stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Veikko Puskala
Ura > Tiedustelutoiminta

Puskala aloitti kommunistien vastaisen tiedustelutoiminnan 1940 perustetussa Suomen Aseveljien Työjärjestössä (SAT) sekä jatkosodan aikana toimineessa Vapaus – Isänmaa – Aseveljeys -järjestössä (VIA). Hän oli sotavuosina Metalliliiton toimitsija ja vuonna 1946 hänet valittiin SDP:n järjestösihteeriksi. Puskala oli myös SDP:n vt. puoluesihteerinä 1952–1953. Hän luopui järjestösihteerin tehtävistä hävittyään 1955 puoluesihteerivaalissa Väinö Leskiselle.
Puskalalla oli toimivat suhteet muun muassa 1952 perustettuun Suomalaisen Yhteiskunnan Tuki (SYT) -säätiöön, jonka taustalla olleet teollisuuspiirit tukivat häntä. SYT:n kautta hänen raporttejaan välitettiin edelleen eräille luotettavina pidetyille poliitikoille sekä työmarkkinajärjestöjen johtajille. Puskala lähetti säätiölle tiedusteluraportteja, joita hän keräsi rakentamansa verkoston kautta. Puskalalla oli yhteyksiä armeijan tiedusteluun Kalle Lehmuksen kautta, Suojelupoliisiin, Arvo Tuomiseen ja Urho Kekkoseen.
Pääesikunnan tarkkailuosaston luonne muuttui Valpo II:n alasajon yhteydessä. Kun turvallisuuspoliisia ei enää tarvinnut entiseen tapaan valvoa, tiedustelua ja vastatiedustelua koordinoineet Kalle Lehmus ja Uljas Antero Käkönen alkoivat hoitaa Puolustusvoimien tarkkailijaverkostoa ulkomailla. Syntyi Lehmuksen putiikki. Pääesikunnalle tuli käyttöä Puskalan verkoston palveluille Suomen sisäisessä kommunistien valvonnassa.
Ura > "Putiikki" syntyy

1950-luvun lopulla, kun ristiriidat skogilaisten ja leskisläisten välillä johtivat SDP:n hajaannukseen, Puskala siirtyi aluksi skogilaisten leiriin. Hän irtaantui kuitenkin pian näistä ja ryhtyi 1959 itsenäiseksi tiedustelualan yrittäjäksi käyttäen hyväkseen SDP:n tiedustelutoiminnan aikana vuodesta 1953 lähtien keräämiään kortistoja. Peitteeksi Puskala perusti kirjapainon, Kilama Oy:n, jonka perustamisasiakirjat hyväksyttiin lokakuussa 1958. Hän lähetti edelleen raporttejaan SYT:lle, jonka kautta ne levisivät edelleen luotettavina pidetyille tahoille, kuten suojelupoliisille ja Kustaa Vilkunan kautta presidentti Kekkoselle. Puskala sai puolestaan rahaa työnantajilta SYT:n kautta ja myöhemmin Taloudellisen Tiedotustoimiston kautta.
Puskala oli mm. Veikko Hauhian hankkiman SKP:n sisäpiiritiedon välittäjä Suojelupoliisille vuoden 1958 kesästä lähtien. Hauhia, Puskala ja Arvo Tuominen tekivät yhteistyötä SKP:n rikkomiseksi tukemalla apupuolue SKDL:n sisäistä oppositiota.
Presidentti Kekkonen kuului Puskalan organisaation toimittamien raporttien vastaanottajiin ja luki ne tarkasti: 1970-luvun alussa hän huomautti muutoksista raporttien kieliasussa ja tehdyissä päätelmissä.
Puskalan organisaatiolla oli Jarkko Vesikansan arvion mukaan 5–10 tiedottajaa SKP:n ja SKDL:n sisällä. Heistä tunnetaan ainakin ay-toimitsija ja SKP:n keskuskomitean jäsen Veikko Hauhia sekä SKDL:n kunnallisasiain sihteeri Jalo Lepola. Hauhian motiivina on arveltu olleen henkilökohtaiset taloudelliset vaikeudet sekä Stalinin terrorin aiheuttama katkeruus. Lepola puolestaan ei hallinnut alkoholinkäyttöään vaan saattoi kertoa humalassa ollessaan puolueen asioista avoimesti sivullisille. 1960-luvun alussa Puskala oli myös järjestämässä yhdessä SYT:n kanssa rahoitusta Jarno Pennasen toimittamalle Tilanne-lehdelle, millä pyrittiin hajottamaan SKP:tä. Lehden merkitys jäi vähäiseksi, mutta myöhemminkin SYT ja Puskala rahoittivat muita toimia, joilla pyrittiin saamaan aikaan hajaannusta SKP:n sisällä. Tiedotusvälineille tarjottiin aineistoja: esimerkiksi Vaasa-lehdelle kerrottiin SKP:n Vaasan piirin sisäisistä kiistoista.
Työnantajajohto harkitsi 1970-luvun alussa, kannattaako Puskalan tiedustelutoiminnan rahoitusta jatkaa edelleen. Työnantajia edustaneet Pentti Somerto ja Leif Fast ottivat tämän vuoksi 1971 yhteyttä sosialidemokraattien johtoon. Silloinen SDP:n puoluesihteeri Kalevi Sorsa kertoi luottavansa edelleen Bror Erikssonin raporttien sisällön todenmukaisuuteen, ja hän suositteli rahoituksen jatkamista.
Puskala julkaisi 1974 Kauko Kareen Alea-kirjan kustantamana salanimellä Toveri X kirjasen Beljakov, Sinisalo ja Suomi: raportti kulissien takaa, jossa hän paljasti Neuvostoliiton entisen suurlähettilään Aleksei Beljakovin vuonna 1970 käymiä keskusteluja SKP:n johtajien kanssa. Teoksen tietoja pidettiin epäluotettavina. Puskala jäi eläkkeelle 1978; hänen merkittävin tiedottajansa Veikko Hauhia oli eläköitynyt 1976. Yhteyttä he pitivät vuoteen 1979 saakka. Puskalan organisaatio jatkoi vielä raporttien lähettämistä 1980-luvun alkuun saakka. Puskala itse muutti eläkkeelle siirryttyään Kalajoen Vasankariin ja asui siellä loppuvuotensa.
Kirjallisuutta

