stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kangaskorte

| Kangaskorte |
| --- | --- |
 Kangaskortteen varren latvassa oleva itiötähkä.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Luokka::  Kortemaiset Equisetopsida
Lahko::  Equisetales
Heimo::  Kortekasvit Equisetaceae
Suku::  Kortteet Equisetum
Alasuku::  Hippochaete
Laji::  hyemale
Kaksiosainen nimi
 Equisetum hyemale  L. 
Katso myös
   Kangaskorte Wikispeciesissä   Kangaskorte Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kangaskorte (Equisetum hyemale) on ainavihreä, yhtäläisitiöinen sanikkainen. Suomessa lajia on kutsuttu kansanomaisella nimellä hosia tai sen muunnelmilla, kuten huosiain tai huosianheinä.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotisen kangaskorteen maavarsisto levittäytyy laajalle. Siitä nousevat pystyt, kovat ja tumman harmaanvihreät varret ovat 40–70 cm korkeita ja 4–6 mm paksuja, ja kasvavat tavallisesti muutamien ryhminä. Varret ovat nivelikkäitä, uurteisia, karheapintaisia, jäykkiä, lähes liereitä ja matalaharjuisia. Lisäksi ne ovat haarattomia tai niiden latvoissa on lyhyitä haaroja. Kangaskortteen varsi on ontto: keskiontelo on noin 2/3 varren läpimitasta ja sen ympärillä on selvästi näkyviä sivuonteloita. Lehdet ovat vähäisiä, yhdiskasvuisia kiehkuroita, jotka muodostavat hammasreunaisia tuppia varren nivelkohtiin. Tupet ovat ahtaita, kapeita, yleisväriltään harmaanvalkoisia ja tyvestä sekä usein myös yläosista mustia. Tupissa on varhain varisevia, kapeita hampaita tavallisesti 10–30 kappaletta. Itiötähkät ovat varren ja joskus myös haarojen latvassa. Itiötähkä on käpymäinen, suipohko ja tumma. Itiöpesäkkeet ovat perällisten kuusikulmaisten kilpien alapinnalla. Suomessa kangaskortteen itiöt kehittyvät elo-lokakuussa. Alkeisvarsikko on kaksikotinen, liuskainen, maanpäällinen ja väriltään vihreä. Kangaskorte on muutamien muiden kortelajien tapaan ainavihreä.
Kangaskorte voi risteytyä muutamien muiden kortelajien kanssa. Kangaskortteen ja kirjokortteen (E. variegatum) risteymä tunnetaan nimellä kuusamonkorte (E. hyemale × variegatum), ja kangaskortteen ja keskieurooppalaisen risukortteen (E. ramosissimum) risteymää gotlanninkortteeksi (E. hyemale × moorei).
Levinneisyys

Kangaskortetta tavataan Euroopassa Espanjasta, Ranskasta ja Britteinsaarilta itään läpi Keski- ja Pohjois-Euroopan. Sitä kasvaa myös kaikissa Pohjoismaissa Islanti mukaan lukien. Euroopan eteläisimmistä ja pohjoisimmista osista laji kuitenkin puuttuu. Levinneisyysalue jatkuu Euroopasta itään Keski- ja Etelä-Siperiassa aina Venäjän kaukoitään ja Pohjois-Japaniin saakka. Kangaskortetta kasvaa paikoitellen myös Pohjois-Amerikan pohjoisosissa. Suomessa kangaskorte on paikoitellen yleinen laji koko maassa Pohjanlahden rannikkoseutuja lukuun ottamatta, josta se pääosin puuttuu. Lajin risteymistä Suomessa tavataan kuusamonkortetta.
Elinympäristö

Kangaskorteelle tyypillisiä kasvupaikkoja ovat harjut, hiekkakankaat, jyrkät puron- ja joentörmät sekä hiekkaiset rata- ja maantiepenkereet. Sitä saattaa tavata myös moreenimailla, lehtometsissä ja varsinkin pohjoisessa myös rehevissä korvissa, lettorämeillä, lähteikköisillä suonreunoilla ja rannoilla.
Käyttö

