stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liedon asemanseutu
Aiheesta muualla

Kylillä – Liedon asemanseudulla (Yle Areena Radio)
Liedon kunnan karttapalvelu
Nautelankosken kuohuja
Lieto on vuodesta 2014 kuulunut Föli-alueeseen. Kuvassa linja 403 Liedon asemalla heinäkuussa 2014.
Turun Tienoon konttori
Malcolm Bosse

| Malcolm Bosse> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Malcolm Joseph Bosse Jr.
Syntynyt: 6. toukokuuta 1926 Detroit, Michigan
Kuollut: 3. toukokuuta 2002 (75 vuotta) New York, New York
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija ja englannin kielen opettaja
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Tyylilajit:  historialliset romaanit ja nuortenkirjat
Esikoisteos:  Journey of Tao Kim Nam (1959)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Malcolm Bosse (6. toukokuuta 1926 – 3. toukokuuta 2002) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja englannin kielen opettaja. Hän kirjoitti nuortenkirjoja ja historiallisia romaaneja joista tuli myyntimenestyksiä. Hänet tunnetaan muuna muassa historiallisesista romaaneista Sotalordi (The Warlord, 1983) ja sen jatko-osasta Taivaan tuli (Fire in heaven, 1987).
Elämäkerta

Bosse syntyi Detroitissa vuonna 1926 mutta vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Molinessa Illinoisissa. High schoolin käytyään hän oli töissä Aasiassa purjehtivilla kauppalaivoilla. Hän jatkoi myöhemmin opiskelua Yalen yliopistossa, jossa hän suoritti vuonna 1950 kandidaatin tutkinnon, minkä jälkeen työskenteli ensin Barron's Financial Weeklyn toimituksessa ja  palveli sitten Yhdysvaltain laivastossa Vietnamissa. Bosse suoritti vuonna 1956 englannin kielen maisterin tutkinnon Michiganin yliopistossa ja kirjallisuuden tohtorin tutkinnon New Yorkin yliopistossa vuonna 1969. Hän oli kirjallisuuden professorina ja opetti englannikielistä kirjallisuutta kirjailijantyönsä ohella City College of New Yorkissa vuodesta 1969 siihen asti kun hän jäi eläkkeelle vuonna 1992. Bosse oli asunut Intiassa ja matkusteli laajasti Kaakkois-Aasiassa: Japanissa, Taiwanissa ja Kiinassa muun muassa Fulbright-stipendillä.
Bosse aloitti ensimmäisen kirjansa Journey of Tao Kim Nam (1959) kirjoittamisen ollessaan Yhdysvaltain laivastossa 1950-luvun alussa. Hän kirjoitti kaiken kaikkiaan 22 romaania, joista kahdesta tehtiin niihin perustuvat elokuvat: Ganesh kuvattiin nimellä Ordinary Magic (1993), ja toisesta romaanista The Man Who Loved Zoos tehtiin elokuva Agent Trouble (1987).
Bosse kuoli 3. toukokuuta 2002 ruokatorven syöpään kotonaan New Yorkissa.
Suomeksi julkaistut teokset

Sotalordi.  Suomentanut Anu Niroma; Runojen säkeet: Niroma, Anu; Saarikoski, Pentti; Nieminen, Pertti. Helsinki:  WSOY, 1983.  ISBN 951-0-12083-9.
Taivaan tuli.  Suomentanut Niroma, Anu; Runojen säkeet: Niroma, Anu; Teivonen, Marja-Leena; Jylhä, Yrjö. Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14083-X.
Aiheesta muualla

