stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sukunimi
Sukunimet eri kulttuureissa > Suomi > Lainsäädäntöä

Suomessa laki edellyttää vuodesta 1920 että kaikilla on sukunimi. Suomen lain mukaan lapsi saa vanhempiensa sukunimen. Jos vanhempien sukunimi on sama, lapsi (sekä biologinen että adoptiolapsi) saa sen. Muutoin lapsi saa sen vanhemman sukunimen, jonka vanhemmat ilmoittavat. Jos ilmoitus jätetään tekemättä, lapsi saa äidin nimen. Täyssisaruksille on kuitenkin annettava sama sukunimi.
Suomessa sukunimen voi muuttaa Digi- ja väestötietovirastossa, mutta sen on täytettävä tietyt ehdot.
Sukunimet eri kulttuureissa > Suomi > Sukunimi avioliitossa

Avioliittoa solmittaessa puolisot voivat molemmat säilyttää oman sukunimensä tai toinen voi ottaa puolisonsa nimen, jolloin hän voi käyttää omaa sukunimeään puolison nimen edellä (niin sanottu yhdistelmäsukunimi).
Yhdistelmäsukunimi muodostuu kahdesta sukunimestä, joiden välissä on kirjoituksessa yhdysmerkki (esimerkiksi Virtanen-Korhonen). Yhdistelmänimen osista ensimmäinen on Suomessa kantajansa aiempi sukunimi, jälkimmäinen puolestaan puolison sukunimi. Puolisot voivat valita yhden yhteisen sukunimen, joka siirtyy sellaisenaan lapselle. Vuoden 2019 alussa voimaan tulleessa etu- ja sukunimilaissa sallittiin myös yhdistelmäsukunimen kirjoittaminen ilman nimen osien välissä olevaa yhdysmerkkiä. Tarkoituksena oli ottaa huomioon kansainväliset perheet ja kulttuurit, joissa yhdysmerkkiä ei käytetä. Myös sukunimien järjestyksen saa valita.
Avioliittoon menevät naiset joutuivat muuttamaan nimensä miehen sukunimeksi vuodesta 1930 lähtien, kunnes vuoden 1985 sukunimilain mukaan puolisot voivat ottaa yhteisen nimen, pitää omat sukunimensä tai jompikumpi puolisoista voi ottaa yhdistelmänimen.
Sukunimet eri kulttuureissa > Suomi > Sukunimi rekisteröidyssä parisuhteessa

Parisuhdelain mukaan samaa sukupuolta olevien henkilöiden sukunimet eivät muutu parisuhteen rekisteröinnin yhteydessä.
Sukunimet eri kulttuureissa > Ruotsi

Tavallisimmat ruotsalaiset sukunimet ovat kansanomaiset nimityypit, jotka ovat joko muotoa isännimi (Johansson, Andersson) tai luontosanojen yhdistelmä (Lindberg, Granlöv). Nämä yleistyivät 1800-luvulla, mutta porvarit olivat jo aikaisemmin käyttäneet luontosanojen yhdistelmää, jossa yhdistettiin kotipaikan nimi ja luontosana (Almgren oli kotoisin Almbystä). Aatelisto rupesi käyttämään sukunimiä laajemmin 1500-luvulla. Vanhimmat aatelisnimet juontuvat usein sukuvaakunassa olevaan esineeseen (Bielke, Vasa). 1600-luvulla aatelisnimet olivat yleensä tekemällä tehtyjä ja niissä yhdistettiin sanoja, joilla oli aristokraattinen (eli ylimysvaltainen) sävy (Lagercrantz). Papisto omaksui myös sukunimikäytännön 1500-luvulla. Alussa suosittua oli tehdä latinalainen versio kotipaikkakunnasta (Montanius Bergistä ja Nobelius Nöbbelövistä). 1600-luvulla papiston keskuudessa oli suosittua lyhentää latinalaiset nimet ranskalaisen mallin mukaisesti ja Nobeliuksesta tuli Nobel ja Walleniuksesta Wallén.
Sukunimet eri kulttuureissa > Ranska ja Quebec

