stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taucher
Sotien jälkeen Suomen suurimmaksi

1930-luvulla Saksassa mainostoimistoissa työskennellyt arkkitehti Gunnar Taucherin poika Per Henrik Taucher perusti 1940 yhdessä Bertil Svartströmin kanssa mainostoimiston Helsinkiin nimellä Svartström & Taucher Oy-Ab.
Oy Mainos Taucher Reklam Ab:ksi muuttunut toimisto nousi 1950-luvulla Suomen suurimmaksi mainostoimistoksi ja säilytti asemansa vuoteen 1978. Taucher hallitsi suomalaista mainostoimistokenttää yhdessä mainostoimisto SEKin kanssa 1950-luvun alusta 1980-luvun alkuun saakka.
Vuonna 1952 Taucherin henkilöstömäärä oli noin 30 ja kasvoi 1960-luvulla yli kahdensadan. Taucherilla työskentelivät monet nimekkäät taiteilijat ja muut ajan kyvyt. Graafikko Per-Olof Nyström työskenteli Taucherilla peräti 40 vuotta kesätyöpaikasta 1948 aina eläkkeelle jäämiseensä 1988. Helge Mether-Borgström oli Taucherilla 1957–1963 ja Lenita Airisto Taucherin tv-osaston toimittajana 1961–1962. Osasto tuotti televisiomainosten ohella viihdeohjelmia, kuten Trans-Meri-yhtiön kustantamaa Laila Kinnusen Kuukauden suositut -musiikkiohjelmaa, ja toi Suomeen maailmantähtiä kuten Hollywoodin seksipommin Jayne Mansfieldin.
Muita tunnettuja Taucherin työntekijöitä olivat Börje Barkman ja Björn Landström sekä myöhemmin omat yrityksensä perustaneet Topi Törmä, Matti Viherjuuri, Martti Pohjalainen ja Pepe Teirikari. Taucherin viimeisten vuosien henkilöstöön kuuluivat muiden muassa Matti Paalosmaa, Alpo Holopainen, Martti Puohiniemi ja Oulun Taucherin vetäjä Sinikka Virkkunen.
1950-luvulta 1980-luvun alkuun Taucherin suurimpia asiakkaita oli Valtionrautatiet. Muita suuria ja pitkäaikaisia asiakasyrityksiä olivat Arabia, Fazer, Huhtamäki, Rosenlew, Medica, Leiras, Finlayson, Suomen Trikoo ja Puuvillatehtaitten Myyntikonttori PMK. Kansainvälisiä asiakkaita olivat Procter & Gamble ja Kellogg’s.
Laajentumista ja kansainvälistymistä

1950-luvun lopulla Taucher alkoi kansainvälistyä. Toimistoon perustettiin kansainvälinen osasto, jolla oli yhteistyöyhteydet mainostoimistoihin Ruotsissa, Tanskassa, Englannissa ja Yhdysvalloissa. Vuonna 1969 perustettiin Tukholmaan tytäryhtiö Taucher Reklam AB, jonka vetäjänä toimi nuori Arne Wessberg.
1970–1980-luvuilla Taucher laajeni Helsingin ulkopuolelle niin, että 1980-luvulla sillä oli toimistot myös Tampereella, Lahdessa, Oulussa ja Turussa (ent. LSM Oy). Taucherin tv-tuotantopäällikkönä toiminut Pepe Teirikari kuvailee muistelmissaan, miten 1970-luvun lopulla toimisto alkoi muuttua luovan ilmapiirin ylläpitäjästä ”rahantekokoneeksi”.
Taucher-yhtiöiden liikevaihto vuonna 1986 oli 115,3 miljoonaa markkaa ja henkilöstömäärä 128. Mainos Taucherin asiakkaita olivat tuolloin muiden muassa Fazerin suklaa- ja makeisryhmä, Oy Ford Ab, Hoover-kodinkoneyhtiö, Nokia-Mobiran matkapuhelimet, Oy Gustav Paulig Ab, Suomen Yhdyspankki Oy SYP-invest Oy, liivivalmistaja Triumph International, Valkoinen Risti ja Oy Wulff Ab.
1980-luvun lopulla Taucherin yli 20-vuotinen yhteistyö amerikkalaisen Young & Rubicam -mainostoimistoketjun kanssa johti vähemmistöosakkuuteen suomalaistoimistossa, jonka nimeksi tuli Taucher Young & Rubicam.
Konkurssi 1993

