stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Peräseinäjoen Toive (pesäpallo)
Historia > Maakuntasarjasta nousuun kohti Ykköspesistä (1990-luku)

Vuonna 1990 Toiveen pesäpallotoiminnassa oli mukana jo yhteensä 13 joukkuetta, joista 10 oli juniorijoukkueita. Tuo kausi oli ensimmäinen hetkeen maakuntasarjassa, eikä ensimmäinen kausi tuonut vielä nousua takaisin Suomensarjaan.
Kesällä 1991 PeTo pelasi toisen, ja samalla 1990-luvun viimeisen kautensa maakuntasarjassa, kun sarjan voitettuuan miesten joukkue nousi Suomensarjaan. Ensimmäiseltä kaudelta lähtien alettiin suorittamaan uudestaan vuonna 1987 annettua tavoitetta ykkössarjapaikasta. PeTo pelasi lohkossaan sijoituksekseen viidennen sijan ensimmäisellä kaudella. Lohkon voitto olikin jo lähellä seuraavalla kaudella 1993 kun PeTo sijoittui 15 voitollaan lohkonsa toiseksi. Tämän jälkeen nousuhaaveet rauhoittuivat kuitenkin vielä hetkeksi kun kolmen seuraavan kauden sijoitukset olivat vielä seitsemäs, kuudes ja viides.
Kesä 1997 toi kuitenkin mukanaan seuran parhaimman menestyksen Suomensarjassa, kun PeTo voitti oman lohkonsa ja eteni Ykköspesiskarsintoihin. Karsinnoissa PeTo pelasi kaksi ottelua, joita kumpaakaan se ei voittanut. Juoksuero karsinnoissa oli 10-14. Seuraavalla kaudella PeTo sai jo tarpeekseen edelliskauden epäonnistumisesta ja sijoittui runkosarjassa toiseksi 16 voitollaan. Tämä oikeutti jälleen paikkaan Ykköspesiksen karsintoihin ja tällä kertaa PeTo käytti tilaisuuden hyväkseen. Jokaisesta neljästä ottelusta saavutetetut täydet pisteet ja juoksuero 54-14 oikeuttivat PeTon tällä kertaa seurahistorian ensimmäiseen paikkaan miesten Ykköspesiksessä.
Historia > Kolme Ykköspesiskautta (1999–2001)

Ykköspesiksessä pelattiin kaudella 1999 14 kierrosta, joiden voittoprosentti oli PeTon kohdalla tasan 50 %. Voittoja tuli siis seitsemän ja vastaavasti PeTo poistui kentältä hävinneenä yhtä monta kertaa. Täysiä kolmen pisteen voittoja näistä voitoista oli 6 joten kaksi pistettä annettiin mukaan vain kerran. Vastaavasti yhden pisteen tappioita tuli kaksi ja kokonaan ilman pisteitä jäätiin viisi kertaa. Juoksuero runkosarjassa oli 143-85 ja pisteitä kertyi 22. Tämän johdosta PeTo sijoittui ensimmäisellä Ykköspesiskaudellaan runkosarjassa neljänneksi ja jatkoi kauttaan ylemmässä jatkosarjassa. Jatkopeleissä pelattiin vastaavasti 14 kierrosta ja tällä kertaa PeTo voitti näistä otteluista 6 ja hävisi 8. Pisteitä kertyi 16 ja kauden lopullinen sijoitus oli sen myötä kuudes.
Toisella kaudellaan PeTon menestys ei ollut enää vastaavaa, kun ottelumäärät lisääntyivät runkosarjassa 26 ja jatkopeleissä siirryttiin pudotuspelikäytäntöön. Runkosarjan voittoja tuli 8 ja pisteitä sen myötä 29 sijoituksen ollessa tämän myötä kymmenes, eikä se oikeuttanut tällä kertaa jatkopeleihin.
Seuran toistaiseksi viimeinen kausi Ykköspesiksessä oli siis kesällä 2001. Tuo kausi meni myös pelillisesti penkin alle kun runkosarjan 26 ottelusta PeTo voitti ainoastaan 3. Näistä kolmesta voitostakin täysiä kolmen pisteen voittojakin oli ainoastaan yksi kappale, eikä sarjassa kertynyt pisteitä kuin ainoastaan 9. PeTo sijoittuikin sarjassa 14. ja tippui kaudeksi 2002 maakuntasarjaan
Historia > Paluu alasarjoihin ja tavoitteet takaisin ylös (2002–)

