksikäyttäjä ja yleensäkin luonnottomuuksiin rakastunut irstailija. Kaikki Pandionin ritarit ja erityisesti suurmestari Vanion inhoavat sydämestään moista luonnottomuuksien harrastajaa.
Arkkipiispa Annias antaa Harparinille yleisen anteeksiannon kaikista pahanteoista ja irstaasta paronista tuleekin hänen uskotuin kätyrinsä.
Sparhawk saa Harparinin monet kerrat kiinni juonitteluista, mutta kuitenkin hän antaa tämän jatkaa niitä, koska kuningattaren terveyden palautus on tärkeintä.
Ja niin käykin, että kun parannuksen keino on käsissä, Pandionit marssivat suurmestari Vanionin johdolla palatsiin ja vangitsevat Anniasin kätyrit. Harparin parkuu että heidän on poistuttava "kuningas Lycheaksen käskystä" - mutta äkkipikainen suurmestari ei kuuntele moista: hän antaa vihaisen käskyn ja genidiaaniritari Ulathin iso sotakirves katkaisee Harparinin kaulan.
Ritarit sanovat asian johdosta, että monta sukupolvea pikkupoikia tulee kiittämään Ulathia iltarukouksissaan hänen teostaan.
Ihmissyöjähirviö

Ihmissyöjähirviö on vaarallinen petoeläin. Yhtään ihmissyöjähirviötä ei esiinny sellaisenaan tarinoissa, sitä vain kuvaillaan laajasti.
Hirviö on noin kuuden kyynärän eli hiukan alle neljän metrin pituinen, sillä on raateluhampaat ja päässä kiemuraiset sarvet. Ruumista peittää turkki ja sormien tilalla on raatelukynnet. Turkispeitteen johdosta hirviöiden on pysyttävä kylmässä ilmanalassa, koska niiden ruumis on suunniteltu pitämään lämmön sisällään, helteessä ne kuolevat. Laji elääkin Thalesian vuoristoissa.
Ihmissyöjähirviö on tarkkaan ottaen kaikensyöjä ja sen erityistä herkkua ovat sokeria sisältävät puut, kuten vaahterat. Syö se muutakin: Ulath sanoo että Thalesiassa ei taisteluiden jälkeen juuri tarvitse haudata kaatuneita vihollisia: ihmissyöjähirviöt ja osin peikot siivoavat maaston sen verran tehokkaasti. Tästä seuraa yleensä myös keskinäisiä taisteluita, koska molemmat lajit inhoavat toisiaan sydämen pohjasta.
Genidiaani-ritaristo metsästää ihmissyöjähirviöitä, koska he käyttävät taistelukypärissään näiden kalloluusta ja sarvista tehtyä päällystä: tällä tavoin vahvennettu kypärä on käytännössä särkymätön. Se nähtiin mm. silloin, kun eräs rendori iski Ulathia takaapäin kirveellä päähän voimiensa takaa: Ulath kyllä tyrmääntyi ja hänen korvistaan alkoi vuotaa verta, mutta muuten hän selvisi tuosta surmaniskuksi tarkoitetusta joidenkin päivien vuodelevolla ja Sephrenian tehohoidolla.
Hirviöiden sarvista tehdään myös sotatorvia, jollainen Ulathin hallussa oleva toitottaakin kuolemanlaulua sittemmin monille vihollisille.
Ulath kertoo kaskua naarashirviöstä, joka rakastui erääseen genidiaaniin piirittäen tätä viikkokaudet. Hirviötär lauloi repivää laulua joka särki korvia, mutta ei auttanut vaan onneton ritari kätkeytyi luostariin johon sitten jäikin pysyvästi - ja onneton hirviötär kuolikin suruun.
Hanka

Hanka on yksi kaikkiaan tuhannesta nuoremmasta styrikkijumalasta.  Hän on syrjäänvetäytyvä, äkkipikainen luonne.  Vakituisesti hänen puoleensa kääntyy loitsupulmissaan Genidiaani-veljeskunta.
Tamulin tarun loppuosassa Hanka auttaa typistelemään aikaa ja välimatkoja hyökättäessä Cyrgan salaiseen kaupunkiin.
Hohtavaiset

