stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Isovesipääsky
Ravinto

Isovesipääskyn ravinto koostuu pääasiassa hyönteisplanktonista, poikkeuksellisesti myös siemenistä.
Aiheesta muualla

Isovesipääsky Lintukuva-verkkopalvelussa
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Phalaropus fulicarius:  Wikidata: Q208335  Wikispecies: Phalaropus fulicarius  ABA: redpha  Avibase: 18A1938091EEEA73  BHL: 40025843  BioLib: 8679  BirdLife: 22693494  BOLD: 19994  BOW: redpha1  BTO: bob5650  CoL: 4FRHR  CMS: phalaropus-fulicaria  eBird: redpha1  EUNIS: 1203  EURING: 5650  Fauna Europaea (new): 69b33f6a-96b8-451e-9682-35759e6a1e15  GBIF: 5229390  GNAB: red-phalarope  IBC: red-phalarope-phalaropus-fulicaria  iNaturalist: 73203  IRMNG: 10588041  ITIS: 176734  IUCN: 22693494  NatureServe: 2.636983  NBN: NBNSYS0000000165  NCBI: 279952  Neotropical: redpha1  NZBO: grey-phalarope  NZOR: e414e983-877d-4576-bf35-020d2e762eea  Observation.org: 318  OBIS: 137168  ODNR: red-phalarope  Paleobiology Database: 368536  Paleobiology Database: 368536  SeaLifeBase: 151712  TSA: 13441  WoRMS: 137168  Xeno-canto: Phalaropus-fulicarius  Laji.fi: MX.27647 
Tringa fulicaria:  Wikidata: Q109563553  GBIF: 4849737
Lauri Itämies

Lauri Henrik Itämies, entinen Östman (31. heinäkuuta 1916 Rauma – 28. heinäkuuta 2002 Rauma) oli virkamies, joka sai ensimmäisenä Suomessa ylikamreerin arvonimen, vuonna 1979.
Rauman kaupunginkamreerina toiminut Itämies julkaisi sota-ajan muistelmansa vuonna 2000.
Julkaisuja

Hirvei jahtamass, 1992 (äänikasetti)
Summan vänrikki: res. vänr., sittemmin Jumalan ja ylipäällikön armosta res. luutn. (myöhemmin vielä jopa res. yliluutn) Lauri Henrik Itämies yh:ssa, sodassa ja hospitaalissa armon vuosina 1939–40: jäljestäpäin paperille pantua reissun varrelta, 2000
Italian 1. armeija

| 1>  armeija |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1938-1940 maaliskuu-toukokuu 1943
Valtio:   Italia
Puolustushaarat:  maavoimat
Osa joukkoa:  Regio Esercito
Sodat ja taistelut:  ensimmäinen maailmansota toinen maailmansota
Italian 1. armeija oli Italian kuninkaallisen armeijan yhtymä ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa.
Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisessä maailmansodassa armeija vastasi pitkästä rintamasta Sveitsin-Itävallan-Italian rajojen risteyksessä olleesta Stelvionsolasta Asiagontasangolle. Se kykeni torjumaan Itävalta-Unkarin joukkojen etenemisen ja myöhemmin armeijan aluetta supistettiin ja sen tehtäväksi määrättiin Trentinon rajojen ja Veronan alueen turvaaminen.
Toinen maailmansota

