stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lännenhanhikki

| Lännenhanhikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Erittäin uhanalainen
 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Alaheimo::  Rosoideae
Tribus::  Potentilleae
Alatribus::  Potentillinae
Suku::  Sormihanhikit Potentilla
Laji::  anglica
Kaksiosainen nimi
 Potentilla anglica  Laichard. 
Katso myös
   Lännenhanhikki Wikispeciesissä   Lännenhanhikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lännenhanhikki (Potentilla anglica) on lähinnä Keski-Euroopassa tavattava sormihanhikkilaji. Suomessa lännenhanhikki on luokiteltu uhanalaiseksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen lännenhanhikki on suikerteleva ja juurehtiva. Sen varret ovat hentoja, karvaisia, mutkaisia ja kasvavat 20–50 cm pitkiksi. Aluslehdet ovat pitkäruotisia, varsilehdet lähes ruodittomia. Lehtilapa on kolme-viisisorminen ja lehdykät vastapuikeita, kärkiosastaan hammaslaitaisia, päältä kaljuhkoja, alta tiheään lyhytkarvaisia. Lehden korvakkeet ovat suikeita, ehytlaitaisia ja paljon lehdyköitä pienempiä. Keltaiset kukat ovat yksittäin lehtihangoissa tai kukinto on niukkakukkainen. Suurimmassa osassa kukkia on neljä terälehteä, mutta samassa kasvissa voi olla myös viisiterälehtisiä kukkia. Terälehdet ovat 5–8 mm pitkiä, noin kaksi kertaa verholehtien pituisia. Kukassa on emejä 20–50 kappaletta. Lännenhanhikki kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa.
Lännenhanhikki muistuttaa Suomessa huomattavasti yleisempää rätvänää (P. erecta). Rätvänä on kuitenkin vankempi, lehdet kolmisormisia ja korvakkeet isohampaisia. Lajit voivat risteytyä keskenään.
Levinneisyys

Lännenhanhikin päälevinneisyysalue ulottuu Britteinsaarilta läpi Keski-Euroopan Puolaan saakka. Hajanaisia esiintymiä tunnetaan Etelä- ja Itä-Euroopasta. Pohjoisimpana sitä tavataan eteläisessä Norjassa, Ruotsissa ja Suomessa. Tulokaslajina lännenhanhikkia tavataan monilla Atlantin saarilla sekä Pohjois-Amerikassa. Suomessa lännenhanhikkia kasvaa Lounais- ja Etelä-Suomen saaristossa, jonne se lienee levinnyt meriliikenteen mukana. Kasvupaikkoja tunnetaan eniten Dragsfjärdistä, Nauvosta, Iniöstä ja Tammisaaresta.
Elinympäristö

Lännenhanhikki viihtyy avoimilla kasvupaikoilla kuten kedoilla ja laitumilla. Suomessa laji on suuresti harvinaistunut merenrantalaidunnuksen vähenemisen myötä, minkä seurauksena kasvupaikat ovat kasvaneet umpeen. Yhteisillä kasvupaikoilla rätvänä (Potentilla erecta) saattaa risteytyä lännenhanhikin kanssa.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Lännenhanhikin levinneisyys Suomessa.
ITIS: Potentilla anglica (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Potentilla anglica (englanniksi)
Lännenhanhikin lehtiä.
Markus Lehti

| Markus Lehti> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. joulukuuta 1984 (ikä 39) Forssa, Suomi
Kansalaisuus:    Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  Maalivahti
Hanska:  Vasen
Pituus:  175 cm
Paino:  77 kg
Pelinumero:  32
Seurat:  Kiekko-67  (II-div.) Karhu HT (II-div.) (Suomi-sarja) HC Satakunta (Suomi-sarja) Luki-82 (III-div.) Karhu HT II (III-div.)
Markus Lehti (s. 21. joulukuuta 1984 Forssa, Suomi) on suomalainen uransa päättänyt  jääkiekkomaalivahti. Lehti pelasi valtaosan urastaan II-divisioonassa Kiekko-67ssä ja torjui siellä 72 ottelua.
Aiheesta muualla

Markus Lehti Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
Virtsaaminen

Manneken Pis, pronssipatsas virtsaavasta pikkupojasta.
Jeanneke Pis, Mannekenin naispuolinen vastine.
Virtsaaminen tarkoittaa virtsarakon tyhjentämistä virtsaputkea pitkin pois kehosta.
Toiminta

