stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Järvenpään yhteiskoulu
Historia

Koulu aloitti toimintansa vuonna 1928. Samassa rakennuksessa on toiminut ennen myös Järvenpään lukio, mutta vuodesta 2003 lähtien rakennuksessa on toiminut vain yläaste lukion siirryttyä uusiin tiloihin Lukionkadulle. Vanha yläkoulun rakennus purettiin 2024 kesällä. Yhteiskoulu yhdistettiin läheisen Keskustan koulun kanssa yhtenäiskouluksi vuonna 2009 ja 2019 yhteiskouluun yhdistettiin Juholan koulu.
Vuonna 2023 valmistui uusi uudisrakennus, ja samalla kouluun tuli 300 lisää oppilasta, uudisrakennuksen rakennushankkeen investointibudjetti oli 20,16 miljoonaa euroa (sis. kalusteet, taide ym.).lähde?
Myöhemmin Järvenpään kaupunginhallitus päätti kuitenkin, ettei rakennushanketta toteuteta suunnitellussa laajuudessa talousongelmien takia, vaan peruskorjauksessa vanhaa kansakoulua ei korjata niin laajasti kuin aiemmin suunniteltiin. Uudisrakennuksen laajennusta suurennetaan kuitenkin 2025-2026 aikana. Peruskorjauksen ajankohta on 2025-2028 välillä ja hankkeeseen on varattu noin puolet edellisestä suunnitelmasta.
Kun koko rakennushanke on valmis, koulun tilat on mitoitettu 1100 oppilaalle, ja noin 125 henkilökunnan jäsenelle. Myös Juholan rakennus saatetaan puretaan hankkeen valmistuttua tai muuttaa muuhun tarkoitukseen. Koko rakennushanke on suunniteltu valmistuvan viimeistään 2028 lopulla. Uudisrakennuksen katolla on aurinkopaneelit.
Kohu katsomosta

Uudisrakennuksen liikuntasalin katsomosta nousi kohu, koska sen huomattiin olevan virheellisesti suunniteltu niin, ettei katsomosta nähnyt koko salia. Järvenpään kaupunki myöhemmin siirsi katsomoa eteenpäin, jotta normaalipituinen aikuinen näkee kahdelta alimmalta katsomoriviltä koripallokentän rajat kokonaan. Siirtäminen maksoi noin 10 000-15 000 €.
Koulun osat

Uudisrakennus (Kajo) (luokat 5-9, ruokala, kotitalous, liikunta, hallinto ja yläkoulun luokkatiloja esim. historia, yhteiskuntaoppi, biologia, maantiede ja kielet)
Urheilukadun moduulikoulu (Venho) (luokat 3-5, joustavan perusopetuksen luokkatiloja, ylä- ja alakoulun luokkatiloja)
Juholan yksikkö (luokat 1-2, vaativan tuen- ja alakoulun luokkatiloja)
Järvenpään yhteiskoulun vanha rakennus purettiin keväällä 2024.
Aggregat-rakettisarja

Aggregat-rakettisarja kokovertailussa
Aggregat-rakettisarja olivat raketteja, jotka Saksan asevoimat suunnitteli ja rakensi vuosina 1933–1945. Suunnitelmiin kuului kymmenen A-sarjan rakettia tai ohjusta. Hankkeen onnistunein malli oli A4, joka tunnetaan paremmin nimellä V2-ohjus.
A1

A1 oli rakettisarjan ensimmäinen malli. Sen suunnitteli Wernher von Braun vuonna 1933 Walter Dornbergerin johtamassa tutkimusryhmässä Kummersdorfissa. Raketti oli 1,4 metriä korkea, ja sen lentoonlähtömassa oli 150 kiloa. Moottorina toimi Arthur Rudolphin suunnittelema, alkoholia ja nestemäistä happea käyttävä 3 kN työntävoiman moottori. Raketin vakauttamiseen suunniteltiin käytettäväksi sen nokkaan sijoitettua raskasta pyörivää rengasta, mutta rakenteen epäiltiin aiheuttavan ongelmia nestemäisten ajoaineiden kanssa. Moottorin testaus onnistui, mutta ensimmäisellä testilennolla raketti räjähti laukaisujalustalleen. Mallin todettiin olevan epäluotettava, joten myöhemmistä testeistä luovuttiin ja päätettiin siirtyä kehittelemään mallia A2.
A2