Kun sarjasta tippumisen makuun oli päästy jo kaudella 2001, joukkue jatkoi samaa menoa myös Suomensarjassa kaudella 2002. Voittoja kertyi runkosarjassa ainoastaan kaksi ja pisteitä kauden aikana kertyi kuusi. Tämä tarkoitti sitä että pesäpallotoimintaa saatiin jatkaa kaudella 2003 maakuntasarjassa. Tosin visiitti neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla kesti tässä vaiheessa vain yhden kauden ajan, kun PeTo nousi takaisin Suomensarjaan sijoituttuaan kauden 2003 maakuntasarjassa toiseksi.
Kaudet 2004 ja 2005 PeTo pelasi siis jälleen kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla, mutta menestys ei sarjassa ollut kovin huikea. Kauden 2004 sijoitumminen kahdeksanneksi takasi vielä sarjapaikan seuraavaksi kaudeksi mutta kauden 2005 yhdeksäs sija palautti PeTon takaisin maakuntasarjaan.
Kaudet 2006–2008 PeTo pelasi maakuntasarjassa pitäen toimintaa yllä, mutta sijoitukset näinä vuosina olivat kuitenkin lohkon häntäpäässä (viides, neljäs ja viides) kunnes kaudella 2009 PeTo alkoi tavoittelemaan jälleen Suomensarjapaikkaa. PeTo sijoittuikin kauden 2009 runkosarjassa lohkonsa ensimmäiseksi juoksueron ollessa 214-87 ja pisteitä kertyi 27. Tämä antoi hyvät lähtökohdat jatkokarsintoihin mutta vastoin kauden kulkua, joukkue voitti jatkosarjan viidestä ottelustaan ainoastaan yhden ja Suomensarjapaikka jäi tällä kertaa saavuttamatta.
Kaudella 2010 miesjoukkue pelasi yhä Pohjanmaan alueen maakuntasarjaa. Tällä kertaa opittiin edelliskauden virheistä ja runkosarjassa koko kauden ainoa tappio syntyi Koskenkorvan Urheilijoiden kolmosjoukkueelle. Runkosarjassa sijoituttiin siis jälleen ensimmäiseksi. Jatkopeleissä pelattiin myös tällä kertaa viisi kierrosta ja tällä kertaa PeTo nousi Suomensarjaan kaudeksi 2011 suoraan viidellä voitolla, varmistaen nousunsa jo toiseksi viimeisellä kierroksella.
Kaudella 2011 PeTo pelaa miesten Suomensarjassa ja samalle kaudelle toimintaan tulee mukaan takaisin myös miesten kakkosjoukkue, joka aloittaa toimintansa Pohjanmaan alueen piirisarjassa.
Junioritoiminta

Toiveella on joukkueet miesten maakuntasarjajoukkueen lisäksi C-, D-, E-, F- ja G-tytöissä. Juniorityö on ollut Suomen kärkitasoa pitkään varsinkin tyttöjunioreissa, sillä ensimmäiset mitalit Toiveen D-tytöt saavuttivat vuonna 1991, kun he saavuttivat SM-hopeaa. Vuosina 1993 ja 1994 Toiveen tytöt saavuttivat SM-hopeaa. Vuonna 1995 B-tytöt saavuttivat Toiveen ensimmäisen SM-kullan. Viimeisimpänä saavutuksena Toiveen juniorityössä on D-tyttöjen vuonna 2009 saavuttama kilpasarjan Suomen mestaruus, sekä saman joukkueen saavuttama C-tyttöjen pronssi vuodelta 2010.
Seuralla oli B-tyttöjuniorijoukkue vuoteen 2005 asti. Se siirtyi Petojussien alaisuuteen, kun Toiveen naiset yhdistyivät naapuriseura Maila-Jussien kanssa uudeksi seuraksi.
| Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Joukkue | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Mitalit | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Vuodet | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Yhteensä | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
B-tytöt: 
| B-tytöt |  Kultaa | 1995 | 1 |  |
| B-tytöt |  Pronssia | 1994 | 1 |  |
C-tytöt: 
| C-tytöt |  Pronssia | 1993, 2010 | 2 |  |
D-tytöt: 
| D-tytöt |  Kultaa | 2009 | 1 |  |
| D-tytöt |  Hopeaa | 1991 | 1 |  |
E-tytöt: 
| E-tytöt |  Hopeaa | 2009 | 1 |  |
| E-tytöt |  Pronssia | 2007 | 1 |  |
| Yhteensä: | Yhteensä: | Yhteensä: | 8 |  |
Kotikentät

