stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jatkosodan hyökkäysvaiheen merisotatoimet
Mäkiluodon tapahtumat

Ensimmäiset taisteluammunnat Mäkiluodolla käytiin iltapäivällä 3. heinäkuuta 1941. Suomalaiset ampuivat kohteena ollutta neuvostojoukkojen miinalaivaosastoa kohti neljä 12-tuumaisen ja kolme 8-tuumaisen tykin laukausta. 12-tuumaisen tykin toinen hissi oli mennyt aiemmin päivällä epäkuntoon ja toiseen 8-tuumaiseen tuli lataushäiriö.
16. elokuuta illalla Mäkiluodon 8-tuumaiset tykit ampuivat kohti moottoritorpedoveneitä, jotka tulittivat Kallbådanin saaren asemia. Yöllä veneet palasivat, ja Rönnskärin 6-tuumaiset ampuivat niitä kohti. Veneet ilmeisesti säästyivät.
Punalaivaston evakuoituessa Tallinnasta 28. elokuuta Mäkiluodon linnake ampui kolmea eri laivaosastoa kohti 12- ja 8-tuumaisilla pattereilla.
Yöllä 4. marraskuuta 12-tuumaiset tykit ehtivät avata tulen neljän laivan osastoa kohti ennen kuin laivat katosivat näkyvistä. Samana iltana Hankoniemestä poistui yksi neuvostoliittolaisten laivaosasto, jota ammuttiin 12- ja toisella 8-tuumaisella tykillä.
30. marraskuuta illalla ja yöllä 12- ja 8-tuumaiset ampuivat viiden laivan osastoa kohti.
Viimeisissä taisteluammunnoissa 2.–3. joulukuuta 1941 illalla ja yöllä kahta Hangosta poistuvaa osastoa ammuttiin 12- ja 8-tuumaisilla. Hangosta illalla 2. joulukuuta lähteneeseen saattueeseen kuulunut tykkivene Virsaitis sai kello 00.30 aikaan osuman ja upposi. Aluksella oli 246 ihmistä, joista pelastettiin 96. Jälkimmäisen osaston kuljetusalus Josef Stalin ajoi myöhemmin miinaan ja jäi paikalleen. Kun neuvostojoukot ottivat sen hinaukseen, sai se osuman Mäkiluodon 12-tuumaisesta kranaatista ja keulassa olleet ammukset räjähtivät. Alus ajelehti sitten karille Viron rannikolle saksalaisten saaliiksi. 5 600:ta aluksessa olleesta vajaat 3 000 kuoli, saattoalukset pelastivat 1 700 ja noin 1 000 jäi saksalaisten vangiksi. Myöhemmin päivällä Mäkiluoto ampui yhtä hävittäjän osastoa kohti. Tämän jälkeen Hanko oli evakuoitu, ja neuvostoliittolainen Suomenlahden-liikenne lakkasi.
Ilmahyökkäyksiä linnaketta vastaan sattui pitkin hyökkäysvaihetta, mutta vakavia tappioita saarella ei koettu.
Panssarilaiva Ilmarisen tuho

