stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ihmeneloset

Ihmeneloset, Marvel-universumin ensimmäinen supersankariperhe
Ihmeneloset (engl. Fantastic Four) on Stan Leen ja Jack Kirbyn luoma ja Marvel Comicsin sarjakuvissa esiintyvä kuvittellinen supersankariryhmä. Ihmenelosten ensiesiintyminen oli sarjakuvassa Fantastic Four #1 vuodelta 1961. Ryhmä oli Marvel-kustantamon ensimmäinen supersankariryhmä, jota pidetään edelleenkin eräänlaisena esikuvana Marvel-universumin muille supersankareille.
Ihmeneloset saivat supervoimansa avaruusrakettionnettomuudessa, jonka aikana he altistuivat kosmiselle säteilylle. Säteily antoi heille yli-inhimilliset voimat ja he päättivät käyttää voimiaan ihmiskunnan suojelemiseksi. Vaikka ryhmän kokoonpano onkin muuttunut aikojen kuluessa väliaikaisesti, neljä vakiojäsentä on melkein aina kuulunut ryhmään:
Herra Fantastinen (Reed Richards), ryhmän johtaja, tieteellinen nero, joka kykenee venyttämään elastista kehoaan uskomattomia määriä.
Näkymätön nainen (Susan "Sue" Richards, omaa sukuaan Storm), Richardsin vaimo, joka kykenee muuttumaan näkymättömäksi, muuttamaan esineitä näkymättömiksi ja luomaan läpitunkemattomia läpinäkyviä voimakenttiä, teleportaatio. Hänet tunnettiin aiemmin nimellä Näkymätön Tyttö.
Liekki (Jonathan "Johnny" Storm), Susan Richardsin veli, joka kykenee muuttumaan tuleksi ja lentämään.
Möykky (Benjamin "Ben" Grimm), kärttyisä mutta sydämellinen "hirviö", jolla on valtavat fyysiset voimat ja kestävyys. Hänen ihonsa koostuu oransseista, halkeilleista laatoista, joita usein luullaan kiviksi.
Alkuajoistaan lähtien joukkue ei seurannut ajalleen tyypillisiä ja vakiintuneita sankarikaavoja. Ihmeneloset ovat aina olleet hieman toimimaton, mutta rakastava perhe. Aikansa arkkityyppeistä poiketen ryhmän jäsenet nahistelivat ja kantoivat kaunaa toisiaan kohtaan - vaikka lopulta kyse olikin vain välittämisestä ja toisten tukemisesta. Ihmenelosilla ei myöskään ollut salaisia identiteettejä.
Ihmeneloset merkitsivät Marvel Comics -kustantamon nousua 1960-luvulla. Ihmenelosista on julkaistu neljä elokuvaa, neljä animaatiosarjaa ja lukuisia sarjakuvia.
Ihmenelosten ensiesiintyminen Suomessa tapahtui Ihmesarjan numerossa 2 (1967).
Julkaisuhistoria > Lee & Kirby

