stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anguilla
Historia

Saaren ensimmäiset asukkaat olivat Etelä-Amerikasta tulleita intiaaneja. Orinocojoen valuma-alueelta lähteneet intiaanit saapuivat saarelle noin 2000 eaa. Ei ole tiedossa tarkalleen milloin eurooppalaiset havaitsivat saaren ensimmäisen kerran, eräiden lähteiden mukaan Kolumbus olisi nähnyt saaren 1493, toisten lähteiden mukaan ranskalaiset olisivat löytäneet saaren 1564 tai 1565. Ensimmäiset englantilaiset siirtolaiset tulivat saarelle Saint Kittsistä 1650 tuoden todennäköisesti mukanaan afrikkalaisia orjia. Saariryhmästä tuli Englannin siirtomaa 1690. Nimi Anguilla tulee espanjan ankeriasta tarkoittavasta sanasta anguila.
Anguillalla viljeltiin alkujaan tupakkaa ja puuvillaa, mutta Euroopan sokerin tarve siirsi 1700-luvun alussa tuotannon sokeriruokoon. Saarelle alkoi syntyä eurooppalainen pienviljelijöiden eliitti ja afrikkalaisista orjista koostunut työluokka. Anguilla oli 1700-luvulla eurooppalaisten konfliktien kohteena, ja ranskalaiset hyökkäsivät sinne 1745 ja 1796. Britannia puolestaan yhdisti vuonna 1825 Anguillan ja Saint Kittsin hallinnon, vaikka anguillalaiset tilaliset vastustivat liittoa. Orjuus lakkautettiin vuonna 1834. Tämän jälkeen maat myytiin entisille orjille ja monet britit palasivat kotimaahansa.
Anguilla kärsi 1890-luvun alussa pitkittyneestä kuivuudesta, mikä aiheutti myös pahan nälänhädän. 1930-luvun lama iski vaikutti koko Karibialla, mutta se iski erityisen pahasti Anguillaan. Monet asukkaat muuttivat  töiden perässä Dominikaaniseen tasavaltaan, Arubaan ja Curaçaolle.
Leewardsaarten federaatio hajotettiin vuonna 1956, ja Anguilla, Saint Kitts ja Nevis liitettiin Saint Christopher-Nevis-Anguillaksi. Se liitettiin vuonna 1958 Länsi-Intian federaatioon, joka kuitenkin kaatui jo vuonna 1962. Britannia pyrki muodostamaan sen pienimmistä osista uuden federaation, mutta hanke epäonnistui. Anguilla liitettiin jälleen asukkaidensa vastustuksesta huolimatta Saint Kitts ja Nevisiin. Anguillalla syntynyttä konfliktia oli maaliskuussa 1969 purkamassa myös brittiarmeija. Anguilla asetettiin heinäkuussa 1971 suoraan Britannian alaisuuteen, ja vuonna 1980 se muodosti oman territorionsa. Merentakainen territorio siitä tuli vuonna 2002.
Hallinto ja politiikka

Anguilla on Britannian merentakainen alue. Britannian monarkki nimittää kuvernöörin, jonka vastuulla ovat saaren ulkosuhteet, talouspolitiikka sekä puolustus- ja turvallisuuspolitiikka. Kuvernööri nimittää puolestaan pääministerin, joka on enemmistöpuolueen johtaja. Pääministerin johtamassa hallituksessa on yhteensä neljä ministeriä. Kuvernöörin virkakauden pituutta ei ole perustuslaissa määritelty, vaan kauden pituus riippuu Hänen majesteettinsa tahdosta. Vuonna 2020 kuvernööriksi valittiin Dileeni Daniel-Selvaratnam.
Vuoden 2019 vaalilain perusteella Anguillan parlamenttiin valitaan vaaleilla 11 edustajaa, seitsemän vaalipiireistä ja neljä koko maan kattavasta piiristä. Näiden lisäksi parlamentissa on myös virkaedustajia. Anguillan progressiivinen liike (APM) voitti vuoden 2020 vaalit, joiden jälkeen pääministeriksi valittiin Ellis Webster. APM sai seitsemän yhdestätoista paikasta, ja loput neljä meni edellisen pääministerin Victor Banksin Anguillan yhdistyneelle rintamalle.
Talous ja liikenne