Malcolm Bosse (1926–2002) LibraryThing. Viitattu 24.1.2023. (englanniksi)
Maravi

Maravi suurimmillaan noin vuonna 1650. Nykyiset valtionrajat harmaalla, Portugalin siirtokuntia kellanvihreällä
Maravi oli bantukansojen valtio Itä-Afrikassa, Njassajärven itäpuolella. Se syntyi 1400-luvun lopulla, bantukansojen asettuessa Njassajärvestä laskevan Shire-joen laaksoon.
Bantut tulivat alueelle Kongojoen laaksosta ja puhuivat kieltä, josta kehittyi nykyinen njandžan kieli. Heidän ensimmäisen johtajansa nimi oli Kalenga.
Maravi oli laajimmillaan 1600-luvun puolivälissä ja kuihtui 1800-luvulla osittain sisäisiin ristiriitoihin, osittain yao-kansan hyökkäysten takia. Yaot sieppasivat maravilaisia ja myivät nämä orjiksi.
Aiheesta muualla

Das Maravi-Chiefdom (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Lusto (museo)

| Lusto Lusto – Suomen Metsämuseo  |
| --- | --- |
 Luston päärakennus oikealla ja laajennusosa vasemmalla.
Tyyppi:  metsämuseo
Osoite:  Lustontie 1, 58450 Punkaharju  
Sijainti:  Punkaharju 
Perustettu:  1994
Ylläpitäjä:  Suomen Metsämuseosäätiö
Kotisivut:  lusto.fi 
Koordinaatit:  61°47′57″N, 029°19′19″E
 fiLusto 
    
Suomen Metsämuseo Lusto on valtakunnallinen metsäalan ja metsäkulttuurin vastuumuseo Savonlinnan Punkaharjulla. Vuonna 1994 avatun museon taustalla toimii Suomen Metsämuseosäätiö, joka perustettiin vuonna 1988. Lusto on avoinna ympäri vuoden, ja vuosittain museossa vierailee 35 000 – 40 000 kävijää. Lusto on myös yksi Suomen suurimpia erikoismuseoita.[lähde? ]
Lusto-rakennus on valittu näytteeksi suomalaisesta 1900-luvun modernista arkkitehtuurista, joten museo on rakennuksenakin merkittävä käyntikohde. Lehtikuusella verhoillun betonirunkoisen rakennuksen pääsuunnittelijat ovat arkkitehdit Rainer Mahlamäki ja Ilmari Lahdelma.
Luston laajennusosa Iso-Samperin halli on puurunkoinen ja verhoiltu puulla sisältä ja ulkoa. Hallin rakenteissa on käytetty uuden teknologian ja tuotekehityksen suomia mahdollisuuksiaselvennä. Kantavat rakenteet on piilotettu verhoilun sisään, ja katon muotokieli tuo mieleen vanhan puukirkon.[lähde? ]
Kokoelmat

Valtakunnallisena metsäalan erikoismuseona Lusto tallentaa metsä- ja puutalouteen, metsän monikäyttöön ja metsäkulttuuriin liittyvää aineistoa.[lähde? ]
Luston kokoelmat on perustettu vuonna 1991, ja niitä kartutetaan jatkuvasti. Esinekokoelmassa on noin 10 000 esinettä. Merkittävimmän uuden kokoelman muodostavat isot metsäkoneet, joita on kerätty vuodesta 2000 alkaen. Lustossa on myös Suomen laajin metsätalouden ja metsien käytön historiaan liittyvä valokuvakokoelma, joka käsittää yli 250 000 kuvaa ja negatiivia.[lähde? ]
Valokuvia, esinekuvia sekä niihin liittyviä tietoja voi selata museotietokanta Kantapuussa.
Näyttelyt

