stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dialektiikka
Myöhemmät vaiheet > Kant (1724–1804)

Immanuel Kant erotti Puhtaan järjen kritiikki -nimisessä teoksessaan toisistaan dialektiikan ja analytiikan. Filosofin mukaan analytiikka tutkii ymmärryksen toimintaa ja sen suhdetta aistihavaintoihin. Dialektiikka sen sijaan tutkii järjen työskentelyä silloin, kun järki pyrkii etenemään yksittäisistä aistihavainnoista kohti laajempaan kokonaisnäkemystä.
Kant esittää kirjoituksessaan Logik, että dialektiikka on joutopuhetta ja juonittelua kansan päänmenoksi. Arvostelusta huolimatta filosofi yrittää pelastaa dialektiikan. Dialektiikalla on tehtävä dialektisen näennäisyyden kritiikkinä.
Kantin mukaan ihmisen järki ajautuu aina ristiriitoihin itsensä kanssa pyrkiessään saavuttamaan todellisuudesta kokonaisnäkemyksen. Dialektisessa päättelyssä ajaudutaan ristiriitoihin, koska ihmisen järki pyrkii ymmärtämään myös niitä asioita, jotka ovat kokonaan aistihavainnon ulkopuolella (esimerkiksi pyrkiessään ymmärtämään Jumalaa). Kantin mukaan kaikki metafysiikan ongelmat johtuvat tästä pyrkimyksestä. Dialektiikan tehtävänä on paljastaa ongelmat, jotka liittyvät järjen pyrkimykseen ymmärtää aistihavainnon ulkopuolella olevia asioita.
Kun ihminen yrittää muodostaa todellisuudesta kokonaisnäkemyksen, dialektiikka synnyttää ns. järjen antinomiat. Antinomia tarkoittaa loogista ristiriitaa tai paradoksia. Kantin mukaan antinomiat syntyvät siitä, että järki pyrkii saattamaan loppuun kaikki havaintosarjat niin, että muodostaisi niistä kokonaisuuden. Kokemus ei kuitenkaan voi saattaa loppuun kaikkien sarjojen kokonaisuuksia. Kantin mukaan järki ei voi saattaa loppuun sarjoja silloin, kun ihminen pyrkii ymmärtämään esimerkiksi Jumalaa tai pohtii aineen loputonta jaettavuutta.
Kant teki luettelon järjen antinomioista eli ristiriidoista, joihin järki ajautuu silloin, kun yrittää soveltaa aistikokemuksiin liittyviä kriteereitä järkeen. Filosofin mukaan järjen antinomioihin ajaudutaan silloin, kun ihminen yrittää ymmärtää: 1) kaikkeuden rajoja, 2) aineen loputonta jaettavuutta, 3) vapaata tahtoa ja determinismiä, 4) välttämättömän olennon olemassaoloa (Jumala).
Myöhemmät vaiheet > Hegel (1770–1831)

