stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joutsenlampi
Odette-Odile-kaksoisrooli

Baletin yleensä kaksoisroolina esitetty ”Odette-Odile” on eräänlainen mestarinäyte naistanssijoille. He saavat Odettena näyttää lyyrisen puolensa ja Odilena temperamenttisen taituruutensa. Odilen koreografiaan kuuluvat usein myös kuuluisat 32 fouettéta – käännöstä yhdellä jalalla toisen ottaessa vauhtia – joista on tullut ballerinojen teknisen taituruuden mittari. Odette-Odilen roolistaan ovat tulleet kuuluisiksi prima ballerinat kuten Mathilde Krzesinska, Olga Preobrajenska, Tamara Karsavina, Anna Pavlova, Galina Ulanova, Maija Plitsetskaja, Margot Fonteyn, Natalia Makarova, Alicia Alonso, Altynai Asylmuratova ja Cynthia Gregory. Uusinta sukupolvea edustaa pietarilaisen St Petersburg Balletin primaballerina Irina Kolesnikova.
Elokuva Black Swan kertoo ballerinasta, jolle mustan joutsenen Odilen roolin tanssiminen tuottaa vaikeuksia.
Baletin juoni

Joutsenlampi kertoo keskiajan Saksaan sijoittuvan tarinan Siegfried-nimisestä prinssistä ja joutseniksi taiotuista neidoista. Ilkeä velho von Rothbart on noitunut neidot joutseniksi, ja he saavat ihmismuotonsa takaisin vain öisin. Taika raukeaa, jos joku lupaa rakastaa neitoa ikuisesti.
Baletti alkaa prinssi Siegfriedin viettäessä 21-vuotissyntymäpäiviään. Prinssin äiti ilmoittaa, että hänen on aika mennä naimisiin, ja puoliso on valittava seuraavana päivänä vietettävissä tanssiaisissa. Siegfried ei ole asiasta innoissaan. Illan tullen hän lähtee metsästämään jousellaan ja näkee joutsenparven lentävän taivaalla, ja lammen rannalle mennessään hän löytää joutsenet vedestä. Siegfriedin hämmästykseksi joutsenet muuttuvat kauniiksi neidoiksi, ja hän rakastuu saman tien parvea johtavaan Odetteen. Odette kertoo prinssille naisille langetetusta lumouksesta, ja prinssi lupaa pelastaa hänet. Pienet joutsenet tanssivat lumoavan tanssinsa suuren rakkauden kunniaksi.
Seuraavana päivänä vietetään tanssiaisia. Yllättäen paikalle saapuu valepukuinen velho von Rothbart ja hänen tyttärensä musta joutsen Odile, joka näyttää aivan prinssin tapaamalta Odettelta. Prinssi ei huomaa huijausta ja kosii Odilea. Prinssin kosittua huijaus paljastuu, kun Odette ilmestyy hänelle ja prinssi syöksyy etsimään Odettea. Hän löytää Odetten ja anoo tältä anteeksiantoa. Odette antaa prinssille anteeksi, mutta kertoo, että hänen itsensä on kuoltava. Velho von Rothbartin saapuessa lammelle Odette heittäytyy veteen ja prinssi seuraa häntä kuolemaan. Tämä rakkaudenosoitus tappaa velhon.
Baletista on tehty myös versioita, joissa on onnellinen loppu. Yksi tunnetuimpia niistä lienee venäläisen koreografin Alla Šeleštin Suomen Kansallisoopperalle ohjaama versio, jonka Odette-Odilena nähtiin muun muassa bulgarialainen Vera Kirova.
Kuuluisimmat kohtaukset

II näytös, Pienten joutsenten tanssi
II näytös, Odetten ja prinssin pas de deux
III näytös, Mustan joutsenen (Odile) ja prinssin pas de deux ja coda
Merkitys Venäjällä