Armeija perustettiin kesäkuussa 1938 rauhanajan esikuntana ja se aktivoitiin elokuussa 1939. Italian liityttyä 10. kesäkuuta 1940 toiseen maailmansotaan 1. armeija oli yksi kolmesta Umberto di Savoian komentaman Lännen armeijaryhmän armeijasta, jonka tavoitteena oli vallata Ranskalta Nizza, Savoiji ja mikäli mahdollista Rhonenlaakson itäpuoliset alueet. Armeija hyökkäsi 21. kesäkuuta yhdessä kolmiarmeijakuntaisen ja kymmendivisioonaisen 4. armeijan ja reservinä olleen seitsendivisioonainen 7. armeijan kanssa Ranskan Rivieralle tavoitteenaan Nizza. Tällöin kenraali Pietro Pintorin johtamaan armeijaan kuuluivat kenraali Francesco Bettinin II (36. ja 33. vuoristojalkaväkidivisioonat sekä 4. Alpini-divisioona), kenraali Mario Arision III (3., 4., 16. ja 20. jalkaväkidivisioonat) ja kenraali Gastone Gambaran IV armeijakunnat (5., 6., 37. ja 44. jalkaväkidivisioonat). Lisäksi armeijan alaisuuteen kuului Cacciatore delli Alpi -divisioona. 
Hyökkääjiä vastassa oli kuusi Ranskan armeijan divisioonaa, jotka onnistuivat torjumaan hyökkääjän etenemisen. Hyökkäyksen tavoite jäi saavuttamatta ja joukot pysähtyivät Mentoniin. Ranskan antauduttua armeija lakkautettiin 31. heinäkuuta 1940.
Vuonna 1942 panssariarmeija Afrikan vetäytyessä El Alameinin toisen taistelun jälkeen sekä liittoutuneiden noustua maihin Pohjois-Afrikassa marsalkka Erwin Rommel oli pakotettu yhteen historian pisimmistä vetäytymisistä. Hän veti joukkonsa Egyptin ja Libyan raja-alueen läntiseltä aavikolta ja ryhmitti ne uudelleen ranskalaisten valmistamalle Mareth-linjalle Etelä-Tunisiaan. Tällöin Rommel otti komentoonsa vastaperustetun armeijaryhmä Afrikan luovuttaen saksalais-italialaisen panssariarmeijan komennon kenraali Giovanni Messelle. Armeija nimettiin 23. helmikuuta 1943 Italian 1. armeijaksi komentajanaan Messe.
Messen komennossa armeija osallistui Rommelin yritykseen saada aikaan läpimurto Tunisiassa. Armeija hyökkäsi Medenineen, jonka puolustuksesta vastasi Montgomeryn 8. armeija. Taistelussa 1. armeija kärsi tappion useista yrityksistään huolimatta. Brittijoukkojen aloitettua 20. maaliskuuta hyökkäyksen, jonka tavoitteena oli Gabes 1. armeijan huoltosatama. Hyökkäys saatiin kuitenkin torjuttua. Brittijoukot saivat läpimurron 26. maaliskuuta, minkä jälkeen akselivaltain joukot aloittivat vetäytymisen viivyttäen. Toukokuun lopulla liittoutuneiden joukot saivat haltuunsa loput Pohjois-Afrikasta ja 270000 akselivaltain sotilasta joutui sotavankeuteen heidän mukanaan Italian 1. armeija, joka antautui 13. toukokuuta 1943 briteille.
Komentajat

Armeijankomentajina olivat:
armeijankomentaja Adriano Marinetti 1938-1940
armeijankenraali Pietro Pintor 1940
armeijakunnankenraali Remo Gambelli 1940
marsalkka Giovanni Messe helmikuu-toukokuu 1943
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:First Army (Italy)
Käännös suomeksi
Itä-Afrikan hautavajoama

Itä-Afrikan hautavajoama-alue kartassa katkoviivalla. Päiväntasaajan kohdalla hautavajoama jakaantuu itäiseen ja läntiseen haaraan. Hautavajoama syntyy Afrikan laatan jakaantuessa kahdeksi laataksi. Sen pohjoispuolella Iso hautavajoama jatkuu Libanoniin saakka.
Itä-Afrikan hautavajoama eli Itä-Afrikan repeämälaakso on tuhansia kilometrejä pitkä pohjois–eteläsuuntainen hautavajoama Itä-Afrikassa. Se kulkee Djiboutin, Etiopian, Kenian, Ugandan, Kongon demokraattisen tasavallan, Ruandan, Burundin, Tansanian, Sambian, Malawin ja Mosambikin kautta.
Historia