Anguillalla on hyvin vähän luonnonvaroja, joten sen talous on riippuvainen matkailusta, pankkitoiminnasta, hummerinpyynnistä ja Britannian antamasta valtiontuesta. World Travel and Tourism Councilin mukaan vuonna 2016 Anguillan bruttokansantuotteesta 57 prosenttia tuli matkailusta. Hurrikaani Irma aiheutti vuonna 2017 turistien määrän jyrkän vähenemisen, mikä näkyi myös saaren taloudessa. Vuonna 2017 bruttokansantuote pieneni 7,7 prosentilla ja vielä vuonna 2018 2,4 prosentilla.
Anguillan keskuspankki on Itä-Karibian keskuspankki, ja saaren rahayksikkö on Itä-Karibian dollari. Sen tärkeimmät kauppakumppanit ovat Yhdysvallat, Britannia ja Puerto Rico. Anguillalla ei ole liikevaihto- eikä tuloveroa, joten hallitus kerää tulonsa tuontitulleilla, palveluveroista, yritysrekisteröinneistä ja erilaisista lisenssimaksuista.
Anguillan saarella on Clayton J. Lloydin kansainvälinen lentoasema ja kaksi satamaa. Blowing Pointin satamasta on matkustajayhteyksiä ja Road Bayn satamasta rahtiliikennettä Puerto Ricoon.
Väestö

YK:n World Population Prospects -julkaisun arvion mukaan Anguillan väkiluku vuonna 2018 oli 14 738. Pääosa väestöstä on afrikkalaista syntyperää. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan mustia oli asukkaista 85,3 prosenttia ja latinalaisamerikkalaisia 4,9 prosenttia. Uskonnoista kristinusko on selvästi suosituin, anglikaaneja oli 29 %, metodisteja 23,9 % ja muita protestantteja 30,2 %. Katolisia oli 5,7 % ja muita kristittyjä 1,7 %. Muita uskontoja harjoitti 5,2 %, kun taas 4,3 % ei ilmoittanut mitään uskontoa.
Anguillan koko väestö asuu kaupunkialueilla.
Kulttuuri

Anguillan kulttuurissa on vahva yhdysvaltalainen vaikutus, sillä sen läheisyydessä on yhdysvaltalaisia siirtomaita ja sen talous on vahvasti linkittynyt amerikkalaisiin matkailijoihin. Anguillan yhteiskunta on kehittynyt vahvasti pienviljelijöiden, merimiesten ja kalastajien ympärille, sillä muista Karibian saarista poiketen plantaasinomistajat lähtivät saarelta orjuuden lakkauttamisen jälkeen ja jättivät maat entisille orjille.
Anguillan merkittävin kulttuuritapahtuma on kesäfestivaali, joka järjestetään joka vuosi heinäkuun lopulta elokuun alkuun. Sen aikana on monia erilaisia kulttuuritapahtumia, kuten kauneus- ja calypsokilpailuja, musiikkiesityksiä ja paraati. Merkittäviä julkisia juhlapäiviä ovat 30. toukokuuta Anguilla-päivä, joka juhlistaa vuoden 1967 perustuslaillista eroa Saint Kittsistä, orjuudesta vapautuksen päivä elokuumaanantaina ja kilpaveneilypäivä elokuutorstaina. Anguillan kansallisurheilu onkin kilpaveneily. Sen juuret ovat 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa, jolloin kalastajat kilpailivat paluumatkallaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anguilla Wikimedia Commonsissa
Väli-Amerikan valtiot
| --- | --- |
Mantereen maat:   Belize  Costa Rica  El Salvador  Guatemala  Honduras  Meksiko  Nicaragua  Panama 
Saarivaltiot:   Antigua ja Barbuda  Bahama  Barbados  Dominica  Dominikaaninen tasavalta  Grenada  Haiti  Jamaika  Kuuba  Saint Kitts ja Nevis  Saint Lucia  Saint Vincent ja Grenadiinit  Trinidad ja Tobago 
Itsehallintoalueet:   Anguilla  Aruba  Bonaire  Brittiläiset Neitsytsaaret  Caymansaaret  Curaçao  Guadeloupe  Martinique  Montserrat  Navassa  Puerto Rico  Saba  Saint Barthélemy  Saint-Martin  Sint Eustatius  Sint Maarten  Turks- ja Caicossaaret  Yhdysvaltain Neitsytsaaret 
CIA:n kartta Anguillasta.
Sandy Ground, Anguilla
BASF

