stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rusokantokääpä

| Rusokantokääpä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Silmälläpidettävä
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Fomitopsidaceae
Suku::  Kantokäävät Fomitopsis
Laji::  rosea
Kaksiosainen nimi
 Fomitopsis rosea  (Alb. & Schwein.)   P. Karst.  
Katso myös
   Rusokantokääpä Wikispeciesissä   Rusokantokääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rusokantokääpä (Fomitopsis rosea) on harvinainen kääpälaji. Suomessa se luokitellaan silmälläpidettäväksi. Se esiintyy nimensä mukaisesti kannoissa ja kaatuneissa kuorellisissa kuusissa, harvoin isäntäpuuna voi olla myös mänty tai kelottunut haapa. Rusokantokääpä on melko yleinen Pohjois-Suomessa, mutta harvinaistuu etelään päin mentäessä. Sen löytää parhaiten vanhoista luonnontilaisista metsistä esimerkiksi kansallispuistoissa ja muissa suojelluissa metsissä. Laji ei siedä juurikaan ihmistoimintaa, joten rusokantokääpä toimii hyvänä indikaattorina metsän luonnontilaisuudesta.
Rusokantokäävän liilanpunainen pillipinta.
Rusokantokäävän pileaattiset, monivuotiset itiöemät kasvavat 12 cm leveiksi ja 6 cm korkeiksi. Yläpinta on ruskehtavanharmaa, vanhemmiten lähes musta, kasvavana reuna ruusunpunainen. Pillistö on tuoreena vaaleanpunainen , kuivuessaan ruskehtava. Pillejä on 3-5 millimetrillä. Malto on  väriltään syvän ruusunpunainen, pikemminkin hopeanharmahtavaa kuin ruskehtavaa, purukumimaista eli venyvän sitkeää. Itiöemät ovat kaviomaisia ja kasvavat yksittäin, kun samantyyppisellä Fomitopsis cajanderi -lajilla itiöemät ovat ryppäinä ja malto ruskehtavaa. Nuoret yksilöt ovat pinnaltaan hennon nukkakarvaisia, vanhemmiten karvat katoavat.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Rusokantokääpä (Fomitopsis rosea)
Rusokantokääpä. SYKEn lajiesittelyt. www.ymparisto.fi/Lajit. Päivitetty 20.11.2015.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1316874  BioLib: 304570  CoL: 6JCF4  EoL: 151182  EPPO: FOMIRO  Fungorum: 100801  GBIF: 2542344  iNaturalist: 1537059  IRMNG: 10481283  MycoBank: 100801  NBN: NBNSYS0000020918  NZOR: ca613d70-f785-4801-9ef2-5ac8914be0b3  Observation.org: 13484  Open Tree of Life: 383216  Laji.fi: MX.205932
Rustamidit

Rustamidien 800-luvulla hallitsema alue.
Rustamidit oli persialaissyntyinen suku, joka hallitsi teokraattista ibadilaisvaltiota Pohjois-Afrikassa vuosina 778–909. Heidän pääkaupunkinsa oli Tahart.
Valtion perustaja oli Abd al-Rahman ibn Rustam, joka oli toiminut Pohjois-Afrikan ibadilaisten johtajan Abu l-Khattab al-Maafirin käskynhaltijana Kairouanissa vuodesta 758. Abbasidien vallattua Kairouanin vuonna 761 Abd al-Rahman pakeni nykyisen Algerian länsiosaan Tahartiin, jossa hänet valittiin ibadilaisten imaamiksi. Ennen Abd al-Rahmanin kuolemaa hänen seuraajakseen valittiin hänen poikansa, ja teokratian myöhemmät johtajat olivat myös samasta suvusta.
Rustamidien valta ulottui heidät tunnustaneiden berberi- ja arabiheimojen keskuuteen Aurèsvuorille, Tunisian eteläosaan, Tripolitaniaan ja Fezzaniin. Tahartista kehittyi vauras ja monikansallinen karavaanikaupan ja oppineisuuden keskus. Rustamidit kilpailivat lännen idrisidien ja idän aghlabidien kanssa ja ylläpitivät opillisista ristiriidoista huolimatta hyviä suhteita Córdoban emiireihin.
Sisäisten ristiriitojen heikentämä valtio sortui, kun fatimidien hallitsijasuvun perustajan Abu Abd Allah al-Šiin joukot kukistivat rustamidit vuonna 909. Viimeinen rustamidihallitsija Abu Yusuf Yaqub pakeni Sedrataan. Myöhemmin monet ibadilaiset asettuivat Ouarglan ja Righin keitaisiin ja lopulta Mzabin laaksoon.
Rusketus

