stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jean-Marie Gustave Le Clézio
Teokset > Kaunokirjallisuus

Le Procès-verbal, Gallimard, 1963, suom. Raportti Aatamista suomentaja Olli-Matti Ronimus, Tajo, 1965 (Prix Renaudot)
Le Jour où Beaumont fit connaissance avec sa douleur, Mercure de France, L'écharpe d'Iris, 1964
La Fièvre, novelleja, Gallimard, 1965 suom. Kuume, suomentaja Leila Adler. Otava, 1967
Le Déluge, Gallimard, 1966, 288 s.
Terra Amata, romaani, Gallimard, 1967
Le Livre des fuites, romaani, Gallimard, 1969
La Guerre, romaani, Gallimard, 1970
Lullaby, Gallimard, 1970
Les Géants, romaani, Gallimard, 1973
Voyages de l'autre côté, novelleja, Gallimard, 1975
Mondo et autres histoires, novelleja, Gallimard, 1978
Désert, Gallimard, "Le Chemin" , 1980, Autiomaa, suom. Marjatta Ecaré. Otava 1984 (Grand prix de littérature Paul-Morand de l'Académie française)
La Ronde et autres faits divers, novelleja, Gallimard, "Le Chemin" , 1982. ISBN 2-07-021395-1
Le Chercheur d'or, Gallimard, 1985, ISBN 2-07-070247-2
Voyage à Rodrigues, Gallimard, 1986
Printemps et autres saisons, Gallimard, 1989. ISBN 2-07-071364-4
Onitsha, Gallimard, 1991. ISBN 2-07-072230-9 suom. Kaupunki nimeltä Onitsha, suomentaja Annikki Suni, Otava 1994
Étoile errante, Gallimard, 1992. ISBN 2-07-072650-9 Harhaileva tähti, suomentaja Annikki Suni, Otava, 2000
Pawana, Gallimard, 1992. ISBN 2-07-072806-4
La Quarantaine, romaani, Gallimard, 1995. ISBN 2-07-0743187
Poisson d'or, romaani, Gallimard, 1997.
Hasard (suivi d'Angoli Mala), romaani, Gallimard, 1999. ISBN 2-07-075537-1
Cœur brûle et autres romances, Gallimard, 2000. ISBN 2-07-075980-6
Révolutions, romaani, Gallimard, 2003. ISBN 2-07-076853-8
Ourania, romaani, Gallimard, 2005. ISBN 2-07-077703-0
Ritournelle de la faim, romaani, Gallimard, 2008 suom. Alkusoitto. Suomentaja Annikki Suni, Otava 2009.
Histoire du pied et autres fantaisies, novelleja, Gallimard, 2011. ISBN 978-2070136346
Teokset > Esseet

L'Extase matérielle, Gallimard, 1967.
Haï, Skira, "Les Sentiers de la création", Genève, 1971.
Mydriase, kuvitus Vladimir Velickovic, Fata Morgana, Saint-Clément-la-Rivière, 1973 ; lopullinen laitos, 1993. ISBN 2-85194-071-6
Vers les icebergs, Fata Morgana, "Explorations", Montpellier, 1978.
L’Inconnu sur la Terre, Gallimard, 1978.
Trois Villes saintes, Gallimard, 1980.
Le Rêve mexicain ou la pensée interrompue, Gallimard, "NRF Essais", 1988. ISBN 2-07-071389-X
Diego et Frida, Stock, "Échanges", 1993. ISBN 2-234-02617-2 (Diego Riveran ja Frida Kahlon elämäkerta)
La Fête chantée, Gallimard, "Le Promeneur", 1997.
Raga : approche du continent invisible, Le Seuil, "Peuples de l'eau", 2006. ISBN 2-02-089909-4
Ballaciner, Gallimard, 2007. ISBN 978-2070784844
Teokset > Kertomukset

Gens des nuages (Jémia Le Clézion kanssa, valokuvat Bruno Barbey), Stock, "Beaux Livres", 1997.
L’Africain, Mercure de France, "Traits et portraits", 2004. ISBN 2-7152-2470-2
Teokset > Toimitettuja tekstejä

Les Prophéties du Chilam Balam, Gallimard, 1976.
Sirandanes (Jémia Le Clézion kanssa), Seghers, 1990. ISBN 2-232-10327-7
Teokset > Lastenkirjat

