stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katana
Aitoustodistus, origami > Japanin opetusministeriö

Japanin opetusministeriö myöntää papereita ainoastaan kulttuurillisesti todella merkittäville miekoille. Näitä miekkoja on Japanin ulkopuolella todella vähän, vain muutama kappale. Nämäkin terät ovat yleensä lahjoituksia organisaatioille tai henkilöille. Näiden miekkojen myynti on käytännössä mahdotonta.
todistukset:
Jūyōbijutsuhin – ”Tärkeä taide-esine”
Jūyōbunkazai – ”Tärkeä kulttuuriperintöesine”
Kokuhō – ”Kansallisaarre”
Markkinoilla miekat, joilla on jonkinlainen todistus, ovat paljon arvostetumpia kuin miekat, joilla mitään todistusta ei ole. Todellista päänvaivaa aiheuttaa miekkojen signeeraus (mei), koska jostain syystä varsinkin vanhempia miekkoja on nimetty toisten seppien nimillä (gimei), varsinkin tunnettujen. Vähemmän tunnettujen seppien miekoissa ei tätä ongelmaa yleensä ole. Jotkin oppilaat saattoivat signeerata miekan kunnioituksesta omaa opettajaa kohtaan tämän nimellä.
Aitoustodistus, origami > Sovitteiden todistukset

Nihon tōsōgubijutsukan, Japanin sovitemuseo, on nykyisin jo toimintansa lopettanut organisaatio, joka arvosteli miekkojen sovitteita (tōsōgu, kodōgu tai kokonainen koshirae). Se myönsi todistuksia myös miekoille. Vaikka järjestö ei enää ole toiminnassa, pidetään sen antamia todistuksia korkeassa arvossa keräilijöiden keskuudessa.
Todistukset:
Bunkashiryō – ”kulttuuriesine”
Tokubetsubunkashiryō – ”erityiskulttuuriesine”
Yūshūbunkazai – ”erinomainen kulttuuriperintöesine”
Aitoustodistus, origami > Seppien arviointi

Myös japanilaisille sepille on tehty oma ”arvosteluasteikkonsa”. Vaikka nämä eivät olekaan samanlaisia todistuksia kuin miekoilla, niitä käytetään paljon japanilaisten miekkojen keräilijöiden keskuudessa. Nämä asteet perustuvat Matsuo Fujishiron kaksiosaiseen teokseen Nihon-tōkō jiten. Fujishiro luokitteli Kotō-, shintō- ja shinshintō-aikakausien sepät. Tämä luokittelu on seppäkohtainen, miekkojen kohdalla miekkakohtainen. Fujishiro arvosteli ainoastaan parhaimmat sepät, joten pelkästään pääsy listalle merkitsi todellista taitoa. Fujishiro antoi myös yksityisiä papereita miekoille.
Asteet:
Chūsaku – ”keskinkertainen laatu”
Chūjōsaku – ”ylempi keskinkertainen laatu”
Jōsaku – ”hyvä laatu”
Jōjōsaku – ”ylempi hyvä laatu”
Saijōsaku – ”paras laatu”
Katanan asema

Useat katanaan liittyvät rituaalit ja uskomukset kuvaavat sen pyhää asemaa omistajalleen. Katanaa esimerkiksi säilytettiin telineessään aina leikkaava pinta ylöspäin, jotta henget pääsisivät laskeutumaan terään lepäämään. Sellaiset asiat kuin katanan huotran, saya, koskettaminen tai aseen yli astuminen koettiin tilanteesta riippuen joko vakavana loukkauksena aseen kantajan kunniaa kohtaan tai suoranaisena uhkauksena.
Katanan osat