G. W. F. Hegel kehitti kreikkalaisen dialektiikan menetelmiä eteenpäin. Dialektiikalla oli tärkeä rooli saksalaisen idealismin, kuten Hegelin ja J. G. Fichten ajattelussa. Hegel hyväksyi Kantin olettamuksen, jonka mukaan järki ajautuu aina ristiriitaan pyrkiessään ymmärtämään todellisuutta. Ristiriitoihin ajautuminen kuului kuitenkin osaksi todellisuuden perusluonnetta.
Hegelin mukaan ihmisten todellisuudesta esittämät arvostelmat ovat aina yksipuolisia. Kun todellisuutta tarkastellaan uudesta näkökulmasta, on mahdollista päätyä ensimmäisen arvostelman kanssa täysin vastakkaiseen näkemykseen. Näitä kahta näkemystä on mahdollista tarkastella vielä kolmannesta näkökulmasta, jonka kautta löydetään molempiin näkemyksiin sisältyvä osatotuus. Kolmas näkemys yhdistää kahden ensimmäisen arvostelman totuudet. Hegel käyttää ensimmäisestä arvostelmasta nimitystä väite (teesi), toisesta nimitystä vastaväite (antiteesi) ja kolmannesta nimitystä yhdistelmä (synteesi). Filosofin mukaan ihmisen ajattelu kehittyy näiden kolmen kehitysvaiheen kautta.
Ihmisen ajattelu kehittyy Hegelin mukaan dialektisesti. Koska todellisuus on luonteeltaan henkistä, myös koko todellisuutta on mahdollista tarkastella dialektisen kehityskaavion kautta. Hegelin mukaan dialektiikka muodostaa ihmiskunnan historian sisäisen logiikan. Historiassa ajaudutaan ajattelun tavoin ristiriitoihin. Historialliset ristiriidat johtavat vallankumouksiin. Historia etenee dialektisesti vallankumousten kautta.
Hegelin mukaan ihmiskunnanhistoriaa eteenpäin ajavana voimana toimii herran ja orjan välinen kamppailu. Tunnustuksen saamisen halu synnyttää kamppailun herran ja orjan välille. Ihmiskunnan historia muodostuu taistelusta tunnustetusta asemasta.
Ihminen eroaa muista eläimistä siinä suhteessa, että hän haluaa saada tunnustuksen omalle olemassaololleen. Tämä halu erottaa ihmisen eläimistä, jotka pyrkivät ainoastaan säilyttämään itsensä elossa. Juuri tästä syystä ihminen on vapaa tekemään valintoja (esimerkiksi uhrautumaan aatteen puolesta).
Herran ja orjan välinen kamppailu ei jatku loputtomiin. Hegelin mukaan historialla on päätepiste. Dialektisen kehittymisen päämääränä on vapauden aatteen todellistuminen valtiossa. Valtio oli filosofin mukaan vapauden aatteen korkein ilmentymä ja näin ollen myös itseisarvo. Hegeliä on kritisoitu siitä, että hän asettaa valtion yksilöä tärkeämpään asemaan.
Myöhemmät vaiheet > Marx (1818–1883)

Karl Marx oli filosofi ja sosiaaliteoreetikko, joka sai huomattavan määrän vaikutteita Hegelin filosofiasta. Hegelin ja Marxin ajattelu kuitenkin erosivat merkittävästi toisistaan. Marxin on sanottu kääntäneen oppi-isänsä ajattelun päälaelleen. Hegelistä poiketen Marx korosti filosofiassaan materialismin merkitystä hengen sijaan. Tässä suhteessa Marx erosi oppi-isästään, vaikka sai tältä huomattavan määrän vaikutteita.
Samalla tavalla kuin Hegelin filosofiassa myös Marxin filosofiassa dialektiikka merkitsee ihmiskunnan historian sisäistä logiikkaa. Erona on se, että historiaa eteenpäin ajavina voimina eivät toimi henkiset tekijät vaan materiaaliset tekijät. Marxin mukaan ihmiskunnan historiallista kehitystä säätelevät taloudelliset olosuhteet, tuotanto ja jakelu. Ihmisten ajattelu on aina sidottua materiaalisiin olosuhteisiin. Marxilaista dialektiikkaa kutsutaan nimellä dialektinen materialismi.
Marxin mukaan ihmiskunnan historia etenee dialektisesti ristiriitojen kautta vallankumouksesta toiseen. Vallankumoukset johtuvat luokkaristiriidasta. Luokkaristiriidalla tarkoitetaan yhteiskuntaluokkien eli pääoman omistajien ja työntekijöiden välisiä ristiriitoja ja niistä seuraavaa kamppailua. Marxin mukaan ihmiskunnan historia kehittyy vaiheittain kohti kommunismia eli yhteiskuntaa, jossa luokkien välillä ei enää ole ristiriitoja.
Marxin mukaan ihmiskunnan historia saavuttaa päätepisteensä kommunistisessa yhteiskunnassa, joka on dialektisen kehityskulun päätepiste. Vain kommunistinen yhteiskunta kykenee ratkaisemaan luokkasodan eli yhteiskuntaluokkien välisen taistelun, joka on alkanut Ranskan vallankumouksen synnyttämistä luokkaeroista.
Marxin mukaan luokkasota voi ratketa ainoastaan sillä, että kaikki tuotantovälineet siirretään yksityisestä omistuksesta yhteiseen omistukseen. Tuotantovälineiden uudelleenjaon jälkeen ihmisten ei tarvitse enää taistella taloudellisten olosuhteiden armoilla, vaan ihmiset kykenevät nousemaan niiden hallitsijoiksi. Marxin mukaan kommunistinen yhteiskunta merkitsee vapauden aatteen todellistumista ihmiskunnan historiassa.
Myöhemmät vaiheet > Schopenhauer (1788–1860)