Toiveen pesäpallojaosto pelaa kotiottelunsa Peräseinäjoen pesäpallostadionilla Ritola-Hallin läheisyydessä. Kenttä on miesten viralliset mitat täyttävä ja siellä on muiden nykyaikaisten pesäpallokenttien tapaan hiekkatekonurmi, joka on asennettu vuoden 1998 aikana.
Palkinnot ja huomionosoitukset > Palkitut

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Etenijäkuningatar: Sari Siirola (2001)  |  Kultainen maila: Sari Siirola (2001)  |  Vuoden pelinjohtaja: Risto Ojanperä (2000)  |
Palkinnot ja huomionosoitukset > Naisten Itä-Länsi-valinnat

Satu Rajala (1998, 1999, 2000, 2001, 2003)
Kati Rajala (1998)
Miia Ahola (2000)
Terhi Alanen (2000)
Johanna Vikman (2000)
Sari Siirola (2001, 2002, 2003, 2004)
Maiju Kangasluoma (2003, 2004)
Taru Ylä-Autio (2003)
Satu Yli-Hirvelä (2004)
Tilastot ja luettelot > Saavutukset pesäpallossa

Toiveen naiset pelasivat yhteensä 7 kautta Suomen pääsarjassa, Superpesiksessä. Näinä seitsemänä kautena Toive saavutti kaksi pronssista mitalia kausilla 2000 ja 2003. Lisäksi Toive voitti kerran myös runkosarjan kaudella 2000.
Runkosarjaotteluita pääsarjassa Toive on pelannut 144 kappaletta. Näistä otteluista Toive on voittanut 86 ja hävinnyt 58. 
Tuotuja juoksuja runkosarjassa on 1423 ja päästettyjä 1099 joten juoksuero on +324. Pudotuspeleissä ja karsintasarjassa naisten joukkue on pelannut yhteensä 43 ottelua joista joukkue on voittanut 16 ja hävinnyt 27. Juoksuero pudotuspeleissä on 270-322 (-52).
Tilastot ja luettelot > Pelinjohtajat naisten Superpesiksessä

Pekka Kyllönen (–1999)
Risto Ojanperä (2000–2001)
Marko Hakala (2002)
Mika Sirviö (2003–2004)
Aiheesta muualla

Toiveen kotisivut
PeTon naisjoukkuen logo
Toiveen naiset Superpesisottelussa
Halim Perdanakusuman lentoasema

Halim Perdanakusuman lentoasema (indonesiaksi  Bandara Udara Halim Perdanakusuma; IATA: HLP, ICAO: WIHH) on kansainvälinen lentoasema Jaavalla, Indonesiassa. Lentoasema sijaitsee Indonesian pääkaupunki Jakartan itäisessä kaupunginosissa (Jakarta Timur), noin 12 kilometriä keskustan Monas-monumentilta ja presidentin palatsista kaakkoon. Halim Perdanakusuman lentoasema  oli Jakartan päälentokenttä ennen  Soekarno-Hattan kansainvälisen lentoaseman käyttöönottoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Halim Perdanakusuman lentoasema Wikimedia Commonsissa
Lentokentän perustietoja (Arkistoitu – Internet Archive) (worldaerodata.com) (englanniksi)
Lentoaseman onnettomuushistoria (aviation-safety.net) (englanniksi)
Kentän lentosäätietoja yhdysvaltalaispalvelimella (noaa.gov) (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Halim Perdanakusuma Airport
Käännös suomeksi
Nikolai Mihailovitš Romanov