Joutsenlammella on erityinen merkitys venäläisessä sensuurissa.
Vuonna 1982 televisiokanavat esittivät Joutsenlampea Leonid Brežnevin kuoltua. Vuonna 1991 Joutsenlampi pyöri televisiossa, kun vanhoillisia kommunisteja edustanut juntta yritti kaapata vallan puoluejohtaja Mihail Gorbatšovilta.
Kun Venäjän johtoa kritisoineen TV6:n lähetys pantiin poikki ja toimituksesta katkaistiin sähköt vuonna 2002, katsojille näytettiin Joutsenlampea.
Kun Venäjän hallinto oli hyökännyt Ukrainaan 2022 ja sensuroinut maan viimeisenkin riippumattoman median Novaja Gazetan, lehden kanteen valittiin kuva Joutsenlampi-baletista.
Itsenäinen venäläinen Dožd-kanava pyöritti Joutsenlampea, ennen kuin joutui lopettamaan toimintansa 2022.
Toimittaja Jussi Konttisen mukaan: "Kun Joutsenlampi alkaa, venäläinen tietää, että tärkein jää kertomatta". Elina Ylä-Mononen kirjoittaa: "Joutsenlampi TV:ssä tarkoittaa, "on jotain mitä sinun ei haluta näkevän" tai toisaalta "johtaja on kuollut"."
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Joutsenlampi (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen Kansallisooppera
Swan Lake, Marius Petipa Society https://petipasociety.com/swan-lake/
Svetlana Zaharova ja Andrei Uvarov, Bolšoi 2011.
Georgian kansallisbaletti, Tbilisi, 2007.
Kuninkaallinen Ooppera, Tukholma 2008.
Pietarin balettiteatteri, 2010.
Molly Wagner ja Liang Fu, Kansas City Ballet, 2016.
Vikinglotto

Veikkauksen Vikingloton logo vuosina 2006–2011.
Vikinglotto (toukokuuhun 2017 asti Viking Lotto) on Veikkauksen onnenpeli, jota pelataan Suomen lisäksi kaikissa muissa Pohjoismaissa, Virossa, Latviassa, Liettuassa, Sloveniassa ja Belgiassa. Peliä on pelattu Pohjoismaissa maaliskuusta 1993 alkaen. Viro liittyi mukaan vuonna 2000. Latviassa ja Liettuassa Vikinglottoa on pelattu vuodesta 2011 alkaen, Sloveniassa vuodesta 2017 alkaen ja Belgiassa vuodesta 2020 alkaen.
Pelissä on tarkoitus valita kuusi numeroa 1–48 väliltä. Itse arvonnassa arvotaan kuusi numeroa ja yksi vikingnumero väliltä 1-5. Lisäksi arvonnassa arvotaan plusnumero väliltä 1-30. Osallistumalla Vikingloton Plussaan ja voittavan pelirivin plusnumeron ollessa oikein, saa voiton viisinkertaisena. Pelissä on kahdeksan voittoluokkaa, joista suurin on kuusi ja vikingnumero oikein ja pienin kolme oikein.
Arvonta suoritetaan Norjassa kerran viikossa keskiviikkoisin, joka aiemmin lähetettiin jälkilähetyksenä Suomessa MTV3:lla kello 22.20 (syyskuuhun 2013 asti Yle TV1:llä kello 20.25). Vikingloton arvontalähetyksen esittäminen Suomen televisiossa päättyi ja viimeinen lähetys esitettiin 27. joulukuuta 2017, mutta itse peli jatkui kuitenkin edelleen.
Vikinglotto on maailman ensimmäinen monikansallinen lottopeli. Vikingloton enimmäispotti on 25 miljoonaa.
Voittoluokat

| Voittoluokka | Oikeiden lukumäärä |
| --- | --- |
1. voittoluokka: 6 päänumeroa ja vikingnumero oikein
2. voittoluokka: 6 päänumeroa oikein
3. voittoluokka: 5 päänumeroa ja vikingnumero oikein
4. voittoluokka: 5 päänumeroa
5. voittoluokka: 4 päänumeroa ja vikingnumero oikein
6. voittoluokka: 4 päänumeroa
7. voittoluokka: 3 päänumeroa ja vikingnumero oikein
8. voittoluokka: 3 päänumeroa
9. voittoluokka: Plusnumero oikein
Aiheesta muualla

Danske Spil
Eesti Loto
Íslensk Getspá/Getraunir
Veikkaus
Norsk Tipping
Svenska Spel
Perlas
Suomen muinaisnimet