Luston näyttelyt kertovat ihmisen ja metsän välisestä vuorovaikutuksesta sekä metsän merkityksestä suomalaisten elämässä. Laaja perusnäyttely esittelee metsä- ja puutalouden lisäksi metsän muita käyttömuotoja ja niihin liittyviä perinteitä, metsätyötä, metsän antimia sekä Suomen ja maailman metsiä.[lähde? ]
Luston laajennusosa, noin tuhannen neliömetrin kokoinen ”Iso-Samperin halli”, avattiin toukokuussa 2008. Näyttelyhalliin sijoittuu metsänkorjuun, metsätalouden ja -teollisuuden kehityksestä kertova Koneaika-näyttely, jossa on esillä suuria metsäkoneita ensimmäisistä harvestereista uusimpiin malleihin saakka. Esillä ovat muun muassa Kävelevä metsäkone Plusjack ja amfibiolentokone Republic RC-3 Seabee OH-EGA. Laajennuksen jälkeen Lustossa on näyttelytilaa noin 2 500 neliömetriä. Vuosittain Lustossa on esillä useita erikoisnäyttelyitä, jotka kertovat monipuolisesti metsäkulttuurin eri osa-alueista.[lähde? ]
Tapahtumat

Lustossa järjestetään ympäri vuoden metsään ja metsäkulttuuriin liittyviä työnäytöksiä, teemapäiviä ja tapahtumia. Tapahtumissa vaalitaan perinteitä ja kuullaan ajankohtaisista uutuuksista sekä siirretään metsätietoa ja -taitoa eteenpäin. Keväällä järjestetään erityisiä työpajaviikkoja koululaisryhmille. Lustossa toimii myös museoravintola Nila ja museokauppa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lusto Wikimedia Commonsissa
Suomen Metsämuseo Lusto
Kantapuu-museotietokanta (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen valtakunnalliset vastuumuseot
Alvar Aalto -museo
Arkkitehtuurimuseo
Designmuseo
Forum Marinum
Ilmailumuseo
Käsityön museo
Lasimuseo
Lusto
Mobilia
Rautatiemuseo
Sarka
Siida
Teatterimuseo
Tekniikan museo
Työväenmuseo Werstas
Urheilumuseo
Valokuvataiteen museo
Luston laajennusosa, taustalla moottorisahapylväs.
Lindesnes Trekkspillklubb

Lindesnes Trekkspillklubb (suom. Lindesnesin harmonikkakerho) on norjalainen harmonikkakerho. Se on tullut tunnetuksi kansanomaisesta tyylistään ja lukuisista esiintymisistään sekä kotimaassaan että ulkomailla. Se perustettiin 21. helmikuuta 1990.
Toiminta

Kerhon omien tietojen mukaan siinä on 50 aktiivista jäsentä, jotka harjoittelevat keskiviikkoisin Lindesnesin kunnantalon valtuustosalissa. Jäsenet eivät käytä nuotteja. Kerhon toiminta perustuu talkoisiin, eivätkä jäsenet saa korvausta kerhon eteen tekemästään työstä. Konserttitaloissa harjoittamiensa "harmonikkashow'ien" lisäksi se esiintyy erilaisilla kokoonpanoilla hyväntekeväisyystarkoituksiin, muun muassa vanhainkodeissa ja sairaaloissa, sekä esimerkiksi tanssitilaisuuksissa. Äänitemyynnistä saamansa tulot sijoitetaan erityiseen rahastoon, jota hallinnoi Lindesnesin kunnan kulttuurilautakunta. Rahasto jakaa avustuksia alueen nuorille muusikoille ja kulttuurielämään.
Julkisuus

Kerhon omakustanteista musiikkia on soitettu noin 100 norjalaisen paikallisradion asemilla, sekä esimerkiksi yhdysvaltalaisilla, ruotsalaisilla ja tanskalaisilla asemilla. Se on myös esiintynyt 5-6 kertaa Norjan valtakunnallisessa televisiossa.
Kerho on saavuttanut julkisuutta Norjan mediassa yrittäessään päästä esiintymään vuonna 2008 avatussa Oslon oopperatalossa. Se oli ensimmäinen yhteisö, joka varasi talon käyttöönsä jo vuonna 1998, mutta varausta ei koskaan vahvistettu. Tuolloinen kulttuuriministeri Anne Enger Lahnstein kiitteli kuitenkin kerhoa innokkuudesta ja kiinnostuksesta oopperataloa kohtaan. Norjan ooppera ja kulttuuriministeriö kertoi tiedotteessaan, etteivät "lindesnesiläiset kyläoriginellit" ole ainakaan toistaiseksi ajankohtaisia esiintyjiä Norjan oopperan prioriteettilistalla. Kerho esiintyi asiansa edistämiseksi oopperatalon ulkopuolella 15. maaliskuuta 2008 sekä valtakunnallisessa Nytt på nytt -huumoriohjelmassa saman vuoden lokakuussa.
Konserttitoiminta