Virtsaaminen on tarkoin säädelty refleksi. Virtsaamisen säätelykeskus, virtsaamiskeskus, sijaitsee ihmisellä selkäytimen alaosassa. Virtsarakon täyttyminen virtsalla aiheuttaa virtsarakon seinämän venytystä, josta lähtee tieto hermosyitä pitkin virtsaamiskeskukseen. Virtsaamiskeskus lähettää autonomisia hermosyitä pitkin supistumiskäskyn virtsarakon seinämän sileille lihassyille. Lihassyiden supistuessa virtsa kulkeutuu pois virtsarakosta virtsaputkea pitkin. Virtsan etenemisen takaisin virtsanjohtimiin estää virtsanjohtimien laskukohdan läppä. Osana heijastetta avautuu virtsaputken sulkijalihas ja samalla virtsaava henkilö lisää vatsaontelon painetta vatsalihasten ja pallean avulla. Virtsaputken sulkijalihas avautuu vain osana heijastetta, mutta sen sulkeutumista voidaan tahdonalaisesti säädellä.
Vauvoilla ja pienillä lapsilla heijasteen aiheuttama virtsaamisrefleksi on automaattinen toiminto, ja ihminen oppii säätelemään sitä tietoisesti noin kahden tai kolmen vuoden iässä. Kuivaksi opettelu vie kuitenkin lapselta aikaa, ja varsinkin nukkuessa voi olla vaikeaa pidättää virtsaa. Tällöin puhutaan yökastelusta.
Sukupuoliset erot

Urospuolisilla nisäkkäillä virtsaputki kulkee siittimen läpi. Näin ollen miehille ja pojille on usein luontevinta virtsata seisaaltaan. Sen sijaan naaraspuolisilla nisäkkäillä virtsaputken suu sijaitsee häpyalueella, joten naisten ja tyttöjen on huomattavasti vaikeampaa virtsata seisaaltaan. Länsimaisissa kulttuureissa naiset virtsaavat yleensä istuen WC-pöntöllä, kun taas monissa itämaisissa kulttuureissa kyykkyasennossa virtsaaminen on yleisempää.
Ihminen

Ihmisen virtsaaminen on normaalia, jos se tapahtuu enintään 8 kertaa vuorokaudessa ja enintään 5 desilitraa kerralla. Joskus rajojen ylitys johtuu vain liiasta juomisesta tai nestepitoisesta ruoasta, jopa hedelmistä. Jos runsas yövirtsaaminen ei johdu näistä, kyse voi olla sairaudesta, kuten uniapneasta tai alaraajojen turvotuksesta, joka makuuasennossa purkautuu virtsana.
Virtsa on normaalisti kellertävää, paljon juoneella väritöntä ja vähän juoneella tummankeltaista. Suositus on 1,5-2 litraa päivässä. Ruokakin vaikuttaa väriin.
Iän myötä etenkin naisille voi tulla virtsankarkailua ja miehille virtsaamisvaikeuksia ja jälkitiputtelua, yleensä eturauhasen liikakasvusta 40.-50. ikävuodesta alkaen.
Ihminen > Rakon venyminen

Vessassa tulisi käydä aina kun on hätä. Jos usein pidättelee liikaa, virtsarakko voi venyä ja menettää tuntonsa. Tästä voi seurata virtsankarkailua, virtsaumpi eli kyvyttömyys virtsaamiseen tai se, että rakkoa ei saa tyhjenemään kunnolla. Toisaalta myös miehen eturauhasongelma voi estää rakkoa tyhjenemästä kunnolla, mikä sekin voi aiheuttaa venymistä.
Venynyttä rakkoa hoidetaan käymällä tarpeeksi tiheästi virtsaamassa. Tarvittaessa katetroidaan rakkoa toistuvasti.
Päivystykseen pitää mennä, jos rakossa on virtsaa mutta ei saa virtsattua 6-8 tuntiin. Humala, etenkin kylmettymisen kanssa, voi aiheuttaa virtsaumpea.
Ihminen > Pöntöllä istuminen

