stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Škoda 100
Škoda 100/110 ralleissa > Škoda 130RS

Toinen ralliversio, 130RS, tehtiin 110R Coupén koriin. Moottorin iskutilavuus oli kasvatettu 1,3 litraan. Tehdas valmisti niitä vain 38 kpl. Teho 103 kW, 1289 cm³ moottorista joka oli periaatteessa samanlainen kuin samoihin aikoihin luokitellussa (FIA Homologation  N:ro 1674) 120S Rallyessa. valmistusmäärissä esiintyy ristiriitaisuuksia. Luokitteluun vaadittiin 100  kpl:een sarja ja 130 RS valmistettiin todennäköisesti tämä määrä, mutta vain 38 oli ilmeisesti tehtaan käytössä olleita kilpa-autoja. Loput ilmeisesti myytiin halukkaille. Autot valmistettiin vuosina 1977-78.
Škoda 100/110 ralleissa > Škoda 180RS ja 200RS

Tehokkaimmat tehdastekoiset moottoriurheilukäyttöön tarkoitetut versiot olivat 110R Coupén pohjalle rakennetut keskimoottoriset 180RS ja 200RS. 180RS oli varustettu kahdella kaksikurkkuisella Weber 45 DCOE 2 -kaasuttimella ja sen suurin teho oli 113,3 kW (154 hv) /6250 rpm ja huippunopeus 210 km/h. Vaihteisto oli Porschesta, sillä alkuvaiheen testeissä käytetty Tatran vaihteisto osoittautui heikoksi. 180RS:ää tehtiin kolmen prototyypin sarja, 200RS:ää vain kaksi kappaletta.
Škoda 100/110 ralleissa > Tunnettuja kuljettajia

John Haugland (Norja / Iso-Britannia) - 130RS
Matti J. Tarvainen (Suomi) - 120S
Jorma Harjapää ( Suomi )  -   130RS
Ominaisuuksia

Škoda 100/110 eri muunnelmineen oli varsin suosittu Suomessa 1970-luvun puolivälissä. Tähän vaikutti erityisesti auton edullinen hinta ja hyvät maksuehdot, mutta myös aikalaisiinsa nähden alhainen polttoaineenkulutus, hyvä varustelu ja tilavat sisätilat. Takamoottorisuutensa vuoksi malli eteni erinomaisesti lumisilla teillä ja oli kevyt ja ketterä käsitellä. Neljällä etuvalolla varustetun mallin valoteho oli hyvä. Auton tekniikka oli selväpiirteistä ja helposti huollettavissa perustyökaluin ja -taidoin.
Auton haittapuolena oli materiaalien heikko laatu, tehoton lämmityslaite ja pieni tavaratila. Muoviset katkaisijat ja vivut murtuivat helposti erityisesti pakkasella. Kymmenen asteen pakkasella tuulilasi ei tahtonut enää pysyä auki. Edessä olleesta tavaratilasta varapyörä vei melkoisen osan. Takapenkkien takana oli tosin pieni käsimatkatavaratila, ja takapenkkien selkänojat sai käännettyä alas matkustamon kustannuksella. Kori oli altis ruostumaa erityisesti takalokasuojien alueelta. Maantienopeuksilla matkustamon melutaso erityisesti takapenkillä oli korkea jo 1970-luvun mittapuun mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Škoda 100 Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Škoda 110 Wikimedia Commonsissa
Kuvia ja lyhyet kuvaukset 100/110-malleista (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Š110R beauty: kuvia 110R Coupésta
Suomalainen tv-mainos autosta vuodelta 1972, Kansallinen audiovisuaalinen instituutti
Škodan automallit
| --- | --- |
Nykyiset henkilöautomallit:  Enyaq  Fabia  Kamiq  Kamiq (Kiina)  Karoq  Kodiaq  Kushaq  Octavia  Rapid  Scala  Slavia  Superb 
Entiset mallit:  100/110  105/120  110 R  130  1000 MB  1200  440  450  Citigo  Favorit  Felicia  Forman  Garde  Octavia (1959)  Pickup  Popular  Praktik  Rapid (1935)  Rapid (1984)  Rapid (Intia)  Roomster  Superb (1934)  Yeti 
Škoda 110R Coupé.
Škoda 130RS.
Škoda 200RS.
Leo Lähteenmäki