Hohtavaiset ovat salaperäinen kansakunta, joka alun perin oli pieni paimentolaisheimo Delphaet, jotka jumalansa Edaemuksen johdolla vaelsivat Daresian aroilla. Luonnonmullistus vangitsi kuitenkin heidät pysyvästi pieneen laaksoon järven äärelle, ja siihen he rakensivat kaupunkinsa. He pitivät jonkin verran yhteyttä styrikkien kanssa, mutta läheistä suhdetta ei koskaan syntynyt.
Edaemus lisäsi aluksi leikin hengessä järven veteen ominaisuuksia, jotka saivat sen vettä käyttävät delphaet hohtamaan valoa.
Mutta kun delphaein ja styrikkien välit erään sodan jälkeen kiristyivät, Delphaeus joutuikin uhatuksi. Nyt Edaemus lisäsi veteen kirouksen, joka teki hänen väestään vaarallisen: heitä se ei vahingoita, mutta jokainen joka koskee heihin, mätänee elävältä kuoliaaksi alle minuutissa.
Tällainen kyky tekee delphaeista äärimmäisen kammottuja, ja heitä ryhdytään kutsumaan nimellä Hohtavaiset.
Ajan myötä delphaet oppivat hallitsemaan tätä kykyä. He pystyivät myös kätkemään kaupunkinsa etsijöiltä, jotka saivat vaikka lopun maailmanajan harhailla etsimässä Delphaeusta täysin tuloksetta.
Kun Anakha nosti Aphraelin avulla mereen heitetyn Bhelliomin uudelleen päivänvaloon, delphaet lähestyivät häntä avun tarpeessaan: he haluavat että heidän kaupunkinsa suljettaisiin pysyvästi maailman ulkopuolelle.
Monen mutkan jälkeen päästään sopimukseen: korkeimmalle Edaemuksen taikuudessa edennyt Delphaeiden kuningatar Xanetia seuraa retkuetta ja auttaa loppuun asti selvittämään ongelmat. Lisäksi delphaet auttavat tyhjentämään pahana ongelmana olleet Astelin viidakoiden rauniokaupungit niissä piileksineistä kapinallisarmeijoista. Joukko kapinallisten johtajia valahtaa pelkäksi mätäneväksi läjäksi yrittäessään vastustaa harhanäyksi kuvittelemiaan Hohtavaisia ja silloin heidän miehensä pakenevat suin päin jokainen eri suuntaan. 
Kaksi merkittävintä kapinan johtajaa, styrikkivelho Cyzada ja Zalastan poika Scarpa yrittävät viimeiseen asti taistella vastaan, mutta molemmat kuolevat Hohtavaisen kosketuksesta.
Eristämissopimus unohdetaan koska tilanne muuttuukin olennaisesti: kaiken tultua tehtyä Xanetia viime toimenaan vihkii avioliittoon Sephrenian ja Vanionin, ja sitten delphaet astuivat järvensä hohtavalle pinnalle, muuttuvat pelkäksi valoksi ja Edaemuksen johdolla lentävät taivaan korkeuksiin uuteen elämäänsä.
Järven hohto himmenee delphaeitten lähdettyä ja sen vesi menettää erityiset ominaisuutensa pysyvästi. Kaupunki jää tyhjilleen.
Kalten

Kalten on Pandionin ritari. Hän on päähenkilö Sparhawkin lapsuudenystävä ja heidät lyötiin yhtaikaa ritareiksi. Aatelisarvoltaan hän on paroni.
Sparhawkin vino nenä on muisto Kaltenin kanssa lapsuusvuosina käydystä nyrkkitappelusta, mutta kumpikaan ei enää välitä asiasta - sillä itse asiassa vitsaillaan.
Toisin kuin ystävänsä, Kalten ei ymmärrä taikuudesta mitään, mutta soturina hän on loistava ja luonteeltaan vilpittömin olemassa oleva.
Hän sanookin aina ettei hänelle ajattelusta palkkaa makseta, ja kun esimerkiksi kerran piti saada hysterian valtaan joutunut Sephrenia rauhoittumaan, asialle lähetettiin Kalten, joka aivan yksinkertaisesti piteli kiinni ja sanoi että jos tarve on niin Sephrenia saa hakata häntä vapaasti mutta ei olisi hyvä muuttaa häntä sammakoksi. Opettaja raivosi ja itki, mutta Kalten oli vilpittömän järkkymätön ja lopulta tilanne ratkesi siihen kun hän ei antanut periksi ja Sephrenia totesi että ei mokomasta pääse eroon kuin taipumalla tämän tahtoon - ja sovinto syntyi.
Kalten on iso mies ja syö enemmän kuin muut yhteensä - Tamulin tarussa tosin hän saa viidettätoistaan käyneestä ja kasvamaan innostuneesta Talenista tasapuolisen kilpailijan tässä suhteessa. Myös olutta ja viiniä menee suuria määriä - joskin juopottelusta ei voi puhua.
Kalten on myös koko joukon kovimpia naistenmetsästäjiä - kunnes lopulta rakastuu kuningattaren palvelusneito Aleaniin josta tuleekin lopussa hänen puolisonsa.
Kirkonsotilaat