Arthur Schopenhauer korosti dialektiikan eristista, väittelevää ja riitelevää puolta. Filosofi oli tunnettu pessimistisestä maailmankuvastaan. Pessimistinen maailmankuva heijastuu myös hänen käsityksessään dialektiikasta.
Schopenhauerin näkemys dialektiikasta muistuttaa antiikin kreikkalaisten sofistien käsitystä filosofian menetelmien käyttämisestä. Filosofi määritteli dialektiikan väittelemisen taidoksi ja taiteeksi, jonka tarkoituksena oli uskottavuus eikä totuus. Schopenhauerille dialektiikka oli käytännöllistä keskustelutaitoa, jonka avulla puhujan oli mahdollista olla ja pysyä oikeassa erilaisissa keskustelutilanteissa. Kyse ei ollut yksittäisestä menetelmästä, jonka avulla pyrittiin saavuttamaan totuus, vaan kaikkien niiden menetelmien hallitsemisesta, joiden avulla puhujan oli mahdollista voittaa vastapuoli keskustelussa.
Schopenhauerin mukaan filosofia ajaa keskustelussa eteenpäin turhamaisuus ja tahto voittaa vastapuoli väittelyssä eikä jalo pyrkimys totuuteen. Schopenhauer kirjoitti dialektiikasta teoksen nimeltä Taito olla ja pysyä oikeassa. Kyseisessä teoksessa filosofi esittelee erilaisia retorisia menetelmiä, jonka avulla puhuja kykenee kumoamaan tai voittamaan vastustajansa erilaisissa väittelytilaisuuksissa.
Dialektiikka Suomessa

Dialektiikka edusti Ruotsin valtakunnassa ja Turun akatemiassa tutkimuksen valtavirtaa 1600-luvulta aina 1700-luvun puoliväliin saakka. 
Suomessa dialektiikkaa tutki muiden muassa Turun akatemian professori Andreas Wanochius. Hän esitti vuonna 1686 väitöskirjan Discursus Theoreticus abstractam Disputationis ideam repraesentas dialektiikan ideasta. Hän perusteli totuuden etsimistä ristiriitojen esittämisen avulla: ”mikään osa ei samalla voi olla ja olla olematta, vastakohdan jommankumman on oltava läsnä, toisen poissa”. Dialektiikkaa hyödynsi tutkimuksissaan myös muiden muassa Daniel Juslenius väitöskirjassaan Suomalaisten puolustus.
Arvostelua

Dialektiikkaa, mikäli ymmärrettynä pelkkänä väittelytaitona, voidaan arvostella. Väittelyn voi voittaa se, joka on verbaalisesti lahjakkaampi, riippumatta tosiasioista.
Kirjallisuutta