Saya eli katanan huotra on perinteisesti valmistettu magnoliasta (magnolia pomus) ja miekan kourain, tsuka, on päällystetty rauskunnahalla (same) ja silkki-, puuvilla- tai nahkapunoksella (itō). Punontaa kutsutaan nimellä tsukamaki. Kouraimen ja terän välissä oli väistin eli tsuba, jonka koristeluun käytettiin paljon aikaa 1700-luvun loppuvaiheesta nykypäivään. Väistimen paikka myös osiltaan määritti miekan painopisteen, riippuen sen painosta. Kuitenkin enemmän vaikutti terän kaarevuus ja sen oheneminen kärkeä (kissaki) kohden. Normaali tsuba painaa 80–120 grammaa. Kahvaa pitivät kangaspunoksen lisäksi koossa metalliset pannat: fuchi etuosaa ja kashira takaosaa. Niiden koristelut muodostivat aina yhteenkuuluvan parin. Lisäksi kourainpunoksen alle tuli punoksesta riippuen yksi tai kaksi koristeellista menukia kahvan molemmin puolin estämään otteen liukumisen kahvalla. Kaikissa kahvoissa ei välttämättä ole menukeja lainkaan tai vain yksi. Menukien paikka on yleisesti kahvassa sormien puolella, mutta muitakin tapoja on, esim. menuki keskellä kahvaa tai menukien paikkojen vaihtaminen ristiin (yagyu-tyyli).
Togishi

Katana teroitetaan kiillottamalla. Japanilaisten terien kiillottamista kutsutaan nimellä tôgi, jonka suorittaa tôgishi, koulutettu kiillottaja. Kiillottaminen myös hidastaa terän ruostumista ja tuo esille takomisessa ja karkaisussa syntyneitä aktiivisuuksia (hataraki, nie, hamon, yms.). Sana kiillotus on osiltaan harhaanjohtava, koska huonokuntoisten terien geometria pitää ”leikata” uudelleen ja terä pitää myös teroittaa.
Togishi > Togishin välineet

Katana kiillotetaan, ajasta riippuen, n. 5–13 vesihiomakivellä, joista kolme viimeistä on ns. peukalokiviä. Terän hamara ja lappeet (pois lukien ha) ”kuullotetaan” migakibôlla eli kovametallisella tangolla, joka hieman tummentaa terää ja parantaa sen ruosteenkestävyyttä. Terä yleensä viimeistellään nuguilla (jap. ”pyyhkiä”), eli terään pyyhitään metallihioketta, joka tuo esille terän takomakuvion aktiivisuutta ja osiltaan estää ruostumista. Nugui on yksi vaativimmista togishin osa-alueista ja väärintehtynä pilaa päivien työn.
Togishi > Togishin lyhyt historia

Ennen 1600-lukua terät saivat vain ns. shiratogi-tasoisen kiillotuksen, jossa kiillottaminen lopetettiin kuudennen kiven kohdalla. Näissä terissä näkyy ainoastaan karkaisurajan (hamon) häilyvä raja. Myöhemmin, kun siviilit alkoivat omistaa teriä, alalle alkoi tulla rahaa ja miekkojen käyttötarpeen laskiessa sepillä oli myös aikaa kiillottaa terät paremmin ja kehittää taitojaan. 1800-luvun lopulla keksittiin ns. hadori-kiillottaminen, jossa on tavallinen shiratogi-kiillotus viimeistellään hazuya- ja hizuya-kivillä, jotka tuovat hadan ja hamonin paremmin esille. Hadorin tunnistaa muun muassa valkoisesta pilvimäisestä hamonista. 95 % nykypäivänä kiillotetuista teristä on tehty hadori-tyylillä. Hadori on todella näyttävä, mutta liian voimakkaasti tehtynä se peittää alkuperäisen hamonin.
Togishin ammatti vaatii 12 vuoden koulutuksen. Työ on todella vaativaa niin henkisesti kuin fyysisesti. Vääränlaisella tekniikalla voi pilata terän pysyvästi. Yleisesti nykypäivänä (2009) jonotusaika togishille on 14 kuukautta.
Ammattilaiselta kuluu katanan mittaisen terän oikeaoppiseen kiillottamiseen terän kunnosta riippuen suunnilleen 70–80 tuntia eli n. 10 päivää. Amatöörien ei pidä yrittää kiillottamista japanilaisiin teriin, koska kiillottamisessa poistetaan metallia, eikä sitä enää saada takaisin. Tästä voidaan päätellä että paljon käytettyjä teriä ei enää ole olemassa, koska ne ovat kuluneet olemattomiin kiillottamisen vuoksi.
Tavanomaisilla hiomapapereilla voi saada peilimäisen kiillon, mutta mitään aktiivisuuksia ei esiinny jos terä on kiillotettu väärin. Hiomapaperi myös pyöristää terän linjoja. Hyvin kiillotetun terän linjat ovat ehdottoman suorat ja terävät.
Katana nyt