Voyage au pays des arbres, Gallimard, "Enfantimages", 1978.
Relation de Michoacan, Gallimard, "Tradition", 1984. ISBN 2-07-070042-9
Teokset > Suomennetut teokset

Raportti Aatamista.  ((Le procès-verbal, 1963.) Suomentanut Olli-Matti Ronimus)  Tajo, 1965.
Kuume. Novelleja.  ((La fièvre, 1965.) Suomentanut Leila Adler)  Otava, 1967.
Autiomaa.  ((Désert: Roman, 1980.) Suomentanut Marjatta Ecaré)  Otava, 1984.  ISBN 951-1-08026-1
Kaupunki nimeltä Onitsha.  ((Onitsha. Roman, 1991.) Suomentanut Annikki Suni)  Otava, 1994.  ISBN 951-1-12114-6
Harhaileva tähti.  ((Étoile errante, 1992.) Suomentanut Annikki Suni)  Otava, 2000.  ISBN 951-1-14510-X
Alkusoitto.  ((Ritournelle de la faim, 2008.) Suomentanut Annikki Suni)  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-23755-6
Kirjallisuutta

Moser, Keith: J. M. G. Le Clézio. A Concerned Citizen of the Global Village.  Lanham:  Lexington Books, 2013.  ISBN 978-0-7391-7205-6  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Ranskalainen Le Clézio on kirjallisuuden uusi Nobelisti (Arkistoitu – Internet Archive). Aamulehti 9.10.2008.
Petäjä, Jukka & Mäkinen, Esa: Le Clézio sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon. Helsingin Sanomat 9.10.2008.
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Giuseppe Sacconi

Giuseppe Sacconi
Giuseppe Sacconi (5. heinäkuuta 1854, Montalto delle Marche – 23. syyskuuta 1905, Collegigliato). Hänet tunnetaan parhaiten Viktor Emanuel II:n monumentin suunnittelijana.
Sacconin isä oli kreivi Luigi Sacconi ja äitinsä Teresa Mazzi. Nuori Giuseppe oli aluksi kotiopetuksessa Montaltossa ja kävi sen jälkeen koulua Fermon kansallisessa sisäoppilaitoksessa, jonka joutui jättämään kesken taloudellisista syistä. Hän kävi sen jälkeen lukiota yksityisoppilaana. Hän alkoi samalla opiskella Fermon taide- ja käsityöinstituutissa. Vuonna 1874 Sacconi muutti Roomaan, jossa hän opiskeli Kuvataideinstituutissa maalausta, kuvanveistoa ja arkkitehtuuria. Tutkinnon suoritettuaan Sacconi työskenteli Rooman Santa Maria di Loretonn kirkon restaurointitöissä ja avusti Manfredo Manfredia Rooman uuden oikeuspalatsin suunnittelukilpailun piirustusten laatimisessa. Sacconi perehtyi antiikin arkkitehtuuriin ja kartoitti pääkaupungin muistomerkkejä ja rakennelmia. Giuseppe Sacconi suunnitteli myös Monzan sovituskappelin sekä Rooman Piazza Venezian Palazzo Assicurazioni Generali -rakennuksen julkisivun. Vuosina 1878-1883 Sacconi johti Sant Emidion katedraalin restaurointia. Sacconi toimi vuosina 1891–1905 Ascolin, Picenon ja Umbrian muistomerkkien ylitarkastajana, ja hän toteutti useita restaurointitöitä näillä alueilla sekä Roomassa.
Viktor Emanuel II:n monumentti

Vuonna 1880 Giuseppe Sacconi meni naimisiin varakkaasta perheestä olleen Luigia Donatin kanssa. Avioliitto antoi hänelle tarvittavan taloudellisen turvan osallistua Viktor Emmanuel II:n muistomerkin suunnittelukilpailuun, joka julistettiin vuonna 1880.
Kilpailun voittajaksi valittiin ranskalaisen Henri-Paul Nénotin ehdotus. Valinnasta syntyi kuitenkin mittava kiista, ja tulos mitätöitiin. Sen jälkeen julistettiin uusi kilpailu, jossa muistomerkin paikaksi päätettiin Capitolium-kukkulan rinne. Kilpailuehtojen mukaan rakennuksessa tuli olla portaikko. Lisäksi esitettävään suunnitelmaan tuli kuulua ratsastajapatsas.
Giuseppe Sacconin ehdotus voitti vuonna 1884 uuden kilpailun. Muistomerkin rakennustyöt aloitettiin 22. maaliskuuta 1885 Sacconin johdolla. Projektista tuli pitkä, sillä Sacconin uusklassinen suunnitelma oli mittasuhteiltaan valtava. Rakennustyömaalla oli lisäksi monia ongelmia. Sacconi ei itse ehtinyt nähdä muistomerkkiä valmiina, sillä hän kuoli vuonna 1905 aivoverenvuotoon. Rakennustyöt jatkuivat Sacconin kuoleman jälkeen G. Kochin ja P.  Piacentin johdolla, ja rakennuksen vihkiäiset pidettiin vasta vuonna 1911.
Kaksoset (Eläinradan merkki)