Von Braun suunnitteli myös seuraavan rakettimallin, joka sai nimekseen A2. Pituutta raketilla oli 1,6 metriä ja työntövoimaa 3 kN, jonka tuotti samankaltainen alkoholilla ja nestemäisellä hapella toimiva moottori kuin A1-mallissa. Erona A1:een A2:n vakautti raketin keskelle polttoainetankkien väliin sijoitettu gyroskooppi, joka tekikin raketista vakaamman. A2 painoi tyhjänä 72 kiloa ja sen lentopaino oli 107 kiloa. Ensimmäiset testilennot tehtiin Kummersdorfissa joulukuussa 1934. Kaksi A2-rakettia rakennettiin täysin valmiiksi. Wilhelm Buschin sarjakuvan mukaan Maxiksi ja Moritziksi nimetyt raketit laukaistiin sotilasjohdon todistamana Borkumin saarella Pohjanmerellä 19. ja 20. joulukuuta 1934. Raketit saavuttivat 2,2 ja 3,5 km:n korkeuden.
A3

Seuraava malli A3 laukaistiin 4. joulukuuta 1937. Tarkoituksena oli testata tulevan A4:n  osia. Tämän lisäksi tehtiin vain kolme epäonnistunutta koelaukaisua. Viimeisessä koelaukaisussa 11. joulukuuta 1937 ongelma oli tyypillinen: moottori sammui kesken nousun. Raketti tuhoutui pudotessaan maahan, kun laskuvarjon ei avautunut. Kaikki epäonnistumiset johtuivat kokeellisen inertiasuunnistuslaitteiston puutteellisuuksista sekä rungon ja siivekkeiden suunnitteluvirheistä. Viimeisen koelaukaisun jälkeen A3 hylättiin. Aloitettiin täydellinen uudelleensuunnittelu, jonka tavoitteena oli luoda uusi malli A5. Samalla jatkettiin A4-mallin tarkempaa suunnittelua.
A4

A4 eli V2-ohjus oli loppuun asti suunniteltu malli, joka pystyi lentämään 175 km:n päähän ja 80 km:n lakikorkeuteen. Raketin hyötykuorma oli noin 1000 kg. A4-mallin eri versiot olivat ensimmäisiä ballistisia ohjuksia ja ensimmäisiä aktiivisesti sodankäynnissä mukana olleita laitteita, jotka saavuttivat avaruuden.
Teknisen loikan A3-mallista mahdollisti Walter Thielin täysin uudelleensuunnittelema rakettimoottori, joka tunnettiin A5:nä. Kun kävi ilmeiseksi, että Wernher von Braunin kehittämät laitteet alkoivat soveltua sodankäyntiin, siirsi Walter Dornberger tutkijaryhmän Kummersdorfista Peenemündeen, Usedomin saarelle Itämeren-rannikolle. Siellä kokeet saataisiin salattua paremmin ja tutkimuksille olisi riittävät tilat.
A4 osoittautui teknisesti luotettavaksi, ja vuoteen 1941 mennessä tutkijaryhmä oli laukaissut 70 A4-rakettia. Ensimmäinen, marraskuussa 1942 laukaistu A4 lensi noin 1,6 km:n matkan ja tuhoutui osuessaan veteen. Seuraava koelaukaisu ylsi 11 km:n päähän ennen räjähtämistään. Kolmas raketti laukaistiin 3. lokakuuta 1942, ja se toimi edeltäjiensä tavoin. Se lensi 193 km:n päähän ja saavutti 80 kilometrin lakikorkeuden.
Massatuotanto aloitettiin 1943, ja raketti tuli tunnetuksi Joseph Goebbelsin propagandaministeriön ohjeiden mukaisesti nimellä Vergeltungswaffe 2 (suom. kostoase 2) tai lyhyemmin V-2. Liittoutuneet olivat saaneet aseesta vihiä Puolan vastarinnalta, joka oli nähnyt koelaukaisun Bliznassa Puolassa. Yhdistyneen kuningaskunnan tiedustelupalvelu oli onnistunut hankkimaan myös raketin tekniset tiedot operaatio Most III:ssa.
A4-SLBM