Toveri X [= Puskala, Veikko]: Beljakov, Sinisalo ja Suomi : raportti kulissien takaa.  Helsinki:  Alea-kirja, 1974.  ISBN 951-9272-00-3.
Aiheesta muualla

Aho, Erkki: Kalajokinen vakooja Veikko Puskala. Merkkihenkilöitä-blogi 21.11.2008.
Hirvasnoro, Kai: Työnantajien miljoonilla SKDL:oa vastaan. Hirvasnoro.net, Juttuarkisto, 30.1.2006.
Kukko-Liedes, Pirjo: Järjestöjyrä ja agentti. Kaleva 14.11.2004.
Liuskaraunioinen

| Liuskaraunioinen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Alakaari::  Saniaiset Pteridophytina
Luokka::  Polypodiopsida
Lahko::  Polypodiales
Heimo::  Raunioiskasvit Aspleniaceae
Suku::  Raunioiset Asplenium
Laji::  septentrionale
Kaksiosainen nimi
 Asplenium septentrionale  (L.) Hoffm. 
Katso myös
   Liuskaraunioinen Wikispeciesissä   Liuskaraunioinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liuskaraunioinen (Asplenium septentrionale) on erikoisennäköinen, pienikokoinen, kallionraoissa kasvava saniainen.
Ulkonäkö ja koko

Liuskaraunioisen lyhyestä ja tummasuomuisesta maavarresta nousee tuppaina kasvavia, 5–17 cm korkeita lehtiä. Lehtiruoti on tummatyvinen ja kaksi-kolme kertaa lehtilavan pituinen. Täysin muista raunioisista poikkeava lehtilapa on muodoltaan harvaan säännöttömän halkihaaraisesti liuskainen. Liuskat ovat 1 mm leveitä, kärjestään usein leventyneitä, tasasoukkia ja hampaisia. Itiöpesäkeryhmät ovat kapeanpuikeita tai tasasoukkia ja sijaitsevat lehtilavan alapinnalla lehtisuonten sivussa. Itiöpesäkkeet ovat katesuomuisia. Liuskaraunioisen itiöt kypsyvät Suomessa heinä-elokuussa.
Liuskaraunioinen voi risteytyä seinäraunioisen (A. ruta-muraria) sekä tummaraunioisen alalajin kalliotummaraunioisen (A. trichomanes subsp. trichomanes) kanssa.
Levinneisyys