Panssarilaiva Ilmarisen tuhoa jotkut suomalaiset pitävät jatkosodan hyökkäysvaiheen katkerimpana menetyksenä. Alus upposi Utön eteläpuolelle 13. syyskuuta 1941. Alus vei mukanaan 271 miestä.
Suomen laivaston lippulaiva Ilmarisen kohtalon hetket koittivat operaatio Nordwindin myötä, joka oli saksalaisten suunnitelma vallata neuvostojoukkojen haltuun jääneet Hiidenmaan ja Saarenmaan saaret. Saksalaiset pyysivät maihinnousun peiteoperaatioon suomalaisten apua. Suomen merivoimien komentaja Väinö Valveen 7. syyskuuta antaman käskyn mukaan saksalaisten aloittaessa maihinnousunsa saarille, suomalaiset keskittäisivät aluksiaan harhautussuunnitelmissa Utön suunnalle ja panssarilaivat estäisivät Bengtskärin suunnassa neuvostojoukkojen pakotien saarilta Hankoon. Panssarilaivat Ilmarinen ja Väinämöinen siirtyivät Utöön 13. syyskuuta kello 15..
Utön alueelle saapumisen jälkeen suomalaiset pitivät neuvottelun, joissa päätettiin operaation yksityiskohdat. Siinä päätettiin, että panssarilaivat kulkisivat miinoista raivattua meriväylää pitkin. Väylää oli raivattu "ainakin 20 meripeninkulman etäisyydelle".. Panssarilaivojen osasto, Ilmarinen kärjessä, lähti liikkeelle kello 18. Ilmarista ohjasi kapteeniluutnantti Veijo Virkki ja laivassa oli kaikkiaan 398 miestä.
Kello 19.51 Ilmarinen kääntyi suunnalle 232. 20.30 aikaan alus saapui käännöspisteeseen ja aloitti käännöksen vastakkaissuunnalle oikean kautta. Eloonjääneen kertomuksen mukaan pian käännöksen jälkeen laivan vasemmalla kyljellä räjähti ja tulipatsas kohosi yli kymmenen metrin korkeuteen. Välittömästi tämän jälkeen laiva kaatui vasemmalle kyljelleen ja muutamaa minuuttia myöhemmin se alkoi vajota perä edellä. Seitsemää minuuttia myöhemmin räjähdyksestä Ilmarinen oli uponnut. Kaikkiaan panssarilaiva Ilmarisen miehistöstä 271 hukkui ja 127 pelastui.
Onnettomuuden jälkeen tietoa Ilmarisen uppoamisesta ei heti ilmoitettu. Tieto julkaistiin 16. syyskuuta ja kaatuneiden ja pelastuneiden nimet 2. lokakuuta. 21.–22. syyskuuta välisenä yönä oli Moskovan radio tiedottanut: ”Suomalainen rannikkovartioalus Ilmarinen on ajanut miinaan ja uponnut Suomenlahdella laivastoyksiköidemme hyökkäyksen aikana”. Uutisen loppu oli kylläkin jo propagandaa. Ilmarisen uppoamiskoordinaatit panssarilaiva Väinämöisen mukaan olivat P=59°25´8´´ ja I=21°3´6´´. Uhrit siunattiin vuonna 1943.
Vesikko nousemassa pintaan elokuussa 1941
Panssarilaiva Ilmarinen
Viljo Lietola

Viljo Lietola Helsingin Jalkapalloklubissa 1911.
Viljo Lietola (alk. Lemplin, 9. lokakuuta 1888 Viipuri – 29. lokakuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija, joka pelasi Suomen jalkapallomaajoukkueessa vuoden 1912 kesäolympialaisissa. Pelipaikaltaan hän oli tukimies.
Lietola edusti Tukholman olympialaisissa Suomea kolmessa ottelussa päästyään pelaamaan Kaarlo Soinion loukkaantumisen jälkeen. Hän oli voittamassa Venäjää maalein 2–1 sekä häviämässä Englannille 0–4 ja pronssiottelussa Alankomaille 0–9. Urallaan hän pelasi yhteensä viisi maaottelua.
Kotimaassaan Lietola edusti Kuokkalan Raja-Veikkoja ja Helsingin Jalkapalloklubia. Jälkimmäisen riveissä hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1911 ja 1912. Hän oli HJK:n johtokunnan jäsen vuonna 1913.
Jeremias

| Jeremias |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  26. kesäkuuta
– ruotsinkielinen:  26. kesäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Jere, Jarkko, Jarmo, Jarno, Jorma
Vastineita eri kielissä:  Jeremy, Jeremei
Nimen alkuperä:  Jeremia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jeremias on miehen etunimi.
Jeremias on kreikkalainen muoto heprealaisesta nimestä Jeremia, joka tarkoittaa 'Jahve kohottaa'.
Nimi on ollut Suomen almanakassa 1662–1928 ja uudelleen vuodesta 1953.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston mukaan 4 273 miestä ja muutama nainen on saanut nimekseen Jeremias.
Tunnettuja Jeremiaita

