stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yoshinovuori
Historia

Yoshinovuori kehittyi historiallisesti synkretistisen shugendō-uskonnon keskuksena, ja siellä sijaitsee edelleenkin Kinpusen-shugendōn päätemppeli Kinpusen-ji. Jo varhain vuori lienee liitetty myös taolaiseen kuolemattomuuden kulttiin. 600-luvulla ennen Jinshin-sotaa keisari Tenmu perusti vuorelle tukikohtansa. Tenmun seuraajan Jitōn hallintokaudella vuorella olikin suuri symbolinen merkitys, koska se nähtiin osana ajan poliittisen järjestyksen perustaa. Jitō vieraili vuorella useita kertoja vuodessa. Kirsikkapuita vuorelle istutettiin lahjoituksina Heian-kauden keskivaiheilta lähtien, sillä niitä pidettiin shugendōn palvoman Zaō-gongenin pyhinä puina.
Eteläisen ja pohjoisen hovin kaudella 1300-luvulla vuoresta tuli eteläisen hovin tukikohta, kun keisari Go-Daigo pakeni sinne. Alueella onkin säilynyt monia eteläiseen hoviin liittyviä muinaisjäännöksiä. Tähän aikaan vuori toimi myös linnoituksena.
1500-luvun lopulla vuoren kirsikankukkia nousi ihailemaan Toyotomi Hideyoshi. Tämän jälkeen vuoresta tuli suosittu vierailukohde ensin kulttuuriväen, sittemmin myös tavallisen kansan keskuudessa. Vuorella kävivät esimerkiksi Motoori Norinaga ja Matsuo Bashō.
Yoshinovuoresta tehtiin valtion muinaisjäännös ja maisemakohde vuonna 1924. Vuonna 2004 vuori liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”Kii-vuoriston pyhät paikat ja pyhiinvaellusreitit”.
Nähtävyydet > Kirsikankukat

Yoshinovuori tunnetaan etenkin kirsikankukkien (sakura) katselupaikkana. Kirsikkapuut jaetaan neljään alueeseen, jotka ovat matalammalta korkeammalle shimo-senbon (’alimmat tuhat puuta’), naka-senbon (’keskimmäiset tuhat puuta’), kami-senbon (’ylimmät tuhat puuta’) ja oku-senbon (’sisimmät tuhat puuta’). Jokaiseen niistä viitataan ilmaisulla hitome senbon (一目千本, ’tuhat puuta yhdellä silmäyksellä’). Yoshinovuori on kuuluisa paitsi kirsikankukkiensa runsaudesta myös siitä, että eri korkeuksilla kasvavat puut kukkivat eri aikoihin. Ensimmäisinä kukkivat shimo-senbonin alueen puut vuoren juurella, tyypillisesti huhtikuun puolivälissä. Yhteensä kirsikkapuita on Yoshinovuorella noin 30 000. Suuri osa puista on kiinanvuoristokirsikoita (Prunus jamasakura), joita kutsutaan japaniksi nimellä yamazakura.
Vuoren suosituimmat nähtävyydet, kuten Kinpusen-jin temppeli, sijaitsevat naka-senbonin alueella. Naka-senbonin puisto on suosittu paikka hanami-piknikeille. Kami-senbon on tätä hiljaisempi alue, mutta siellä sijaitsevalta Hanayaguran näköalapaikalta avautuu laaja näkymä koko Yoshinovuorelle. Oku-senbonin kirsikkapuut kukkivat viimeisenä ja niitä on vähemmän kuin muilla alueilla.
Nähtävyydet > Rakennukset