| BASF |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  eurooppayhtiö
Osake:  FWB: BAS LSE: BFA
Markkina-arvo:  91 mrd. USD (5/2017)
ISIN:  DE000BASF111
Perustettu:  6.4.1865
Perustaja:  Friedrich Engelhorn
Toimitusjohtaja:  Kurt Bock
Kotipaikka:   Carl-Bosch-Strasse 38, D-67056 Ludwigshafen am Rhein, Saksa
Tuotteet:  kemikaalit
Liikevaihto:   63,66 mrd. USD (2016)
Liikevoitto:   4,49 mrd. USD (2016)
Henkilöstö:  113 830
Kotisivu:  www.basf.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
BASF SE (saks. Badische Anilin- und Sodafabrik , suom. Badenin aniliini- ja soodatehdas),  on saksalainen kemian alan yhtymä ja maailman suurimpia kemikaaliyrityksiä. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Ludwigshafen am Rheinin kaupungissa Saksassa. Yhtiö toimii maailmanlaajuisesti yli 80:ssä maassa.
Talousjulkaisu Forbesin maailman suurimpien julkisesti noteerattujen yritysten Forbes Global 2000 -listalla yhtiö oli vuonna 2017 sijalla 93. Se luokiteltiin samalla listalla Saksan kahdeksanneksi suurimmaksi pörssiyritykseksi. Yhtiön osakekannan markkina-arvo oli 91 miljardia Yhdysvaltain dollaria (toukokuussa 2017) ja liikevaihto 63,66 miljardia dollaria (2016).
Yrityksellä on viisi liiketoimintasegmenttiä, jotka ovat Chemicals (kemikaalit), Performance Products (toiminnalliset tuotteet), Functional Materials & Solutions (funktionaaliset materiaalit ja ratkaisut), Agricultural Solutions (maatalouden ratkaisut) ja Oil & Gas (öljy & kaasu). Basfin tytäryhtiö Wintershall Holding AG harjoittaa öljyn ja maakaasun etsintää ja tuotantoa sekä maakaasun siirtoa ja jakelua. Keski- ja Itä-Euroopassa yritys toimii yhteistyössä Gazpromin kanssa. Se on osakkaana Nord Stream -hankkeessa.
Basf oli vuonna 2012 maailman 14. suurin autoteollisuuden osatoimittajayritys. Se toimittaa ajoneuvoihin pinnoitteita, jarru- ja jäähdytysnesteitä, erikoismuoveja ja akkumateriaaleja.
Basf Suomessa

Noin sata henkilöä työllistävä Basf Oy valmistaa Suomessa Riihimäellä rakennuskemikaaleja ja Haminassa paperiteollisuuskemikaaleja. Lisäksi Äetsässä toimiva Kemira Chemicals on valmistanut Basfille puutavaran homeenestoainetta Sinestoa. Lokakuussa 2018 kerrottiin Basfin rakentavan Harjavallan Torttilaan sähköautojen akkuja valmistavan tehtaan, joka valmistui loppuvuodesta 2020. Tärkeitä raaka-aineita nikkeliä ja kobolttia se saa Harjavallan suurteollisuuspuistossa toimivalta Norilski nikelin tehtaalta. Täysin valmis tehdas odottaa edelleen lupaa käynnistykseen. Tehtaan Etelä-Suomen aluehallintovirastolta saamasta ympäristöluvasta valitettiin Vaasan hallinto-oikeuteen ja se kumosi luvan.
Historiaa