Jeremia, Vanhan testamentin profeetta
Jeremías (s. 1973), venezuelalainen laulaja
Jeremias Alin (1850–1916), suomalainen maalarimestari ja koristemaalari
Jeremias Cacavelas (1643–1698?), kreikkalainen ortodoksimunkki, saarnaaja, teologi ja kielenkääntäjä
Jeremias Gotthelf (1797–1854), sveitsiläinen pappi ja kirjailija
Jeremias Kaari (s. 1993), suomalainen jalkapalloilija
Jeremias Kosonen (1890–1959), suomalainen jääkärivääpeli ja Viron armeijan luutnantti
Jeremias Wallén (1693–1772), suomalainen lakimies, valtiopäiväedustaja ja maaherra.
Jerrykannu

Erivärisiä 20 litran jerrykannuja.
Jerrykannu (engl. jerry can) on yleensä polttoaineen tai juomaveden säilytykseen ja kuljettamiseen tarkoitettu 10 tai 20 litran peltinen kanisteri. Yhdysvaltain armeijan jerrykannun malli on peräisin saksalaisilta, mistä saatiin myös nimi (engl. armeijaslangi: jerry < german). Alkuperäinen saksankielinen nimitys Wehrmacht-Einheitskanister kertoo sekin mallin alkuperästä.
Malli on peräisin vuodelta 1936, ja sen suunnitteli Eisenwerk Müller & Co:n suunnittelija Vinzenz Grünvogel Westfalenissa. Erilaisten nesteiden kuljetukseen kannuille on määrätty väri- ja kirjainkoodeja.
Jerrykannua luonnehtii mm. kuljetuksen ja varastoinnin kannalta käytännöllinen suorakulmaisen särmiön muoto ja toisaalta kylkeen puristetun kuvion ansiosta kestävämpi rakenne verrattuna edeltäjiinsä.
Jerrykannuilla oli tärkeä rooli esimerkiksi Pohjois-Afrikan operaatioissa 1940–42, missä britit havaitsivat sen ylivertaisuuden omiin säiliöihinsä, sekä Normandian maihinnousuun osallistuvien joukkojen polttoainehuollossa 1944 ennen kuin polttoaineen siirto turvattiin Englannin kanaalin poikki lasketuilla öljyputkilla (Operaatio Pluto).
Jerrykannuja käytetään edelleen sellaisinaan esimerkiksi Suomen puolustusvoimissa. Polttoaineen säilytykseen käytettävä jerrykannu on vihreä, kun taas juomaveden säilytykseen käytettävässä on kummassakin kyljessä suuri valkoinen risti.
Jerrykannut valmistetaan perinteisesti metallipellistä, mutta muovi on vallannut alaa niiden materiaalina. Suomessa muotoilija Eero Rislakki suunnitteli turkulaisen Pyrkijä Oy:n pyynnöstä muovisen jerrykannun, jonka takasivulle ylös sijoitti myös ilman sisäänottoaukon tasaisen kaatamisen helpottamiseksi. Rislakin muotoilemia kannuja valmistettiin 1970-luvun alusta vuoteen 1993 saakka.
| --- | --- |
Kolme kädensijaa, yksi kantaa.: Kolme kädensijaa, kaksi kantaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jerrykannu Wikimedia Commonsissa
Lisätietoa jerrykannun historiasta, käytöstä ja merkinnöistä (englanniksi)
Giovanni Lievore

