stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
I Suomalainen Vapaajoukko
Taistelut > Narvan valtaus

Narvan valtaus on I Suomalaisen Vapaajoukon, ellei kaikkien suomalaisten, tärkein sotilaallinen operaatio ja saavutus Viron vapaussodassa. Erityisen tärkeäksi valtauksen tekee se, että vihollinen pakeni pakokauhun vallassa, vaikka sillä oli moninkertainen ylivoima suomalaisiin nähden. Operaation aloittaneessa Utrian maihinnousussa ei kaatunut ainuttakaan suomalaista, mutta itse Narvan ja sen ympäristön taisteluissa kaatui kymmenen ja katosi kaksi miestä. Haavoittuneita oli noin 30–40.
Narvan kaupunki vallattiin 18. tammikuuta suomalaisten rohkean syöksyn tuloksena. Luutnantti Anto Eskolan johtama ensimmäinen komppania saapui kaupungin torille kello 17.20. Torille pystytettyjen asemien jälkeen Eskola lähetti miehiä puhdistamaan kaupunkia viimeisistä vihollisista. Tämän tuloksena 27 vangiksi joutunutta suomalaista kommunistia teloitettiin raatihuoneen edustalla. Myös Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan sotakansankomissaari Lev Trotski ja Viron työkansan kommuunin puheenjohtaja Jaan Anvelt olivat vähällä jäädä vangeiksi. Muutaman tunnin päästä kaupunkiin saapui Varmavuoren tiedustelujoukkue saaden sotasaaliiksi muun muassa lentokoneen. Seuraavan päivän aamuna saapuivat loput suomalaiset ja päivällä virolaiset.
Narvan helppo valtaus nöyryytti vastaperustettua puna-armeijaa ja valoi voitontahtoa virolaisten kaikille rintamille. Tieto suomalaisten tekemästä Narvan valtauksesta levisi myös maailmalle ja kiinnosti ulkomaiden lehdistöä.
Narvan valtauksen jälkeen

Viron ylipäällikkö Johan Laidoner ylensi Ekströmin everstiksi ylentäen samalla muita suomalaisia upseereita. Laidoner halusi myös, että suomalaiset olisivat jatkaneet hyökkäystä Jamburgiin eli Jaamaan Länsi-Inkeriin 25 kilometriä Narvasta itään. Suomalaisten vapaaehtoisjoukkojen ylipäällikkö kenraalimajuri Wetzer ei kuitenkaan halunnut suomalaisten ylittävän Viron kansallisia rajoja. Virolaisten vapaussodan rintama siis pysähtyi veriseksi asemasodaksi linjalle Narva-Peipsijärvi sodan loppuun asti.
Narvan valtauksen jälkeen I Suomalainen Vapaajoukko ei osallistunut enää suurempiin operaatioihin ja vetäytyi reserviin ensin Rakvereen. Narva-Jõesuusta joukko kotiutettiin maaliskuun loppupuolella motivaation laskun, kurittomuuden ja sotaväsymyksen vuoksi. Suomalaiset katsoivat tehneensä työnsä, kaiken lisäksi palkat olivat huonompia kuin oli luvattu.
I Suomalainen Vapaajoukko menetti 31 miestä eli noin kaksi prosenttia miesvahvuudestaan. Vähän koulutettu pieni vapaaehtoisjoukko selvisi siis ihmeellisen pienillä tappioilla. Rykmentin aseena olikin lähinnä horjumaton usko voittoon ja yllätyksellisyys taisteluissa. I Suomalainen Vapaajoukko antoi rohkeutta ja luottamusta perässä tulleille Pohjan Pojille, jotka tosin saavuttivat vielä legendaarisemman maineen.
Muistot > Narva

Muistotaulu Narvan linnan sisäpihan muurissa.
Muistot > Rakvere

Muistotaulu vapaussodan patsaan kyljessä Virumaa Malevan talonseinässä Pikk-kadulla.
Aiheesta muualla