Kerho lienee tunnetuin "harmonikkashowstaan", joka käyttää hyväkseen muitakin kuin kerhon jäsenten "musikaalisia lahjoja". Jokainen show alkaa kerhon tunnusmelodlia Vigelandsvalsenilla. Show'n vakiohahmoja ovat myös muun muassa Vigmostad-peikot, 5-6 metrin kokoinen harmonikka, lehmä ja vasikka, sekä jæreniläiset lammasfarmarit.
Lindesnes Trekkspillklubb on ollut Yhdysvaltojen kiertueella kahdeksan kertaa, minkä lisäksi kerhon jäsenistöstä kootut pienemmät ryhmät ovat kiertäneet Yhdysvaltoja myös erikseen. Kotimaansa tärkeimpien kaupunkien lisäksi kiertueet ovat vierailleet 29 Yhdysvaltojen osavaltiossa, Färsaarilla, Tanskassa, Saksassa, Sloveniassa, Italiassa, Itävallassa sekä Kanadassa.
Levytykset ja julkaisut

Kerho on julkaissut 8 pitkäsoitto-CD-levyä, joista neljä myös kasetteina. Levyt on numeroitu. Numero kaksi on loppuunmyyty. Levytysten lisäksi kerho on julkaissut kahdeksan musiikkivideokokoelmaa, joista viisi on julkaistu myös DVD-levyinä.
Kerhon omakustanneäänitteitä myydään "puskaradion" välityksellä noin 40 000 kappaletta vuosittain, millä myyntiluvuilla kerho on lukumääräisesti maan eniten äänitteitä myyvien artistien joukossa. Musiikkivideoita myytiin vuonna 2005 noin 10 000 kappaletta. Kerho saa levy- ja videomyynnistään vuosittain noin 3-400 000 kruunun tulot.
Tunnustukset

Länsi-Agderin läänin kulttuuripalkinto 2003.
Kirjallisuus

Hege Opseth & Hans Martin Sveindal: Hæla i taket.  Mandal:  Lindesnes Trekkspillklubb, 1995.
Aiheesta muualla

Lindesnes Trekkspillklubb -sivusto
Metsäpuutarha

Metsäpuutarha on luonnonmukaista, metsämäistä mallia tavoitteleva puutarha. Siellä on kasveja metsän tapaan monipuolisesti ja eri kerroksissa. Tämä
puutarhatyyppi on peräisin ajalta 7000 vuotta eaa. ja on vanhimpia käytettyjä viljelymenetelmiä. Se perustuu monivuotiseen viljelyyn, joka sopii monenlaisiin
ilmasto-oloihin.
Monipuolinen sekaviljely tuottaa yksipuolista viljelyä enemmän. Tällainen viljelmä on myös vastustuskykyisempi kasvitaudeille ja tuholaiseläimille. Se houkuttelee pikemminkin tuholaisia syöviä eläimiä ja muita hyötyeläimiä.
Monivuotiset kasvit ovat usein yksivuotisia ravinteikkaampia. Metsäpuutarhatyyli on kestävää kehitystä ja on samankaltaista luomuviljelyn kanssa.
Makauspäivä