Aristoteles: Topiikka.  ((Alkuteokset: Topica. Sophistici elenchi.) Teokset, osa 2. Classica-sarja. Suomennokset ja selitykset Marke Ahonen, Marja-Liisa Kakkuri-Knuuttila, Juha Sihvola)  Helsinki: Gaudeamus, 2002.  ISBN 951-662-804-4
Schonpenhauer, Arthur: Taito olla ja pysyä oikeassa. Suom. J.S. Tuusvuori, Niin & Näin lehden filosofinen julkaisusarja.
Spence, Gerry: Väittele ja voita: Persoonallisuus peliin.  ((How to argue and win every time: At home, at work, in court, everywhere, everyday. 1995.) Suomentanut Riikka Stewen)  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-20966-X
Knapas, Rainer (toim.): Helsingin yliopiston historia 1640–1990, osa I.  (Artikkeli Matti Klinge: Opetus ja opiskelu, sivut 355–552.)  Otava, Helsinki, 1987.
Pitkäranta, Reijo: Maamme väitöskirjakäytännön historiaa. Teoksessa Varpio, Yrjö (toim.): Yksi puu, kaksi taivasta: Suomalaisia kirjallisuusväitöskirjoja 1833–1847, s. 193–202.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1996.  ISBN 951-717-871-9
Sokrateen päätä esittävä veistos (n. 100 eaa.)
Platon ja Aristoteles Rafaelin maalauksessa.
Tuomas Akvinolainen.
Immanuel Kant.
G. W. F. Hegel (Schlesinger, 1831).
Karl Marx.
Arthur Schopenhauer.
Dihydroksiasetoni

| Dihydroksiasetoni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,3-dihydroksipropan-2-oni
CAS-numero:  96-26-4
PubChem CID:  670
SMILES:  C(C(=O)CO)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H6O3
Moolimassa:  90,078 g/mol
Sulamispiste:  89–91,5 °C
Liukoisuus veteen:  930 g/l (20 °C)
Dihydroksiasetoni eli DHA eli 1,3-dihydroksiasetoni (C3H6O3) on kaksi hydroksyyliryhmää sisältävä ketoni. Sitä voidaan pitää yksinkertaisimpana ketoosihiilihydraateista, ja se on niistä myös ainoa, joka ei ole optisesti aktiivinen. Yhdistettä käytetään muun muassa itsestään ruskettavissa voiteissa ja orgaanisessa synteesissä.
Valmistus

Dihydroksiasetonia voidaan tuottaa korkeassa paineessa ja lämpötilassa formaldehydistä. Tämän reaktion ongelmana on kuitenkin huono selektiivisyys, ja se vaatii kalliit turvalaitteistot. Tämän vuoksi yhdistettä tuotetaan pääasiassa mikrobiologisesti glyserolia hapettamalla. Mikrobiologisessa tuotannossa ongelmia ovat muun muassa hapetuksen vaatima suuri happimäärä, suuren glyseroli- tai dihydroksiasetonikonsentraation aiheuttama kasvun estyminen. Tämän vuoksi panosreaktorien lisäksi teolliseen valmistukseen on kehitetty puolipanosprosesseja, jossa glyserolia syötetään fermentointireaktoriin, kunnes haluttu dihydroksiasetonikonsentraatio on saavutettu, minkä jälkeen fermentointireaktori tyhjennetään. Dihydroksiasetoniin bioteknillistä tuotantoa on pyritty parantamaan geenitekniikan avulla ja tähän tarkoitukseen on tutkittu erityisesti Gluconobacter oxydans -bakteeria.
Käyttö

Dihydroksiasetonista voidaan tuottaa lääkkeitä ja muita hienokemikaaleja kuten fungisideja ja muovien pehmentimiä. Suurin käyttö on kuitenkin kosmetiikkateollisuudessa itseruskettavien voiteiden ainesosana. Yhdiste tuottaa ihoon ruskean värin reagoidessaan ihon keratiiniproteiinin aminohappojen kanssa. Reaktio on tyypiltään Maillard-reaktio. Dihydroksiasetonia sisältävät valmisteet saattavat aiheuttaa allergisen reaktion. Dihydroksiasetonin lisäksi voiteet voivat sisältää myös toista sokerimolekyyliä erytruloosia, jonka aiheuttaman rusketuksen kehittyminen kestää kuitenkin kauemmin.
Aiheesta muualla