Suomen muinaisnimet ovat ennen kristinuskon aikaa Suomessa käytössä olleita henkilönimiä. Vanhaan nimijärjestelmään kuuluivat päänimi ja tarpeen mukaan lisänimi. Tämä vanha nimistö väistyi harvalukuisempien kristillisperäisten nimien tieltä uuden uskonnon ja hallinnon kirjallistumisen myötä. Suomalaisten esikristillisissä muinaisnimissä on paljon yhteneväisyyksiä sukukansojen, kuten virolaisten ja liiviläisten, vanhan nimistön kanssa.
Tietoja vanhoista suomalaisnimistä löytyy historiallisista lähteistä niukasti. Sen sijaan niitä on säilynyt varsin yleisesti sukunimissä ja usein myös paikannimissä. Vanhoissa asiakirjoissa muinaisnimiä mainitaan esimerkiksi 1200-luvun alussa kirjoitetussa Henrikin Liivinmaan kronikassa, jossa mainitaan suomalainen ristiretkisaarnaaja Kaikewalde eli Kaukovalta tai Kaikkivalta. 1300-luvulta vanhoja nimiä on säilynyt Sääksmäen isäntiä koskevassa pannakirjeessä vuodelta 1340 sekä aatelisvaltakirjoissa, joissa on säilynyt kaksi muinaisnimeä, Hyvälempi ja Mielivalta. Vanhan suomalaisen nimijärjestelmän on ajateltu osittain koostuneen joukosta kantanimiä, kuten Iha, Hyvä, Lempi, Mieli ja Valta, joista on johdettu uusia nimiä joko johtamalla (Hyvä-ri, Hyvä-tty, Mieli-tty, Mieli-kkä) tai niitä yhdistelemällä (Ihalempi, Ihamieli, Lempivalta, Valtalempi). Tämä kaksiosainen nimiperinne on mahdollisesti saanut muinaisina aikoina vaikutteita germaaneilta.
Joissain vanhoissa paikannimissä, kuten kylien, talojen nimissä, on vielä jälkiä muinaisnimistä. Esimerkiksi Untamalan ja vastaavien paikannimien osana lienee henkilönnimi Unto eli Untamo, joka on Suomessa jo esihistoriallista perua, vaikkakin alkujaan vierasperäinen. Tietoja muinaisnimistä on säilynyt jonkun verran myös kansantarinoissa. Kansantarujen tuntemat nimet, kuten Väinämö-, Kullervo-, Ilmari-, Ahti- ja Kaleva-sukuiset nimet tunnetaan myös paikannimistöstä sekä sukunimissä.
Vaikka vanhat esikristilliset henkilönnimet jäivät hiljalleen pois käytöstä, tietyillä seuduilla niitä käytettiin vielä pitkään keskiajalla ja sen jälkeenkin. Esimerkiksi Savossa oli vielä uuden ajan alussa runsaasti miehiä, joiden ristimänimenä oli alkuperältään esikristillinen, jousta tarkoittava Joutti (yleiskiel. Joutsi). Osa muinaisnimistä tuli jälleen yleiseen käyttöön kansallisromantiikan aikoihin 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa.
Päänimi ja lisänimi

Seremoniallisesti annetuiksi muinaisiksi päänimiksi on katsottu ensi sijassa sellaiset nimet jotka ovat sisältäneet jonkin lapseen kohdistuneen tuntemuksen tai toiveen. Tällaisia nimiä ovat kaikki Ihamieli-tyyppiset abstraktit nimet, joiden sisältö ei ole ollut suoraan nimenkantajaa luonnehtiva. Näitä nimiä edustavat esimerkiksi nimet Kuuluva, Tietävä, Anottu, Kaivattu, Ampuja, Laulaja, Nousia jne. Päänimiksi on myös katsottu mytologiset nimet kuten Kaleva, Tapio, Tursas, Väinö, Äijö jne. Sen sijaan luontoon tai nimenkantajan ulkonäköön, luonteeseen, pyyntitaitoon tai erilaisiin tapahtumiin liittyvät nimet ovat olleet pääasiassa lisänimiä. Vanhoja lisänimiä olisivat esimerkiksi Satajalka, Rautakopra, Kirjoparta, Tervahartia.
Muinainen nimenanto

