stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mediakasvatus
Mediakasvatuksen tutkimus

Mediakasvatuksen tutkimus on Suomessa melko tuore tutkimuksen ala. Ala on monitieteinen, mistä johtuen myös sen tutkijat sijoittuvat eri oppialoihin ja tiedekuntiin. Mediakasvatukseen lukeutuvaa tutkimusta tehdään monilla tieteenaloilla, muun muassa humanistisilla aloilla, kasvatus- ja yhteiskuntatieteissä sekä informaatiotutkimuksen aloilla. Mediakasvatusta edistämään ja alan tutkimusta ja opetusta kehittämään perustettiin vuonna 2005 Mediakasvatusseura. Yhdistyksen tavoitteena on edistää alan tutkijoiden ja toimijoiden vuorovaikutusta ja tiedottaa mediakasvatuksesta. Yhdistävä tekijä mediakasvatuksen tutkimukselle on mediakulttuuri ja mediat eri muodoissaan. Merkittäviä yhdistäviä elementtejä ovat esimerkiksi yksilön tai yhteisön suhde mediaan ja mediakulttuurin ilmiöihin.
Suomalaisessa mediakasvatustutkimuksessa on alan kirjallisuudessa hahmoteltu neljä ”heimoa”:
teknologinen heimo (tieto- ja informaatioteknologia, verkkopedagogiikka, uudet oppimisympäristöt)
suojelullinen heimo (lastensuojelullinen näkökulma ja mediavaikutusten tutkimus, esimerkiksi mediaväkivalta)
kulttuuritutkimuksen heimo (pyrkimys ymmärtää mediakulttuurisia ilmiöitä ja suhteita)
kriittinen heimo (kriittinen pedagogiikka, esimerkiksi mediakulttuuriset valtakysymykset)
Suomessa mediakasvatusta on mahdollista opiskella Helsingin, Lapin ja Tampereen yliopistossa. Lapin yliopistossa toimii mediakasvatuksen tutkimusta harjoittava Mediapedagogiikkakeskus, jonka tehtävänä on tukea mediakasvatuksen sekä tieto- ja viestintätekniikan opetuskäytön korkeinta opetusta, tutkimusta ja kehittämistyötä. Helsingin yliopistossa toimiva mediakasvatuksen tutkimusryhmä toimii osana opettajankoulutuslaitosta. Se tuottaa tietoa ja osaamista mediasta ja kasvatuksesta hyödynnettäväksi koulussa ja opettajankoulutuksessa. Tutkimuksen painoalueita ovat muun muassa sosiaalinen media opetuksessa ja oppimisessa, omaehtoinen mediataito sekä mobiiliopiskelu ja –opetus.
Myös valtio on edistänyt mediakasvatuksen tutkimusta. Vuonna 2007 opetusministeri Antti Kalliomäen nimittämä työryhmä julkaisi loppuraporttinsa Ehdotus toimenpideohjelmaksi mediataitojen ja -osaamisen kehittämiseksi osana kansalais- ja tietoyhteiskuntataitojen edistämistä.
Mediakasvatus opetussuunnitelmassa

Medialukutaito mainitaan vuoden 2004 perusopetuksen suunnitelman perusteissa sekä yhtenä aihekokonaisuutena ja äidinkielen ja kirjallisuuden sekä kuvataiteen tavoitteissa ja sisällöissä.
Mediakasvatus on yksi aihekokonaisuus perus- ja lukio-opetuksessa, ja se on huomioitava kaikkien oppiaineiden opetuksessa. Aihekokonaisuutta kutsutaan perusopetuksessa viestintä- ja mediataidoksi ja lukiossa viestintä- ja mediaosaamiseksi. Mediakasvatuksen tavoitteina on muun muassa kehittää ilmaisu- ja vuorovaikutustaitoja ja median käyttötaitoja sekä edistää median aseman ja merkityksen ymmärtämistä.
Mediakasvatus koulun ulkopuolella