Basfin perusti Friedrich Engelhorn huhtikuussa 1865 Saksan Mannheimissa. Yritys yritti hankkia tonttia tehtailleen Reinjoen ääreltä Mannheimista, mutta kun tonttia ei saatu, tehtaat rakennettiin joen vastarannalle Ludwigshafen am Rheiniin.
Yrityksen ensimmäisiin tutkimuskohteisiin kuului väriaineiden valmistaminen kivihiilitervasta. Syntyi muun muassa farkkuhousuista myöhemmin tunnettu keinotekoinen indigonsininen väri, joka korvasi kasveista tehdyn alkuperäisen väriaineen. Juuri ennen ensimmäistä maailmansotaa Haber-Bosch-menetelmälla pystyttiin valmistamaan ammoniakkia. Keksinnön teki Fritz Haber, joka kehitti yhtiölle myös Zyklon B -tuholaismyrkyn. Vaikka ammoniakki tehtiin aluksi lannoitteita varten, sen sotilaallinen merkitys oli suunnaton ensimmäisen maailmansodan alettua ja Englannin estettyä guanon tuonnin Chilestä Saksaan. Saksan tykistö sai ajopanoksensa ilman luonnon omaa ammoniakkilähdettä Basfin avulla.
Historiaa > IG Farben

Carl Boschin johdolla Basf, Hoechst ja Bayer perustivat toisessa maailmansodassa sotarikoksista sittemmin tuomitun IG Farben -yhtiön. Yhtiö ei ainoastaan toimittanut myrkkykaasua tuhoamisleireille vaan pyöritti omaa keskitysleiriä Monowitzia Birkenaun liepeillä.
Historiaa > Sodan jälkeen

IG Farben purettiin sodan jälkeen kolmeksi suuryhtiöksi (Basf, Bayer ja Hoechst) sekä yhdeksäksi pienemmäksi yritykseksi. Basf siirtyi käyttämään pääraaka-aineenaan maaöljyä kivihiilen sijasta. Henkilöstömäärä kasvoi 1940-luvun lopun 800:sta 45 tuhanteen vuonna 1963. Basfista tuli nopeasti maailman suurin muovintuottaja ja se vastasi kymmenestä prosentista tekokuitujen silloisesta tuotannosta. Pääjohtaja Bernhard Timmin johdolla Basf keskittyi yhä enemmän peruskemikaalien sijasta erikoiskemikaaleihin sekä myös kuluttajatuotteisiin, kuten 1970-luvulla C-kasetteihin ja sitten videokasetteihin. Strategiaan kuului myös voimakas kansainvälistyminen. Yhdysvaltojen markkinoille Basf suuntautui yritysostojen avulla välttääkseen maan korkeita tuontitulleja.
Vuoden 2005 paikkeilla Basfista tuli maailman suurin kemianteollisuusyritys. Kymmentä vuotta myöhemmin se myi tekstiilikemikaalitoimintansa Archroma-yhtiölle ja hienokemikaalitoimintansa Siegfried-yhtiölle. Vuonna 2015 yhtiö myös juhlisti 150-vuotista toimintaansa muun muassa brittisäveltäjä Michael Nymanilta tilatulla teoksella Symphony No. 8: Water Dances.
Kuvia