Naiset usein istuvat vain pöntön reunalla tai ilmassa. Tällöin lantionpohja voi mennä lukkoon niin, että rakko ei tyhjene. Istumalla kunnolla keskelle, kuin tuolissa, saa lantionpohjan rentoutumaan. Jos pöntölle palaa hetken päästä, voi testata rakon tyhjenemistä: jos saa virtsattua desilitran, rakko ei ollut tyhjentynyt kunnolla.
Nuorille miehille seisten virtsaaminen on usein helpompaa, vanhemmille istuen virtsaaminen. Jos joku kuitenkin kokee saavansa rakkonsa paremmin tyhjäksi seisaallaan, urologin mukaan häntä on uskottava.
Virtsaamiseen liittyviä sairauksia ja ongelmia

Dysuria
Inkontinenssi
Virtsarakon ekstrofia
Virtsarakontulehdus
Virtsatietulehdus
Urofasiaalinen oireyhtymä
Yökastelu
Martti Miettinen (oikeusneuvos)

Martti Emil Miettinen (31. elokuuta 1922 Viipuri – 17. maaliskuuta 1996) oli korkeimman oikeuden jäsen eli oikeusneuvos ja oikeustieteen kunniatohtori.
Miettinen suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1947 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1950. Hän aloitti korkeimmassa oikeudessa  ylimääräisenä virkamiehenä 1950 ja eteni esittelijänä esittelijäneuvokseksi 1963. Hän toimi ylimääräisenä oikeusneuvoksena kunnes nimitettiin vakituisesti korkeimman oikeuden jäseneksi vuonna 1965, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1986. Vuosina 1970–1974 hän toimi laintarkastuskunnan puheenjohtajana. Hän toimi valtakunnanoikeuden sihteerinä sekä Salaputkijutussa että Kätilöopiston jutussa.
Vuosina 1957–1962 ja 1964 Miettinen toimi eduskunnassa valiokuntien sihteerin tehtävissä.
Miettinen tunnetaan laatimastaan korkeimman oikeuden ratkaisujen hakemistosta 1926–1968.
Miettinen toimi asiantuntijana täytettäessä siviilioikeuden ja prosessioikeuden professorien virkoja Helsingin yliopistossa 1972, 1981 ja 1986. Hän sai kunniatohtorin arvon vuonna 1980 Helsingin yliopistosta.
Maximilián Pajpach

| Maximilián Pajpach> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 4. tammikuuta 1996 (ikä 28) Poprad, Slovakia
Kansalaisuus:   Slovakia
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  185 cm
Paino:  94 kg
Seura
Seura:  HK Poprad
Sarja:  Tipsport extraliga
Pelinumero:  92
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2013–
NHL-varaus:  174. varaus, 2014 Colorado Avalanche
Maximilián Pajpach (s. 4. tammikuuta 1996 Poprad, Slovakia) on slovakialainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa kotimaassaan Extraliga-joukkue HK Popradissa. Colorado Avalanche varasi Pajpachin 174. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2014.
Ura > Seuraura

Pajpach on HK Popradin oma kasvatti. Hän nousi joukkueen B-nuorten ykkösmaalivahdiksi vuoden alaikäisenä 15-vuotiaana kaudella 2011–2012. Kaudella 2013–2014 Pajpach debytoi miesten peleissä. Hän vietti kautensa suurimmaksi osaksi Slovakian juniorimaajoukkueissa pelaten kaksi miesten Extraliga-ottelua HK Orange 20:ssa ja 14 1. ligan ottelua HK Orange 18:ssa. Kevätkautensa Pajpach vietti Popradin A- ja B-nuorissa.
Colorado Avalanche varasi Pajpachin kuudennella kierroksella 174. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2014. Kaudeksi 2014–2015 hän siirtyi Suomeen ja Tapparan A-nuorten maalinsuulle. Pajpach oli kuitenkin koko kauden sivussa loukkaantumisten vuoksi. Kaudella 2015–2016 hän toimi seuran SM-liigajoukkueen luukkuvahtina joissakin otteluissa, mutta ei saanut kuitenkaan peliaikaa. Pajpach jakoi kuitenkin varsin tasaisesti Tapparan A-nuorten torjuntavastuun Kimmo Rautiaisen kanssa ja pelasi 22 runkosarjaottelua.
Kaudeksi 2016–2017 Pajpach palasi kasvattajaseuraansa HK Popradiin ja siirtyi seuran Extraliga-joukkueeseen.
Ura > Maajoukkueura