Urheilulaji kendo (japanilainen miekkailu) käyttää edelleen bambuliuskoista koottua suoraa katanaa muistuttavaa harjoitusmiekkaa (shinai), ja pitemmälle edistyneet oppilaat harjoittelevat parikatoja puisen harjoittelumiekan lisäksi aidoilla, mutta teroittamattomilla miekoilla. Muita japanilaiseen miekkailuun keskittyviä traditionaalisia harjoitusmuotoja ovat muun muassa iaido, jodo ja kenjutsu, joissa myös käytetään puumiekan (bokken, bokuto) lisäksi teroittamatonta miekkaa. Miekanvedon harjoittelussa eli iaidossa harjoittelijalla saattaa olla teroitettu miekka harjoitteluvälineenä. Pariharjoittelu terävällä miekalla on paitsi harvinaista myös hyvin vaarallista. Leikkausharjoittelu terävällä miekalla, eli tameshi-giri, jossa leikataan miekalla rullaksi käärittyjä ja kosteita ruokomattoja, on Suomessakin yleistä.
Kirjallisuutta

Kanzan Sato: The Japanese Sword.  Kodansha Europe Ltd, 1983.  ISBN 0-87011-562-6
Victor Harris: Cutting Edge: Japanese Swords in the British Museum.  British Museum Press, 2004.  ISBN 0-7141-2419-2
Kokan Nagayama: The Connoisseur's Book of Japanese Swords.  Kodansha Europe Ltd, 1998.  ISBN 4-7700-2071-6
John Yumoto: The Samurai Sword: Handbook.  Tuttle Publishing, 1958.  ISBN 0-8048-0509-1
Leo Kapp; Hiroko Yoshihara; Yoshindo Yoshihara: Modern Japanese Swords and Swordsmiths.  Kodansha Europe Ltd, 2002.  ISBN 4-7700-1962-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hanami Web - Katana (englanniksi)
Katana Aoi-Art.com (englanniksi)
Japanilainen miekka, Hakkapeliitta, 03.01.1939, nro 1, s. 34, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Japanilainen miekka - samurain sielu, Ilta-Sanomat, 07.01.1939, nro 5, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Edo-kauden koshirae (tarkoittaa että terää on varustettu täydellä miekkavarustuksella - tsuba, tsuka, saya, sageo jne...)
Katanan kahva eli tsuka
CAS iberia/Hanwei mid and high end swords
Tyypin 98 shin-guntō, standardeilla sovitteilla
Katanan terän osat:
kissaki = kärki
yokote = viiltoreuna
hamon = karkaisulinja
shinogi = lape
shinogi-ji = säilä
hira = veriura
ha = leikkuureuna
mune = hamara
munemachi = hamaran takareuna
hamachi = terän takareuna
nakago = ruoti
mei = signeeraus
mekugi-ana = kahvan kiinnitysreikä
nakago-jiri = ruodin pää
Monouchi
Nakago
Keltakerttuli

| Keltakerttuli |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttulit Parulidae
Suku::  Loistokerttulit Setophaga
Laji::  petechia
Kaksiosainen nimi
 Setophaga petechia  (Linnaeus, 1766) 
Synonyymit
 Dendroica petechia 

Katso myös
   Keltakerttuli Wikispeciesissä   Keltakerttuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltakerttuli (Setophaga petechia) on kerttulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Keltakerttuleita pesii Pohjois-Amerikassa. Talvehtimisalueet sijaitsevat Väli-Amerikassa ja Etelä-Amerikan pohjoisosissa. Euroopassa laji on harvinainen harhailija, jota tavataan lähinnä syyskuun lopussa ja lokakuussa.
Olivia Gebhard

| Olivia Gebhard> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Lilja Olivia Gebhard
Syntynyt: 23. marraskuuta 1897 San Francisco
Kuollut: 24. heinäkuuta 1976 (78 vuotta) Helsinki
Ammatti:  laulaja, näyttelijä, teatteriohjaaja
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Nikin Viivi
Merkittävät roolit:  Martta Niskavuori (Niskavuoren naiset) Lotinanpellon Lilja (kupletteja esittänyt hahmo jatkosodan rintamalla)
Lilja Olivia Gebhard (23. marraskuuta 1897 San Francisco – 24. heinäkuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen laulaja, näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hänen ensisijaisia tyylilajejaan olivat ooppera ja operetti. Jatkosodan aikana hän esiintyi rintamalla kuplettitaiteilijana. Gebhardin 1920-luvulla urjennut näyttämöura päättyi kuuroutumiseen toisen maailmansodan jälkeen.
Elämä ja ura > Lapsuus ja nuoruus