Amerika-ohjelmassa saksalaiset pyrkivät kehittämään ensimmäisen sukellusveneestä laukaistavan ballistisen ohjuksen (SLBMs) amerikkalaisten kohteiden, kuten esimerkiksi New Yorkin pommittamiseen. Käyttöön tarkoitettujen A4-rakettien koelaukaisut tapahtuivat sukellusveneen hinaamalta laukaisualustalta. Nämä vedenalaiset laukaisualustat oli nimetty Bodo Lafferentzin mukaan Lafferentz-koteloiksi. Yksi 300 tonnia painava koekappale rakennettiin ja sitä kokeiltiin Baltiassa U-1053-sukellusveneen hinaamana. Alus katosi kokeiden aikana Bergenissä joulukuussa 1945. Neuvostoliittolaiset joukot kaappasivat kolme Vulcan-telakalla Stettinissä rakennettua 500 tonnin koteloa. U-1053-sukellusveneen hinaamia Lafferentz-koteloita ei löydetty sodan jälkeen.
A4b

Kesällä 1939 Kurt Patt Peenemünden ehdotti, että rakettiin lisättäisiin siivet.  Tavoitteena oli lisätä raketin vauhtia ja kantomatkaa aerodynaamisen nosteen avulla. Hänen ehdotukseensa kuului myös eväammus (Flossengeschoss). Walter Dornberger hyödynsi molempia ideoita suunnitelmissaan  ”Amerikka-raketista”, jotka hän esitteli muistiossaan Adolf Hitlerille 30. kesäkuuta 1940. A4b oli oikeastaan kaksivaiheinen A10/A9-raketti. Kun A9:n kehitysohjelman rahoitusta vähennettiin lokakuussa 1942, von Braun ehdotti siivellisen ”A-4 Bastard”-mallin rakentamista 10. lokakuuta 1944 ja A-4b:n kehitys ja tuotanto aloitettiin. Uusi suunnitelma rahoitettiin A4:ään tarkoitetuilla varoilla. A-4b-raketteja koelaukaistiin tammikuussa 1944.
A5

A5 oli 5,825 metriä pitkä raketti, jonka halkaisija oli 0,78 metriä ja kantokyky 900 kg. Sen moottori tuotti 15 kN nostovoiman. Polttoaineena toimi A4:n tapaan alkoholi ja hapettimena nestehappi, ja A5:tä pystyttiin hyödyntämään useaan kertaan. Ensimmäinen laukaisu tapahtui kesällä 1938 Greifswaldissa Oien-saaressa. Ensimmäinen onnistunut lento tapahtui lokakuussa 1939, kun mallissa kokeiltiin A4:ssa käytettyä ohjainjärjestelmää. A5 saavutti 12 kilometrin lakikorkeuden.
Kehitysasteelle jääneet mallit > A6

A6 oli von Braunin vuoden 1940 alussa tekemä ehdotus uudeksi aseena käytettäväksi raketiksi. A6 olisi ollut paranneltu malli A4b:stä, ja siinä oli tarkoitus käyttää polttoaineena kerosiinia ja hapettimena typpihappoa, joilla saavutettaisiin A4-mallia pidempi kantama. Sodan tilanteen vuoksi suunnitelma ei ollut kuitenkaan realistinen. Raketin nostovoima olisi ollut noin 123 kN, siipien kärkiväli 6,3 m ja kokonaispituus 15,75 m. Joidenkin lähteiden mukaan A6:ta suunniteltiin miehitetyksi, tiedusteluun käytettäväksi raketiksi, joka olisi voinut palata ja laskeutua kiitotielle.
Kehitysasteelle jääneet mallit > A7