Giovanni Lievore (s. 20. maaliskuuta 1932 Vicenza, Italia) on entinen italialainen keihäänheittäjä.
Lievore sijoittui keihäänheitossa Melbournen 1956 olympialaisissa kuudenneksi tuloksella 72,88 m. Tukholman EM-kilpailuissa 1958 hän sijoittui kahdeksanneksi tuloksella 73,38 m. Italian mestaruuden hän voitti vuosina 1956 ja 1958.
Giovanni Lievore paransi Italian ennätystä kuudesti. Elokuussa 1956 hän heitti Padovassa tuloksen 71,00 m ja kuukautta myöhemmin Roomassa tuloksen 73,76 m. Vuonna 1957 hän menetti ennätyksen veljelleen Carlo Lievorelle. Padovassa 27. huhtikuuta 1958 veljekset paransivat yhdessä kilpailussa maansa ennätystä neljä kertaa: ensin Giovanni heitti tuloksen 74,03 m, sitten Carlo tuloksen 74,98 m, ja kaksi viimeistä ennätysparannusta merkittiin Giovannille lukemin 78,83 m ja 79,98 m. Roomassa 12. lokakuuta 1958 Giovanni Lievore ylitti ensimmäisenä italialaisena keihäänheittäjänä 80 metrin rajan tuloksellaan 80,72 m. Vuonna 1960 hän menetti maansa ennätyksen pysyvästi veljelleen.
Jermak (jäänmurtaja)

| Jermak |
| --- | --- |
 Jermak
Rakennustelakka:  Armstrong Whitworth, Newcastle
Vesillelasku:  1898
Status:  romutettu 1964
Tekniset tiedot
Pituus:  97,5 m
Leveys:  21,6 m
Syväys:  7,3 m
Uppouma:  8 730 t
Koneisto:  höyrykone, 4 x 2 500 hv trippelihöyrykone
Koneteho:  10 000 hv / 7 500 hv, 5,6 kW
Nopeus:  12 kn
Miehistö:  102
Lähteet:  
Jermak oli venäläinen jäänmurtaja, jonka sanottiin olleen ensimmäinen todellinen jäänmurtaja. Se laskettiin vesille vuonna 1898 ja se teki matkan Huippuvuorille vuonna 1899. Alus rakennettiin vara-amiraali Stepan Makarovin valvonnassa. Nimensä se sai Siperiassa vaikuttaneen atamaani Jermak Timofejevitšin mukaan.
Alus oli hiilipolttoinen ja sen alkuperäinen koneteho oli 10 000 hevosvoimaa, josta 2 500 hv keulakoneella. Aluksen keulakone ja keulapotkuri poistettiin 1920-luvun alussa sen osoittauduttua väärin suunnitelluksi, jolloin kokonaistehoksi jäi 7 500 hevosvoimaa.
Jermak kuului ensimmäisessä maailmansodassa Pietari Suuren merilinnoituksen merivartiostoon. Suomalaisten sukellusvene Vetehinen yritti muutamaan otteeseen upottaa Jermakin talvisodassa.
Jermak  romutettiin kaikessa hiljaisuudessa 1960-luvun aikana; vielä silloin ei sen historiallista arvoa täysin ymmärretty, vaan tämän vanhan tsaarinaikaisen monet historialliset avustustyöt tehneen jos sotatoimissakin merkittävää osaa näytelleen aluksen tunteetonta hävittämistä pidettiin "edistyksenä"
Jermakista ehdittiin tehdä 70-luvun alussa dokumenttielokuva jossa alusta esitti ulkoisesti lähes samanlainen alun perin suomalainen jäänmurtaja Sibirjakov (ex Jääkarhu).
Venäläisillä on nykyäänkin samaa nimeä käyttävä jäänmurtaja, Jermak (28,3 MW, rakennettu Wärtsilän Helsingin telakalla 1974), josta Suomi-Filmi on tehnyt lyhytelokuvan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jermak (jäänmurtaja) Wikimedia Commonsissa
Jäämeren suuri murhenäytelmä 1937-38, Suomen Kuvalehti, 26.11.1938, nro 47, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Radja Jerošina