Suomalaisten muinaisesta nimenannosta ei ole jäänyt juuri lainkaan jälkiä. Novgorodin arkkipiispa Makarijn lähetyskirjeissä vuosilta 1534 ja 1548 kuitenkin mainitaan pakanuudessa eläneiden suomensukuisten kansojen, karjalaisten, inkeriläisten ja vatjalaisten, pakanallisia menoja johtaneista arpojista, jotka suorittivat myös nimenannon. Vallitsevana uskomuksena on kuitenkin ollut käsitys, että nimen piti liittyä sukuun. Suomalaisten etäisillä sukukansoilla nimeä lapselle on etsitty esimerkiksi nimiä luettelemalla, jolloin lapsen itku tietyn nimen kohdalla on tulkittu merkiksi sopivasta nimestä. Tietäjä saattoi myös iskeä tuluksilla tulta nimiä luetellessaan ja oikea nimi löytyi taulan syttyessä. Kyse oli samalla usein myös sukuun liittyvän nimen etsimisestä, jolla selvitettiin kenen sielu oli lapseen asettunut. Nimi on saatettu myös valita lapsen syntymän aikaan vallinneiden olosuhteiden mukaan.
Suomalaisia muinaisnimiä

Muinaisnimiä Kustaa Vilkunan mukaan: Aikamieli, Aikio, Ano, Arijoutsi, Arpia, Auvo, Himottu, Hirvi, Hyvätty, Ihalempi, Ihamuoto, Ikitiera, Ikopäivä, Ikäheimo, Ikävalko, Ilakka, Ilma, Ilmatoivia, Jurva, Kaivattu, Kaipia, Kauko, Kaukovalta, Keiho, Kekko, Kokko, Kontio, Kostia, Kotarikko, Kultamies, Kultimo, Kukurtaja, Kylli, Lalli, Leino, Lemmäs, Lempiä, Lempo, Maanavilja, Meripäivä, Mielikki, Mielitty, Mielo, Montaja, Nousia, Osma ('ahma'), Osmo ('nuori mies'), Otava, Päivälapsi, Päiviä, Rautia ('seppä'), Sarijoutsi, Sotijalo, Talvikki, Tapatora, Tapo, Tiera, Toiva, Toivelempi, Toivikki, Toivottu, Torio, Tornia, Unaja, Untamo, Unti, Unto, Utujoutsi, Valta, Valtari, Vihas, Vihavaino, Vilja, Viljakka, Viljari, Viti, Äijö.
Muinaisnimiä Suomen Kulttuurihistoria I:n mukaan: Airikka, Ampuja, Hellikki, Hopea, Hyvätty, Janakka, Joutsi, Joutsimies, Jutikka, Kainu, Kaivas, Kalamies, Kalervo, Kalpio, Kare, Koira, Koveri, Kulta, Kultimo, Kupias, Kurikka, Kuutamo, Laulaja, Lemmikki, Lyylikki, Mieho, Miela, Mielipäivä, Miekka, Mietti, Neuvo, Ora, Otra, Paasia, Paaso, Puukko, Päivö, Rahikka, Raita, Rasantaja, Repo, Salme, Susi, Säisä, Tammi, Tapavaino, Tietävä, Tornio, Toivas, Toivettu, Toivio, Tuiretuinen, Tulo ('tuli'), Tuntia, Tuomikki, Tuuli, Untamo, Uro, Vaania, Vaino, Vaito, Vartia, Vasara, Venemies, Vesi, Vesivalo, Viljo, Väinä, Äiniö.
Sääksmäen isäntien nimiä pannakirjeessä vuodelta 1340: Asikka, Kallas, Kuningas, Laso, Meurakas, Mielenpito, Mielitty, Miemo, Satatieto, Yijä/Yi/Yö.
1300-luvun aatelisvaltakirjoissa mainittuja suomalaisia nimiä: Hyvälempi, Mielivalta.
Päälliköihin, johtajiin ja uskomusolentoihin yhdistettyjä nimiä:[lähde? ]Ahti, Ahti Rikas, Ahti Saarelainen, Arijoutsi, Antero, Ehtaro, Hirvi, Hyvätty, Hämäläinen, Ihalempi, Ihamuoto, Ikitiera, Ikopäivä, Ikuturso, Ikäheimo, Ikävalko, Ilakka, Ilmarinen, Ilmatoivia, Joukahainen, Joutsimies, Jutikka, Kainu, Kaivas, Kaleva, Kari, Kaukiainen, Kaukomieli, Kaukopäivä, Kukurtaja, Kullervo, Kultimo, Kuura, Lemminkäinen, Lempinen, Lempivalko, Lempo, Mielikäinen, Montaja, Niera, Nousia, Osma, Pakkanen, Panu, Rasantaja, Rauma, Rautia, Sampsa Pellervoinen, Sarijoutsi, Seppo, Seppo Ilmarinen, Sotijalo, Tapio, Tiera, Ukko, Uljas, Untamo, Unti, Unto, Urho, Urho Kaukopäivä, Uro Venemies, Utujoutsi, Valta, Valtari, Vehnäpää, Vihas, Vihavaino, Vilja, Viljakka, Viljari, Viti, Väinämöinen, Väinö, Äijö
Tyttärien nimiä:[lähde? ]Aamu, Aili, Aino, Auni, Hellikki, Hyvälempi, Ilmatar, Ilta, Kivutar, Lemmikki, Liekko, Lyylikki, Mielikki, Mielitty, Päivä, Salme, Sirja, Suvi-Marja, Suvi-Päivi, Suvi-Tuuli, Talvikki, Tuuli, Tuulitar, Vilutar
Olympia Bob Run St. Moritz–Celerina