A7 oli siivellinen malli, jota ei koskaan saatu täysin valmiiksi. Sitä kehitettiin Peenemündessä vuosien 1940–1943 välillä natsi-Saksan merivoimille Kriegsmarinelle. A7 vastasi A5:tä, mutta sen siipien pinta-ala oli suurempi, 1,621 m². Näin raketti saataisiin liitämään pidemmälle. Vain kahta motorisoimatonta rakettia kokeiltiin niiden lento-ominaisuuksien selvittämiseksi. Valmiin laitteen nostovoima olisi ollut 15 kN, lähtöpaino 1 tonni, leveys 0,38 m ja pituus 5,91 m.lähde?
Kehitysasteelle jääneet mallit > A8

A8:aa valmistettiin Peenemündessä, mutta sitä ei koskaan viimeistelty. Kehitys lopetettiin 1944 sotatilanteen vuoksi. A8:lla olisi ollut 340 kN työntövoima, 22,37 tonnin lentokuorma. Raketin leveys olisi ollut 0,78 m ja korkeus 17 m. A8-mallin suunniteltiin käyttävän varastoitavia polttoaineita kuten typpihappoa ja dieseliä. Polttoainepumpun vetyperoksidi olisi voitu korvata typellä paineistetuilla polttoainetankeilla tai pakokaasuja kierrättävällä pumpulla. Kehitystyötä olisi voitu jatkaa siten, että A8:sta olisi voitu kehittää sukellusveneen perässä hinattavasta Lafferenzen kotelosta laukaistava malli, jolla olisi voitu iskeä New Yorkiin 1 111 kilometrin päästä mereltä.
Kehitysasteelle jääneet mallit > A9

Amerika-ohjelman aikana yritettiin kehittää ensimmäistä pitkän kantaman mannertenvälistä (IRBM) A9/A10-rakettia Pohjois-Amerikan koillisosien kohteiden, kuten New Yorkin, pommittamiseen. Ohjelmassa oli kehitteillä jo sukellusveneestä laukaistava ohjus (SLBM) ja Amerikabomber-pommikone. Työt 100 tonnia painavan, 41 metriä korkean, kaksivaiheisen A9/A10 "Amerikarakete":n (suom. Amerikkaraketti) ympärillä alkoivat kesällä 1940. Kehitystyö kuitenkin keskeytyi lokakuussa 1942 jatkuakseen uudestaan syyskuussa 1944. A9 oli toinen, ylempi vaihe mannertenvälisestä yhdistelmäohjuksesta A9/A10. Se oli paranneltu versio A4:stä, kuten A9 oli A4b:stä. A9 pystyttiin laukaisemaan itsenäisesti tai yhdistettynä A10-malliin.
A9- ja A9/A10-mallien kokeilua varten rakennettiin Peenemündeen testausalusta. Jotta raketin räjähdekuorma saatiin maksimoitua piti etäisyyden kohteeseen – koilliseen Pohjois-Amerikkaan – olla mahdollisimman lyhyt. Tämän vuoksi laukaisualusta suunniteltiin sijoitettavaksi läntiseen Espanjaan tai Ranskaan. Mannertenvälisen (IRBM) A9/A10-raketin arvioitu kantama oli 4 100–5 000 kilometriä ja kokonaislentoaika 35 minuuttia. Raketin ohjauksesta olisi vastannut ensisijaisesti radio-ohjaus, toissijaisesti lentäjä. Elster-operaation epäonnistuttua marraskuussa 1944 saksalaiset suunnittelivat asentavansa Empire State Buildingin pilvenpiirtäjään radiolähettimen, jota olisi voitu käyttää radiomajakkana.
Kehitysasteelle jääneet mallit > A10