Pajpach edusti Slovakiaa alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2013. Hän pelasi samana vuonna myös World U-17 Hockey Challengessa.
Mario J. Molina

| Mario Molina |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. maaliskuuta 1943
Kuollut: 7. lokakuuta 2020 (77 vuotta)
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  George C. Pimentel
Tutkimusalue:  Fysikaalinen kemia, kemiantekniikka ja kemia
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto
Mario Jose Molina (19. maaliskuuta 1943 México – 7. lokakuuta 2020) oli fysikaalinen kemisti ja ensimmäinen meksikolainen, joka on saanut luonnontieteen Nobelin palkinnon. Molina palkittiin yhdessä Paul J. Crutzenin ja F. Sherwood Rowlandin kanssa 1995 Nobelin kemianpalkinnolla ilmakehän kemiallisista tutkimuksista, erityisesti otsonin muodostumisen ja hajoamisen tutkimuksesta.
Mario Molinan vanhemmat olivat Roberto Molina Pasquel ja Leonor Henriquez de Molina. Hän oli jo pienestä pitäen innostunut kemiasta ja kemistin koulutuksen saaneen tätinsä Esther Molinan avustuksella hän teki yliopistotason kemiallisia kokeita jo ollessaan peruskoulussa. Yksitoistavuotias Molina lähetettiin Sveitsiin sisäoppilaitokseen oppimaan saksaa, jota perheen käsityksen mukaan kemistin on hyvä osata. Hän suoritti korkeakoulututkinnon Meksikossa kemiantekniikasta. Matkusteltuaan euroopassa ja opiskeltuaan matematiikkaa ja polymeerikemiaa hän lähti Yhdysvaltoihin Kalifornian yliopistoon Berkeleyssä suorittamaan tohtorin tutkintoa fysikaalisesta kemiasta 1968.
Berkeleyssä opiskellessaan Molina pääsi George C. Pimentelin tutkimusryhmään, missä hän tapasi tulevan vaimonsa ja kollegansa Luisa Tanin. Molina sai tohtorintutkintonsa valmiiksi 1972. Vuotta myöhemmin hän siirtyi professori F. Sherwood Rowlandin tutkimusryhmään Irvinen kampukselle ja meni naimisiin Luisan kanssa.
Rowland antoi Molinalle listan tutkimusaiheista ja Molinaa kiinnosti eniten tuolloin ympäristölle melko turvallisiksi ajateltujen CFC-yhdisteiden kerääntyminen luonnossa. Aiemmin Molina ja Rowland olivat tutkineet samankaltaisia molekyylejä molekyylidynamiikan kannalta ja tunsivat niiden kemialliset ominaisuudet. Ilmakehän kemia oli heille kuitenkin uusi alue. He julkaisivat otsonikatoa koskevat tuloksensa tieteellisessä aikakauslehdessä Naturessa 1974 28. kesäkuuta. Tuloksiin suhtauduttiin aluksi epäillen, mutta myöhemmin selvisi, että todellisuudessa tuho on jopa pahempi kuin Molina ja Rowland olivat arvioineet.
Aiheesta muualla

Nobelprize.org. Mario J. Molinan omaelämäkerta. (englanniksi)
MIT Chemistry. Mario J. Molinan kotisivut. (englanniksi)
Markus Kankaanperä