Ranskassa ja Québecissä nimenvaihdosta avioiduttaessa ei enää tunnusteta. Näin nainen, joka haluaa aviopuolisonsa sukunimen, joutuu anomaan nimenmuutosta virallisten kanavien kautta. Toisaalta vuoteen 2005 saakka Ranskassa lapset saivat automaattisesti isänsä sukunimen. Nykyisin sallittuja nimiä ovat isän tai äidin sukunimi taikka näiden yhdistelmä. Tämä muutos tehtiin Ranskan lainsäädännön mukauttamiseksi Euroopan neuvoston vuoden 1978 julistuksen ja YK:n vuoden 1979 julistuksen mukaiseksi.
Sukunimet eri kulttuureissa > Yhdysvaltojen mustien sukunimet

Monen afroamerikkalaisen sukunimi perustuu entisen isännän sukunimeen – kun vapautetut mustat orjat saivat valita nimensä, he valitsivat sen usein juuri entisen isäntänsä mukaan. Jotkut, kuten Muhammad Ali (alun perin Cassius Marcellus Clay Jr.), ovat vaihtaneet nimensä mieluummin kuin käyttäneet orjanimenä pitämäänsä nimeä. Muhammed Alin nimenmuutokseen vaikutti hänen kääntymisensä islamin uskoon.
Ottaessaan sukunimiä vapautetut orjat suosivat myös Yhdysvaltojen presidenttien nimiä, esimerkiksi Jefferson ja Washington.
Sukunimet eri kulttuureissa > Espanjalaiset nimet

Espanjassa sukunimi saadaan sekä äidiltä että isältä. Sukunimet voidaan yhdistää konjunktiolla ”y” (ja) tai ”de” (-sta, -stä), Kataloniassa ”i”. Esimerkiksi Juan Guerrero Macíasin ja Ana de la Garza Díazin lapset saavat sukunimekseen Guerrero de la Garza. Arkikäytössä riittää yksi sukunimi, yleensä isän, joka aina muutoinkin ilmoitetaan ensimmäisenä sukunimenä. Tosin myös äidin sukunimeä voidaan käyttää: Esimerkiksi Pablo Ruiz Picasso käytti äitinsä nimeä. Myös kirjailija Federico García Lorca tunnetaan yleensä äitinsä sukunimellä Lorca. Portugalinkielisissä Portugalissa ja Brasiliassa isän ja äidin sukunimen järjestys on päinvastainen.
Puhutteluja señor (herra), señora (rouva) ja señorita (neiti) käytetään joko yksinään tai sukunimen kanssa. Nainen voi käyttää epävirallisesti miehensä ensimmäistä sukunimeä preposition "de" kanssa (esimerkiksi Sra. de Guerrero), joskin tämä käytäntö on vanhahtava. Puhutteluja don (herra) ja doña (rouva) käytetään vain etunimen kanssa. Niitä käytetään yleensä vain iäkkäistä tai korkea-arvoisista henkilöistä: esimerkiksi (Espanjan kuningaspari) don Felipe ja doña Letizia.
Sukunimet eri kulttuureissa > Venäläiset nimet

Venäjänkieliset nimet koostuvat etu- ja sukunimen lisäksi isännimestä, joka seuraa aina etunimeä. Isän nimeen lisätään pääte, joka tarkoittaa tytärtä (-ovna) tai poikaa (-ovitš). Jos nimi päättyy pehmeään konsonanttiin, o muuttuu je:ksi (е). Esimerkiksi Vladimir Vladimirovitš Putinin isän nimi on Vladimir. Sergein poika saa isännimen Sergejevitš.
Virallisessa ja kunnioittavassa puhuttelussa käytetään sekä etu- että isännimeä. Presidentistä voidaan käyttää esimerkiksi puheessa nimeä Vladimir Vladimirovitš. Mediassa merkittävät henkilöt mainitaan joskus kaikilla kolmella nimellä.
Sukunimellä on yleensä eri muoto eri sukupuolilla: Esimerkiksi Boris Jeltsinin vaimo on nimeltään Naina Jeltsina.
Sukunimet eri kulttuureissa > Kiinalaiset nimet

Kiinalaisen käytännön mukaan sukunimi on ennen etunimeä (kuolleista puhuttaessa etunimi-sukunimi esimerkiksi hautakivissä). Kiinassa on käytössä vain noin 700 eri sukunimeä. Sukunimet ovat lähes poikkeuksetta yksitavuisia (mukaan lukien kaikkein yleisimmät nimet kuten Wang, Liu ja Zhao), tosin löytyy myös harvinaisia kaksitavuisia nimiä (muun muassa Sima ja Ouyang). Sukunimet ovat voineet säilyä samoilla suvuilla jopa vuosituhansia. Etunimet ovat usein kaksitavuisiakin.
Sukunimet eri kulttuureissa > Japanilaiset nimet