Olivia Gebhardin vanhemmat olivat liikemies Johan Gebhard (1867 Toholampi – 1925 Keuruu) ja Maria Liisa Nikki (1873 Kello – 1945 Helsinki). Hänen isänsä suku oli kuulu Suomen talous- ja taidepiireissä. Hänen äitinsä isä puolestaan oli varakas tilallinen Jaakko Erkinpoika Nikki (1832–1902). Johan "John" Gebhard ja Maria "Mary" Nikki vihittiin avioon San Franciscossa 1896. Pariskunnan lapsista vain Olivia jäi eloon. Perhe muutti Alaskaan, jossa Olivia kävi lastenkoulua intiaanilasten kanssa.
Jaakko Nikki jätti jälkeensä suuren maatilan. Äiti Maria palasi Kelloon Olivian ollessa viisivuotias, isä Johan seurasi perässä vuonna 1908. San Franciscon maanjäristys keväällä 1906 oli tuhonnut Gebhardien sikäläisen omaisuuden. Kolmihenkinen perhe asettui Nikin maatilalle ja perheen tytärtä alettiin kutsua Nikin Viiviksi. Suomen sisällissodassa Nikin Viivi oli mukana huolto- ja ensiaputehtävissä valkoisten puolella. Hän valmistui ylioppilaaksi Oulun Suomalaisesta yhteiskoulusta 1918, minkä jälkeen hän opiskeli Helsingin Konservatoriossa 1918–1921. Häntä opettivat Aino Ackté, Emmy Achté, Olga Poppius ja Simo Kaario.
Nikin tila oli myyty paikallisille Isohätälän isännille sisällissodan jälkeen ja Gebhardit olivat muuttaneet Keuruulle. Perheellä oli varaa kouluttaa ainoaa tytärtään: Olivia Gebhard teki opintomatkoja Itävaltaan ja Ranskaan 1921–1925 sekä Italiaan ja Saksaan 1927–1928.
Elämä ja ura > Taiteellinen ura

Olivia Gebhard työskenteli kiinnitettynä näyttelijänä Tampereen Teatterissa 1925–1926. Sittemmin kiinnityksiä oli useita: Helsingin Kansanteatteri 1929–1930, Lahden Teatteri 1934–1935, Kotkan Maakuntateatteri 1936–1937, Eränäyttämö r.y. 1940 ja Aunuksen Teatteri 1942–1943. Vuosina 1941–1942 Gebhard johti Lahden Työväen Teatteria.
Gebhardille kertyi kiinnitysten ohella vierailuja paitsi näyttelijänä, teatteriohjaajana ja laulajana, myös kapellimestarina ja lavastajana kaikkiaan noin 300 paikkakunnalla, kuten Kemijärvi, Äänislinna eli Petroskoi, Syväri ja Wien. Vuosina 1926–1927 hän työskenteli vierailevana taiteilijana Suomalaisessa Oopperassa ja vuonna 1931 hän vieraili Koiton Näyttämöllä. Vuonna 1936 Gebhard oli mukana Bror Niskan kiertueella ja Jurkan kiertueella.
Jatkosodan aikana Gebhard antoi rintamasotilaille viihdytyskiertueen. Erityisen suosituksi kohosi hänen roolihahmonsa Lotinanpellon Lilja, joka esitti Matti Jurvan, Alfred Tannerin ja Pallen kupletteja.
Uransa varrella Gebhard näytteli monia operettien pääosia, kuten Mustalaisruhtinattaren yli sata kertaa. Hän näytteli myös Margaretan roolin Goethen murhenäytelmässä Faust ja talonpoikaistyttö Micaëlan roolin Georges Bizet’n oopperassa Carmen. Gebhardilla oli Martan rooli Hella Wuolijoen draamassa Niskavuoren naiset ja Loviisan rooli näytelmässä Niskavuoren leipä.
Aikalaiskriitikot pitivät Gebhardia alkuun liian viihteellisenä näyttelijänä. Uransa loppuvaiheessa hän sai myönteisiä arvioita Niskavuori-rooleistaan. Vuonna 1939 muusikko Heikki Klemetti arvioi Gebhardin laulutaitoa erittäin myönteisesti.
Liikemiesperheen tytär ei kaihtanut kaupallisuutta. Gebhard kirjoitti hupinäytelmän Kultainen kissa vuonna 1932 ja mainosti sen käsiohjelmassa muun muassa hygieniatuotteita ja esitteen valmistanutta kirjapainoa.
Taiteilijanuran jälkeen