Kangaskortetta on käytetty aikaisemmin patasutina sekä hionta- ja kiillotusvälineinä sen karkeuden ja kovuuden takia. Kasvin osat sopivat erinomaisesti myös kynsien viilaamiseen. Nykyään kangaskortetta kasvatetaan koristekasvina esimerkiksi japanilaisissa puutarhoissa lammikoiden rannoilla.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kangaskorte (Equisetum hyemale)
Kasviatlas 2018: Kangaskortteen (Equisetum hyemale) levinneisyys Suomessa
Pinkka – Lajituntemuksen oppimisympäristö: Kangaskorte (Equisetum hyemale)
JSTOR Global Plants: Equisetum hyemale (englanniksi)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Equisetum hyemale (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Equisetum hyemale (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Equisetum hyemale (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q263881  Wikispecies: Equisetum hyemale  APDB: 130684  APNI: 198277  BioLib: 3074  Calflora: 9900  CoL: 6FYGG  EoL: 596763  EPPO: EQUHY  EUNIS: 150170  Euro+Med PlantBase: 08d0043b-27f2-4dc7-a41f-d483e35cc7db  FNA: 233500618  FoC: 233500618  GBIF: 2687927  GRIN: 400387  iNaturalist: 52673  IPNI: 92939-2  IRMNG: 10589966  ISC: 114133  ITIS: 17154  IUCN: 203003  MichiganFlora: 1199  MoBotPF: 285667  NatureServe: 2.150054  NBN: NBNSYS0000002011  NCBI: 3262  NZOR: bd882cf5-e71a-4267-b58a-ea4b29b72a61  NZPCN: 4114  Observation.org: 6743  Open Tree of Life: 93161  PFI: 25  Plant List: kew-2902170  PLANTS: EQHY  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:92939-2  RHS: 6527  Tropicos: 26600161  VASCAN: 5469  WiO: scouring-rush  WisFlora: 3532  WFO: wfo-0000748047  Laji.fi: MX.37714 
Kangaskortteen varren tuppi.
Kangaskorte kuvattuna C. A. M. Lindmanin teoksessa Bider ur Nordens flora (1917–1926).
Markku Karpio

Markku Karpio Turun Kirjamessuilla 2013.
Markku Karpio (s. 4. huhtikuuta 1961 Muurla) on suomalainen lasten- ja nuortenkirjailija.
Karpio valmistui ylioppilaaksi vuonna 1980 ja lastentarhanopettajaksi vuonna 1984.
Karpion teoksiin kuuluvat muun muassa kiusaamisen, erillisyyden tunteen ja rasismin teemoja nuoren pojan näkökulmasta läpikäyvä 3 siltaa mantereelta (1997) ja nuoren tytön aikuisuutta ja omaa identiteettiä etsivää mieltä ja kiihkouskovaisuutta tarkasteleva Tie auki taivasta myöten (2001).
Karpion lastenkirja Puh pah pelistä pois oli vuoden 2005 Lasten LukuVarkaus -palkintoehdokas. Samana vuonna Karpio palkittiin Pertsa ja Kilu -nuortenkirjallisuuspalkinnolla. Karpion nuortenkirja Myrskyvaroitus oli ehdolla vuoden 2008 Topelius-palkinnon sekä vuoden 2009 LukuVarkaus- ja Kirjava Kettu -palkintojen saajaksi. Mun isäni on avaruusmies (2012) oli Kirjava Kettu -palkintoehdokkaana vuonna 2014. Selviytymispeli (2014) on jälleen Topelius-palkintoehdokkaana.
Kirjailijantyönsä ohessa hän toimii luovan kirjoittamisen opettajana.
Teokset