Monimuotoista medialukutaitoa (myös: mediatajua, mediasivistystä) ja sen opetusta on ajettu modernina kansalaistaitona.
Valtion elokuvatarkastamon korvasi vuoden 2012 alussa Mediakasvatus- ja kuvaohjelmakeskus (MEKU), jonka lakisääteisiin tehtäviin kuuluivat kansallisen mediakasvatuksen koordinointi ja kuvaohjelmien ikärajaluokittelun valvonta. Vuodesta 2014 lähtien MEKUn tehtävät jatkuvat osana Kansallista audiovisuaalista instituuttia. KAVIn Mediakasvatus- ja kuvaohjelmayksikkö tekee yhteistyötä mediakasvatusalan toimijoiden kanssa ja koordinoi muun muassa Mediataitoviikkoa ja Peliviikkoa.
Mediakasvatuksen kannalta yksi merkittävä instituutio on Yleisradio, jonka lakiin perustuvan julkisen palvelun sivistystehtävän voi katsoa sisältävän mediakasvatuksen. Yleisradio tuottaa sekä yleissivistävää tietoa että moneen tarkoitukseen sopivaa oppimateriaalia mediakasvatuksesta.
Mediakasvatusta on esimerkiksi työpajojen, tapahtumien ja aineistojen toteuttaminen. Tätä työtä tekevät useat järjestöt kuten Mediakasvatuskeskus Metka ja Mediakasvatusseura. Lisäksi monet alueelliset elokuvakeskukset ja lastenkulttuurijärjestöt tekevät mediakasvatustyötä kouluttamalla ja tuottamalla esimerkiksi elokuvanäytöksiä lapsiryhmille. Myös lastensuojelujärjestöt kuten Mannerheimin Lastensuojeluliitto ja Pelastakaa Lapset ovat mukana mediakasvatuksen edistämisessä muun muassa toteuttamalla koulutusta ja tuottamalla selvityksiä.
Aiheesta muualla

Mediakasvatus.fi
Mediakasvatuskeskus Metka ry
Mediakasvatus- ja kuvaohjelmayksikkö MEKU
Euro Media Literacy (englanniksi)
Seija Ålander, Lapin maakuntakirjasto, Tietoa mediakasvatuksesta
Megakles (alkmaionidit)

| Megakles> Μεγακλῆς.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: Ateena
Muut tiedot
Aktiivisena:  n. 900–500-luku eaa.
    
Megakles (m.kreik. Μεγακλῆς, Megaklēs, lat. Megacles) oli usean eri henkilön nimi ateenalaisessa alkmaionidien ylimyssuvussa. Heidät erotetaan nykytutkimuksessa toisistaan roomalaisilla numeroilla.
Megakles I

Megakles I oli (900/800-luku eaa.) oli Alkmaion I:n poika. Hän toimi ateenalaisen perimätiedon mukaan kaupungin kuudentena elinikäisenä arkonttina noin vuosina 922–892 eaa.
Megakles II

Megakles II (600-luku eaa.) oli Alkmaion II:n poika ja Megakles I:n pojanpoika. Hän toimi Ateenan arkonttina Kylonin vallankaappausyrityksen aikaan noin vuonna 632/612 eaa. Hän toi alkmaioinidien suvun päälle kirouksen surmauttamalla vallankaappausyritykseen osallistuneet, vaikka nämä olivat asettuneet turvananojiksi. Joskus, kun mukaan ei lueta varhaisempia sukupolvia, häneen viitataan numerolla Megakles I.
Megakles III

Megakles III (500-luku eaa.) oli Alkmaion III:n poika ja Megakles II:n pojanpoika. Hän osallistui Sikyonin tyranni Kleistheneen tyttären Agaristen kilpakosintaan ja sai tämän vaimokseen. Heidän poikiaan olivat Kleisthenes ja Hippokrates. Joskus, kun mukaan ei lueta varhaisempia sukupolvia, häneen viitataan numerolla Megakles II.
Megakles IV

Megakles IV (500/400-luku eaa.) oli Hippokrateen poika ja Megakles III:n pojanpoika. Hänet karkotettiin Ateenasta ostrakismiäänestyksellä vuonna 487/486 eaa. Hänen poikansa oli Megakles V ja tyttärensä Deinomakhe, joka naitettiin Kleinias II:lle ja josta tuli Alkibiadeen äiti.
Megakles V

Megakles V (400-luku eaa.) oli Megakles IV:n ja Koisyran poika ja Deinomakhen veli.
Megakles VI