Tarinan mukaan vuonna 1961 pitkäaikainen kustantaja Martin Goodman pelasi golfia joko Jack Liebowitzin tai Irwin Donenfeldin (kilpailevan DC Comics-kustantamon kustantaja) kanssa. Goodmanin vastapelaaja mainitsi uuden Oikeuden Puolustajat-lehden myyvän oikein hyvin (ryhmä debytoi amerikkalaisessa The Brave and the Bold-lehden numerossa 28 vuonna 1960).
Kertoman mukaan Goodman jätti pelin heti sikseen ja meni tapaamaan Stan Leetä.
Stan Lee muistelee Goodmanin tulleen hänen luokseen ja kysynyt, miksei Atlas (joka oli Marvel Comics-kustantamon edeltäjä) tee tällaista sarjakuvaa. 
Lee, joka oli toiminut saman yhtiön leivissä jo kaksi vuosikymmentä päätti luoda uuden supersankariryhmän käyttäen hyväkseen Timely Comics- ja Atlas-kustantamoiden aikaisempia sarjakuvasankareita.
Lee etsi käsiinsä 40-luvulla viimeksi esiintyneen Ihmissoihdun ja muokkasi siitä Liekin. Lee myös kehitteli yhdessä Jack Kirbyn kanssa uuden sankarin, Jack Colen Muovimiehen kaltaisen elastisen hahmon, Herra Fantastisen. Päinvastoin kuin Colen luoma hahmo, Herra Fantastinen oli "vakava" tiedemies. Toinen uusi hahmo oli supersankaritar, joka osasi muuttaa itsensä näkymättömäksi, Näkymätön tyttö.
Ryhmän viimeinen jäsen, katkera hirviö Möykky perustui Atlas/Marvel-kustantamon hirviötarinoihin 50-luvulla. Ryhmä sai nimekseen Ihmeneloset ja vuoden 1961 lopulla Fantastic Four-lehden ensimmäinen numero ilmestyi Amerikassa.
Lehden kannessa Ihmeneloset taistelevat Myyrämiehen hirviötä vastaan ilman supersankareille tyypillisiä univormuja. Sisältö jatkoi samaa naturalistista linjaa: Ihmeneloset nahistelevat keskenään, kokevat talousvaikeuksia, ja tavalliset ihmiset pelkäävät heitä (toisin kuin useimmat tuon ajan DC-kustantamon sankareista). Sarja oli ylättävä menestys. Kirbyn ja Leen oli helppo kehitellä Ihmenelosten ympärille uusia sankareita ja roistoja sekä laajentaa Marvel-universumia.
Kirbyn ja Leen pitkän luomiskauden aikana Ihmenelosissa nähtiin lukuisia hienoja tarinoita ja hahmoja, joista suurin osa on muodostunut keskeisiksi hahmoiksi Marvel-universumissa, kuten; Tohtori Doom, Hopeasurffari, Galactus, Epäinhimilliset, Musta Pantteri, Kriit ja Skrullit sekä Mies, josta tulisi myöhemmin Adam Warlock.
Myös sellaiset Marvel-universumin peruskäsitteet kuin Negatiivinen Vyöhyke ja Epävakaat molekyylit ovat peräisin Kirbyn ja Leen luomiskaudelta. Ihmenelosissa myös esitettiin supersankarisarjakuvien ensimmäinen raskaus Sue Richardsin tultua raskaaksi. Myöhemmin Richards synnytti lapsen, Franklin Richardsin .
Kirbyn lähdettyä Marvelilta vuonna 1970 Ihmeneloset jatkoivat Stan Leen ohjaamana yhdessä Roy Thomaksen, Gerry Conwayn ja Marv Wolfmanin kanssa.
Julkaisuhistoria > John Byrne

80-luvulla piirtäjä/käsikirjoittaja John Byrne aloitti oman kautensa Ihmenelosten parissa, jota useat pitävät lehden parhaimpana sitten sarjan alkuaikoja.
Julkaisuhistoria > Vastustajat

Uransa aikana Ihmeneloset on saanut useita vastustajia ja taistellut lukemattomia konnia ja superroistoja vastaan. Näistä merkittävin on Tohtori Doom eli Victor Von Doom, josta on tullut yksi Marvelin sarjakuvauniversumin merkittävimmistä konnista. Muita vastustajia ovat mm:
Annihilus, Negatiivisen Vyöhykkeen ilkeä sotalordi
Ansamies, Kauhunelosten jäsen, rikollinen joka on spesifioitunut liiman käyttöön rötöksissään
Blastaar, toinen Negatiivisen Vyöhykkeen asukas, joka kykenee ampumaan räjähdyksiä käsistään
Diablo, alkemian mestari
Hiekkamies, Hämähäkkimiehen vanha vastustaja
Hullu Haihattelija, superälykäs tiedemies
Ilmakävelijä, Galactuksen entinen apulainen
Kang Valloittaja, ilkeä aikamatkaaja
Kauhuneloset, Velhon johtama superroistoryhmä
Molekyylimies, molekyylejä hallitseva puolijumala
Myyrämies, maanalaisen valtakunnan hirviöiden herra
Nukkemestari, Aliacia Mastersin ottoisä
Punainen Haamu, Neuvostoliiton luoma superroisto
Ronan, kriiden ylin syyttäjä
Superskrulli, skrullien luoma amalgaami Ihmenelosten voimista
Thanos, miltei voittamaton paha avaruusolento
Velho, Kauhunelosten johtaja, nero
Julkaisuhistoria > Sarjakuvat suomessa