| Olympia Bob Run St>  Moritz–Celerina |
| --- | --- |

Paikkakunta:: Sankt Moritz ja Celerina/Schlarigna
Maa::  Sveitsi
Avattu:: 1904
Rakenne
Kokonaispituus:: 1 962 m
Kilpailupituus:: 1 722 m
Mutkia:: 19
Maksimijyrkkyys:: 15 %
Keskijyrkkyys:: 8 %
Olympia Bob Run St. Moritz–Celerina on kelkkailurata Sankt Moritzssa ja Celerina/Schlarignassa Sveitsissä. Se on maailman vanhin ja ainoa luonnonjäärata, jolla järjestetään ratti- ja ohjaskelkkailukilpailuita.
Rataprofiili
Siinä on järjestetty vuosien 1928 ja 1948 talviolympialaisten rattikelkkailukilpailut, sekä lukuisia ratti- ja skeletonkelkkailun MM-kilpailuita.
Joka vuosi se rakennetaan kolmen viikon aikana noin 5 000 m3 lumesta ja 4 000 m3 vedestä ja se on maailman suurin lumi- ja jääveistos. Vaikka radan maasto on tasattu tarkasti koko matkaltaan, radassa tapahtuu vähäisiä muutoksia vuosittain ja näin ollen virallisia rataennätyksiä ei noteerata.
Rattikelkkailu keksittiin on Engadinissa talvella 1890, kun brittiläinen Wilson Smith laski muutetulla sohvalla tiellä St. Moritzista Celerinaan.
Olympia Bob Run St. Moritz–Celerina otettiin käyttöön vuonna 1904, mikä tekee siitä maailman vanhimman rattikelkkailuradan. Viereinen vuonna 1884 avattu niin ikään luonnonjäärata Cresta Run on maailman vanhin skeletonkelkkailurata.
Mäntsälän rauhanyhdistys