Kapteeni T. U. Hilden : Kahdennentoista Kaarlen jäljillä. Muistelma Narvan valloituksesta 20 vuotta sitten, Hakkapeliitta, 17.01.1939, nro 3, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Heimosodat 1918–1922 |
| --- | --- |
Viron vapaussota (1918–1920):  Viron Avustamisen Päätoimikunta  Pohjan Pojat  I Suomalainen Vapaajoukko 
Vienan retket (1918):  Muurmannin legioona  Karjalan rykmentti 
Aunuksen retkikunta (1919):    
Petsamon retket (1918 ja 1920):    
Inkeriläisten kansannousu (1918–1920):  Inkerin Väliaikainen Hoitokunta  Pohjois-Inkerin Hoitokunta  Kirjasalon tasavalta  Inkerin Pataljoona  Pohjois-Inkerin Rykmentti 
Itäkarjalaisten kansannousu (1921–1922):  Karjalan metsäsissit  Läskikapina 
 Heimoaate  Itä-Karjalan kysymys  Suur-Suomi-aate  Suomen sisällissota  Venäjän sisällissota  Tarton rauha 
I Suomalaisen Vapaajoukon komentaja Martin Ekström
Viron vapaussodan sankarihauta Helsingin Vanhassa kirkkopuistossa, johon on haudattu 14 I vapaajoukon kaatunutta.
Narvan taisteluiden vastapuolen, Eestin työkansan kommuunin, lippu
Inkerinmaa vuoden 1925 evankelis-luterilaisten seurakuntien jaon mukaan. Viron Inkeriin liitettiin Tarton rauhan jälkeen 2. helmikuuta 1920 muun muassa Kalliviere ja Jaama. Virolaiset joukot olivat vallanneet alueen Narvan itäpuolelta ja Eestin työkansan kommuunin vastahyökkäys oli epäonnistunut vuoden 1919 vuoden lopulla. Aselepo oli solmittu 31. joulukuuta 1919.
Narvan linna Narvassa
Idänsiilikäs

| Idänsiilikäs |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Valeyökköset Erebidae
Alaheimo::  Siilikkäät Arctiinae
Tribus::  Aitosiilikkäät Arctiini
Suku::  Borearctia  Dubatolov, 1984
Laji::  menetriesii
Kaksiosainen nimi
 Borearctia menetriesii  (Eversmann, 1846) 
Synonyymit
 Borearctia menetriesi (Eversmann 1846)  Euprepia menetriesii Eversmann, 1846   ?Callimorpha principalis Fang Cheng-Lai, 1984 
Katso myös
   Idänsiilikäs Wikispeciesissä   Idänsiilikäs Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Idänsiilikäs (Borearctia menetriesii) on aitosiilikkäisiin kuuluva perhoslaji. Siitä on aiemmin käytetty nimiä idän kiiltokehrääjä ja idänkiiltokehrääjä. Idänsiilikäs on sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Idänsiilikäs on kookas perhonen, jota ei ole mahdollista sekoittaa muihin lajeihin. Vartalo on yleisväritykseltään tumma, mutta pää ja niska ovat purppuranpunaiset. Keskiruumiin selkäpuolella ja takaruumiin sivuilla on keltaiset pitkittäisraidat. Sekä etu- että takasiipien pohjaväri on oranssinkeltainen, mutta väri haalistuu perhosen ikääntyessä. Useimpien siipisuonten kohdalla on tumma juova, minkä lisäksi etusiivessä on kolme ja takasiivessä kaksi tummaa, katkonaista ja mutkittelevaa poikkijuovaa. Siipiväli 60–69 mm.
Täysikasvuinen toukka on 50–53 mm pitkä. Se on väritykseltään musta, joskin selkäpuolella on keltainen pitkittäisjuova. Pää on musta ja kiiltävä, mutta muuten toukka on pitkien, mustien karvojen peittämä. Nuoret toukat ovat kellertäviä. Kotelo on sinimusta, noin 24 mm pitkä.
Levinneisyys ja lentoaika