Kinpusen-jin temppeli Yoshinovuoren keskivaiheilla naka-senbonin alueella on shugendō-uskonnon päätemppeli ja yksi Yoshinovuoren symboleista. Sen päähalli ja portti on valittu Japanin kansallisaarteiksi. Päähalli on puurakennukseksi huomattavan suuri, noin 34 metriä korkea. Lähistöllä sijaitsee Yoshimizu-jinjan šintolainen pyhäkkö, joka toimi ennen Meiji-restauraatiota Kinpusen-jin munkkien asuinsijana. Se liitetään historiallisesti Minamoto no Yoshitsunen, keisari Go-Daigon ja Toyotomi Hideyoshin vierailuihin. Sekä Kinpusen-ji että Yoshimizu-jinja kuuluvat maailmanperintöluetteloon.
Naka-senbonin muita nähtävyyksiä ovat En no Gyōjan perustamaksi sanottu Tōnan-in, 900-luvulla perustettu Nyoirin-ji ja vuoren temppeleistä vanhimpana pidetty Dainichi-ji.
Kami-senbonin alueella sijaitsee Yoshino Mikumari-jinjan pyhäkkö, sekin maailmanperintökohde, jonka rakennukset ovat Momoyama-kaudelta. Päähallin rakennutti uudelleen Toyotomi Hideyori. Muita alueen temppeleitä ovat Kinpusen-jin sivutemppeli Kizō-in, keisari Tenmun perustama Sakuramoto-bō ja prinssi Shōtokun rakennuttamana pidetty Chikurin-in, jossa on Sen no Rikyūn suunnittelema puutarha.
Ylempänä oku-senbonin alueella on Kinpu-jinjan pyhäkkö, joka on omistettu vuorta suojelevalle kamille Kanayamahiko no mikotolle. Myös se kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.
Kirsikkapuu ja Mikumari-jinjan pyhäkkö
Yoshimizu-jinja syksyllä
Chikurin-in
Yoshinovuoren katukuvaa
Yoshinovuori taiteessa

Yoshinovuoren kirsikankukista tuli jo varhain suosittu aihe japanilaisessa runoudessa. Nopeasti kuihtuvina ne edustivat tyypillisesti väliaikaisuutta; tällaista retorista keinoa, jossa tietty paikka tuo mieleen voimakkaita assosiaatioita, kutsutaan nimellä utamakura. Maininta Yoshinovuoresta herätti heti mielikuvan kirsikankukista tai lumesta. Heian-kauden loppupuolelta lähtien vuori liitettiin myös eristäytymiseen.
Man’yōshūn 600-luvun lopulla kirjoitetuissa runoissa ylistetään Yoshinovuorta ja siellä hoviaan pitänyttä keisarinna Jitōta. Suosioon Yoshinovuori nousi etenkin Kokin-wakashū-antologian laatimisen jälkeen 900-luvulla. Vuori esiintyy usein esimerkiksi Saigyōn (1118–1190) runoissa. Hänelle vuori edusti kauneutensa lisäksi henkistä irrottautumista fyysisestä maailmasta ja inhimillisistä sidoksista.
1200-luvulle mennessä runoissa kuvatuista Yoshinovuoren kirsikankukista tuli yamato-e-maalausten aihe. Kevättä edustavat kirsikankukat muodostivat usein parin Tatsutajoen varren ruskan kanssa. Edo-kaudella laadittiin maalauksia, joissa kirsikankukat saattoi sekoittaa pilviin, kun taas ruskan värit muistuttivat brokadia (unkin, ’pilvibrokadi’). Pelkästään tämä kuvapari toi välittömästi mieleen Yoshinovuoren.
Liikenne

Yoshinovuorelle johtaa Kioton ja Osakan suunnasta Kintetsu-rautateiden Yoshino-linja, joka päättyy Yoshinon rautatieasemalle vuoren juurella. Sen jatkeena toimii vuorelle nouseva Yoshinon kaapelivaunu. Kaapelivaunun pääteasemalta vuoren ylimmille alueille (oku-senbon) on noin 1,5 tunnin kävelymatka, mutta vuorella liikennöi myös minibusseja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yoshinovuori Wikimedia Commonsissa
Yoshinovuoren turismiyhdistyksen internetsivut (japaniksi)
Yoshinovuoren kaapelivaunu
Miombogalago

| Miombogalago |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Heimo::  Galagot Galagidae
Suku::  Korvamakit Galago
Laji::  moholi
Kaksiosainen nimi
 Galago moholi  A. Smith, 1836 
 Lajin levinneisyys
Katso myös
   Miombogalago Wikispeciesissä   Miombogalago Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Miombogalago (Galago moholi) on galagoihin kuuluva kädellislaji, jota tavataan eteläisessä Afrikassa.
Koko ja ulkonäkö

