Tuure Junnila
Poliittinen ura > Suhtautuminen Kekkoseen

Junnila tuli tunnetuksi Kekkosen politiikan näkyvänä arvostelijana ja Suomen virallisen ulkopoliittisen linjan kriitikkona. Hän otti ensimmäisen kerran kantaa Kekkosen harjoittamaan politiikkaan vuonna 1950 ilmestyneessä teoksessaan "Länsimaailman keskuksista kotoisiin huoliin". Pääministeri Kekkosen johtama punamultahallitus oli syksyllä 1951 esittänyt ns. vakauttamisohjelman, jonka tarkoituksena oli suitsia inflaatiota ja saattaa Suomen talous uudelleen kestävälle pohjalle. Eduskunnassa vasta valittu kansanedustaja Junnila kritisoi voimakkaasti ohjelmaa ja väitti Maalaisliiton alistuneen sosialidemokraattien tahtoon. Kekkonen raivostui suunnattomasti ja myöhemmin miesten kohdattua sattumalta eduskunnan hississä Kekkonen uhkasi Junnilaa käyden miltei tämän kimppuun. Kekkosen ja Junnilan kiistat käytiin lähinnä talouspoliittisista aiheista. Ulkopoliittisen linjan kritisointi alkoi vasta Kekkosen tultua presidentiksi vuonna 1956.
Eräässä vaiheessa kokoomusta jakoi kiista siitä, miten Kekkosen idänpolitiikkaan pitäisi suhtautua. Junnila kuului siihen kokoomuksen ryhmittymään, joka ei asettunut Kekkosen taakse. Kokoomus oli ulkopoliittisessa paitsiossa siksi, että se oli pyrkinyt estämään Urho Kekkosen uudelleenvalinnan tasavallan presidentiksi toiselle kaudelle 1962 osallistumalla Honka-liittoon, joka raukesi 1961 noottikriisissä.
Vielä vuoden 1968 vaaliin kokoomus asetti oman presidenttiehdokkaan, Matti Virkkusen. Vasta puheenjohtaja Juha Rihtniemen aikana kokoomus alkoi muuttua Kekkos-puolueeksi muiden suurten puolueiden tapaan kannattaen jo 1973 Urho Kekkosen valintaa neljännelle kaudelle ilman presidentinvaalia poikkeuslailla vuosiksi 1974–1978 ETYKin varmistamiseksi. Junnila vastusti vuoden 1973 poikkeuslakia ja julkaisi "Vallankaappaus lain ja oikeuden varjolla – Poikkeuslakitaistelu lain vastustajan näkökulmasta" -pamfletin, missä hän kävi läpi poikkeuslakimenettelyn eri vaiheita.
Kokoomuksen sisällä alkoi 1970-luvulla olla kova halu päästä hallitukseen. Rihtniemen yllättävän kuoleman jälkeen vuonna 1971 puheenjohtajaksi valittu Harri Holkeri ja remonttimiehet halusivat poistaan kokoomuksen Kekkos-vastaisen leiman, mikä johti Junnilan ja muiden kokoomuksen Kekkos-kriittisten aseman vaikeutumiseen. Remonttimiehiin kuulunut Juha Vikatmaa vaati keväällä 1973 erityisen kiivaasti Harri Holkeria erottamaan Junnilan, Raimo Ilaskiven, Pentti Mäki-Hakolan ja muut oikeistosiiven edustajat puolueesta ja uhkasi Holkeria muussa tapauksessa taloudellisilla seuraamuksilla. Painostus ei kuitenkaan tehonnut Holkeriin, joka oli jo muutoinkin kyllästynyt Vikatmaan sooloiluun. Holkerin mielestä Vikatmaa oli jopa myymässä kokoomusta keskustan K-linjalle.