| Kaksoset |
| --- | --- |

Syntymäaika:  21. toukokuuta - 21. kesäkuuta
Elementti:  Ilma
Laatu:  Muuttuva
Kaksosten symboli
Kaksoset (Gemini) on kolmas niistä Eläinradan merkeiksi kutsutuista sektoreista, joihin Eläinrata vanhastaan, varsinkin astrologiassa jaetaan. Se käsittää alueen 60–90 astetta kevättasauspisteestä itään. Aurinko saapuu tähän merkkiin vuosittain suunnilleen 21. toukokuuta ja siirtyy seuraavaan, Kravun merkkiin kesä­päivän­seisauksena kesäkuun 21. päivän aikoihin.
Merkki on saanut nimensä Kaksosten tähdistöstä, joka 2 000 vuotta sitten sattui liki­pitäen yhteen tämän merkin kanssa. Maan akselin suunnan kiertymisen eli prekession vuoksi merkit eivät kuitenkaan enää vastaa saman­nimisiä tähdistöjä, vaan nykyisin Kaksosten merkki vastaa suunnilleen Härän tähdistöä.
Astrologisten käsitysten mukaisesti nimitystä kaksonen (tai Kaksonen) käytetään varsinkin horoskoopeissa myös henkilöistä, jotka ovat syntyneet Auringon ollessa tässä merkissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaksoset (Eläinradan merkki) Wikimedia Commonsissa
Eläinradan merkit
Oinas | Härkä | Kaksoset | Krapu | Leijona | Neitsyt | Vaaka | Skorpioni | Jousimies | Kauris | Vesimies | Kalat
Otto Lehmuskoski

Otto Vilhelm Lehmuskoski (ent. Lindfors, 10. huhtikuuta 1894 Nurmijärvi – 3. marraskuuta 1983 Mikkeli) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat itsellinen Oskar Vilhelm Lindfors ja Amanda Stråhlman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Klaudia Jouhkin kanssa.
Opinnot

Hän kävi kansakoulun ja Kurkijoen hevoshoitokoulun vuosina 1913–1914. Hän suoritti yksityisesti keskikoulun viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1921. Jääkärialiupseereille järjestetyn upseerikurssin Kadettikoulussa hän suoritti vuonna 1921 ja jalkaväkitykkikurssit Perkjärvellä vuosina 1925 ja 1926 sekä sotilashallinnollisten kurssien 1. jakson vuosina 1929–1930 ja 2. jakson vuonna 1931.
Jääkäriaika