DrugBank: Dihydroxyacetone (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Dihydroxyacetone (englanniksi)
ChemBlink: 1,3-Dihydroxyacetone (englanniksi)
| --- | --- |
Pääjoukko:   aldoosi  ketoosi  pyranoosi  furanoosi 
Geometria:   pentoosit  heksoosit  heptoosi  sykloheksaanikonformaatio  anomeeri  mutarotaatio 
Suuri / pieni:   glyseraldehydi  dihydroksiasetoni  erytroosi  treoosi  erytruloosi  sedoheptuloosi 
Pentoosit:   riboosi  arabinoosi  ksyloosi  lyksoosi  ribuloosi  ksyluloosi 
Heksoosit:   glukoosi  galaktoosi  mannoosi  guloosi  idoosi  taloosi  alloosi  altroosi  fruktoosi  sorboosi  tagatoosi  psikoosi  fukoosi  ramnoosi 
Disakkaridit:   sakkaroosi  laktoosi  trehaloosi  maltoosi  sellobioosi 
Polysakkaridit:   glykogeeni  tärkkelys  selluloosa  kitiini  amyloosi  amylopektiini  stakyoosi  inuliini  dekstriini  pullulaani 
Glykosaminoglykaanit:   hepariini  kondroitiinisulfaatti  hyaluronaani  heparaanisulfaatti  dermataanisulfaatti  kerataanisulfaatti 
Aminoglykosidit:   kanamysiini  streptomysiini  tobramysiini  neomysiini  paromomysiini  apramysiini  gentamisiini  netilmysiini  amikasiini
Afrikaans

| Afrikaans |
| --- | --- |
 Afrikaansin puhuma-alue
Oma nimi:  Afrikaans
Muu nimi:  kaphollanti
Tiedot
Alue:   Etelä-Afrikka    Namibia   Botswana    Lesotho    Swazimaa
Virallinen kieli:   Etelä-Afrikka  Namibia (alueellisesti)
Puhujia:  6 miljoonaa
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielenhuolto:  Die Taalkommissie
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  germaaniset kielet länsigermaaniset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  af
ISO 639-2:  afr
ISO 639-3:  afr
 Ohje 
Afrikaanse Taalmonument lähellä Paarlin kaupunkia.
Etelä-Afrikan provinssit, jossa enemmistö puhuu afrikaansia äidinkielenään.
Afrikaans eli afrikaansi on hollannista kehittynyt kieli, jota puhutaan Etelä-Afrikassa ja Namibiassa. Sitä nimitetään joskus myös die Taaliksi (suom. kieli). Afrikaans on nuorin standardisoitu länsigermaanisen kieliryhmän kieli. Se kehittyi 1700-luvun puolivälissä Kapmaan alueella puhutusta hollannin murteesta, kaphollannista (holl. Kaaps Hollands).
Etelä-Afrikassa afrikaans on valtakieli afrikaanerien ja värillisten (afrikaansiksi Bruinmense, Kleurlinge) keskuudessa. Värilliset muodostavat noin puolet kaikista afrikaansin puhujista. Maantieteellisesti se on puhutuin kieli Länsi- ja Pohjois-Kapin provinsseissa. Afrikaansista on olemassa kolme päämuotoa: kapafrikaans, Oranjejoen afrikaans ja yleiskielen pohjana ollut Oosgrens-Afrikaans. Kapafrikaansia ja Oranjejoen afrikaansia puhuvat pääasiassa värilliset, ja niissä on havaittavissa enemmän englannin ja malaijin vaikutusta.
Piirteitä

Afrikaans kuuluu germaanisiin kieliin. Se perustuu varhaismoderniin murteelliseen ja arkikieliseen hollantiin. Koulutetut afrikaansin ja hollannin puhujat ymmärtävätkin toisiaan.
Afrikaans ja hollanti eroavat toisistaan äännevalikoimaltaan ja prosodialtaan. Afrikaansin sanastossa on joitain sanoja, jotka hollannin kielessä ovat jo vanhentuneita, murteellisia tai semanttisesti poikkeavia.
Afrikaans muistuttaa myös rakenteeltaan hollantia. Sen muoto-oppi on kuitenkin yksinkertaisempaa: sukua ei ole, eikä nomineilla ole sijoja, ainoa määräinen artikkeli on die, sekä monikkopääte -s on suhteellisen yleinen ja -e harvinainen. Verbit eivät taivu persoonamuodoissa kuten hollannissa tekevät. Perussanajärjestys on subjekti-verbi-objekti.
Lainasanoja on tullut etenkin englannista, khoikhoista, malaijista ja portugalista.
Äännerakenne > Vokaalit