Suomen 1990-luvun alun lamasta Taucher ei selvinnyt, vaan teki konkurssin 1993. Jopa yrityksen työntekijöiden turvaksi kerätty eläkerahasto oli tyhjä, ja moni irtisanottu jäi ilman luvattua eläkettään. Ainoat pelastuneet osat yhtiöryhmästä olivat mediatoimisto Datum, josta sittemmin tuli Omnicom-viestintäjätin OMD, sekä Oulun Taucher, joka jatkoi nimellä Mercum Fennica.
Kämärän taistelu

Kämärän taistelu oli Kuolemajärven pitäjän Kämärän asemalla 27. tammikuuta käyty suojeluskunnan ja punakaartin välinen taistelu, jota pidetään Suomen sisällissodan ensimmäisenä sotatoimena. Taistelua on kutsuttu myös sisällissodan aluksi, vaikka yleensä tapahtumien katsotaan käynnistyneen vasta seuraavien päivien aikana muualla Suomessa. Esimerkiksi valkoisen armeijan ylipäällikkö Carl Gustaf Emil Mannerheim piti vuonna 1933 sodan alkuna nimenomaan Kämärän taistelua.
Kämärän tapahtumien taustalla oli pohjoiseen kohti Antreaa pyrkinyt Viipurin läänin suojeluskuntalaisista koostunut ns. ”Venäjänsaaren retkikunta”, jonka tarkoituksena oli ylittää Viipurin ja Pietarin välinen rata Kämärän kylän kohdalta. Suojeluskuntalaiset saivatkin vallattua aseman sitä hallussaan pitäneiltä punaisilta. Tämän jälkeen paikalle saapui vielä Pietarista lähtenyt asejuna, jota saattaneiden punakaartilaisten kanssa syntyi uusi taistelu. Iltapäivän aikana Kämärän asemalla kuoli 18 valkoista ja ainakin 30 punaista.
Taustaa

Suomen yhteiskunnallisen tilanteen kiristyttyä tammikuun 1918 aikana, kärjistyi se Viipurin läänissä aseellisiksi yhteenotoiksi muuta maata aikaisemmin. Ensimmäinen vakavampi välikohtaus oli Viipurissa tapahtunut Pietisen tehtaan kahakka 19.–20. tammikuuta, jonka yhteydessä sai surmansa viisi ihmistä. Myös sitä on toisinaan pidetty sisällissodan alkuhetkenä. Vuorokautta myöhemmin nähtiin Taavetissa aseellinen yhteenotto, kun punaiset yrittivät saada takaisin suojeluskuntalaisten pari päivää aikaisemmin kaappaamaa aselastia.
Viipurin kokoontuneet suojeluskuntalaiset puolestaan yrittivät 23. tammikuuta ottaa haltuunsa koko kaupungin, mutta saivat vallattua ainoastaan rautatieaseman. Punaiset kokosivat pian joukkonsa, jolloin viitisensataa suojeluskuntalaista pakeni jääkäri Woldemar Hägglundin johdolla Viipurinlahdella sijaitsevaan Venäjänsaareen, missä he majoittuivat kauppaneuvos E. V. Sellgrenin huvilan maille. Kun Mannerheim samaan aikaan nimitti Hägglundin Karjalan sotilaspiirin päälliköksi, hän ei enää pystynyt komentamaan suojeluskuntaosastoaan, jonka uudeksi päälliköksi valittiin 62-vuotias eversti Adolf Aminoff.
Taistelut Säiniön ja Kämärän asemilla