Hän liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 9. marraskuuta 1915 ja sijoitettiin pataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 19. helmikuuta 1916 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vääpeliksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi Uudenmaan rakuunarykmentin 1. eskadroonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Länkipohjassa, Eräjärvellä, Kuhmalahdessa, Sääksmäellä, Pälkäneellä, Lempäälässä, Vesilahdella, missä hän haavoittui lievästi.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hän palveli sisällissodan jälkeen Uudenmaan rakuunarykmentin konekiväärieskadroonassa, josta hän erosi 11. helmikuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin Nurmijärven suojeluskunnan paikallispäälliköksi, josta hän siirtyi 1. marraskuuta 1919 Kurkijoen hevoshoitokoulun tallimestariksi. Hänet nimitettiin 1. huhtikuuta 1920 Hiitolan suojeluskunta-alueen päälliköksi ja 1. heinäkuuta 1921 Sortavalan suojeluskuntapiirin 4:n ja 1. huhtikuuta 1922 Viipurin suojeluskuntapiirin 11. alueen päälliköksi. Viipurin rykmenttiin hänet määrättiin vakinaiseen palvelukseen 19. syyskuuta 1923, missä hän toimi nuorempana upseerina 7. komppaniassa ja myöhemmin joukkueenjohtajana 3. Divisioonan miinanheittäjäkomppaniassa. Viipurin rykmentin nuoremmaksi upseeriksi hänet määrättiin 1. heinäkuuta 1926ja hänet sijoitettiin 8. komppaniaan. Toukokuussa vuonna 1927 hänet siirrettiin jalkaväkitykkijoukkueen johtajaksi ja 3. elokuussa 1928 rykmentin aliupseerikoulun jalkaväkitykkiupseeriksi, josta hänet siirrettiin 12. lokakuuta 1928 Tampereen rykmentin talouspäällikön apulaiseksi ja 20. maaliskuuta 1931 alkaen Vuoksen jääkäripataljoonan ja 1. heinäkuuta 1933 alkaen Mikkelin sotilaspiirin talouspäälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui huoltopäällikkönä Jalkaväkirykmentti 37:ssä ja osallistui taisteluihin Salmissa, Syskyjärvellä, Lemetissä ja Pitkärannassa. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, mutta siirrettiin 13. Divisioonan intendentiksi ja edelleen 8. Prikaatin huoltopäälliköksi. Jatkosotaan hän osallistui Savonlinnan sotilaspiirin huoltopäällikkönä, josta tehtävästä hänet siirrettiin 6. Armeijakunnan intendentiksi ja osallistui taisteluihin Aunuksessa.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän toimi huoltopäällikkönä Jalkaväkirykmentti 7:ssä vuoteen 1949 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi L. Baumgartnerin metsätilan hoitajaksi Kangasniemelle, jota hän palveli vuoteen 1957 saakka.
Luottamustehtävät

Hän toimi Vuoksen jääkäripataljoonan kunnianeuvoston puheenjohtajana vuonna 1933. Savonlinnan Sotilasläänin kunnianeuvoston jäsenenä hän toimi vuonna 1939 ja Jalkaväkirykmentti 7:n kunnianeuvoston jäsenenä vuosina 1946–1948. Mikkelin kaupunginvaltuuston jäsenenä hän toimi vuosina 1947–1948 ja Kangasniemen Reserviupseerikerhon perustajajäsenenä, puheenjohtajana ja kunniapuheenjohtajana hän myös hän toimi.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgewehrführer 23. elokuuta 1916  Gewehrführer 14. elokuuta 1917  Vääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 15. kesäkuuta 1921  Luutnantti 16. toukokuuta 1925  Kapteeni 16. toukokuuta 1929  Majuri 1940 |      |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Matti Laurila

| Matti Laurila |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. tammikuuta 1895 Kauhava
Kuollut: 22. heinäkuuta 1983 (88 vuotta) Seinäjoki
Jääkäri
Liittymispäivämäärä:  27. marraskuuta 1915
Komppania:  1. komppania
Taistelut jääkäriaikana:  asemasota Misse-joella, asemasota Riianlahden rannikkoasemissa, Aa-joen talvitaistelu
Korkein arvo jääkäriaikana:  jääkäri
Palasi Suomeen:  25. helmikuuta 1918
Arvo Suomeen tultaessa:  vänrikki
Korkein sotilasarvo:  jääkärieversti
Matti Arvo Armas Laurila (14. tammikuuta 1895 Kauhava – 22. heinäkuuta 1983 Seinäjoki) oli suomalainen jääkärieversti sekä talvi- ja jatkosodan rykmentinkomentaja. Laurilalla oli neljä siskoa ja veli Ilmari. Hänen isänsä Matti Laurila oli vuonna 1918 Lapuan suojeluskunnan päällikkö ja Suomen vanhan sotaväen kaartin vääpeli ja äitinsä Anna Liisa Mukari. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Eeva Aliina Mattilan kanssa.
Opinnot

Kauhavalta Matti Laurila siirtyi koulun puutteen vuoksi opiskelemaan Lapualle perustettuun yhteiskouluun 1908 ja lopetti koulunsa syksyllä 1915 liittyen Saksassa sotilaskoulutusta saaviin jääkäreihin. Hän suoritti taktiikan soveltamiskurssin vuonna 1925 ja suojeluskuntain komentajakurssin vuonna 1926 sekä täydennyskurssin vuonna 1932. Piiripäälliköiden täydennyskurssin hän suoritti vuonna 1937 suojeluskuntain päällystökoulussa ja Taistelukoulun orientoivan kurssin vuonna 1930.
Jääkäriaika

