stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jouko Turkka
Elämä ja ura

Jouko Turkka syntyi vuonna 1942 Pirkkalassa toisena poikana työnjohtaja Reino Veli Turkan (1901–1972) ja konttoristi Gunhild Beatrice Åbergin (1904–2004) perheeseen.
Turkka kävi Tampereen klassillista lyseota, joka opetti hänelle ”Tampereen perusmoraalin”: ”Kun annatte nyt sortaa itseänne, niin pääsette aikanaan sortamaan toisia.” Turkan mukaan lyseossa ”tieteellisin käsittein latinaksi opetettiin alistumista”. Turkka kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1963.
Varusmiespalveluksen Turkka suoritti Niinisalossa ja valmistui Reserviupseerikoulusta.
Turkka hyväksyttiin opiskelemaan Suomen Teatterikouluun vuoden 1964 keväällä 21 muun opiskelijan kanssa. Ohjaajalinjalle valittiin Turkan lisäksi ainoastaan Eeva Salminen. Näyttelijälinjalle hyväksyttiin mm. Pekka Autiovuori, Kristiina Halkola ja Heikki Kinnunen. Turkka aloitti opiskelut syksyllä 1964 ja valmistui vuonna 1967. Lopputyönään Turkka ohjasi Suomen Kansallisteatterin Pienelle näyttämölle Ernst Tollerin näytelmän Koneittenmurskaajat. Turkka myös suomensi saksankielisen näytelmän itse.
Valmistuttuaan Teatterikoulusta Turkka kiinnitettiin johtamaan Seinäjoen kaupunginteatteria vuosina 1967–1968. Seinäjoen kautena Turkka perusti Seinäjoen nuorisoteatterin, jota hän myös veti.
Seinäjoen jälkeen Turkka johti Joensuun kaupunginteatteria 1968–1972 ja Kotkan kaupunginteatteria 1973–1975, sekä toimi Helsingin kaupunginteatterin apulaisjohtajana vuosina 1975–1982. Hän toimi myös freelancerina uransa alussa.
Vuonna 1971 Turkka oli keskeinen hahmo Joensuun kaupunginteatterin niin sanotussa teatterisodassa, jossa kiisteltiin siitä, kuka päättää teatterin ohjelmistosta. Riidassa näyttelijät valtasivat teatterin, minkä johdosta teatterinjohtaja Turkka irtisanottiin, ja siitä seurasi näyttelijöiden lakko.
Poliittisilta katsomuksiltaan Turkka oli vasemmistolainen. Hän kuului lyhyen aikaa SKDL:ään ja pyrki puolueen listoilta eduskuntaan vuonna 1972. Vaikka hän sittemmin luopui politiikasta, koska se ei hänen mukaansa toiminut teatterissa, hänen kiinnostuksiinsa kuului ”kapitalismin loppu”.
Vuosina 1975–1981 Turkka toimi Helsingin kaupunginteatterin apulaisjohtajana ja ohjaajana.
Elämä ja ura > Teatterikorkeakoulu