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Naisten maastohiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Cortina d’Ampezzo 1956 | 10 km |  |
|  Hopeaa | Cortina d’Ampezzo 1956 | 3×5 km:n viesti |  |
|  Hopeaa | Squaw Valley 1960 | 3×5 km:n viesti |  |
|  Pronssia | Squaw Valley 1960 | 10 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Lahti 1958 | 3×5 km:n viesti |  |
|  Pronssia | Zakopane 1962 | 10 km |  |
Radja Nikolajevna Jerošina (ven. Радья Николаевна Ерошина, 17. syyskuuta 1930 Iževsk, Votjakkien autonominen alue, Neuvostoliitto – 23. syyskuuta 2012) oli Neuvostoliittoa urheilu-urallaan edustanut maastohiihtäjä, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Cortina d’Ampezzon olympialaisissa 1956 Jerošina sai hopeaa molemmilla naisten hiihtomatkoilla: 10 kilometrillä ja 3 × 5 kilometrin viestissä. Hän pääsi viestin ankkuriosuudelle kuuden sekunnin johtoasemassa, mutta saapui maaliin vasta 27 sekuntia Suomen Siiri Rantasen jälkeen.
Lahden MM-kilpailuissa 1958 Jerošina hiihti viestin ensimmäisen osuuden ja voitti kultaa. Henkilökohtaisella 10 kilometrillä hän sijoittui neljänneksi 19 sekuntia pronssille hiihtänyttä Siiri Rantasta hitaampana. Squaw Valleyn 1960 olympialaisissa hän sai pronssia 10 kilometrillä, joka päättyi Neuvostoliiton neloisvoittoon. Aiemmin Neuvostoliitto ei talviolympialaisissa ollut voittanut yhdessä lajissa kaikkia mitaleita. Hopeaa hän sai 3 × 5 kilometrin viestissä. Hän kaatui avausosuudella hajottaen suksensa eikä saanut tarpeeksi nopeasti uutta suksea tilalle, joten Ruotsi pääsi tavoittamattomalle karkumatkalle. Neuvostoliitto teki protestin väittäen Jerošinan kaatumisen aiheutuneen Irma Johanssonin kiilaamisesta, mutta veti protestinsa pois, kun tapauksesta kuvattu filmi osoitti tilanteen olleen sääntöjen mukainen.
Zakopanen MM-kilpailuissa 1962 Jerošina sai pronssia 10 kilometrillä. Viestijoukkueeseen häntä ei enää valittu.
Jerošina kuoli 23. syyskuuta 2012, 82-vuotiaana.
Saavutuksia

Olympiahopeaa 10 kilometrillä Cortina d’Ampezzossa 1956
Olympiahopeaa 3 x 5 kilometrin viestissä Cortina d’Ampezzossa 1956 ja Squaw Valleyssa 1960
Olympiapronssia 10 kilometrillä Squaw Valleyssa 1960
MM-kultaa 3 x 5 kilometrin viestissä Lahdessa 1958
MM-pronssia 10 kilometrillä Zakopanessa 1962
Jorma Lievonen