Naisen olkapää, jossa paljas iho on ruskettunut mutta peitetty iho jäänyt vaaleaksi.
Rusketus on ihon tummumista auringonvalossa. Se on elimistön suojakeino auringonsäteilyn sisältämää ultraviolettisäteilyä (UV) vastaan. Auringon säteilylle altistumisen lisäksi rusketuksen voi saada solariumista, rusketusvoiteesta tai rusketussuihkeesta.
Historia

Rusketus on ollut länsimainen kauneusihanne vasta 1800-luvulta alkaen. Sitä ennen yläluokka oli viettänyt aikaansa sisätiloissa ja alempi sosiaaliluokka ulkona, minkä vuoksi vaalea iho oli nähty yläluokkaisuuden merkkinä ja siksi kauniina, ja ruskettunut iho alaluokkaisuuden merkkinä. Teollistumisen myötä alempi sosiaaliluokka siirtyi sisätiloihin, ja vain eliitti sai hankittua rusketuksen vapaalla ulkoilmaelämällä. Sen myötä rusketuksesta tulikin menestyksen merkki. Rusketuksen suosio kasvoi edelleen 1960-luvulla, kun etelänlomat yleistyivät, ja kun uusi väritelevisio toi esille maailmantähtien rusketuksen. Solariumit yleistyivät Suomessa 1980-luvulla.
Säteilyn aiheuttama rusketus

Rusketusta aiheuttavat etenkin UVB-säteet. Myös suuret määrät UVA-säteitä käynnistävät rusketusprosessin, mikä tekee mahdolliseksi solariumin käytön ruskettumisessa. Solariumin UVA-säteily ei kuitenkaan paksunna ihoa suojaavaa sarveiskerrosta, minkä vuoksi se ei juurikaan suojaa palamiselta auringossa kuten auringonotto.
Ruskettumisen vaatima UV-säteilyn aallonpituusalue vaihtelee ihmisten välillä perinnöllisistä syistä. Jotkut ruskettuvat aaltopituudeltaan vain alle 360 nanometrin UV-säteilyllä. Tämän vuoksi noin joka kymmenes ei rusketu lainkaan solariumissa, jossa säteilyn aallonpituus on pitempi. Jotkut ihmiset sen sijaan voivat ruskettua jopa näkyvällä violetilla valolla.
Rusketus perustuu kemiallisesti siihen, että ihon orvaskesikerroksessa olevat pigmenttiä tuottavat solut eli melanosyytit valmistavat melaniinia aminohappo tyrosiinista. Melaniinin muodostumiseen osallistuu yli 80 geeniä. Melanosyytin tuottamat melaniinijyväset eli melanosomit nousevat melanosyyttien ulokkeiden kautta orvaskeden soluihin ja asettuvat siellä suojaaviksi hatuiksi solujen tumien yläpuolelle. Tämä tekee ihosta tummemman.
Ihon melaniini voi olla ruskeaa tai mustaa eumelaniinia, tai vaaleampaa feomelaniinia. Eumelaniinit suojaavat UV-säteilyltä paremmin kuin feomelaniinit. Tämän vuoksi säteilyn aiheuttamat mutaatiot ovat harvinaisia mustassa ihossa, jossa on paljon eumelaniinia ja yleisempiä vaaleassa ihossa, jollainen etenkin punatukkaisilla on.
Melaniinijyväset alkavat ilmestyä tyvi- ja okasoluihin noin kahden päivän kuluttua UV-altistuksen jälkeen. Valkoisen ihmisen iho on ruskettunut maksimaalisesti kolmessa viikossa, jos aurinkoa on saatu lähes päivittäin. Mustassa ihossa UV-säteily sen sijaan ei lisää melaniinin määrää. Punatukkaiset ihmiset ruskettuvat huonosti, sillä heillä on ihossaan feomelaniineja. Albiinot eivät rusketu lainkaan.
Ruskettumista on myös nopeaa lajia. Valmis melaniini harmaantuu yön aikana, mikä saa ruskettuneen henkilön ihon näyttämään aamulla sairaan väriseltä. Vähäinenkin UV-säteily kuitenkin tummentaa pigmentin jo 15 minuutissa, joten aamuauringolle altistuminen ruskettaa ihmisen väliaikaisesti esimerkiksi työmatkan aikana. Tällainen nopea rusketus katoaa 2–6 tunnissa UV-säteilyn loppumisesta.
Kun ihon solut uusiutuvat ja vanhat solut hilseilevät pois, myös melaniini poistuu ihosta. Voimakas rusketus katoaa kokonaan noin yhdessä vuodessa. Sairas iho uudistuu nopeammin kuin terve.
Keinorusketus