Hautavajoama on syntynyt Afrikan laatan jakaantuessa kahdeksi laataksi. Repeämälaakso muodostui 20 miljoonaa vuotta sitten myöhäisellä kenotsooisella kaudella. Laakson nuorimmat suurmuodostumat ovat syntyneet luultavasti viimeisten 10 000 vuoden aikana.
Ensimmäisenä repeämän synnyn pystyi tieteellisesti selittämään skotlantilainen geologi John Walter Gregory tutkimusretkellään vuonna 1893. Samalla hän keksi tämäntyyppisille laaksoille nimityksen Rift Valley, repeämälaakso. Hautavajoaman itäistä haaraa kutsutaan hänen mukaansa Gregoryn repeämälaaksoksi.
Itä-Afrikan hautavajoama levenee noin neljä millimetriä vuodessa, mikä on vain viidesosa Ison hautavajoaman kahden pohjoisen haaran, Punaisenmeren ja Adeninlahden levenemisnopeudesta. Miljoonien vuosien kuluttua hautavajoama muuttuu ilmeisesti pitkäksi ja kapeaksi salmeksi, kun Punaisenmeren vedet tunkeutuvat Djiboutin Afarin syvänköä reunustavan ylänköseudun läpi.
Piirteet

Itä-Afrikan hautavajoamassa on kaksi haaraa, itäinen ja läntinen. Hautavajoaman syvimpiin kohtiin on muodostunut järvien helminauha, jonka suurimpia järviä ovat läntisen haaran Albertin-, Edwardin-, Kivu-, Tanganjika- ja Njassajärvi. Näistä Tanganjika on peräti 1 470 metriä syvä. Itäisen haaran järvet ovat pienempiä ja matalampia. Niihin kuuluu muun muassa Turkanajärvi, joka on maailman suurin suolajärvi (jos Kaspianmerta ei lueta järveksi). Itäisen ja läntisen haaran välissä sijaitsee Victorianjärvi, joka on Afrikan suurin järvi.
Hautavajoaman reunojen korkeus vaihtelee alueittain. Laakson pohjan tasanko on esimerkiksi Kenian Nairobin lähistöllä 600 metriä sen jyrkkien reunojen alapuolella. Laaksolla on siellä leveyttä 50 kilometriä, ja laakson reunoilta voi nähdä vastakkaisen reunan kallioseinämät. Laakson pohjalla on paikoitellen puolentoista kilometrin paksuudelta laavaa ja kerrostuneita kivilajeja.
Itä-Afrikan hautavajoamassa on useita tulivuoria, kuten Kilimanjaro. Useimmat ovat jo kauan olleet sammuneina, mutta 30 on yhä aktiivisia.
Itä-Afrikan hautavajoamasta on löydetty paljon ihmisen evoluutioon liittyviä fossiileja. Erityisen merkittävä kaivauskohde on 50 kilometrin mittainen Olduvain rotko Tansaniassa.
Itä-Afrikan hautavajoaman jyrkkiä rinteitä lähellä Nairobia Keniassa.
Itätulli