Vuoden 1978 presidentinvaaleissa kaikki merkittävimmät puolueet, mukaan lukien kokoomus, tukivat presidentti Urho Kekkosen uudelleenvalintaa. Junnila ei halunnut olla tässä näytelmässä millään tavoin mukana ja kieltäytyi asettumasta kokoomuksen valitsijamiesehdokkaaksi. Ilkka Kanervan johtamat kokoomusnuoret pitivät Junnilan menettelyä kekkosvastaisena toimintana, jollaisen kokoomuksen puoluevaltuusto oli syksyllä 1977 kieltänyt, ja vaativat Junnilan erottamista puolueesta. Puheenjohtaja Harri Holkeri kävi puhumassa Junnilan asiasta Kekkosen kanssa Tamminiemessä, mutta Kekkonen esti Junnilan erottamisen, koska muutoin tästä saattaisi tulla eräänlainen ulkopoliittinen marttyyri.
Junnila oli ehdolla vuoden 1979 eduskuntavaaleissa saaden 4 642 ääntä, mikä ei riittänyt kansanedustajan paikan uusimiseen. Kokoomuksen puoluevaltuuston keväällä 1978 tekemän päätöksen mukaan puolueen kansanedustajaehdokkaiksi aikovat joutuivat allekirjoittamaan sitoumuksen Paasikiven-Kekkosen linjan mukaisen politiikan noudattamisesta. Uhkauksen edessä Junnila allekirjoitti sitoumuksen huomauttaen kuitenkin painokkaasti sen olevan vaalilakien ja valtiopäiväjärjestyksen vastainen. Satakunnan kokoomusnuoret levittivät eduskuntavaalien alla ainakin Porissa ja Raumalla monistetta, jossa äänestäjiä kehotettiin huolehtimaan siitä, ettei Junnilan kaltaista "vaalipiiristään vieraantunutta kansanedustajaa" enää valittaisi eduskuntaan. Satakunnan kokoomuslaisista ehdokkaista eduskuntaan pääsivät Aila Jokinen, Matti Pelttari ja Toivo T. Pohjala, ja Junnila jäi neljännelle sijalle. Junnila itse arveli pelottelua suuremmaksi syyksi putoamiselleen kuitenkin biologiset syyt, sen kylmän tosiasian, että hänen vanhat äänestäjänsä alkoivat kuolla ja nuoret äänestivät nuorempia ehdokkaita. Toisaalta eduskunnasta putoamisen myötä Junnilalla oli jälleen aikaa kirjallisille töille, ja niinpä hän alkoi laatia muistelmiaan ja kokonaisvaltaista esitystä Venäjän vallan laajenemisen historiasta.
Seuraavissa vuoden 1983 vaaleissa Junnila teki paluun eduskuntaan. Tuona aikana presidentti Kekkonen oli ehtinyt poistua politiikan näyttämöltä ja tasavallan presidentiksi oli valittu sosialidemokraattien Mauno Koivisto. Vaalikaudella 1983–1987 Junnilan kritiikki suuntautuikin enemmän sosialidemokraatteihin. Vaikka Junnila ei pitänytkään Koivistoa erityisen suurena kokoomuksen ystävänä, hän antoi tälle tunnustuksen siitä, että äänestäjien vuoden 1987 eduskuntavaaleissa ilmaisema tahto tunnustettiin ja kokoomus kelpasi hallitukseen siinä missä muutkin puolueet.
1990-luvulla Junnila tuki valtiovarainministeri Iiro Viinasen ajamaa tiukkaa talouspolitiikkaa; tosin hänen mielestään julkisen talouden rönsyjä olisi ollut varaa karsia vieläkin  kovemmalla kädellä. Suomen jäsenyyttä Euroopan unionissa Junnila kannatti voimakkaasti niin taloudellisista kuin turvallisuuspoliittisistakin syistä. Suomen mahdolliseen jäsenyyteen sotilasliitto Natossa Junnila ei ottanut suoraan kantaa, mutta myönsi kaipaavansa Suomelle jonkinlaista selkänojaa, "ettei oltaisi niin hirvittävän yksin kuin 30. marraskuuta 1939, jolloin Stalinin armeijat hyökkäsivät".