Gebhardin kuuroutuminen alkoi helsinkiläisessä radiotehtaassa vuonna 1940 ja sotarintaman aggressiivinen äänimaisema pahensi vammaa. Hän joutui luopumaan taiteellisesta urastaan heti sodan päätyttyä, jolloin hän oli vasta alle 50-vuotias. Gebhard alkoi toimia aloittelevien näyttämötaiteilijoiden mesenaattina; hän oli merkittävänä tukena muun muassa Eeva-Kaarina Volaselle. 1950-luvulla Gebhard työskenteli talonmiehenä ja koiran kasvattajana. Varoillaan hän tuki muun muassa näyttelijöiden vanhainkodin eli Thalian Torpan perustamista. Runsaskätiset lahjoitukset johtivat talousvaikeuksiin, joista hän selviytyi muun muassa pitämällä alivuokralaisia. Thalian Torppa sai sittemmin lahjoituksia Gebhardin jäämistöstä.
Gebhardin huoneteatteri

Gebhard piti noin viidenkymmenen neliömetrin kokoista huoneteatteria kodissaan Helsingin Lauttasaaressa vuosina 1955–1957. Avajaiskappaleena oli Patrick Hamiltonin jännitysnäytelmä Kaasuvalo. Tilat olivat tarkoitukseensa sopimattomat, joten teatteri oli lakkautettava viranomaistarkastuksen jälkeen.
Muuta

Olivia Gebhard avioitui näyttelijä Keijo Seppäsen kanssa 1937. Äkkirakkaudesta alkanut taiteilijaliitto päättyi eroon 1946. "Kaunis hän oli ja kiltti, mutta liiaksi boheemi ja liian nuori", Gebhard analysoi epäonnistunutta avioliittoaan Seppäsen kanssa.
Aiheesta muualla

Encore: Olivia Gebhard
Näyttelijäliiton ansioituneet jäsenet: 1973 Gebhard Olivia (Arkistoitu – Internet Archive)
Museoviraston Kuvakokoelmat / Olivia Gebhard (Arkistoitu – Internet Archive)
Kysymuseolta.fi: Olivia Gebhard viihdytyskiertueella rintamalla. Kuva: Teatterimuseon arkisto.
Keltainen tee

Ehkä tunnetuin keltainen tee, Jun-vuoren hopeaneulaset (Junshan Yinzhen, Hunan).
Keltaista teetä Hunanin maakunnasta.
Keltaista teetä Anhuin maakunnasta (Huoshan Huangya).
Eteläkorealaista keltaista teetä (hwangcha).
Keltainen tee (kiin. 黃茶, pinyin: huángchá) on harvinainen ja arvostettu teetyyppi, jota tuotetaan pieniä määriä erityisesti Kiinan Hunanin, Sichuanin ja Anhuin maakunnissa, jossain määrin myös Etelä-Koreassa. Keltainen tee on ollut tunnettu satojen vuosien ajan, ja alkujaan sitä valmistettiin Kiinan keisarille. Teelehdet saavat valmistukseen kuuluvan vähäisen hapetuksen aikana kellertävän sävyn, mistä teemuoto on saanut nimensä.  Keltaisen teen syntyminen ajoittuu Ming-dynastian teekulttuurin kulta-aikaan 1500-luvun lopulla, jolloin teevalmistusmenetelmät kehittyivät ja useimmat nykyiset teetyypit saivat alkunsa.
Teekirjallisuudessa on toisistaan poikkeavia kuvaksia keltaisen teen valmistusmenetelmästä. Eräs kuvaus on seuraavanlainen: Keltaista teetä varten kerätään teepensaan kärkisilmuja ennen kuin ne muodostavat nukkapintaa. Lehdet nuudutetaan vihreän teen tavoin ja kuumennetaan pannuissa, välillä käsin sekoittaen. Lehdet levitetään kostean kankaan alle säästä riippuen 4–10 tunniksi. Tällöin teelehdet lämpenevät ja hapettuvat, kehittävät aromikkuuttaan ja saavat kellertävän värisävyn. Lehtiä kuivataan vielä 10–20 minuuttia 110–120 °C:een lämpötilassa, jolloin niiden kosteus putoaa alle viiteen prosenttiin. Lopuksi teelehdet lajitellaan ja pakataan.
Ehkä kuuluisin keltainen tee on nimeltään Junshan Yinzhen (suom. Jun-vuoren hopeaneulaset tai Keisarin vuoren hopeaneulaset). Aitoa Junshan Yinsheniä valmistetaan pieniä määriä Hunanin maakunnan Dongtingjärven pienessä saaressa kasvavista Jun Shan Qun Ti Zhong -kannan teepensaista, joiden kärkisilmut poimitaan huhtikuussa tätä teetä varten.
Keltaista teetä haudutetaan esimerkiksi 70 °C lämpöisessä vedessä 5–8 minuuttia. Usein teepaketissa on tai teemyymälästä saa kullekin teelaadulle suositellut täsmällisemmät haudutusohjeet. Väriltään teejuoma vaihtelee vaalean keltaisesta keltaruskeaan. Maultaan keltaista teetä kuvataan pehmeäksi, hunajaisen samettiseksi ja vehnäiseksi.
Aiheesta muualla