Kirkonsotilaat ovat palkkasotilaita, jotka toimivat korkeiden kirkonmiesten, etupäässä eri asteen piispojen, henkivartiostoina. 
Kirkonsotilaat käyttävät etupäässä punaista asetakkia, jossa on vasemmalla puolella rinnassa sen piispan vaakuna jota he palvelevat. Upseereilla on lisäksi koristeelliset olkaimet. Jotkut käyttävät asetakin päällä kevyttä rintapanssaria.
Kirkonsotilaat ovat puhtaasti palkkasotureita ja tottelevat niin kauan kuin heille maksetaan oikein. Arkkipiispa Anniasin sotilaat muodostuvat pahaksi ongelmaksi Sparhawkille ja hänen ystävilleen, kunnes lopulta Chyrelloksen taistelussa kirkonvanhinten neuvosto määrää sotilaansa Kirkon ritarien alaisiksi. Tästä seuraa monenkin upseerin irtisanoutuminen mutta heidät kirjataan saman tien tavallisina sotilaina takaisin rulliin - ja niskuroijat saavat keskustella asiasta genidiaaniritari Ulathin ison sotakirveen tai kyriiniläisritari Bevierin Lochaber-tapparan kanssa.... mielet muuttuvatkin oitis. Kirkonsotilaista tuleekin taistelun mittaan oikeita sotilaita.
Aivan oma lukunsa on jyrkkää puoluettomuutta noudattanut arkkiprelaatin henkikaarti, joka muista poiketen käyttää sinistä asetakkia ja punaisella tupsulla koristettua kypärää. Heidän everstinsä Delada muodostuu avaintodistajaksi Anniasin juonittelujen paljastamisessa: hän on kuuluisa puolueettomuudestaan ja rehellisyydestään, ja kun Anniasin pääkätyri neuvostossa, Coomben patriarkka Makova yrittää heittää epäilyn todistuksen ylle, Delada melkein katkaisee juonittelevan ylipiispan kaulan.
Krager

Krager on eleeni. Martel palkkaa hänet apurikseen hiiviskelemään salaisissa tehtävissä todettuaan toisen palkkalaisensa Adusin siinä suhteessa toivottomaksi. Krager selvisikin hyvin.
Krager on arka, likinäköinen, täysin alkoholisoitunut mies - jonka terävä järki kylläkin toimii täydellisesti oli hän juovuksissa tai ei. Hän esimerkiksi osaa näytellä juopuneempaa kuin on ja on hankkinut auttavan kielitaidon monellakin eri kielellä, joten hän saa kuulla paljon tärkeitä asioita kun häntä halveksivat eivät välitä juopuneesta. Hän myös tapaa tovereistaan poiketen kohdella harvinaisia vankejaan äärimmäisen asiallisesti. Tosin siinäkin on taka-ajatuksena oma etu. Taikuudesta hän ei sen sijaan ymmärrä höykäsen pölähtävää. Kragerin vakituinen heila on ilotalon emäntä Shanda, jonka helmoissa mies piileksiikin Cimmurassa oleskellessaan.
Eräässä vaiheessa Martel käyttää Krageria syöttinä: kun Sparhawk lähtee jahtaamaan tätä - lähimmän kulman takaa ryntääkin esiin Adus ja suuri joukko paikallisia kovanaamoja, jotka tosin katoavat nopeasti: he eivät oikein pidä siitä että heidän verensä roiskuu ympäriinsä Pandionien miekoista tai kyriiniläisen julmasta Lochaber-kirveestä.
Kiinni jäätyään Krager laulaa tietonsa heti julki jos häneen vilkaiseekin julmasti - mutta asettaa aina ehdoksi henkensä säilymisen. Kidutuksella uhkailuun hän vastaa nokkelasti, että hän kuolee jo ensi venytykseen - niin heikko hänen terveytensä on.
Näin hän sinnitteleekin aivan loppuun asti - kunnes liika Arciumin punaviini tuottaa turmion: hänen maksansa hajoaa ja mies kuolee karmivalla tavalla.
Kurik