Nykyaikana japanilainen nimi (日本人名) koostuu sukunimestä (苗字 tai 名字, myōji), jota seuraa etunimi (下の名前, shita no namae). Miehillä voi olla keskimmäinen nimi, mutta se on erittäin harvinaistalähde?. Nimet kirjoitetaan yleensä kanjilla, harvoin hiraganalla tai katakanalla. Japanin kansalaisten on esitettävä romanisoitu nimi passin hankkimista varten.
Kanji-nimiin on 2 232 sallittua merkkiä (jinmeiyō kanji 人名用漢字) (2004), tosin määrää ollaan lisäämässä 578 merkillä lähitulevaisuudessa, jotta varmistettaisiin, että nimiä voidaan lukea ja kirjoittaa peruskoulusivistyksellä. Vanhakantaisissa nimissä on edelleen suhteellisen harvinaisia merkkejä listan ulkopuolelta, mikä voi osoittautua hankalaksi datatekniikan kannalta. Tällaiset merkit on usein korvattava muilla, samankaltaisilla merkeillä, joilla taas voi olla täysin eri merkitys. Lausumisongelmista selvitään usein furigana-merkkien avulla.
Ulkomaalaiselle Japanin kansalaisuus edellyttää japaninkielisen nimen hankkimista. Hallitus on yleensä sallinut alkuperäisen nimen katakanalla kirjoitettuna. Kuuluisin esimerkkilähde? on Martti Turunen, josta tuli ”Tsurunen Marutei” (ツルネンマルテイ). On tosin mahdollista ottaa nimi, joka koostuu samalla tavalla lausutuista kanji-merkeistä. Tästä esimerkkinä on David Aldwinckle, josta tuli ”Arudō Debito” (有道出人). On myös mahdollista ottaa kokonaan uusi nimi, kuten Lafcadio Hearnin, josta tuli ”Koizumi Yakumo” (小泉 八雲). Tällöin oli tosin vielä pakollista tulla adoptoiduksi japanilaiseen perheeseen (Hearn liittyi vaimonsa perheeseen) ja ottaa heidän nimensä.
Pariskunnalla on oltava sama sukunimi, ja kun sukupuoliroolit ovat Japanissa voimakkaat, nimeä vaihtaa lähes aina nainen. Käytäntöä yritettiin muuttaa vuonna 2015, mutta Japanin korkein oikeus päätti, että laki vuodelta 1898 on yhä voimassa.
Sukunimet eri kulttuureissa > Juutalaiset nimet

Juutalaiset eivät käyttäneet sukunimiä vielä keskiaikaankaan mennessä, vaan nimenä käytettiin etunimeä sekä lisänimenä isän nimeä, kotipaikan nimeä tai ammattinimeä. Keskiajan lopulla juutalaiset alkoivat ottaa käyttöön varsinaisia sukunimiä, aluksi Italiassa ja islamilaisessa maailmassa. Itä- ja Keski-Euroopan aškenasijuutalaiset ottivat sukunimet käyttöön vasta 1700- ja 1800-lukujen taitteessa. Joutuessaan pakon edessä valitsemaan itselleen sukunimiä juutalaiset ottivat niin hepreankielisiä kuin kansankielisiäkin nimiä. Moni aškenasijuutalainen otti sukunimekseen isännimen, äidinnimen, paikkanimen tai erityisen kauniin nimen kuten jalokiveä tai kukkaa tarkoittavan.
Kirjallisuutta

