stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tyrskyliitäjä
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 25–29 senttimetriä ja siivenkärkien väli 67–73 cm. Painavin mitattu yksilö painoi 990 grammaa. Lintu on lähes kokotumma, siro, pitkäpyrstöinen, ja sen siivet ovat kapeat ja pitkät. Sen puku on yhtenäisen harmaaruskea ja siitä erottuu ainoastaan vaaleampi vinojuova siiven yläpeitinhöyhenkentässä. Laji voidaan sekoittaa nokiliitäjään (Puffinus griseus) tumman värityksen ja liitäjämäisen, heittelehtivän lentotavan vuoksi, jollei kokoeroa huomaa. Erona nokiliitäjään ovat pitempi pyrstö, kokotummat siiven alapinnat ja erilainen lentotapa, rauhallisemmat ja syvemmät siiveniskut. Liidossa usein roikottaa hieman kuperia siipiään. Sen pitkä pyrstö on useimmiten supussa ja kapea, mutta joskus näkyy pyrstön pyöristyneisyys. Nokka on tukeva. Vanhin tyrskyliitäjä on luonnossa elänyt 22,9 vuoden ikäiseksi.
Koko ja ulkonäkö > Äänet

Tyrskyliitäjä ääntelee öisin pesäkolostaan kumealla, käheällä, haukkuvalla äänellä ”hroo hroo hroo...”, joka voi tuoda mieleen höyryveturin.
Levinneisyys

Lajin pesimäalueen laajuudeksi on arvioitu 50 000 – 100 000 neliökilometriä ja maailmanlaajuiseksi yksilömääräksi 500 000 – 1 000 000 lintua.
Se esiintyy Tyynenmeren itäosissa seuraavissa paikoissa: Ranskan Polynesia, Kiribati, Marshallinsaaret, Pohjois-Mariaanit, Palau, Itä-Timor, Havaijilla sekä eräillä muilla Yhdysvaltain pienillä syrjäisillä saarilla.
Sen toinen esiintymisalue on itäisellä Atlantin valtamerellä, jossa se pesii Madeiralla (noin 10 000 paria), Azoreilla (noin 50 paria), Kap Verdellä (enintään 100 paria) ja Lanzaroten ulkopuolella Kanariansaarilla (noin 1 000 paria).
Pesiminen ja käyttäytyminen

Pesii yhdyskunnittain itäisen Atlantin valtameren saarilla kesä-lokakuussa. Pesivät linnut saapuvat saarille huhtikuun puolivälin jälkeen. Tekee pesän kiven- tai kallionkoloon, joskus muurin koloon, usein lähelle rantaa. Ei kaiva itse pesäonkaloa. Naaras munii yhden munan. Emot käyvät pesällä öisin ja ruokailevat yksin.
Tyrskyliitäjä pesällään
Tyrskyliitäjän muna.
Tyristori

Erilaisia tyristoreita.
Tyristori on nelikerroksinen bipolaarinen puolijohdekomponentti, joka muistuttaa hieman diodia. Tyristorissa on kolme elektrodia; anodi ja katodi ja hila.
Rakenne ja toiminta