Suomessa Ihmeneloset sarjakuva ilmestyi vuosina 1982-1984. Vuonna 1982 numerot 1-7, 1983 numerot 1-10 + Mail-Manin albumit n:o 1 = 11/83 ja 1984 numerot 1-4.
Ihmeneloset muissa medioissa > Animaatio

Ihmenelosista on tähän mennessä tuotettu yhteensä neljä animaatiosarjaa. Niistä ensimmäinen esitettiin vuosien 1967–1968 aikana. Seuraavan kerran siitä ilmestyi vain 13. jaksoa kestänyt sarja vuonna 1978. Vasta 1990-luvulla sarjasta tuotettiin kolmas animaatiosarja, joka kesti yhteensä 26. jaksoa. Sarja ei kuitenkaan menestynyt hyvin, koska sen ensimmäisen tuotantokauden ollessa heikkolaatuinen tarinoiden suhteen. Huolimatta siitä että Marvel Films vaihtoi tekijäryhmän uusiksi, sen toinen tuotantokausi ei kestänyt enempää kuin 13 jaksoa.
Sarjan jälkeen Ihmeneloset vierailivat Suomessakin esitetyn Hämähäkkimies-animaatiosarjan "Salaiset Sodat" -tarinassa, jossa ääninä olivat Cam Clarke (Herra Fantastinen), Gail Matthius (Näkymätön nainen), Patrick Pinney (Möykky) ja Quinton Flynn (Liekki).
Uusin animaatiosarja ilmestyi vuonna 2006, jota esitetään parhaillaan Cartoon Networkilla. Tähän asti sarjasta on tuotettu yhteensä 26 jaksoa.
Ihmeneloset muissa medioissa > Elokuvat

Ihmenelosista on tehty useita elokuvia:
Elokuvista ensimmäinen oli vuonna 1994 valmistunut Roger Cormanin ohjaama pienen budjetin toimintaelokuva, jota ei koskaan julkaistu, joskin elokuvasta tehtiin laittomia kopioita.
Tunnetuin elokuva on 8. heinäkuuta 2005 ilmestynyt Tim Storyn ohjaama elokuva, joka menestyi hyvin Yhdysvalloissa. Sen jatko-osa, Fantastic Four: Hopeasurffari, ilmestyi syksyllä 2007. Reed Richardsia / Herra Fantastista näytteli Ioan Gruffudd, Susan ”Sue” Stormia / Näkymätöntä naista näytteli Jessica Alba, Johnny Stormia / Liekkiä näytteli Chris Evans, ja Ben Grimmiä / Möykkyä näytteli Michael Chiklis.
Vuonna 2015 elokuvasarja käynnistyi uudelleen Josh Trankin ohjaaman elokuvan myötä. Reed Richardsia näytteli Miles Teller, Sue Stormia näytteli Kate Mara, Johnny Stormia näytteli Michael B. Jordan, ja Ben Grimmiä näytteli Jamie Bell.
Ihmeneloset muissa medioissa > Elokuvat > Marvel Cinematic Universe