A10:n oli tarkoitus olla A9/A10-yhdistelmäohjuksen ensimmäinen vaihe, joka kiihdyttää A9:ää niin, että sen kantama kasvaisi mannertenväliseksi. Tavoitteena oli uudelleen käytettävää raketti, joka erkaannuttuaan A9:stä olisi laskeutunut mereen laskuvarjolla.Testausalusta VII Peenemündessa rakennettiin juuri A10:llä tehtäviä kokeita varten. Ludwig Roth laati alkuperäiset suunnitelmat. Myöhemmin Hermann Oberth työskenteli A9/10:n parissa. A10 suunniteltiin läpimitaltaan 4,12 metriä leveäksi ja noin 20 metriä pitkäksi. Sen alkoholilla ja nestehapella toimivan moottorin tuottama nostovoima olisi ollut 2 300 kN ja palamisaika 55 sekuntia. A10:stä oli olemassa muutama moottorivaihtoehto. Ensimmäisenä suunnitelmana oli rakentaa yksi yhtenäinen moottori, ja toisena yhdistää kuusi A4:n moottoria yhteen suureen palokammioon, josta liekki siirtyi yhteen suureen suuttimeen. Erääseen suunnitelmaan kuului viisi pienempää moottoria.
Kehitysasteelle jääneet mallit > A11

A11:llä oli kahden aikaisemman mallin tavoin mahdollista laukaista satelliitteja. Sodan lopputulos kuitenkin keskeytti raketin kehittämisen. A11:n työntövoima olisi ollut 11,8 meganewtonia, halkaisija 8,10 metriä ja korkeus 25 metriä.
Kehitysasteelle jääneet mallit > A12

A12 jäi suunnitteluasteelle. Sen arvioitu lentopaino olisi ollut 3 500 tonnia, työntövoima 100 meganewtonia, halkaisija 11 metriä ja pituus 33 metriä. A12 oli kaikin puolin samankaltainen kuin myöhemmät Saturn-raketit.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Encyclopedia Astronautica: A1, A2, A3, V2, A5, A7, A8, A9, A10, A11, A9/A10/A11/A12 (englanniksi)
V2 EMW A4b die bemannte Rakete (saksaksi)
http://www.aggregat-2.de/neubau.html – A2 (saksaksi)
3D-kaaviokuva A2:sta
A-4 laukaisualustalla Peenemündessä maaliskuussa 1942
Sulatejuusto

Yksittäispakattuja sulatejuustoviipaleita.
Sulatejuusto on maidon kaseiiniproteiinin, maitorasvan ja veden muodostama emulsio, joka on valmistettu perinteisesti juustosta, voista, sulatesuoloista ja vedestä. Nykyisin valmistetaan myös vähärasvaista sulatejuustoa, joka ei sisällä voita.
Pehmeämpiä sulatejuustoja voidaan käyttää levitteenä. Kiinteämpiä sulatejuustoja myydään suurempina lohkoina tai yksittäispakattuina siivuina. Sulatejuustot sopivat pehmeän rakenteensa vuoksi leivän päällystämisen lisäksi myös esimerkiksi kastikkeiden ja keittojen valmistukseen.
Valmistus

Sulatejuusto valmistetaan kuumentamalla lähtöaineita, jolloin ne sulavat ja emulgoituvat sulatesuolojen vaikutuksesta. Sulatejuuston valmistukseen voidaan käyttää yhtä tai useampaa kypsytettyä juustolaatua. Leikattavissa sulatejuustoissa vesi lisätään tyypillisesti kerralla ja levitettävissä kahdessa osassa.
Sulatesuoloina voidaan käyttää sitraatteja eli sitruunahapon suoloja tai fosfaatteja eli fosforihapon suoloja. Sulatejuustoon voidaan lisätään myös maito- tai herajauhetta, suolaa, mausteita ja väri- tai säilöntäaineita niiden maun, rakenteen, värin tai säilyvyyden parantamiseksi.
Historiaa