Miombogalagon ruumis on noin 15–17 senttimetriä pitkä ja se painaa 150–250 grammaa. Sen hännän pituus on 12–27 senttimetriä. Se voi elää enintään 16-vuotiaaksi. Galago ei pysty liikuttamaan silmiään, joten sen täytyy koko ajan käännellä päätään.
Levinneisyys ja elinympäristö

Miombogalagon levinneisyysalue on suhteellisen laaja. Se ulottuu Etelä-Afrikan koillisosista Kongon demokraattisen tasavallan eteläosiin. Sitä tavataan myös Namibiasta, Angolasta, Sambiasta, Zimbabwesta, Botswanasta ja Mosambikista.
Miombogalago elää savannilla, mutta myös trooppisissa ja subtrooppisissa metsissä metsissä, kuten miombo- ja mopanemetsissä sekä jokivarsien galleriametsissä.
Miombogalago syö heinäsirkkoja, yöperhosia ym. hyönteisiä, pieniä liskoja, hedelmiä ja pihkaa.
Lähilajeja

Saharan eteläpuolisessa Afrikassa elää useita galagolajeja. Niitä ovat muun muassa neulakynsigalago (Euoticus elegantulus) ja paksuhäntägalago (Otolemur crassicaudatus), joka on kotikissan kokoinen. Lähisukuja ovat Afrikan potot (Perodicticus), Madagaskarin makit (Lemur) sekä erilaiset lorit (Lorisidae), kuten karhulorit (Arctocebus). Kaikkia näitä sukuja pidetään varsinaisia apinoita alkeellisempina.
Adlerbrandt

Adlerbrant oli Ruotsin ritarihuoneeseen  kuulunut  aatelissuku numero 2034. Suvun jäsenistä Gabriel Branting (1682-1746) toimi asessorina ja hänen poikansa Smålannin ja Blekinen ylijahtimestari Sigfrid Branting (1714-1760) aateloitiin vuonna 1756 nimellä Adlerbrant.
416

| --- | --- |
Vuosisadat: 200-luku · 300-luku · 400-luku · 500-luku · 600-luku
Vuosikymmenet: 390-luku · 400-luku · 410-luku · 420-luku · 430-luku · 440-luku 450-luku · 460-luku · 470-luku · 480-luku · 490-luku · 500-luku
Vuodet: 390 · 391 · 392 · 393 · 394 · 395 · 396 · 397 · 398 · 399 400 · 401 · 402 · 403 · 404 · 405 · 406 · 407 · 408 · 409 410 · 411 · 412 · 413 · 414 · 415 · 416 · 417 · 418 · 419 420 · 421 · 422 · 423 · 424 · 425 · 426 · 427 · 428 · 429 430 · 431 · 432 · 433 · 434 · 435 · 436 · 437 · 438 · 439 440 · 441 · 442 · 443 · 444 · 445 · 446 · 447 · 448 · 449 450 · 451 · 452 · 453 · 454 · 455 · 456 · 457 · 458 · 459 460 · 461 · 462 · 463 · 464 · 465 · 466 · 467 · 468 · 469 470 · 471 · 472 · 473 · 474 · 475 · 476 · 477 · 478 · 479 480 · 481 · 482 · 483 · 484 · 485 · 486 · 487 · 488 · 489 490 · 491 · 492 · 493 · 494 · 495 · 496 · 497 · 498 · 499 500 · 501 · 502 · 503 · 504 · 505 · 506 · 507 · 508 · 509
Tapahtumia