Maailmanlaajuisesti liuskaraunioisen levinneisyysalue on keskittynyt Eurooppaan, jossa sitä tavataan laajalla mutta hajanaisella alueella lähes koko mantereella. Runsaimmin lajia kasvaa Pohjois-Espanjasta Pohjois-Saksaan, ja edelleen Romaniaan, Bulgariaan, Balkanin niemimaalle ja Pohjois-Italiaan. Toinen pääesiintymisalue on Norjan ja Ruotsin etelä- ja keskiosissa sekä Suomen eteläosissa. Lisäksi se on tavanomainen Kaukasuksen alueella. Aasiassa lajia kasvaa Turkissa, Keski-Aasiassa ja Länsi-Siperiassa. Pohjois-Amerikassa liuskaraunioisella on erillinen, laaja esiintymisalue Yhdysvaltain lounaisosassa.
Suomessa liuskaraunioinen on yleinen laji maan lounaisosissa ja etelärannikolla. Satunnaisemmin sitä tavataan muualta Etelä- ja Keski-Suomesta aina Vaasan korkeudelle saakka. Pohjoisempaa lajista on muutama vanha havainto Koillismaalta ja Savukoskelta. Yleisin laji on Suomessa Ahvenanmaalla.
Elinympäristö

Liuskaraunioinen kasvaa avokallioiden raoissa. Kasvupaikat ovat useimmiten paahteisia. Kuivina kausina kasvin lehdet käpertyvät kokoon ja muuttuvat ruskeiksi, mutta virkoavat jälleen sateiden tullessa.
Aiheesta muualla

Pohjolan kasvien pauloissa: Asplenium septentrionale - liuskaraunioinen
Kasviatlas 2020: Liuskaraunioisen levinneisyys Suomessa.
United States Department of Agriculture (USDA): Asplenium septentrionale (englanniksi)
Liuskaraunioisen lehtiä ja niiden itiöpesäkkeistöjä.
Liuskaraunioinen eroaa huomattavasti muista raunioislajeista. Oikealla liuskaraunioinen, vasemmalla seinäraunioinen. Kuva C. A. M. Lindman teoksesta Bilder ur Nordens Flora (1917–1926).
László Kiss

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 12. maaliskuuta 1956
Syntymäpaikka: Taszár, Unkari
Pelipaikka: Hyökkääjä
Seura
Seura: 1. FC Femina Budapest
Tehtävä: Valmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1974–1976   1976–1978   1978–1985   1985–1987   1987–1988   1988–1989   1989   1989–1991 | Pécsi MSC   Kaposvári Rákóczi   Vasas SC   Montpellier   MTK   ESMTK   Veszprémi SE   BVSC |  ? (?)   ? (?)   ? (?)   ? (?)   ? (?)   ? (?)   ? (?)    ? (?) |
Maajoukkue
| 1980–1983 |  Unkari | 33 (11) |
Valmennusura
199–1994   1994–?   2000–: Lajosmizse   Beremend   1. FC Femina Budapest
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
László Kiss (12. maaliskuuta 1956 Taszár, Unkari) on unkarilainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja. Kiss valmentaa nykyään budapestilaista 1. FC Femina Budapestia. Kiss edusti maajoukkuetasolla Unkaria Espanjan MM-kisoissa 1982. Hän teki turnauksessa kolme maalia kolmessa ottelussa: hän teki jokaisen maalin El Salvadoria vastaan.
Luiz Bonfá