Idänsiilikäs on erittäin harvinainen. Lajin luontainen elinalue lienee Altaivuoristossa ja taigalla Venäjän Kaukoidässä, mutta laji on sielläkin harvoin nähty. Viime aikoina perhosta on tavattu Sikhote-Alin -vuoristosta ja Baikaljärven etelärannalta vuonna 1995. Vuonna 2003 löytyi alueelta läheltä Jamalin niemimaata idänsiilikkään etusiipi.
Idänsiilikästä on tavattu muutamia kertoja Suomessa mukaan lukien havainnot sittemmin luovutetun Karjalan alueelta. Reinhart Fabritiuksen Kuopiosta vuonna 1917 löytämä yksilö lienee toinen koskaan löydetty idänsiilikäs. Vuonna 1943 löytyi yksi naarasyksilö Saarijärveltä, Pyhä-Häkistä. Tämän yksilön tuottamista, kolmestakymmenestä munasta saatiin kasvatettua yksi koiras ja yksi naarasperhonen. Lajista ei tehty Suomessa 1940-luvun jälkeen lainkaan havaintoja kunnes vuonna 2002 Lieksasta löytyi tienposkeen kuollut yksilö. Heinäkuussa 2009 löydettiin myös kuollut yksilö Kuhmosta, joka oli siivistään repaleinen, mutta tunnistettiin idänsiilikkääksi. Lisäksi 1900-luvun alkupuolelta on neljä varmaa havaintoa.
Vuonna 2009 Kuhmosta tehdyn havainnon perusteella alettiin epäillä että lajilla saattaa olla alueella paikallinen kanta ja kesäkuussa 2011 tehdyssä etsinnässä alueelta löydettiin lopulta elävä idänsiilikäs.
Metsähallituksen mukaan on mahdollista, että perhonen esiintyy yhä Suomessa. Aikaisemmin Suomesta hävinneeksi luokiteltu laji luokiteltiin vuoden 2010 uhanalaisarvioinnissa puutteellisesti tunnetuksi (DD).
Elinympäristö ja elintavat

Lajin kuvasi tieteelle Eduard Friedrich Eversmann vuonna 1846, campos Songariaelta, luultavasti Tarbagataivuorilta löydetyn yksilön perusteella.
Lajin elintavat ja ympäristövaatimukset ovat suurelta osin tuntemattomia. Tähän saakka jokseenkin kaikki tieto lajista perustuu Harry Krogeruksen 1943 kasvattamista toukista tehtyihin havaintoihin sekä päättelyyn perhosten löytöpaikkojen ja lähilajien käyttäytymisen perusteella. Näiden perusteella idänsiilikäs lienee vanhoissa, kosteapohjaisissa ikikuusikoissa elävä taigalaji. Miltei kaikki koskaan löydetyt yksilöt ovat koiraita, mikä saattaa viitata siihen ettei naaras juuri liiku tai lentää vain korkealla latvustoissa. Laji saattaa olla päiväaktiivinen. Täysikasvuiset toukat pyrkivät kiipeämään ylöspäin, mikä niin ikään viittaa lajin elämiseen latvustoissa. Perhosen väritys ja kuviointi saattaa naamioida sen naavatukkoja vasten.
Maailman luonnontieteellisissä kokoelmissa arvellaan olevan vain noin viitisenkymmentä idänsiilikäsyksilöä.
Ravintokasvi

Idänsiilikkään toukan ravintokasveiksi ovat kasvatuksessa kelvanneet tatarkasvit (Polygonum), ratamot (Plantago) ja voikukka (Taraxacum officinale). Ravintokasvia luonnossa ei tunneta, mutta Baikaljärven läheisyydestä löydettiin elokuussa 2013 toukkia Aconitum rubicundum -ukonhattulajilta. Myös osa Suomen havainnoista on tehty alueilta, joilla tiedetään kasvavan hukanukonhattua (Aconitum lycoctonum).
Etymologia

Sukunimi Borearctia tulee kreikan kielen sanoista boreos joka viittaa pohjoiseen sekä arktia, joka merkitsee karhua ja esiintyy useiden siilikässukujen nimissä. Lajinimi menetriesii kunnioittaa venäläistä entomologi Eduard Menetriesiä.
Aiheesta muualla

Conservation ecology of Borearctia menetriesii (englanniksi)
Metsähallitus 14.10.2009: Suurharvinaisuus löytyi Kuhmon luontokartoituksissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Idänsiilikäs (Borearctia menetriesii)
Keskustelua idänsiilikkäästä Hyönteisfoorumilla
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1316487  Wikispecies: Borearctia menetriesii  BioLib: 54917  EUNIS: 309189  Fauna Europaea: 446968  GBIF: 1811423  iNaturalist: 1009729  NCBI: 1521057  Open Tree of Life: 3186184
Ihantola

| Ihantola |
| --- | --- |

Sijainti:  Linjat, Helsinki, Suomi
Koordinaatit:  60°11′02″N 24°57′02″E﻿ / ﻿60.18395°N 24.95063°E﻿ / 60.18395; 24.95063
Rakennustyyppi:  Rakennus
Käyttö:  Kerrostalo
Valmistumisvuosi:  1908
 fiIhantola 
Ihantola on vuonna 1907 rakennettu jugend-tyylinen asuinkerrostalo Helsingin Kallion kaupunginosassa, Viidennen linjan päässä, Agricolankadun ja Itäisen Papinkadun kulmassa, osoitteessa Viides linja 18. Ihantolaa vastapäätä on Helsingin keskuspelastusasema ja Kallion kirkko. Rakennus valmistui vuonna 1907 työläisten omistaman asunto-osakeyhtiön toimesta, ja sen suunnitteli rakennusmestari O. E. Koskinen.
Historia ja arkkitehtuuri