Vuonna 2020 Disneyn Investor Day -tapahtumassa Marvel Studios paljasti Jon Wattsin ohjaavan Marvel Cinematic Universeen sijoittuvan Ihmeneloset-elokuvan. Watts kuitenkin erosi projektista pitääkseen taukoa supersankarielokuvista, ja uudeksi ohjaajaksi paljastettiin vuoden 2022 D23 Expo -messuilla Matt Shakman. Reed Richardsia / Herra Fantastista näyttelee Pedro Pascal, Susan ”Sue” Stormia / Näkymätöntä naista näyttelee Vanessa Kirby, Johnny Stormia / Liekkiä näyttelee Joseph Quinn, ja Ben Grimmiä / Möykkyä näyttelee Ebon Moss-Bachrach. The Fantastic Four: First Steps tulee saamaan ensi-iltansa 25. heinäkuuta 2025.
Ihmeneloset tulevat esiintymään myös elokuvissa Avengers: Doomsday (2026) ja Avengers: Secret Wars (2027).
Kirjallisuutta

Byrne, John: Ihmeneloset.  (Tekijänä John Byrne. Suomennos: Mail-Man. Toimittanut: Jouko Ruokosenmäki)  Tampere:  Egmont, 2005.  ISBN 952-469-359-3
Davis, Alan: Ihmeneloset: Loppu.  ((Fantastic four: The end, 2007.) Tarina ja kuvitus: Alan Davis. Suomennos Jouko Ruokosenmäki)  Tampere:  Egmont, 2007.  ISBN 978-952-469-730-9
Aiheesta muualla

Marvel Comics-kustantamon profiili Ihmenelosista (englanniksi)
Laaja ja yksityiskohtainen fanisivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Ihmenelosten kansikuvagalleria (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Ihmesarjan toinen numero Ihmenelosten ja Hopeasurffarin ensiesiintyminen Suomessa tapahtui.
Ihmeneloset Hämähäkkimiehen animaatiosarjassa
Imatra (Viipuri)

Huusniemenpuisto 1930-luvulla.
Imatra oli yksi Viipurin vanhoista suomalaisista kaupunginosista. Keskustan pohjoispuolella Papulanlahden ja Suomenvedenpohjan rannalla sijainnut Imatra kuului alun perin Viipurin maalaiskuntaan ja se liitettiin Viipurin kaupunkiin vuonna 1924. Alueen kautta kulki Imatralle johtanut maantie, joka nykyisin tunnetaan Venäjän tieverkon maantienä A124.
Imatran kaupunginosa oli enimmäkseen maaseutumaista, sen vähäinen asutus koostui Viipurin varakkaan väestön pientaloista. Muita rakennuksia olivat muun muassa vuonna 1890 valmistunut Papulan kunnalliskoti sekä ortodoksinen opettaja-, diakoni- ja pappisopetuslaitos Markovilla, joka Suomen itsenäistymisen jälkeen toimi upseeri- ja aliupseerikouluna.
Vuoden 1930 väestönlaskennassa Imatrassa oli 1 317 asukasta, joista 1 272 oli suomenkielisiä, 32 ruotsinkielisiä ja 13 muunkielisiä.
Papulanmäki ja Papulanpuisto

Papulanlahden pohjoisrannalla kohosi Papulanmäki, jonne perustettiin 1880-luvulle kaupunkilaisten ulkoilualueeksi tarkoitettu puisto. Samalla sinne rakennettiin myös puinen näkötorni. Vuonna 1892 puistoon valmistui vesitorni, joka toimi niin ikään näkötornina. Puinen näkötorni puolestaan korvattiin 1900-luvun alussa Piilipuuksi kutsutulla 15 metriä korkealla teräsrakenteisella tornilla. Vuonna 1908 otettiin käyttöön vesitornin yhteyteen rakennettu ravintola, jonka suunnitteli arkkitehti Eduard Dippell. Mäen huipulta avautui hyvä näköala Viipurin keskustaan.
Papulan urheilukenttä