Hanhivaara, Timo (päätoim.): Sukunimiopas. Suojatut sukunimet.  Helsinki:  Suomalaisuuden liitto, 1994.  ISBN 951-96348-2-7
Kangas, Urpo: Etunimet, sukunimet ja laki.  (Juridica, 35)  Helsinki:  Alma Talent, 2019.  ISSN 1459-7535  ISBN 978-952-14-3551-5
Mikkonen, Pirjo: ”Otti oikean sukunimen”: Vuosina 1850–1921 otettujen sukunimien taustat.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2013.  ISBN 978-952-10-9344-9  Teoksen verkkoversio.
Mikkonen, Pirjo & Paikkala, Sirkka: Sukunimet.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-14936-9
Närhi, Eeva Maria: Kenpä Sutta pelkäisi? Sukunimien taivutus. Kielikello, 1991, nro 1, s. 10–16.  ISSN 0355-2675  Artikkelin verkkoversio.
Närhi, Eeva Maria: Suomalaista sukunimikäytäntöä.  (Kielenkäytön oppaita 1)  Helsinki:  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus – Edita, 1996.  ISBN 951-37-1920-0
Paikkala, Sirkka: Se tavallinen Virtanen: Suomalaisen sukunimikäytännön modernisoituminen 1850-luvulta vuoteen 1921.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-567-X
Pöyhönen, Juhani: Suomalainen sukunimikartasto.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1998.  ISBN 951-746-018-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Väestörekisterikeskuksen nimipalvelu.
Sukunimien taivutus. Kotimaisten kielten keskuksen aineistopalvelu.
Galtby

Galtbyn rannassa ollut etäisyyskyltti Korppoon kotiseutumuseossa.
Galtbyn lauttaranta.
Galtby on kylä Korppoossa Paraisilla noin kolme kilometriä kirkonkylästä pohjoiseen. Kylä tunnetaan parhaiten lauttasatamastaan. Viking Line aloitti vuonna 1959 autolauttaliikenteen sieltä Ahvenanmaalle ja Ruotsin Gräddöhön. Viking kuitenkin siirsi 1962 liikenteensä sieltä Paraisille. Nykyään Galtbystä liikennöidään Ålandstrafikenin autolautoilla Ahvenanmaalle Långnäsiin sekä Finferriesin maantielautalla naapurisaarille Houtskariin ja Norrskataan. Lauttasatamassa on myös kesäkauppa sekä Korppoon kotiseutumuseo.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Galtby (Q937139)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kylä Suomessa
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Parainen
koordinaatit: 60°11′00″N 21°35′18″E﻿ / ﻿60.1833°N 21.5883°E﻿ / 60.1833; 21.5883
Pärnäinen

Yhteysalus M/S Eivor lastaamassa Pärnäisten yhteysaluslaiturissa.
Pärnäinen (ruots. Pärnäs) on kylä ja satama Nauvossa. Satamasta lähtevät yhteysalukset M/S Baldur Utön reitille ja M/S Cheri Nauvon eteläiselle reittialueelle. Lisäksi Pärnäisistä liikennöidään lautalla Korppoon Retaisiin.
Sataman tuntumassa sijaitsevat Länsi-Suomen merivartioston Nauvon merivartioasema sekä Turun meriliikennekeskus. Merenkulkulaitos ehdotti syyskuussa 2007 Turun meriliikennekeskuksen ja Porin meriliikennekeskuksen keskittämistä Turkuun Meripelastuskeskuksen yhteyteen.
| n k Nauvo - pääsaaret ja nähtävyydet |
| --- | --- | --- |
| Pääsaaret |  Iso-Nauvo  Pikku-Nauvo  |  |
| Saaret, joihin pääsee siltayhteydellä |  Biskopsö  Ernholm  Sommarö  Kirjais  |  |
| Saaret, joihin pääsee autolautalla |  Högsar  Ängholm  Vallmo  Käldö  Ramsö  Haverö  Sandö  Öjen  Pensar  |  |
| Saaret, joihin pääsee yhteysaluksella |  Innamo  Seili  Nötö  Berghamn  Brännskär  Gullkrona  Stenskär  Trunsö  Kopparholm  Sandholm  Lökholm  Borstö  |  |
| Lautat |  L/A Elektra  Haverölautta  Pärnäinen-Korppoo  Käldö-Ramsö  Öjen-Sandö  Högsar  Pensarlautta  |  |
| Tiet |  Seututie 180  Kiinteä tieyhteys Nauvo-Parainen  |  |
| Yhteysalukset |  M/S Baldur  M/S Nordep  M/S Falkö  M/S Cheri  M/S Östern  |  |
| Rakennukset |  Nauvon kirkko  Nötön kirkko  Seilin kirkko  Engelin piirtämä asuinrakennus Fyren Seilillä  |  |
| Nähtävyydet |  Westerholminpolku  Kyrkbacken  Jungfrudansen  Varberget  Borstögumman  |  |
| Historia |  Nauvon historia  Nauvon taistelu  |  |
Suomen dyynit