Ihantola rakennettiin osana Kallion nopeaa kehitystä työväenluokan asuinalueeksi 1900-luvun alussa. Se oli ensimmäinen korkea kivitalo Karhupuiston ympäristössä, jota tuolloin hallitsivat matalat puutalot. Rakennuksessa on paljon viittauksia jugendin suosimiin kasviaiheisiin ja kansallisromanttiseen kuvastoon. Julkisivussa on myös geometrisia kuvioita, jotka on tehty rappaukseen kiviupotuksin. Vaaleanpunaiseksi maalatun rappauspinnan linnamaisuutta pehmentävät monet luonnonkiviupotuksin tehdyt luonnolliset ja geometriset elementit. Yksi julkisivun yksityiskohdista on rakennusvuosi 1907.
Alun perin Ihantolan 85 asunnosta vain 48:ssa oli kylpyhuone, ja muut asukkaat käyttivät yhteisiä kylpyhuonetiloja porrashuoneissa. Vuonna 1981 valmistuneessa peruskorjauksessa kaikkiin asuntoihin rakennettiin omat saniteettitilat.
Ympäristö

Ihantola sijaitsee merkittävässä jugend-rakennusten keskittymässä. Läheisiä saman aikakauden rakennuksia ovat "Ylänkö" Viides linja 12:ssa (W. G. Palmqvist ja Birger Brunila, 1908), Viides Linja 16 (J. W. Tikka ja W. G. Palmqvist, 1909), Agricolankatu 9 (O. E. Koskinen, 1910), Agricolankatu 11 (Heikki Kaartinen, 1910) ja Agricolankatu 13 (Palmqvist ja Sjöström, 1911). Näissä rakennuksissa romantisoituun menneisyyteen viittaava muotokieli on korvattu geometrisilla koristeilla, mikä luo alueelle yhtenäisen arkkitehtonisen ilmeen.
Kansainvälinen huomio

Vuonna 2024 Ihantola sai kansainvälistä huomiota, kun valokuvaaja Oksana Smolianinovan marraskuussa 2018 ottama kuva rakennuksesta valittiin osaksi Lontoon South Kensingtonissa järjestettyä "Accidentally Wes Anderson" -näyttelyä. Näyttelyssä esiteltiin elokuvaohjaaja Wes Andersonin visuaalista tyyliä muistuttavia rakennuksia ympäri maailman. Kuva herätti huomiota symmetrisellä sommittelullaan ja satulinnamaisella tunnelmallaan, joka toi mieleen Andersonin elokuvan "The Grand Budapest Hotel". Korostuneen vaaleanpunainen, koristeellinen ja torneilla viimeistelty Ihantola rinnastettiin näyttelyssä muun muassa Los Angelesin Eastern Columbia Buildingiin ja Portugalin Palácio de Estoihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ihantola Wikimedia Commonsissa
Iberian kuningaskunta

Iberia ja Kolkhis
Kaukasian alueen muinaiset valtiot: Armenia, Iberia, Kolkhis ja Albania
Iberia (georg. იბერია) oli muinaisten kreikkalaisten ja roomalaisten antama nimi georgialaiselle Kartlin kuningaskunnalle (300-luku eaa.–400-luku), joka käsitti suurin piirtein nykyisen Georgian itäiset ja eteläiset osat. Nimityksiä Kaukasian Iberia tai Itäinen Iberia voidaan käyttää erottamaan valtio Iberian niemimaasta, jolla nykyiset Espanja ja Portugali sijaitsevat.
Kaukasian Iberia loi pohjan Georgialle valtiona ja muodosti nykyisten georgialaisten ytimen. Alueen ja sen kansan suhdetta läntiseen Iberiaan tai nimen alkuperää ei tällä hetkellä tunneta. Varsinkin alueen varhaisista ajoista kertovat tekstit ovat epäluotettavia, ja niihin tulee suhtautua varauksin.
Historia > Aikaisin historia