Turkka toimi Teatterikorkeakoulun näyttelijäntyön professorina 1981–1988, joista rehtorina 1982–1985, ja ohjaajantyön professorina 1985–1988. Opetuksessaan hän korosti voimakkaan fyysisen ilmaisun merkitystä ja painotti varhaisia venäläisiä näyttelemismetodeja sekä myöhempää Konstantin Stanislavskia ja Vsevolod Meyerholdin psykofyysistä menetelmää. Hän myös sovelsi japanilaisen ohjaajan ja filosofin Tadashi Suzukin metodologiaa. Jotkut oppilaat ovat myöhemmin arvostelleet hänen menetelmiään ja kutsuneet niitä vihamielisiksi, painostaviksi ja väkivaltaisiksi.
Rankan fyysisyyden tavoite oli vapauttaa mieli turhasta kontrollista. Satu Silvon mukaan Turkka ei suvainnut ”mukaharjoittelua”, josta syntyisi ”mukanäyttelemistä”. Tarkoituksena oli karsia opiskelijoista tekotaiteellisuus ja ”taiteilijana” esiintyminen, kapakassa istuminen ja maailman kyyninen halveksiminen jo nuorella iällä.
Turkan oppilaita olivat mm. Timo Harakka, Mari Rantasila, Satu Silvo, Katja Kiuru, Martti Suosalo, Merja Larivaara, Ville Virtanen, Oskari Katajisto, Lilli Earl, Antti Raivio ja Mikko Kivinen.
Oulussa 1987 sattunut, kohuttu Jumalan teatterin tapaus yhdistettiin Turkkaan, vaikka hän ei itse osallistunutkaan esitykseen eikä ollut siitä etukäteen tietoinen. Teatterin jäsenet olivat hänen entisiä oppilaitaan: Jari Halonen, Jorma Tommila, Esa Kirkkopelto ja Jari Hietanen. Jumalan teatterista noussut kohu sai mediassa hysteerisiä piirteitä, ja kun Turkka ei suostunut tuomitsemaan oppilaidensa esitystä, kohu kohdistui myös häneen. Opetusministeri Gustav Björkstrand ja kiihkeä julkinen mielipide vaativat Turkan päätä vadille.
Elämä ja ura > Teatterikorkeakoulun jälkeen

Näytelmien lisäksi Turkka ohjasi kaksi ristiriitaisen vastaanoton saanutta ja kiivasta keskustelua herättänyttä televisiosarjaa, Seitsemän veljestä (1989) ja Kiimaiset poliisit (1993). Lisäksi hän on esiintynyt Jari Halosen elokuvissa Back to the USSR – takaisin Ryssiin (1992) ja Aleksis Kiven elämä (2001).
Turkan romaani Häpeä oli Finlandia-palkintoehdokkaana vuonna 1994. Hänen esseistisiä kirjojaan ovat Aiheita (1982) ja Selvitys oikeuskanslerille (1984).
Turkan poika Juha Turkka on entinen nyrkkeilijä, sittemmin taiteilija. Vuosina 1997–1998 Turkka teki poikansa kanssa Neloselle talk show’ta Turkka & Turkka. Ohjelmaa luonnehdittiin TV-lehtien ohjelmatiedoissa ”väljäksi kulttuuriohjelmaksi”. Jouko Turkan vieraina olivat muun muassa silloinen pääministeri Paavo Lipponen, Helsingin Sanomien silloinen päätoimittaja Janne Virkkunen, kirjailija Hannu Salama, runoilija Arto Melleri, dramaturgi Outi Nyytäjä ja näyttelijä Martti Suosalo.
1990-luvun lopussa kävi ilmi, että Turkalla oli huomattava, noin 1,6 miljoonan markan arvoinen osakesalkku. Salkku koostui Nokian, Soneran, Keskon, metsä- ja metalliyhtiöiden sekä pankkien osakkeista. Turkka tunnettiin askeetikkona ja tieto varakkuudesta otettiinkin yllätyksellä vastaan. Ilta-Sanomien mukaan omasta sijoittamisesta puhuminen oli kapitalismia avoimesti kritisoineelle Turkalle vaikeaa. Lehden selvityksen mukaan Turkka omisti kuollessaan osakkeita yli 900 000 euron arvosta.
Turkka nimettiin teatteritaiteen kunniatohtoriksi, kun Teatterikorkeakoulu nimesi historiansa ensimmäiset tohtorit vuonna 2009. Muut promovoidut olivat presidentti Tarja Halonen, tanssitaiteilija Deborah Hay, ohjaaja Kaisa Korhonen, professori Juha Varto ja valo- ja äänisuunnittelija Ilkka Volanen.
Elämä ja ura > Ikääntyminen ja kuolema