Makauspäivä tarkoitti Suomen merilaissa laivan lastauspäivää.
Makauspäiviksi eli laivan makauspäiviksi sanottiin niitä päiviä, kun laivaa lastattiin. Laivaa koskevassa rahtaussopimuksessa sovittiin tavallisesti siitä, kuinka monen päivän kuluessa lasti oli saatava laivaan ja kaikki asiakirjat oli toimitettu laivan päällikölle. Samalla oli tapana sopia muutamista ylimääräisistä makauspäivistä sen varalta, että lastaamiselle ilmaantuisi esteitä.
Makauspäivät Suomessa > Vuoden 1873 merilaki

Vuoden 1873 merilaissa säädettiin, että ellei erityistä sopimusta lastauksen kestosta ollut tehty, luettiin kuusi makauspäivää sellaiselle laivalle, joka ei ollut 100 rekisteritonnia kantavampi, ja suuremman tonniluvun laivalle lisäksi kolme päivää jokaiselta sen yli menevältä täydeltä 100 rekisteritonnilta. Jos yli menevä tonniluku oli alle sadan, luettiin laivalle kuitenkin kolme kokonaista päivää.
Ylimääräisiä makauspäiviä tuli olla puolet varsinaisten makauspäivien lukumäärästä, ja puolikas päivä luettiin kokonaiseksi.
Makauspäivät Suomessa > Vuoden 1939 merilaki

Vuoden 1939 merilaissa lastausaikaa kutsutaan seisonta-ajaksi ja lisäseisonta-ajaksi. Laivan seisonta-aika määriteltiin laivan nettovetomäärän mukaan ja laskettiin työpäivin ja työtunnein.
Martšenko

Martšenko (Ма́рченко) on venäläinen sukunimi:
Anatoli Tihonovitš Martšenko
Vladimir Nikolajevitš Martšenko
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Martšuk

Martšuk on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Ivan Martšuk (s. 1936),  ukrainalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä
Jevhen Martšuk (1941–2021), Ukrainan salaisen palvelun johtaja ja Ukrainan pääministeri
Sergei Martšuk (1952–2016), venäläinen pikaluistelija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Megaladapis

| Megaladapis |
| --- | --- |
 Megaladapis edwardsi
 Pleistoseeni - Holoseeni 2,588–0,0005 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N  ↓   
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Puoliapinat Strepsirrhini
Heimo::  †Megaladapidae
Suku::  †Megaladapis  Forsyth Major, 1894
Katso myös
   Megaladapis Wikispeciesissä   Megaladapis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Megaladapis (epävirallisesti ”koalamakit”) on sukupuuttoon kuollut puoliapinoiden suku, ja heimon Megaladapidae ainoa suku. Sukuun kuului kolme Madagaskarilla elänyttä lajia: M.‭ ‬edwardsi,‭ ‬M.‭ ‬madagascariensis ja‭ ‬M.‭ ‬grandidieri.
Kuvaus

Megaladapiksen ruumis oli massiivinen ja sillä oli lyhyet raajat. Lajien koko vaihteli 1,3 metrin ja 1,5 metrin välillä, ja ne ovat voineet painaa jopa 50 kiloa. Toisin kuin sen pienemmät sukulaiset, se ei pystynyt hyppimään ja roikkumaan puiden lomassa. Se oli mahdollisesti hidas kiipeilijä, joka kapusi ympäriinsä trooppisessa metsässä etsien lehtiä syötäväksi. Lajit olivat kasvinsyöjiä. Megaladapis kuoli lopulta sukupuuttoon luultavasti ihmisen toiminnan takia.
Martín de Elizalde

Martín de Elizalde (s. 23. lokakuuta 1940 Buenos Aires) on argentiinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hän liittyi benediktiineihin 11. helmikuuta 1961 ja sai pappisvihkimyksensä 9. tammikuuta 1971. Hänet nimitettiin Nueve de Julion hiippakunnan johtoon 6. heinäkuuta 1999, ja piispaksi vihkiminen seurasi 14. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Carlos Walter Galán Barry, jota avustivat Emilio Ogñénovich ja Estanislao Esteban Karlic. De Elizalde asetettiin virkaansa 15. syyskuuta.
Maskun museo

| Maskun museo |
| --- | --- |
Tyyppi:  Kotiseutumuseo, paikallismuseo 
Osoite:  Maskuntie 98, 21250 Masku  
Sijainti:  Masku 
Perustettu:  1974  
Koordinaatit:  60°33′43″N, 22°06′11″E
 fiMaskun museo 
  