Antiikin kirjoittajat kutsuivat aluetta asuttavia heimoja kollektiivisella nimityksellä iberialaiset. Paikalliset kutsuivat maataan Kartliksi, myyttisen Kartlos-päällikön mukaan. Useiden klassisten historioitsijoiden mainitsemilla muskheilla ja Herodotoksen mainitsemilla Saspereilla saattoi olla keskeinen rooli alueen heimojen yhdistämisessä. Sana "Iberia" on saattanut tulla sasper-heimon nimestä (Saspers >Speri >Hberi >Iberi). Muskhit olivat vaeltaneet hitaasti koilliseen muodostaen asutuskeskuksia – heidän pääpaikkansa oli Iberian tuleva pääkaupunki Mtskheta.
Keskiaikainen georgialainen lähde Moktsevaj Kartlisaj ("Kartlin kääntyminen") kertoo myös Azosta ja hänen kansastaan, jotka tulivat Arian-Kartlista, proto-iberialaisten persialaisen Akamenidien hallitsijasuvun Persian valtakunnan kaatumiseen saakka hallitsemasta alkukodista, asettuakseen paikalle, johon Mtskheta perustettiin. Toinen georgialainen kronikka Kartlis tskhovreba ("Kartlin historia") väittää Azon olleen Aleksanteri Suuren upseeri, joka tappoi paikallisen hallitsijaperheen valloittaen alueen, kunnes hänet voitti 300-luvun eaa. lopussa prinssi Parnavaz I, paikallinen päällikkö.
Historia > Parnavaz I ja hänen jälkeläisensä

Valtataistelun voittaneesta Parnavazista tuli (mahdollisesti) Iberian ensimmäinen kuningas (n. 302 eaa.–237 eaa.). Hän torjui ulkopuolisen hyökkäyksen ja valloitti suuren osan naapurialueista, kuten länsigeorgialaisen Kolkhiksen valtion (myöhemmin Egrisi), ja varmisti Seleukidien tunnustuksen uudelle valtiolleen. Parnavaz keskittyi nyt legendan mukaan hallinnollisen järjestelmän, uskonnon ja georgian aakkosten kehittämiseen. Hänen seuraajansa onnistuivat saamaan haltuunsa Kaukasuksen vuoristosolia, joista Darial oli tärkein.
Hyvinvoinnin aikakautta seurasivat kuitenkin sodat, Iberian joutuessa puolustamaan alueitaan ulkopuolisia hyökkäyksiä vastaan. Iberia menetti osan eteläisistä provinsseistaan Armenialle, ja Kolkhiksen alueet muodostivat erillisiä prinssikuntia. 100-luvulla eaa. Parnavaziani-kuningas Parnadžomin syrjäyttivät hänen omat alamaisensa, ja kruunu annettiin armenialaiselle Aršak-prinssille, joka nousi valtaistuimelle vuonna 93 eaa. ja perusti Aršakidien dynastian.
Historia > Roomalainen kausi

Läheiset suhteet Armeniaan toivat maahan roomalaisen, Armenian ja Mithridates VI:n kanssa sodassa olleen kenraali Pompeiuksen hyökkäyksen vuonna 65 eaa. Rooma ei kuitenkaan vakiinnuttanut valtaansa Iberiassa. 19 vuotta myöhemmin (vuonna 36 eaa.) roomalaiset marssivat jälleen Iberiaan pakottaen kuningas Parnavaz II:n liittymään heidän kampanjaansa Albaniaa vastaan.
Seuraavan kahden vuosisadan aikana Rooman vaikutusvalta alueella jatkui, mutta kuningas Parsman II:n hallintokauteen mennessä (116–132) Iberia oli saanut entistä valtaansa takaisin. Suhteet Parsman II:n ja Rooman keisari Hadrianuksen välillä olivat kireät, vaikka Hadrianuksen on sanottu yrittäneen rauhoitella Parsmania. Kuitenkin vasta Hadrianuksen seuraajan Antoninus Piuksen kaudella suhteet paranivat niin paljon, että Parsmanin on jopa kerrottu käyneen Roomassa, jossa Dio Cassius raportoi hänen kunniakseen pystytetystä patsaasta. Tämä kausi toi Iberian poliittiseen asemaan suuren muutoksen Rooman tunnustaessa Iberian liittolaisekseen vasallivaltion sijaan. Iberia piti statuksensa keisarikunnan ja parthialaisten välisistä vihamielisyyksistä huolimatta.
Historia > Bysantin ja Persian välissä