Eräs Yyterin dyyni.
Suomen dyynit ovat Suomessa sijaitsevia tuulen kasaamia hiekkakinoksia. Näkyvimpiä dyynejä on rannikkoseuduilla, mutta sisämaassa on monia vaikeasti havaittavia kasvillisuuden peittämiä niin sanottuja "kuolleita" dyynejä. Tunnetuimmat Suomen dyynit lienevät rannikon Yyterin ja Kalajoen hiekkadyynit. Itä-Suomessa on metsän peittämiä dyynejä. Myös Lapissa on runsaasti dyynejä, joiden varpukasvillisuudessa näkyy tuulen kulutuksen synnyttämiä kuoppia. Jotkut Lapin dyynit ovat liikkuvia eli "eläviä".
Suomen hiekkadyynit ovat yleensä poikittais-, pitkittäis- ja paraabelidyynejä tai muuten kaarevia. Paraabelidyynien pituus voi olla monta kilometriä, leveys 400 m ja korkeus 25 m. 15 metriä korkeat dyynit eivät ole mitenkään tavattomia. Dyyneistä osa on metsittyneitä tai muun kasvillisuuden peitossa, osa liikkuvia. Suomen dyyneissä hiekan tyypillinen raekoko on n. 0,2 mm. Tämän kokoisen hiekanjyvän saa liikkeelle jo tuuli, joka puhaltaa metrin korkeudessa nopeudella 5 m/s. Liikkuva, aktiivinen dyyni pysähtyy kosteuden ja kasvillisuuden takia, tai jos se liikkuu riittävän kauas hiekan lähteestä (esim. rannasta). Niinpä kaikkia Suomen dyynejä ei ole helppo tunnistaa maastosta.
Rannikkodyynit

Tunnetuimmat ovat Porin Yyterin ja Kalajoen meren rannikolla olevat hiekkadyynit. Hailuodon Marjaniemessä on rantavehnää kasvavia poikittaisdyynejä. Dyynit ovat aivan rannikolla kumpumaisia alkiodyynejä ja pitkiä kielidyynejä, edempänä esidyynivalleja joista syntyy varsinaisia dyynejä, jotka ovat aluksi rannan suuntaisia, mutta kaareutuvat edetessään.
Muita dyynialueita on Lohtajan Vattajanniemessä, Siikajoen Tauvossa ja Hankoniemessä. Rannikkodyynit syntyvät melko hitaasti niin, että vuodessa syntyy suunnilleen yksi aktiivinen dyyni.
Dyynit hautaavat alleen puita. Perämeren rannikon dyynien hiekka on peräisin maankohoamisen takia paljastuneesta merenpohjasta. Alkiodyyneillä kasvaa suola-arhoa. Hieman kauempana rannasta kasvaa rönsyrölli, joka vaihettuu jopa metrin korkuiseen rantavehnään, jolla on kyky sitoa dyynejä. Niitä dyynejä, joiden kasvipeite on laikuittainen, sanotaan valkeiksi dyyneiksi, ja harmaiden dyynien pinnalla on yhtenäinen kasvipeite, joka koostuu sammalesta, jäkälistä, ruohoista ja heinästä. Kasvien humus peittää niissä alleen dyynihiekan. Dyyneillä kasvaa lajimäärän mukaan eniten sammalta ja jäkälää, putkilokasvilajisto on harva. Tavallismpia dyynikasveja ovat rantavehnä, sarjakeltano ja kannusruoho, mutta kasvillisuus vaihtelee rannikkoseudulta toiselle. Kun dyyni pysähtyy kokonaan, sille kasvaa lopulta karu kangasmetsä, jossa on poronjäkälän lisäksi mäntyä.
Sisämaan kasvien peittämät dyynit