Otsalamppu, Otava 1995
3 siltaa mantereelta, Otava 1997
Naisten mies, Otava 1999
Tie auki taivasta myöten, Otava 2001
Reppu selkään ja retkelle! Koululaisen luonto-opas (yhdessä Anne Petäisen kanssa), Otava 2002
Puh pah pelistä pois, Otava 2004
Nuorten televisiosarja Tää ei jää tähän (yhdessä Anita Malkamäen kanssa), YLE 2006
Myrskyvaroitus, Otava 2008
Mun isäni on avaruusmies, Tammi 2012
Selviytymispeli, Tammi 2014
Kalastuspartio Verkkoviikarit, Karisto 2022
Aiheesta muualla

Karpio Suomen Nuorisokirjailijoiden nettimatrikkelissa (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Flatruetin kalliomaalaukset

| Flatruet |
| --- | --- |
 Yksityiskohta Flatruetin maalauskentästä
Sijainti
 Flatruet
Koordinaatit:  62°41′7″N, 12°58′3″E
Valtio:  Ruotsi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Merkitys:  Ruotsin suurimpia kalliomaalauksia
Aiheesta muualla
  Flatruet Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Flatruetin kalliomaalaukset on tunnettu kauan aikaa ennen vuonna 1896 tehtyä julkistamista tieteelle. Ne sijaitsevat Tännäsin pitäjässä nykyisessä Härjedalenin kunnassa Pohjois-Ruotsin tunturialueella lähellä Norjan rajaa. Kalliomaalaukset on maalattu pystysuoralle kallioseinämän pinnalle Flatruetin ylängön itäosaan aivan kylmä vuoriston metsärajalle. Maalina on käytetty punamultaa ja kuvien lukumäärän suhteen Ruotsin suurimpia maalauskenttiä.
Arkeologit arvelevat, että kuvat on maalattu kivikauden lopulla yli 4 000 vuotta sitten. Ajoituksessa on käytetty tyylivertailua jo ajoitettujen kalliomaalauksiin. eli ne olisivat myöhäiseltä neoliittiselta kivikaudelta. Arviot maalausten iästä ei perustu arkeologisiin kaivauksiin tai maalauskuvioiden ajoittamiseen, vaan asiantuntijoiden arvioihin. Esitetyt arviot ovat olleet 4 000−1 000 eaa. välillä.
Kuvakentässä, jonka mitat ovat  2,1 × 1,4 metriä, on noin 30 maalausta. Kuvista noin 20 esittää eläimiä, joista tunnistetaan ainakin hirveä, metsäpeuraa (yksi) tai karhua esittävät motiivit. Joukossa on myös viisi ihmishahmoa. Osa kuvista kuultaa uusien kuvien alta, joten niitä on maalattu useassa eri vaiheessa.
Monet tutkijat ovat nimittäneet eläimet hirviksi, vaikka joukosta on tunnistettu ainakin yksi peura. Myös karhu on helposti tunnistettavissa kentän vasemmasta laidasta. Karhu on maalattu umpeen, mutta hirvet vain ääriviivoin. Eräät ihmiset on piirretty ääriviivoilla yhdistämällä vinoneliön muotoiseen pään ja torson kokonaisuuteen lyhyet raajat. Ihmiset sijaitsevat kuvakentän oikealla laidalla ikään kuin erillään useamman hirven tiiviistä kohdasta. Joidenkin hirvien sisälle on paineltu sydänpiste ja joskus kaksi peräpistettä muiden viivojen ohessa. Sisäisten merkkien merkitystä ei osata tulkita.
Kuvakentän yllä on suuri vinoristi. Se on kuulemma kuninkaan Kustaa V vierailun yhteydessä lisätty merkki.
Aiheesta muualla

Hansson, Anders: The rock paintings at Flatruet an archaeological survey (pdf) Adoranten.  2006. Arkistoitu 19.8.2010. Viitattu 7.2.2013. (englanniksi)
Scandinavian Society for Prehistoric Art (Arkistoitu – Internet Archive)
Härjedalens kommun (Arkistoitu – Internet Archive)
Luukkonen, Ismo: Flatruet
Tilly Fleischer