Rusketuksen voi saada myös keinotekoisesti. Purkissa myytävän keinorusketusvoiteen voi sivellä iholleen, tai rusketusaineen voi suihkuttaa liuoksena iholle. Käsittelyn jälkeen ihoa ei pestä muutamaan tuntiin, jona aikana väri kehittyy.
Keinoruskettavien aineiden ruskettava vaikutus perustuu dihydroksiasetoniin (DHA), joka on myrkytön sokeri. Keinorusketusaineiden DHA on yleensä tehty glyserolista. Se reagoi sarveiskerroksen valkuaisaineiden kanssa, jolloin muodostuu ruskeita melanoideja. Keinorusketus katoaa luonnollisen hilseilyn mukana usein muutamassa päivässä, viimeistään parissa viikossa.
Keinorusketuksesta voi saada paljon tasaisemman kuin säteilyn aiheuttamasta rusketuksesta. Se ei kuitenkaan suojaa UV-säteilyltä, vaan keinoruskettunut iho palaa auringossa samoin kuin ruskettumaton ihokin. Muuten keinorusketuksen käyttö ei ole iholle haitaksi pitemmässäkään käytössä, ja sen avulla voidaan välttää auringonvalon rypyttävä vaikutus ihoon.
Poikkileikkaus ihosta. Tummat solut ovat melanosyyttejä, joiden valmistamat melaniinijyväset nousevat orvaskeden soluihin ja saavat ne tummenemaan.
Solariumista saa rusketuksen ilman auringonvaloa.
Ruostepyrstö

| Ruostepyrstö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Ruostepyrstöt Cercotrichas
Laji::  galactotes
Kaksiosainen nimi
 Cercotrichas galactotes  (Temminck, 1820) 

Katso myös
   Ruostepyrstö Wikispeciesissä   Ruostepyrstö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruostepyrstö (Cercotrichas galactotes) on sieppojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Ruostepyrstön pituus 15–17 cm ja paino 20–25 g. Se on satakielen kokoinen mutta vaaleampi. Naamassa on valkoisia ja tummia raitoja. Pitkä pyrstö on ruosteenpunainen, ja sen ollessa levitettynä kärjessä näkyy mustavalkoinen kuvio. Lintu oleskelee paljon maassa, kohauttelee alituiseen siipiään ja nostelee pyrstöään. Sukupuolet ovat samanvärisiä ja -kokoisia.
Vanhoilla linnuilla on täydellinen sulkasato talvehtimisalueella, nuorilla vain osittainen.
Lajista tunnetaan viisi alalajia: läntinen C. g. galactotes, Välimeren itäpään C. g. syriacus, Keski-Aasian C. g. familiaris, Saharan alueen C. g. minor ja Itä-Somalian C. g. hamertone.
Esiintyminen

Lajin pesimäalue ulottuu Espanjasta ja Pohjois-Afrikasta Pakistaniin ja Kazakstaniin. Saharan eteläpuolella on pieniä erillispopulaatioita, jotka ovat paikkalintuja. Muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa Saharan eteläpuolella. Euroopan populaation kooksi arvioidaan 63 000–190 000 yksilöä. Suomessa laji on tavattu toistaiseksi kaksi kertaa, 27.5.1995 Pyhtäällä ja 8.7.2016 Raumalla.
Elinympäristö