Sulatejuusto kehitettiin Sveitsissä vuonna 1911, kun Walter Gerber ja Fritz Stettler kehittivät pidemmän säilyvyyden omaavaa juustoa. He saivat natriumsitraatin ja kuumennuksen avulla muutettua juuston homogeeniseen, juoksevaan muotoon eli sooliksi, josta jäähdyttyä tuli vakaa homogeeninen geeli. Samantyyppinen rakenne löytyy myös fonduesta, jossa sooli saadaan aikaiseksi kuumennuksen ja viinin avulla.
Sulatejuuston valmistus alkoi Yhdysvalloissa vuonna 1917, jolloin J.L. Kraft esitteli cheddarpohjaisen, tölkitetyn sulatejuuston. Norjalainen O. Kavli vuonna 1924. Sulatejuuston valmistus Suomessa alkoi vuonna 1925, jolloin Suomen ensimmäinen sulatejuustotehdas Oy Suomen juusto Ab Lahti aloitti toimintansa. Sen ensimmäinen sulatejuusto oli nimeltään Marathon-herkkujuusto. Valio toi vuonna 1933 markkinoille Emmentalista valmistetun leikattavan Koskenlaskijan ja vuonna 1934 levitettävä Violan.
Voin osuus oli ennen huomattavasti suurempi kuin nykyisin. Levitettävä Viola sisälsi 60 prosenttia rasvaa ja Koskenlaskija 45 prosenttia nykyisen 22 prosentin sijaan. Levitettävää sulatejuustoa kutsuttiinkin ennen voijuustoksi. Voijuustossa oli enää 35 prosenttia rasvaa vuonna 1993.
Käyttö

Sulatejuustoa voidaan käyttää paitsi leivälle, myös ruoanlaittoon. Se voi olla aineksena keitoissa, kastikkeissa ja laatikkoruoissa. Sitä voidaan käyttää myös leivontaan ja esimerkiksi kakkujen kuorrutteisiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sulatejuusto Wikimedia Commonsissa
Soinin kunnanvaltuusto

| Kunnanvaltuusto |
| --- | --- |

Kunta:  Soini
Valtuutettuja:  21
Johto:  Veijo Jousmäki (kd.) (pj.)  Saana Peura (kok.) (1. vpj.)  Antti Piipponen (sdp.) (2. vpj.)
Soinin kunnantalo.
Soinin kunnanvaltuusto on Soinin kunnan ylintä päätösvaltaa käyttävä elin. Valtuustokaudella 2021–2025 valtuustossa on 21 valtuutettua. Keskusta on kunnan suurin puolue kymmenellä paikallaan. Toiseksi eniten paikkoja on Kristillisdemokraateilla, joka on ollut kunnan toiseksi suurin puolue vuosina 1996–2008 ja uudelleen vuodesta 2017.
Nykyisen kunnanvaltuuston puheenjohtajana toimii Veijo Jousmäki, varapuheenjohtajana Saana Peura ja toisena varapuheenjohtajana Antti Piipponen. Soinin kunnanjohtaja on Maija Pihlajamäki.
Koostumus vaaleittain

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
paikkajako ja äänestysaktiivisuus kunnallisvaaleissa
| vaalit | paikat | paikat | paikat | paikat | paikat | paikat | paikat | paikat | äänestys- aktiivisuus |
| vaalit | Kesk. | Kok. | SDP | SKDL Vas. | SMP PS | SKL KD | Muut | Yhteensä | äänestys- aktiivisuus |
| 1968 | 12 | 1 |  | 1 | 7 |  |  | 21 | 69,2 % |
| 1972 | 13 | – | 2 | – | 3 | 1 |  | 19 | 70,0 % |
| 1976 | 14 | 1 | 2 | 1 | 2 | 1 |  | 21 | 75,9 % |
| 1980 | 13 | 2 | 1 | 1 | 2 | 2 |  | 21 | 79,5 % |
| 1984 | 13 | 2 | 1 | – | 3 | 2 |  | 21 | 77,4 % |
| 1988 | 13 | 1 | 1 | 1 | 3 | 2 |  | 21 | 77,4 % |
| 1992 | 12 | 1 | 1 | 1 | 4 | 2 |  | 21 | 71,3 % |
| 1996 | 13 | 1 | – | 1 | 2 | 4 |  | 21 | 67,3 % |
| 2000 | 12 | 2 |  | 1 |  | 5 | 1a | 21 | 66,0 % |
| 2004 | 10 | 2 |  |  |  | 5 | 4b | 21 | 70,3 % |
| 2008 | 11 | 2 | – | 1 | 4 | 3 |  | 21 | 66,2 % |
| 2012 | 11 | 2 | – | 1 | 4 | 3 |  | 21 | 64,9 % |
| 2017 | 11 | 2 | – | – | 3 | 5 |  | 21 | 62,2 % |
| 2021 | 10 | 1 | 1 | – | 4 | 5 |  | 21 | 57,7 % |
a Soini 2001 yhteislista b Valitsijayhdistys Valoa valtuustosaliin ja Soinin sitoutumattomat yhteislista (2) b Vapaa Vasemmisto yhteislista (2)
Lähteet: Tilastokeskus, Oikeusministeriö, Yleisradio
Vihreät asettivat ehdokkaita Soinissa vuosien 1992, 1996, 2000 ja 2017 kunnallisvaaleissa saamatta kuitenkaan yhtäkään valtuustopaikkaa.
Valtuutetut > Kausi 2021–2025