Leo Lähteenmäki 1930-luvun alussa.
Leo Ludvig Lähteenmäki (8. kesäkuuta 1907 Tampere – 16. lokakuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Tampereen ja Helsingin näyttämöillä vaikuttanut taiteilija oli mukana myös yli neljässäkymmenessä elokuvassa vuosina 1928–1965. Lähteenmäki sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1958.
Perhetausta

Leo Lähteenmäen vanhemmat olivat kupariseppä Vilhelm Lähteenmäki ja Vilhelmiina Lähteenmäki.
Teatteriura > Tampereen Teatterin nouseva tähti

Lähteenmäen taiteellinen ura alkoi Tampereen Teatterissa, jossa hän työskenteli Eino Salmelaisen johtajakaudella 1925–1934. Hän oli yksi viidestä tulokkaasta, jotka Salmelainen otti TT:n palvelukseen kautensa alussa. Lähteenmäen varhaisia rooleja olivat muun muassa Hölmölän ruusun sulhanen Larin-Kyöstin komediassa Aarteenetsijät, jota TT esitti nimellä Viisauden kaivo (ensi-ilta 23. syyskuuta 1925), prinssin osa näytelmässä Tuhkimo (kevät 1926) sekä nuoren hurmaajan osa Georg Kaiserin jälkiekspressionistisessa näytelmässä Oopperapalo (syksy 1926). Emmerich Kálmánin operetissa Sirkusprinsessa hän muodosti yleisön rakastaman subrettiparin Sirpa Tolosen kanssa. Minna Canthin Anna Liisassa vuonna 1931 Lähteenmäellä oli Mikon rooli, nimiosa oli Anni Hämäläisellä, jonka kanssa Lähteenmäki niin ikään muodosti TT:ssa erään tähtiparin.
Lähteenmäki seurusteli ja kulki kaupungilla avoimesti Eino Salmelaisen kanssa, suhteen laatua arveltiin homoseksuaaliseksi. Asia oli arkaluontoinen, sillä homoseksuaalisuus oli tuohon aikaan laitonta Suomessa.
Teatteriura > Helsingin Kansanteatterin vuodet

Vuonna 1934 Lähteenmäki siirtyi Helsingin Kansanteatteriin, joka oli aloittanut toimintansa edellisenä vuonna. Siellä hän muodosti suositun komediatrion aviopari Siiri ja Kaarlo Angerkosken kanssa. Kolmikon yhteistyö alkoi jo Tampereen Teatterissa. Lähteenmäki oli Angerkoskien tyttären kummi. Myöhempinä vuosina hän tulkitsi muun muassa komediassa Edvardin lapset yhtä näytelmän kolmesta isästä. Kuten monet muut aikansa näyttelijät, myös Lähteenmäki oli mukana suosituissa Niskavuori-näytelmissä. Niskavuoren Hetassa hän tulkitsi Lammentaustan Santeria.
Toukokuussa 1936 Lähteenmäki vieraili Tampereen Työväen Teatterissa Vappu Elon lahjanäytännössä Shirasin prinssi. Marraskuussa 1949 hän vieraili taasen saman teatterin komediassa Huhtikuu tulee toimittaja Huhtikuuna. Mika Waltari oli alkuaan kirjoittanut Huhtikuun roolin Lähteenmäkeä ajatellen. Toisen maailmansodan aikana hän näytteli muun muassa hupailussa Palvelukseen halutaan. Puolustusvoimien viihdytystoimiston tuotantoa ollut näytelmä kiersi kesällä 1944 Suomen varuskunnissa ja sairaalasaleissa.
Lähteenmäen näyttämötehtäviä olivat myös muun muassa Veli (kappaleessa Nero ja veli), Olavi (Laulu tulipunaisesta kukasta), Joe (Elämän leikki) ja Gabriel (Gabriel, tule takaisin).
Elokuvaura