Laajoja sisämaan dyynialueita on mm. Rokuanvaaralla Oulun itäpuolella, Pöyrisjärvellä Käsivarren Lapissa, sekä Hietatievoilla ja Kiellajoella. Suomen sisämaan hiekkadyynialueet ovat alun perin jääkautisen kylmän, kuivan ilmaston synnyttämiä . Jääkautisia pääosin Itä-Suomeen ja Lappiin syntyneitä dyynejä sanotaan periglasiaalisiksi eli "jäätikön ääreisiksi", ja niiden syntyessä tuuli puhalsi yleensä jäätiköltä päin. Jäätikön ääreiset dyynit syntyivät alueille, joilla oli tarjolla sopivaa hiekkaa, kuten muinaisten harjujen, jokisuistojen ja erilaisten rantakerrostumien lähelle. Monet jäätikön ääreiset dyynit syntyivät jääjärvien tyhjennyttyä paljastuneesta hiekkapohjasta.
Esimerkiksi Rokuan dyynit Vaalassa Länsi-Kainuussa syntyivät nykyistä kuivemmalla boreaalikaudella. Rokuan dyynit sijaitsevat Oulujärven rannasta länteen kolmiossa Ahmas-Jylhämä-Neittävä. Rokuanjärvi on tämän dyynialueen keskiosan eteläpuolella. Dyynialueen ulkopuolella on sitä ympäröiviä muinaisia virtausuomia.
Dyynien lähellä on myös tasaisia hiekkakerroksia ja lössiä muistuttavia pölymaita. Todennäköisesti tuulen kuljettaman lössimäisen, ravinteikkaan hienon hiedon peitossa on esimerkiksi Untulanharju Lammilla Kanta-Hämeessä, ja sen kasvillisuus on tämän takia lehtomaisen rehevää. Samanlaista, tuulen kuljettamaksi pääteltyä lössimäistä hienoa hietaa, jossa on vähän savesta, on eteläisessä suomessa Toisen Salpausselän distaalipuolella laajemminkin myös esimerkiksi Pohjois-Karjalassa.
Ikivanhoja kasvillisuuden jo kauan sitten sitomia dyynejä on eniten Pohjois- ja Itä-Suomessa. Jääkautisissa dyynikentissä syntyi yleensä suuri määrä dyynejä samalla kertaa. Ne vaelsivat monia kilometrejä. Monet jääkautiset dyynit ovat useinkin paraabelidyynejä, jotka olivat jopa 25 m korkeita, 400 m leveitä ja kilometrien pituisia.
Dyynejä on mm. Sotkamossa, Lieksassa, Hyrynsalmella, Saarijärvellä, Rokuanvaaralla, Tohmajärvellä ja Jämsässä. Dyynien maasto muistuttaa Metsä-Lappia, koska niillä kasvaa mäntyä poronjäkälän keskellä. Dyyneillä kasvaa lähes aina vain karun maan kasvillisuutta, mutta joissain Etelä-Suomen dyyneissä on kasvien kasvu on hyvin rehevää.
Metsän peittämiä dyynejä on mm. Hirsilän suistossa Orivedellä. Näissä harjua muistuttavissa, kivettömissä dyyneissä on enimmäkseen kvartsia ja maasälpää hiekkana ja hietana, eli varsin tasajakoisena hienona maalajina. Tohmajärven Vatalan dyynistä on 95 prosenttia karkeaa hietaa ja hienoa hiekkaa, jonka raekoko on 0,06–0,6 mm..
Monet Suomen dyynit syntyivät jäätiköltä puhaltaneen luoteistuulen voimin. Rokuanvaaran dyynialue syntyi 8 500–9 000 vuotta sitten. Noin 8 000 vuotta sitten yleisin tuuli kääntyi länteen ja melko pian lounaaseen. Näihin aikoihin dyynien muodostus lakkasi. Sisämaan kasvillisuus on monesti hiekkamaille tyypillistä mäntymetsää ja poronjäkälää.
Lapin dyynit

Lapissa on melko runsaasti aktiivisia ja ei-aktiivisia dyynejä. Lapin dyynialueita on mm. Pöyrisjärven ympäristössä, Leppäjärven lähellä, Raattamassa ja Palojoensuun lähellä sekä Inarin Kaamasessa. Dyynialueella Pohjois-Lapissa männyn tilalla on usein koivu. Lapissa dyynien päällä kasvaa jäkälien lisäksi kanervaa, puolukkaa ja variksenmarjaa.
Monilla Lapin dyynialueilla on eroosion luomia ns. deflaatiokuoppia, joista kasvillisuus on kulunut pois. Näihin voi myöhemmin ilmestyä kasvillisuutta kuopan syvennyttyä. Lapin dyynit olivat aktiivisia jääkauden jälkeisen holoseenin alussa. Dyynit ovat olleet vuoroin aktiivisia ja stabiileja, joskus useaan otteeseen.
Jotkut Lapin dyynit ovat aktivoituneet metsäpalojen takia. Inarin Muddusjärvellä on metsäpalon takia lähtenyt liikkeelle satojen vuosien ikäinen dyyni. Uudestaan aktivoituneita dyynejä on myös mm Enontekiön Hietatievoilla ja Pöyrisjärvellä . Dyynien aktivoituminen liittyy luultavasti myös rannikolla lampaiden laidunnukseen ja Lapissa poron laidunnukseen. Laiduneläimet syövät maaperää sitovan kasvillisuuden pois. Puiden kaataminenkin voi edistää dyynien liikkeelle lähtöä.
Dyynien tutkimus