Piirros Basfin tehtaista vuonna 1866.
Basfin hallintorakennus vuodelta 1957 Ludwigshafen am Rheinissa.
Basfin teollisuusaluetta Ludwigshafen am Rheinissa.
Basfin teollisuusaluetta Reinin varrella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta BASF Wikimedia Commonsissa
Friedrich Engelhorn
Water drawer

| Water drawer> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Englanti,  Iso-Britannia
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Alkuperäinen käyttö:  veden nosto kaivosta
Muita nimityksiä:  Aquarius
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Water drawer on sukupuuttoon kuollut englantilainen koirarotu.
Ulkonäkö

Water drawer oli kookas ja voimakas.
Alkuperä

Maailman vanhimmassa koirakirjassa Of Englische Dogges mainitaan, että rotu auttoi nostamaan vettä kaivoista ja syvistä kuopista kääntämällä pyörää liikkeidensä avulla.
Alkuperä > Etymologia

Alkuosa water tarkoittaa "vettä" ja loppuosa drawer "nostajaa". Latinaksi rotu tunnettiin nimellä aquarius ("veteen liittyvä").
Antiikin kirjallisuus

Antiikin kirjallisuus viittaa yleensä antiikin Kreikan ja Rooman kirjallisuuteen, joka oli kirjoitettu pääosin muinaiskreikaksi tai latinaksi. Antiikin kirjallisuuden aika kattaa noin vuodet 800 eaa. – 500 jaa.
Yleiskuva

Antiikin kirjallisuuden alkuvaihetta aina hellenistisen kauden alkuun saakka kuvaa vahva suullinen perinne ja se, että kirjallisuus oli tarkoitettu pitkälti esitettäväksi. Antiikin varhaisinta kirjallisuutta ja samoin länsimaisen kirjallisuuden alkua edustavat Homeroksen runoelmat, jotka kirjoitettiin ylös suhteellisen varhain kreikkalaisen kirjaimiston kehittämisen jälkeen, todennäköisesti 700-luvulla eaa.
Kreikan klassisella ajalla (noin 508-323 eaa.) ja Rooman klassisella ajalla (noin 80 eaa.–14 jaa.) syntyivät monet suuret teokset, jotka ovat edelleen homeerisen kirjallisuuden ohella länsimaisen kirjallisen kulttuurin ytimessä. Kreikkalainen kirjallisuus vaikutti merkittävästi roomalaisen kirjallisuuden syntyyn. Varsinainen kirjallisempi kulttuuri syntyi hellenistisellä ajalla: kirjailijat kirjoittivat yhä enemmän lukijoille, ei kuulijoille. Antiikin aikana lukijat olivat maantieteellisesti hajallaan, mutta jakoivat monella tavalla yhteisen hellenistis-roomalaisen kulttuurin.
Suurin osa antiikin kirjallisuudesta on kadonnut. Tähän vaikuttivat toisaalta hauras materiaali, papyrus, jonka vuoksi teosten säilyminen oli usein läpi vuosisatoja jatkuvan kopioinnin varassa. Näin antiikin teoksista ovat säilyneet lähinnä ne, jotka ovat olleet arvostettuja myös keskiajalla joko lännessä tai bysanttilaisessa kulttuuripiirissä. Teosten katoamiseen saattoi vaikuttaa niiden jääminen pois suosiosta jo myöhemmän antiikin aikana, tai niiden jääminen esimerkiksi opetuskäyttöön tarkoitetun ohjeellisen kokoelman tai myöhemmin pergamenttikoodekseiksi koottujen kokoelmien ulkopuolelle.
Antiikin Kreikka