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Tilly Fleischer Berliinin olympialaisten palkintopallilla vuonna 1936. |  Tilly Fleischer Berliinin olympialaisten palkintopallilla vuonna 1936. |  Tilly Fleischer Berliinin olympialaisten palkintopallilla vuonna 1936. |  |
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
Maa:  / Saksa
|  Kultaa | Berliini 1936 | keihäs |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1932 | keihäs |  |
Ottilie ("Tilly") Fleischer (2. lokakuuta 1911 Frankfurt am Main – 14. heinäkuuta 2005 Lahr) oli saksalainen yleisurheilija, keihäänheiton olympiavoittaja Berliinissä 1936.
Los Angelesin olympialaisissa 1932 Fleischer sai keihäänheitossa pronssia ja sijoittui kiekonheitossa neljänneksi. Neljä vuotta myöhemmin kotikisoissaan Berliinissä hän voitti kultaa keihäässä heittämällä 45,18. Kiekonheittoon hän ei osallistunut. Voittonsa aikaan Fleischer oli 168 cm pitkä ja painoi 66 kg.
Fleurusin taistelu

Fleurusin taistelu käytiin 29. elokuuta 1622 kolmikymmenvuotisen sodan aikana lähellä Fleurusin kaupunkia nykyisen Belgian alueella. Taistelussa espanjalaiset kohtasivat protestanttien yhdistyneen armeijan.
Espanjan Ambrogio Spinola piiritti Bergen-op-zoomin kaupunkia. Hollantilaiset kutsuivat protestantit apuun. Spiniola lähetti Gonzalo Fernández de Córdoban pysäyttämään lähestyvät protestantit Fleuruksen kohdalla.
Protestantit oli kutsuttu Elsassista Hollantiin, ja he olivat marssineet nopeasti koko Pohjois-Ranskan poikki. Sedanista lähti 25 000 miestä, mutta perille pääsi vain 14 000. Monet olivat joutuneet valloni-talonpoikien surmaamiksi matkan varrella. Jäljelle jäänyt jalkaväki oli väsynyttä ja huonokuntoista, mutta ratsuväki oli motivoitunutta. Monet ratsuväkeen värvätyistä olivat saksalaisia aatelismiehiä, ja heidän varusteensa olivat hyvässä kunnossa.lähde?
Protestanttien joukkoja johtivat palkkasoturit Ernst von Mansfeld ja Christian Braunschweig, jotka onnistuivat viemään joukkonsa läpi espanjalaisten linjojen, mutta kokivat raskaita tappioita. Jalkaväestä menetettiin noin puolet.
Espanjalaiset selvisivät vähillä miestappioilla ja surmasivat suuren määrän vihollisen taistelijoita, ryöväsivät näiltä lukuisia tykkejä ja lippuja. Strategisesti he kuitenkin kokivat tappion, sillä kaupungin piiritys saatiin purettua.
Kanava (sanomalehti)

| Kanava |
| --- | --- |
 Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Lehtityyppi:  sanomalehti
Kustantaja:  Johanna Cedervaller ja Poika
ISSN:  ISSN 1457-4446
Levikki:  327–466 vuosikertaa
Perustettu:  4.1.1845
Lakkautettu:  29.12.1847
Päätoimittaja:  Pietari Hannikainen
Kotikunta:  Viipuri
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  A4
Ilmestymistiheys:  kerran viikossa
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
Kanava digitoituna kansalliskirjastossa
Kanava oli Viipurissa vuosina 1845–1847 ilmestynyt Pietari Hannikaisen toimittama sanomalehti. Se oli suomenkielisen yhteiskunnallisen journalismin uranuurtaja ja myös kaunokirjallisesti merkittävä. Lehti kannatti J. V. Snellmanin Saiman suomalaiskansallisia vaatimuksia ja liberaalia talouspolitiikkaa.
Lehden perustaminen ja sen ohjelma