Laurila liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 21. marraskuuta 1915 ja sijoitettiin pataljoonan 1. komppaniaan.
Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa. Rintamakomennuksensa jälkeen hän osallistui Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi) vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Laurila astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan ensin joukkueenjohtajaksi 2. jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 16. maaliskuuta 1918 Pohjois-Hämeen rykmentin II pataljoonaan ja määrättiin Lapuan vapaaehtoisen suojeluskunnan eli II pataljoonan 1. ja 2. komppanian päälliköksi. Hän hoiti väliaikaisesti myös pataljoonan komentajan tehtäviä . Hänet määrättiin 5. toukokuuta 1918 alkaen III pataljoonan komentajaksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Rantaperkiöllä, Hatanpäässä, Viinikasta Tampereelle tapahtuneeseen hyökkäykseen ja Viipurissa. Tampereen valtauksen yhteydessä 3. huhtikuuta 1918 Matti Laurila haavoittui reiteen. Hän vietti lyhyen aikaa toipilaana kotonaan, mutta otti osaa huhtikuun lopulla Viipurin valtaukseen.
Sisällissodan aikainen Lapuan lumiaura

Laurilan perheen miehet olivat kovin itsenäisyyshenkisiä. Jo syksyllä 1917 Suomessa ryhdyttiin perustamaan suojeluskuntia. Lapualla muodostettiin suojeluskunta Lapuan Vapaapalokunnasta ja sen johtoon valittiin entinen Suomen vanhan sotaväen kaartin vääpeli ja Kauhavan poliisi, Matti Laurila vanhempi. Sisällissota verotti perheen miehiä, kun Länkipohjan taisteluissa kuolivat komppanianpäälliköinä sekä Matti Laurilan veli Ilmari että hänen isänsä Matti Laurila vanhempi. Molemmat kaatuivat maaliskuun 16. päivänä 1918. Jo samana päivänä nuorempi Matti Laurila sai komentoonsa isänsä johtaman komppanian ja jatkoi taisteluita Tampereelle saakka.
Lauriloiden toimet sisällissodassa nostivat miehet aikalaistensa legendoiksi ja heitä kutsuttiinkin Lapuan lumiauraksi. Lauriloiden sisällissodan aikaisista saavutuksista puhutaan myös Vilppulan urhojen muistolle -nimisessä marssissa.
Toiminta 1920–1930-luvuilla

Sodan jälkeen Laurila toimi Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin päällikkönä aina talvisotaan asti. Tässä virassa hän seurasi isäänsä, joka oli Lapuan suojeluskunnan päällikkönä häntä ennen. Laurila ylennettiin kapteeniksi vuonna 1925, majuriksi 1928 ja everstiluutnantiksi 1931. Hänet tunnettiinkin lempinimellä Piiri-Matti.lähde?
Matti Laurilan toiminta Lapuan liikkeen kiihkeimpinä toimintavuosina ja hänen toimintansa Mäntsälän kapinan aikana on jäänyt historiankirjoituksessa melko vähäiselle huomiolle. Henkilönä Matti Laurila oli demokratian ja laillisen yhteiskuntajärjestelmän kannattaja. Mäntsälän kapinan aikana Matti Laurila yhdessä Ilkka-lehden silloisen päätoimittajan, Artturi Leinosen kanssa, mahdollisesti esti uuden sisällissodan puhkeamisen. Molemmat entisinä Lapuan liikkeen kannattajina asettuivat julkisesti laillisilla vaaleilla valitun tasavallan presidentin, eduskunnan ja hallituksen taakse ja tällä sekä muullakin senhetkisellä toiminnallaan estivät tuhansien aseistautuneiden Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntalaisten lähdön Mäntsälään taistelemaan laillista hallitusta vastaan. Mäntsälän kapinan aikaan Seinäjoelle oli kokoontunut huomattava joukko Etelä-Pohjanmaan alueen suojeluskuntalaisia valmiina lähtemään Mäntsälään, kapinaa kukistamaan komennettuja armeijan joukkoja vastaan.
Laurila talvisodassa