Tyristori voi olla johtavassa tilassa, kun anodi on positiivisessa jännitteessä katodiin nähden. Tyristori vaatii sähköä johtaakseen ja päästötilaan siirtyäkseen kuitenkin vielä lisäehdon, mitä varten tyristorissa on lisäksi ohjaushila, toisin kuin diodissa. Toisin kuin diodi, tyristori alkaa johtaa virtaa vasta, kun sen hilalle (Gate) tulee riittävän suuri jännitepulssi katodiin nähden.
Kun tyristorin anodi-katodijännite on positiivinen, se ei johda sähköä. Tätä tilaa kutsutaan sulkutilaksi. Tyristori voidaan asettaa päästötilaan antamalla hilalle katodiin nähden positiivinen jännitepulssi. Tyristorin kolme toimintatilaa ovat sulkutila, päästötila ja estotila.
Tyristorin sytyttämistä hilalle syötetyllä jännitepulssilla sanotaan liipaisemiseksi. Liipaisun jälkeen syttymistä säädetään hilavirran avulla. Hilavirran kasvattaminen pienentää syttymisjännitettä. Kun tyristori on johtavassa tilassa, hilavirta tai -jännite eivät enää vaikuta anodivirtaan. Tyristorin sammuttamiseksi anodivirta pitää katkaista tai säätää tietyn minimiarvon alapuolelle. Pienintä anodivirtaa kutsutaan pitovirraksi.
Tavallisen tyristorin lisäksi on muita erikoistyristoreja. GTO-tyristori saadaan johtavaksi hilalle johdetulla positiivisella jännitepulssilla ja johtamattomaksi negatiivisella jännitepulssilla. Triac on kaksisuuntainen tyristori, joka johtaa virtaa molempiin suuntiin.
Käyttö

Tyristoria käytetään esimerkiksi himmentimissä, joilla säädetään valonlähteen kirkkautta. Tyristoreita käytetään myös moottorikäytöissä. Niillä voidaan säätää esimerkiksi tasavirtamoottorien kierrosnopeutta ja lämmitysvastusten tehoa.
Tyristorityyppejä

GTO-tyristori (Gate Turn Off, voidaan myös sammuttaa hilalta)
RCT-tyristori
LASCR-tyristori
SITh-tyristori
Kirjallisuutta

Salste, Mikko; Porra, Veikko: Elektroniikka: sovelletun elektroniikan ja digitaalitekniikan perusteet.  Otaniemi:  Otakustantamo, 1973.  ISBN 951-671-053-0
Silvonen, Kimmo: Sähkötekniikka ja elektroniikka.  Helsinki:  Otatieto, 2003.  ISBN 951-672-335-7
Silvonen, Kimmo; Tiilikainen, Matti; Helenius Kari: Analogiaelektroniikka.  Helsinki:  Edita, 2004 (2002).  ISBN 951-37-3839-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tyristori Wikimedia Commonsissa
Tyristorin fysikaalinen rakenne, sähköinen vastinkytkentä ja piirrosmerkki
Kuorman jännitteen tehollisarvon säätö ohjaamalla tyristorin virran liipaisuhetken vaihetta.
Punainen käyrä: Kuorman jännite
Sininen käyrä: liipaisusignaali.
Erikokoisia suurtehoisia pulttityristoreita.
Tyros

| Tyros (Ṣūr) صور |
| --- | --- |
 Tyroksen rantakatua
 Tyros
 Koordinaatit: 33°16′15″N, 35°11′46″E 
Valtio:  Libanon
Alue:  Etelä-Libanon
Piirikunta:  Tyros
Väkiluku (2003):  117 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tyros (arab. الصور‎, aṣ-Ṣūr, foin. Ṣur, m.kreik. Τύρος, lat. Tyrus) on kaupunki Libanonissa. Kaupunki oli muinaisen Foinikian tärkeimpiä kaupunkeja.
Tyros sijaitsee 37 km Akkosta pohjoiseen ja 32 km Sidonista etelään. Vuonna 2009 kaupungin asukasmäärä noin 117 000. Kaupungin nimi tarkoittaa "vuorta". Tyros lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1979 Tyroksessa sijaitsevan roomalaisen hippodromin vuoksi. Niin sanottu Vanha Tyros sijaitsi mantereella, mutta kaupunki siirrettiin myöhemmin saarelle, joka sijaitsi parin sadan metrin päässä rannasta. Saarella kaupunki oli suojassa vihollisten hyökkäyksiltä.lähde?
Historia > Kaupungin perustaminen