Megakles VI (toimi n. 440–430 eaa.) oli Megakles V:n poika.
Megakles VII

Megakles VII (500/400-luku eaa.) oli Euryptolemos I:n poika ja Isodiken, Euryptolemos II:n ja Peisianaks II:n veli.
Francisco Largo Caballero

| Francisco Largo Caballero |
| --- | --- |
 Francisco Largo Caballero vuonna 1927.
Espanjan pääministeri
 4. syyskuuta 1936 – 17. toukokuuta 1937  
Presidentti:  Manuel Azaña
Edeltäjä:  José Giral Pereira
Seuraaja:  Juan Negrín
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. lokakuuta, 1869 Madrid, Espanja
Kuollut: 23. maaliskuuta 1946 (76 vuotta) Pariisi, Ranska
Tiedot
Puolue:  Sosialistinen työväenpuolue
 Nimikirjoitus
Francisco Largo Caballero (15. lokakuuta 1869 Madrid – 23. maaliskuuta 1946 Pariisi, Ranska) oli espanjalainen ammattiyhdistysjohtaja ja poliitikko. Hän toimi Espanjan toisen tasavallan pääministerinä maan sisällissodan aikana vuosina 1936–1937. Ennen pääministeriksi valintaansa Largo Caballero toimi muun muassa Unión General de Trabajadores (UGT) -ammattiliiton ja Espanjan sosialistisen työväenpuolueen (PSOE) puheenjohtajana.
Hänet tunnettiin lempinimellä ”Espanjan Lenin”.
Elämä > Varhaisempi ura

Largo Caballero oli alkuperäiseltä ammatiltaan rappaaja. Hän liittyi UGT-ammattiliittoon vuonna 1890 ja PSOE-puolueeseen 1894. Hänestä tuli UGT:n virkailija ja sen puheenjohtajan Pablo Iglesiasin tärkeä apumies. Largo Caballero valittiin Madridin kaupunginvaltuustoon vuonna 1905. Hänet pidätettiin vuonna 1909 yhtenä Marokon sotaa vastaan suunnatun yleislakon järjestäjistä. Kesän 1917 tasavallan perustamista vaatineen yleislakon aikana hän kuului jälleen lakkokomiteaan, minkä seurauksena hänet tuomittiin elokuussa 1917 elinkautiseen vankeuteen. Hänet kuitenkin vapautettiin jo seuraavan vuoden toukokuussa, kun hänet oli valittu Espanjan parlamenttiin. Largo Caballero valittiin 1920 UGT:n pääsihteeriksi ja 1925 puheenjohtajaksi Iglesiasin kuoltua.
PSOE jakaantui 1920-luvulla Largo Caballeron ja oikeistososialisti Indalecio Prieton kannattajiin. Largo Caballero esiintyi radikaalina vasemmistolaisena, jonka mukaan työväenluokan tulisi pyrkiä valtaamaan poliittinen valta kaikin keinoin ja perustamaan ”proletariaatin diktatuuri työväenluokan demokratian muodossa”. Toisaalta hän, toisin kuin Prieto, kannatti yhteistyötä kenraali Miguel Primo de Riveran diktatorisen hallinnon kanssa sosialistien aseman vahvistamiseksi ja otti vuonna 1924 vastaan nimityksen valtioneuvoston jäseneksi. Espanjan toisen tasavallan perustamisen jälkeen Largo Caballero toimi vuosina 1931–1933 maan työministerinä. Hän pyrki toteuttamaan edistyksellistä työlainsäädäntöä ja viljelymaan jakamista maattomalle väestölle. Vuosina 1932–1935 hän oli myös PSOE:n puheenjohtaja.
Oikeistohallituksen noustua valtaan syksyllä 1933 Largo Caballero siirtyi mielipiteissään taas jyrkemmin vasemmalle ja julisti, ettei sosialistisia uudistuksia voitaisi toteuttaa porvarillisessa demokratiassa. Helmikuussa 1934 hän näki että vain sosialistinen vallankumous voi pelastaa Espanjan fasismilta. Oikeistolaisen CEDA-puolueen tultua hallitukseen Largo Caballero asettui tukemaan epäonnistunutta vallankumousyritystä, joka käynnistyi hänen julistamallaan yleislakolla lokakuussa 1934. Häntä pidettiin vallankumousyrityksen johtajana ja hankkeen kukistamisen jälkeen hän oli jonkin aikaa vangittuna, mutta Espanjan korkein oikeus vapautti hänet. Näihin aikoihin hänen kannattajansa alkoivat kutsua häntä nimellä "Espanjan Lenin". Largo Caballero tuki Espanjan kansanrintaman perustamista tammikuussa 1936, vaikka ei ollutkaan innokas yhteistyöhön kommunistisen puolueen kanssa.
Elämä > Pääministerikausi