Afrikaansissa on 17 vokaalia, joista kymmenen on monoftongeja ja seitsemän diftongeja. Näiden lisäksi on seitsemän marginaalimonofrongia.
|  | etu> lavea | etu> pyöreä | keski> lavea | keski> pyöreä | taka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| suppea | i (iː) | y(ː) |  |  | u (uː) |
| väli | ɛ ɛː |  | ə (əː) | œ (œː) | ɔ (ɔː) |
| lähes väljä | (æ) (æː) |  |  |  |  |
| väljä | a |  |  |  | ɑː |
/y/ ääntyy usein [i], samoin kuin /i/. /u/ on heikosti pyöreä, ja sitä voidaan merkitä tarkemmin [u̜] tai [ɯ̹]; joskus foneemia merkitään /ɯ/.
Väliset vokaalit /ɛ ɛː ɔ ɔː/ vaihtelevat äänearvoltaan välisen [ɛ̝ ɛ̝ː ɔ̝ ɔ̝ː] ja puolisuppean [e eː o oː] välillä. Välisten vokaalien /ə, əː, œ, œː/ äännearvoja on kuvailtu väliseksi [ə əː ɞ̝ ɞ̝ː] tai puoliväljäksi [ɜ ɜː ɞ ɞː]. /œ œː/ ovt heikosti pyöreitä, ja ääntyvät usein [ə], samoin kuin /ə/, jopa huolitellussa puheessa. Tätä ääntämystä on havaittu puhekielessä jo 1920-luvulta lähtien.
Painollisen švaan /ə/ äännearvon on kuvailtu olevan suppeampi [ɪ̈]; toisaalta eroa painollisen ja painottoman švaan välille ei usein tehdä.
Painoton /a/ ääntyy joskus [ə]. Muutoin se on väljä lähes etinen [a̠], mutta vanhemmat lähteet kuvailevat sitä keskisenä, joko lähes väljänä [ɐ] tai väljänä [ä]. Pitkä /ɑː/ on väljä, joko lähes takainen [ɑ̟ː] tai takainen [ɑː]. Erityisesti painollisena jälkimmäinen ääntämys saattaa pyöristyä [ɒː] ja ääntyä jopa yhtä korkealta kuin /ɔː/. Pyöreä ääntämys yhdistetään usein nuoriin, erityisesti naispuolisiin, pohjoisiin puhujiin.
Pitkä /əː/ esiintyy vain sanassa wîe, joka lausutaan [ˈvəːə] tai [ˈvəːɦə]. Pitkät vokaalifoneemit /iː uː/ esiintyvät vain sanoissa spieël ’peili’ ja koeël ’luoti’, joissa ne ääntyivät aiemmin [i.ə] ja [u.ə]. Muutoin [iː uː] esiintyvät lyhyiden vokaalien /i u/ allofoneina /r/:n edellä. Yhdistelmien /rt rd rs/ edellä parit /ɛ ɛː/ ja /ɔ ɔː/ neutraloituvat ja kyseiset vokaalit ääntyvät pitkinä.
/æ/ esiintyy ainoastaan eräissä englantilaisperäisissä lainasanoissa, tai /ɛ/:n allofonina ennen konsonantteja /k χ l r/, erityisesti Transvaalin ja Vapaavaltion alueilla.
Joissakin sanoissa, kuten hamer, /a/ ja /ɑː/ ovat vapaassa vaihtelussa keskenään, vaikka oikenkirjoituksen perusteella ääntämys olisi pitkä. Joissakin sanoissa vokaali lausutaan etenkin puhekielessä lyhyenä homonyymien erottamiseksi, kuten laat /lat/ ’antaa, sallia’ ja laat /lɑːt/ ’myöhäinen’. Joissakin sanoissa lyhyt ääntämys on vakiintunut yleiskieleen, kuten aan. Tätä lyhentymistä on havaittu jo 1920-luvulta lähtien.
/ns/ saattaa joskus aiheuttaa edeltävän vokaalin nasalisoitumisen ja pidentymisen. Joskus nasaalivokaalit /ɑ̃, ɛ̃, ɔ̃/ lasketaan jopa omiksi foneemeikseen.
| alku | alku | loppu> etu | loppu> keski | loppu> taka |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| suppea | lavea |  |  | iʊ̯ |
| suppea | pyöreä | uɪ̯ |  |  |
| väli | lavea | əɪ̯ | ɪə |  |
| väli | pyöreä | œɪ̯ ɔɪ̯ oːɪ̯ | ʏə ʊə | œʊ̯ |
| väljä | lavea | aɪ̯, ɑːɪ̯ |  |  |
Diftongien /ʏə, ɪə, ʊə/ alkuosia on kuvailtu puolisuppeiksi [ë ë ö] tai [ɪ̞, ɪ̞, ʊ̞], mutta toisaalta kahden jälkimmäisen alkuosia on kuvailtu myös lähes suppeiksi [ɪ ʊ].
Äännerakenne > Konsonantit