Keisari Theodosius II kielsi ei-kristityiltä julkiset virat Roomassa.
Priscus Attalus lähetettiin maanpakoon.
World Misanthropy

| World Misanthropy Dimmu Borgir |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Julkaistu: 28. toukokuuta 2002
 Tuottaja(t): Dimmu Borgir
 Tyylilaji: sinfoninen black metal melodinen black metal
 Kesto: DVD: n. 140min CD: 33.51
 Levy-yhtiö: Nuclear Blast
Dimmu Borgirin muut julkaisut
| Alive in Torment 2001 | World Misanthropy 2002 | Death Cult Armageddon 2003 |
World Misanthropy on norjalaisen sinfonista black metalia soittavan Dimmu Borgirin live-DVD -taltinti, joka on julkaistu vuonna 2002. DVD:n ensimmäiset painokset sisältävät myös samaa nimeä kantavan bonus-EP:n.
DVD 1

"Blessings Upon the Throne of Tyranny" – 5:22 (Wacken, 2001)
"The Blazing Monoliths of Defiance" – 4:44 (Stuttgart, 4. huhtikuuta 2001)
"Indoctrination" – 6:10 (Wacken, 2001)
"The Insight and the Catharsis" – 7:08 (Stuttgart, 4. huhtikuuta 2001)
"Puritania" – 3:06 (Wacken 2001)
"Tormentor of Christian Souls" – 5:30 (Stuttgart, 4. huhtikuuta 2001)
"Kings of the Carnival Creation" – 7:57 (Wacken, 2001)
"The Maelstrom Mephisto" – 4:45 (Stuttgart, 4. huhtikuuta 2001)
Kuvagalleria
DVD 2

"Stormblåst" – 4:34 (Puola 1998)
"Entrance" – 4:17 (Puola 1998)
"Hunnerkongens Sorgsvarte Ferd Över Steppene" – 2:57 (Puola 1998)
"Alt Lys Er Svunnet Hen" – 4:38 (1995)
"Spellbound (By the Devil)" – 4:05 (1997)
"Arcane Lifeforce Mysteria" – 6:58 (1999)
"Puritania" – 3:06 (2001)
Kuvagalleria
Bonus CD

"Masses for the New Messiah" – 5:11
"Devil's Path" – 6:05 (2000 uudelleennauhoitettu)
"Blessings upon the Throne of Tyranny" – 5:22 (live)
"Kings of the Carnival Creation" – 7:57 (live)
"Puritania" – 3:06 (live)
"IndoctriNation" – 6:10
Kokoonpano

Shagrath - laulu
Silenoz - kitara
Galder - kitara
Nicholas Barker - rummut, lyömäsoittimet
ICS Vortex - bassokitara
Mustis - syntetisaattori, piano
Arviot

Allmusic:
Imperiumi: 8½/10
Aiheesta muualla

World Misanthropy discogs.com -sivustolla
Albumi World Misanthropy Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Adlerbaum

Adlerbaum oli Ruotsin ritarihuoneeseen kuulunut   aatelissuku numero 1635. Tuomari ja varalaamanni Hans Baumgart (k. 1735), von Baumgarten-suvun jäsen, aateloitiin vuonna 1718.
 Hänen poikansa Tobias kuoli Suomessa 1742 Venäjää vastaan sotiessaan. Yhdessä Hans Baumgartin kanssa aateloitiin myös hänen tytärpuolensa.
A. Salmela

Aleksanteri (Aleksander) Salmela, sukunimi aik. Lindholm (25. heinäkuuta 1862 Kangasala – 12. tammikuuta 1936 Tampere) oli suomalainen oppikoulun opettaja ja runoilija.
Salmelan vanhemmat olivat räätäli Johan Lindholm ja Johanna Heikintytär. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1888 ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1895.
Salmela toimi Uudenkaupungin yhteislyseon suomen kielen ja historian opettajana sekä koulun johtajana 1900–1910 ja sen jälkeen Joensuun lyseon historian, maantiedon ja suomen kielen nuorempana lehtorina 1910–1927.
Teoksia

Salokannel : alkusointuja Kalevalajuhliin. Tekijä, Kangasala 1935
202 eaa.