Largo Caballero nimitettiin pää- ja sotaministeriksi 4. syyskuuta 1936, noin puolitoista kuukautta sisällissodan puhkeamisen jälkeen. Hänen kansanrintamahallitukseensa kuului edustajia useista vasemmistopuolueista, kuten vasemmistotasavaltalaisista, sosialisteista, kommunisteista ja marraskuusta 1936 alkaen myös anarkistisesta CNT-ammattiliitosta. Lisäksi trotskilainen POUM-puolue tuki hallitusta. Largo Caballeron hallitus päätti keskittyä sisällissodan voittamiseen. Ulkovaltojen tuen varmistaakseen hän ilmoitti, ettei yhteiskunnallisen vallankumouksen tavoite ollut toistaiseksi ajankohtainen. Hän pyrki myös tiukentamaan tasavallan armeijan kuria ja varmistamaan hallituksen auktoriteetin tasavallan hallussa olevilla alueilla. Espanjaan julistettiin yleinen asevelvollisuus, työläis- ja sotilasneuvostot lakkautettiin ja vanhat sotilasarvot palautettiin käyttöön. Kapinallisten lähestyessä pääkaupunki Madridia hallitus siirtyi marraskuun 1936 alussa Valenciaan.
Largo Caballero pyrki jarruttamaan sisällissodan aikana asemaansa vahvistaneiden kommunistien vaatimuksia. Barcelonan toukokuuna tunnetut väkivaltaiset yhteenotot eri vasemmistoryhmien välillä toukokuun 1937 alussa kuitenkin horjuttivat hallitusta. Kommunistien uhatessa hallituskriisillä Largo Caballero joutui eroamaan pääministerin tehtävistä 17. toukokuuta. Hänen kohtalonsa sinetöi ulkoministeri Julio Álvarez del Vayon tekemä paljastus, jonka mukaan hän oli valtuuttanut Espanjan Pariisin-lähettilään käymään salaisia rauhanneuvotteluja kapinallisia tukeneiden Saksan ja Italian kanssa, vastoin tasavallan tärkeimmän liittolaisen Neuvostoliiton tahtoa. Anarkistit, trotskilaiset ja Largo Caballeron tukijat syrjäytettiin uudesta hallituksesta, jonka pääministeriksi tuli sosialisti Juan Negrín. Kommunistien vaikutusvalta vahvistui huomattavasti tämän jälkeen.
Elämä > Sisällissodan jälkeinen aika

Largo Caballero oli lopun sisällissodan ajan syrjässä päätöksenteosta. Tasavallan kukistuessa hän pakeni vuoden 1939 alussa Ranskaan. Vuonna 1940 Vichyn hallitus pidätytti hänet, mutta sittemmin hänet vapautettiin kotiarestiin. Vuonna 1943 saksalaisten Gestapo kuitenkin vangitsi hänet ja hänet vietiin Sachsenhausenin keskitysleiriin, josta hän vapautui vasta toisen maailmansodan lopussa. Sodan jälkeen Largo Caballero asettui asumaan Pariisiin, jossa hän kuoli vuonna 1946. Hänet haudattiin vuonna 1978 uudelleen Madridiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Francisco Largo Caballero Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC  IdRef 
Francisco Largo Caballeron toimisto, jota säilytetään Alcalá de Henaresin työväenliikkeen arkistossa.
Meioosi

| Meioosin keskeiset konseptit |
| --- | --- |
Kaksi solujakautumista johtaen neljään soluun: 
Kromosomien määrä puolittuu: 
Yksi premeioottinen vaihe molemmille jakautumisille: 
Meioosin läpikäyvä solu on diploidinen: 
Mahdollistaa geneettisen variaation meioosista seuraavissa soluissa
Sentromeerit eivät jakaudu anafaasi I:ssä, vaan vasta anafaasi II:ssa
Homologiset kromosomit vaihtavat ainakin kerran materiaalia keskenään
Homologiset kromosomit pariutuvat profaasi I:ssä
Kypsymisjakautuminen eli meioosi on sukusolujen tumanjakautuminen, jossa syntyy neljä haploidista sukusolua toisin kuin mitoosissa, jossa syntyy kaksi diploidista solua. Meioosissa on kaksi perättäistä tumanjakautumista, mutta DNA kahdentuu vain kerran. Ensimmäistä jakoa kutsutaan vähennysjaoksi (M1) ja toista tasausjaoksi (M2). Meioosin biologinen tarkoitus on ylläpitää geenivaihtelua, toisin sanoen meioosi sekoittaa geenejä johtaen hieman vanhemmista poikkeavaan jälkikasvuun. Geneettinen variaatio on keskeistä evoluution ja luonnonvalinnan kannalta. Haploidiset sukusolut tuotetaan meioosilla, jotka yhdistyessään munasolun hedelmöittymisessä luovat taas diploidisen perimän. Geenit voivat siis järjestäytyä uudelleen meioosin aikana monella eri tavalla, minkä seurauksena syntyy monenlaisia sukusoluja. Näin hedelmöityksessä syntyy ainutlaatuisia yksilöitä, poikkeuksen muodostavat samasta hedelmöittyneestä munasolusta kehittyneet identtiset kaksoset.
Meioosin vaiheet