Papulanpuiston pohjoisosassa sijaitsi Papulan urheilukenttä, jota on edelleen käytössä. Se oli Viipurin ensimmäinen pääurheilukenttä, jonka uusi Viipurin keskuskenttä korvasi vuonna 1933. Papulan kentällä järjestettiin muun muassa yleisurheilun Kalevan kisat vuosina 1925 ja 1929. Kentällä on suomalaisen yleisurheilun menestysvuosien aikana tehty tiettävästi jopa 20 maailmanennätystulosta eri lajeissa. Papula toimi myös muun muassa Viipurin Pallokerhon jalkapallojoukkueen kotikenttänä.
Kesäkuussa 1932 Papulan kentällä järjestettiin Suomen olympiakarsinnat, joiden yhteydessä Paavo Nurmi juoksi uransa ainoan maratonin. Kentälle oli ahtautunut peräti 8 000 katsojaa seuraamaan Nurmen maaliintuloa ja myös juoksun aikana häntä seurasi maantiellä sankka joukko pyöräilijöitä.
Huusniemenpuisto

Papulanpuiston länsipuolella sijaitsi Huusniemi, jossa ravintolapaviljongin lisäksi oli muun muassa kaksi tenniskenttää sekä 1936 avattu Viipurin Tennisseuran 9-reikäinen golfkenttä. Kaksi vuotta myöhemmin perustettiin Suomen toiseksi vanhin golfkerho Viipurin Golf, joka 1939 rakensi uuden kentän viiden kilometrin päähän Maaskolaan. Huusniemenpuiston rantapenkereet oli kivetty ja siihen kuului myös laituri, johon keskustasta saapuvat huvittelijat pystyivät kiinnittämään moottoriveneensä.
Paavo Nurmi matkalla kohti Papulan kenttää.
Muurilapiosammal

| Muurilapiosammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Elinvoimainen 
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Toukosammalten lahko Pottiales
Heimo::  Toukosammalten heimo Pottiaceae
Suku::  Lapiosammalet Tortula
Laji::  muralis
Kaksiosainen nimi
 Tortula muralis  Hedw. 
Katso myös
   Muurilapiosammal Wikispeciesissä   Muurilapiosammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Muurilapiosammal (Tortula muralis) on lehtisammallaji toukosammalten heimossa (Pottiaceae). Se on levinneisyydeltään koko maailmassa esiintyvä kosmopoliitti. Erityisesti lajia kasvaa lauhkeilla alueilla. Suomessa lajia esiintyy maan eteläosassa ja Pohjanmaalla. Se on melko harvinainen ja uhanalaisluokituksessa elinvoimainen (LC).
Muurilapiosammal kasvaa vanhoilla betonirakenteilla aurinkoisilla paikoilla, harvoin kalkkikivellä.
Aiheesta muualla

Kuvalinkit:
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Muurilapiosammal (Tortula muralis)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q71869  Wikispecies: Tortula muralis  AoFP: 4623  CoL: 57HVC  EoL: 861539  EUNIS: 197661  FNA: 200001223  GBIF: 5280562  iNaturalist: 123498  IRMNG: 10345491  ITIS: 548149  NatureServe: 2.126115  NBN: NBNSYS0000036310  NCBI: 98462  NZOR: 0a2dd98a-bf7f-4438-b285-aa275be56ff0  Observation.org: 17659  Open Tree of Life: 318814  Plant List: tro-35112623  PLANTS: TOMU  Tropicos: 35112623  WoI: 3153  WFO: wfo-0001153901  Laji.fi: MX.43849
Muutoksentekijä-palkinto

Muutoksentekijä-palkinto oli Väinö Tannerin säätiön vuodesta 1992 myöntämä tunnustuspalkinto. Sen arvo oli 300 000 markkaa, ja se myönnettiin kulttuuria uutta luovalla tavalla edistäneelle tai erityisen lahjakkaalle nuorelle henkilölle. Vuodesta 2000 Säätiö ei ole enää myöntänyt muita kuin tunnustuspalkintoa nimeltä Tanner-palkinto.
Palkitut