Kaupunki mainitaan ensimmäisen kerran lähteissä 1500-luvulla eaa. Herodotoksen mukaan kaupunki perustettiin noin vuoden 2750 eaa. tienoilla, ja varhaisimmat monumentit ovat vuoden 1300 eaa. ajoilta. Sankhuniathon, Eusebioksen kirjallisen teoksen sanotaan osoitetun "Berytuksen Abilaluksen kuninkaalle". Mahdollisesti Abibaal oli siis Tyroksen kuningas. Eusebios Kesarealainen mainitsee teoksessa Sankhuniathon, että Tyros oli Hypsuraniuksen ensimmäinen valtaus. Amarna-kirjeissä vuodelta 1350 eaa. Tyros on mainittu kirjeessä, jossa kaupungin johtomies Abi-Milku kirjoittaa faarao Akhenatenille.
Historia > Varhainen historia

Antiikin maailman kauppa oli keskittynyt Tyroksen kauppakaupunkiin. Tyroslaiset kauppiaat olivat ensimmäisiä jotka pystyivät navigoimaan Välimeren vesillä. He perustivat siirtokuntia muun muassa Aigeianmeren saarille, Kreikkaan, Afrikan pohjoisrannikolle, Karthagoon ja muihin paikkoihin Sisiliassa, Korsikassa, Espanjassa Tartessosiin, ja Herakleen pylväitten luona Cadizissa". Kuningas Daavidin ajalla n. 1000 eaa. ystävyysliitto tuli voimaan Juudeaan, Israelin  ja Tyroksen kuninkaan Hiram I:n välillä.
Tyros oli usein Egyptin hyökkäyksen kohde. Salmanassar V, hyökkäsi Foinikiaa vastaan viisi vuotta ja Nebukadressar II (586–573 eaa.) 13 vuotta ilman menestystä, vaikkakin oli tehty kompromissirauha, jossa Tyros joutui maksamaan veroja babylonialaisille. Myöhemmin Tyros joutui Persian hallintaan.
Vuonna 332 eaa., kaupungin valtasi Aleksanteri Suuri, joka rakensi maakannaksen seitsemän kuukauden saarron jälkeen mantereelta saareen.
Vuonna 315 eaa. Aleksanterin kenraali Antigonos aloitti Tyroksen saarron ja valtasi kaupungin vuotta myöhemmin.
Vuonna 126 eaa. Tyros hankki itsenäisyytensä seleukideilta ja säilytti sen vuoteen 64 eaa., jolloin Tyros joutui Rooman valtakunnan vallan alle.
Tyros on mainittu useita kertoja Raamatussa, sekä Vanhassa että Uudessa testamentissa.
Myöhempi historia

Ensimmäisen, vuonna 1111 järjestetyn epäonnistuneen saarron jälkeen ristiretkeläiset valtasivat Tyroksen vuonna 1128, jolloin siitä tuli yksi tärkeimmistä kaupungeista Jerusalemin kuningaskunnassa. Vuonna 1291 Mamelukien valtakuntaa seurasivat ottomaanit, jotka hallitsivat Tyrosta vuoteen 1920 asti.
Nykyaika

Tyros vahingoittui pahoin 1978 operaatio Litanissa ja 1982 Libanonin sodassa Israelin ja PLO:n välillä. PLO on käyttänyt Tyrosta tukikohtana, ja Israel melkein tuhosi sen tykistöllä. Vuonna 2006 Hizbollah käytti Tyrosta tukikohtana rakettihyökkäyksille Israelia vastaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tyros Wikimedia Commonsissa
Riemukaari Tyroksessa
Saksan italialaiset

Saksan italialaiset ovat Saksassa asuvia italialaisia. Italialaiset ovat muodostaneet tärkeän maahanmuuttajaryhmän nykyisen Saksan alueella jo 1700-luvulta lähtien. Saksassa on noin 650 000 italialaista, joten italialaisyhteisö Saksassa on maailman suurin heti Argentiinan jälkeen.
Historia