Leo Lähteenmäki esiintyi 1930-luvun lopulla ja 1940-luvun alussa useissa päärooleissa, mutta 1940-luvun puolivälin jälkeen elokuvaura käsitti lähinnä sivurooleja. Hänen debyyttinsä valkokankailla oli vuonna 1928 valmistunut Uuno Eskolan hiihtourheiluaiheinen mykkäelokuva Lumisten metsien mies, josta on säilynyt vain pieni pätkä. Tampereen lähistössä kuvatussa elokuvassa oli mukana kuusi muuta Tampereen Teatterin näyttelijää, pääosa oli teatterin ulkopuolisella Viljo Hurmeella. Huonosti menestynyt elokuva vei Eskolan yhtiön, Aquilan konkurssiin. Elokuvassa Mies Marseillesta (1937) Lähteenmäellä on pääosa Petterinä, tekniikan ylioppilaana. Iskelmäelokuvassa SF-paraati (1940) hän näyttelee polyteekkari Leo Paalua ja elokuvassa Rykmentin murheenkryyni (1938) hän tulkitsee maisteri Lauri Auermaata.
Toisen maailmansodan aikana Lähteenmäellä oli kysyntää keskeisiin osiin muun muassa elokuvissa Ketunhäntä kainalossa, Totinen torvensoittaja, Poikamies-pappa ja  Maskotti. 1950-luvulla hän näytteli esimerkiksi Niskavuoren Heta -elokuvassa Lammentaustan Santeria, joka oli hänelle tuttu hahmo myös teatterin puolelta. 1950-luvulta alkaen sivuroolit olivat melko usein konnanrooleja. Hyviä esimerkkejä ovat muun muassa elokuvat Kipparikvartetti, Lentävä kalakukko, Kaksi vanhaa tukkijätkää ja Oksat pois. Lähteenmäen viimeinen elokuvaosa on työnjohtaja Järvelä Edvin Laineen Pinsiön paroonissa vuodelta 1962, ellei varsinaiseksi elokuvaosaksi katsota pienehköä avustajatehtävää osin Suomessa kuvatussa Tohtori Živagossa. Lähteenmäen näyttelemä henkilö estää kirveellä uhaten Omar Sharifin tulkitseman nimihenkilön pääsyn kellarin suojaan. Sen jälkeen Lähteenmäki oli mukana vielä useissa teatterikappaleissa.
Lähteenmäki on haudattu Maunulan uurnalehtoon Helsinkiin.
Filmografia > 1920-luku

Lumisten metsien mies (1928)
Filmografia > 1930-luku

Mies Marseillesta (1937)
Rykmentin murheenkryyni (1938)
Vihtori ja Klaara (1939)
Helmikuun manifesti (1939)
Halveksittu (1939)
Eteenpäin – elämään (1939)
Filmografia > 1940-luku

SF-Paraati (1940)
Ketunhäntä kainalossa (1940)
Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin (1940)
Totinen torvensoittaja (1941)
Poikamies-pappa (1941)
Niin se on, poijaat! (1942)
Tyttö astuu elämään (1943)
Maskotti (1943)
Rakkautensa uhri (1945)
Mikä yö! (1945)
Isäntä soittaa hanuria (1949)
Filmografia > 1950-luku

Rion yö (1951)
Yhden yön hinta (1952)
Niskavuoren Heta (1952)
Kipparikvartetti (1952)
Lentävä kalakukko (1953)
Alaston malli karkuteillä (1953)
Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä (1954)
Niskavuoren Aarne (1954)
Minä soitan sinulle.. illalla... (1954)
Kaksi vanhaa tukkijätkää (1954)
Hilmanpäivät (1954)
Kaunis Kaarina (1955)
1918 (1957)
Sven Tuuva (1958)
Pieni luutatyttö (1958)
Äidittömät (1958)
Filmografia > 1960-luku