Perjantaina 26. tammikuuta ”venäjänsaarelaisiksi” kutsuttu pataljoona lähti liikkeelle Venäjänsaaresta, tarkoituksenaan edetä noin 30 kilometriä Viipurin pohjoispuolella sijaitsevaan Antreaan, jonne valkoiset aikoivat perustaa tukikohtansa. Ryhmä yritti aluksi ylittää Pietari–Viipuri-radan noin 10 kilometriä Viipurin itäpuolella sijaitsevan Säiniön rautatieaseman kohdalta. Pataljoonan etujoukko onnistui lyhyen kahakan jälkeen myöhään iltapäivällä valtaamaan aseman huonosti aseistautuneilta punakaartilaisilta. Hetken kuluttua paikalle kuitenkin saapui junalla osasto Helsingistä kotiutettuja venäläisiä matruuseja, jotka pakottivat kärkiryhmän perääntymään takaisin pääjoukon luokse. Taistelussa kuoli yksi suojeluskuntalainen, mutta punakaartin tappioista ei ole tietoa.
Korpelan kartanossa yöpynyt joukko jatkoi seuraavana aamuna marssiaan kohti itää. Nyt aikomuksena oli ylittää rata noin 18 kilometriä kauempana sijaitsevan Kämärän kylän kohdalta, josta johti tie pohjoiseen Vuokselle. Joukosta irrotettiin kaksi erillista 30 miehen ryhmää, joiden tarkoituksena oli räjähteillä katkaista rata Kämärän molemmilta puolilta. Kumpikaan ryhmä ei kuitenkaan onnistunut tehtävässään. Suojeluskuntalaiset saapuivat Kämärän asemalle hieman ennen kello kahta iltapäivällä. Heidän vastassaan oli nyt Viipurin Kelkkalan kaupunginosan punakaarti, jonka kanssa aseman ja sen vieressä sijainneen työväentalon ympäristössä käytiin kiivas tulitaistelu. Kesken laukaustenvaihdon tuli paikalle Viipurin suunnasta juna, johon osa asemaa puolustaneista punakaartilaisista onnistui nousemaan, ennen kuin se jatkoi matkaansa kohti Äyräpäätä. Loput punaisista antautuivat tai pakenivat Kämärästä ja näin asema jäi valkoisten haltuun. Suojeluskuntalaiset löysivät asemalta sähkösanoman, jonka mukaan Pietarista oli kohta saapumassa asejuna. Sen lastina oli 15 000 kivääriä, 30 konekivääriä, 10 tykkiä ja kaksi miljoonaa patruunaa. Aselastia saattoi toisessa junassa matkustanut Pietarin suomalaisen punakaartin 400 miehen osasto. Sitä komensi 30-vuotias metallimies Jukka Rahja ja mukana oli myös Työ-sanomalehden toimittaja Juho Latukka, joka oli Viipurin punakaartin päällikkö.
Asejunan väijytys

Valkoiset yrittivät ennen junan saapumista katkaista radan rähjähteillä, mutta eivät kuitenkaan onnistuneet kaivamaan niitä varten tarpeeksi syviä kuoppia umpijäiseen maahan. Tämän jälkeen eversti Aminoff lähetti pääjoukon jatkamaan matkaansa Antreaan, katsottuaan etteivät sen voimat riittäneet junan valtaamiseen. Kämärään jäi jääkäri Urho Sihvosen johtama 60 miehen osasto, jonka tarkoituksena oli yllättää juna ja viivyttää sitä, sekä aiheuttaa samalla mahdollisimman suuria tappioita punaisille.
Asejunaa komentanut Jukka Rahja tapasi Galitzinassa Kämärältä saapuneita punakaartilaisia, mutta päätti jatkaa matkaa, koska ei saanut näiltä täsmällistä tietoa tilanteen kulusta. Asemaa lähestyessään asejunan hitaasti liikkunut veturi putosi kiskoilta, mutta perässä seuranneet vaunut säästyivät vaurioilta. Punakaartilaisia laskeutui tarkastelemaan tilannetta, jolloin suojeluskuntalaiset alkoivat ampua heitä asemistaan. Tilanne kuitenkin muuttui nopeasti, kun punaiset saivat konekiväärinsä suunnattua ja vastasivat tuleen. Asejunassa matkustanut Juho Latukka vaati suojeluskuntalaisia antautumaan, mutta ammusten loputtua nämä vetäytyivät tilanteesta ja jatkoivat matkaansa hiihtäen kohti Antreaa. Punaisten saatua tykistönsä taistelukuntoon, he tulittivat etääntyviä suojeluskuntalaisia, mutta nämä onnistuivat saavuttamaan pääjoukon, jatkaen matkaansa kohti Antreaa.
Asejunan veturi saatiin myöhemmin takaisin kiskoille ja se pääsi lopulta suunnitelmien mukaisesti perille Tampereelle. Useita junassa olleita punakaartilaisia joutui kuitenkin jäämään sairaalahoitoon Viipuriin. Heidän joukossaan oli myös vakavasti haavoittunut Jukka Rahja. Asejunan miehistöstä kuoli taistelussa neljä ja noin 30 haavoittui.
Muistomerkit