1700-luvulta lähtien Saksaan muutti etenkin italialaisia taiteilijoita. Italialaiset muodostivatkin ulkomaalaisista taiteilijaryhmistä merkittävimmän. Italialainen vaikutus näkyy useissa Saksan kaupungeissa. Tuon ajan italialaisia vaikuttajia olivat muun muassa Agostino Barelli, joka suunnitteli Münchenin Theatinerkirchen ja Gaetano Chivaver, joka suunnitteli Dresdenin Hofkirchen. Italialaisille taiteilijoille Saksaan muuttaminen mahdollisti paremman toimeentulon ja aseman. Italialaisten taiteilijoiden maahanmuutto tyrehtyi 1800-luvulla Ranskan noustua Italiaa tärkeämpään asemaan taiteen keskuksena. Taiteenalan työt loppuivat Saksassa, mutta monet jäivät silti Saksaan. Taiteen saavutusten lisäksi italialaiset jättivät merkkejä etenkin Düsseldorfin, Bruchsalin ja Aschaffenburgin alueen asukkaiden sukunimiin. 30-vuotisen sodan seurauksena Italiasta alkoi taiteilijoiden ohella tulla muun muassa kauppiaita, kivenhakkaajia, rakennusmiehiä ja pappeja. Pappien tarkoituksena oli tukea katolilaista kirkkoa luterilaista vastaan. Kauppiaat jakautuivat arvostetun silkin ja korujen kauppiaisiin, sekä toisaalta huonomaineisempiin pomeranssikauppiaisiin, jotka myivät esimerkiksi mausteita. Pomeranssikauppiaat toivat Saksaan pizzeriat ja jäätelöpaikat. 1800-luvulla italialaisia muutti Saksaan myös maatalouden työntarpeen pariin.
Toinen aalto italialaisia muuttajia tuli toisen maailmansodan jälkeen. Saksan liittotasavalta teki vuonna 1955 sopimuksen Italian kanssa työvoiman luovuttamisesta. Saksassa kärsittiin tuolloin jälleenrakentamisen aiheuttamasta työvoimapulasta ja Italiassa puolestaan kärsittiin lamasta. Italialaiset olivat maahanmuuttajien enemmistössä aina 1960-luvulle saakka, jolloin turkkilaiset syrjäyttivät heidät asemastaan. Vaikka siirtotyöläisten odotettiin palaavan takaisin kotimaahansa töiden loputtua, ei näin lopulta käynyt. Vuonna 1973 tuli voimaan niin sanottu Answerbestop, joka salli siirtotyöläisten tuoda maahan perheensä. Toisaalta myös ulkomaalaisen työvoiman ottaminen kiellettiin monilla alueilla.
Italialaisia vierastyöläisiä opiskelemassa, kuva vuodelta 1962.
Työkansa

Työkansan julkaisuyhtiö toimi jonkin aikaa Finnish Labour Templen alakerrassa.
Työkansa oli Ontarion Port Arthurissa vuosina 1907–1915 ilmestynyt kanadansuomalainen sosialistinen sanomalehti.
Poliittiset sidokset ja lehden linja

Syyskuussa 1907 perustettu Työkansa oli muodollisesti itsenäinen sosialistinen työväenlehti, jonka kustantajana toimi Finnish Publishing Company Ltd. alias Työkansa Publishing Company -niminen yritys. Vuonna 1911 lehdestä tuli vastikään perustetun Canadan Suomalaisen Sosialistijärjestön puolivirallinen ja vuonna 1914 virallinen äänenkannattaja. Lehden vaikutusvaltaisimpia osakkeenomistajia olivat Port Arthurin, sen naapurikaupungin Fort Williamin ja Toronton suomalaiset työväenjärjestöt, mutta omistajina oli myös muita sosialistijärjestön paikallisosastoja ja yksityishenkilöitä. Suhteet Kanadan sosialistipuolueeseen ja myöhemmin Kanadan sosialidemokraattiseen puolueeseen olivat tiiviit, mutta usein varsin kriittiset.
Lehti arvosteli voimakkaasti kapitalistista talousjärjestelmää, vaati työväen järjestäytymistä ja kannatti lisääntyvää maahanmuuttoa Kanadaan. Se raportoi laajasti Port Arthurin, Fort Williamin ja muun Kanadan sekä vuonna 1913 Yhdysvaltain Michiganin kuparialueen lakoista. Varovaiseksi tarkoitetusta linjastaan huolimatta Työkansa herätti närkästystä konservatiivisessa ja uskonnollisessa osassa suomalaisia maahanmuuttajia, ja se joutui toisinaan kunnianloukkausjuttujen ja muiden syytöksien kohteeksi. Ensimmäisen maailmansodan myötä voimaan tullut sensuuri ei sen sijaan näytä suuremmin haitanneen lehden toimintaa.
Julkaisuyhtiön talous ja konkurssi