Vuoden 2021 kuntavaaleissa Soinin kunnanvaltuustoon valittiin seuraavat jäsenet:
| Valtuutetun nimi | Puolue | Äänimäärä |
| --- | --- | --- |
| Keisala, Juha-PekkaJuha-Pekka Keisala | Kesk. | 64 |
| Laasala, KariKari Laasala | Kesk. | 46 |
| Akonniemi, TapaniTapani Akonniemi | Kesk. | 41 |
| Laasasenaho, KariKari Laasasenaho | Kesk. | 32 |
| Källi, MikkoMikko Källi | Kesk. | 26 |
| Halla-aho, AnoAno Halla-aho | Kesk. | 25 |
| Vuorenmaa, SuviSuvi Vuorenmaa | Kesk. | 25 |
| Keisala, Maija-LiisaMaija-Liisa Keisala | Kesk. | 25 |
| Lehisalo, HeikkiHeikki Lehisalo | Kesk. | 25 |
| Järvelä, ElinaElina Järvelä | Kesk. | 24 |
| Jousmäki, VeijoVeijo Jousmäki | KD | 43 |
| Peura, LeilaLeila Peura | KD | 26 |
| Apilasaho, AtteAtte Apilasaho | KD | 24 |
| Mäkipelto, TaruTaru Mäkipelto | KD | 21 |
| Rinne, JohannaJohanna Rinne | KD | 17 |
| Väliaho, MarkusMarkus Väliaho | PS | 67 |
| Raitanen, HilkkaHilkka Raitanen | PS | 43 |
| Sillanpää, MarjutMarjut Sillanpää | PS | 30 |
| Sorvali, JariJari Sorvali | PS | 24 |
| Peura, SannaSanna Peura | Kok. | 41 |
| Piipponen, AnttiAntti Piipponen | SDP | 21 |
Soinin kunnanhallituksen puheenjohtaja kaudella 2021–2025 on Juha-Pekka Keisala ja varapuheenjohtaja Markus Väliaho. Hallituksen varsinaisia jäseniä on seitsemän.
Kunnanjohtajat

Luettelo Soinin kunnanjohtajista vuodesta 1999.
Reino Määttä (1999–2013)
Stefan Sundberg (2013–2017)
Juha Viitasaari (2017–2019)
Johanna Rannanjärvi (2019–)
Soinin kunta Etelä-Pohjanmaan hyvinvointialueella

Soini kuuluu koko Etelä-Pohjanmaan maakunnan alueen kattavaan Etelä-Pohjanmaan hyvinvointialueeseen. 23. tammikuuta 2022 järjestetyssä aluevaalissa valittiin Etelä-Pohjanmaan aluevaltuustoon yksi soinilainen, Juha-Pekka Keisala (kesk.). Keisala sai yhteensä 441 ääntä, joista Soinin kunnasta 390 eli 88,4 % äänistä. Kaikkiaan soinilaisia oli ehdolla viisi. Soinin äänestysaktiivisuus aluevaaleissa oli 51,8 %.
Kauhavan kaupunginvaltuusto

| Kaupunginvaltuusto |
| --- | --- |

Kunta:  Kauhava
Valtuutettuja:  43
Johto:  Janne Sankelo (kok.) (pj.)  Annukka Annala (kesk.) (1. vpj.)  Esa Puronvarsi (ps.) (2. vpj.)  Matias Peltonen (sd.) (3. vpj.)
Äänestysprosentti:  60,0 % (2021)
Kauhavan kaupungintalo.
Kauhavan kaupunginvaltuusto on hallintoelin, joka vastaa Kauhavan kaupungin toiminnasta ja taloudesta. Valtuustossa on nykyään 43 jäsentä.milloin?
Kaupunginvaltuuston paikkajako 2021–2025