Taistelussa mukana olleet ”venäjänsaarelaiset” tilasivat oman muistomerkin kuvanveistäjä Wäinö Aaltoselta vuonna 1939. Sen aiheena oli itärajaa kohti lippu ja miekka kädessään hyökkäävä soturi, jonka jaloissa on kaatuneena toinen taistelija. Punagraniitista veistetty monumentti valmistui lopulta 1942. Se piti pystyttää Kämärän asemalle, mutta toisen maailmansodan vuoksi sitä ei ehditty saamaan paikalleen, vaan veistos jäi Aaltosen haltuun. Jatkosodan jälkeisten alueluovutusten myötä monumentti pystytettiin vuonna 1949 Helsinkiin Kansallismuseon edustalla sijaitsevaan puistikkoon, josta se vuonna 1974 siirrettiin nykyiselle paikalleen Lappeenrannan varuskuntaan Maasotakoulun alueelle. Tarinan mukaan veistoksen alkuperäisessä versiossa oli lisäksi idän suunnalta saapuva nuolisade, joka muuttuneen poliittisen tilanteen vuoksi piti poistaa ennen sen pystyttämistä Helsinkiin. Lappeenrantaan siirron väitetään johtuneen siitä, että maassa makaava hahmo muistutti Leniniä. Venäjänsaareen puolestaan pystytettiin vuonna 1923 muistomerkki, joka on edelleen paikallaan.
Aiheesta muualla

Jääkärimajuri Urho Sihvonen : Karjalan miesten nousu. Venäjänsaaren retki. Mukana olleen muistelmia, Hakkapeliitta, 28.01.1928, nro 5, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Venäjänsaaren retken 20 vuotismuistoa juhlitaan tänään. Pari muistelmaa retkelle lähdöstä ja sen vaiheista, Helsingin Sanomat, 21.01.1938, nro 19, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kämärän taistelussa haavoittuneita punakaartilaisia Punaisen Ristin sairaalassa Viipurin Myllymäen koululla. Taaimmainen potilas on Jukka Rahja ja hänen takanaan seisovat Arthur Hellman ja Martti Lainio. Sotilaspukuinen mies on Heikki Kaljunen.
Linda Duits

Linda Duits (s. 1976 Zeist) on mediatutkimukseen ja sukupuolentutkimukseen erikoistunut alankomaalainen tutkija, journalisti ja kirjailija.
Koulutus ja tutkimus

Lukion jälkeen Duits jatkoi opintojaan Amsterdamin yliopistossa ja julkaisi mediatutkimuksen alalta väitöskirjan vuonna 2008 tyttöjen kulttuurista hollantilaisessa monikulttuurisessa yhteiskunnassa. Hän on työskennellyt muun muassa tutkijana Utrechtin yliopistossa ja apulaisprofessorina Amsterdamin yliopistossa.
Duits toimii tutkimustyönsä lisäksi muun muassa kolumnistina.
Julkaisut