|   | Labiaalit | Alveolaarit | Postalveolaarit | Dorsaalit | Glottaalit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nasaalit | m | n |  | ŋ |  |
| Plosiivit | p b | t d | tʃ dʒ | k (g) |  |
| Frikatiivit | f v | s (z) | ʃ ʒ | χ | ɦ |
| Approksimantit | (w) | l | j |  |  |
| Tremulantit |  | r | r |  |  |
Kaikki sananloppuiset obstruentit ääntyvät soinnittomina; näin ollen esimerkiksi /d/ on sanan lopussa [t]. /p b/ ovat bilabiaalisia, kun taas /f v/ ovat labiodentaalisia. /v/:tä on kuvailtu myös approksimantiksi [ʋ]. /k/ saattaa ääntyä hieman etisempänä ennen etuvokaaleja sekä etenkin diminutiivipäätteissä -djie ja -tjie.
/χ/ on useimmiten uvulaarinen, joko frikatiivi [χ] tai soinniton tremulantti [ʀ̥]. Jälkimmäinen ääntämys esiintyy etenkin sanan alussa ennen painollista vokaalia. /l/ ääntyy aina velarisoituna [ɫ]. /r/ on yleensä tavallinen tremulantti /r/ tai yksitäryinen [ɾ]. Osissa entistä Kapmaata se saattaa ääntyä uvulaarisesti joko tremulanttina [ʀ] tai frikatiivina [ʁ].
Kielinäyte

»Alle menslike wesens word vry, met gelyke waardigheid en regte, gebore. Hulle het rede en gewete en behoort in die gees van broederskap teenoor mekaar op te tree.»
Suomeksi:
»Kaikki ihmiset syntyvät vapaina ja tasavertaisina arvoltaan ja oikeuksiltaan. Heille on annettu järki ja omatunto, ja heidän on toimittava toisiaan kohtaan veljeyden hengessä.»
(YK:n ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen 1. artikla)
Kirjallisuus

Langenhoven on kirjoittanut sanat Etelä-Afrikan toiseen kansallislauluun ”Die Stem van Suid Afrika”. Muita tärkeitä kirjailijoita olivat Etienne Leroux, Eugene Marais, W. E. G. Louw ja tuottelias, monipuolinen Uys Krige. Monet afrikaansinkieliset kirjailijat, kuten Suomessakin tunnettu André Brink, ovat kirjoittaneet sekä englanniksi että afrikaansiksi. Brink kuului niin sanottuihin Sestigers-kirjailijoihin eli kuusikymmenlukulaisiin, jotka toivat afrikaansinkieliseen kirjallisuuteen avoimet seksuaalisuuskuvaukset, yhteiskunnallisen realismin ja modernistisen kerronnan. Runoilijoista Breyten Breytenbach osallistui apartheidin vastaiseen taisteluun ja joutui kahdeksaksi vuodeksi eteläafrikkalaiseen vankilaan.
Tunnettuja afrikaansin puhujia