| Mäntsälän rauhanyhdistys |
| --- | --- |
Sijainti:  Kuokkamaanpolku 5 04600 Mäntsälä
Koordinaatit:  60.621770°N, 25.351070°E
Seurakunta:  Mäntsälän rauhanyhdistys ry (SRK)
Rakentamisvuosi:  1997
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Mäntsälän rauhanyhdistys on Mäntsälässä sijaitseva rukoushuone ja toimintatalo. Se edustaa vanhoillislestadiolaista herätysliikettä, jonka kattojärjestö on Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys. Rauhanyhdistyksen keskeisintä toimintaa ovat seurojen järjestäminen, joita järjestetään pääasiassa omalla toimitalolla Mäntsälän Liljendalissa.
Mäntsälän rauhanyhdistyksen historia ulottuu 1970- ja 1980-luvuille, jolloin Mäntsälään muutti yhä useampia uskovaisia perheitä. Väkimäärän kasvaessa tuli tarve myös paikallisille seuroille ja lapsi- ja nuorisotyölle. Aluksi seuroja, kerhoja ja pyhäkoulua pidettiin seurakunnan tiloissa ja Mäntsälän uskovaiset kuuluivat tuolloin Järvenpään ja ympäristön Rauhanyhdistykseen.
1990-luvulla korostui tarve oman toimitalon saamiseksi Mäntsälään. Järvenpään rauhanyhdistys osti nykyisen toimitalon kiinteistön toukokuussa 1997. Ensimmäisiä seuroja vietettiin Mäntsälän toimitalolla elokuussa 1997. Muutamaa vuotta myöhemmin ryhdyttiin remonttiin ja taloon oli toivomus saada 200 istumapaikan seurasali sekä tehdä vanhasta salista kahvio ja kerhotilat. Mäntsälän rauhanyhdistys perustettiin tammikuun lopussa 2003 ja toimitalon laajennus valmistui vuonna 2006.
Myh’ailo Starytskyi

| Myh’ailo Starytskyi> Михайло Петрович Старицький |
| --- | --- |
 Myh’ailo Starytskyi
Henkilötiedot
Koko nimi:  Myh’ailo Petrovytš Starytskyi
Syntynyt: 14. joulukuuta 1840 Klištšyntsi, Zolotonošan piiri, Pultavan kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 27. huhtikuuta 1904 (63 vuotta) Kiova, Kiovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: ukraina, venäjä
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Myh’ailo Petrovytš Starytskyi (ukr. Михайло Петрович Старицький; 14. joulukuuta 1840 Klištšyntsi, Zolotonošan piiri, Pultavan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 27. huhtikuuta 1904 Kiova, Kiovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta) oli ukrainalainen kirjailija. Hän toimi myös teatterin ja yleensäkin kulttuurin parissa.
Starytskyi jäi lapsena orvoksi, ja hänet kasvatti hänen serkkunsa Mykola Lysenkon isä. Starytskyi kävi Pultavan kimnaasia ja opiskeli sitten Harkovan ja Kiovan yliopistoissa. Hän asui vuodesta 1867 Kiovassa ja työskenteli Lysenkon kanssa. Starytskyi keräsi ja kirjoitti muistiin kansanlauluja, jotka hän julkaisi Lysenkon musiikkisovitusten kanssa. Hän kirjoitti libretot useisiin Lysenkon oopperoihin. Starytskyi joutui lähtemään 1878 joksikin aikaa ulkomaille Emsin ukaasin jälkeen työhönsä kohdistuneen vihamielisyyden vuoksi mutta palasi Ukrainaan 1880 ja aloitti jälleen julkaisutoiminnan ja teatterityön. Hän johti 1883 ensimmäistä ukrainalaista ammattiteatteria ja perusti 1885 nuorten näyttelijöiden kanssa uuden teatteriryhmän mutta lopetti 1895 teatterityön ja keskittyi kirjoittamiseen.
Starytskyin esikoisteos ilmestyi 1865. Hän julkaisi käännöksen H. C. Andersenin teoksesta  1873 Kiovassa kääntäjänimellä Starchenko. Samoin hän julkaisi Kiovassa käännöksiä serbialaisista duma-runoista ja lauluista (1876) sekä runokokoelman ja muita teoksia. William Shakespearen Hamletin käännös vuodelta 1882 on erityisen merkittävä. Merkittävä osa Starytskyin kirjallista perintöä ovat hänen yhteiskunnallisista kysymyksistä kirjoittamansa runot, joille luonteenomaista ovat kansanomaiset ja isänmaalliset aiheet ja Ukrainan historian ihannointi sekä keisarinvallan vastaisuus. Hän kirjoitti myös lyyrisiä runoja, joista jotkut muuttuivat vähitellen kansanrunoiksi. Hänen panoksensa Ukrainan teatteritaiteen hyväksi on suuri. Hän sovitti proosateoksia näytelmiksi, muokkasi näytelmiä ja kirjoitti näytelmiä myös itse. Viimeisinä elinvuosinaan Starytskyi kirjoitti romaaneja venäjäksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Myh’ailo Starytskyi Wikimedia Commonsissa
Viktor Emanuel (Savoijin herttua)