Skandaali tyttökoulussa (1960)
Oho, sanoi Eemeli (1960)
Kankkulan kaivolla (1960)
Tyttö ja hattu (1961)
Toivelauluja (1961)
Oksat pois... (1961)
Kultainen vasikka (1961)
Pinsiön parooni (1962)
Tohtori Živago (1965)
Aiheesta muualla

Leo Lähteenmäki Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Société Neuchâteloise d’Automobiles

| Société Neuchâteloise d’Automobiles |
| --- | --- |
Perustettu:  vuonna 1903
Perustaja:  Fritz Henriod
Lakkautettu:  vuonna 1913
Kotipaikka:   Sveitsi, Boudry
Toimiala:  Autoteollisuus
Infobox OKNimi-testi OK: 
Société Neuchâteloise d’Automobiles oli sveitsiläinen, vuosina 1903–1913 toiminut ajoneuvovalmistaja.
Historia

Aiemmin Henriod Frères -yritystä johtanut Fritz Henriod perusti vuonna 1903 Boudryn pikkukaupunkiin autoja valmistavan yrityksen. Autojen merkkinä käytettiin yrityksen nimestä muodostettua akronyymia SNA. Yhtiön nimi taasen tulee Neuchâtel'n kantonista, jonka alueella Boudry sijaitsee. Vuonna 1906 SNA oli esillä Pariisin Mondial de l’Automobile -näyttelyssä useamman ajoneuvon voimin ja tuloksena oli lukuisia lisenssikyselyjä. Yrityksen toiminta lakkasi rahoitusvaikeuksiin vuonna 1913.
Ajoneuvot

Ensimmäinen malli oli "flat twin" -moottorilla varustettu 6/8 HP. Moottori oli sijoitettu auton keulalle ja voiman siirto neliportaiselta vaihteistolta vetävälle taka-akselille tapahtui kardaaniakselin välityksellä. Tämä malli, samoin kuin kaikki seuraajansa, oli ilmajäähdytteinen. Vuonna 1905 tarjontaa kasvatettiin 10/12 HP- ja 18/20 HP -malleilla. Uusista malleista 10/12 HP oli varustettu kaksi- ja 18/20 HP nelisylinterisellä moottorilla. Pienimmän mallin hinta oli 6000 silloista Sveitsin frangia, keskimmäisen 8000 ja suurimman 12 500 frangia. Vuonna 1907 esiteltiin nelisylinterinen 25/30 HP. Mallin moottorin poraus oli 110 mm ja iskunpituus 130 mm, iskutilavuuden ollessa 4942 cm³. Moottorin hengityksessä imu oli sivuventtiili- ja pako kansiventtiili (OHV) -rakenteella toteutettu. ns. sekaventtiilimoottori. Mallipalettiin kuului myös ketjuvetoinen kuorma-auto.
Lymfooma

| Lymfooma |
| --- | --- |
 Lymfooma mahalaukussa.
5-vuotisennuste:  vaihtelee runsaasti eri tyyppien välillä
Ensioireet:  ei oireita alussa
Tärkein hoitomuoto:  seuranta, lääkitys, solusalpaaja ja sädehoito
Uusia tapauksia Suomessa vuosittain:  1300
Non-Hodgkin-lymfoomiin kuuluva Burkittin lymfooma 7-vuotiaan pojan suussa. Afrikan päiväntasaajalla noin puolet lasten syövistä on Burkittin lymfoomaa.
Lymfooma eli imusolmukesyöpä tai imukudossyöpä on yleisnimitys laajalle joukolle syöpäsairauksia. Perinteisesti ne on jaettu kahteen pääryhmään, Hodgkinin lymfoomiin ja non-Hodgkin-lymfoomiin, joista non-Hodgkin-lymfoomat ovat selvästi yleisempiä. Lymfoomat kuuluvat yleisimpiin syöpäsairauksiin, ja niitä todetaan eniten nuorilla aikuisilla sekä yli 60-vuotiailla.
Taudinkuva, ennuste ja hoito vaihtelevat huomattavasti eri lymfoomatyyppien välillä.
Tyypit