Viipurin ensimmäinen suomenkielinen sanomalehti oli kirjanpainaja Anders Cedervallerin julkaisema Sanan Saattaja Viipurista, joka lakkasi toimittajapulaan vuoden 1841 lopussa. Marraskuussa 1844 Cedervallerin perilliset tekivät anomuksen julkaisulupansa uudistamisesta ja lehden nimen muuttamisesta muotoon Kanava, Sanansaattaja Viipurista. Senaatti hyväksyi anomuksen joulukuussa, mutta lehden ensimmäinen näytenumero ehti ilmestyä seuraavan vuoden alussa vanhalla nimellä. Uusi nimi Kanava liittyi Saimaan kanavan rakentamiseen, mutta sillä oli myös vertauskuvallinen merkitys: lehti oli tarkoitettu suomalaisia yhdistäväksi väyläksi, jota pitkin tieto ja yhteiskunnalliset näkemykset kulkisivat.
Ohjelmaltaan Kanava edusti J. V. Snellmanin sosiaalista fennomaniaa. Se oli Snellmanin Saiman suomenkielinen vastine, joskin sysäyksen lehden perustamiseen antoi ilmeisesti innokas suomen kielen harrastaja Wolmar Schildt. Kanavan tavoitteita olivat kansallisen tietoisuuden herättäminen, julkisen keskustelun välineenä toimiminen sekä suomen kirjakielen ja kirjallisuuden kehittäminen. Saiman tavoin se kannatti elinkeinovapautta sekä puhui teollisuuden ja maatalouden edistämisen puolesta. Kanava pyrki olemaan kaikille säädyille suunnattu yleislehti, joka erityisesti korosti, ettei sitä ole tarkoitettu vain rahvaan opetukseksi.
Toimitus ja avustajat

Kanavan toimittaja Pietari Hannikainen oli Helsingin yliopistosta maanmittariksi valmistunut sääminkiläisen talonpojan poika, joka Wolmar Schildtin ja Snellmanin vaikutuksesta oli kokenut fennomaanisen herätyksen. Alkuvaiheessa mukana oli myös lehtori Henrik Corander. Hannikaisen työskennellessä ammatissaan eri puolilla Viipurin lääniä lehden asioita saattoi hoitaa viipurilainen Juho Pynninen.
Avustajia lehdellä oli melko vähän. Heistä tärkeimmät olivat suomalaisuudesta, kielestä ja kirjallisuudesta kirjoittanut Wolmar Schildt, runoja, ajanvietepaloja ja maatalouskirjoituksia laatinut Valkeasaaren kirkkoherra Konstantin Schröder sekä viipurilainen kauppa- ja konttoriapulainen ja innokas kansanvalistusmies Juho Pynninen, jonka kirjoitukset käsittelivät erityisesti kansankirjastojen perustamista. Muita avustajia olivat J. F. Lagervall, K. H. Ståhlberg, Kustaa Paturi, J. F. Granlund ja Elias Lönnrot. Kanavan yleisilmeen loi kuitenkin yksin Hannikainen, joka sai nopeasti tunnustusta taitavana lehtimiehenä.
Kanava suomen kirjakielen kehittäjänä

Lehti ilmestyi aikana, jolloin suomen kirjakielen kehitys koki voimakkaan murroksen. 1840-luvulla käytiin kamppailua kirjakielen murrepohjasta, keskusteltiin kieltä vaivaavista muukalaisuuksista ja sen oikeinkirjoituksen vakiinnuttamisesta sekä laadittiin runsaasti uudissanastoa. Itä- ja länsimurteiden vastakkainasettelussa Hannikainen edusti välittävää kantaa. Hän arvosti kansankieltä, mutta ei hyväksynyt murteita sellaisenaan kirjakielen perustaksi. Kanava osallistui merkittävällä tavalla suomalaisen kulttuurisanaston kehittämiseen, vaikka sen toimittaja itse suhtautui torjuvasti muun muassa Schildtin harrastamaan tarpeettomien uudissanojen luomiseen. Lehdessä ensimmäistä kertaa esiintyviä sanoja ovat esimerkiksi kansakoulu, lukio, kirjanpitäjä, osake, vuorineuvos, vakuuttaa, nimetä, yhteisö, kirje ja aitosuomalainen. Ajan tapaan Hannikaisen kielessä on vakiintumattomuutta, murteellisuutta ja jäykkiä vierasperäisiä rakenteita, mutta parhaimmillaan se on melko sujuvaa suomenkielistä proosaa.
Lehden levikki ja talous