Suuriruhtinas Nikolai Mihailovitš
Nikolai Mihailovitš (ven. Николай Михайлович; 26. huhtikuuta (J: 14. huhtikuuta) 1859 Tsarskoje selo – 24. tammikuuta 1919 Pietari) oli Romanovin hallitsijasukuun kuulunut venäläinen suuriruhtinas, jalkaväenkenraali, historioitsija ja entomologi. Hän oli keisari Aleksanteri III:n serkku. Nikolai Mihailovitš kuoli bolševikkien teloittamana Venäjän sisällissodan aikana.
Perhe ja omaisuus

Nikolai Mihailovitšin isä oli sotamarsalkka, suuriruhtinas Mihail Nikolajevitš ja isoisä keisari Nikolai I. Hänen äitinsä oli suuriruhtinatar Olga Fjodorovna, alkujaan Badenin prinsessa Cecilie. Nikolain veljiä olivat suuriruhtinaat Georgi Mihailovitš, Aleksandr Mihailovitš ja Sergei Mihailovitš. Nikolai Mihailovitš pysyi naimattomana, koska ei saanut lupaa mennä naimisiin serkkunsa, Badenin prinsessa Viktorian kanssa, koska Venäjän ortodoksinen kirkko kielsi serkusavioliitot. Nikolai Mihailovitš tunnettiin perhepiirissä lempinimellä ”Bimbo”.
Nikolai Mihailovitš vietti lapsuutensa Georgiassa isänsä toimiessa Kaukasuksen käskynhaltijana. Hän omisti isältään perimänsä Novo-Mihailovski-palatsin Pietarissa, Mihailovkan kesähuvilan Pietarin ulkopuolella sekä suuria maaomistuksia valtakunnan eri osissa. Hän rakennutti Likaniin Georgiaan arkkitehti Léon Benois’n suunnitteleman palatsin, joka valmistui vuonna 1895.
Sotilasura

Nikolai Mihailovitš aloitti sotilasuransa aliluutnanttina vuonna 1875. Hän osallistui vuosien 1877–1878 Turkin sotaan luutnanttina Kaukasuksen rintamalla ja oli mukana Aladžan taistelussa. Valmistuttuaan Nikolain yleisesikunta-akatemiasta vuonna 1885 hän palveli Henkikaartin Chevalierkaartissa. Hän palveli Kaukasuksella vuosina 1894–1897 krenatöörirykmentin ja vuosina 1897–1903 krenatööridivisioonan komentajana, minkä jälkeen jäi pois aktiivisesta palveluksesta. Hän sai vuonna 1892 everstin, vuonna 1896 kenraalimajurin, vuonna 1901 kenraaliluutnantin,  vuonna 1903 kenraaliadjutantin ja vuonna 1913 jalkaväenkenraalin sotilasarvon. Ensimmäisen maailmansodan aikana Nikolai Mihailovitš määrättiin lounaisrintaman komentajan käyttöön.
Tieteellinen ura

Nikolai Mihailovitš oli Venäjän maantieteellisen seuran puheenjohtaja vuosina 1892–1917, Venäjän keisarillisen historiallisen seuran vuodesta 1910 ja Venäjän muinaismuistojen ja taideteosten suojeluseuran vuosina 1909–1917 sekä Pietarin tiedeakatemian kunniajäsen vuodesta 1898. Hän oli kiinnostunut entomologiasta ja keräsi suuren hyönteiskokoelman, jonka hän lahjoitti vuonna 1898 Pietarissa ja Tiflisissä sijainneille luonnontieteellisille museoille. Kokoelmaan kuului yli 110 000 näytettä, jotka edustivat lähes neljäätoistatuhatta lajia. Nikolai Mihailovitš julkaisi myös kymmenosaisen tieteellisen teoksen perhosista.
Vuosisadanvaihteesta alkaen Nikolai Mihailovitš omistautui historiantutkimukselle ja laati laajoja tutkimuksia erityisesti keisari Aleksanteri I:n ajasta. Hänen julkaisi tutkimuksiaan venäjäksi ja ranskaksi. Joukossa ovat Venäjän ja Ranskan suhteita Napoleonin aikana käsittelevä seitsenosainen lähdejulkaisu (1905–1914), Aleksanteri I:tä käsittelevä kaksiosainen teos (1912) sekä kolmiosaiset elämäkerrat kreivi Pavel Stroganovista (1903) ja keisarinna Elisabet Aleksejevnasta (1908–1909).
Nikolai Mihailovitš toi akateemisen tutkimuksen käyttöön monia Venäjän 1700-luvun ja 1800-luvun alun historian lähteitä, joihin hänellä oli hallitsijasuvun jäsenenä mahdollisuus päästä käsiksi. Hän julkaisi paljon tutkijoille arvokasta Romanovien kirjeenvaihtoa. Hänen aloitteestaan julkaistiin kansallinen elämäkerrasto, jota ehti ilmestyä vuoteen 1917 mennessä 12 osaa, sekä vuosina 1905–1909 historiallisten henkilöiden muotokuvia esittelevä viisiosainen kuvateos.
Nikolai Mihailovitš vihittiin Berliinin ja Moskovan yliopistojen kunniatohtoriksi.
Poliittinen toiminta