Aluksi kahdesti viikossa ilmestyneen Työkansan levikki saavutti vuoden 1911 alussa 2 000 kappaleen rajan. Seuraavana talvena lehti päätettiin muuttaa kuusipäiväiseksi ja sille ryhdyttiin hankkimaan uutta painokonetta ja toimitaloa. Päivälehdeksi muuttumisen jälkeen Työkansalla oli keväällä 1912 noin 3 000 tilaajaa. Vuoden 1913 lopulla levikki nousi yli neljän tuhannen, mutta jäi ilmeisesti kauas arvioidusta 6 000 tilaajan kannattavuusrajasta. Ilmestymistiheyden lisääminen, investoinnit, toimituskunnan laajentuminen, heikko taloudenpito ja taloudellisen taantuman aiheuttama mainostulojen väheneminen johtivat yhtiön vaikeuksiin, joita yritettiin paikata lainoilla, osakkeiden myynnillä ja rahankeräyksillä. Vetoomukset ilmestymistiheyden vähentämisen puolesta jäivät vaille huomiota, ja julkaisuyhtiö ajautui vararikkoon, jonka vuoksi lehden ilmestyminen päättyi kesäkuussa 1915. Konkurssi oli kova isku kanadansuomalaisille sosialisteille, jotka olivat tukeneet Työkansaa huomattavilla rahasummilla.
Pohjois-Amerikan muiden sosialistilehtien tavoin Työkansan julkaisuyhtiö hankki tuloja kirja- ja paperikaupalla, käsittelemällä rahalähetyksiä, myymällä laivalippuja ja harjoittamalla muuta kustannustoimintaa. Sen muista julkaisuista tärkein oli vuosina 1908–1915 ilmestynyt pilalehti Väkäleuka, jonka kilpailijaksi tuli vuonna 1911 yhdysvaltalaisen Työmiehen yhteydessä ilmestynyt Lapatossu. Yhtiö kustansi myös kirjoja sekä tilapäisjulkaisuja kuten Murtava Voima, Työkansan Nuoli, Kevät-Valo ja Airue. Väkäleuka tuotti yleensä 9–10 % julkaisuyhtiön tuloista ja muut toiminnot 30–35 %.
Toimituskunta

Lehden ensimmäinen päätoimittaja oli vuoden 1905 suurlakon jälkeen harjoittamansa maanalaisen toiminnan seurauksen Pohjois-Amerikkaan paennut Severi Alanne. Myöhemmin päätoimittajaksi tuli nimimerkkiä Hijoppi Rotilainen käyttänyt Moses Hahl, joka oli työskennellyt useissa pohjoisamerikkalaisissa työväenlehdissä. Muita toimittajia olivat ainakin J. V. Kannasto, Yrjö Mäkelä, Yrjö Halonen ja Kalle Aine.
Jälkiseuraukset

Työkansan lakattua Port Arthuriin perustettiin Kanadan ensimmäinen porvarillinen suomenkielinen sanomalehti Canadan Uutiset. Sosialistit siirtyivät tilaamaan Yhdysvalloissa ilmestyneitä työväenlehtiä: Työmiestä, Raivaajaa ja Toveria, jotka Canadan Suomalainen Sosialistijärjestö tunnusti omiksi äänenkannattajikseen. Kanadan viranomaiset kielsivät niiden levittämisen yksi toisensa jälkeen vuosina 1916–1917, jolloin sosialistijärjestö päätti perustaa oman sanomalehden. Uusi lehti Vapaus alkoi ilmestyä Ontarion Sudburyssa marraskuussa 1917.
Juhani Salakka