| Luiz Bonfá |
| --- | --- |
 Bonfá vuonna 1962
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. lokakuuta 1922 Rio de Janeiro, Brasilia
Kuollut: 12. tammikuuta 2001 (78 vuotta) Rio de Janeiro, Brasilia
Ammatti:  muusikko, säveltäjä
Muusikko
Aktiivisena:  1947–2001
Tyylilajit:  jazz, bossa nova
Soittimet:  kitara
Levy-yhtiöt:  Verve   Dot   Cook   Philips   Epic
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Luiz Floriano Bonfá (17. lokakuuta 1922 Rio de Janeiro, Brasilia – 12. tammikuuta 2001 Rio de Janeiro, Brasilia) oli brasilialainen jazzkitaristi ja säveltäjä.
Bonfá syntyi Rio de Janeirossa ja opiskeli siellä uruguaylaisen Isaías Sávion johdolla. Hänet tunnetaan muun muassa musiikistaan, jonka hän sävelsi Antônio Carlos Jobimin kanssa elokuvaa Musta Orfeus varten vuonna 1959. Musiikkiin kuuluu suosittu kappale ”Manhã de Carnaval”, Karnevaalin aamu.
Tyylillisesti Bonfán tuotanto edustaa etupäässä bossa novaa. Hän asui 1960-luvun alusta vuoteen 1975 Yhdysvalloissa ja teki yhteistyötä Quincy Jonesin, George Bensonin, Stan Getzin ja Frank Sinatran kanssa. Bonfán viimeiseksi albumiksi jäi Almost in Love (1997), joka oli toteutettu yhteistyössä Ithamara Kooraxin kanssa.
Bonfá kuoli 78-vuotiaana Rio de Janeirossa eturauhassyöpään. Hän oli lisäksi kärsinyt iskemiasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luiz Bonfá Wikimedia Commonsissa
Makris

Makris oli kreikkalaisessa mytologiassa Aristaioksen, mehiläistenhoidon keksijän, ja Autonoen tytär. Hän oli vastasyntyneen Dionysoksen ensimmäinen hoitaja, sillä hän kostutti lapsen rutikuivat huulet hunajalla sen jälkeen kun Hera oli tuhonnut tämän äidin Semelen. Hera oli houkutellut Semelen pyytämään rakastajaansa Zeusta ilmestymään eteensä jumalhahmossaan. Semele kuitenkin paloi tulessa, koska kuolevaiset eivät kestä katsoa jumalia, ja Hermes joutui pelastamaan Dionysoksen liekeistä ja tuomaan tämän Makriin hoidettavaksi Euboiaan.
Hera kuitenkin huomasi Hermeen pelastaneen Dionysoksen ja kostoksi lapsen hoitamisesta karkotti Makriin Euboiasta, ja tämä pakeni Faiakean saarelle.
Luxemburgin parlamenttivaalit 2013

Luxemburgin parlamenttivaalit 2013 toimitettiin Luxemburgissa 20. lokakuuta 2013. Vaalit pidettiin ennenaikaisesti maan tietopalveluihin liittyvien skandaalien vuoksi. Vaalit olivat ensimmäiset ennenaikaisesti pidetyt vaalit sitten vuoden 1969. Vaalit voitti Kristillissosiaalinen kansanpuolue, joka tuki pääministeriä. Äänestysprosentti oli yli 91.
Tulokset

Paikkajako oli seuraava:
Kristillissosiaalinen kansanpuolue: 23
Sosialistinen työväenpuolue: 13
Demokraattinen puolue: 13
Vihreät: 6
Vaihtoehtoinen demokraattinen reformipuolue: 3
Vasemmisto: 2.
Makro-objektiivi

Canon MP-E65mm
Makro-objektiivi on kameraobjektiivi, joka kykenee projisoimaan pieniä kohteita kameran kennolle lähes luonnollisessa koossa, ja jota käytetään lähikuvauksessa.
Makro-objektiivin suurennosta ilmaistaan suurennoskertoimella siten, että 1.0 tarkoittaa kohteen projisoitumista kennolle
luonnollisen kokoisena, ja 0.5 tarkoittaa kohteen projisoitumista puolet luonnollisesta koosta (yhdessä ulottuvuudessa, ja pinta-alan suhteen neljäsosana.)
Suurennuskertoimen merkitys riippuu kennon koosta. Esim. 35 mm:n kamerakennolla varustettujen kameroiden makro-objektiivien suurennuskerroin 0.5
vastaa Micro Four Thirds -järjestelmän suurennuskerrointa 1.0, koska jälkimmäisissä kenno on diagonaaliltaan puolet ja pinta-alaltaan neljäsosa, ja kennon täyttämiseen edellisen osalta vaatii suurempaa suurennoskerrointa. Tämän vuoksi monet makrokuvausta harrastavat keskittyvät mahdollisimman pienikennoisiin kameroihin.
Tamron 180mm makro-objektiivi
Makro-objektiivien yhteydessä käytetään usein loittorenkaita (extension tube), jotka mahdollistavat objektiivin ja kohteen välisen välimatkan pienentämisen, ja siten suuremmat suurennoskertoimet. Pidempi loittorengas johtaa suurempaan suurennoskertoimeen. Loittorenkaat eivät sisällä optiikkaa. Paremmat loittorenkaat välittävät kameran ja objektiivin välisen sähköisen yhteyden, jota tarvitaan esim. automaattitarkennusta ja valotuksen määräävän aukon ohjaamista varten.
Lähilinssi
Objektiivit
kalansilmäobjektiivi | laajakulmaobjektiivi | makro-objektiivi | normaaliobjektiivi | kauko-objektiivi