Dyynejä on suomessa tutkittu muun muassa geologian ja luonnonmaantieteessä geomorfologian näkökulmasta, minkä lisäksi ne voivat olla kiinnostavia myös esimerkiksi kasvitieteen tutkimuskohteena. Dyynejä koskevaa tutkimusta ovat Suomessa tehneet esimerkiksi luonnonmaantieteilijät Toive Aartolahti ja Matti Seppälä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen dyynit Wikimedia Commonsissa
Suomalaisia dyynialueita Retkipaikka.fi
Suomen asevelvollisuuden historia

Todistus asevelvollisen osallistumisesta kertausharjoituksiin vuonna 1897. Todistuksesta ilmenee painettuna hallintokieli ruotsi, koulutuskieli suomi ja Venäjän keisarillinen vaakuna.
Varsinainen asevelvollisuus tuli Suomessa käyttöön säätyvaltiopäivien vuonna 1878 säätämällä lailla. Vuonna 1901 keisari Nikolai II päätti kaksi vuotta aikaisemmin antamansa helmikuun manifestin perusteella liittää Suomen armeijan Venäjän armeijaan, asiaa koskeva laki hyväksyttiin vuoden 1900 valtiopäivillä. Venäläistämispolitiikan vastustajat Suomessa pitivät päätöstä kuitenkin perustuslain vastaisena ja organisoivat kutsuntalakkoja. Suomen sisällissodan aikana molemmat osapuolet palauttivat asevelvollisuuden, ja Suomi on tämän jälkeen perustanut puolustusratkaisunsa asevelvollisuusarmeijan varaan.
Asevelvollisuus

Vuonna 1870 keisari määräsi asevelvollisuuden käyttöön otettavaksi Venäjällä. Asepalveluksen pituudeksi tuli 6 vuotta (arvalla valituille, ei kuitenkaan papeille eikä opiskelijoille). Venäjän sotaministeri Dmitri Miljutinin vastustuksesta huolimatta Suomeen säädettiin kuitenkin erillinen asevelvollisuus – tätä koskeva laki hyväksyttiin vuonna 1878.
Suomen asevelvollisuuslakia valmisteltaessa laissa ei mainittu valtiota (Venäjää) vaan velvollisuus puolustaa isänmaata. Oman armeijan uskottiin myös vähentävän venäläisten joukkojen määrää Suomessa. Joukkojen virkakielenä oli ruotsi, opetuskielenä suomi ja komentokielenä venäjä.
Yleistä pelkoa suomalaisten joukkojen käyttämisestä Venäjän sotiin kaukomailla vähennettiin säätämällä, että suomalaisia joukkoja sai käyttää vain kotimaassa. Vain Suomen kaarti sai toimia Venäjällä ja ulkomailla. Kuitenkin tavaksi tuli, että vuosittain yksi tarkk’ampujapataljoona osallistui valtakunnallisiin harjoituksiin Krasnoje Selossa.
Suomessa asevelvollisuusajaksi tuli vain 3 vuotta ja joukkoihin arvottiin kutsunnoissa 10 % ikäluokasta, Venäjällä 26 %. Vakinaisesti aseissa oli 4 000 ja reservissä 12 000 miestä. Lisäksi kaikki muut miehet osallistuivat kolmena perättäisenä kesänä kuukauden mittaisiin reservin harjoituksiin, minkä jälkeen he toimivat nostoväkenä. Tällaista järjestelmää Venäjällä ei ollut. Venäjän suhtautuminen Suomen sotaväkeen oli kaksijakoinen. Toisaalta se piti hyvänä Suomen osallistumista valtakunnan puolustukseen, toisaalta se pelkäsi, että isompi suomalainen armeija olisi kapinauhka. Kapinauhkaa lievennettiin siten, että suomalaiset joukot muodostivat ainoastaan ratsu- ja jalkaväkeä. Tykistö ja pioneerijoukot olisi saatu Suomeen sijoitetuilta venäläisiltä joukoilta.