| --- | --- |
Vuosisadat: 300-luku eaa. · 200-luku eaa. · 100-luku eaa.
Vuosikymmenet: 300-luku eaa. · 290-luku eaa. · 280-luku eaa. · 270-luku eaa. · 260-luku eaa. · 250-luku eaa. · 240-luku eaa. · 230-luku eaa. · 220-luku eaa. · 210-luku eaa. · 200-luku eaa. · 190-luku eaa.
Vuodet: 300 eaa. · 299 eaa. · 298 eaa. · 297 eaa. · 296 eaa. · 295 eaa. · 294 eaa. · 293 eaa. · 292 eaa. · 291 eaa. · 290 eaa. · 289 eaa. · 288 eaa. · 287 eaa. · 286 eaa. · 285 eaa. · 284 eaa. · 283 eaa. · 282 eaa. · 281 eaa. · 280 eaa. · 279 eaa. · 278 eaa. · 277 eaa. · 276 eaa. · 275 eaa. · 274 eaa. · 273 eaa. · 272 eaa. · 271 eaa. · 270 eaa. · 269 eaa. · 268 eaa. · 267 eaa. · 266 eaa. · 265 eaa. · 264 eaa. · 263 eaa. · 262 eaa. · 261 eaa. · 260 eaa. · 259 eaa. · 258 eaa. · 257 eaa. · 256 eaa. · 255 eaa. · 254 eaa. · 253 eaa. · 252 eaa. · 251 eaa. · 250 eaa. · 249 eaa. · 248 eaa. · 247 eaa. · 246 eaa. · 245 eaa. · 244 eaa. · 243 eaa. · 242 eaa. · 241 eaa. · 240 eaa. · 239 eaa. · 238 eaa. · 237 eaa. · 236 eaa. · 235 eaa. · 234 eaa. · 233 eaa. · 232 eaa. · 231 eaa. · 230 eaa. · 229 eaa. · 228 eaa. · 227 eaa. · 226 eaa. · 225 eaa. · 224 eaa. · 223 eaa. · 222 eaa. · 221 eaa. · 220 eaa. · 219 eaa. · 218 eaa. · 217 eaa. · 216 eaa. · 215 eaa. · 214 eaa. · 213 eaa. · 212 eaa. · 211 eaa. · 210 eaa. · 209 eaa. · 208 eaa. · 207 eaa. · 206 eaa. · 205 eaa. · 204 eaa. · 203 eaa. · 202 eaa. · 201 eaa. · 200 eaa. · 199 eaa.
Tapahtumia

19. lokakuuta – Scipio Africanus voitti Hannibalin Zaman taistelussa ja toinen puunilaissota päättyi.
Kuolleita

Ziang Yu, Qin-dynastiaa vastustanut kapinallinen
ADI (Portugali)

Agência de Inovação on Portugalin valtion innovaatio-organisaatio, jota rahoittavat maan opetusministeriö ja kauppa- ja teollisuusministeriö.
Aiheesta muualla

ADIn sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
ADI (Arkistoitu – Internet Archive)
Adlerborg

| Adlerborg |
| --- | --- |
 Suvun vaakuna
Perustaja:  Johan Adlerborg
Adlerborg oli Ruotsin ritarihuoneeseen kuulunut aatelissuku numero 1158. Suku oli kotoisin Ottendorfin kaupungista Lauenburgista, mistä Johan Goës (k. 1698) vuonna 1671 muutti Ruotsiin ja ryhtyi porvariksi Tukholmassa. Noustuaan kamarikollegion komissaariksi hänet aateloitiin vuonna 1689 nimellä Adlerborg.
A. U. Santaheini

Arvo Uljas Santaheini (21. lokakuuta 1899 Lapväärtti – 10. syyskuuta 1990 Karijoki) oli suomalainen kansanlaulaja ja kirjailija.
Santaheini kävi kansakoulun. Hän toimi maanviljelijänä Lapväärtissä vuosina 1924–1969. Santaheini asui suomenruotsalaisen Lapväärtin Dagsmark-nimisessä taajamassa, mutta omien sanojensa mukaan piti itseään enemmän karijokisena. Santaheini siirsi kirkonkirjansa vuonna 1986 Karijoen seurakuntaan. Santaheini oli taitava laulaja ja hän opetti pojalleen tanssisoittaja Paavo Santaheinille laulaen melodioita, jotka Paavo sitten opetteli soittamaan viululla.
Santaheinin vanhemmat olivat maanviljelijä Karl (Kalle) August Santaheini ja Ida (o.s. Kankalo). Puoliso oli Maria (o.s. Rantaprosi) vuodesta 1918.
Teoksia