kiinteäpolttovälinen objektiivi | 
zoom-objektiivi 

automaattitarkenteinen objektiivi | käsitarkenteinen objektiivi

polttoväli | valotusaukko 

polttovälin muuttaja | loittorengas
 objektiivin kiinnitys
Makrilli

| Makrilli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Scombroidei
Heimo::  Makrillit Scombridae
Suku::  Scomber
Laji::  scombrus
Kaksiosainen nimi
 Scomber scombrus  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Makrilli Wikispeciesissä   Makrilli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Makrilli (Scomber scombrus) on Pohjois-Atlantin vesissä esiintyvä makrillien heimon ahvenkalalaji, joka elää lähellä vedenpintaa ja syö eläinplanktonia. Koska sen selkäpuoli on metallinsinisen tumma ja vatsapuoli hopeanvärinen, makrillia syövät kalat eivät näe niitä kovin helposti. Makrillit ovat tärkeä osa monien suurten merieläinten, kuten delfiinien, haiden ja miekkakalojen ruokavaliota. Myös niiden kalataloudellinen merkitys on suuri. Makrillien määrä Pohjanmerellä ja Britteinsaarten lähivesillä väheni rajusti 1960-luvulla ylikalastamisen seurauksena.
Makrilli kasvaa noin 30–50 cm pitkäksi. Sen sukkulamaisen virtaviivainen muoto tekee siitä nopean uimarin. Makrillia tavataan pääsääntöisesti Pohjois-Atlantilla ja Pohjanmerellä, mutta toisinaan myös Itämerellä, yksittäisiä kaloja on saatu Suomestakin.
Makrillin ravintoon kuuluvat muut kalat, äyriäiset ja nilviäiset. Makrillit viettävät talvensa melko syvissä vesissä, mutta keväällä meriveden lämpötilan noustessa 11 ja 14 celciusasteen välille makrillit nousevat suurissa parvissa lähelle mannerta kutemaan. Naarasmakrilli voi laskea kerralla jopa 500 000 mätimunaa.[lähde? ] Poikaset kasvavat 25 cm pitkiksi yhdessä vuodessa.
Pohjois-Atlantilla elävän Atlantin makrillin elohopeapitoisuus on alhaisempi kuin etelämmässä elävien makrillien.
László Kovács (elokuvaaja)

| László Kovács> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. toukokuuta 1933 Budapest
Kuollut: 22. heinäkuuta 2007 (74 vuotta) Beverly Hills
Ammatti:  elokuvaaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
László Kovács (14. toukokuuta 1933, Budapest – 22. heinäkuuta 2007, Beverly Hills) oli unkarilainen elokuvaaja.
Kovács oli unkarilaissyntyinen elokuvaaja, joka teki uransa Yhdysvalloissa. Hän vastasi muun muassa elokuvien Easy Rider (1969), Paperikuu (1976), Haamujengi (1984) ja Kopiomurhaaja (1995) kuvauksesta.
Aiheesta muualla

László Kovács Internet Encyclopedia of Cinematographers. Arkistoitu 4.11.2022. Viitattu 5.11.2022. (englanniksi)
Martin, Douglas: Laszlo Kovacs, Cinematographer, Dies at 74 The New York Times.  26.6.2007. Viitattu 5.11.2022. (englanniksi)
Vaimolampi (Saarijärvi)

| Vaimolampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Saarijärvi
Koordinaatit:  62°39′29″N, 25°05′45″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Mahlunjärven alue (14.62)
Laskuoja:  oja Mahlunjärveen 
Järvinumero:  14.621.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  161,2 m  
Pituus:  190 m  
Leveys:  110 m  
Rantaviiva:  0,486 km  
Pinta-ala:  1,156 ha  
Tilavuus:  0.000068 km³ 
Keskisyvyys:  5,89 m  
Suurin syvyys:  9 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiVaimolampi 
Vaimolampi  on Keski-Suomessa Saarijärvellä  Hietamäen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 190 metriä pitkä, 110 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,2 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 68 100 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 5,9 metriä ja suurin syvyys on 9,0 metriä. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Mahlunjärven alueella (14.62), jonka Mahlunjärven lähialueeseen (14.621) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 161,2 metriä mpy.
Marion Torrent