| Viktor Emanuel |
| --- | --- |
 Viktor Emanuel vuonna 2009
Syntynyt:  Vittorio Emanuele 12. helmikuuta 1937 Napoli, Italia
Kuollut:  3. helmikuuta 2024 (86 vuotta) Geneve, Sveitsi
Puoliso:  Marina Doria (vih. 1971)
Lapset:  Emanuele Filiberto (s. 1972)
Koko nimi:  Vittorio Emanuele Alberto Carlo Teodoro Umberto Bonifacio Amedeo Damiano Bernardino Gennaro Maria di Savoia
Suku:  Savoiji
Isä:  Umberto II
Äiti:  Marie-José
Viktor Emanuel (Vittorio Emanuele; 12. helmikuuta 1937 Napoli, Italia – 3. helmikuuta 2024 Geneve, Sveitsi) oli Italian kuningaskunnan viimeinen kruununprinssi, arvoiltaan Napolin prinssi ja Savoijin herttua. Hän oli Italian viimeisen kuninkaan Umberto II:n ja kuningatar Marie-Josén poika. Viktor Emanuel piti itseään Savoijin kuningashuoneen päämiehenä siitä lähtien, kun hänen isänsä kuoli 18. maaliskuuta 1983.
Elämä

Viktor Emanuel syntyi vuonna 1937, jolloin hänen isoisänsä Viktor Emanuel III hallitsi Italiaa. Hänestä tuli Italian kruununprinssi yhdeksänvuotiaana 9. toukokuuta 1946, kun Viktor Emanuel III luovutti Italian kruunun pojalleen Umberto II:lle. 2. kesäkuuta 1946 Italiassa järjestettiin kansanäänestys, jossa italialaisten enemmistö päätti lakkauttaa monarkian ja perustaa Italian tasavallan. Nuori Viktor Emanuel lähti tämän jälkeen maanpakoon yhdessä muun kuningasperheen kanssa.
Viktor Emanuel avioitui vuonna 1971 sveitsiläisen perijän ja vesihiihtäjän Marina Ricolfi-Dorian kanssa. Heille syntyi poika Emanuele Filiberto. Vuonna 2002 Viktor Emanuel pääsi pitkän maanpaon jälkeen vierailemaan perheineen Italiassa.
Emanuel kuoli kotonaan Sveitsin Genevessä 3. helmikuuta 2024.
Skandaalit ja kiistat

Viktor Emanuel, hänen poikansa Emanuele Filiberto ja pojantyttärensä Vittoria ovat kiistelleet Savoijin kuningashuoneen päämiehen asemasta etäisten sukulaistensa, Aostan herttuoiden kanssa.
Vuonna 1978 saksalainen turisti Dirk Hamer ammuttiin Korsikan rannikolla Viktor Emanuelin omistamalla aseella. Vuonna 1991 ranskalainen tuomioistuin totesi hänet syyttömäksi kuolemantuottamukseen, mutta tuomitsi hänet ampuma-aserikoksesta. Vuonna 2017 Italian korkein oikeus totesi Viktor Emanuelin olevan kuitenkin moraalisessa vastuussa Hamerin kuolemasta.
Vuonna 2006 Viktor Emanuel pidätettiin Italiassa epäiltynä viranomaisten lahjonnasta ja seksityöntekijöiden ihmiskaupasta. Hänet kuitenkin vapautettiin lopulta näistä syytteistä.
Viktor Emanuelin oli paljastettu kuuluneen Propaganda Due -nimiseen vapaamuurariloosiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viktor Emanuel (Savoijin herttua) Wikimedia Commonsissa
Ensio Siilasvuo