Nikolai Mihailovitš oli mielipiteiltään muita Romanoveja liberaalimpi. Hän ystävystyi kirjailija Leo Tolstoin kanssa.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Nikolai Mihailovitš asettui tukemaan parlamentaarisen opposition eli edistyksellisen blokin vaatimuksia ja oli vuonna 1916 yksi Romanov-suvun sisäisen oppositioryhmän johtajista. Hän kävi marraskuussa 1916 päämajassa Mogiljovissa luovuttamassa keisari Nikolai II:lle kaksi kirjettä, joissa hyökättiin keisarinna Aleksandra Fjodorovnaa, munkki Grigori Rasputinia ja silloista hallitusta vastaan. Rasputinin murhan jälkeen kuusitoista Romanov-suvun jäsentä vetosi tammikuussa 1917 Nikolai Mihailovitšin johdolla Nikolai II:een, jotta murhaan osallista suuriruhtinas Dmitri Pavlovitšia ei rangaistaisi karkotuksella. Nikolai II karkotti tämän seurauksena Nikolai Mihailovitšin tiluksilleen Gruševkaan H'ersonin lähelle. Hän palasi Pietariin helmikuun vallankumouksen aikana. Pian vallankumouksen jälkeen hän joutui eroamaan armeijasta.
Venäjän vallankumouksen jälkeen

Lokakuun vallankumouksen jälkeen neuvostohallinto karkotti Nikolai Mihailovitšin huhtikuussa 1918 eräiden muiden suuriruhtinaiden kanssa Vologdaan, jossa hänet vangittiin heinäkuussa paikalliseen vankilaan. Keisariperheen murhan jälkeen Vologdassa olleet suuriruhtinaat tuotiin vankeina Pietariin. Kirjailija Maksim Gorki ja Venäjän tiedeakatemian puheenjohtaja Aleksandr Karpinski vetosivat Vladimir Leniniin ja kansankomissaarien neuvostoon, jotta historioitsijana ansioituneen Nikolai Mihailovitšin henki säästettäisiin.
Lenin kuitenkin totesi: ”Vallankumous ei tarvitse historioitsijoita”. Nikolai Mihailovitš, hänen veljensä Georgi Mihailovitš ja heidän serkkunsa Dmitri Konstantinovitš sekä Pavel Aleksandrovitš ammuttiin Pietari-Paavalin linnoituksen pihalla paikallisen Tšekan osaston määräyksestä 24. tammikuuta (toisen tiedon mukaan 28. tammikuuta) vastaisena yönä 1919.
Nikolai Mihailovitš rehabilitoitiin Venäjällä vuonna 1999.
Teoksia

Кня­зья Дол­го­ру­кие, спод­виж­ни­ки им­пе­ра­то­ра Алек­сан­д­ра I в пер­вые го­ды его цар­ст­во­ва­ния (1901)
Граф Па­вел Алек­сан­д­ро­вич Стро­га­нов (1774–1817). Ис­то­ри­че­ское ис­сле­до­ва­ние эпо­хи им­пе­ра­то­ра Алек­сан­д­ра I (kolme osaa, 1903)
Les relations diplomatiques de la Russie et de la France d’après les rapports d’Alexandre et de Napoléon 1808–1812 (seitsemän osaa, 1905–1914)
Portraits russes des XVIII:e et XIX:e siècles (viisi osaa, 1910)
L’empereur Alexandre I. Essai d’étude historique (kaksi osaa, 1912)
Ге­не­рал-адъ­ю­тан­ты им­пе­ра­то­ра Алек­сан­д­ра I (1913)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nikolai Mihailovitš Romanov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Naisten amerikkalaisen jalkapallon I-divisioona