​Lymfoomia on kaikkiaan noin 80 eri alatyyppiä, ja ne luokitellaan useisiin alaryhmiin. Perinteisesti kaksi pääryhmää ovat olleet kontrolloimattomasti jakautuvista B-lymfosyyteistä syntyvät Hodgkinin lymfoomat sekä non-Hodgkin-lymfoomat, mutta nykyisessä tautiluokituksessa lymfoomien päätyyppeinä esitetään solutyypin mukaan T-lymfosyyteistä kehittyvät T-solulymfoomat ja B-lymfosyyteistä kehittyvät B-solulymfoomat, jotka ovat edellisiä yleisempiä ja sisältävät Hodgkinin lymfoomat. Hodgkinin lymfoomista poiketen non-Hodgkin-lymfoomat voivat kehittyä sekä B- että T-lymfosyyteistä. Hodgkinin lymfooman alatyyppejä ovat edelleen lymfosyyttivaltainen, sidekudoskyhmyinen, sekasoluinen ja vähälymfosyyttinen Hodgkinin lymfooma sekä harvinainen nodulaarinen lymfosyyttivaltainen Hodgkinin lymfooma, jota esiintyy pääasiassa keski-ikäisillä miehillä ja joka leviää imusolmukkeiden ulkopuolelle vain harvoin. Vähälymfosyyttinen Hodgkinin lymfooma on harvinainen ja taudinkulultaan aggressiivisempi kuin muut Hodgkinin lymfoomat.
Kliinisen taudinkuvan mukaan lymfoomat voidaan jakaa hidaskasvuisiin eli indolentteihin ja nopeakasvuisiin eli aggressiivisiin lymfoomiin sekä näiden lukuisiin alatyyppeihin. Hidaskasvuiset lymfoomat ei aina vaadi hoitoa heti alkuvaiheessa, vaan niiden etenemistä voidaan seurata ja aloittaa hoidot vasta sitten, kun tauti aiheuttaa oireita. Nopeakasvuiset lymfoomat etenevät nopeammin ja vaativat pikaista hoitoa, mutta parantuvat nykyhoidoilla tehokkaammin, kun taas hidaskasvuisilla lymfoomilla on taipumus uusiutua. Lymfooma voi myös muuntua hidaskasvuisesta nopeakasvuiseksi, jolloin niitä hoidetaan kuin nopeakasvuisia lymfoomia. Hidaskasvuisia lymfoomia ovat esimerkiksi follikulaarinen lymfooma, lymfosyyttinen lymfooma ja marginaali­vyöhykkeen lymfooma, kun taas nopeakasvuisiin kuuluvat muun muassa Burkittin lymfooma ja kaikkein yleisin tyyppi, diffuusi suurisoluinen B-solulymfooma.
Levinneisyyden mukaan lymfoomat jaetaan neljään ryhmään sen mukaan, kuinka monella imusolmukealueella tautia on: I- ja II- levinneisyysasteen lymfoomat ovat paikallisia, III- ja IV- asteen lymfoomat laajemmalle levinneitä. Lisäksi tunnetaan IE-aste, jossa syöpää on vain yhdellä imusolmukealueella, mutta se on levinnyt myös imusolmukkeiden ulkopuoliseen kudokseen, IIE-aste, jossa tautia esiintyy useammalla imusolmukealueella mutta vain yhdellä puolella palleaa ja se on levinnyt myös imusolmukkeiden ulkopuoliseen kudokseen, ja IIIE-aste, jossa tautia esiintyy pallean molemmilla puolilla ja se on levinnyt imusolmukkeiden ulkopuoliseen kudokseen. Ennusteeseen vaikuttaa levinneisyyden lisäksi se, onko lymfooma levinnyt luuytimeen tai keskushermostoon, ja pelkästään imusolmukkeissa olevan lymfooman ennuste on yleensä parempi.
Oireet