| Itätulli> Viikkari |
| --- | --- |
 Yksi puutalovaltaisen Viikkarin kivitaloista Varvinkadun ja Säveltäjänkadun kulmassa.
Kaupunki:  Pori
Suuralue:  Keskikaupunki
Kaupunginosa nro:  5
Väkiluku:  2 263 (2013)
Postinumero(t):  28100
Itätulli (ruots. Östertull ) on Porin V kaupunginosa, joka tunnetaan puhekielessä nimellä Viikkari. Kaupunginosa sijaitsee keskustasta itään ja Aittaluodosta etelään. Kaupunginosan rajoina toimivat Isolinnankatu, Itsenäisyydenkatu ja Paanakedonkatu.
Itätullin rakennuskanta on pääosin alkuperäistä 1800-luvun puolivälin puutalokantaa, ja alue on eräs Suomen merkittävimpiä säilyneitä empirepuutalokaupunginosialähde?. Suuri osa rakennuskannasta on asemakaavallisesti suojeltua. Kaupunginosassa toimivat muun muassa Satakunnan Museon alainen Rakennuskulttuuritalo Toivo, Otsolan kansalaisopisto, Porin venäläinen ortodoksinen kirkko ja Porin oikeustalo.
Sibeliuspuistossa järjestetään joka kevät Viikkarin kyläjuhla, joka on kaupunginosan asukkaille tarkoitettu ulkoilmatapahtuma.
Aiheesta muualla

Itätulli Pori-tiedossa (poritieto.com)
Porin kaupunginosat
1. Linna | 2. Teljä | 3. Malminpää | 4. Karhunpää | 5. Itätulli | 6. Päärnäinen | 7. Aittaluoto | 8. Isosanta | 9. Riihiketo | 10. Tiilinummi | 11. Tiilimäki | 12. Uusikoivisto | 13. Kuninkaanhaka | 14. Herralahti | 15. Tupala | 16. Koivula | 17. Kalaholma | 18. Isojoenranta | 19. Sunniemenranta | 20. Koivistonluoto | 21. Karjaranta | 22. Käppärä | 23. Musa | 24. Tikkula | 25. Vähärauma | 26. Liinaharja | 27. Liikastenmäki | 28. Tuorsniemi | 29. Pietniemi | 30. Ulasoori | 31. Leppäkorpi | 32. Isomäki | 33. Tiiliruukki | 34. Kyläsaari | 35. Uusiniitty | 36. Pihlava | 37. Rieskala | 38. Metsämaa | 39. Enäjärvi | 40. Harmaalinna | 41. Kartano | 42. Impola | 43. Vanhakoivisto | 44. Väinölä | 45. Metallinkylä | 46. Mikkola | 47. Sampola | 48. Paratiisinmäki | 49. Luotsinmäki | 50. Murtosenmutka | 51. Ruosniemi | 52. Toejoki | 53. Pormestarinluoto | 54. Hyvelänviiki | 55. Lotskeri | 56. Hyvelä | 57. Kirjurinluoto | 58. Hanhiluoto | 59. Hevosluoto | 60. Yyteri | 61. Kaanaa | 62. Uniluoto | 63. Karhuluoto | 64. Herrainpäivät | 65. Mäntyluoto | 66. Kirrinsanta | 67. Kaanaankorpi | 68. Huvilaranta | 69. Viikinäinen | 70. Raatimiehenluoto | 71. Reposaari | 72. Parkkiluoto | 73. Tahkoluoto | 74. Isokatava | 75. Vähäkatava | 76. Tyltty | 77. Lukkarinsanta | 78. Tuulikylä | 79. Paarnoori | 80. Honkaluoto | 81. Finpyy | 82. Lahdenmaa | 83. Hakalanvainio | 84. Länsimetsä | 85. Mäntylä | 86. Palstakallio | 87. Lehtola | 88. Kotometsä | 89. Klasipruuki | 90. Perko | 91. Susikoski | 92. Salaplakkari
Italian naisten lentopallomaajoukkue

Italian naisten lentopallomaajoukkue edustaa Italiaa naisten arvokilpailuissa ja kansainvälisissä lentopallokilpailuissa. Se on voittanut maailmanmestaruuden vuonna 2002 sekä  Euroopan-mestaruuden vuosina 2007 ja 2009.
Arvokilpailut > Olympialaiset

Puolivälierissä 2004, 2008, 2012
Yhdeksäs (jaettu sija) 2000, 2016
Arvokilpailut > MM-kilpailut