Ruostepyrstön elinpaikkoja ovat kuivat puoliavoimet pensaikkoiset maat, marja- ja hedelmätarhat sekä pensasaidat.
Lisääntyminen

Lintu rakentaa pesänsä pensaaseen tai matalalle tiheään puuhun parin metrin korkeudelle. Se on löyhästi ruohonkorsista, risuista ja juurista rakennettu, ja usein rakennusaineena on käytetty käärmeennahkaa. Naaras munii 4–5 munaa, joita se hautoo noin 13 päivää. Molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka jättävät pesän tavallisesti 12–13 päivää vanhoina. Lajilla on kaksi pesyettä kesän aikana.
Ravinto

Ruostepyrstöt syövät hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia, joita se etsii pääasiassa maasta; harvemmin hedelmiä ja marjoja.
Ruostepyrstön munia.
Ruohonleikkuri

Ruohonleikkuri.
Ruohonleikkuri on laite, jolla nurmikkoa leikataan lyhyeksi.
Periaate

Ruohonleikkurin toiminta perustuu pyöriviin teriin, jotka liikkuessaan katkaisevat ruohon varren. Nykyään lähes kaikki leikkurit ovat joko polttomoottori- tai sähkökäyttöisiä, mutta pienissä puutarhoissa ja kerrostalopihamailla käytetään vielä myös käsikäyttöisiä leikkureita. Ruohonleikkurin leikkausperiaatteen mukaan puhutaan myös työnnettävistä tai vetävistä ja silppuavista eli bioleikkureista sekä keräävistä tai alle katkaisevista leikkureista.
Periaate > Käsikäyttöinen leikkuri

Käsikäyttöinen leikkuri eli kelaleikkuri saa leikkaustehonsa pyöristä otettavasta työntövoimasta. Hammasrattaiden avulla leikkausterän pyörimisnopeus moninkertaistuu. Terän muodostavat rengasmaiseen pitkittäin kierrettyyn asentoon sijoitetut metallilavat. Käsikäyttöinen leikkuri ei sovellu kovin hyvin pitkän nurmikon leikkaamiseen, koska leikkurin pyörille on vaikea saada riittävä nopeus ruohon katkeamiseksi.
Periaate > Moottorileikkurit

Moottorikäyttöisiä ruohonleikkureita on rakennettu 1900-luvun alusta alkaen. Kaupungistuminen ja esikaupunkialueiden talojen nurmikkojen määrän kasvu toisen maailmansodan jälkeen loi kysyntää kevyelle ja helppokäyttöiselle moottoroidulle ruohonleikkurille. Tarjolla olevat leikkurit olivat raskaita, tehottomia ja kalliita. Australialainen Mervyn Richardson (1893–1972) kiinnostui ruohonleikkaamisen tekniikasta. Hänen pojallaan oli opintojensa rahoittamiseksi yritys, joka myi ruohonleikkauspalvelua. Poikansa työn helpottamiseksi Richardson rakensi muutaman leikkurin. Vuonna 1952 hän esitteli perheelleen ensimmäisen Victa-leikkurin. Nelipyöräisessä Victa-leikkurissa nivelöity terä pyörii vaakatasossa suojakuvun alla. Laite oli kevyt ja leikkausjälki hyvä. Richardson mainosti leikkuriaan esittelytilaisuutta paikallisessa lehdessä. Esittely sai valtavan suosion. Paikalliset perheenisät eivät olleet innostuneita kuluttamaan viikonloppuaan ruohonleikkuuseen, vaan halusivat helpottaa työtään. Richardson keskittyi ruohonleikkureiden valmistukseen ja perusti vuonna 1958 tehtaan, joka toimitti 143 000 leikkuria vuodessa 28 maahan.
Moottorikäyttöisten ruohonleikkureiden moottori on tavallisesti bensiinillä toimiva, mutta akkukäyttöiset sähkömoottorit ovat kasvattaneet osuuttaan kuten muissakin puutarhavälineissä, erityisesti kaupunkiympäristössä, jossa polttomoottorin melu on paha häiriölähde ja bensiinin turvallinen säilytys vaatii erityisen varastotilan. On olemassa myös akkukäyttöisiä robottileikkureita, jotka leikkaavat omatoimisesti määritellyn ruohoalueen. Akkukäyttöiset robottiruohonleikkurit osaavat useimmiten etsiytyä takaisin omaan latauspisteeseensä. Osa roboteista on aurinkokennolla latautuvia.
Perinteisempiä motorisoituja ruohonleikkureita on monenmallisia ja -tehoisia, mutta kaikissa on samantyyppinen periaate. Monet bensiinimalleista on jo varustettu 4-tahtimoottorilla, jollaisia tarjoavat useat eri valmistajat. Pääasiassa ne ovat aisasta työnnettäviä ja vetonarun avulla käynnistyviä. Leikkauskorkeutta voi usein säätää ja leikkurissa saattaa olla vetävät pyörät tai erillinen säiliö, johon leikattu ruoho kertyy. Moottorileikkurin perusturvalaitteena on aisan yhteydessä oleva polttoaineen syötön katkaiseva jousisanka, jota on leikattaessa pidettävä koko ajan aisaan painettuna.
Periaate > Ajoleikkurit