Maskun museo on Maskun kunnassa, Maskun kirkon lähellä sijaitseva museo. Maskun museo on perustettu 1974. Museon kokoelma on etupäässä talonpoikaisesineistöä ja esineistön kokonaismäärä on n. 1600. Lisäksi museossa on yli 450 kappaleen kirja- ja lehtikokoelma. Museossa on erillinen näyttelytila, jossa pidetään kesäaikana taidenäyttelyitä.
Aiheesta muualla

Maskun museo Maskun kunta. Arkistoitu 23.12.2010. Viitattu 30.10.2010.
Maakirkko

Maakirkko (saks. Landeskirche) tarkoittaa Saksassa toimivaa protestanttista kirkkoa. Maakirkot ovat muodostuneet uskonpuhdistuksen jälkeen alueellisiksi kirkkokunniksi Saksan historiallisten ruhtinaskuntien mukaan. Saksassa toimii 22 protestanttista maakirkkoa, jotka ovat tunnustukseltaan joko luterilaisia, reformoituja tai yhdistyneitä (saks. unierte).
Maakirkkojen synty

Toisin kuin Pohjoismaissa ja Englannissa, Saksassa ei ollut kokonaista valtionkirkkoa, joka olisi uskonpuhdistuksessa muuttunut protestanttiseksi kirkoksi. Martti Lutherin periaatteen mukaisesti alueen hallitsijan tuli toimia kirkon päämiehenä. Näin protestanttisia kirkkoja syntyi Saksan ruhtinaskuntiin ruhtinaan tunnustuksen mukaisesti. Maakirkkojen synnyssä noudatettiin Augsburgin uskonrauhan periaatetta 'kenen maa sen uskonto' (lat. cuius regio, eius religio). Saksan kirkkojen alueellista jakaumaa muokkasi merkittävästi myöhemmin vielä kolmikymmenvuotinen sota. Maakirkkojen syntyhistorian ja organisaation vuoksi Saksan protestanttisissa kirkoissa ei ole apostolista suksessiota.
Saksan keisarikunnan syntyyn asti ruhtinaat olivat tiukasti maakirkkojen muodollisia päämiehiä, maapiispoja henkilökohtaisesta tunnustuksestaan riippumatta. Esimerkiksi Baijerin kuningas toimi Baijerin evankelisluterilaisen kirkon maapiispana. Käytännössä johtajuus toteutui kirkon konsistorin puitteissa.
Kirkkojen organisaatio

Kirkkoja johtaa maapiispa, presidentti tai intendentti (saks. Landesbischof, Kirchenpräsident, Landessuperintendent), joka korvaa aikaisemmin kirkon johtajana toimineen ruhtinaan.
Synodi eli kirkolliskokous on kirkon korkein päättävä elin.
Hallinnosta vastaa Maakirkonneuvosto tai Konsistorio.
Kirkot jakautuvat alueellisesti kirkkopiireihin (saks. Kirchenkreis, Bezirk), joissakin kirkoissa myös dekanaatteihin.
Alimpana aluetason yksikkönä on paikallisseurakunta.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Landeskirche
Käännös suomeksi
Maslow’n tarvehierarkia