71-vuotiaana Turkka kertoi sanojen tavoittamisen tulleen hänelle vaikeammaksi. Varallisuudestaan huolimatta hän asui karuissa olosuhteissa ränsistyneessä talossa. Turkan luona vierailut valokuvaaja kertoi hänen olleen hetkittäin "omissa maailmoissaan". Turkka keräili lapsuudenkotinsa pihalta kiviä, joiden hän uskoi olevan tuhansia vuosia vanhoja veistoksia. Toimittajan mukaan kivet kiinnostivat Turkkaa enemmän kuin mikään muu. Kiviä oli kerätty huoneen täydeltä ja niiden vuoksi talon pihaa oli kaivettu parin metrin syvyyteen. Kivistä järjestettiin näyttely vuonna 2014. Kirsikka Moring kirjoitti: "Hän on matkalla, liukumassa yksityiseen fantasiamaailmaansa." Erkki Pirtola: "Turkan metodi on aina ollut regressioiden hyödyntämistä. Nyt regressio on viety loppuun."
Jouko Turkka kuoli pitkäaikaiseen sairauteen palvelutalossa vuonna 2016. Tieto kuolemasta tuli julkisuuteen vasta puolitoista viikkoa kuoleman jälkeen, kun Pirkkalainen-lehti kirjoitti Turkan nekrologin.
Turkka haudattiin 12. elokuuta 2016 Pirkkalan Vanhan kirkon hautausmaalle äitinsä ja isänsä viereen. Hautajaisiin kutsuttiin vain läheisimmät ihmiset.
Tuotanto > Teatteriohjauksia

Yövieraat (1966), Helsingin Ylioppilasteatteri
Koneittenmurskaajat (1966), Suomen Teatterikoulu
Jääkärin morsian (1967), Seinäjoen kaupunginteatteri
Rikottu ruukku (1967), Seinäjoen kaupunginteatteri
Kun on tunteet (1967), Seinäjoen kaupunginteatteri
Mielipuolen päiväkirja (1967), Seinäjoen kaupunginteatteri
Seitsemän veljestä (1967), Seinäjoen kaupunginteatteri
Romeo ja Julia (1968), Seinäjoen kaupunginteatteri
Vedenkuljettamat (1968), Seinäjoen kaupunginteatteri
Tulva (1968), Seinäjoen kaupunginteatteri
Patruuna ja emäntäpiika (1968), Seinäjoen kaupunginteatteri
Anu ja Mikko (1968), Joensuun kaupunginteatteri
Se tavallinen tarina (1969), Joensuun kaupunginteatteri
Hyvästi Mansikki (1969), Joensuun kaupunginteatteri
Tangokuningas (1970), Joensuun kaupunginteatteri
Aja hitosti (1970), Joensuun kaupunginteatteri
Mustalaisoperetti (1970), Pyynikin kesäteatteri
Pois alta – akkavalta (1970), Joensuun kaupunginteatteri
Hullunkuriset pellet (1970), Joensuun kaupunginteatteri
Tangokuningas (1970), Joensuun kaupunginteatteri
Asento! (1970), Joensuun kaupunginteatteri
Tuntematon sotilas (1971), Joensuun kaupunginteatteri
Tulitikkuja lainaamassa (1972), Joensuun kaupunginteatteri
Daniel Hjort (1973), Turun ruotsalainen teatteri
Papin perhe (1973), Teatterikoulun Tikapuuteatteri
Runar ja Kyllikki (1974), Kotkan kaupunginteatteri
Nummisuutarit (1974), Kotkan kaupunginteatteri
Nummisuutarit (1975), Helsingin kaupunginteatteri
Ringportin linja (1975), Helsingin kaupunginteatteri
Siinä näkijä missä tekijä (1976), Helsingin kaupunginteatteri
Niskavuoren nuori emäntä (1977), Helsingin kaupunginteatteri
Puuvillaprinsessa (1977), Helsingin kaupunginteatteri
Putkinotko (1978), Helsingin kaupunginteatteri
Aavesonaatti (1978), Helsingin kaupunginteatteri
Viisas neitsyt (1979), Helsingin kaupunginteatteri
Tuntematon sotilas (1979), Helsingin kaupunginteatteri
Kohti toista tasavaltaa (1980), Helsingin kaupunginteatteri
Murtovarkaus (1981), Helsingin kaupunginteatteri
Voimamies (1982), Helsingin kaupunginteatteri
Puotilaa hengiltä (1982), Teatterikorkeakoulu
Tuhat ja yksi yötä (1983), Teatterikorkeakoulu
Mällisen metkut (1983), Teatterikorkeakoulu
Kahden herran palvelija (1984), Teatterikorkeakoulu
Hamlet (1985), suora televisiolähetys
Jeppe Niilonpoika (1985), Helsingin kaupunginteatteri
Hypnoosi (1985), Helsingin kaupunginteatteri
Lihaa ja rakkautta (1986), Göteborgin kaupunginteatteri
Valheita (1990), Suomen Kansallisteatteri
Presidentin dementia (1993), Suomen Kansallisteatteri
Att hyra en kändis (1994), Teatteri Viirus
Kumpi nauttii enemmän – mies vai nainen? (1995), Lappeenrannan kaupunginteatteri
Rakkaita pettymyksiä rakkaudessa (1996), Tampereen Työväen Teatteri
Runar ja Kyllikki (1996), Helsingin kaupunginteatteri
Täysin tyydytetty nainen (1997), Porin Teatteri
Yksi yö ruotsalaista kesää (2004), Turun kaupunginteatteri
Konkurssisirkus (2005), Turun kaupunginteatteri
Tuotanto > Televisio