Juhani Salakka (13. syyskuuta 1950 Lahti – 17. helmikuuta 2015) oli suomalainen painonnostaja.
Salakka sijoittui Moskovan 1980 olympialaisten alle 67,5 kilogramman sarjassa kymmenenneksi. MM-kilpailuissa hän sijoittui yhteistuloksissa parhaimmillaan yhdeksänneksi vuonna 1979 ja 15:nneksi vuonna 1977. EM-kilpailujen yhteistuloksissa hän oli yhdeksäs vuonna 1980, yhdestoista vuonna 1977, kahdestoista vuosina 1976 ja 1978 sekä neljästoista vuonna 1975. Hän voitti Pohjoismaiden mestaruuden vuosina 1975, 1977, 1978, 1979 ja 1982.
Seuratasolla Salakka edusti Lahden Reipasta, Nastolan Nopsaa, Lahden Ahkeraa, Lahden Atomia, Karhulan Urheilijoita ja Sunilan Sisua. Hän voitti Suomen mestaruuden alle 67,5 kilon sarjassa vuosina 1976–1980. Vielä 45-vuotiaana vuonna 1996 hän saavutti alle 69-kiloisissa SM-pronssia.
Salakan uran parhaat tulokset alle 67,5 kilon sarjassa olivat 132,5 kg tempauksessa, 161 kg työnnössä sekä 290 kg yhteistuloksessa. Ne kaikki olivat Suomen ennätyksiä. Alle 75 kilon sarjassa hänen parhaat tuloksensa olivat 140 kg tempauksessa, 170 kg työnnössä ja 310 kg yhteistuloksessa.
Salakka oli Suomen Painonnostoliiton toiminnanjohtaja vuosina 1975–1991. Hän toimi keppijumpan kehittäjänä ja kouluttajana.
Salakka menehtyi keuhkokuumeeseen 17. helmikuuta 2015 64-vuotiaana.
Tähtisarja – 30 suosikkia (Jukka Kuoppamäki)

| Tähtisarja – 30 suosikkia Jukka Kuoppamäki |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Julkaistu: elokuu 2013
 Formaatti: CD
 Tyylilaji: iskelmä
 Levy-yhtiö: Warner Music Finland
Jukka Kuoppamäen muut julkaisut
| Tunnustus – kauneimmat balladit 1971–78 2013 | Tähtisarja – 30 suosikkia 2013 | Matkamiehen virsi 2013 |
Tähtisarja – 30 suosikkia on Jukka Kuoppamäen elokuussa 2013 ilmestynyt kahden CD-levyn kokoelma-albumi. Se kuuluu Warner Music Finlandin Tähtisarja – 30 suosikkia -sarjaan.
Kappaleet > CD 1

Anna mulle tähtitaivas – 3.07
Satulinna – 4.25
Tämä taivas, tämä maa – 3.38
Lähemmäksi – 3.33
Auringonnousu – 4.56
Tästä alkaa rakkaus – 4.21 (feat. Katri Helena)
Sade on mun kyyneleeni – 3.58
Aika näyttää – 3.33
Pikajuna pohjoiseen – 3.31
Kun yö on hiljaa – 3.58
Entä sitten – 4.50
Palava sydän – 3.13
Kaikki muuttuu paremmaksi – 3.20
Missä ollut sä oot – 3.45
Jos sä rakastat mua vielä – 3.32
Kappaleet > CD 2

Eikan pumppu – 3.05 (säv. feat. Eero ja Jussi & The Boys)
Lemmen kehto – 2.24
Kaiken uudeksi teet – 2.57
Pois lähtee maailmain – 3.03
Maanantai – 2.34
Punatukkainen – 2.36
En rakastua voi uudelleen – 2.49
Sano milloin – 2.37
Käyköön miten käy – 2.20
Rakkaus on sininen – 2.41
Kanssain leikit vain – 2.43
Sun tahdon tietävän – 3.09
Puolesta, ei vastaan – 2.58
Maantie – 3.14
Ei ruusu voi ruusummaksi tulla – 3.12
Tähtitieteen harrastus