Sassanidien valtion perustaminen vuonna 224 oli Iberian tulevaisuuden kannalta ratkaiseva tapahtuma. Korvaamalla heikon Parthian vahvalla keskushallinnolla sassanidit käänsivät Iberian poliittisen suunnan pois Roomasta. Iberiasta tuli sassanidien vasalli Sapor I:n aikana (241–272). Kahden valtion väliset suhteet ovat ilmeisesti olleet aluksi ystävällismieliset; Iberia osallistui Persian sotaretkiin Roomaa vastaan ja maan kuningas Amazasp III (260–265) oli korkeassa asemassa sassanidien valtakunnassa, ei vasallina. Sassanidien aggressiivisuus tuli kuitenkin esille zarathustralaisuuden, joka oli todennäköisesti levinnyt Iberiaan 260–290-lukujen välillä, levittämisessä. Nisbisin rauhassa vuonna 298 Rooman valta alueella kuitenkin tunnustettiin, kuten myös Iberian Khosroidien dynastian ensimmäisen kuninkaan Mirian III:n hallinto. Itä-Rooman valta osoittautuikin ratkaisevaksi, sillä Mirian ja Iberian johtavat aateliset kääntyivät kristinuskoon vuoden 317 aikoihin. Tapahtuma liittyy vuodesta 303 alueella saarnanneen kappadokialaisen naisen, Pyhän Ninon lähetysretkeen.
Yhteisestä uskonnosta tuli myöhemmin vahva side Georgian ja Rooman, sittemmin Bysantin välille ja sillä oli merkittävä vaikutus alueen kulttuuriin ja yhteiskuntaan. Keisari Julianuksen kuoltua sotaretkensä aikana Persiassa vuonna 363 Rooma kuitenkin luovutti vallan Iberiasta Persialle, ja kuningas Varaz-Bakur I:stä (363–365) tuli Persian vasalli. Vaikka myöhempi hallitsija Parsman IV (406–409) onnistui palauttamaan maansa autonomisen aseman ja lopetti veron maksamisen Persialle, sassanidin pääsivät voitolle ja nimittivät alueelle käskynhaltijan. Virasta tuli myöhemmin perinnöllinen Kvemo Kartlissa ja käskynhaltijan hallitsemasta alueesta tuli Persian vaikutusvallan leviämisen keskus. Sassanidit edistivät alueella zarathustralaisuutta ja 400-luvun puolivälissä siitä tuli kristinuskon rinnalle Itä-Georgiassa toinen virallinen uskonto. Georgialaisten käännyttämisyritykset eivät kuitenkaan yleisesti onnistuneet.
Iberian kuningas Vakhtang I:n valtakauden (447–502) alkuosa oli kuningaskunnan uudelleennousun aikaa. Persialaisten entinen vasalli Vakhtang varmisti Iberian pohjoiset rajat tuomalla vuoriston asukkaat valtansa alle ja otti hallintaansa viereiset länsi- ja etelägeorgialaiset alueet. Hän perusti itsenäisen patriarkaatin Mtskhetaan ja teki Tbilisistä pääkaupunkinsa. Vuonna 482 hän johti kansannousua Persiaa vastaan. Epätoivoinen itsenäisyyssota kesti kahdenkymmenen vuoden ajan, mutta saamatta Bysantin tukea Vakhtang kaatui taistelussa vuonna 502.
Historia > Kuningaskunnan kaatuminen

Jatkuva kilpailu Bysantin ja Persian välillä ylivallasta Kaukasuksella ja georgialaisten seuraava kansannousu Gurgenin hallinnassa vuonna 523 johtivat traagisiin seurauksiin Iberialle. Nyt maan kuninkaalla oli vain nimellistä valtaa maan ollessa käytännössä täysin persialaisten hallussa. Vuonna 580 Hormizd IV (578–590) lakkautti monarkian kuningas Bakur III:n kuoleman jälkeen, ja Iberiasta tuli persialainen kuvernöörin (marzpan) hallitsema provinssi. Vuonna 582 georgialaiset aateliset yrittivät saada Bysantin keisari Maurikiosta herättämään Iberia uudelleen henkiin, mutta vuonna 591 Bysantti ja Persia sopivat Iberian jaosta; Tbilisi tuli Persian haltuun ja Mtskhetaa hallitsi Bysantti.
600-luvun alussa rauha Bysantin ja Persian välillä romahti. Iberian prinssi Stepanoz I (n. 590–627) päätti vuonna 607 yhdistää voimansa Persian kanssa yhdistääkseen Iberian alueet, missä hän näytti onnistuneenkin. Keisari Herakleioksen hyökkäykset vuosina 627 ja 628 toivat kuitenkin voiton Bysantille ja varmistivat Bysantin vallan Länsi- ja Itä-Georgiassa arabien hyökkäykseen asti.
Historia > Arabien kausi