Kultaa 2002
Hopeaa 2018
Neljäs 2006, 2014
Viides 1998, 2010
Yhdeksäs 1986
Kymmenes 1990
Neljästoista 1994
Viidestoista 1982
Kahdeskymmenes 1978
Arvokilpailut > EM-kilpailut

Kultaa 2007, 2009
Hopeaa 2001, 2005
Pronssia 1989, 1999, 2019
Neljäs 1991, 1993, 2001
Viides 1985, 2017
Kuudes 1951, 1987, 1995, 1997, 2003, 2013
Seitsemäs 1983, 2015
Kahdeksas 1971, 1981
Yhdeksäs 1975
Yhdestoista 1967, 1977
Arvokilpailut > Maailmanmestarijoukkue 2002

Sara Anzanello, Valentina Borrelli, Paola Cardullo, Manuela Leggeri, Eleonora Lo Bianco, Anna Vania Mello, Darina Mifkova, Paola Paggi, Francesca Piccinini, Simona Rinieri, Rachele Sangiuliano, Elisa Togut; päävalmentaja Marco Bonitta.
Isvara

| Isvara Извара, Izvara |
| --- | --- |
 Nikolai Roerichin kartanomuseo Isvarassa.
 Isvara
 Koordinaatit: 59°21′5″N, 29°30′54″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Volossovan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Väkiluku (2012):  3 400
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Isvara (ven. Изва́ра, Izvara) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Venäjällä Leningradin alueen Volossovan piirissä. Se sijaitsee kymmenen kilometriä Volossovasta etelään Sosnovaan johtavan maantien varrella. Kylässä 2 400 ja kunnassa 3 400 asukasta (vuonna 2012).
Leningradin alueella on myös toinen Isvara-niminen kylä. Se sijaitsee Lomonosovin piirissä Vornaisienjoen rannalla.
Maantiede ja asutus

Isvaran kunta rajoittuu lounaassa Volossovan piirin Sabskin, lännessä Suuren-Ruudan, luoteessa Ropititsan ja pohjoisessa Kalttinan kuntiin sekä idässä Leningradin alueen Hatsinan ja kaakossa Lugan piireihin. Pinnanmuodostukseltaan seutu on etupäässä jääkauden muodostamaa kumpuilevaa tasankoa. Tärkein joki on Izvarskoje-järvestä alkunsa saava Izvarka, joka laskee Laukaanjoen sivujokeen Lemusaan. Isvaran kartanomuseon ympärillä on 58,68 hehtaarin laajuinen luonnonmuistomerkkinä suojeltu alue.
Kunnan hallinnollinen keskus on Isvaran kylä. Sen lisäksi siihen kuuluu yhdeksän kylää ja yksi asutus: Lemusa (ven. Limoža), Mazanaja Gorka, Osertsa (Ozertitsy), Repola (Repolka), Saappola (Zapolje), Selissi (Selištše), Sosnitsa (Sosnitsy), Sornova (Tšornoje), Sosnova (Sosnovo) ja 46. kilometrin asutus eli Lesosklad. Keskuskylän jälkeen toiseksi suurin asutuskeskus on yli 500 asukkaan Repola.
Historia

Isvaran kylä mainitaan ensimmäisen kerran nimellä Vzvar Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Kaprion kihlakuntaan kuuluneen pogostan keskus sijaitsi tuolloin Osertsan kylässä. Seutu on historiallisesti ollut etupäässä venäläisten asuttamaa. Harvat inkerinsuomalaiset kuuluivat Moloskovitsan luterilaiseen seurakuntaan.
Isvaran kartano on ollut olemassa jo 1600-luvun ruotsalaisaikana. 1700-luvun alussa se kuului sotamarsalkka Boris Šeremetevin pojalle Mihailille ja 1800-luvun puolivälissä von Weymarnin aatelissuvulle. 1800-luvun lopulla siellä vietti lapsuutensa venäläinen taiteilija Nikolai Roerich. Vuonna 1912 kartano muutettiin maataloussiirtolaksi ja neuvostoaikana vankisiirtolaksi, joka toimi 1950-luvun alkuun saakka. Vuonna 1927 Isvaraan perustettiin dolomiittitehdas ja vuonna 1935 kalkkitehdas, joka suljettiin 1980-luvulla. Nykyinen, vuonna 2004 perustettu kunta on saanut alkunsa 1920-luvulla syntyneestä kyläneuvostosta, joka muutettiin volostiksi vuonna 1994.
Liikenne, talous ja palvelut