1992 Stefan Lindfors, muotoilija
1996 Tomi Mäkelä, syöpätutkija
Genshirō Inagaki

Inagaki-sensei
Inagaki Genshirō (jap. 稲垣源四郎 - japanilaiset nimet ilmoitetaan oletusarvoisesti ensin sukunimi ja sitten etunimi, 1911 Tokio, Japani – 1995) oli kyūdōn Heki ryū Insai han (Heki ryū koulukunnan Insai-haaran) päämies, 9. dan hanshi. Hän seurasi tehtävässä opettajaansa Urakami Sakaeta.
Inagaki aloitti budo-uransa karatella. Hän tapasi karate salissa legendaarisen Funakoshi Gichinin - Shotokan karaten perustajan. Hänen isompi veljensä oli kuitenkin sitä mieltä, että kyūdō sopisi paremmin. 1930-luvulla Inagaki opiskeli insinööriksi Wasedan yliopistossa Tokiossa, ja valmistui 1936. Samassa yliopistossa hän opiskeli kyūdōta Heki ryū Insai han päämiehen Sakae Urakamin oppilaana. Sodan aikana Inagakikilla oli tehdas, joka valmisti osia luoteihin. Kun toista maailmansotaa seurannut budolajien harjoittamiskielto Japanissa päättyi 1957, järjestettiin keisari Hirohiton edessä perinteinen kyūdō-kilpailu, jonka Inagaki voitti. Inagaki jatkoi Urakamin oppilaana tämän kuolemaan asti v. 1971. Urakamilla oli poika, jonka vaimo Hiroko oli Inagakin kanssa mestari Urakamin parhaita oppilaita. Loppujen lopuksi vanha mestari päätti tehdä Inagakista koulukunnan seuraava mestari. Inagaki myi tehtaansa ja aloitti täyspäiväisen kyūdō-harjoituksen. Kymmenen vuoden aikana hän joka toinen päivä kulki mestarinsa luo, kahden tunnin junamatka suuntaan Tokiosta, ja sai viimein Heki-ryū-koulukunnan korkeimman eli Shinanka Hyaku Shu-arvon. Tätä voi saada vain henkilö, josta tulee koulukunnan seuraava mestari.
Kun Japanin kouluministeriö 1970-luvulla päätti ottaa kyūdōn yhdeksi oppiaineeksi he kääntyivät suoraan Inagakin puoleen, joten Inagakista tuli ensimmäinen akateemisen kyūdō-professuurin haltija ja Wasedan sekä myöhemmin myös Tsukuban (aikaisemmalta nimeltään Tokion pedagoginen yliopisto) yliopistojen kyūdō-opettaja. Vuonna 1966 saksalainen arkitehtuurin opiskelija Manfred Speidel aloitti opiskelunsa Wasedan yliopistossa. Koska jokin budo-laji oli pakollinen, valitsi hän kyūdōn ja päättyi Inagakin oppilaaksi. Speidel asui jopa jonkin aikaa Inagakin talossa, kun tämän poika oli muuttanut USA:han. Hampurilaisesta jousiammuntaseurasta tuli viesti Speidelille, että he mielellään halusivat tutustua kyūdōn Saksassa. Niinpä Speidel kysyi Inagakilta, että suostuisiko hän tällaiseen matkaan. Inagaki oli luvannut mestarilleen, että levittäisi Heki-koulukuntaa niin paljon kuin pystyi. Niinpä hän hyväksyi kutsun. Syyskuussa 1969 he saapuivat Hampuriin ja Inagaki esitti lajinsa. Ryhmä katsojia pyysivät, että kurssia järjestettäisiin ja niin Inagaki jäi viikoksi sinne kurssia vetämään. Häntä pidetään tärkeimpänä Suomen, Saksan, Italian ja Itävallan kyūdōhon vaikuttaneena opettajana. Inagaki kävi Suomessa 8 kertaa vuosina 1987-1993 vetämässä viikon pituisia seminaareja.
Heki-ryū-koulukunnan Insai-haara on nimetty perustajansa Genpachiro Shigeuji Yoshidan Buddhalaisen nimen "Insain" mukaan. Hän oli 1600-luvulla Japanin shōgun Tokugawa Ieyasun opettaja jousiammunnassa. Tästä syystä Heki-ryūn Insai-haaraa kutsutaan myös nimellä Heki-tōryū, shōgunin perheen koulukunta.
Mustanmeren laivasto