| Amerikkalaisen jalkapallon I-divisioona |
| --- | --- |

Laji:  Amerikkalainen jalkapallo
Maa(t):   Suomi
Perustettu:  2004 (2013)
Joukkueita:  6
Ylempi taso:  Naisten Vaahteraliiga
Alempi taso:  II-divisioona
Aiheesta muualla
I-divisioonan sivut
Amerikkalaisen jalkapallon I-divisioona on Suomen naisten amerikkalaisen jalkapallon toiseksi korkein sarjataso. Sarjassa pelaa kaudella 2025 kuusi joukkuetta. Sarjan järjestäjä on Suomen Amerikkalaisen Jalkapallon Liitto. Sarjaa on pelattu vuodesta 2004 lähtien.
Joukkueet 2025

Helsinki Roosters
Jyväskylä Jaguars
Lohja Lionesses
Oulu Northern Lights
Pirkkala Spartans
Seinäjoki Crocodiles
Aiheesta muualla

Naisten I-divisioonan verkkosivusto
Kvanttimekaniikan historia

Bohrin atomimalli, elektroni "hyppää" alemmalle energiatasolle ja emitoi fotonin
Kvanttimekaniikka kehitettiin varsinaisesti 1920-luvulla, mutta jo paljon aikaisemmin tunnettiin ilmiöitä, jotka voitiin tyydyttävästi selittää vasta kvanttimekaniikan avulla. Kvanttimekaniikkaa edeltäneitä, vuosina 1900–1925 kehitettyjä teorioita kutsutaan yhteisesti nimellä vanha kvanttiteoria.
Ennen kvanttiteoriaa

Ensimmäinen kvanttimekaniikkaan ja samalla kvanttikemiaan viittaava havainto tehtiin vuonna 1838, jolloin Michael Faraday löysi katodisäteet. Gustav Kirchhoff todisti epäsuorasti väitteen mustan kappaleen säteilystä vuonna 1859. Samana vuonna James Clerk Maxwell kiinnitti huomiota siihen, että useiden  aineiden ominaislämpökapasiteetti pienenee alhaisissa lämpötiloissa, vaikka tunnettujen teorioiden mukaan sen olisi pitänyt pysyä vakiona. Hän arveli jo tuolloin, että tämä hänen vapausasteiden jäätymiseksi kutsumansa ilmiö saattaisi osoittautua ongelmaksi, johon klassinen fysiikka kaatuu. Ludwig Boltzmann ehdotti vuonna 1877, että fysikaalisen systeemin energiatilat voivat olla epäjatkuvia.
Planckin ja Einsteinin kvanttiteoria

Kvanttiteorian isänä pidetään yleisesti Max Planckia, joka keksi sähkömagneettisen säteilyenergian syntyvän määräkokoisina paketteina. Tämä oli tulos, johon hän päätyi vuonna 1900 tutkittuaan mustan kappaleen säteilyä ja sen taajuusjakaumaa eri lämpötiloissa. Se oli osoittautunut ongelmalliseksi ja piinannut fyysikoita puoli vuosisataa.
Max Planck esitti vuonna 1900 Saksan fyysikkoseuran kokouksessa, että atomi luovuttaa energiaa epäjatkuvina "paketteina" eli kvantteina. Max Planckin teoriaa pidetään kvanttimekaniikan alkuna, vaikka paljon pohjatyötä tehtiin jo ennen Planckia ja hänen aikalaisiaan.
Planck esitti kaavan, jonka mukaan kvantin energia on suoraan verrannollinen taajuuteen:
\epsilon  on kvantin energia
h on Planckin vakio
\nu  on taajuus
Max Planckin ehdotus pienistä energiapaketeista toimi täydellisesti kaikilla sähkömagneettisen säteilyn aallonpituuksilla. Tästä huolimatta fyysikot eivät suostuneet suoraan uskomaan Planckin näkemystä, sillä se oli ristiriidassa klassisen fysiikan oppien kanssa. Planck itsekin pyrki sovittamaan teoriansa yhteen klassisen fysiikan kanssa, kuitenkaan onnistumatta.
Albert Einstein selitti valosähköisen ilmiön vuonna 1905. Einstein käytti apunaan ilmiön selittämisessä Planckin aiemmin esittämää kvanttiteoriaa. Valosähköisessä ilmiössä sähkömagneettinen säteily erottaa elektroneja esineiden pinnoista; ilmiö on selvimmin havaittavissa metalleissa. Einsteinin mukaan tämä ilmiö osoitti, ettei säteily ainoastaan synny määräsuuruisena kvantteina vaan säilyttää kvantittumisensa syntynsä jälkeenkin, joten jokainen kvantti myös absorboituu joko kokonaan tai ei ollenkaan. Valokvantti sai nimen fotoni, jota käytti ensimmäisenä Gilbert Newton Lewis vuonna 1926.
Bohrin atomimalli