Vuonna 1845 Kanavan kokonaislevikki oli 327 vuosikertaa, josta 148 meni Viipurin ja lähiseudun tilaajille. Postin kautta lehteä tilattiin eniten Kuopioon, Pietariin, Helsinkiin ja Turkuun. Toisena ilmestymisvuonna levikki kasvoi 466:een, mutta laski seuraavana vuonna 350 vuosikertaan. Lehden yleisö oli kuitenkin suurempi, koska varsinkin maaseudulla sanomalehdet kiersivät useilla lukijoilla.
Kanavan taloudesta ei ole säilynyt tarkkoja tietoja. Ilmeisesti sen tilaus- ja ilmoitustulot menivät lehden julkaisijoina toimineille Cedervallereille mahdollisen voiton jäädessä toimittajalle. Hannikaisen mukaan Kanava ei ollut toimittajalleen kannattava yritys, kuten eivät olleet aikansa muutkaan suomenkieliset sanomalehdet. Niitä tehtiin paljolti harrastuksesta osana kansallista kulttuurityötä.
Sensuuri ja lehden lakkaaminen

Hannikainen joutui hankaluuksiin Viipurin läänin kuvernöörin Casimir von Kothenin kanssa helmikuussa 1846, kun Saima oli julkaissut Kanavan kirjoituksen läänin maanomistusoloista otsikolla Uusi köyhälistötehdas. Saman vuoden toukokuussa paikalliset sensorit määrättiin lääniensä kuvernöörien valvontaan, jolloin suomea osaamaton von Kothen alkoi vaatia toimittajalta ruotsinkielisiä käännöksiä lehden kirjoituksista. Kesäkuussa Kanava julkaisi Gottlundin Suomalaisesta lainatun ortodoksista kirkkoa käsittelevän artikkelin, mikä johti Gottlundin lehden lakkauttamiseen ja Viipurin sensorin Johan Thesleffin korvaamiseen tehtäväänsä virkaintoisesti suhtautuneella Jaakko Juteinilla. Sensuuri poisti Kanavasta useita kirjoituksia ja kielsi syyskuussa 1847 kokonaan yhden sen numeroista. Lehden toiminta vaikeutui huomattavasti, ja vuoden lopussa kirjanpainaja ja toimittaja tekivät päätöksen sen lopettamisesta.
Kanavan lakattua sen tehtävät suomalaisuusaatteen herättäjänä siirtyivät vuonna 1847 Helsinkiin perustetulle Suomettarelle, jota myös Hannikainen ryhtyi avustamaan. Vuosina 1849–1851 hän toimitti Viipurin Maanviljelysseuran julkaisemaa Lukemisia Maamiehille -lehteä. Cedervallerit alkoivat painaa Kanavan tilalla ruotsinkielistä ilmoituslehteä. He tekivät vuosina 1848–1849 kaksi anomusta uuden suomenkielisen lehden perustamisesta, jotka kuvernööri von Kothen kuitenkin esti. Viipurin seuraava suomenkielinen sanomalehti oli vuonna 1855 ilmestymisensä aloittanut Sanan-Lennätin, jonka avustajiin ja toimittajiin kuului myös Pietari Hannikainen.
Aiheesta muualla