Jouko Turkka on ohjannut Yleisradiolle televisioelokuvat Yö ja päivä (1967), Poika ei päässyt sisään (1980), Isä vieraissa (1982) ja Naiskoomikko (1983), sekä tv-sarjat Seitsemän veljestä (1989) ja Kiimaiset poliisit (1993). Neloselle hän teki poikansa Juha Turkan kanssa keskusteluohjelmaa Turkka & Turkka (1998).
Tuotanto > Radio

Turkka ohjasi Yleisradion Radioteatterille kuunnelmat Matti Väkevä (kuunnelmaooppera, 1969), Munakokkeli (1970?), Tuotantolaitos (1971), Kohtalon sormi (1972), Erään tapaturman johdosta (1992), Turpaan, kuonoon... (1994) ja Rahanhimoni taidemarkkinoilla (1997). 1990-luvun kuunnelmat Turkka myös kirjoitti itse. Kuunnelmien lisäksi Turkka piti pakinaa Jouko Turkan joulusaarna vuosina 1993-2004.
Tuotanto > Kirjat

Aiheita (Otava, 1982)
Selvitys oikeuskanslerille (Otava, 1984)
Hypnoosi / Lihaa ja rakkautta, kaksi näytelmää (Otava, 1987)
Häpeä (Otava, 1994)
Nyt alkoi elämä (Otava, 1996)
Osta pientä ihmistä, näytelmä (Like Kustannus, 2000)
Kärsimys on turhaa (Teos, 2017)
Kirjallisuutta