The Top Ten: #8 Junshan Yin Zhen, Silver Needle Yellow (englanniksi) (theteastylist.com)
Yellow tea (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (rishi-tea.com)
Keltajänönmukula

| Keltajänönmukula |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Boletales
Heimo::  Rhizopogonaceae
Suku::  Jänönmukulat Rhizopogon
Laji::  luteolus
Kaksiosainen nimi
 Rhizopogon luteolus  Fr. 
Katso myös
   Keltajänönmukula Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltajänönmukula (Rhizopogon luteolus) on pallomainen, maan alta pinnalle nouseva jänönmukuloihin kuuluva sienilaji. Sieni on kellanruskea ja kyhmyinen. Sienen pinnalla on kosketettaessa tummuvia ruskeita rihmastojänteitä. Malto haisee valkosipulilta. Sieni kasvaa havumetsissä mäntyjen alla melko yleisenä.
Sieni on tunnettu aikaisemmin nimillä ”kellertävä jäniksentryffeli” ja ”kellertävä jänönmukula”.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Keltajänönmukula (Rhizopogon luteolus)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Rhizopogon luteolus:  Wikidata: Q6664472  Wikispecies: Rhizopogon luteolus  APNI: 135415  AusFungi: 60026653  BioLib: 323230  CoL: 4SD8Z  EoL: 1030058  EPPO: RHZGLU  Fungorum: 158299  GBIF: 2524248  iNaturalist: 384119  IRMNG: 11169582  MycoBank: 158299  NatureServe: 2.1086128  NBN: NHMSYS0001496336  NCBI: 85970  NZOR: 043827e4-9cb0-4be8-8b8f-7640d32aace2  Observation.org: 14939  Open Tree of Life: 655824  Laji.fi: MX.236304
Ellsworth Kelly

Ellsworth Kelly helmikuussa 2008.
Ellsworth Kelly (31. toukokuuta 1923 Newburgh, New York – 27. joulukuuta 2015) oli yhdysvaltalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä, joka kuului maansa tunnetuimpiin minimalisteihin.
Kelly opiskeli Pratt Institutessa Brooklynissä vuosina 1941–1943 ennen joutumistaan palvelukseen toisessa maailmansodassa.
Sodan jälkeen Kelly täydensi opintojaan School of the Museum of Fine Artsissa Bostonissa ja École des Beaux-Artsissa Pariisissa. Hänen ensimmäinen oma näyttelynsä pidettiin vuonna 1951, ja hän toimi vuodesta 1974 Yhdysvaltain Taiteiden ja kirjallisuuden akatemian jäsenenä.
Suomessa

Ellsworth Kelly osallistui Ars 83 -näyttelyyn neljällä suurikokoisella maalauksellaan Kaari XI (1974), Punainen paneeli (1980), Tumma siniharmaa (1980) sekä Diagonaali ja paneeli XIV (1982).
Aiheesta muualla