Arabit saapuivat Iberiaan noin vuonna 645 ja pakottivat sen prinssin, Stepanoz II:n (637–n. 650) hylkäämään liittolaisuutensa Bysantille ja tunnustamaan kalifin valta. Iberiasta tuli nyt vasalli arabeille ja emiiri asettui Tbilisiin noin vuonna 653. 800-luvun alussa eristavi (ruhtinas) Ašot I (813–830) uudesta Bagrationi-dynastiasta käytti arabien hallinnon heikkenemistä hyväkseen ja teki itsestään Iberian perinnöllisen prinssin (Bysantissa kouropalates). Hänen seuraajansa Adarnase II, virallisesti Bysantin vasalli, kruunattiin georgialaisten kuninkaaksi vuonna 888. Hänen jälkeläisensä Bagrat III (975–1014) yhdisti alueen eri ruhtinaskunnat yhdeksi Georgian valtioksi.
Itäiset ja läntiset iberialaiset

Iberian/Pyreneiden niemimaan asukkaiden ja Kaukasuksen iberialaisten samanlainen nimi on johtanut ideaan jonkinlaisesta sukulaisuudesta näiden alueiden asukkaiden välillä. Ajatuksen on esittänyt moni antiikin ja keskiajan kirjailija, vaikka nämä olivatkin erimielisiä kyseisten kansojen alkuperästä. Teoria näyttää olleen suosittu keskiajan Georgiassa, jossa tunnettu uskonnollinen kirjailija Giorgi Mtatsmindeli (1009–1065) kirjoitti joidenkin georgialaisten aatelisten halusta käydä Pyreneiden niemimaalla tutustumassa "lännen georgialaisiin".
Kirjallisuutta

Thomson, R.W. Rewriting Caucasian History (1996) ISBN 0-19-826373-2
Braund, David. Georgia in Antiquity: A History of Colchis and Transcaucasian Iberia, 550 BC-AD 562 (New York: Oxford University Press, 1994) ISBN 0-19-814473-3
Lang, David Marshall. The Georgians (London: Thames & Hudson, 1966)
Mtskheta nykyään
Kaj Munk

| Kaj Munk |
| --- | --- |
 Kaj Munk
Henkilötiedot
Syntynyt: 1898 Maribo, Lolland, Tanska
Kuollut: 1944 (45–46 vuotta) Silkeborgin lähellä, Tanska
Kansalaisuus:  Tanska
Ammatti:  näytelmäkirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: tanska
Tuotannon kieli: tanska
Aiheesta muualla
www.kajmunk.dk
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kaj Munk (1898 Maribo, Lolland, Tanska – 1944 Silkeborgin lähellä, Tanska) oli tanskalainen näytelmäkirjailija ja pappi. Hän oli pappina Vedersøssä vuodesta 1924.
Munk ohjasi tanskalaisen näytelmäkirjallisuuden pois naturalismista. Hän ihaili tuotannossaan mahtihahmoja ja historiallisia suurmiehiä ja oli siten lähellä fasismia, mutta toisen maailmansodan aikana saksalaisten miehittäessä Tanskaa hän oli mukana vastarinnassa. Hän kuoli saksalaisen miehittäjäsotilaan ampumana. Osassa tuotantoa ilmenee kiinnittyminen kristinuskoon ja ihmeisiin.
Suomennetut teokset

Pikapiirtoja Oxford-liikkeestä (10 Oxford Snapshots), suomentanut Toivo Winter, Helsinki: Otava 1937
Sanan miekalla : tanskalaisia saarnoja vuosilta 1941-1942 (Med Ordets Sværd), suom. Kalle Hautamäki; runot suom. Lauri Kemiläinen, Helsinki: Tammi 1944
Jeesuksen kertomuksia, suom. suom. Margareta Deschner, Porvoo : WSOY 1954