Steinbock, Dan: Taideteos ja taidekasvatus: Niskasen, Mollbergin, Salaman ja Turkan töitä yhteiskunnallisesta ja strukturalistisesta näkökulmasta.  Helsinki:  Gaudeamus, 1985.  ISBN 951-662-370-0
Kontio, Kari: Kausi helvetissä eli Neljä vuotta Turkan koulussa.  Helsinki:  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-15098-3
Ollikainen, Anneli: Lihat ylös! Muistiinpanoja Jouko Turkan opetuksesta.  (Teatterikorkeakoulun julkaisusarja nro 9)  Helsinki:  Teatterikorkeakoulu: Valtion painatuskeskus, 1988.  ISBN 951-861-215-3
Kämäräinen, Kauko: Vimmalla ja vereslihalla: Jouko Turkan todellisuutta.  Tampere:  Kääntöpuoli, 2006.  ISBN 951-96596-7-6
Parviainen, Jussi: Hybris: Dramaturgian filosofia.  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-30369-0
Salminen, Eppu: Lasten ristiretki.  Gummerus, 2009.  ISBN 978-951-20-7894-3
Talvitie, Liisa: Heidi Herala – Teatteria koko elämä. Tammi, 2020. ISBN 978-952-04-1894-6
Härkönen, Anna-Leena: Sotilaan tarina. Romaani. Helsinki: Otava, 1986. ISBN 951-1-09098-4
Venho, Johanna: Martti Suosalon tähänastinen elämä. Helsinki: WSOY 2022. ISBN 978-951-0-45524-1
Virtanen, Ville: Menkää mielenhäiriöön. Romaani. Tammi, 2001. ISBN 951-31-2033-3
Kiuru, Katja: Palasina ja kokonaisena: ihminen näyttämöllä. Kirjapaja, 2017. ISBN 978-952-288-763-4
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Jouko Turkka Wikisitaateissa
Jouko Turkka-seura
Kytömaa, Kaarina: / Turkka, Jouko (1942–2016). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 4.8.2016. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Paretskoi, Jaana: Jouko Turkka. 100 vuotta – 100 tekijää -verkkojulkaisu.
Jouko Turkka Yleisradion Elävässä arkistossa
Hongisto, Sanna: Aito anarkisti. Aviisi 1/2006.
Jouko Turkka teatteriestetiikan suunnannäyttäjäksi. Teatterikorkeakoulun julkaisusarja.
Jouko Turkka Elonetissä
| n k Kritiikin Kannusten saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962 Jorma Panula  1963 Ralf Långbacka  1964 Kari Rydman  1965 Eino Säisä  1966 Risto Jarva  1967 Kalle Holmberg & Kari Liila  1968 Kimmo Pyykkö  1969 Timo Bergholm 
1970-luku:  1970 Jouko Turkka  1971 Iso mies ja keijukainen -levytyöryhmä  1972 Lasse Naukkarinen  1973 Ilpo Saastamoinen  1974 Riitta Nelimarkka  1975 Pekka Milonoff  1976 Ulrika Hallberg  1977 Timo Linnasalo  1978 Arto af Hällström  1979 Eurooppalainen Odysseia -kuunnelmatyöryhmä 
1980-luku:  1980  Pentti Sammallahti  1981 Marjatta Tapiola  1982 Jouni Kaipainen  1983 Kari Väänänen  1984 Olli Jalonen  1985 Maaria Wirkkala  1986 Kari Kriikku  1987 Juhani Liimatainen  1988 Mox Mäkelä  1989 Sami Toivonen 
1990-luku:  1990 Rahkonen-radioteostyöryhmä  1991 Marjatta Oja  1992 Julia Vuori  1993 tanssiryhmä Suomussalmi  1994 Martti Suosalo  1995 Juha Lehtola  1996 Susanna Helke &  Virpi Suutari  1997 Jukka-Pekka Pajunen  1998 Håkan Wikman  1999 Tuomas Kantelinen 
2000-luku:  2000 Sándor Vály  2001 Johanna Venho  2002 Salla Tykkä  2003 U-Street All Stars  2004 Ville Tietäväinen  2005 Taito Hoffrén  2006 Anna Krogerus  2007 Pauliina Feodoroff  2008 Eeva Muilu  2009 Jukka-Pekka Valkeapää 
2010-luku:  2010 Timo Harju  2011 Merja Pöyhönen  2012 Selina Anttinen & Vesa Oiva  2013 Linda Fredriksson  2014 Elina Pirinen  2015 Ima Iduozee  2016 Suohpanterror  2017 Maija Kauhanen  2018 Honkasalo–Niemi–Virtanen  2019 Ilja Lehtinen 
2020-luku:  2020 Juliana Hyrri  2021 Emilia Hoving  2022 Hanna Bergholm & Ilja Rautsi  2023 Jonnakaisa Risto 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Oligotrofinen järvi