Suorannan talo: erään suvun tarina. Suupohjan kirjapaino, Kristiinankaupunki 1977
Orpopojan tie. Omakustanne, Karijoki 1979
Tilta ja Rannan Salu. Kristiinan sanomalehti, Kristiinankaupunki 1981
Viheriän laakson salaisuus: romaani 1900-luvun alkuvaiheilta. Kristiinan sanomalehti, Kristiinankaupunki 1984
Intian historia
Esihistoria

Varhaisimmat merkit ihmisasutuksesta nykyisen Intian alueella ovat paleoliittiselta kaudelta, noin 400 000 – 500 000 vuotta sitten. Tältä ajalta peräisin olevia kalliomaalauksia ja kivityökaluja on löydetty Etelä-Aasiassa useilta alueilta. Ihmisfossiileja tuolta ajalta ei ole, mutta Intian luoteisosasta ja nykyisen Pakistanin alueelta on löytynyt useita kivityökaluja. Maan keskiosasta Deccanin ylängöltä ja maan eteläosista on myös löytynyt samalle ajanjaksolle ajoitettu kivityökaluja käyttänyt kulttuuri. Näistä varhaisista kulttuureista on saatu tietoa vain hyvin vähän.
Paleoliittista kautta seurasi mesoliittinen kausi eli keskikivikausi. Ihminen oppi tuolloin kesyttämään koiran, teki esineitä myös luusta ja piikivestä ja alkoi tehdä keramiikkaa. Tämän vaiheen jälkiä nykyisen Intian alueelta on löydetty pääosin Narmadajoen laaksosta keskisen Intian alueella, Vindhyan ja Satpuran vuorijonojen välissä.
Neoliittisen kauden katsotaan alkaneen nykyisen Intian alueella noin vuosina 7000–6000 eaa., jolloin alueelle saapui maanviljelytaito. Varhaisimpia merkkejä maanviljelyksestä Etelä-Aasiassa on löydetty Luoteis-Intiasta ja Belutšistanin alueelta Pakistanista, Mehrgarhin arkeologiselta alueelta. Mehrgarhin asukkaat rakensivat taloja savitiilistä, tekivät savesta astioita ja käyttivät kivi- ja luuesineitä. He myös hallitsivat karjankasvatustaidon ja kasvattivat lampaita, vuohia ja nautoja. Vuodesta 3600 eaa. lähtien samankaltaisia yhteisöjä alkoi ilmaantua muuallekin Intian niemimaan osiin, etenkin Indusjoen laakson alueelle. Kehitysprosessin seurauksena syntyi vähitellen kehittynyt kaupunkikulttuuri, joka tunnetaan nykyisin Indus-kulttuurina eli Harappa-kulttuurina.
Indus-jokilaakson kulttuuri

