Slovenian sota
Sodan loppu

Sloveeneja vastaan suunnattu hyökkäys tehtiin liian pienin joukoin, ja osa miehistöä oli bosniakkeja ja albaaneja, joita ei Jugoslavia kiinnostanut. Niinpä satoja sotilaita antautui sloveeneille. Sloveenit loikkasivat heti kun pystyivät, ja osa sloveeneista köytettiinkin kiinni kasarmeilla. Albaanit olivat sloveenien ystäviä, kun Slovenia oli tukenut heitä, eivätkä kroaatitkaan serbivetoisesta liittoarmeijasta pitäneet.
Kroatia ei auttanut Sloveniaa, ja sen presidentti Tudjman kielsi halukkaita siviilejä pysäyttämästä Sloveniaan meneviä panssareita maan maaperällä, mutta toisaalta Belgradista oli lähtenyt Slovenian sodan kestäessä iso panssariosasto kohti Kroatiaa.
Joku ampui lauantaiyönä 29. kesäkuuta lähellä parlamenttitaloa, mihin reagoitiin poliitikkoa suojaavin turvatoimin. Ihmiset alkoivat pelätä ulkona liikkumista..
EY lähetti kolme neuvottelijaa Zagrebiin 29. kesäkuuta yrittämään aseleponeuvotteluja, seuraavana päivänä mukaan liittyi Jugoslavian pääministeri Ante Marković. Milan Kučan sai aamulla runsaasti herjaussoittoja, koska monien sloveenien mielestä hän oli antanut EY:n van den Broekin johtaman kolmikon painostaa itseään itsenäisyysasiassa ja oli silloin isänmaan petturi. Mutta Kučan oli sanonut kolmikolle, ettei Slovenia tingi itsenäistymisestään, ja että on älytöntä kysyä suostuuko Slovenia tulitaukoon, koska vain puolustautuu liittoarmeijan hyökkäystä vastaan.
30. kesäkuuta uudelleen kokoontunut EY-troikka tuki Slovenian itsenäistymistä, mutta asetti sille kolmen kuukauden kieltoajan. Eräs ulkomainen tarkkailija sanoi 30. kesäkuuta armeijan menettäneen psykologisen aloitteen. Stipe Mesić nimitettiin Jugoslavian presidentiksi.
Mutta sotatoimet jatkuivat 2. heinäkuuta asti.. Mutta EY ei suinkaan ajanut Slovenian itsenäisyyttä.
Jugoslavian armeija yritti vielä siirtää panssareita Kroatiasta joukkojensa avuksi, mutta turhaan. 2. heinäkuuta käytiin sodan kovimmat taistelut ja liittoarmeija hyökkäsi ilmasta käsin tv-asemia vastaan. 2. heinäkuuta Krakovskin metsässä aluepuolustusjoukot tapasivat Jugoslavian ilmavoimien tukeman panssaririvistön, josta tuhosivat muutaman panssarin ajaen loput pakosalle. Sloveenit valtasivat samana päivänä monia raja-asemia, liittoarmeijan kasarmeja jne. Poliittinen ratkaisu saatiin mm Saksan ulkoministerin mukana ollessa jo 2. heinäkuuta, mutta sota jatkui vielä 3. heinäkuuta.
Aselepo oli varma vasta 4. heinäkuuta. Samana päivänä serbialaisia äitejä saapui Sloveniaan hakemaan poikiaan kotiin, ja äidit saivat mennä piiritettyyn kasarmiin sloveenien suostumuksesta. Samana päivänä Montenegron presidentti sanoi, että ”Slovenia saa mennä”.
Yhtenäistä sosialistista Jugoslaviaa ajanut armeijan kenraali Blagoje Adzić olisi halunnut uusia Slovenia-operaation suuremmin joukoin ja pitää Slovenian Jugoslaviassa. Adzićin mielestä tappio johtui liian pienestä operaatiosta ja sotilaiden huonosta taistelumoraalista, ja uusi operaatio veisi 10–15 päivää. Adzić piti Belgradin sotilasakatemiassa 5. heinäkuuta Sloveniassa epäonnistuneiden tilalle nimitetyille upseereille puheen, jossa vastusti Suur-Serbiaa, koska ”kaikki serbit samassa valtiossa” käynnistäisi täyden sodan, ja että yhtenäinen Jugoslavia ajaisi saman asian, ja että Slovenia oli pidettävä Jugoslaviassa. Adzić sanoi armeijan määräävän Slovenia-asiassa ehdot ja uhkasi totaalisella sodalla Slovenian armeijaa ja siviilejä, ja pommittaa täydellä teholla kohteeseen katsomatta, ja Adzić lupasi pommittaa Slovenian 30 vuotta ajassa taaksepäin 10–15 päivässä, ja että ”sota ei valikoi uhrejaan”, ja että Slovenian sodan ensikierroksen uhrit olivat vähäiset, ja että liittoarmeija oli hävinnyt taistelun, muttei sotaa. Adzićin mielestä petturit tuli teloittaa ilman armoa. Mutta Adzićin kanta jäi Slovenian eroa kannattavien jalkoihin.