Antiikin kreikkalaisen kirjallisuuden historia voidaan jakaa seuraaviin ajanjaksoihin:
homeerinen aika (700-luku eaa.)
arkaainen aika (600–500-luvut eaa.)
klassinen aika (Ateenan demokratian perustamisesta Aleksanteri Suuren kuolemaan, 508-323 eaa.)
hellenistinen aika (323–31 eaa.)
hellenistis-roomalainen aika (31 eaa.–330 jaa.)
Varsinainen kreikkalainen kirjallisuus sai alkunsa Homeroksen kahdesta eeppisestä runoelmasta, Iliaasta ja Odysseiasta. Toinen arkaaisen ajan suuri runoilija oli Hesiodos. Yhdessä Homeroksen ja Hesiodoksen teokset muodostivat kreikkalaisen mytologian kirjallisen perustan. Arkaaisella kaudella sai alkunsa myös kreikkalainen lyriikka. Sen varhaisia edustajia olivat elegiarunoilijat Tyrtaios ja Theognis sekä jambirunoilijat Arkhilokhos ja Semonides. Monodisen eli yhden laulettavan laulun maineikkaimmat edustajat ovat Alkaios, Sapfo ja Anakreon, kuorolyriikan puolestaan Alkman, Simonides ja Pindaros.
Eeppisen ja lyyrisen runouden lisäksi kreikkalaiset kehittivät draaman, joka voidaan jakaa tragediaan ja komediaan. Koko kreikkalaisen tragedian huippukausi sijoittuu kolmen suurimman tragediakirjailijan, Aiskhylos, Sofokles ja Euripides, ajalle. Merkittävin komediakirjailija oli Aristofanes. Muita klassisen kauden merkittäviä kirjailijoita ovat historioitsijat Herodotos, Thukydides ja Ksenofon, filosofit Platon ja Aristoteles, lääketieteilijä Hippokrates sekä puhujat Isokrates, Demosthenes ja Aiskhines.
Hellenistisen ajan merkittävimpiä runoilijoita olivat Theokritos, Kallimakhos ja Apollonios Rhodios, historioitsijoita Polybios ja Diodoros Sisilialainen, ja luonnontieteilijöitä Eratosthenes, Eukleides ja Arkhimedes. Rooman vallan aikakauden kreikkalaisessa kirjallisuudessa kaunokirjallisuuden merkitys oli vähäinen. Tuon ajan kirjallisuutta edusti muun muassa Lukianos. Aikakauden historiankirjoittajista huomattavimmat ovat Plutarkhos, Arrianos, Josephus ja Cassius Dio, filosofeista Epiktetos ja Plotinos, luonnontieteilijöistä Strabon ja Ptolemaios, ja lääkäreistä Galenos.
Antiikin Rooma

Antiikin Rooman kirjallisuus voidaan jakaa erilaisiin kehitysvaiheisiin. Perusteltuja jaottelutapoja on monia, mutta seuraavassa esitetty jaottelu on melko perinteinen:
Esikirjallinen kausi (vuoteen 240 eaa. asti)
Esiklassinen kausi (240–80 eaa.)
Klassinen kausi (80 eaa.–14 jaa.)
Jälkiklassinen kausi (14–120)
Myöhempi keisarikausi (120–500)
Roomalainen kirjallisuus sai alkunsa noin vuonna 240 eaa. Sen syntyyn vaikutti ratkaisevasti Kreikan kirjallisuus: lukuun ottamatta hävinneitä kansanrunouden tuotteita Rooman kirjallisuus alkaa vasta silloin, kun roomalaiset tulivat kosketuksiin Etelä-Italian kreikkalaisten kanssa. Kreikkalaisesta kirjallisuudesta omaksuttujen tyylilajien ja teemojen rinnalla roomalaisten omat uudistukset jäivät suhteellisen vähäisiksi. Koska antiikin kulttuuriperintö on kuitenkin välittynyt myöhemmille Länsi-Euroopan kansoille juuri roomalaisten kautta, roomalaisen kirjallisuuden jälkivaikutus on ollut huomattava.
Esiklassisen kauden mainittavimmat kirjailijat olivat Livius Andronicus, Naevius, Ennius, Lucilius, Plautus, Terentius ja Cato vanhempi. Klassisen kauden alkupuoliskolla elivät runoilijat Lucretius ja Catullus, proosakirjailijat Cicero, Julius Caesar, Sallustius, polyhistori Terentius Varro sekä loppupuoliskolla, jota sanotaan Rooman kirjallisuuden kultakaudeksi, runoilijat Vergilius, Horatius, Propertius, Tibullus ja Ovidius, sekä historioitsija Livius.
Jälkiklassisen kauden, niin kutsutun hopeakauden, pääkirjailijat ovat historioitsija Tacitus, luonnontutkija Plinius vanhempi, reetori Quintilianus, filosofi ja näytelmäkirjailija Seneca, romaanikirjailija Petronius, satiirikko Juvenalis. Myöhemmällä keisarikaudella latinankielinen kirjallisuus oli etupäässä lakitieteellistä ja kielitieteellistä sekä varhaiskristillistä kirjallisuutta. Huomattavin kaunokirjailija on Apuleius. Merkittävimmät kirjailijat ovat kristityt kirkkoisät, kuten Tertullianus ja Augustinus. Viimeisinä roomalaisina kirjailijoina pidetään Boëthiusta ja Cassiodorusta.
Homeroksen Iliaan kahdeksannen laulun rivit 245–53. Kreikkalainen käsikirjoitus 400-500-lukujen vaihteesta. Codex F205, Biblioteca Ambrosiana, Milano.
Vergiliuksen Bucolican alku 400-luvun käsikirjoituksessa (Cod. Vat. Lat. 3867).
Walesinsetteri