| Ensio Siilasvuo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Pehr Hjalmar Ensio Siilasvuo
Syntynyt: 1. tammikuuta 1922 Helsinki
Kuollut: 10. tammikuuta 2003 (81 vuotta) Kauniainen
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Suomi
Palvelusvuodet:  1939–1979
Komentajuudet:  JR11 esikuntap. Lapin sota YK-komppania 2:n päällikkö Suezilla 1957 Suomen YK-pataljoona 2 Kyproksella 1964–1965 UNTSO 1970–1976 YK:n UNEF II 1973–1975 YK:n Lähi-idän joukkojen pääkoordinaattori 1975–1979
Taistelut ja sodat:  talvisota, jatkosota Kiestingin ja Uhtuan suunnilla sekä Kannaksella, Lapin sota Tornion maihinnousu
Sotilasarvo:  kenraali
Kunniamerkit:  Suomen Leijonan suurr.  Vapaudenristi III miekkojen kera. Vapaudenristi IV tammenlehvien kera
Pehr Hjalmar Ensio Siilasvuo (vuoteen 1936 Strömberg, 1. tammikuuta 1922 Helsinki – 10. tammikuuta 2003 Kauniainen) oli suomalainen kenraali ja sotainvalidi. Hän toimi rauhanturvaajana muun muassa Lähi-idässä.
Siilasvuo valmistui luutnantiksi Kadettikoulusta jalkaväkilinjalta juuri ennen jatkosotaa 1941, Sotakorkeakoulusta 1952 sekä valtakunnalliselta maanpuolustuskurssilta 1965. Hän haavoittui kahdesti jatkosodan aikana. Sodan jälkeen hän toimi JR 1:ssä kouluttajana ja komppanianpäällikkönä vuosina 1945–1950. Sotakorkeakoulun jälkeen hän toimi toimistoupseerina Oulun sotilaspiirin esikunnassa vuosina 1953–1955. Rovaniemen sotilaspiirin esikunnan toimistopäällikkönä hän oli vuosina 1956–1957.
Vuonna 1957 Siilasvuo sijoitettiin suomalaisen YK-komppanian päälliköksi Suezille. Pohjanmaan jääkäripataljoonan pataljoonaupseerina hän toimi vuonna 1958. YK:n sotilastarkkailijana Libanonissa hän työskenteli myöhemmin vuonna 1958. Hänet sijoitettiin sotilasasiamieheksi Varsovaan vuosiksi 1959–1961. 3. divisioonan esikunnassa Kouvolassa hän palveli osastopäällikkönä vuosina 1962–1964. Suomalaisen YK-pataljoonan komentajana Kyproksella hän oli vuosina 1964–1965. Tämän jälkeen hän opetti Sotakorkeakoulussa vuosina 1965–1967.
Jerusalemissa YK:n Lähi-idän aselevon tarkkailujärjestö UNTSO:n apulaiskomentajana Siilasvuo oli vuosina 1967–1970 sekä komentajana vuosina 1970–1973. Lähi-idän UNEF II valvontajoukkojen komentajana hän toimi vuosina 1973–1975. Vuosina 1975–1979 hän toimi YK:n Lähi-idän rauhanturvaamistoiminnan pääkoordinaattorina. Tämän jälkeen hän jäi eläkkeelle. Vuoden 1982 presidentinvaaleissa Siilasvuo oli sitoutumattoman Koivistoa kannattavan listan kautta valitsijamiehenä.
6. lokakuuta 1998 Tasavallan presidentti Martti Ahtisaari ylensi hänet täyden kenraalin arvoon. Samana päivänä 25 vuotta aiemmin oli alkanut jom kippur -sota, jonka jälkiselvittelyissä hänellä oli ollut historiallinen osuus saatuaan sotivat osapuolet eli Egypti ja Israel neuvottelemaan keskenään. Siilasvuo kuoli 10. tammikuuta 2003 Kaunialan sotavammasairaalassa. Hänet on haudattu Oulun hautausmaalle sankarihauta-alueen läheisyyteen isänsä kenraali Hjalmar Siilasvuon viereen.
Ylennykset: Vänrikki 1941, luutnantti 1941, kapteeni 1944, majuri 1955, everstiluutnantti 1962, eversti 1967, kenraalimajuri 1969, kenraaliluutnantti 1973, kenraali 1998.