Ennen meioosia solu monistaa tuman sisältämän DNA:n, luo lisää soluelimiä ja kasvaa. Tätä seuraa kaksi solunjakaantumista ilman myöhempiä DNA:n kahdentumisia.
Meioosin ensimmäisen jaon (I jako) profaasissa kahdentuneet vastinkromosomit pariutuvat, minkä jälkeen ne eroavat toisistaan sellaisinaan ja siirtyvät eri pooleihin, eli tuman navoille ja sitä kautta uusiin soluihin. Meioosin toisessa jaossa (II jako) kromosomit jakautuvat. Tämän jälkeen on neljä solua, joissa jokaisessa on yksi tytärkromosomi.
Meioosin vaiheet > I jako

Ensimmäisen jaon vaiheet ovat profaasi I, metafaasi I, anafaasi I sekä telofaasi I. Profaasi I jakaantuu viiteen osaan: leptoteeni, tsygoteeni, pakyteeni, diploteeni sekä diakineesi. Leptoteenin aikana kromosomit alkavat tiivistyä, tsygoteenissä ne alkavat pariutua, pakyteenissä pariutuminen on valmis, diploteenissä homologiset sisarkromosomit vaihtavat geneettistä materiaalia ns. kiasma-rakenteiden välityksellä, sekä lopuksi diakineesissä sentromeerit muodostuvat. Diploteenissä tapahtuva DNA-materiaalin vaihto on toinen kahdesta tekijästä, jotka aikaansaavat geenivaihtelua meioosissa. Kiasmojen määrä vaihtelee lajeittain (esimerkiksi Drosophila melanogaster -banaanikärpäsen uroksilla ei esiinny lainkaan kiasmoja), sekä niiden esiintymistaajuus on yleensä suurempi, mitä lähempänä ollaan kromosomin päitä.
Profaasi I:tä seuraa metafaasi I. Metafaasi I on toinen tekijöistä, jotka aiheuttavat geenivaihtelua. Yksi kromosomipari voi päätyä kahdella eri tavalla tuman ekvaattorin suhteen. 23 kromosomiparia johtaa 223 eri tapaan järjestää kromosomit. Mikroputkista koostuva kromosomit erottava tumasukkula muodostuu myös metafaasi I:den aikana (engl. spindle apparatus). Seuraavassa anafaasi I:ssä kromosomit työnnetään erilleen toisistaan, mikäli tietyt signaalit sallivat tämän. Solussa on tarkat varotoimenpiteet epäonnistumisten varalta, eikä anafaasiin edetä, mikäli kaikki kromosomiparit eivät esimerkiksi ole orientoituneet oikealla tavalla. Tämä sisältää tiettyjen proteiinien hajottamista, jotka estävät anafaasin alkua. Telofaasi I:ssä solut erotetaan aktiinista koostuvan renkaan supistuessa ja siten erottaen solulimat toisistaan.
Meioosin vaiheet > II jako

Toisen jaon alussa on lajikohtainen tauko. Jotkut lajit etenevät toiseen jakoon suoraan ensimmäisen loputtua, kun taas toisilla meioosin eteneminen pysähtyy joksikin aikaa. Toinen jako on verrattavissa ilman DNA:n kahdentumista tapahtuvaan mitoosiin.
Meioosin epäonnistuminen