Mustanmeren laivaston suuri tunnusmerkki.
Mustanmeren laivaston aluksia Sevastopolissa 2007
Mustanmeren laivasto (ven. Черноморский флот, Tšernomorski flot, ukr. Чорноморський флот, Tšornomorskyi flot) on Venäjän laivaston Mustallamerellä, Asovanmerellä ja Välimerellä operoiva laivasto-osasto. Se perustettiin 1783. Neuvostoliiton aikana se oli osa Neuvostoliiton laivastoa.
Historia > Keisarillinen Venäjä

Mustanmeren laivaston perustajana pidetään ruhtinas Potjomkinia, joka perusti sen pääasiallisen tukikohdan Sevastopoliin 13. toukokuuta 1783.
Venäjän pysyvänä tavoitteena oli 1800-luvulla saada pääsy Bosporin läpi. Venäjän ja osmanien 1833 solmiman sopimuksen vuoksi suurvallat kokoontuivat ja vuoden 1841 Lontoon sopimus kielsi sotalaivojen purjehtimisen salmen läpi Mustaltamereltä Välimerelle.
Vuonna 1853 syttyneessä Krimin sodassa Britannia, Ranska ja Osmanien valtakunta taistelivat Venäjää vastaan ja tuolloin myös Venäjän Mustanmeren laivasto upotettiin liittokunnan valloittaessa Sevastopolin. Vuoden 1856 Pariisin rauha demilitarisoi Mustanmeren ja Venäjän menetti oikeuden pitää laivastoa Mustallamerellä tai rakentaa sinne linnoituksia. Venäjä sanoutui kuitenkin irti sopimuksesta 1870.
Ensimmisessä maailmansodassa Mustallamerellä oli jälleen yhteenottoja Venäjän ja Osmanien välillä, ja myöhemmin keskusvaltojen ja Venäjän välillä., Saksalaiset saivat Sevastopolin laivastotukikohdan, ja luovuttivat sinne jääneet alukset Venäjän sisällissodassa valkoisten puolelle. Ne siirtyivät Neuvostoliiton haltuun vasta vuonna 1924.
Historia > Neuvostoliitto

Toisessa maailmansodassa Saksa pääsi Krimille, mutta laivasto säilyi Neuvostoliiton hallussa ja osallistui puolustukseen Odessan taistelussa ja  Sevastopolin piirityksessä. Sairaalalaiva Armenia upposi saksalaisten pommituksessa vieden mukanaan tuhansia haavoittuneita.
Historia > Venäjä

Ukrainan itsenäistyttyä Neuvostoliitosta vuonna 1991 alkoi Venäjän ja Ukrainan välinen kiista ydinaseista ja myös Mustanmeren laivaston alusten jakamisesta Venäjän ja Ukrainan kesken. Neuvostoliiton hajotessa Mustanmeren laivastossa oli eri arvioiden mukaan 300–635 alusta ja sukellusvenettä. Laivaston jakamisesta päästiin sopimukseen vuonna 1997.
Ukrainan ja Venäjän kiisteltyä Sevastopolissa sijaitsevan Krimin laivastoaseman vuokraamisesta Venäjän aloitti uuden pääsataman rakentamisen Novorossijskiin, jonne sen oli määrä valmistua vuonna 2012.
Mustenmeren laivasto osallistui 2008 Etelä-Ossetiasta käytyjen taistelujen aikana Georgian merisaartoon Abhasian rannikolla. Ohjusvene Miraž upotti Georgian merivoimien yhden aluksen neljästä saartaneita aluksia lähestyneestä aluksesta.
Vuonna 2010 allekirjoitettiin Harkovan sopimus, jolla Sevastopolin laivastotukikohdan vuokraa jatkettiin ainakin vuoteen 2042 asti. Venäjä irtautui sopimuksesta yksipuolisesti miehitettyään Krimin niemimaan.
Venäjän hyökkäys Ukrainaan 2022– käsitti huhtikuussa 2022 meritaisteluita, joissa laivaston lippualus ohjusristeilijä Moskva tuhoutui. Ukrainan asevoimat ampuivat sitä kohti eri lähteiden mukaan joko kaksi tai kolme meritorjuntaohjusta. Osumien jälkeisessä hinauksessa alus upposi.
Lokakuussa 2022 Sevastopolissa sijaitseviin sotilaskohteisiin tehtiin isku drooneilla ja kauko-ohjattuilla miehittämättömillä pinta-aluksilla (USV).
Organisaatio