Arnold Vosloo
Charlize Theron
Frantz Kruger
Frederik de Klerk
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikipedia, vapaa tietosanakirja
| n k Germaaniset kielet |
| --- | --- |
Länsigermaaniset kielet:  afrikaans  alasaksa  englanti  friisi itäfriisi  länsifriisi  pohjoisfriisi  hollanti  jiddiš  limburg  luxemburg  saksa baijeri  elsassi  kölsch  pennsylvaniansaksa  skotti  wymysorys  yola† 
Pohjoisgermaaniset eli skandinaaviset kielet:  fääri  islanti  norja kirjanorja  uusnorja  norni†  ruotsi älvdalska  tanska 
Itägermaaniset kielet:  burgundi†  gootti† Krimin gootti†  vandaali† 
† kuollut kieli
Afrikaansin vokaalikaavio.
Dikloorimetaani

| Dikloorimetaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Dikloorimetaani
CAS-numero:  75-09-2
PubChem CID:  6344
SMILES:  C(Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CH2Cl2
Moolimassa:  84,93 g/mol
Sulamispiste:  −96,7 °C (175.7 K)
Kiehumispiste:  40 °C (313 K)
Tiheys:  1,3266 g/cm3
Liukoisuus veteen:  13 g/l
   
Dikloorimetaani (CH2Cl2) on helposti haihtuva, väritön, polaarinen orgaaninen kloorattu hiilivety, jota käytetään liuottimena. Se ei ole erityisen myrkyllinen, mutta höyryjen hengittämistä pitää välttää. Dikloorimetaani on karsinogeeninen aine.
Dikloorimetaanista käytetään myös nimitystä metyleenikloridi tai sen englanninkielisestä nimestä tulevaa lyhennettä DCM.
Dikloorimetaani on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön, kirkas neste, jolla on makea kloroformia muistuttava haju. Sen moolimassa on 84,9 g/mol, sulamispiste −96,7 °C, kiehumispiste 40 °C (313 K), suhteellinen tiheys 1,3 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), liukoisuus veteen 20 °C:n lämpötilassa 1,3 g/100 ml, itsesyttymislämpötila 556 °C ja CAS-numero 75-09-2.
Valmistus ja käyttö

Ensimmäinen dikloorimetaanin valmistustapa oli pelkistää trikloorimetaania alkoholiliuoksessa sinkin avulla. Henri Victor Regnault valmisti sitä vuonna 1840 klooramalla kloorimetaania. Nykyään suuren mittakaavan valmistusmenetelmät perustuvat metaanin tai kloorimetaanin klooraukseen.
Tärkein dikloorimetaanin käyttökohde on liuotinkäyttö, mihin se soveltuu hyvin hyvän liuotuskykynsä ja palamattomuutensa vuoksi. Sitä käytetään maalinpoistoaineissa sekä liuottamaan selluloosaestereitä, rasvoja, vahoja ja muoveja. Sitä käytetään myös liuottimena liuotinuutossa muun muassa kofeiinin eristämisessä, lääkeaineiden eristämisessä, eteeristen öljyjen uutoissa ja kookosvoin valmistamisessa. Se muodostaa atseotrooppisen seoksen veden kanssa, minkä vuoksi sitä voidaan käyttää veden poistoon orgaanisista liuottimista.
Dikloorimetaanista voidaan klooraamalla valmistaa trikloori- tai tetrakloorimetaania ja alumiinikatalyytin ja bromin läsnä ollessa muodostuu bromikloorimetaania tai dibromimetaania. Alumiinikatalyytin läsnä ollessa yhdiste reagoi 220 °C:n lämpötilassa hiilidioksidin kanssa muodostaen klooriasetyylikloridia ja kuuman ammoniakkiliuoksen kanssa heksametyleenitetramiinia. Muita käyttökohteita ovat kylmälaitteet ja puudutus.
Juoppolintu toimii dikloorimetaanin avulla.