Kolme yhdysvaltalaista harrastajaa tarkkailemassa taivasta Perseidien meteoriparven aikana elokuussa 2006.
Tähtitieteen harrastuksella tarkoitetaan tähtitaivaan kohteiden ja ilmiöiden katselua, harrastusluonteista tutkimista ja tähtitieteen tutkimuksen seuraamista omaksi iloksi. Usein tähtiharrastuksen alueelle lasketaan myös avaruustekniikan seuraaminen ja harrastaminen sekä ilmakehän ilmiöiden tarkkailu.
Tähtitieteen harrastus tapahtuu yleensä jonkun tähtiharrastusyhdistyksen puitteissa, Suomessa Ursan tai jonkun paikallisen tähtiyhdistyksen.
Tähtitieteen harrastajat harvemmin pyrkivät tekemään itse tiedettä, vaan useimmiten kiinnostus tähtimaailman ilmiöihin on tiedollisen uteliaisuuden tyydyttämistä ja oman elinympäristön tarkkailua laajassa mittakaavassa. Toki edistyneimmät harrastajat ovat saavuttaneet jopa tieteellisesti merkittäviä tuloksia.
Tähtiharrastus voidaan jakaa karkeasti muutamaan osa-alueeseen:
Tiedollinen harrastus (”nojatuolitähtitiede”)
Kirjallisuuden lukeminen ja alan omaehtoinen opiskelu
Tähtitieteen ja avaruustutkimuksen uutisten seuraaminen
Tieteellisten asioiden pohdiskelu
Esitelmien seuraaminen, kursseilla ja tähtinäytöksissä käynti
Havaitsevan tähtitieteen harrastus
Taivaan katselu, opettelu ja havainnointi erilaisilla havaintovälineillä (silmä, kiikari, kaukoputki, kamera). Havaitseva tähtitiede jaetaan moneen osa-alueeseen:
Syvä taivas (engl. deep sky), jossa havaitaan aurinkokuntamme ulkopuolisia kohteita kuten galakseja, tähtijoukkoja ja erilaisia sumuja eli kohteita, jotka ovat usein laajoja ja himmeitä.
Tähtimäisten kohteiden kuten kaksoistähtien ja muuttuvien tähtien havaitseminen.
Aurinkokunnan kohteiden eli planeettojen, Auringon, Kuun, asteroidien, komeettojen ja muiden vastaavien kohteiden havaitseminen.
Muut maanläheisemmät kohteet kuten satelliitit, valaisevat yöpilvet, haloilmiöt, tähdenlennot, revontulet ja vastaavat ilmiöt
Tähtivalokuvaus eli taivaalla näkyvien kohteiden kuten Kuun, planeettojen ja syvän taivaan kohteiden valokuvaus.
Teoreettinen tähtitieteen harrastus
Matemaattinen tähtitiede
Tähtitieteellinen paikanmääritys ja pallotähtitiede
Tähtiharrastuksen tekniikka
Tähtitieteelliset tietokoneohjelmat
Havaintovälineiden valmistus ja virittely
Yhteisöllinen tähtiharrastus
Yhdistyksissä, kerhoissa ja ryhmissä toimiminen
Esitelmien, kurssien ja tähtinäytäntöjen pitäminen sekä muu ohjattu toiminta
Kirjallisuutta