| Walesinsetteri> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Wales,  Iso-Britannia
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Alkuperäinen käyttö:  lintukoira
Muita nimityksiä:  Welsh Setter, Llanidloes Setter
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Väritys:  valkoinen - joko sitruunankeltaisin merkein tai ilman
Walesinsetteri (Welsh Setter) eli llanidloesinsetteri (Llanidloes Setter) on sukupuuttoon kuollut walesilainen koirarotu.
Ulkonäkö

Walesinsetteri muistutti paljon englanninsetteriä, mutta sillä oli pitkä, voimakas pää ja karhea, kova, kihara karvapeite. Sen karvapeitettä verrattiin cotswold-lampaan villaan. Väritys oli liidunvalkoinen, jossa saattoi toisinaan esiintyä vähäisiä sitruunankeltaisia laikkuja.
Luonne ja käyttäytyminen

Rodulla oli erinomainen hajuaisti. Se oli kuitenkin metsästäessään hidas ja systemaattinen – sekä hieman spanielimaisempi kuin englanninsetteri. Sitkeänä koirana se soveltui parhaiten vaikeakulkuisella maaperällä työskentelyyn.
Alkuperä

Walesinsetterin suurin esiintyvyysalue oli Herefordshiren Kingstonissa (alue, joka on aiemmin kuulunut Walesiin). Se esiintyi erikoisluokassa walesilaisessa koiranäyttelyssä vuonna 1889.
Uolevi Anthoni

Väinö Uolevi Anthoni (5. helmikuuta 1932 Toijala – 7. kesäkuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen yleisesikuntaupseeri, sotilasarvoltaan kenraalimajuri.
Koulutus

Anthonin vanhemmat olivat everstiluutnantti Väinö Johannes Untamo Anthoni (1906–1965) ja Helvi Kyllikki o.s. Saukko (1905–1981). Uolevi Anthoni kirjoitti ylioppilaaksi Ikaalisten yhteiskoulusta 1951 ja opiskeli tämän jälkeen Kadettikoulun 38. kadettikurssilla vuosina 1952–1954. Vuonna 1956 Anthoni suoritti yliupseerikurssin ja 1958 kapteenikurssin. Vuosina 1960–1962 Anthoni opiskeli sotakorkeakoulun aseteknillisellä linjalla.
Palvelusura