Ellsworht Kellyn muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  KulturNav  Museum of Modern Art  National Gallery of Canada  Photographers' Identities  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Keihäsantilooppi

| Keihäsantilooppi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Onttosarviset Bovidae
Alaheimo::  Hevosantiloopit Hippotraginae
Suku::  Oryx
Laji::  gazella
Kaksiosainen nimi
 Oryx gazella  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Keihäsantilooppi Wikispeciesissä   Keihäsantilooppi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keihäsantilooppi (Oryx gazella) on eteläisessä Afrikassa elävä suurisarvinen antilooppilaji. Aiemmin itäafrikkalanen beisa luettiin osaksi samaa lajia (jota kokonaisuudessaan on kutsuttu beisaksi) sen alalajina, mutta nykyisin keihäsantilooppi ja beisa katsotaan erillisiksi lajeiksi Oryx gazella ja Oryx beisa.
Koko ja ulkonäkö

Keihäsantiloopi ovat 180–195 sentin pituisia ja 180–240 kilon painoisia. Niillä on jopa 150-senttiset suipot sarvet. Ruumis on lihaksikas ja paksun kaulan ptäällä on harja. Korvat ovat leveät ja kärjestä pyöristyneet. Beisan häntä on pitkä ja se päättyy mustaan karvatupsuun.  Ruumiin väri vaihtelee ruskeankeltaisesta ruskeaan. Naama on mustan ja valkoisen kirjava. Selässä ja hieman vatsan yläpuolella on musta viiva. Vatsa on valkoinen. Melko hoikissa jaloissa vuorottelee musta ja valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keihäsantiloopeja elää Namibiassa, Botswanassa ja Etelä-Afrikassa. Ne elävät aavikoilla, puoliaavikoilla sekä kuivilla ja avoimilla savanneilla. Laji ei ole välittömässä vaarassa.
Elintavat

Keihäsantiloopit elävät tyypillisesti korkeintaan 20 yksilön laumoissa. Sadekautena ne voivat kokoontua hyville ruokamaille jopa satojen yksilöiden laumoiksi. Lauma koostuu yleensä hallitsevasta naaraasta, useista muista aikuisista naaraista ja niiden poikasista. Laumassa on myös yksi hallitseva uros. Johtajanaaras johtaa laumaa hyville ruokamaille ja uros seuraa lauman hännillä. Useimmat urokset elävät yksin. Ne perustavat oman reviirin ja yrittävät paritella sinne tulleiden naaraiden kanssa. Urokset kisailevat usein keskenään sarvilla kalistellen parantaakseen asemaansa. Ne haavoittuvat melko harvoin pahasti otteluissaan, vaikka sarvet voisivat tehdä pahaa jälkeä. Hävinnyt alistuu painamalla päänsä alas, asettaa sarvensa pitkin niskaa, kävelee kyyryssä ja heiluttaa häntäänsä.
Ravinto

Keihäsantiloopit syövät mieluiten heinää, mutta ne syövät myös muita ruohovartisia kasveja sekä lehtiä ja silmuja. Vaikka keihäsantiloopin tarvitsee juoda vain harvoin, se juo aina tilaisuuden tullen. Se löytää tarkasti paikat missä on satanut. keihäsantiloopit myös kaivavat vettä kuivuneista joenuomista, kun sitä ei muuten ole tarjolla. Ne saavat vettä myös mukuloista, juurista, hedelmistä ja muista vetisistä kasveista.
Lisääntyminen

Keihäsantiloopit lisääntyvät ympäri vuoden. Hallitseva uros puolustaa keräämäänsä naarashaaremia muilta uroksilta. Koiras paimentaa voittamansa naaraslaumat alueelleen ja parittelee kiimassa olevien naaraiden kanssa. Naaras kantaa poikasta 8,5 kuukautta ja synnytyksen lähestyessä se erkanee laumasta. Naaras pysyy vasan kanssa kuusi viikkoa ennen kuin se palaa laumaan. Vasan väri sulautuu hyvin ruskeaan heinikkoon. Emo imettää poikasta 14 viikkoa jonka jälkeen se on valmis huolehtimaan itsestään. Naaraspuoliset poikaset jäävät synnyinlaumaansa, urokset lähtevät omille teilleen. Naaraat tulevat sukukypsiksi noin kolmevuotiaina, koiraat viisivuotiaina.