Päältäajettavat ruohonleikkurit ovat nopeasti yleistyneet. Niissä leikkaajalle on istuin, leikkuria ohjataan ratin tai ohjaussauvojen avulla ja leikkauslaitteita hallitaan ajon aikana. Suuren kokonsa takia ne soveltuvat parhaiten laajoille ja melko tasaisille nurmikoille. Ajoleikkurin teräosa voi olla koneen alla tai edessä, mikä toisinaan haittaa leikkauskohteeseen pääsyä. Ajoleikkureihin saa samantyyppisiä lisälaitteita kuin puutarhatraktoreihin.
Muut ruohonleikkurit

Metsätöissä käytettyihin raivaussahoihin on saatavana myös ruohonleikkuuseen tarkoitettuja siimateriä. Niitä käytetään lähinnä leikkauksen viimeistelyyn ja työskentelyyn paikoissa, joihin tavallinen leikkuri ei yllä, kuten rakennusten tai istutusten vierustat. Myös teiden reunustojen, suojavallien ja vastaavien tapauksessa ne ovat käyttökelpoisia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Huoltosivut - ruohonleikkurin huolto ja ohjeita pulmatilanteisiin (Viitattu 5.4.2014)
Käsikäyttöinen ruohonleikkuri.
Päältäajettava ruohonleikkuri käytössä.
Päältä ajettava leikkuri, terä koneen alla.
Ruskopeukaloiskerttu

| Ruskopeukaloiskerttu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sääskikertut Polioptilidae
Suku::  Peukaloiskertut Microbates
Laji::  cinereiventris
Kaksiosainen nimi
 Microbates cinereiventris  (P. L. Sclater, 1855) 
Alalajit
 M. c. albapiculus  M. c. cinereiventris  M. c. hormotus  M. c. magdalenae  M. c. peruvianus  M. c. semitorquatus  M. c. unicus 
Katso myös
   Ruskopeukaloiskerttu Wikispeciesissä   Ruskopeukaloiskerttu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruskopeukaloiskerttu (Microbates cinereiventris) on sääskikerttuihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Keski- ja Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Ruskopeukaloiskerttu on pienikokoinen lintu ja voi kasvaa 10–11 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Ruskopeukaloiskertun päälaki on harmaa, naama kellertävän ruskea ja kurkku valkoinen. Linnun selkä, siivet ja lyhyt pyrstö ovat väriltään harmaat. Ruoskopeukaloiskertun vatsa ja rinta ovat harmaat ja rinnassa on mustia viiruja. Lajin nokka on pitkähkö.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ruskopeukaloiskerttua tavataan alueelta, joka ulottuu Costa Ricasta Bolivian pohjoisosiin. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät ja se liikkuu useimmiten niiden alakerroksissa yksin tai pareittain. Toisinaan laji liittyy sekaparviin. Ruskopeukaloiskerttu rakentaa pesänsä kasvimateriaaleista lähelle maata. Pesimäkausi kestää joulukuulta toukokuulle.
Ruskoselkätyranni