Isvaran kautta kulkee Volossovasta Sosnovaan johtava maantie. Repolasta ja Isvarasta on linja-autoyhteydet Volossovaan.
Kunnan alueella harjoitetaan puunhankintaa. Isvarassa toiminut maatalousyritys Udarnik on konkurssitilassa.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, vanhainkoti, joukko kauppoja ja posti.
Nähtävyydet

Isvaran huomattavin nähtävyys on vuonna 1984 avattu Nikolai Roerichin kartanomuseo, johon kuuluu goottilaistyylisen päärakennuksen lisäksi puistoalue, talousrakennuksia ja 1900-luvun alussa pystytetty maataloussiirtolan koulurakennus. Museossa käy vuosittain noin 8 000 vierasta.
Aiheesta muualla

Isvaran kunnan sivusto (venäjäksi)
Roerichin kartanomuseon sivusto (venäjäksi), (englanniksi)
Isvaran kartano Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (venäjäksi)
Itiöemä

Kärpässienten maanpäällisiä osia eli niiden itioemiä
Itiöemä  on sienen maanpäällinen osa, jossa sen itiöt kehittyvät ja jonka avulla itiöt leviävät. Itiöemä on yksi vaihe sienen elämänkaaresta, josta suurin osa on sienirihmaston kasvua. Puhekielessä sienellä tarkoitetaan usein juuri pelkkää itiöemää, vaikka se onkin vain sienen lisääntymiselin.
Itiöemätyypit > Pileaattinen

Pileaattinen sieni on alustastaan ulkoneva lakillinen itiöemä. Pileaattisessa itiöemässä voidaan erottaa toisistaan yläpinta, reuna ja alapinta. Halkileikkauksessa näkyvät malto ja sen alla itiölava eli vaikkapa pillikerros.
Pileaattisen itiöemän muotoa käytetään apuna etenkin kääpien tunnistuksessa:
jalallinen, jalka joko lakin reunaan kiinnittynyt tai keskinen
viuhkamainen (esimerkiksi tervakääpä)
kellomainen (esimerkiksi kellokääpä)
kaviomainen (esimerkiksi vanha taulakääpä)
kiilamainen (esimerkiksi vanha kantokääpä)
laakea (esimerkiksi lattakääpä)
hyllymäinen (esimerkiksi pinovyökääpä)
typäkkä eli nykerömäinen (esimerkiksi pikireunakääpä)
kynsimäinen (esimerkiksi lapakääpä)
munuaismainen (esimerkiksi pökkelökääpä)
sykerömäinen (esimerkiksi silkkivyökääpä)
Kasvumuoto voi vaihtua saman sienilajin sisällä riippuen kasvuolosuhteista ja itiöemän iästä.
Itiöemätyypit > Resupinaattinen

Resupinaattisessa itiöemässä itiömalto syntyy suoraan kasvualustan pinnalle pinnanmyöteisesti ja itiöt sijaitsevat itiöemän yläpinnalla tai reunoissa. Resupinaattisessa itiöemässä itiölavan ja kasvualustan välissä on ohut pohjamalto. Jotkut resupinaattiset sienet muodostavat pseudopileuksia.
Itiöemätyypit > Puoliresupinaattinen