Jorma Ilkka Olavi Lievonen (s. 17. huhtikuuta 1956 Joensuu) on suomalainen ampuja. Hän voitti maailmanmestaruuden villikarjuammunnan joukkuekilpailussa vuonna 1979. Olympialaisiin hän osallistui vuosina 1980 ja 1984.
Etelä-Korean Soulissa järjestetyissä vuoden 1978 MM-kilpailuissa Lievonen saavutti pronssia villikarjuammunnan 20+20 laukauksen sekajuoksujen joukkuekilpailussa ja sijoittui henkilökohtaisissa tuloksissa parhaana suomalaisena viidenneksi tuloksella 380, jolla hän hävisi maailmanennätyksen ampuneelle Italian Giovanni Mezzanille seitsemän pistettä. Toisessa villikarjulajissa, normaalijuoksujen 30+30 laukauksen kilpailussa Lievonen sijoittui 29:nneksi ja Suomi joukkuekilpailussa kuudenneksi. Kaikkiaan Suomi voitti 19 mitalia noissa kisoissa, joita sosialistiset maat boikotoivat. Vuonna 1979 Itävallan Linzissä kilpailtiin vain villikarjuammunnan maailmanmestaruuksista. Siellä Suomen joukkue voitti 30+30 laukauksen normaalijuoksuissa kultaa maailmanennätyksellä 1534. Lievonen sijoittui henkilökohtaisissa tuloksissa neljänneksi samalla pistemäärällä 575 pronssia ottaneen maanmiehensä Juha Rannikon kanssa. Lievonen sijoittui 20+20 laukauksen sekajuoksuissa 33:nneksi tuloksella 366. Sekajuoksujen joukkuekilpailussa Suomi oli neljäs. Vuoden 1981 MM-kilpailuissa Dominikaanisen tasavallan Santo Domingossa Lievonen sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa seitsemänneksi.
Moskovan kesäolympialaisissa 1980 Lievonen sijoittui normaalijuoksujen 30+30 laukauksen villikarjuammunnassa kuudenneksi tuloksella 584, joka ylitti kolmella pisteellä aiemman maailmanennätyksen. Neuvostoliiton Igor Sokolov ja Itä-Saksan Thomas Pfeffer ampuivat uudeksi maailmanennätykseksi tuloksen 589. Pronssimitalitulos oli 587 ja mitalivauhdista Lievosen pudotti viimeisen kymmenen laukauksen sarjan kuudes laukaus, joka osui kuutoseen. Los Angelesin kesäolympialaisissa 1984 Lievonen sijoittui normaalijuoksujen 30+30 laukauksen kilpailussa seitsemänneksi tuloksella 576. Pronssimitalitulos oli viisi ja kultamitalitulos 11 pistettä parempi.
Seuratasolla Lievonen edusti Joensuun Ampujia. Hän voitti Suomen-mestaruuden villikarjuammunnan 60 laukauksen kilpailussa 1975 ja 1981, villikarjuammunnan 40 laukauksen kilpailussa 1975 ja 1979, hirviammunnan kertalaukauksissa 1982 sekä villikarjuammunnan 40 laukauksen joukkuekilpailussa 1974 ja 1979.
Carlo Lievore

Carlo Lievore
Carlo Lievore (10. marraskuuta 1937 Carrè, Vicenza, Italia – 9. lokakuuta 2002 Torino, Italia) oli italialainen yleisurheilija. Hän piti 1960-luvulla keihäänheiton maailmanennätystä hallussaan kolmen vuoden ajan.
Lievore sijoittui Tukholman EM-kilpailuissa 1958 keihäänheitossa 11:nneksi tuloksella 68,88 m, Belgradin EM-kilpailuissa 1962 kuudenneksi tuloksella 76,25 m sekä Budapestin EM-kilpailuissa 1966 12:nneksi tuloksella 72,06 m. Olympialaisissa hän oli parhaimmillaan yhdeksäs Roomassa 1960. Italian mestaruuden hän voitti vuosina 1957, 1959, 1960, 1961, 1964 ja 1969.
Carlo Lievore paransi Italian ennätystä viidesti. Syyskuussa 1957 hän heitti Bolognassa maansa ennätyksen 74,00 m ja huhtikuussa 1958 Padovassa 74,98 m. Jälkimmäisessä kilpailussa hänen veljensä Giovanni Lievore paransi Italian ennätystä kolmasti ja voitti kilpailun tuloksella 79,98 m. Carlo Lievore otti ennätyksen takaisin heittämällä heinäkuussa 1960 Moskovassa tuloksen 81,14 m ylittäen 80 metrin rajan toisena italialaisena veljensä jälkeen. Neljä viikkoa myöhemmin Schiossa hän paransi ennätyksen lukemiin 83,60 m. Milanossa 1. kesäkuuta 1961 hän heitti maailmanennätyksen 86,74 m. Vasta heinäkuussa 1964 norjalainen Terje Pedersen heitti pidemmälle. Italian ennätyksenä Lievoren tulos säilyi kesäkuuhun 1983, jolloin Agostino Ghesini heitti yli 89-metrisen heiton. Vielä vuonna 1962 Lievore heitti tuloksen 83,65 m ja oli tuon vuoden maailmantilastossa kolmas kahden neuvostoliittolaisen takana.
Lielvārdelainen