Indus- eli Harappa-kulttuuri on saanut nimensä Indusjoesta, jonka ympärillä se kehittyi. Indus-kulttuurin arvellaan syntyneen noin vuoden 2500 eaa. tienoilla, ja se kesti noin tuhat vuotta. Indus-kulttuurin keskuksina oli kaksi suurta kaupunkia, Harappa ja Mohenjo-daro. Kaupungit sijaitsivat nykyisen Pakistanin alueella noin 600 kilometrin etäisyydellä toisistaan. Indus-kulttuuri levisi kuitenkin huomattavasti laajemmalle, arvioiden mukaan noin 3,8 miljoonan neliökilometrin alueelle.
Harappassa ja Mohenjo-darossa asui arvioiden mukaan noin 30 000 ihmistä, jotka elivät maataloudesta. Kaupungit olivat linnoitettuja muurein, niissä sijaitsi viljavarastoja, ja tiet oli sommiteltu ruutukaavaan. Rakennukset oli valmistettu tiilistä, jotka auttoivat suojautumaan Indusjoen tulvilta. Kaupungeissa oli myös tiilistä rakennettuja viemäreitä ja vesijohtoja. Harappalaiset kävivät kauppaa egyptiläisten ja mesopotamialaisten kanssa. Kauppaa käytiin muun muassa käsityöläisten valmistamilla tuotteilla, joita tehtiin kuparista, pronssista, puusta ja norsunluusta.
Mohenjo-daron ja Harappan yhteiskuntaa johti papisto. Hallitseva eliitti asui linnoituksissa, kun taas kansan enemmistö asui heidän alapuolellaan kaupungin pääosassa. Yhteiskunta näyttää säilyneen muuttumattomana ja sitä leimasi kehityksen puute, jota saattoi vahvistaa uskonnon voima. Arkeologisia jäänteitä Indus-kulttuurista on löydetty Himalajan juurelta idästä 1 600 kilometriä länteen. Eteläisimmät paikat, joista on tehty arkeologisia löytöjä, sijaitsevat Gujaratin osavaltiossa.
Ei ole varmuutta siitä, mikä lopulta tuhosi Indus-kulttuurin sivilisaation. Indus-kulttuurin aikana jokilaakson alue oli vehreää, metsiä ja kasvillisuutta oli runsaasti. Nykyisin alue on lähes aavikkoa. Kaupungit oli rakennettu suuresta määrästä tiiltä, joiden polttamiseen on täytynyt kulua valtavat määrät polttopuuta. On arveltu, että sivilisaatio tuhoutui ympäristössä sattuneista muutoksista. Indusjoki näyttää muuttaneen uomaansa noin vuoden 1700 eaa. vaiheilla, mikä on aiheuttanut tuhoisia tulvia. Tulvia on selitetty myös laattatektonisilla muutoksilla. Kulttuurin tuhon syiksi on arveltu lisäksi aavikoitumista ja maaperän suolapitoisuutta. On kuitenkin ilmeistä, että muinaiset harappalaiset joutuivat kokemaan äkillisen muutoksen, mikä pakotti heidät siirtymään muinaisen Intian muille alueille.
Aiemmin uskottiin, että Indus-kulttuurin tuho johtui arjalaisten hyökkäyksestä, mutta nykyisin tämä teoria on avoin muille tulkinnoille ja pidetään todennäköisenä, että arjalaiset eivät tuhonneet Indus-kulttuuria väkivalloin. Arjalaisten tulo nykyisen Intian alueelle osuu kuitenkin samalle ajanjaksolle Indus-kulttuurin tuhoutumisen kanssa. Arjalaiset paimentolaisheimot vaelsivat Etelä-Aasian alueelle pohjoisesta noin vuoden 1500 eaa. tienoilla.
Varhaiskeskiajan kuningaskunnat