Maslow’n tarvehierarkia (engl. Maslow’s hierarchy of needs) on psykologinen teoria, jonka yhdysvaltalainen psykologi Abraham Maslow julkaisi vuonna 1943 tutkimuksessaan A Theory of Human Motivation.
Maslow’n mukaan ihmisellä on perustarpeet, jotka tulee tyydyttää riittävässä määrin – ei välttämättä täydellisesti – ennen kuin ihminen alkaa etsiä tyydytystä ”korkeammille” tarpeille.  . Maslow’n teoria lasketaan kuuluvaksi humanistiseen psykologiaan. Maslow keskittyi tutkimuksissaan esimerkillisiin (exemplary) ihmisiin, kuten Albert Einstein, Jane Addams, Eleanor Roosevelt ja Frederick Douglass, joiden hän katsoi onnistuneen toteuttamaan inhimillisen potentiaalinsa. [lähde? ]
Maslow’n tarvehierarkia
Maslow’n mukaan ihmisen tarpeiden hierarkkinen järjestys on:
fysiologiset tarpeet (hengissä säilymisen fyysiset edellytykset, kuten ruoka, juoma, hengitysilma)
turvallisuuden tarpeet (suojautuminen erilaisilta vaaroilta)
yhteenkuuluvuuden ja rakkauden tarpeet (ystävyys, rakkaus, ryhmään kuuluminen)
arvonannon tarpeet (itsearvostus, kunnioituksen saaminen muilta)
itsensä toteuttamisen tarpeet (omien kykyjen saaminen täyteen käyttöön esimerkiksi työssä tai vanhemmuudessa).
Näistä ensimmäinen on perustavin ja viimeinen korkein tarve. Myöhempinä vuosinaan Maslow lisäsi hierarkiaan vielä yhden tason, itsensä ylittämisen (self-transcendence) tarpeet. Itsensä ylittämisellä tarkoitetaan yhteyden saamista johonkin omaa minää suurempaan: keinoina tähän voivat olla esimerkiksi hengellisyys, taide tai altruismi. Useimmat Maslow’n tarvehierarkian esitykset eivät kuitenkaan huomioi tätä kuudetta tasoa.
Maslow’n tarvehierarkia kuvataan usein pyramidina, jossa pohjimmaisina ovat perustarpeet ja huipulla korkeimmat tarpeet. Tosin Maslow itse ei kirjoituksissaan esittänyt tarvehierarkiaa minkäänlaisen pyramidin tai portaikon muodossa.
Maslow’n teoriaa on kritisoitu mm. siitä, että yleismaailmallisen, kaikille ihmisille kaikissa tilanteissa pätevän tarvehierarkian olemassaololle ei ole löytynyt paljonkaan tutkimusnäyttöä. Teorian käsitteitä on luonnehdittu epäselvästi määritellyiksi ja vaikeasti mitattaviksi. Tästä huolimatta tarvehierarkiaa hyödynnetään paljon esimerkiksi markkinoinnissa, työpsykologiassa ja johtajakoulutuksessa. Maslow'n teoria korostaa kysymyksiä mitä eikä miten: esimerkiksi mitä ihminen tarvitsee hengissäpysymiseen ei sitä miten ihminen pysyy hengissä
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
, Lyhyt suomenkielinen esitys Maslow’n teoriasta Internetix-sivustolla.
, McLeod, Saul A. (2014). Maslow’s Hierarchy of Needs. Englanninkielinen artikkeli Simply psychology -sivustolla.
Lentopallo kesäolympialaisissa 2012

Lentopallossa  kilpailtiin Lontoon vuoden 2012 kesäolympialaisissa 28. heinäkuuta – 12. elokuuta. Tapahtumia oli neljä. Normaalin lentopalloturnauksen lisäksi käytiin kilpailua vielä rantalentopallossa. Kilpailijoita oli yhteensä 384, joista lentopallossa 288 ja rantalentopallossa 96. Lentopallopelit pelattiin Earls Court Exhibition Centressä ja rantalentopallopelit Horse Guards Paradessa.
Karsinnat