Lymfooman tyypillisin oire on kivuton patti eli suurentunut imusolmuke kaulalla, niskassa, soliskuopassa, kainalossa tai nivusissa. Syöpää todennäköisempi syy imusolmukkeiden suurenemiselle on kuitenkin infektio; tutkimuksiin kannattaa hakeutua, jos patti ei selvästi liity tulehdukseen eikä häviä parin viikon kuluessa. Muita tyypillisesti esiintyviä yleisoireita ei ole, vaan oireet määräytyvät sen mukaan, missä elimessä sairaus on; esimerkiksi keuhkojen välissä olevista imusolmukkeista alkanut lymfooma voi oireilla yskänä, paineen tunteena tai hengitysvaikeuksina. Kehon sisäosissa oleva lymfooma ei näy ulkoisina oireina.
Noin kolmasosalla lymfoomaan sairastuvista ilmenee myös yleisoireita; mahdolliset yleisoireet eli niin sanotut B-oireet liittyvät useimmiten levinneeseen nopeakasvuiseen lymfoomaan. Niitä ovat muun muassa kuumeilu, väsymys, painonlasku, kutina tai epätavallinen hikoilu; potilaan lämpö saattaa nousta ajoittain yli 37,5 °C, vaikka flunssan oireita ei ole, hän saattaa olla erittäin väsynyt ilman selkeää syytä tai hänen painonsa voi laskea selittämättömästi. Lymfoomaan liittyvää hikoilua esiintyy erityisesti öisin. Erityisesti kuumalla säällä ilmenevään kutinaan voi liittyä ihottumaa ja sitä voi olla vain käsissä ja jaloissa tai koko kehon alueella. Myös alkoholin juomisen jälkeen kipuilevat imusolmukkeet voivat olla merkki lymfoomasta etenkin naisilla.
Non-Hodgkin-lymfoomien oireet ovat monimuotoisempia kuin Hodgkinin lymfoomien.
Riskitekijät

Lymfooma syntyy, kun tietynlaiset veren valkosolut eli lymfosyytit alkavat jakaantua epänormaalilla tavalla ja lisääntyvät kontrolloimattomasti. Altistavista tekijöistä tiedetään edelleen verrattain vähän; korkean iän on havaittu suurentavan erityisesti non-Hodgkin-lymfooman riskiä, minkä lisäksi riskitekijöihin kuuluu esimerkiksi virusinfektion, autoimmuunisairauden tai kroonisen tulehduksen vuoksi vaurioitunut immuunijärjestelmä. Myös läpikäydyn elinsiirron jälkeinen immuunijärjestelmän keinotekoinen lääkkeellinen heikentäminen lisää lymfooman mahdollisuutta. Monien muiden syöpien tavoin lihavuus lisää lymfooman riskiä, ja myös nuorilla yleisen mononukleoosin eli kansanomaisesti pusutaudin aiheuttaja Epstein–Barrin virus on tunnistettu riskitekijäksi. Tunnettuja sairauden ehkäisykeinoja ei ole.
Tietynlaisten rintojen silikoni-implanttien on havaittu kohottavan imusolmukesyövän riskiä, ja tutkimusten mukaan silikoni-implantteja kantavilla naisilla on jopa 400-kertainen riski sairastua lymfoomaan verrattuna naisiin, joilla implantteja ei ole. Rintaimplantteihin mahdollisesti liittyvä lymfooman alatyyppi on non-Hodgkin-lymfoomiin kuuluva harvinainen anaplastinen suurisoluinen lymfooma BIA-ALCL.
Sairastumisriski on ainakin jossain määrin perinnöllinen eli jos suvussa on esiintynyt lymfoomaa, on todennäköisempää sairastua myös itse. Non-Hodgkin-lymfoomaan liittyvät geenimuutokset ovat kuitenkin enimmäkseen elämän aikana syntyneitä ja aiheutuneet esimerkiksi säteilystä, syöpää aiheuttavista kemikaaleista tai sairastetuista infektioista, mutta toisinaan myös ilman ulkopuolisia syitä. Osa tietyntyyppisiä lymfoomia aiheuttavista mutaatioista on tunnistettu; esimerkiksi follikulaarisessa lymfoomassa soluissa on usein tapahtunut DNA:n vaihto eli translokaatio kromosomien 14 ja 18 välillä.
Toteaminen