Kanava digitoituna kansalliskirjastossa
Lehdessä julkaistiin ilmoituksia myös ruotsiksi, saksaksi ja venäjäksi. Kolmikielinen ilmoitus kaupungin rouvasväen järjestämistä naamiaisista Kanavassa 30.12.1846.
Sensuurin jälki Kanavassa 29.4.1846: ”Kun tähän aivottu ja valmiiksi pantu kirjotus, ehkä Herra Sensorilta jo painettavaksi luvattu, oli anoastansa Suomeksi kirjotettu eikä millekään vieraalle, ulkomaiselle kielelle vielä käännetty, on se niin muodoin ilmaantuneesta syystä täytynyt pois otettaa, saamatta muutakaan, ajantärkeyden suhteen, siaan pannuksi, josta siis pyydämme lukioimme meitä ei syyttämään.”
Kamppi

| Kamppi> Kampen |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Kamppi korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Eteläinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  04
Pinta-ala:  0,95 km² 
Väkiluku:  12 098 (31.12.2022)
Postinumero(t):  00100, 00120, 00180
Lähialueet:  Etu-Töölö, Jätkäsaari, Kaartinkaupunki, Kluuvi, Lapinlahti, Punavuori, Ruoholahti
Lapinlahdenkatu
Kamppi (ruots. Kampen) on kaupunginosa Helsinginniemen keskiosassa Helsingissä. Siihen kuuluvat Mannerheimintien länsipuolinen osa Helsingin nykyistä ydinkeskustaa sekä keskustan länsipuolisia alueita Hietalahteen saakka. Kamppi kuuluu Kampinmalmin peruspiiriin, joka on osa Eteläistä suurpiiriä. Kampissa asuu 12 098 asukasta (31.12.2022) ja siellä on 28 181 työpaikkaa (31.12.2012).
Tässä on kuvattu kaupunginosan rajat, ne kulkevat kadun jommankumman reunan kohdalla:
Usein Kampista puhuttaessa kuitenkin tarkoitetaan vain Kampin kaupunginosan pohjoisinta osaa, jossa sijaitsevat muun muassa Kampin kauppakeskus ja linja-autoasema, Kampin metroasema, Tennispalatsi ja Sähkötalo.
Nimi

Nimi Kamppi tulee ruotsin sanasta Kampen, jolla on tarkoitettu alueella, nykyisen Kampin kauppakeskuksen ja Narinkkatorin paikkeilla 1600-luvulta 1900-luvun alkuun asti sijainnutta sotaväen harjoituskenttää (ruotsin sanasta kamp on johdettu suomen kielen kamppailu). Kamppi- ja Kampen-nimitykset ovat peräisin latinan sanasta campus, joka tarkoittaa peltoa, niittyä tai kenttää. Nimi Kamppi taipuu tavallisesti sisäpaikallissijoissa (Kampissa, Kampista, Kamppiin), joskin ainakin jotkin kaupungin viranomaiset käyttävät ulkopaikallissijoja (Kampilla, Kampilta, Kampille).
Historia > Armeijan harjoituskenttä ja hautausmaa-alue

Ruotsin vallan aikana  Helsingin kaupunki loppui lännessä Kluuvin­lahteen, joka ulottui nykyiseltä Töölönlahdelta Esplanadin puiston tienoille. Venäjän keisarillinen armeija käytti Kampin kenttää harjoituksiinsa 1820-luvun lopulta alkaen, ja sen ympärille perustettiin varuskunta. Töölönlahden länsipuolella sijainnut Kampin alue oli lähes asumatonta.
Alueen reunaan, nykyisen Lasipalatsin paikalle silloisen Läntisen Henrikinkadun varteen, rakennettiin vuonna 1833 C. L. Engelin suunnittelema Turun kasarmi, joka tuolloin oli Helsingin suurimpia rakennuksia. Myöhemmin rakennettiin joukko puisia ja tiilisiä kasarmirakennuksia myös harjoituskentän toiselle puolelle, nykyisten Tennispalatsin ja Autotalon paikkeille Fredrikinkadun molemmin puolin.
Nykyisen Vanha kirkkopuiston paikalla sijaitsi hautausmaa-alue, johon vuoden 1710 ruttoepidemian jälkeen haudattiin suuriin joukkohautoihin yli tuhat ruttoon kuollutta helsinkiläistä. Lisäksi Kampin alueella sijaitsi helsinkiläisten peltoja ja puutarhaviljelmiä. Nykyisen Erottajan tienoilla oli 1700-luvulla köydenpunojamestari Röökin köydenpunontarata.
Historia > Uudenmaan esikaupunki