Multi - girl - culture. An etnography of doing identity (2008)
Meisjes kijken - of meisjescultuur in de spiegel (2013)
The Ashgate Research Companion to Fan Cultures (2014)
Dolle mythes - een frisse factcheck van feminisme toen en nu (2017)
Seks op z'n Duits (2018)
Waarom ik van Simone de Beauvoir houd (2020)
Eindeljik weten wat seks is (2020)
Kurjenpojan pitkä matka

| Kurjenpojan pitkä matka |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Jouni Hiltunen
Käsikirjoittaja:  Jouni Hiltunen
Tuottaja:  Jouni Hiltunen
Säveltäjä:  Simo Helkala
Kuvaaja:  Jouni Hiltunen
Leikkaaja:  Jouni Hiltunen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Katharsis Films Oy
Ensi-ilta:  2021
Kesto:  50 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kurjenpojan pitkä matka on Jouni Hiltusen vuonna 2021 ensi-iltansa saanut luontoelokuva.
Hiltunen on kuvannut kurkien elämää vuosien ajan. Hän päättää vielä kerran tallentaa tutuksi tulleen kurkiperheen kesää sekä poikasten varttumista lentokykyisiksi. Syksyn tullen hän suuntaa Suomesta syysmuutolle matkaavien kurkilaivueitten vanaveteen: tuolle niin sanotulle linnun tielle, etsimään etelän lämpöön muuttavien kurkien talvista paratiisia.lähde?
Elokuva kurkien kesästä Suomessa sekä kurkiparvien muuttomatkasta Euroopan halki Unkariin ja aina Israeliin saakka laajenee kertomukseksi ihmisen ja luonnon yhteiselosta muuttuvassa maailmassa.
Tekijätiedot

Käsikirjoitus, ohjaus, kuvaus, leikkaus ja tuottaja Jouni Hiltunen
Musiikin sävellys ja sovitus Simo Helkala
Äänisuunnittelu Janne Jankeri
Elokuvan tuotanto Katharsis films Oy
Tilaaja YLE
Palkinnot

Vaasa Wildlife Festival 2022: Nordic Nature-sarjan pääpalkinto
Matsalu Nature Film Festival, Viro 2022: Matsalun luonnonsuojelualueen erikoispalkinto.
Suomen aluevaalit 2025

Suomen aluevaalit 2025 järjestetään 13. huhtikuuta 2025, samaan aikaan vuoden 2025 kuntavaalien kanssa. Vaaleissa valitaan hyvinvointialueiden aluevaltuustot nelivuotiskaudelle. Vaaleja ei järjestetä Helsingissä, koska Helsingin kaupunki järjestää sote-palvelunsa itsenäisesti, siellä valitaan samana päivänä pelkästään kaupunginvaltuusto.
Kannatustutkimukset > Valtakunnalliset puoluekannatuskyselyt aluevaaleissa

| Tutkimusaika | Gallup | Kokonaisotos | Puoluekantansa ilmoittaneet (%) | KOK>  | SDP>  | KESK>  | PS>  | VAS>  | VIHR>  | RKP>  | KD>  | LIIK>  | Muut | Johto |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 10.2.–4.3.2025 | Taloustutkimus | 2 168 | 68 | 19,8 | 22,2 | 19,2 | 10,7 | 9,9 | 7,5 | 4,3 | 3,9 | 0,7 | 1,8 | 2,4 |
| 13.1.–3.2.2025 | Taloustutkimus | 2 224 | 67 | 20,3 | 22,9 | 18,4 | 10,8 | 10,2 | 7,7 | 3,0 | 4,1 | 0,6 | 2,0 | 2,6 |

| 13.6.2021 | Aluevaalit 2022 | Aluevaalit 2022 | Aluevaalit 2022 | 21,6 | 19,3 | 19,2 | 11,1 | 8,0 | 7,4 | 4,9 | 4,2 | 1,8 | 2,4 | 3,7 |
Pro Finlandia (adressi)