Vähäravinteisia lammikoita Tatravuoristossa Puolassa.
Oligotrofinen järvi on limnologiassa niukkaravinteinen eli karu järvi . Vedessä olevat ja siihen tulevat perusravinteet riittävät ylläpitämään vain pientä mikroeliöstön ja kasvillisuuden muodostamaa perustuotantoa. Vaikka yksilömäärät ovat karuissa järvissä pienet, ovat kuitenkin lajimäärät suuria eli järven ekosysteemi on monipuolinen.
Runsasravinteista järveä kutsutaan eutrofiseksi järveksi ja siinä on veden ravintoaineiden pitoisuudet huomattavasti suuremmat kuin karussa järvessä. Kun karun järven ravintopitoisuudet kohoavat vuodenkierron aikana joskus rehevän järven tasoille ja laskevat välillä karun järven tasolle, voidaan järveä pitää lievästi rehevöityneenä järvenä. Sellaista järveä kutsutaan toisinaan myös mesotrofiseksi järveksi.
Esiintyminen

Karuja ja kirkasvetisiä järviä esiintyy Suomessa kallioisilla alueilla, harjumuodostumien yhteydessä, ja etenkin Pohjois-Suomessa kylmillä alueilla. Vaikka Lapissa vesistön ravinnepitoisuudet olisivatkin koholla, on perustuotanto ilmaston takia alhaista ja vesi siksi kirkasta. Myös suo- ja metsäalueilla voivat järvet olla karuja, mutta vesi ei kuitenkaan ole kirkasta. Turpeesta irtoaa sateella humusta, joka värjää veden keltaiseksi, ruskeaksi tai punaiseksikin. Humuksessa on ravintoaineista runsaana erityisesti typpi. Jos järven veden ovat muiden ravintoaineiden pitoisuudet pieniä, eivät humuksen ravintomäärät riitä yksinään nostamaan perustuotantoa riittävän korkealle ja järveä on silloin pidettävä karuna. Tällaisia järviä kutsutaankin dysoligotrofisiksi järviksi tai lyhyemmin dystrofisiksi järviksi.
Suomessa on arvioitu, että tutkituista järvistä noin 30 % on oligotrofisia järviä ja noin 60 % on dystrofisia. Koska suurin osa dystrofisista järvistä ovat juuri oligotrofisia, voidaan suomalaisa järviä pitää pääsääntöisesti oligotrofisina.
Kemialliset piirteet > Fosforitalous

Veteen liuenneet ravinteet kuluvat perustuotannossa, kun bakteerit, levät ja kasvillisuus hyödyntävät niitä yhteyttäessään ja lisääntyessään. Karussa järvessä perustuotanto jää pieneksi johtuen pienestä ravinteiden määristä. Yleisin perustuotantoa rajoittava tekijä eli minimitekijä on fosfori. Esimerkiksi Suomessa fosforia liukenee kallio- ja maaperästä niukasti pintavesiin, jotka laskevat järviin. Savivaltaisilla mailla fosforia liukenee niihin huomattavasti enemmän. Kun perustuotanto alkaa kuluttamaan fosforia, loppuu se usein ennen muita ravinteita ja silloin se rajoittaa mikroeliöstön ja kasvien määrää. Pieni perustuotanto rajoittaa seuraavaksi eläinplanktonin määrää ja sitä kautta myös kalastoa ja linnustoa.
Kesäisin, kun levät yhteyttävät pintavesien auringonvalossa, kuluttavat ne kaiken pintaveden fosforin. Syvemmällä järvessä, missä on hämärää, saattaa vedessä olla vielä fosforia jäljellä, koska se ei pääty yhtä nopeasti levien ravinnoksi. Kuolleet eliöt vaipuvat kohti järven pohjaa ja niiden hajotessa vapautuu fosforikin takaisin veteen. Eliöiden kuoleminen siirtää tällä tavoin fosforin määrien painopistettä järven alusvesiin. Pohjaliejussa hajottajabakteerit ja pohjan hyönteiset käyttävät näitä ravintoaineita ravintonaan, mutta osa siitä sitoutuu pohjalla olevaan liuenneeseen rautaan. Näin osa fosforista poistuu elinkierrosta ja varastoituu sedimentteihin. Suomalaisissa järvissä tapahtuvassa kesän tai talven lämpötilakerrostumisessa alusvesi jää kuukausiksi järven pohjan tuntumaan. Siellä voi alusvesi muuttuu hapettomaksi, jolloin rauta fosfori vapautuu raudan sidoksesta ja liukenee taas takaisin alusveteen. Tätä kutsutaan sisäiseksi kuormitukseksi. Järven oma varasto toimii silloin eliöstön ruokkijana, mikäli ravinteet pääsevät täyskierron aikana leviämään järven koko vesimassaan. Tällainen toistuva ja purskemainen ravinteiden lisääntyminen voi nostaa järven tason lievästi rehevöityneeksi eli mesotrofiseksi.
Karuissa järvissä kokonaisfosforin pitoisuudet jäävät alle 10 μg/l eli mikrogrammaa litrassa vettä. Lievästi rehevöituneen eli mesotrofisen järven fosforipitoisuudet alkavat yleensä 12–15 μg/l riippuen sen määritelmistä.
Kemialliset piirteet > Typpitalous