Mikäli huolimatta solun tarkoista varotoimijärjestelmistä meioosi epäonnistuu, seurauksena on useimmiten poikkeuksellinen määrä kromosomeja meioosista valmistuvissa soluissa. Kromosomihäiriöiden tunnetuin esimerkki on Downin syndrooma. Siinä ihmisellä on 47 kromosomia, joista kromosomia 21 on kolme kappaletta.
Kromosomeja voi olla myös yksi liian vähän. Yleisesti voidaan sanoa, että yksilöt, joilla on poikkeava määrä kromosomeja, selviävät huonommin (jos ollenkaan) verrattuna yksilöihin, joilla on normaali komplementti kromosomeja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus.tv: Biologian etäopiskeluympäristö, Meioosi
Opetus.tv: Biologian etäopiskeluympäristö, Geneettinen vaihtelu (meioosi)
Opetus.tv: Biologian etäopiskeluympäristö, Tekijäinvaihdunta (meioosi)
Meioosi ja rekombinaatio. KrMaa. Arkistoitu 16.6.2007.
Perinnöllisyystiede
| --- | --- |
Peruskäsitteitä:   geeni  kromosomi  DNA  RNA  genomi  mitoosi  meioosi  genotyyppi  fenotyyppi  geneettinen koodi  mutaatio 
Osa-alueita:   ekologinen genetiikka  käyttäytymisgenetiikka  molekyyligenetiikka  populaatiogenetiikka 
Sovellutuksia:   DNA-profilointi  perinnöllisten sairauksien tutkimus  molekyylievoluution tutkimus  jalostus  geenitekniikka  geeniterapia 
Kaksi homologista kromosomia vaihtavat geneettistä materiaalia.
Mitoosin ja meioosin ero, alempana meioosi
Pekka Lattunen

Pekka Paavo Lattunen (26. kesäkuuta 1938 Kivennapa – 10. toukokuuta 2024) oli suomalainen pikaluistelija.
Lattunen edusti Suomea Innsbruckin 1964 talviolympialaisissa, joissa hän sijoittui 500 metrillä 16:nneksi. Seuratasolla hän edusti Pälkäneen Lukkoa ja voitti Suomen-mestaruuden 500 metrin matkalla vuonna 1963. Hän luisteli 500 metrillä Suomen-ennätyksen 42,6 vuonna 1963 ja 41,9 vuonna 1964.
Aktiiviuransa jälkeen Lattunen toimi muun muassa Suomen Luisteluliitossa valmentajana ja kouluttajana, Suomen urheiluopiston luistelukouluttajana sekä Pälkäneen kunnan urheilu-, nuoriso- ja raittiusohjaajana.
Henkilökohtaiset ennätykset

500 metriä 41,6
1 500 metriä 2.15,2
Lasitaide

Muranon taidelasia noin vuodelta 1500.
Muranon filigraanilasia 1500-luvun loppupuolelta.
Lasitaide on taidelasin eli designlasin suunnittelua ja valmistamista. Varsinaisina taidelaseina pidetään uniikkeja tai signeerattuja lasitaide-esineitä, joita ei ole valmistettu sarjatuotantona, mutta käytännössä myös hyvälaatuista sarjatuotantolasia (käyttölasia) kerätään ja pidetään taiteena.
Lasitaiteen kehitys

Vanhimmat lasiesineet olivat muodoltaan keramiikan tyylisiä, paksuja käyttöesineitä. Niitä valmistettiin muotoilemalla sulaa lasimassaa. Lasinpuhalluksen keksiminen ilmeisesti 100-luvulla eaa. Syyriassa lisäsi lasisten käyttöesineiden valmistamista ja johti hienostuneiden lasiesineiden kehittelemiseen. Niitä voitiin muotoilla vapaasti ja koristelella hiomalla, kultaamalla ja emaloimalla. Tunnetuin tämän aikakauden esine on niin sanottu Portland-maljakko, joka ilmeisesti on tehty Aleksandriassa ajanlaskumme ensimmäisellä vuosisadalla. Samaan aikaan toimi lasitehdas myös nykyisen Kölnin alueella sijainneessa roomalaiskaupungissa. Keskiajalla korkealaatuisen lasin valmistus oli huipussaan islamin alueella.
Venetsiasta (Muranon saaresta) tuli 1200-luvulla lasinvalmistuksen keskus, ja venetsialaiset oppivat noin vuonna 1400 käyttämään mangaania värin poistamiseen lasista, jolloin kirkkaan lasin valmistaminen tuli mahdolliseksi. Koska se muistutti luonnosta löytyvää vuorikristallia, se sai nimen cristallo. Venetsialaiset kehittivät 1500-luvulla myös filigraanilasin, jossa oli nauhamainen pintakoristelu. Venetsian johtoasema alalla säilyi 1600-luvun lopulle saakka. Lasin kaivertamistekniikka kehitettiin vuoden 1600 tienoilla Prahassa. Tämä niin sanottu böömiläinen kristalli innosti hiotun ja kaiverretun lasin valmistukseen muuallakin. Näin valmistettiin esimerkiksi pokaaleja. Englannista ja Irlannista tuli huomattavia kristallinvalmistajia.  Lasinvalmistukseen tuli 1800-luvulla uusi menetelmä, kun Yhdysvalloissa alettiin tehdä lasia puristamalla, mikä merkitsi lasin suurteollisuuden alkua. 2000-luvun uusia tekniikoita ovat lasin kolmiulotteinen kaivertaminen ja 3D-tulostus.
Suomalainen taidelasi