| Ruskoselkätyranni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Ruskoselkätyrannit Lessonia
Laji::  oreas
Kaksiosainen nimi
 Lessonia oreas  (P.L. Sclater & Salvin, 1869) 
Katso myös
   Ruskoselkätyranni Wikispeciesissä   Ruskoselkätyranni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruskoselkätyranni (Lessonia oreas) on Etelä-Amerikassa tavattava tyranneihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan ruskoselkätyranni on noin 13 cm. Koiras on väriltään, päästään, vatsastaan, pyrstöstään ja siivistään musta. Siipien alapuolella on myös valkoisia höyheniä, jotka näkyvät vain lennossa. Koiraan selkä on väriltään ruosteenruskea. Naaras on pääväritykseltään harmahtavan ruskea ja selkä on punaruskea. Naarasruskoselkätyrannin vatsa on harmahtava. Ulkonäöltään ruskoselkätyranni muistuttaa huomattavasti kastanjaselkätyrannia (Lessonia rufa), mutta on hieman sitä kookkaampi ja naaras on kastanjaselkätyranninaarasta tummempi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ruskoselkätyrannia tavataan Andeilla Perun etelä- ja keskiosissa, Bolivian länsiosissa, Pohjois-Chilessä ja Argentiinan koilliskärjessä. Linnun elinympäristöä ovat vesialueiden kuten järvien lähellä sijaitsevat avoimet ruohikkomaat. Ruskoselkätyrannin elinympäristöt sijaitsevat yleensä 3 000–4 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Tadeusz Rut

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Tadeusz Rut vuonna 1960. |  Tadeusz Rut vuonna 1960. |  Tadeusz Rut vuonna 1960. |  |
Maa:   Puola
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset]  |  Olympialaiset]  |  Olympialaiset]  |  |
|  Pronssia | Rooma 1960 | moukarinheitto |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tukholma 1958 | moukarinheitto |  |
Tadeusz Rut (11. lokakuuta 1931 – 27. maaliskuuta 2002) oli puolalainen moukarinheittäjä ja olympiamitalisti.
Tadeusz Rut sijoittui Bernin EM-kilpailuissa 1954 moukarinheitossa neljänneksi tuloksella 57,70 m. Neljä vuotta myöhemmin Tukholman EM-kilpailuissa hän voitti kultaa tuloksella 64,78 m. Hopeamitalisti Mihail Krivonosov hävisi hänelle tasan metrin. Rooman 1960 olympialaisissa Rut sai pronssia tuloksella 65,64 m. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hän sijoittui kahdeksanneksi tuloksella 62,95 m.
Ruso-otsavanga

| Ruso-otsavanga |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Vangat Vangidae
Suku::  Pikkuvangat Newtonia
Laji::  archboldi
Kaksiosainen nimi
 Newtonia archboldi  Delacour & Berlioz, 1931 
Katso myös
   Ruso-otsavanga Wikispeciesissä   Ruso-otsavanga Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruso-otsavanga (Newtonia archboldi) eli aiemmalta nimeltään arosieppokerttu on vangoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Madagaskarilta.
Koko ja ulkonäkö

Ruso-otsavanga voi kasvaa noin 12 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Ruso-otsavangan päälaki, selkä, siivet ja pyrstö ovat väriltään ruskehtavan harmaat ja pyrstön kärki on ruskea. Otsa ja silmien ympärystä ovat punaruskeat. Lajin kurkku on valkoinen ja rinta ja kyljet ruskeahtavat Ruskehtava väri vaalenee valkoiseksi vatsassa.
Levinneisyys ja elinynpäristö

Ruso-otsavangaa tavataan Madagaskarin etelärannikolta. Lajin elinympäristöä ovat piikkipensaikkoa kasvavat kuivat metsät. Lintu liikkuu yleensä pieninä ryhminä ja voi muodostaa sekäparvia muiden varpuslintujen kanssa. Ruso-otsavangan ravintoa ovat selkärangattomat eläimet kuten hyönteiset ja hämähäkit. Ruso-otsavanga rakentaa kuppimaisen pesän pensaaseen ja naaras munii kolme punertavaa munaa.
Ruokatorvi