Tanskalaisen fyysikon Niels Bohrin atomimallissa olennaisinta oli se, että atomi koostuu positiivisesti varautuneesta ytimestä ja elektronitasoista (aiemmin käytettiin nimitystä energiakuori, mutta parempi olisi käyttää energiatasoa), jotka kiertävät ydintä ympäri ellipsiradoilla. Bohrin mukaan klassisen mekaniikan lait eivät päde, kun elektronit virittäytyvät tai purkautuvat energiatasoilta toisille. Bohrin mallissa elektronit kiertävät energiatasoilla, jolla kullakin on oma ns. kvanttiluku, joka määrittää tason maksimaalisen energian. Jos elektronilla on vähemmän energiaa kuin energiataso sallii, elektroni hyppää alemmalle tasolle ja luovuttaa ylimääräisen energian kvanttina eli fotonina. Bohrin mallilla voidaan selittää muun muassa revontulet.
Bohrin mallissa on heikkouksia, jotka tekevät mallin vääräksi. Mallin yksinkertaisuuden takia sitä opetetaan edelleen kouluissa. Mallin heikkoutena on muun muassa oletus, että elektronit ovat hiukkasia. Nykyään tiedetään elektroneilla olevan sekä hiukkasmainen että aaltoluonne (kts. aaltohiukkasdualismi). Mallissa oletetaan myös, että elektronit kiertävät tarkoilla radoilla. Olettamus on kuitenkin väärä, sillä elektroneilla on vain tietty todennäköisyys sijaita tietyssä avaruuden pisteessä.
Kvanttimekaniikka

Einsteinin valosähköisen ilmiön teoria osoitti, että valolla on sekä aalto- että hiukkasluonne. Vuonna 1924 Louis de Broglie väitti, että samoin on myös elektronien ja muidenkin atomitason hiukkasten laita. Seuraavina vuosina monet fyysikot, erityisesti Werner Heisenberg ja Erwin Schrödinger kehittelivät tätä ajatusta edelleen ja perustivat täten kokonaan uuden fysiikan perusteorian, kvanttimekaniikan.
Termiä kvanttimekaniikka käytti ensimmäisenä Max Born vuonna 1924 ilmestyneessä artikkelissa "Zur Quantenmechanick".
Kvanttimekaniikka kuvaa atomitason tapahtumia, eikä sitä voida soveltaa suuriin kappaleisiin. Kvanttimekaniikan kehittyessä se alkoi saada järjenvastaisia ajatuksiaselvennä ja sen kritiikki alkoi kasvaa. Kvanttimekaniikkaa ei ole lukuisten yritysten jälkeenkään pystytty osoittamaan vääräksi, päinvastoin.
Kvanttimekaniikka > Kvanttimekaaninen atomimalli

Kvanttimekaaninen atomimalli perustuu Schrödingerin yhtälöihin. Mallin mukaan elektronilla on tietty todennäköisyys esiintyä tietyssä paikassa. Fermionien mahdollisia tiloja määrää Paulin kieltosääntö. Kvanttimekaaninen atomimalli on todistettu useilla tarkoilla kokeilla oikeaksi.
Bohrin malli