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
puolue: paikat

| Kesk | 18 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Kok | 10 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| PS | 7 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| SDP | 4 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| KD | 3 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| VL | 1 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Yhteensä | 43 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
Historia

Vuoteen 2008, ennen Alahärmän, Kauhavan, Kortesjärven ja Ylihärmän kuntaliitosta valtuuston koko oli 35 paikkaa ja vuoden 2009 alusta paikkamäärä on ollut 43 paikkaa.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
paikkajako ja äänestysaktiivisuus kunnallisvaaleissa
| vaalit | paikat | paikat | paikat | paikat | paikat | paikat | paikat | äänestys- aktiivisuus |
| vaalit | Kesk. | Kok. | SDP | SKDL Vas. | SMP PS | SKL KD | Muut | äänestys- aktiivisuus |
| 1968  | 11 | 3 | 3 | 4 | 2 | 0 | 2 | 80,0 % |
| 1972  | 12 | 3 | 3 | 5 | 1 | 1 | 2 | 80,4 % |
| 1976  | 16 | 7 | 5 | 5 | 0 | 1 | 1 | 82,9 % |
| 1980  | 16 | 8 | 4 | 4 | 2 | 1 | 0 | 81,8 % |
| 1984  | 16 | 8 | 5 | 3 | 2 | 1 | 0 | 80,5 % |
| 1988  | 17 | 8 | 6 | 2 | 1 | 1 | 0 | 79,4 % |
| 1992  | 18 | 6 | 6 | 2 | 2 | 1 | 0 | 76,4 % |
| 1996  | 19 | 6 | 4 | 2 | 1 | 3 | 0 | 72,3 % |
| 2000  | 19 | 6 | 4 | 1 | 1 | 4 | 0 | 64,9 % |
| 2004  | 19 | 8 | 5 | 0 | 0 | 3 | 0 | 66,4 % |
| 2008  | 21 | 11 | 6 | 0 | 2 | 3 | 0 | 70,6 % |
| 2012  | 21 | 10 | 5 | 0 | 4 | 3 | 0 | 63,0 % |
| 2017 | 20 | 9 | 4 | 0 | 6 | 4 | 0 | 64,6 % |

| 2021 | 18 | 10 | 4 | 0 | 8 | 3 | 0 | 60,0 % |
Valtuuston puheenjohtajat

Veikko Pihlajamäki 1965–1990
Kyösti Virrankoski 1990–1999
Antti Virrankoski 1999–2004
Susanna Haapoja 2005–2009
Jouko Mäkinen 2009–2015
Petri Salo 2015–2017
Janne Sankelo 2017–
Kunnan- ja kaupunginjohtajat

Onni Laipio 1957–1983
Lasse Mäkinen 1983–2008
Harri Mattila 2009–2014
Markku Lumio 2015–2022
Liisa Salo (vt.) 2022–2023
Vesa Rantala 2023–
Kauhavan kaupunki Etelä-Pohjanmaan hyvinvointialueella

Kauhava kuuluu koko Etelä-Pohjanmaan maakunnan alueen kattavaan Etelä-Pohjanmaan hyvinvointialueeseen. 23. tammikuuta 2022 järjestetyssä aluevaalissa valittiin Etelä-Pohjanmaan aluevaltuustoon seitsemän ehdokasta, joiden kotikunta on Kauhava. Valitut ovat Antti Kurvinen (kesk.), Jaakko Niemistö (kesk.), Lasse Ruotsala (kd.) ja Hanna-Liisa Malmi (kd.), Janne Sankelo (kok.), Risto Mattila (ps.) ja Emma Kivikangas (sd.). Kaikkiaan kauhavalaisia ehdokkaita oli 21. Kauhavan äänestysprosentti aluevaaleissa oli 51,3 %.
Aiheesta muualla

Kauhavan kaupunginvaltuusto