Marion Torrent
Marion Torrent (s. 17. huhtikuuta 1992) on ranskalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Ranskan naisten maajoukkueessa ennen EM-kilpailujen 2022 alkua 46 ottelua ja tehnyt niissä yhden maalin. MM-kilpailuissa 2019 hän pelasi avauskokoonpanossa Ranskan muissa otteluissa paitsi viimeisessä alkulohko-ottelussa.
Lämpösokkiproteiini

Lämpösokkiproteiinit (eng. heat-shock proteins, HSPs) ovat proteiineja, joita solut tuottavat vasteena ympäristön aiheuttamaan stressiin. Tällaisia stressitilanteita voivat olla mm. korkea lämpötila, UV-säteily ja vieraat kemikaalit. Lämpösokkiproteiinit osallistuvat proteiiniaggregaatioiden purkuun, proteiinien stabiloimiseen, laskostumiseen ja hajotukseen. Niitä löytyy useita eri perheitä, kuten Hsp90, Hsp70 ja Hsp60. Monet näistä ovat ATP:stä riippuvaisia.
Tunnetuimpiin lämpösokkiproteiineihin kuuluvat Hsp70-perhe. Niitä löytyy aitotumaisilta solulimakalvostolta, tumasta, solulimasta sekä mitokondrioista. Ne avustavat uusien proteiinien laskostumisessa ja auttavat denaturoituneita proteiineja laskostumaan uudelleen. Ne myös estävät aggregaatioita ja voivat jopa estää ohjelmoidun solukuoleman.
Made Men

| Made Men |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Louis Morneau
Käsikirjoittaja:   Miles Millar  Robert Franke  Alfred Gough 
Tuottaja:  Richard Donner
Säveltäjä:  Stewart Copeland
Kuvaaja:  George Mooradian
Leikkaaja:  Glenn Garland
Pääosat:   James Belushi  Timothy Dalton  Michael Beach  Vanessa Angel 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Decade Pictures
Levittäjä:  Egmont Entertainment
Ensi-ilta:  1999
Kesto:  87 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Made Men on toimintaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1999. Elokuvan on ohjannut Louis Morneau ja pääosan näyttelijät ovat James Belushi, Michael Beach, Timothy Dalton, Vanessa Angel.
Aiheesta muualla

Made Men Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Made Men Elonet.
LucasArts

| LucasArts |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  rajavastuuyhtiö
Perustettu:  toukokuu 1982 (Lucasfilm Games)
Perustaja:  George Lucas
Lakkautettu:  3. huhtikuuta 2013
Toimitusjohtaja:  Kevin Parker Gio Corsi
Puheenjohtaja:  George Lucas
Avainhenkilöt:  George Lucas Kevin Parker Gio Corsi
Kotipaikka:   Letterman Digital Arts Center, San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat
Toiminta-alue:  Maailmanlaajuinen
Toimiala:  tietokone- ja videopeliteollisuus
Tuotteet:  Tähtien sota -videopelit Indiana Jones -videopelit Monkey Island
Henkilöstö:  alle 10 (2014)
Emoyhtiö:  Lucasfilm (1982–2012) The Walt Disney Company (2012–)
Kotisivu:  lucasarts.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
LucasArts oli videopelien kehittäjä sekä julkaisija ja elokuvayhtiö Lucasfilm Ltd.:n tytäryhtiö. Se tunnettiin erityisesti Tähtien sota- ja Indiana Jones-elokuvasarjoihin liittyvistä peleistään sekä seikkailupeleistään. Vuonna 2012 Disney osti Lucasfilmin ja samalla LucasArtsin. LucasArtsin oma pelien kehitys päättyi, ja yhtiö jatkaa oikeuksien lisensoijana muille peliyhtiöille.
Historia