Puoliresupinaattiset itiöemät ovat pileaattisen ja resupinaattisen välimuotoja eli niissä on pileaattisia osia, mutta suuri osa itiöemästä kasvaa alustanmyötäisesti.
Pileaattisia pohjankääpiä (Climacocystis borealis)
Resupinaattinen peikonnahka (Crustoderma dryinum)
Puoliresupinaattisia rusokääpiä (Pycnoporellus fulgens)
Italia (diokeesi)

| Italia Dioecesis Italiciana> Rooman diokeesi |
| --- | --- |

 Italian diokeesin alue.
Valtio:  Rooman valtakunta
Nykyinen valtio/alue:  Italia, Itävalta, Ranska (Korsika), Sveitsi
Perustettu:  n. 293
Lakkautettu:  n. 312
Italia (lat. Dioecesis Italiciana/Italiae) oli Rooman valtakunnan diokeesi, joka käsitti sille nimen antaneen Italian sekä Sisilian, Sardinian, Korsikan ja Raetian.
Maantiede

Italian diokeesi käsitti koko Italian niemimaan sekä sen pohjoispuolisen Raetian. Siihen kuuluivat myös niemimaan länsipuolen suuret saaret Sisilia, Sardinia ja Korsika. Näin siihen kuului alueita pääosin nykyisessä Italiassa, Itävallassa, Ranskassa ja Sveitsissä. Italian diokeesin länsipuolella sijaitsivat diokeesit Viennensis ja Gallia ja itäpuolella Pannonia.
Historia

Italian diokeesi perustettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin, ja se oli näin yksi alkuperäisestä 12 diokeesista. Diokeesin ja sen alaisten provinssien perustamisen myötä Italia tuli ensimmäistä kertaa provinssihallinnon alle, siinä missä aiemmin Italia oli jakaantunut provinssihallinnon ulkopuolisiin Augustuksen Italian alueisiin. Diokeesi ja kahdeksan sen provinsseista esiintyy Veronan luettelossa, mutta luettelosta puuttuu osa provinsseista juuri Italian kohdalta oletettavasti virheen vuoksi.
Diokeesi lakkautettiin Konstantinus Suuren aikana noin vuonna 312 ja jaettiin kahdeksi diokeesiksi, jotka olivat Italian diokeesin pohjoisosan käsittänyt Italia annonaria ja eteläosan käsittänyt Italia suburbicaria.
Provinssit

Diokeesi jakaantui seuraaviin provinsseihin:
| Provinssit> Nimi | Provinssit> Hallinnollinen keskus | Provinssit> Maaherran nimike |
| --- | --- | --- |
| Aemilia et Liguria | Mediolanum | consularis |
| Alpes Cottiae | Segusio | praeses |
| Apulia et Calabria | Canusium? | corrector |
| Campania | Capua | corrector/consularis |
| Corsica | Aleria | praeses |
| Flaminia et Picenum | Ravenna | corrector |
| Lucania et Bruttium | Rhegion (Rhegium) | corrector |
| Raetia prima | Curia | praeses |
| Raetia secunda | Augusta Vindelicum | praeses |
| Samnium | Beneventum? | praeses |
| Sardinia | Caralis | praeses |
| Sicilia | Syrakusa (Syracusa) | corrector/consularis |
| Tuscia et Umbria | Volsinii | corrector/consularis |
| Venetia et Histria | Aquileia | consularis |
Selitykset:
1 2 3 4 5  Provinssi puuttuu Veronan luettelosta oletettavasti virheen vuoksi (Nicholson 2018, s. 26, 285, 1327).
1 2  Veronan luettelossa esiintyy vain yksi Raetian provinssi, oletettavasti virheen vuoksi (Nicholson 2018, s. 1266).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italian diokeesi Wikimedia Commonsissa
Rooman diokeesit
| --- | --- |
n. 293–395:  Africa · Asiana · Britannia · Gallia · Hispania · Italia · Moesia · Oriens · Pannonia · Pontica · Thracia · Viennensis
n. 395–:  Aegyptus · Africa · Asiana · Britannia · Dacia · Gallia · Hispania · Italia annonaria · Italia suburbicaria · Macedonia · Oriens · Pannonia · Pontica · Septem provinciae · Thracia
Itelmeenit