Ruokatorvi (lat. oesophagus) on ruoansulatuselimistön osa, jota pitkin syöty ruoka kulkee suusta mahalaukkuun. Ruoka kulkee ruokatorvessa automaattisesti ruokatorven peristaltiikan avulla. Ruokatorvi sijaitsee keuhkojen muodostamassa välikarsinassa henkitorven takana. Se on yleensä sulkeutuneena ja avautuu vain nieltäessä, koska sen seinämässä ei ole sitä auki pitäviä rustorakenteita. Ruokatorvi koostuu useasta kerroksesta, joita ovat limakalvo, limakalvonalaiskudos, lihaskerros ja ulkokalvo.
Ruokatorven sijainti

Ruokatorvi alkaa nielusta rengasruston dorsaalipuolelta, josta se kulkee kohti rintaonteloa. Kaulan alueella ruokatorvi kulkee hieman keskiviivan vasemmalla puolella ja lähes henkitorven lateraalipuolella. Rintaontelossa ruokatorvi kulkee ensin henkitorven takana, jonka jälkeen se kulkee välikarsinassa henkitorven haarautumiskohdan sekä sydämen tyven dorsaalipuolelta. Tämän jälkeen se jatkaa kulkuaan kohti vatsaonteloa laskevan aortan ventraalipuolelta. Palleassa on ruokatorviaukko (lat. hiatus oesophageus), josta ruokatorvi kulkee yhdessä kiertäjähermojen kanssa vatsaontelon puolelle. Ruokatorvi päättyy heti pallean toisella puolella mahansuuhun.
Ruokatorven rakenne > Ruokatorven seinämän kerrokset

Ruokatorven sisin kerros on limakalvo (lat. tunica mucosa), joka muodostuu pintaepiteelistä, sen alaisesta tyvikalvosta, limakalvon tukikerroksesta (lat. lamina propria) sekä limakalvon lihaskerroksesta (lat. lamina muscularis mucosae). Limakalvon pintaepiteeli on useimmilla eläimillä, kuten myös ihmisellä, kerrostunutta keratinisoitumatonta levyepiteeliä. Mutta koiralla levyepiteeli ei ole muodostanut useampaa kerrosta vaan se on yhtenä kerroksena. Märehtijöillä puolestaan limakalvon epiteeli on muiden eläinlajien tapaan kerrostunutta levyepiteeliä, mutta se on keratinisoitunutta. Limakalvon tukikerros on muodostunut löyhästä sidekudoksesta eli se toimii limakalvon epiteelin diffuusiotienä hapen ja ravinteiden kulkiessa verisuonista verisuonettomaan epiteeliin sekä diffuusiotienä epiteelistä verisuoniin poistuville hiilidioksidille ja kuona-aineille. Limakalvon tukikerroksesta voidaan löytää myös rauhasia ja imukudosta. Limakalvon lihaskerros mahdollistaa limakalvon poimujen liikkeet.
Limakalvon ulkopuolella on limakalvonalaiskudosta (lat. tunica submucosa), joka on muodostunut löyhästä sidekudoksesta ja se sisältää runsaasti verisuonia sekä hermoja.
Limakalvonalaiskudoksesta seuraava kerros ulospäin mentäessä on lihaskerros (lat. tunica muscularis), joka on useimmilla eläimillä, kuten myös ihmisellä, muodostunut ruokatorven puoleen väliin asti poikkijuovaisesta lihaskudoksesta, jonka jälkeen se muuttuu sileäksi lihaskudokseksi. Siinä osassa ruokatorvea, jossa on sileää lihaskudosta, lihaskerros on jakautunut rengasmaiseen ja pitkittäiseen lihaskerrokseen rengasmaisen lihaskerroksen ollessa sisempi. Näiden kerrosten väliin jää ohut kerros sidekudosta, jossa kulkee lihaskerroksen autonomisia hermoja. Lihaskerros on kokonaan poikkijuovaista märehtijöillä ja koirilla. Sialla vain aivan lyhyt loppuosa lihaskerroksesta muodostuu sileästä lihaskudoksesta.
Ulkokalvo (lat. tunica adventitia) kiinnittää ruokatorven ympäröiviin kudoksiin välikarsinassa.