Maurya-valtakunnan romahtaessa Intian alue hajosi moniin pienempiin kuningaskuntiin. Maurya-valtakunnan jälkeistä aikaa seurasivat monet pienemmät varhaiskeskiaikaiset kuningaskunnat. Valtaansa kasvattivat Mauryan vallasta taas vapautunut Kalinga, nykyisen Intian itärannikolla, sekä Deccanin ylänköalueelle keskiseen Intiaan syntynyt kuningaskunta Satavahana eli Andhran kuningaskunta. Andhrat levittäytyivät 100-luvulta eaa. 100-luvulle jaa. suureen osaan nykyisen Intian länsi- ja keskiosaa.
Maan luoteiskolkka houkutteli jälleen maahantunkeutujia. Kreikkalais-baktrialaiset laajensivat alueella vaikutusvaltaansa, jolloin syntyi Intialais-kreikkalainen kuningaskunta. Idän ja lännen välisenä siltana toiminut valtio hallitsi Gandharan aluetta ja koko Punjabia. Samoihin aikoihin Han-dynastia yhtenäisti Kiinan, minkä jälkeen Intian alueelle kohdistui uusi hyökkäysaalto, kun paimentolaisheimot joutuivat siirtymään elinalueiltaan lännemmäksi. Intialais-kreikkalaisen kuningaskunnan kukistivat maahan Keski-Aasiasta vaeltaneet skyytit eli sakat, jotka asettuivat Intian länsiosaan ja tuhosivat alueen kreikkalaisvallan.
Shakojen jälkeen alueelle saapui yuezhi-kansa, joka ajoi skyytit etelämmäs, kun taas yuezhit jäivät Gandharan alueelle ja perustivat Kušan-valtakunnan. Maan vaikutusvaltaisin kuningas oli Kaniška, joka nousi valtaistuimelle vuonna 78. Hänen aikanaan Kušana-valtakunta ulottui laajimmillaan nykyisen Afganistanin alueelle lännessä ja sen vaikutusvalta kattoi suurimman osan nykyisen Intian pohjoisosaa. Kušan-valtakunta hallitsi sijaintinsa ansiosta keskeistä osaa idän ja lännen välisestä silkkitiestä. Myös Kaniška kääntyi buddhalaisuuteen Ašokan tavoin.
Intia oli hajanainen lähes 500 vuotta Maurya-valtakunnan hajoamisen jälkeen. 300-luvulla alue oli jakautunut useiksi pieniksi valtioiksi. Eteläisen Intian dravidakansoilla oli Pohjois-Intian tapahtumista erillinen historiansa, josta kerätty tieto ulottuu vasta muutamaan vuosisataan eaa. Etelä-Intian alueella oli kolme tamilivaltakuntaa. Lännessä Chera nykyisen Keralan alueella, idässä Chola ja etelässä Pandya. Näiden pohjoispuolella oli Intian niemimaan keskiosissa Pallavan ja Vakatakan kuningaskunnat. Chola oli voimakkaimmillaan 1000-luvun alussa, jolloin sen vaikutuspiiri ulottui Malakan niemimaalle ja Sumatralle saakka. Cholan suuruudenaika ei kuitenkaan kestänyt kauaa, ja se kärsi yhteenotoista pohjoispuolella sijainneen Chalukya-dynastian kanssa.
Etelän kuningaskunnat

Etelä-Intiassa Tughluq-dynastian vallan rapistuessa syntyi kilpaileva islamilainen Bahmanin sulttaanikunta ja hindulainen Vijayanagaran valtakunta. Vijayanagarin perustivat veljekset Harihara ja Bukka, jotka olivat joutuneet sotavangeiksi Delhiin. He kääntyivät muslimeiksi ja saavuttivat sulttaanin luottamuksen. Etelän hindujen kapinoidessa heille annettiin tehtäväksi palauttaa järjestys, mutta he kääntyivät hindulaisiksi ja julistivat Vijayanagarin itsenäiseksi vuonna 1336. Bahmanin sulttaanikunnan taas perusti vuonna 1347 Tughluqien entinen käskynhaltija Ala-ud-Din Bahman Shah. Sen aika kesti lähes kaksi vuosisataa, kunnes se 1400-luvun alussa hajosi viideksi Deccanin sulttaanikunnaksi, jotka olivat Bidar, Bijapur, Golkonda, Berar ja Ahmednagar.
Vijayanagar joutui lähes koko olemassaolonsa ajan sotimaan musliminaapureitaan vastaan, mutta hinduvaltakunta pystyi kuitenkin torjumaan muslimisulttaanikuntien muodostaman uhan. Vijayanagar oli merkittävä hindulaisuuden keskus, josta käytiin kauppaa Kaakkois-Aasiaan, Kiinaan, Afrikkaan ja Portugaliin. Vauraimmillaan valtakunta oli 1500-luvun alkupuolella, jolloin maata hallitsi kuningas Krishna Deva Raya. Hän jäi myös viimeiseksi Vijayanagarin suureksi kuninkaaksi. Hänen seuraajiensa aikakaudella Deccanin eripuraiset muslimisulttaanikunnat unohtivat keskinäisen valtataistelunsa ja muodostivat liittouman hindulaista Vijayanagaria vastaan. Hindut kärsivät vuonna 1565 Talikotan taistelussa musertavan tappion ja Vijayanagar hävitettiin.