| Markus Kankaanperä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. huhtikuuta 1980 (ikä 44) Skellefteå, Ruotsi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Kanki, Hodo
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  187 cm
Paino:  97 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1998–2022
Seurat:  JYP (SML) HPK (SML) Jokerit (SML) Brynäs IF (SEL) HIFK (SML) Tappara (SML) Sport (SML) Löwen Frankfurt (DEL2) JoKP (Mestis) Dundee Stars (EIHL) HC Bolzano (ICEHL)
NHL-varaus:  218. varaus, 1999 Vancouver Canucks
Markus Kankaanperä (s. 27. huhtikuuta 1980 Skellefteå, Ruotsi) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Hän pelasi urallaan SM-liigaa JYPissä, Hämeenlinnan Pallokerhossa, Jokereissa, Helsingin IFK:ssa, Tapparassa ja Vaasan Sportissa yhteensä 1054 runkosarjaottelua tehopistein 55+132=177 ja 166 playoff-ottelua tehopistein 7+18=25. Kankaanperä on kauden 2021–2022 jälkeen Kristian Kuuselan ohella kaikkien aikojen toiseksi eniten runkosarjaotteluita SM-liigassa pelannut pelaaja Jan Latvalan jälkeen. Hän on myös SM-liigan kaikkien aikojen eniten runkosarjassa jäähyminuutteja kerännyt pelaaja 2131 minuutillaan. Kankaanperä voitti urallaan Suomenmestaruuden HIFK:ssa vuonna 2011 ja Tapparassa vuonna 2016, SM-hopeaa Jokereissa vuosina 2005 ja 2007 sekä Tapparassa vuosina 2014 ja 2015. SM-pronssia Kankaanperä voitti HPK:ssa vuonna 2002 ja HIFK:ssa vuonna 2018. Vuosina 2016–2018 hän toimi Sportin kapteenina. Kankaanperä pelasi urallaan myös Ruotsissa, Saksassa, Britanniassa ja Italiassa. Hän pelasi myös kuusi A-maaottelua.
Kankaanperä oli pelityyliltään puolustava puolustaja, joka kykeni myös tukemaan kohtuullisen hyvin hyökkäyksiä. Hänet tunnettiin myös varsin aggressiivisena pelaajana.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ruotsi 1998 | jääkiekko |  |
Kankaanperä pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 1999 ja 2000 sekä alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuonna 1998, jolloin hän voitti hopeaa. Kankaanperä pelasi myös kuusi ottelua Suomen A-maajoukkueessa ilman tehopisteitä. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Sweden Hockey Gamesin avausottelussa 5. helmikuuta 2004 Helsingin Hartwall Arenassa Tšekkiä vastaan. Ikäkausimaajoukkueissa Kankaanperä pelasi yhteensä 44 nuorten ja 43 poikien maaottelua.
Muuta

Markuksen pikkuveljet Mikko ja Samuli pelasivat omilla urillaan myös SM-liigatasolla. Veljesten isä Ari toimi JYPin kapteenina kaudella 1985–1986 ja kuului vuoden 1976 MM-joukkueeseen. Heidän setänsä Risto Kankaanperä pelasi myös jääkiekkoa SM-liigatasolla. Veljesten serkku Tapio Sammalkangas pelasi omalla urallaan pudotuspelit mukaan lukien puolustajana yli 700 SM-liigaottelua.
Merja Pitkänen (kuvanveistäjä)

Merja Pitkänen, Helmet, 2011.
Merja Pitkänen, Alkumatka, 2013 – Osakuva reliefisarjasta (suojattu julkisivukorjauksen takia)
Merja Pitkänen (s. 1958 Paltamo) on turkulainen kuvanveistäjä. Hänet tunnetaan erityisesti pronssiin tai rautaan valetuista arkielämästä tutuista esineistä, joiden kautta hän kertoo ihmisestä ja ihmiselämän ilmiöistä.
Pitkänen on saanut taidekoulutuksensa Limingan Taidekoulussa 1980–1981 ja Turun piirustuskoulussa 1981–1985. Pitkäsen töitä on mm. Turun, Raision ja Kaarinan kaupunkien taidekokoelmissa sekä Wienissä ESSL-museossa. Vuonna 1990 Turun Taiteilijaseura valitsi hänet Vuoden turkulaiseksi taiteilijaksi.
Julkisia teoksia

Alkumatka, Kiiminkijoen päiväkoti, Oulu
Helmet, Itäinen Rantakatu 72, Turku
Esiintymä, installaatio, Turun Kaupunginkirjasto
Yöperhoset, 4-osainen valoteos, Ylioppilaskylä, Turku
Aalloilla, reliefi, Kaarinan-Piikkiön terveyskeskus, Kaarina
Kappale, reliefi, Värttinän Palvelukeskus, Kaarina
Kangastus, reliefi, Kerttula-koti, Raisio
Maltan jalkapallomaajoukkue

Maltan jalkapallomaajoukkue edustaa Maltaa jalkapallon maajoukkuekilpailuissa. Joukkue ei ole koskaan selviytynyt arvokisojen lopputurnaukseen, ja koko historiansa aikana se on saavuttanut vain viisi voittoa virallisista otteluistaan.
Ensimmäiset kaksi voittoa tulivat lukemin 2–0 ja 2–1 Kreikkaa ja Islantia vastaan Euroopan-mestaruuskilpailujen karsinnoissa 1975 ja 1982. Kolmas voitto oli 1–0-vierasvoitto Viroa vastaan vuonna 1993 maailmanmestaruuskilpailujen karsinnoissa. Malta saavutti neljännen voittonsa lukemin 2–1 kotonaan Unkaria vastaan EM-karsinnoissa 11. lokakuuta 2006. André Schembri teki Maltan kummatkin osumat. Muita hyviä tuloksia ovat kaksi tasapeliä (1–1 ja 2–2) Unkaria vastaan 1990 MM-karsinnoissa.
Vuonna 2005 Maltan onnistui saavuttamaan 1–1-tasapelin Kroatiaa sekä Bulgariaa vastaan ja vuonna 2007 ystävyysottelussa Itävaltaa vastaan. Maaliskuussa 2008 Malta murskasi Liechtensteinin kotonaan peräti 7-1. Michael Mifsud teki ottelussa viisi maalia.
Maltan jalkapallomaajoukkueen pääsponsori on Diadora.
Päävalmentajat