Kurik oli alun perin maanviljelijä ja perheellinen mies, jolla on neljä poikaa. Myöhemmin hänestä tulee sotilas. Hän rakastaa kovasti vaimoaan Asladea - mutta on kuitenkin kovin altis naiskauneudelle, joten hän tekee nuoren Elys-nimisen tytön kanssa aviottoman pojan, Talenin. Talen lähetetään hyvään jos kohta ankaraan kouluun josta hän karkaa ja pääsee Cimmuran alamaailman valtiaan Platimen oppiin.
Kurik on käsiaseiden mestari ja suistaa harjoituskentällä useimmat kokelaat jos monet ritaritkin satulasta. Hän kuitenkin kieltäytyy jyrkästi ritarin arvosta luokkaennakkoluulojensa johdosta. Ne eivät estä häntä kuitenkaan palvelemasta Sparhawkia aseenkantajana ja siis palvelijana - kuten hänen isänsä ja tämän esi-isät edellisiä saman suvun miehiä. Kurikin mieliase on ketjukuulanuija jota hän käyttääkin mestarin lailla.
Kurik on tiukka ja komentelevainen luonne kuten uskotut palvelijat yleensäkin mutta isäntä kestää sen koska tietää että tarkoitus on parhain mahdollinen.
Kurikilla on omalaatuinen huumorintaju, ja häneltä Sparhawk saa kuulla että sijaishallitsijana toimii Lycheas,
»joka syntyi prisessa Arissalle ja ties mille karanneelle merimiehelle tai hirttolavalta paenneelle varkaalle»
- mihin isäntä tuhahtaa Kurikin juoruilevan pahemmin kuin vanhat eukot, ja vanha palvelija myöntää häkeltymättä sen paheen ominaisuudekseen.
Kurik seuraa retkikuntaa matkoille eri puolille ja mm. on mukana kun safiiriruusu Bhelliomin haltuunsa saanut peikkokääpiö Ghwerig voitetaan.
Kurik kaatuu kaksintaistelussa Anniaksen raakamaista Adus-apuria vastaan, ja Talen surmaa Aduksen tikarinsa ja Adukselta pudonneen miekan avulla.
Lapsijumalatar Aphrael muuttaa Kurikin ruumiin muuttumattomaksi, kunnes hänet saadaan kotitilalleen Demokseen, jossa hänet siunaa kotikylän oma pappi perheen läsnä ollessa omaan puutarhaan kaivettuun hautaan.
Kurikin vanhin poika Khalad perii isänsä paikan ja perinteen mukaan jopa suurmestari saattaa todeta:
»Minä tunnen itseni sitten vajavaiseksi aina kun tuo nuori mies on paikalla!»
- mikä sanoo paljon siitä, miten hyvä sotilas Khalad on, varsinkin kun muut toteavat että samoja tunteita Kurik oli suurmestarissa herättänyt.
Makova

Makova on Coomben patriarkka ja sangen vallanhimoinen mies. Hän on onnistunut arkkiprelaatin vanhuudenheikkoutta hyväksi käyttäen tunkemaan itsensä kirkonvanhinten neuvoston puhemieheksi ja siis hallitsee neuvostoa lahjusten avulla. Yhdeksän patriarkkaa tosin nylkee häntä rahallisesti ja äänestää hänen harmikseen joskus vastaankin.
Makova on Anniasin liittolainen ja pyrkii tukemaan tätä kaikin keinoin: kerrankin kun retkikunnan piti lähteä etsimään parannusta kuningattaren sairauteen, Makova telkeää heidät ritaritaloon kirkonsotilaidensa avulla, ja ilmoittaa että siellä pysyvät lähimmät vuodet kunnes aikanaan palaavat kotiinsa. Hanke epäonnistuu, koska nuolella sytytetyn tulipalon avulla vahtien huomio kiinnitetään muualle niin että Talen pääsee viemään viestin oikeaan paikkaan, ja muutaman tunnin päästä patriarkka Dolmant ilmestyy paikalle mukanaan tuhatpäinen vahvuus omia kirkonsotilaitaan, ja ritaritalon vahdit marssitetaan arestiin. Sattumoisin Makovan vartiota komensi kapteeni Gorta, joka menetti sittemmin päänsä Bevierin Lochaber-kirveestä.
Makova ei voi kuin yrittää, mutta niin käy että hänet työnnetään sivuun - missä työssä aktiivisin on ankaran uskonkiihkoinen patriarkka Orzel.
Kun Dolmantista tulee uusi arkkiprelaatti, hän passitaa Makovan miettimään asioita ankarimman lajin luostarissa, ja varsin varmasti loppuiäkseen.
Makovan kannattajat ja erityisesti häntä rahallisesti nylkeneet ääntensä myyjät saavat itkun aiheen Azashin ja Othan kuoltua: zemokkikulta jolla heidän saamansa lahjukset oli maksettu, onkin taikalumetta ja haihtuu ilmaan heti lumouksen asettajien kuoltua.