| Lielvārdelainen> Ruhtinas |
| --- | --- |
Edeltäjä:  ei tiedossa
Seuraaja:  Steckse
Henkilötiedot
Kuollut: 1213
Lielvārdelainen oli Henrikin Liivinmaan kronikassa vuonna 1213 mainittu liettualainen ruhtinas. Historioitsija Tomas Baranauskasin mukaan kyseessä oli mahdollisesti koko Liettuan ruhtinas eli suuriruhtinas. Liivinmaan kronikka ei mainitse ruhtinaan nimeä, mutta esimerkiksi Baranauskas käyttää hänestä nimitystä lielvārdelainen hänen kuolinpaikkansa mukaan. Samoin Baranauskasin mukaan lielvārdelaista seurasi suuriruhtinaana samassa teoksessa mainittu Steckse ja hän oli mahdollisesti myöhemmän suuriruhtinas Mindaugasin isä.
Lielvārdelainen Henrikin kronikassa

Henrikin Liivinmaan kronikan mukaan lielvārdelainen oli vuonna 1213 Liivinmaalle suunnanneen sotajoukon päällikkö. Sotaretki tapahtui kostoksi Kokneselaisten ritarien ja lättiläisten suorittamista sotaretkistä seelejä ja liettualaisia vastaan. Lielvārdelaisen joukot tulivat Väinäjoen yli Lielvārdeen, jossa liettualaiset surmasivat ja ottivat vangeiksi paikallisia liiviläisiä. Vangiksi joutui myös paikallinen vanhin nimeltä Uldewene. Paikalle saapui Volkwinin johtama kalparitari- ja kauppiasjoukko, joka hyökkäsi liettualaisten kimppuun. Lielvārdelainen sai surmansa seuranneessa taistelussa, jossa liettualaiset kärsivät tappion. Lielvārdelaisen pää irrotettiin ja se annettiin lopulta liettualaisille lunnaina Uldewenestä. Kronikan mukaan liettualaiset hautasivat pään pakanallisten tapojen mukaisesti hautajaisissa, joihin liittyi juomingit.
Jeppaksen seisake

Jeppaksen seisake (lyh. Jep) oli seisake Rantaradalla. Se sijaitsi Överbyn kylässä Kirkkonummen länsilaidalla noin kahden kilometrin päässä Kirkkonummen rautatieasemasta.
Seisake avattiin ensimmäisen kerran 1. lokakuuta 1937, mutta lakkautettiin jo 3. lokakuuta 1944 sen jäätyä Porkkalan vuokra-alueelle. Porkkalan palautuksen jälkeen Jeppas avattiin uudelleen 15. elokuuta 1956. Junapysähdykset seisakkeella lopetettiin vuoden 1991 alussa, ja seisake lakkautettiin virallisesti 2. kesäkuuta 1991. Entisen seisakkeen vieressä on yhä jäljellä puolipuomein varustettu LED-tasoristeys ja Kirkkonummen suuntaan ratavartijan talo.
Lievestuoreenjärven valuma-alue