Slovenian sodan aikana puhuttiin muutenkin ”pettureista” armeijan sisällä. Liittoarmeijaa järjestettiin uudelleen, ja Kroatiaa ja Sloveniaa kohti lähti nyt reserviläisiä, ei asevelvollisia, ja nyt panssareilla olisi myös jalkaväen tuki, ja liittoarmeijan 5. armeijakunnan komentaja vaihdettiin Kosovon kukistaneeseen Života Avramovićiin.
Mutta koska Slobodan Milošević ajoi Suur-Serbiaa, häntä ei kiinnostanut toden teolla pitää vähäserbistä Sloveniaa serbien vallan alla. Milošević syytti Slovenian tappiosta sodanjulistuksen allekirjoittanutta Ante Markovićia ja Sloveniaa Jugoslavian hajottamisesta. Milošević katsoi tarvitsevansa Sloveniassa olleita aseita Kroatiassa ja Bosniassa.
Sairauslomalta palannut Adzićin tuuraamana ollut puolustusministeri Veljko Kadijević sanoikin, että liittoarmeija pystyisi kukistamaan Slovenian, mutta liittoarmeija ei halua tappaa sloveeneja, vaikka nämä haluavat irti Jugoslaviasta.
5. heinäkuuta EY julisti koko entisen Jugoslavian alueen aseidenvientikieltoon. Samana päivänä Slovenian johto ilmoitti maansa tarvittaessa neuvottelevan Jugoslavian kanssa rajoistaankin, ja Mesić sanoi armeijan pysyvän Slovenian parakeissa. Slovenia aloittikin n. 10000 miehen vahvuisten joukkojensa kotiuttamisen, vaikka Jugoslavia yhä syytti sloveeneja tulitauon rikkomisesta, ja koneita lenteli Slovenian yllä. Sloveeneilla oli ollut puolustuksessa mukana enimmilläänkin n. 25000 sotilasta. Joidenkin liittoarmeijan kasarmien ympäristön kerrottiin olleen miinoitettu karkaamisten estämiseksi, mutta liittoarmeija lupasi sotilaskarkurien rankaisemattoman paluun kasarmeihinsa. Slovenian presidenttineuvosto arvosteli vaatimuslistan kohtaa, jonka mukaan sloveenien piti palauttaa ottamansa liittoarmeijan aseet.
Milošević lupasi Slovenialle itsenäisyyden 6.7.1991.
Sotatoimet päättyivät Brionin sopimukseen 7. heinäkuuta 1991., joka oli kompromissi Jugoslavian vaatimuslistan ja sloveenien ajatusten välillä. Slovenia joutui tekemään huomattavia myönnytyksiä. Sopimuksen mukaan valta Sloveniassa ja sen rajoilla siirtyi slovenialaisille, mutta itsenäistymiseen liittyviä toimintoja lykättiin kolme kuukautta, jonka neuvottelut oli määrä aloittaa 1. elokuuta 1991. Slovenian joukot päästivät parakkeihinsa palanneet Jugoslavian joukot moteista ja vangit vapautettiin. Ei-sloveenit Jugoslavian armeijaan kuuluvat noin 2700 vapautettua sotavankia saivat junalipun jolla pääsi maasta pois. Sloveenien piti luovuttaa kaappaamansa armeijan kalusto takaisin liittoarmeijalle.
Peterle, Bucar sekä katujen mielensoittajat vastustivat 8. heinäkuuta myönnytyksiä, joita pitivät petoksena, antautumisena ja itsenäisyyden peruutuksena. Kučan joutui puolustelemaan sopimusta, myöntyminen EY:n kompromissiin takaisi EY:n avun ja Slovenian tunnustuksen jos Jugoslavia hyökkäisi uudestaan. Drovsekin mielestä Slovenialle ei ollut liikkumatilaa. Kaikki Sloveniassa tiesivät, ettei pienillä asejoukoilla varustettu Slovenian aluepuolustus kestäisi, jos liittoarmeija hyökkäisi maahan tosissaan.
Liittoarmeija päätti 19. heinäkuuta 1991 vetäytyä pois Sloveniasta tulevien kuukausien aikana.
BBC:n julkaiseman arvion mukaan levottomuuksissa sai surmansa noin sata ihmistä. Slovenian hallituksen 2001 julkistaman arvion mukaan Jugoslavian armeijasta kuoli 44 sotilasta, slovenialaisia 19 ja ulkomaalaisia 12, mutta niiden sotilaiden määrästä ei ole arviota jotka surmattiin yrittäessään paeta jugoslavialaisia joukkoja.
Slovenian puolustusjoukot ja Jugoslavian kansanarmeija taistelemassa raja-aseman omistuksesta.
Sloveenit marssittamassa jugoslavian armeijan antautuneita sotilaita.