Lymfoomat havaitaan useimmiten potilaan suurentuneiden imusolmukkeiden perusteella. Lymfoomaa epäiltäessä lääkäri voi poistaa suurentuneen imusolmukkeen pienestä viillosta paikallispuudutuksessa tai leikkauksessa, mikäli se sijaitsee vartalon sisäosissa, minkä jälkeen sitä tutkitaan mikroskoopin avulla. Myös pelkän koepalan ottaminen on mahdollista. Taudin levinneisyys kehossa selvitetään tietokonetomografialla tai mahdollisesti positroniemissiotomografialla, minkä lisäksi otetaan näyte luuytimestä ja tehdään verikokeita. Myös magneettikuvausta ja ultraäänitutkimusta käytetään toisinaan. Koska lymfoomatyyppejä on kymmeniä erilaisia, tarkan diagnoosin määritys on erityisen tärkeää, jotta voitaisiin valita mahdollisimman tehokas hoito.
Koska imukudoksen soluja on ympäri kehoa, sairaus voi olla melkein missä tahansa kehonosassa. Suurin osa non-Hodgkin-lymfoomista sijaitsee havaitsemis­hetkellä vain imusolmukealueilla, kuten niskassa, kaulalla, kainaloissa, nivusissa tai rintakehän alueella. Sairauden on kuitenkin mahdollista levitä myös viereisiin elimiin imukudoksen ulkopuolelle, ja joka viidenneltä sairastuneelta löytyy syöpäsoluja imusolmukkeiden ulkopuolisista elimistä, kuten mahalaukusta, iholta, luista, aivoista, suolistosta tai kilpirauhasesta. Lymfooma voi levitä myös verenkiertoon aiheuttaen leukemian.
Hoito

Lymfooman hoitoon käytettäviä menetelmiä ovat sädehoito, solunsalpaajat ja vasta-ainelääkkeet. Toisinaan käytetään myös biologisia hoitomuotoja, joissa hyödynnetään kehon luonnollisia suojautumiskeinoja; niihin kuuluvat monoklonaaliset vasta-aineet, radioimmunoterapia, interferonit, rokotteet, geenihoidot ja antiangiogeneesihoidot. Sen sijaan leikkaushoito on harvinainen. Valittavaan hoitomuotoon vaikuttavat muun muassa lymfooman alatyyppi, taudin levinneisyys ja sijainti elimistössä sekä kasvaimien koko. Yksilöllisiä tekijöitä ovat potilaan ikä ja tulevaisuudensuunnitelmat kuten lasten hankkiminen, terveydentila, muut mahdolliset sairaudet ja käytössä olevat lääkkeet.
Sekä sädehoito että syöpälääkkeet toimivat lymfoomaan tehokkaasti.
Hoito > Hodgkinin lymfooma