30. pinta-alusdivisioona
11. sukellusvenetorjunta-alusprikaati
Ohjusfregatti Admiral Makarov, laivaston lippualus (sen jälkeen kun ohjusristeilijä Moskva upposi huhtikuussa 2022)
197. maihinnousualusprikaati
247. erillinen sukellusvenelaivue
68. aluevesivartioalusprikaati
400. sukellusveneentorjuntalaivue
418. miinanraivauslaivue
41. ohjusveneprikaati
166. Novorossijskin kevyt ohjusvenelaivue
615 Bora, 1989
616 ohjusvene Samum, 1992
617 ohjusvene Miraž
620 ohjusvene Štil
295. Sulinan ohjusvenelaivue
47. huoltoyksikkö
184. aluevesivartioprikaati
112. tiedustelualusprikaati
9. merialushuoltoprikaati
Alukset

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | laivastoon kuuluu vuonna 2022 | laivastoon kuuluu vuonna 2023 | laivastoon kuuluu vuonna 2024 | Ukrainan tuhoamia |
| dieselkäyttöisiä hyökkäyssukellusveneitä | 6 | 6 | 5 | 1 (Rostov-on-Don) |
| risteilijöitä | 1 | 0 | 0 | 1 (Moskva) |
| fregatteja | 5 | 5 | 5 |  |
| korvetteja | 14 | 14 | 15 | 1 (Ivanovets) |
| vartiolaivoja | 8 | 8 | 9 | 1 "Project 22160" (Sergei Kotov) |
| partioveneitä | 14 | 10 | 10 | 3 Raptor-luokka + 1 "Project 640" |
| miinanraivausaluksia | 10 | 10 | 10 |  |
| maihinnousualuksia | 10 | 8 | 8 | Minsk + 1 Serna-luokka + 1 Tapir-luokka (Saratov) + 2 Ropucha-luokka (Tsezar Kunikov ja Novocherkassk) |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mustanmeren laivasto Wikimedia Commonsissa
Black Sea Fleet Military History
Illinoisit

Illinoisit olivat monen alkuperäiskansan muodostama liittokunta Yhdysvalloissa. He asuivat historiallisen aikakauden alkaessa laajoilla alueilla keskilännessä. Maat käsittivät lähes koko nykyisen Illinoisin osavaltion sekä osia Iowasta, Missourista, Arkansasista ja Wisconsinista. Illinoiseja on arveltu olleen 1600-luvun alkupuolella noin 12 000–20 000 henkeä. Heidän ei tiedetä saapuneen alueelle mistään muualta ja siksi heidät on joidenkin muinaistutkijoiden arviointien perusteella yhdistetty varhaisiin kummunrakentajiin, Adena- ja Hopewell-kulttuureihin.
Illinoisit kuuluivat suureen algonkinien kielikuntaan ja olivat läheistä sukua miami-intiaaneille. Illinoisien liittokuntaan kuului kymmenkunta itsenäistä heimoa ja kylää. Illinoisien omakielinen nimi oli ilini tai iliniwek, joka merkitsi ihmistä. Ranskalaiset väänsivät nimen muotoon Illinois ja siitä tuli tämän kansan virallinen nimi, myöhemmin myös eräs Yhdysvaltain osavaltioista.
Tämän päivän illinoisit tunnetaan peoria-nimellä.