Uolevi Anthoni suoritti varusmiespalveluksensa Kenttätykistörykmentti 1:ssä vuosina 1951–1952 ja suoritti palvelusaikanaan upseerikoulun. Kadettikoulun jälkeen hän toimi Kenttätykistörykmentti 3:ssa nuorempana upseerina 1954–1955 ja RUK:n opetusupseerina 1955–1956. Tämän jälkeen hän toimi joukkueenjohtajana YK-tehtävissä Suezilla 1956–1957. 1959 hänet määrättiin Karjalan Tykistörykmenttiin patterinpäällikön sijaiseksi vuosiksi 1959–1960. 1962–1963 Anthoni toimi opetusupseerina Asekoulussa Harjavallassa kunnes koulu siirrettiin Kuopioon. 1965 Anthoni toimi Pääesikunnan aseosaston toimistoupseerina ja vuosina 1966–1974 PE:n sotatalousosaston esiupseerina ja toimistopäällikkönä. Vuodet 1974–1976 hän toimi PE:n teknisen toimiston toimistopäällikkönä ja 1976–1980 PE:n sotatalousosaston osastopäällikkönä ja vuodesta 1981 alkaen sotavarustepäällikkönä.
Ylennykset

Vänrikki 1952
Luutnantti 1955
Yliluutnantti 1958
Kapteeni 1961
Majuri 1966
Everstiluutnantti 1972
Eversti 1978
Kenraalimajuri 1982
Kunniamerkit

Suomen Leijonan ritarikunnan komentajamerkki
Suomen Valkoisen Ruusun 1.lk ritariristi
Sotilasansiomitali
YK-mitali
Yksityiselämä

Hänen puolisonsa oli Eeva Marjatta o.s Lainpelto (s. 1933) ja heillä oli kaksi tytärtä.
Taksony

Taksony, Unkarin ruhtinas, Chronicon Pictum 1300-luku
Taksony oli Unkarin ruhtinas noin vuosina 950–970, epävarmojen kronikkatietojen mukaan Árpádin pojanpoika ja Gézan, kuningas Tapani I Pyhän isän, isä.
Suku ja tausta

Ruhtinas Árpádin, joka tarun mukaan johdatti unkarilaiset Karpaattien takaa Pannonian tasangoille 800-luvun lopulla, välittömistä jälkeläisistä ja seuraajista on säilynyt vain niukkoja ja ristiriitaisia tietoja enimmäkseen satoja vuosia myöhemmin kirjoitetuissa, taruihin ja perimätietoon perustuvissa kronikoissa. Árpádin jälkeen historiassa ammottavaa aukkoa on myös selitetty sillä arvelulla, että unkarilaisten asetuttua nykyisille asuinsijoilleen ylipäällikön merkitys olisi vähentynyt ja paikallisten heimopäällikköjen valta kasvanut. Unkarilaisessa perimätiedossa eivät siksi olisi niinkään säilyneet arvovaltaisimpien heimoruhtinaiden kuin niiden heimo- ja sotapäällikköjen nimet, jotka 900-luvulla johtivat pakanallisten unkarilaisten sota- ja ryöstöretkiä läntisten naapuriensa maille.
Vuoden 950 paikkeilla Bysantin keisari Konstantinos Porfyrogennetos mainitsee unkarilaisten "nykyisenä" ruhtinaana Árpádin pojan Jutocsan pojan, jonka nimi unkarilaisessa historiankirjoituksessa kirjoitetaan Falicsi tai Fajsz ja joka olisi saattanut syntyä vuoden 900 tienoilla. On kuitenkin oletettu, että unkarilaisten hallitsijanvalta ei aina periytynyt suoraan isältä pojalle vaan kiersi veljesten ja näiden jälkeläisten kesken. Niinpä Falicsia, josta ei muissa historialähteissä tiedetä mitään, seurasi unkarilaisten ruhtinaana hänen serkkunsa, Árpádin nuorimman pojan Zoltan tai Zoltánin poika Taksony. Falicsin ja Taksonyn välisestä yhteydestä, kenties ikätoveruudesta, voisi kertoa myös se, että mahdollisesti turkkilaisperäisen Taksony-nimen on selitetty merkitsevän ’kylläistä, hyvinsyönyttä’, Falicsi-nimeä taas yhdistetty unkarin verbiin fal ’ahmia’.