Hodgkinin lymfooman hoitona käytetään paikallisessa taudissa useimmiten solunsalpaajien ja sädehoidon yhdistelmää, levinneessä tautimuodossa ensisijaisesti solunsalpaajahoitoa, minkä lisäksi sädehoitoa voidaan antaa tarvittaessa. Solunsalpaajien ansiosta nykyään voidaan käyttää aiempaa pienempää sädehoitovolyymiä ja pienempiä sädeannoksia, mikä pienentää sädehoidon haittoja ja mahdollisten uusien syöpien riskiä.
Paikallisessa Hodgkinin lymfoomassa käytetään 2–4 kuukautta kestävää hoitoa, joka ei edellytä vuodeosastolla oloa; lääkityksenä on doksorubisiinin, bleomysiinin, vinblastiinin ja dakarbatsiinin muodostama ABVD-solunsalpaajayhdistelmä. Levinneen Hodgkinin lymfooman hoito kestää 6–8 kuukautta ja siihen voidaan käyttää ABVD:n sijaan tehokkaampaa BEACOPP-solunsalpaajahoitoa, jonka haittavaikutukset ovat kuitenkin suuremmat: se muun muassa kohottaa riskiä sairastua toiseen syöpään myöhemmin ja voi aiheuttaa hedelmättömyyttä. Uusiutuneissa tapauksissa voidaan käyttää intensiivihoitoa, jolla pyritään parantamaan lymfooma pysyvästi suuriannoksisella solunsalpaajahoidolla. Suuret solunsalpaaja-annokset vaativat kuitenkin luuytimen kantasolusiirtoja joko potilaalta itseltään tai luovuttajalta, sillä solunsalpaajat lamauttavat väliaikaisesti potilaan luuytimen valkosolutuotannon ja potilas on vaarassa sairastua hengenvaarallisiin tulehduksiin. Solunsalpaajahoidon sivuvaikutuksia ovat ruokahaluttomuus, pahoinvointi, oksentelu, hiustenlähtö ja väsymys sekä toisinaan kohonnut tulehdusriski.
Sädehoito tehoaa hyvin Hodgkinin lymfoomaan, mutta sitä käytetään yleensä vasta, jos solunsalpaajahoidosta ei ole apua; paikallisissa uusiutumissa käytetään kuitenkin toisinaan myös pelkkää sädehoitoa. Erityisesti laajoissa taudeissa sädehoitoa voidaan antaa suurimman kasvainmassan alueelle solunsalpaajahoidon jälkeen. Sädehoidon ja solunsalpaajien lisäksi voidaan käyttää biologisia hoitomuotoja.
Hoito > Non-Hodgkin-lymfooma

Non-Hodgkin-lymfooman hoitovaihtoehtoja ovat solunsalpaajat, vasta-ainelääkkeet, sädehoito ja seuranta, joiden lisäksi uusiutuneeseen aggressiiviseen lymfoomaan voidaan käyttää intensiivihoitoa ja kantasolusiirtoja; useimmiten hoito aloitetaan yhdistelmäsolunsalpaajahoidolla. Parannettavissa olevien non-Hodgkin-lymfoomien hoi­to aloitetaan yleensä mahdollisimman tehokkaasti, ja kasvain pyritään hävittämään kokonaan. Hitaammin leviäviä muotoja kuten follikulaarista lymfoomaa voidaan alussa seurata ja hoito käynnistää vasta, kun tauti aiheuttaa oireita.
Non-Hodgkin-lymfooman hoidossa käytetään usein eri solunsalpaajien yhdistelmää. Hyväennusteisille potilaille annettava monisolunsalpaajahoito on yleisimmin niin sanottu CHOP, joka sisältää syklofosfamidia, doksorubisiinia, vinkristiinia ja kortisoni prednisolonia. Vaikeammissa tapauksissa käytetään tehokkaampia muiden solunsalpaajien yhdistelmähoitoja. Osa paikallisena todetuista non-Hodgkin-lymfoomista voidaan hoitaa myös pelkällä sädehoidolla, mutta sitä käytetään tyypillisesti vasta, jos kasvainta on vielä jäljellä solunsalpaajahoitojen jälkeen tai riski taudin uusiutumiseen on suuri. Sädehoitoa voidaan käyttää myös silloin, kun kyse on iäkkäästä potilaasta, joka sietää huonosti solunsalpaajia.
Hidaskasvuiset non-Hodgkin-lymfoomat ovat taudinkuvaltaan harvoin pysyvästi parannettavissa olevia pitkäaikaissairauksia, ja niiden hoidossa keskitytään oireiden vähentämiseen ja sairastuneen elämänlaadun parantamiseen; jos sairaus on oireeton, hoidoksi voi riittää pelkkä seurantakin. Kuten Hodgkinin lymfoomissa, myös biologisia hoitoja käytetään.