Talvisodan alussa Laurila määrättiin eteläpohjalaisista miehistä perustetun 8. divisioonaan kuuluneen Jalkaväkirykmentti 23:n (JR 23) komentajaksi. Rykmentti oli määrä pitää armeijakunnan reservinä mahdollisen läpimurron varalta. Joulukuun alussa rykmentti komennettiin Taipaleelle erittäin raskaisiin taisteluihin pitämään rintama kasassa. Taisteluita käytiin yhtäjaksoisesti pitkään. Vihollinen lyötiin kuitenkin takaisin.
Vielä joulu-tammikuussa rykmentti pääsi raskaiden taistelujen lomassa lepäämään. Helmikuussa se kuitenkin marssitettiin vain kolmen päivän levon jälkeen Äyräpään kunnan Vuosalmen kylän alueelle, jossa se otti rintamavastuun. Alue oli varustamatta, ja rykmentti taisteli taukoamatta lumiasemissa taivasalla. Vuosalmella rykmentin tappiot olivat vielä Taipaleen taisteluitakin kovemmat. Kaikista eteläpohjalaisista talvisodassa kaatuneista puolet, 850 miestä, kaatui Taipaleella ja Vuosalmella.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Laurila siirtyi Vakuutusyhtiö Tarmon Vaasan konttorin johtajaksi ja yhtiön Pohjois-Suomen apulaishankintapäälliköksi. Tässä toimessa hän oli vuoteen 1963 saakka. Pohjalaiset yrittivät saada presidentti Urho Kekkosen ylentämään Matti Laurilan kenraaliksi 1970-luvulla, mutta ylipäällikkö, tasavallan presidentti Kekkonen ei ylennystä koskaan tehnyt.
Luottamustoimet

Laurila toimi pitkään Vapaussodan Invaliidien Liiton puheenjohtajana, yhteensä kaikkiaan 52 vuotta. Vuonna 1982 hänet nimitettiin liiton toiseksi kunniapuheenjohtajaksi. Hän toimi myös Jääkäriliiton Etelä-Pohjanmaan alaosaston puheenjohtajana vuosina 1923–1934 ja 1936 ja Etelä-Pohjanmaan ilmapuolustusyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1929–1931 ja valiokunnan jäsenenä vuonna 1932. Vapaussodan Invaliidien Liiton puheenjohtaja hän toimi vuonna 1930 ja Jääkärikotisäätiön hallituksen varapuheenjohtajana vuonna 1933. Valkoisen Kenraalin sotavanhusten kotisäätiön hallituksen jäsenenä hän toimi vuosina 1934–1935 ja Vapaussodan Invaliidien Liiton edustajana vapaussoturijärjestöjen keskusvaliokunnassa vuonna 1937. Suomen Aseveljien Liiton Etelä-Pohjanmaan piirin puheenjohtajana hän toimi vuosina 1940–1944 ja liittotoimikunnan jäsenenä vuosina 1940–1944. Sotainvalidien Veljesliiton Etelä-Pohjanmaan piirin puheenjohtajana ja toimitusjohtajana hän toimi vuosina 1943–1949. Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä hän toimi vuodesta 1956 alkaen ja varapuheenjohtajana vuodesta 1967 alkaen. Suomen Sotaveteraanien valtuuskunnan jäsenenä hän toimi vuonna 1965. Invalidikoti Kyyhkylän hoitokodin puheenjohtajana hän toimi vuodesta 1970 alkaen. Eri hallituksen jäseninä hän oli mm. Suomen Autoklubin, Lapuan Vapaussoturien, Lapuan aseveljet ry:n, Etelä-Pohjanmaan Reserviupseerikerhon ja Sotainvalidien Seinäjoen osaston (kunniajäsen).
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 29. toukokuuta 1918  Kapteeni 6. joulukuuta 1925  Majuri 16. toukokuuta 1928  Everstiluutnantti 9. joulukuuta 1931  Eversti 1940 |       |  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritarimerkki  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Karjalan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Italian Kruunuritarikunnan upseerimerkki  Ruotsin Maanpuolustusyhdistyksen Keskusliiton hopeinen ansiomerkki  Vapaussodan invalidiliiton kultainen ansiomerkki  Sotainvalidien ansioristi  Puolustusvoimain kultainen ansiomerkki  Vakuutusyhtiö Tarmon 15 v. mitali |