Itelmeenit (ven. Ительме́ны; aikaisemmin myös kamtšadaalit eli ”kamtšatkalaiset”) ovat Koillis-Siperiassa Kamtšatkan niemimaalla Venäjään kuuluvassa Kamtšatkan aluepiirissä elävä alkuperäiskansa. Itelmeenit olivat ennen metsästäjiä ja kalastajia, mutta Neuvostoliitossa heidät yhdistettiin kalastuskolhooseihin. Itelmeenit ovat yksi Kamtšatkan vanhimmista alkuperäiskansoista. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä oli 3 193 itelmeeniä.
Historia

Itelmeenien alkuperä ei ole täysin selvä. Heidän esi-isänsä tulivat Kamtšatkaan luultavasti 7 000–6 000 vuotta sitten Aasian mannermaalta. Heidän esi-isänsä olivat todennäköisesti sukua Amerikkaan siirtyneille intiaanien esi-isille. Itelmeenien oletetaan tulleen alueilleen ennen tšuktšien ja korjakkien esi-isiä. Venäläiset tulivat itelmeenien alueelle 1600-luvulla. Vuosina 1697–1698 Vladimir Atlasov johti kasakoiden ja jukagiirien avulla retkeä Kamtšatkaan, jolloin itelmeeneiltä kerättiin veroa. Itelmeenejä alettiin käännyttää 1700-luvulla ortodoksiseen uskoon ja 1740-luvulta lähtien alueelle tuli venäläisiä uudisasukkaita. Itelmeenit kapinoivat vuosina 1706, 1711, 1731 ja 1740, joista viimeisessä kapinassa oli osallisena lähes kaikki itelmeenit. Kapinat kukistettiin ja itelmeenejä siirrettiin pois asuinalueiltaan. Itelmeenit alkoivat sulautua venäläisiin, jolloin syntyi kamtšadaalien sekakansa. Monet itelmeenit velkaantuivat alkoholismin seurauksena. Neuvostoliiton aikana perinteiset elinkeinot kärsivät kollektivisoinnin seurauksena ja 1930-luvun loppuun mennessä kaikki koulut olivat siirtyneet käyttämään venäjän kieltä. 1950-luvulta eteenpäin itelmeenejä on voitu pitää käytännössä kokonaan venäläisiin sulautuneena kansana.
Yksi nykyajan tunnetuimmista itelmeeneistä polveutuva henkilö lienee hiihtäjä ja olympiavoittaja Veronika Stepanova, joka identifioituu kamtšadaaliksi.
Kulttuuri

Itelmeenit elättivät itsensä perinteisesti kalastuksella. Kutuaikana saalistettiin suuret määrät lohia, jotka säilöttiin käyttämällä. Käyneitä kalanpäitä pidettiin herkkuna. Maa- ja merinisäkkäiden metsästyksellä oli vain vähän merkitystä itelmeeneille, vaikkakin niitä pyydettiin satunnaisesti. Kamtšatkan eteläosan ainuihin sekoittuneet itelmeenit metsästivät valaita käyttäen myrkytettyjä keihäitä. Itelmeenit harjoittivat keräilyä paljon suuremmassa mittakaavassa kuin muut Siperian kansat. He söivät muun muassa erilaisia juuria, pähkinöitä ja ruohoja. Nykyisin itelmeenit harjoittavat muun muassa kalastusta, maitokarjan pitoa ja puutarhanhoitoa. Heidän elinkeinonsa eivät juuri poikkea alueen venäläisten vastaavista. Aikoinaan itelmeenit olivat jakaantuneet kylittäin eri klaaneihin, jotka saattoivat sotia keskenään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itelmeenit Wikimedia Commonsissa
Gustav Teodor Paulyn piirros itelmeenistä vuodelta 1862.