Typpi esiintyy järvien vedessä epäorganisina suoloina, kuten esimerkiksi nitraattina, nitriittina ja ammoniakkina, sekä myös erilaisina orgaanisina yhdisteinä, joita esiintyy erityisesti humuksessa mutta vapautuu myös kuolleista eliöistä (aminohapot). Typpikaasua liukenee veteen samalla tavalla kuin happikaasuakin, mutta kaasumaista typpeä hyödyntävien eliöiden sitomiskyky ei yleensä lisää veden typpivarantoja merkittävästi.
Typpitalouden laatu riippuu veden happipitoisuudesta. Kun happea on vedessä riittävästi, esiintyy vedessä paljon nitraattia, mutta hapettomassa tilassa typpi esiintyy useammin ammoniumina. Jos happea on kohtalaisesti, typpi esiintyy usein nitriittinä. Kun suomalaisten järvien vesi on lämpötilakerrostunut ja järvien päällysveden happitilanne on hyvä, esiintyy päällysvedessä paljon nitraattia. Kun alusvedessä on vähän happea, siellä taas esiintyy paljon ammoniumia. Näiden välissä olevassa harppauskerroksessa voi esiintyä enemmän nitriittiä kuin edellä mainittuja. Tietyissä tilanteissa typpiyhdisteet voivat myös denitrifikoitua eli muuttua typpikaasuksi, joka haihtuu vedestä takaisin ilmaan.
Karuissa järvissä veteen liuenneen typen eri muotojen pitoisuudet voidaan laskea yhteen, jolloin saadaan kokonaistyppipitoisuus. Järvien luokittelussa karun järven tyypillinen typpipitoisuus on 0–400 μg/l (mikrogrammaa litrassa vettä). Se on usein monikymmenkertainen fosforipitoisuuteen verrattuna. Suomalaisissa järvissä eliön tarvitsemaa fosforia on typpeen verrattuna liian vähän, jolloin fotosynteesi loppuu fosforin puutteeseen, vaikka typpeä olisikin vielä jäljellä. Typpi loppuu ravinteista ensimmäisenä rehevissä ja ylirehevissä järvissä, joissa ravinteita tulee järveen viemäreistä tai hajakuormituksesta lisää. Karujen järvien kriittinen ravinne onkin fosfori eikä typpi.
Kemialliset piirteet > Happamuustaso

Kirkasveteisissä karuissa järvissä veden happamuudentaso pysyy lähellä neutraalia eli on pH 6,8–7,0. Mikäli oligotrofisen järven valuma-alueella on paljon ojitettua metsää ja suota, laskeutuu järveen ojien tuoman veden mukana humusta. Korkeilla humuspitoisuuksilla vesi muuttuu happamaksi, sillä humus sisältää paljon orgaanisia happoja. Dysoligotrofisella järvellä veden happamuustaso on tyypillisesti pH 5,5–6,5.
Järvien niukka ravinnetaso vaikuttaa järven kykyyn sietään happamia laskeumia tai kuormituksia. Kykyä välttää veden happamoitumista kutsutaan alkaliteetiksi. Jos järvellä on hyvä alkaliteetti, ei happojen lisääminen veteen laske happamuustasoa, koska veden emäkset reagoi veteen luienneisiin aineisiin ja muuttuu neutraaliksi. Karuissa järvissä ei ole kovinkaan paljon alkaliteettia ja niiden kyky vastustaa happamoitumista on yleensä alhainen tai olematon. Tämä on pääasiallinen syy siihen, että ilmansaasteet ovat happamoittaneet järviä esimerkiksi Pohjoismaissa ja Venäjällä.
Kemialliset piirteet > Happitalous