Kulttuuriadressin ruotsinkielisen kappaleen kansilehti. Alhaalla vasemmalla tutkimusmatkailija A. E. Nordenskiöldin allekirjoitus. Hän kuului myös kuusihenkiseen valtuuskuntaan, jonka tuli toimittaa adressi keisarille.
Pro Finlandia -adressi eli Kulttuuriadressi tai Eurooppalainen adressi oli vuonna 1899 Venäjän keisari Nikolai II:lle osoitettu adressi, jossa otettiin kantaa helmikuun manifestia vastaan ja pyydettiin keisaria säilyttämään Suomen suuriruhtinaskunnan erityisoikeudet ja asema. Kansainvälisen kulttuuriadressin allekirjoitti 1 063 kulttuurin, taiteen, tieteen ja politiikan vaikuttajaa kahdestatoista maasta eri puolilta Eurooppaa. Nikolai II kieltäytyi ottamasta adressia tai sitä tuonutta valtuuskuntaa vastaan. Hän oli menetellyt samoin myös Suomesta aiemmin samana vuonna kerätyn niin sanotun suuren adressin kohdalla.
Tilanne ennen kulttuuriadressin valmistumista

Keisari Nikolai II:n aloitteesta Hollannissa oli vuonna 1899 kokoontunut Haagin rauhakonferenssi, ja Nikolai II oli myös ehdottanut armeijoiden väkimäärän vähentämistä. Häntä kiitettiin ja nimitettiin siksi rauhanruhtinaaksi. Hänen aikeensa kolminkertaistaa suomalaisten asevelvollisten määrä herätti sen tähden suurta vastustusta ja ihmettelyä. Se, että hän oli torjunut pienen, oikeuksiensa puolesta kamppailevan kansan laatiman suuren adressin, herätti hämmästystä kaikkialla maailmassa.
Tunnettuja allekirjoittajia

Adressin allekirjoitti kaikkiaan 1 063 henkilöä. Allekirjoittajia oli Belgiasta 34, Hollannista 38, Isosta-Britanniasta 150, Italiasta 289, Itävallasta 39, Norjasta 31, Ranskasta 68,  Ruotsista 79, Saksasta 158, Sveitsistä 100, Tanskasta 45 sekä Unkarista 30.
Ensimmäisenä mukaan lähteneitä olivat saksalaiset Rudolf Eucken, Theodor Mommsen, Rudolf Virchow ja Hans Delbrück, joka muotoili saksalaisen adressin sanamuodon. Muita adressin saksalaisia allekirjoittajia olivat muun muassa Ernst Haeckel, Max Weber, Kuno Fischer, Ernst Abbe, Otto Liebmann, Paul Wallot, Reinhold Begas, Georg Jellinek ja Karl von Amira. Ranskalaisen adressin nimiä olivat Ranskan akatemian jäsenet Anatole France, Victorien Sardou, Albert de Broglie, Sully Prudhomme, Ludovic Halévy, Albert Vandal, Jules Claretie, Henri de Bornier, Ernest Lavisse ja Gaston Paris sekä muiden muassa Émile Zola, Camille Flammarion, Charles Richet, Émile Picard, Frédéric Passy, Paul Painlevé ja Pascal Adolphe Dagnan-Bouveret. Englantilaisista mukana olivat esimerkiksi John Westlake, Herbert Spencer, William Ramsay, Florence Nightingale, George Meredith, Henry Sidgwick, Alfred Newton sekä Royal Societyn ja Royal Geographical Societyn puheenjohtajat Joseph Lister ja Clements Markham.
Ruotsalaisia allekirjoittajia olivat muun muassa Anders Zorn, Georg von Rosen, Verner von Heidenstam, Gösta Mittag-Leffler, Per Teodor Cleve, Oscar Montelius, Artur Hazelius, Hans Hildebrand, Carl Snoilsky, Gustaf Retzius, K. A. Wallenberg, Th. M. Fries, Adolf Noreen, Henrik Schück, Gerard De Geer sekä suomalaissyntyiset Adolf Erik Nordenskiöld ja Theodor Nordström, norjalaisia Fridtjof Nansen, Bjørnstjerne Bjørnson, Edvard Grieg, Henrik Ibsen, Jonas Lie ja Christian Sinding, tanskalaisia Georg Brandes, Fredrik Bajer ja Vilhelm Thomsen, italialaisia Gaetano Mosca, Luigi Luzzatti ja Francesco Saverio Nitti, alankomaalaisia J. D. van der Waals ja H. A. Lorentz, itävaltalaisia Richard von Krafft-Ebing, sveitsiläisiä Gustave Moynier ja F.-A. Forel ja belgialaisia Constantin Meunier.
Suurin osa Suomen ulkomaisista tukijoista oli ”80-lukulaisia” eli uuden liberalistisen suuntauksen kannattajia. Vallankumousta kannattavia ”piirejä” ei haluttu mukaan, jotta adressiin suhtauduttaisiin Venäjällä mahdollisimman suopeasti. Kaikki eivät suhtautuneet adressihankkeeseen myönteisesti ja jotkut kieltäytyivät allekirjoittamasta, koska heidän mukaansa ulkomaisen mielipiteen sotkeminen mukaan Suomen ja Venäjän väliseen kiistaan saattaisi kääntyä Suomea vastaan. Muun muassa Pyhän istuimen valtiosihteeri, kardinaali Mariano Rampolla muistutti, että aiemmat länsieurooppalaiset vetoomukset Puolan aseman puolesta eivät olleet tosiasiassa hyödyttäneet Puolaa vaan tiukentaneet Venäjän asennetta.
Adressin seuraukset