Yhtiö sai alkunsa vuonna 1982 perustetusta George Lucasin elokuvayhtiö Lucasfilmin peliosastosta (Games Group). Lucas halusi laajentaa yhtiötään uusille viihteen alueille, ja yhteistyössä Atarin kanssa peliosasto tuotti ensimmäiset pelinsä, kuten Ballblazer ja Rescue on Fractalus. Näitä ei kuitenkaan julkaistu, sillä laittomat kopiot peleistä levisivät kuukausia ennen suunniteltuja julkaisupäivämääriä. Pelit löysivät tiensä kauppojen hyllyille vasta myöhemmin, kun Epyx ilmaisi kiinnostuksensa niihin. Vuonna 1984 pelit julkaistiin Lucasfilm Games -nimen alla.
Vuonna 1990 Lucasfilm Gamesista tuli osa uutta LucasArts Entertainment Companya yhdessä Industrial Light & Magic- ja Skywalker Sound -yhtiöiden kanssa. Myöhemmin ILM ja Skywalker Sound yhdistyivät Lucas Digital Ltd.:ksi, jolloin LucasArtsista tuli entisen peliosaston virallinen nimi.
Vuonna 2012 Disney ilmoitti ostavansa Lucasfilmin neljällä miljardilla dollarilla, johon sisältyi LucasArts.
Seikkailupelit

Ensimmäisen seikkailupelinsä, Labyrinthin, Lucasfilm Games julkaisi vuonna 1986. Se perustui samannimiseen Lucasfilmin elokuvaan. Seuraavana vuonna julkaistiin Maniac Mansion, joka oli varsinainen lähtölaukaus yhtiön maineelle tasokkaiden seikkailupelien kehittäjänä ja joka käytännössä aloitti koko "point-and-click" (osoita-ja-klikkaa) -seikkailupelien lajityypin. Maniac Mansionia seurasi Zak McKracken and the Alien Mindbenders. Sekä Maniac Mansion että Zak McKracken saivat osittain ristiriitaisen vastaanoton, mutta niillä on nykyään jonkinlainen kulttimaine. 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa LucasArts julkaisi myös arvostettuja toisen maailmansodan lentosimulaattoreita: Battlehawks 1942, Their Finest Hour: The Battle of Britain sekä Secret Weapons of Luftwaffe.
Tunnettuja seikkailupelien kehittäjiä yhtiössä olivat muun muassa Ron Gilbert ja Tim Schafer.
1990-luvulla LucasArts julkaisi useimmat tunnetuimmista seikkailupeleistään, kuten Monkey Island -sarjan neljä osaa sekä Indiana Jones and the Fate of Atlantisin, Day of the Tentaclen, Sam & Max Hit the Roadin, The Digin ja Grim Fandango -seikkailut. Näitä pelejä pidetään edelleen parhaina lajityyppinsä edustajina.
Alan harrastajat ovat luoneet pelien käyttämän SCUMM-pelimoottorin tietojen käyttämiseen ScummVM-tulkkiohjelman, jolla vanhat pelit ovat pelattavissa.
Tähtien sota -pelit

Lucasfilmin omistamaan Tähtien sota -lisenssiin LucasArts koski pelien kehittäjänä ensimmäisen kerran vasta 1990-luvun alkupuolella julkaistessaan avaruustaistelusimulaattori X-Wingin. Vain CD-ROM:lla julkaistu multimediapeli Rebel Assault oli yksi yhtiön suurista menestyksistä, ja sitä pidettiin yleisesti yhtenä CD-asemien myyntiä suuresti vauhdittaneena pelinä Mystin ohella. LucasArtsin myöhempiä Tähtien sota -julkaisuja ovat muun muassa TIE Fighter, Dark Forces sekä Jedi Knight: Dark Forces 2 ja vuosituhannen vaihteesta alkaen uuden Tähtien sota -trilogian tapahtumiin perustuvat pelit. Tietokoneroolipeli Knights of the Old Republic on kerännyt jonkin verran kiitosta. Suosituin Lucasartsin tuottama peli on Star Wars Battlefront.[lähde? ] Se valmistui vuonna 2004 ja myi platinaa. Battlefront sai jatko-osan marraskuussa 2005. Samoin yksi uusimmista vuonna 2008 tehty Tähtien sota -peli on Star Wars: The Force Unleashed.