Karun järven sisältämiä ravinteita on niin vähän, että siitä syntyvä perustuotanto on vaatimatonta. Pintavedessä vesi saa happitäydennystä pääasiassa ilmasta ja levien yhteyttäminen tuottaa vain vähän lisähappea veteen. Kesällä ja talvella, kun lämpötilakerrostuminen on voimakasta, ei alusveteen tule ilmasta happitäydennystä. Toisaalta, päällysvedestä vajoavien kuolleiden eliöiden jäänteet ovat vähäisiä eikä niiden hajoaminen kuluta happivaroja kovinkaan paljon. Kirkasvetisessä karussa järvessä happea riittä yleensä koko lämpötilakerrostumisajan hyvin ja erot päällysveden ja alusveden välillä ovat pieniä.
Jos karun järven valuma-alueella sijaitsee ojitettuja metsiä ja soita, laskeutuu veteen humusta. Runsas humus on tiettyjen happea kuluttavien eliöiden ravintoa, mutta se hajoaa vedessä myös suoraan kuluttaen silloinkin happea. Tämä vaikuttaa erityisesti alusveden happitilanteeseen. Suojärvissä onkin yleisesti happivajetta, vaikka monet niistä luokitellaankin karuiksi järviksi.
Tuotannolliset piirteet

Järven perustuotanto on kasvukaudellakin pieni. Levä- ja bakteerikannat, jotka muodostavat pääosan planktonista, ovat lukumääräisesti niin vähäisiä, etteivät ne vaikuta veden väriin tai sameuteen. Useimmat karut järvet ovatkin kirkasveteisiä ja värittömiä järviä. Suomessa tästä säännöstä muodostavat poikkeuksen suojärvet, joiden vedessä on veden ruskeaksi tai punaiseksi värittävää humusta. Suomalaisissa karuissa järvissä elää planktonia tavallisesti 70–120 lajia ja nimeen omaan karuissa järvissä lajimäärät ovat korkeita, vaikka levien yksilömäärät jäävät vähäisemmiksi. Planktonista osa suosii karuja eli oligotrofisia järviä (O) ja osa eutrofisia järviä (E). Tutkimalla mikroskoopilla yksilöiden lukumääriä on havaittu, että kun yksilöiden lukumäärissä suhde E/O on alhainen, on vesinäyte oligotrofisesta järvestä. Eutrofisissa järvissä E/O-suhde nousee joskus useisiin kymmeniin. Saman suuntaiset suhteet saadaan myös lajien lukumäärillä. Esimerkiksi Inarinjärvessä saattaa haavilla keräämällä saada kasviplanktionia vain kilon hehtaarilta kun taas Saimaalla sitä saadaan 30 kg/ha.
Niukkaravinteisillä järvillä rantakasvillisuus jää vähäiseksi ja harvemmaksi kuin rehevissä järvissä. Karuilla suomalaisilla järvillä esiintyy tyypillisesti esimerkiksi uistinvita, lahnaruohot ja nuottaruoho. Veden ollessa kirkas kasvaa myös järven pohjassa kasveja, jotka runsasravinteisissä järvissä kuolisivat hämäryyteen.
Karuilla pohjoismaisilla järvillä asustaa esimerkiksi isokoskelo, kalatiira, kuikka, telkkä ja tukkakoskelo. Kaloista erityisesti muikku, ahven ja hauki ovat yleisiä. Muikku kykenee hyödyntämään eläinplanktonia tehokkaasti ja lisääntyy itsekin muodostaen parhaimillaan 20–50 kg/ha (kilogrammaa hehtaarilta) suuruisen biomassan. Ilman muikkua kalojen tuotto jää alhaiseksi.