Lasia valmistettiin Suomessa jo vuosisatoja sitten, muun muassa Åvikin lasitehtaassa Somerolla. Itsenäisen Suomen korkeatasoisen lasiteollisuuden taustalla oli funktionalismin tulo maan taide-elämään 1930-luvulla. Se pohjusti sotien jälkeisen ajan lasimuotoilun nousua, sillä kuluttajien makumieltymysten muuttuminen taidelasille myönteiseksi vei aikaa. Funktionalismi siirtyi siis pienin askelin käytännön kodintavaratuotantoon.  Tällöin rivikuluttajillekin tulivat tutuiksi muun muassa Nuutajärven lasitehdas, joka on toiminut jo vuodesta 1793, Iittalan lasitehdas (1881), Karhulan lasitehdas (1888) ja Riihimäen Lasi (1910).
Taiteilijat tulivat lasitehtaiden palvelukseen 1920-luvulta alkaen. Rihimäen Lasi järjesti vuonna 1928 kilpailun lasiastiastojen suunnittelusta. Sen voitti taiteilija Henry Ericsson. Sisustusarkkitehti Arttu Brummer suunnitteli Jean Sibeliuksen 80-vuotispäivän kunniaksi Finlandia-maljan, joka palkittiin Pariisin maailmannäyttelyssä 1937 Grand Prix'llä.
Ensimmäinen lasiteollisuuteen päätoimisesti palkattu muotoilija oli Göran Hongell, joka tuli Karhula-Iittalan palvelukseen vuonna 1932. Hänen 1940-luvun lopussa suunnittelemansa Aarne-lasisarja pysyi tuotannossa vuosikymmenien ajan. Alvar Aalto toi vuonna 1937 Savoy-maljakossaan lasitaiteeseen tunnusomaisen muotokielensä. Aino Aalto suunnitteli vuonna 1932 puristelasisarjan, joka sai kultamitalin Milanon triennaalissa 1936. Sarjaa valmistetaan nykyisinkin. Sotienjälkeisen lasitaiteen edelläkävijä oli Nuutajärvellä työskennellyt Gunnel Nyman. Hän työsti lasia vapaasti puhaltamalla. Vuonna 1946 järjestetyssä Iittalan tehtaan koristelasin suunnittelukilpailussa nousivat esille Kaj Franck ja Tapio Wirkkala. Heillä oli suuri vaikutus lasitaiteen suunnannäyttäjinä. Myös Timo Sarpaneva, Helena Tynell ja Aimo Okkolin olivat saman aikakauden menestyksekkäitä taiteilijoita. Myöhempää lasitaiteilijoiden sukupolvea oli Oiva Toikka, joka valmisti käyttölasien ohella muun muassa uniikkeja lasiveistoksia, joissa on lasikimpaleen sisällä kiinnostavia pienoisasetelmia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lasitaide Wikimedia Commonsissa
Aino Aallon puristelasinen juomalasi.
Timo Sarpanevan kynttilänjalat.
Oiva Toikan Kastehelmi-astioita.
Lasite

Keraamisia lasitettuja astioita.
Lasite on keraamisen kappaleen pinnalla oleva ohut lasinen pinnoite. Paksuudeltaan lasite on keskimäärin 0,1–0,5 millimetriä. Se sisältää lasiainesta, kiteitä ja liukenemattomia väri- tai raaka-ainehiukkasia sekä huokosia ja kaasukuplia.