Keisari kieltäytyi ottamasta lähetystöä vastaan, koska venäläisten mielestä kysymys Suomen autonomiasta oli Venäjän sisäinen. Samaa mieltä olivat myös muiden Euroopan maiden hallitukset.
Venäläiset julkaisivat myöhemmin lentokirjasen, joka puolusteli Venäjän toimia Suomessa. Sitä vastaan laadittiin useita kirjoja monissa maissa. Leo Mechelin ja Robert Hermanson kirjoittivat lentokirjasia Suomen tilanteesta. Vastaavia kirjoja tekivät myös ranskalaiset, saksalaiset, tanskalaiset, itävaltalaiset, italialaiset ja norjalaiset asiantuntijat. Venäläisiä hämmästytti Suomen puolesta syntynyt odottamaton ja voimakas liike.
Kirjallisuutta

Jussi Nuorteva ja Pertti Hakala (toim.): Pro Finlandia: Suomen tie itsenäisyyteen 1. Näkökulma: Ranska ja Italia. Edita/Kansallisarkisto, Helsinki 2014. ISBN 978-951-37-6617-7
Jussi Nuorteva ja Pertti Hakala (toim.): Pro Finlandia: Suomen tie itsenäisyyteen 2. Näkökulma: Saksa, Iso-Britannia, Itävalta ja Unkari. Edita/Kansallisarkisto, Helsinki 2015. ISBN 978-951-37-6711-2
Jussi Nuorteva, Päivi Happonen ja John Strömberg (toim.): Pro Finlandia: Suomen tie itsenäisyyteen 3. Näkökulma: Ruotsi, Tanska, Norja ja Islanti. Edita/Kansallisarkisto, Helsinki 2016. ISBN 978-951-37-7004-4
Aiheesta muualla

Pro Finlandia 1899 (englanniksi)
”Kulttuuriadressi tuntemattoman Suomen puolesta”, Suomen Kuvalehti, 24.06.1939, nro 25, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Adressilähetystö, kuvassa vasemmalta Brøgger (Norja), van der Vlugt (Hollanti), Norman-Hansen (Tanska), Trarieux (Ranska), Brusa (Italia) ja Nordenskiöld (Ruotsi).
Przemyśl

| Przemyśl |
| --- | --- |
 Przemyślin tuomiokirkko
 lippu:  vaakuna
 Przemyśl
 Koordinaatit: 49°47′0″N, 22°46′00″E 
Valtio:  Puola
Voivodikunta:  Alakarpatia
Piirikunta:  ei piirikuntaa
Perustettu:  900-luvulla
Kaupungiksi:  1389
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Robert Choma
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  46,2 km²
Väkiluku (2019)  (arvio):  60 689
 – Väestötiheys:  1 313,6 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  37-700 - 37-702
Suuntanumero(t):  +48 016
 