Lievestuoreenjärven valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.39) on Leppäveden–Kynsiveden alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 240,89 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 18,89 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Kuusvesi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Kuusveden–Kynsiveden alueelle (14.35).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kuusi aluetta tai valuma-aluetta :
Lievestuoreenjärven lähialue (14.391)
Perkonojan valuma-alue (14.392)
Saarilamminojan valuma-alue (14.393)
Hohonjoen valuma-alue (14.394)
Kulvertinojan–Mäntyojan valuma-alue (14.395)
Haukilamminojan valuma-alue (14.396)
Lierosammalet

| Lierosammalet |
| --- | --- |
 Lettolierosammal Scorpidium scorpioides
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Bryidae hiirensammalet
Lahko::  Hypnales palmikkosammalet
Heimo::  Ritvasammalet Amblystegiaceae
Suku::  Lierosammalet Scorpidium  (Schimp.) Loeske
Katso myös
   Lierosammalet Wikispeciesissä   Lierosammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lierosammalet (Scorpidium) on palmikkosammalten lahkoon kuuluva suku, johon kuuluu kolme Suomessa esiintyvää lajia. Kaikki lajit ovat elinvoimaisia ja ne esiintyvät lähes koko Suomessa.
Suomessa esiintyvät lierosammallajit

Scorpidium cossonii - lettosirppisammal
Scorpidium revolvens - rimpisirppisammal
Scorpidium scorpioides - lettolierosammal
Ireneusz Jeleń

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Ireneusz Jeleń
Syntymäaika: 9. huhtikuuta 1981 (ikä 43)
Syntymäpaikka: Cieszyn, Puola
Pelipaikka: Hyökkääjä
Pituus: 184 cm
Junioriseurat
1990–2001   2001–2002: Piast Cieszyn   Beskid Skoczów
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2002–2006   2006–2011   2011–2012   2012   2013– | Wisła Płock   AJ Auxerre   Lille OSC   Podbeskidzie Bielsko-Biała   Górnik Zabrze | 100 (45)   140 (48)   13 (1)   7(0)   1 (0) |
Maajoukkue
| 2003– | Puola | 29 (5) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 11. maaliskuuta 2013.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 11. maaliskuuta 2013.
Ireneusz Jeleń (s. 9. huhtikuuta 1981 Cieszyn) on puolalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on hyökkääjä.
Vuosina 2002–2006 Jeleń pelasi kotimaassaan Wisła Płockin joukkueessa, jossa hän sadassa ottelussa teki 45 maalia. 28. heinäkuuta 2006 Jeleń allekirjoitti sopimuksen ranskalaisseura AJ Auxerren kanssa, ja hän teki ensimmäisen maalinsa seuran riveissä 9. syyskuuta Monacoa vastaan.
Jeleń on pelannut Puolan jalkapallomaajoukkueessa 12 ottelua tehden niissä kaksi maalia. Hän kuului Puolan joukkueeseen Saksassa pidetyissä jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa 2006 ja oli yksi vaisusti pelanneen joukkueen parhaista pelaajista.
Ura

2002–2006  Wisła Płock
2006–2011  AJ Auxerre
2011–2012  Lille OSC
2012  Podbeskidzie Bielsko-Biała
2013–  Górnik Zabrze
Saavutukset

Puolan cupin voitto 2006 (Wisła Płock)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ireneusz Jeleń Wikimedia Commonsissa
Ireneusz Jeleń (90minut.pl)
Puolan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Boruc |
2 Jop |
3 Gancarczyk |
4 Baszczyński |
5 Kosowski |
6 Bąk |
7 Sobolewski |
8 Krzynówek |
9 Żurawski |
10 Szymkowiak |
11 Rasiak |
12 Kuszczak |
13 Mila |
14 Żewłakow |
15 Smolarek |
16 Radomski |
17 Dudka |
18 Lewandowski |
19 Bosacki |
20 Giza |
21 Jeleń |
22 Fabiański |
23 Brożek |
Valmentaja Janas