1800-luvun alkupuolella Kluuvinlahti täytettiin ja kaupunkiasutus alkoi levitä Kamppiin. J. A. Ehrenströmin asemakaavassa 1812 nykyisen Kampin eteläosa kaavoitettiin Helsingin IV kaupunginosaksi, joka oli osa silloista Uudenmaan esikaupunkia. Kaupunginosan pääkaduksi tuli puistokatu Bulevardi, joka johti Erottajalta Hietalahdentorille. Sen varrelle jäänyt vanha hautausmaa-alue muutettiin puistoksi, johon rakennettiin vuonna 1826 sittemmin Vanhana kirkkona tunnettu kirkko. Kaupunginosan kadut nimettiin henkilöiden mukaan. Omat nimikkokatunsa saivat ortodoksisen Venäjän suosituimmat pyhimykset Anna, Andreas, Vladimir ja Yrjö. Asemakaavoittaja Johan Albrecht (Albert) Ehrenström sai nimikkokadukseen Albertinkadun. Lisäksi alueelle tuli Abrahaminkatu, Eerikinkatu ja Fredrikinkatu, joiden esikuvista ei ole täyttä varmuutta, mutta Eerikinkadun oletetaan kunnioittavan kreivi Carl Erik Mannerheimia. Itsenäistymisen jälkeen Andreaan ja Vladimirin kadut poistettiin ”liian venäläisinä” ja ne saivat uudet kansallishenkiset nimet Lönnrotinkatu ja Kalevankatu.
Bulevardin varsi ja Vanhan kirkkopuiston lähialueet olivat jo 1800-luvulla hienoston asuinaluetta. Muun muassa Carl Ludvig Engel asui Bulevardi 18:ssa itse suunnittelemassaan ylellisessä puutalossa.
Historia > Köyhälistön asuinalue

Suurin osa Kamppia, etenkin sen länsi- ja pohjoisosat olivat pitkään kaupungin laita-aluetta, joka veti puoleensa kasvavan kaupungin työläisasutusta ja muodostui jo 1800-luvun puolivälissä köyhien kaupunginosaksi. Kamppi ja etelämpänä sijaitseva Punavuori (”Rööperi”) olivat Helsingin vanhimmat työläiskaupunginosat. Vasta 1870-luvulla ja teollistumisen seurauksena alkoi Pitkänsillan pohjoispuolelle, Kallion ja Sörnäisten alueelle, syntyä työläisasutusta. Kampin länsilaita oli pitkälle 1900-luvulle asti puutalovaltainen. Lastenkodinkadulla on yhä jäljellä korttelin verran 1800-luvun lopulla rakennettuja puisia työläisasuntoja, niin sanottuja Sadan markan villoja. Myös Kalevankadulla on säilynyt kolme 1830–1840-lukujen puutaloa, joissa vuosina 2000–2010 toimi Koulumuseo.
Lastenkodinkatu ja -kuja saivat nimensä vuonna 1887 paikalla sijainneen, Helsingin rouvasväenyhdistyksen 1860-luvulla perustaman lastenkodin mukaan.
Lumpunkerääjien tori eli Narinkka syntyi varuskunnan läheisyyteen, Simonkadun varteen 1870-luvulla. Etupäässä juutalaiset kauppiaat myivät siellä uusia ja käytettyjä vaatteita ja muita tavaroita. Narinkka suljettiin 1929. Nykyiseen Kampin keskukseen liittyvä tori nimettiin vuonna 2005 alueen historiaa kunnioittaen Narinkkatoriksi.