 http://www.przemysl.pl 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Przemyśl on kaupunki Kaakkois-Puolassa. Se oli vuoteen 1999 saakka Przemyślin voivodikunnan pääkaupunki, mutta nykyisin se kuuluu Ala-Karpatian voivodikuntaan. Vuoden 2019 arvion mukaan Przemyślissä asui 60 689 asukasta.
Kaupunki sijaitsee Sanjoen varrella alueella, missä Karpaatit muuttuu alavaksi. Sijaintinsa vuoksi se on ollut strategisesti tärkeä sotilas- ja kaupankäynnin tukikohta.
Historia > Varhaishistoria

Przemyśl oli Krakovan jälkeen toiseksi vanhin kaupunki Etelä-Puolassa. Arkeologisissa kaivauksissa on löydetty merkkejä kauppapaikasta 800-luvulta. Ensimmäiset kirjalliset merkinnät kaupungista on päivätty vuonna 981, kun Vladimir Suuri valloitti alueen. Vuonna 1018 kaupunki palautui Puolalle kunnes Venäjä valloitti sen jälleen vuonna 1031. 1200-luvun alkupuolella alue liitettiin ortodoksisen kirkon eparkiaan. Myöhemmin kaupunki tuli osaksi Galitsian ja Volynian ruhtinaskuntaa.
Historia > Puola-Liettua

Vuonna 1340 kaupungin valloitti Kasimir III Suuri, ja alue liitettiin Puola-Liettuaan. Samoihin aikoihin kaupunkiin perustettiin ensimmäinen katolisen kirkon hiippakunta, ja Przemyśl sai Magdeburgin kaupunginoikeudet. Oikeudet vahvisti vuonna 1389 kuningas Vladislav II Jagello .
Kaupungista tuli tärkeä kaupankäynnin keskus uuden ajan alkuvaiheissa. Väestö koostui eri kansallisuuksista, kuten ukrainalaisista, puolalaisista, juutalaisista, saksalaisista, tšekeistä, armenialaisista sekä tataareista. Vaurauden aikana kaupunkia rakennettiin jatkuvasti. Vuonna 1559 kaupunki sai renessanssin mukaisesti rakennetun synagogan. Vuonna 1617 perustettiin jesuiittayliopisto. 1600-luvun puolivälissä vaurauden aika päättyi Puola-Liettuan heikennettyä. Väestömäärä väheni jatkuvasti, ja vasta 1700-luvun loppupuolella kaupunki saavutti saman asukasmäärän. Kaupungin merkitys säilyi kaikesta huolimatta. Puolan ensimmäisen jaon aikana Itävallan keisarikunta suunnitteli siitä alueen pääkaupunkia. Pääkaupungiksi tuli kuitenkin Lwow.
Historia > Itävallan keisarikunnan aika

Puolan ensimmäisen jaon jälkeen, vuonna 1772, kaupungista tuli osa Itävallan valtakuntaa, mitä itävaltalaiset kutsuivat "Galitsian ja Lodomerian valtakunnaksi". Itävaltalaisen väestölaskennan mukaan kaupungissa asui tuolloin 7 538 ihmistä, joista 1 508 olivat Ukrainan kreikkalaiskatolisen kirkon jäseniä. Vuonna 1804 kaupunkiin rakennettiin ruteenilainen kirjasto, missä jo vuonna 1822 oli yli 33 000 teosta.
Kaupunkiin tuli rautatieyhteys vuonna 1861, kun rata Krakovasta Lviviin valmistui. Kasvavat jännitteet Itävallan ja Venäjän välillä saivat Itävallan kiinnittämään enemmän huomiota kaupungin strategiseen sijaintiin. Krimin sodan aikana itävaltalaiset ryhtyivät laajoihin linnoitustöihin, kaupungin alueelle rakennettiin muun muassa 15 kilometrin ympäröivä puolustuskehä.