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Joe A. Griffiths (1957–1961)  Karm Borg (1961–1964)  Janos Bedl (1966)  Joe Attard (1969)  Saviour Cuschieri (1970)  Karm Borg (1970–1971)  Tony Formosa (1971–1973)  Victor Scerri (1973)  |  Terrenzio Polverini (1974–1976)  John Calleja (1976–1978)  Victor Scerri (1978–1983)  Guentcho Dobrev (1984–1987)  Horst Heese (1988–1991)  Pippo Psaila (1991–1993)  Pietro Ghedin (1993–1995)  Robert Gatt (1996)  |  Milorad Kosanović (1996–1997)  Josef Ilić (1997–2001)  Sigfried Held (2001–2003)  Horst Heese (2004–2005)  Dušan Fitzel (2006–2009)  John Buttigieg (2009–2011)  Robert Gatt (2011–2012)  Pietro Ghedin (2012–2017)  |  Tom Saintfiet (2017–2018)  Ray Farrugia (2018–)  |
Ennätykset > Eniten otteluita

| # | Pelaaja | Vuodet | Ottelut | Maalit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | David Carabott | 1987–2005 | 122 | 12 |
| 2. | Gilbert Agius | 1993–2009 | 119 | 8 |
| 3. | Carmel Busuttil | 1982–2001 | 111 | 23 |
| 4. | Michael Mifsud | 2000– | 104 | 39 |
| 5. | Joe Brincat | 1988–2004 | 101 | 6 |
| 6. | John Buttigieg | 1984–2000 | 97 | 1 |
| 7. | Brian Said | 1996–2009 | 91 | 5 |
| 8. | Silvio Vella | 1988–2000 | 90 | 1 |
| 9. | Roderick Briffa | 2003– | 81 | 1 |
| 10. | Luke Dimech | 1999– | 78 | 1 |
Ennätykset > Eniten maaleja

| # | Pelaaja | Vuodet | Maalit | Ottelut |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Michael Mifsud | 2000– | 39 | 104 |
| 2. | Carmel Busuttil | 1982–2001 | 23 | 111 |
| 3. | David Carabott | 1987–2005 | 12 | 122 |
| 4. | Gilbert Agius | 1993–2009 | 8 | 119 |
|  | Hubert Suda | 1988–2003 | 8 | 70 |
| 6. | Joe Brincat | 1988–2004 | 6 | 101 |
|  | Kristian Laferla | 1986–1998 | 6 | 65 |
|  | Raymond Xuereb | 1971–1985 | 6 | 43 |
Merja Penttilä

Merja Elisa Penttilä (s. 27. tammikuuta 1956 Hämeenlinna) on filosofian tohtori ja VTT:n tutkimusprofessori (biotekniikka). Penttilä on myös osa-aikainen professori (synteettinen biologia) Aalto-yliopistossa Kemian tekniikan korkeakoulussa. Hänet on valittu Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi 2015.
Penttilä väitteli 1987. Tutkimustyössään hän on keskittynyt teolliseen biotekniikkaan, erityisesti hiivojen ja homeiden molekyylibiologiaan, ja uusiutuvien luonnonvarojen hyödyntämiseen. Hän on saanut vuonna 2012 tutkimustyöstään Wihurin säätiön kansainvälisen palkinnon.
Penttilä nimitettiin 19. tammikuuta 2023 tieteen akateemikoksi.
Aiheesta muualla

Merja Penttilä. Tiedettä tytöille. (Arkistoitu – Internet Archive)
Meta (lehti 1863–1864)