Jokainen kansallinen olympiakomitea sai lähettää lentopallokarsintoihin yhden miesten ja yhden naisten joukkueen ja rantalentopallokarsintoihin kaksi miesten ja kaksi naisten joukkuetta.
Karsinnat > Lentopallo > Miehet

| Kilpailu | Päivämäärä | Isäntämaa | Kisapaikkoja | Kisapaikan lunastaneet |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Isäntämaa | – | – | 1 |  Yhdistynyt kuningaskunta |
| Lentopallon miesten maailmancup 2011 | 20. marraskuuta – 4. joulukuuta 2011 |  Japani | 3 |  Venäjä  Puola  Brasilia |
| Afrikan karsintaturnaus | 17. - 21. tammikuuta 2012 |  Kamerun | 1 |  Tunisia |
| Euroopan karsintaturnaus | 8. – 13. toukokuuta 2012 |  Bulgaria | 1 |  Italia |
| Pohjois-Amerikan karsintaturnaus | 7. – 12. toukokuuta 2012 |  Yhdysvallat | 1 |  Yhdysvallat |
| Etelä-Amerikan karsintaturnaus | 11. – 13. toukokuuta 2012 |  Argentiina | 1 |  Argentiina |
| Aasian karsintaturnaus | 2. – 10. kesäkuuta 2012 |  Japani | 1 |  Australia |
| 1. olympiakarsintaturnaus | 2. – 10. kesäkuuta 2012 |  Japani | 1 |  Serbia |
| 2. olympiakarsintaturnaus | 8. – 10. kesäkuuta 2012 |  Saksa | 1 |  Saksa |
| 3. olympiakarsintaturnaus | 8. – 10. kesäkuuta 2012 |  Bulgaria | 1 |  Bulgaria |
| Yhteensä |  |  | 12 |  |
Karsinnat > Lentopallo > Naiset

| Kilpailu | Päivämäärä | Emäntämaa | Kisapaikkoja | Kisapaikan lunastaneet |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Emäntämaa | – | – | 1 |  Yhdistynyt kuningaskunta |
| Lentopallon naisten maailmancup 2011 | 4. – 18. marraskuuta 2011 |  Japani | 3 |  Italia  Yhdysvallat  Kiina |
| Afrikan karsintaturnaus | 1. - 4. helmikuuta |  Algeria | 1 |  Algeria |
| Pohjois-Amerikan karsintaturnaus | 27.4. – 6.5. 2012 |  Meksiko | 1 |  Dominikaaninen tasavalta |
| Euroopan karsintaturnaus | 1. – 6. toukokuuta 2012 |  Turkki | 1 |  Turkki |
| Aasian karsintaturnaus | 19. – 27. toukokuuta 2012 |  Japani | 1 |  Thaimaa |
| Olympiakarsintaturnaus | 19. – 27. toukokuuta 2012 |  Japani | 3 |  Venäjä  Etelä-Korea  Serbia |
| Etelä-Amerikan karsintaturnaus | 9. - 13. toukokuuta 2012 |  Brasilia | 1 |  Brasilia |
| Yhteensä |  |  | 12 |  |
Karsinnat > Rantalentopallo > Miehet

| Kilpailu | Päivämäärä | Isäntämaa | Kisapaikkoja | Kisapaikan lunastaneet |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Isäntämaa | – | – | 1 |  Yhdistynyt kuningaskunta |
| Rantalentopallon maailman-ranking | 1. tammikuuta 2011 – 17. kesäkuuta 2012 | – | 16 |  Yhdysvallat 2  Brasilia 2  Saksa 2  Latvia 2  Sveitsi 2  Alankomaat  Puola  Espanja  Kiina  Tšekki  Italia |
| Rantalentopallon miesten mannercup 2010–2012 | 1. kesäkuuta 2010 – 24. kesäkuuta 2012 | Useita | 5 |  Venezuela  Etelä-Afrikka  Kanada  Japani  Norja |
| Rantalentopallon maailmancupin olympiakarsinta | 26. kesäkuuta – 1. heinäkuuta 2012 | Ilmoitetaan myöhemmin | 2 |  Itävalta  Venäjä |
| Yhteensä |  |  | 24 |  |