Hotakainen, Markus: Tähtitaivas.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28402-5
Karttunen, Hannu ym. (toim.): Tähtitieteen perusteet.  (4. laitos. Ursan julkaisuja 87)  Helsinki:  Ursa, 2003.  ISBN 952-5329-30-5
Manner, Olli & Mäkelä, Veikko: Tähtitaivas paljain silmin.  (Ursan julkaisuja 104)  Helsingissä:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2007.  ISBN 978-952-5329-60-5
Oja, Heikki: Polaris: Koulun tähtitieto.  (7. uusittu painos. Ursan julkaisuja 50)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2004.  ISBN 978-952-5329-75-9
Vamplew, Anton: Tunnista tähtikuviot.  ((Simple stargazing, 2006.) Suomentaneet Juho Gröndahl, Sirpa Hietanen ja Sirje Niitepõld)  Helsinki:  Nemo, 2009.  ISBN 978-952-240-012-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tähtitieteellinen yhdistys Ursa
Ursan Taivaanvahti-havaintojärjestelmä, jonne voi syöttää havaintoja tähtitieteellisistä ilmiöistä
Astronetti
Semiregular - muuttuvien tähtien visuaalihavainnointia (Arkistoitu – Internet Archive)
Tuusjärvi (järvi Tuusjärvellä)

| Tuusjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Heinola
Koordinaatit:  61°18′30″N, 26°08′12″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Rievelin valuma-alue (14.17)
Laskujoki:  joki Ala-Rääveliin 
Järvinumero:  14.173.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  78,2 m  
Pituus:  1,2 km  
Leveys:  720 m  
Rantaviiva:  4,728 km  
Pinta-ala:  56,568 ha  
Valuma-alue:  97,86 km²  (laskujoki) 
Saaria:  5 
 fiTuusjärvi 
Tuusjärvi  on Päijät-Hämeessä Heinolassa Tuusjärven kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 57 hehtaaria, se on 1,2 kilometriä pitkä ja 700 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan 5 saarta.  Sen rantaviivan pituus on 4,7 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Tuusjärven valuma-alueeseen (14.173) se kuuluu. Järven valuma-alueen pinta-ala on noin 98 neliökilometriä ja vedenpinnan korkeus on 78,2 metriä mpy.
Morits Saksilainen

Morits Saksilainen.
Morits Saksilainen tai Moritz Saksilainen (oikeastaan alun perin Hermann Moritz, Saksin kreivi) (ransk. Maurice de Saxe, saks. Moritz von Sachsen) (28. lokakuuta 1696 Goslar – 30. marraskuuta 1750 Chambordin linna, Loir-et-Cher) oli saksalainen sotilas, Ranskan marsalkka ja vuodesta 1747 marsalkka-kenraali.
Morits Saksilainen oli Puolan kuningas August II Väkevän ja Maria Aurora von Königsmarckin avioton lapsi ja sai kreivin arvon vuonna 1711 isänsä tunnustettua hänet pojakseen.
Moritsin sotilasura alkoi varhain: hän palveli Itävallan armeijassa 1708–1710, Pietari Suuren armeijassa 1711, Puolan armeijassa 1712 ja vuonna 1713 hän nousi rykmentin komentajaksi.
Morits astui Ranskan armeijan palvelukseen vuonna 1720, ja taisteli Puolan ja Itävallan perimyssodissa. Ranskan marsalkan arvon hän sai 1743 Itävallan perimyssodan ansioista. Ylennyksen jälkeen hän voitti liittoutuneet vielä Fontenoyn (1745) ja Rocouxin (1746) taisteluissa. 1747 hänestä tuli kolmas marsalkka-kenraali Ranskan historiassa.
Morits Saksilainen myös kirjoitti sodasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hermann Moritz, Saksin kreivi Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 2  Portugali  Vatikaani 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Saksan 6. jalkaväkidivisioona

| Infanterieführer VI 6>  jalkaväkidivisioona 6. krenatööridivisioona 6. kansankrenatööridivisioona |
| --- | --- |
 Divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1934–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   maavoimat
Aselajit:  jalkaväki
Tukikohta:  Bielefeld
Sodat ja taistelut:  toinen maailmansota
Saksan 6. jalkaväkidivisioona (saks. 6.Infanterie-Division) oli Saksan armeijan yhtymä toisessa maailmansodassa.