Meta (ukr. Мета, 'Tavoite') oli ukrainalainen kuukausittain ilmestynyt aikakauslehti, joka ilmestyi Lvivissä syyskuusta 1863 tammikuuhun 1864 ja uudestaan vuonna 1865. Sen aiheet käsittelivät kulttuuria ja yhteiskunnallisia kysymyksiä. Lehteä julkaisi nuorten populistien ryhmä, ja sen päätoimittaja oli Ksenofont Klymkovytš. Lehti sisälsi runoja, proosaa, artikkeleita historiallisista ja etnografisista aiheista, kronikan ajankohtaisista tapahtumista ja raportteja Ukrainan elämästä muun muassa Kiovassa ja Harkovassa
Lehden säännöllisiin kirjoittajiin kuului merkittäviä kirjailijoita sekä Venäjän hallitsemasta Ukrainasta (esimerkiksi Panteleimon Kuliš, Danylo Mordovets) että Länsi-Ukrainasta (Juri Fedkovytš).
Meta alkoi ilmestyä uudestaan maaliskuussa 1865. Se ilmestyi ensin kaksi kertaa kuussa ja sitten kerran kuussa joulukuuhun asti (18 numeroa). Lehden huomion kohteena oli nyt aiempaa vähemmän kirjallisuus ja enemmän politiikka. Lisäksi lehdessä kerrottiin Halytsko-Ruska Matytsia -seuran toiminnasta. Avustajia olivat Stepan Katšala, Jevhen Žarski, P. Pavlusevitš ja Marko Vovtšok (kaksi raporttia Pariisista).
Merja Minkkinen

Merja Minkkinen, o.s. Hurri (s. 1957), on suomalainen toimittaja, tietokirjailija ja yhteiskuntatieteen tohtori.
Minkkinen toimi uransa alussa Suomen Sosialidemokraatti -lehden työmarkkinatoimittajana ja kolumnistina, sitten 1980-luvulla Työväen Sivistysliiton Aikamerkki-lehden päätoimittajana ja 1990-luvulla Ydin-lehden toisena päätoimittajana. Vuonna 1993 hän väitteli tohtoriksi Tampereen yliopistossa aiheenaan suomalainen kulttuurijournalismi.
Vuoden 1984 kuntavaaleissa 27-vuotias Minkkinen valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon SDP:n edustajana.
Merja Minkkinen kuului 1970-luvulla työväenlauluryhmään nimeltä Solid ja sävelsi lauluja muun muassa Federico García Lorcan ja suomalaisrunoilijoiden teksteihin. Vuonna 2019 hän piti oman sävellyskonsertin Kinaporin palvelukeskuksessa Helsingissä.
Minkkinen on toimittanut useita työväenlaulukirjoja ja isästään, opetusneuvos Olavi Hurrista elämäkerran Oikeastaan aika mielenkiintoinen elämä (2011).
Minkkinen on puhunut julkisuudessa syömishäiriöstään, jonka takia hän joutui 45-vuotiaana työkyvyttömyyseläkkeelle.
Teoksia

Rauhanlauluja (Rauhankirjat 1982)
Rauhanlauluja 2 (Rauhankirjat 1984)
Naislaulukirja (Työväenmusiikki-instituutti 1986)
Ihmisläheinen juttu (kolumnikokoelma, Tammi 1986)
Tuule tuuli leppeämmin missä köyhä raataa. Sosiaalihallituksen viisuopas (Sosiaalihallitus 1988)
Kulttuuriosasto. Symboliset taistelut, sukupolvikonflikti ja sananvapaus viiden pääkaupunkilehden kulttuuritoimituksissa 1945–80. Väitöskirja, Tampereen yliopisto 1993.
Oikeastaan aika mielenkiintoinen elämä (TSL 2011)
Feministilaulukirja (Demarinaiset 2012)
Mena Massoud

| Mena Massoud |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. syyskuuta 1991 (ikä 33) Egypti
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2011–
Aiheesta muualla
IMDb 
Mena Massoud (s. 17. syyskuuta 1991 Egypti) on egyptiläis-kanadalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa nimiosasta Disneyn musikaalielokuvassa Aladdin (2019), joka perustuu vuoden 1992 samannimiseen animaatioelokuvaan. Hän on näytellyt televisiosarjoissa Open Heart (2015) ja Jack Ryan (2018–).
Aiheesta muualla

Mena Massoud Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Marja Tarna

Marja Tarna (s. 1946 Eura) on suomalainen kuvataiteilija. Hän on Suomen Taidemaalariliiton jäsen.
Marja Tarnan Maiseman helma, 1998, Kankaanpää.