stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kazimir Malevitš
Taiteilijan julkaistuja kirjoituksia

Kasimir Malevich; The Non-Objective World. The Manifesto of Suprematism. New York 2003.
Kasimir Malewitsch: Die gegenstandslose Welt (hrsg. von Hans M. Wingler ; mit einer Anmerkung des Herausgebers und einem Vorwort von Stephan v. Wiese ; [Ubersetzung, Alexander von Riesen]). Published in 1980, Kupferberg (Mainz, Berlin).
Essays on art 1915–1928, julk. Troels Andersen. osa I., Kööpenhamina 1968
Essays on art 1928–1933, julk. Troels Andersen. osa II., Kööpenhamina 1968
The World as Non-Objectivity. Unpublished Writings 1922–1933, herausgegeben von Troels Andersen. Bd III., Kööpenhamina 1976
The Artist, Infinity, Suprematism. Unpublished Writings 1913–1928, herausgegeben von Troels Andersen. Bd IV., Kööpenhamina 1978
Kirjallisuutta

Karttunen, Ilkka (toim), Kazimir Malevitsh, henkisyys ja muoto. Emma — Espoon modernin taiteen museo, Espoo, Palace Editions, 2006 s. 2, 6, 7.
Shadowa, Larissa A., Suche und Experiment, Aus der Geschichte der russischen und sowjetischen Kunst zwischen 1910 und 1930, VEB Verlag der Kunst, Dresden, 1978.
Kazimir Malevich, 1878–1935: произведения из Государственного Русского Музея, Ленинград ... Kazimir Severinovich Malevich, Willem A. L. Beeren, Joop M. Joosten, Gosudarstvennyĭ russkiĭ muzeĭ (Saint Petersburg, Russia), GosudarstvennaiaTretiakovskaia galereia, L. Veneman-Boersma, Amsterdam (Netherlands). Stedelijk Museum 1988.
Pasanen, Kimmo: Musta neliö: Abstraktin taiteen salat.  (Perustuu tekijän Sorbonnen yliopistossa Pariisissa vuonna 1995 hyväksyttyyn väitöskirjaan ”Le tableau vide: Le sens d l’oeuvre et les jeux de l’art”)  Helsinki:  Taide, 2004.  ISBN 951-608-052-9
Kazimir Malevich and Suprematism 1878–1935, Gilles Néret, Taschen, 2003.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kasimir Malevich. Black Square (Arkistoitu – Internet Archive), Russian Paintings.net (englanniksi)
Kasimir Malevich, Artcyclopedia (englanniksi)
Kazimir Malevich, The Complete Works (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kasimir Malevich, "Suprematism", Artchive (englanniksi)
Kazimir Malevich's Legacy Revisited (Arkistoitu – Internet Archive), Venäläinen museo (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki 2  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 2  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Europeana  Internet Encyclopedia of Ukraine  SNAC  IdRef 
Omakuva, 1908 tai 1910–1911.
Malevitšin suunnittelemien astioiden kuvia julkaistiin De Stijl-lehdessä 1926–1927.
Omakuva, 1933.
Musta neliö, 1915.
Puvustussuunnitelma Voitto auringosta -oopperaan, Urheilija, 1913.
Musta ympyrä, noin 1923.
Suetonius

Suetonius: De vita Caesarum. Sivu Robert Estiennen painamasta editiosta (Ranska, 1540).
Gaius Suetonius Tranquillus (n.70- v.122 jälkeen) oli roomalainen historioitsija ja virkamies. Hänen tunnetuin teos on Rooman keisarien elämäkertoja (lat. De vita Caesarum), joka kertoo kahdentoista ensimmäisen keisarin elämästä (mukaan lukien Julius Caesar)
Elämä

Suetonius syntyi joko Roomassa tai Hippo Regiuksessa African provinssissa. Hänen isänsä oli Suetonius Laetus, joka vuonna 69 toimi upseerina Othon puolella olleessa Legio XIII Geminassa. Perhe oli ritarisäätyinen ja varakas.
Nuorena miehenä hän opiskeli Roomassa mahdollisesti lakia, mutta keskeytti opintonsa. Siellä hän mahdollisesti tutustui Plinius nuorempaan. He olivat hyviä ystäviä ja Plinius tuki Suetoniuksen uraa. Osa Pliniuksen säilyneistä kirjeistä on kirjoitettu Suetoniukselle. Plinius vetosi Suetoniuksen puolesta keisari Trajanukseen ja lapseton Suetonius saikin kolmen lapsen isälle kuuluvat etuoikeudet. Pliniuksen kuoleman jälkeen Septicius Claruksesta tuli Suetoniuksen suojelija.
Suetonius oli virkamies keisari Trajanuksen ja Hadrianuksen aikana. Hadrianuksen aikana Suetonius vastasi Rooman kirjastoista, keisarillista arkistoista ja kuului mahdollisesti keisarin neuvonantajien piiriin. Tehtävistään Suetonius vapautettiin vuonna 122 yhdessä suojelijansa Claruksen kanssa, joka oli pretoriaanikaartin komentaja. Syynä oli liian läheiset välit Hadrianuksen vaimon Vibia Sabinan kanssa. Tämä ei välttämättä tarkoittanut Suetoniuksen joutuneen keisarin epäsuosioon.
Tämän jälkeen Suetonius keskittyi kirjoittamiseen, eikä hänestä tiedetä enää mitään.
Keisarielämäkerrat

Keisarielämäkerrat ovat Suetoniuksen parhaiten säilynyt teos. Ainoastaan johdanto ja alku Julius Caesarin elämäkerrasta puuttuvat. Teos oli omistettu Suetoniuksen suojelijalle Septicius Clarukselle. Suetonius kirjoitti teoksensa todennäköisesti vuoden 122 jälkeen.
J. A. Hollo suomensi Rooman keisarien elämäkertoja Edwin Linkomiehen vuonna 1960 aloittamaan Antiikin klassikot -sarjaan. Pentti Saarikoski kirjoitti suomennoksesta Parnassossa vuonna 1961, että se on jokseenkin vaikealukuinen. Latinalaiset lauserakenteet kuultavat läpi.
Teokset

Suetonius Tranquillus, Gaius: Rooman keisarien elämäkertoja (De vita caesarum) . (Johdannon kirjoittanut Edwin Linkomies) Suomentanut J. A. Hollo. Helsinki: WSOY, 1960. Sarja: Antiikin klassikot
2. painos, WSOY, 1999 ISBN 951-0-23522-9 Sarja: Laatukirjat
Keisarielämäkertojen lisäksi Suetoniukselta on säilynyt osia kirjasta Kuuluisia miehiä (lat. De viris illustribus), joka sisältää elämäkertoja latinankielisen kirjallisuuden merkkihenkilöistä.
Suetonius kirjoitti lukuisia teoksia, joista tiedetään enää vain teosten nimet. Osa kirjoista käsitteli roomalaisia tapoja ja pukeutumista ja kreikkalaista vapaa-ajan viettoa. Suetonius mahdollisesti kirjoitti myös ensyklopedian.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suetonius Wikimedia Commonsissa
Suetoniuksen "Rooman keisarien elämäkertoja" englanniksi ja latinaksi
Sivu, jossa "Kuuluisia miehiä" englanniksi ja latinaksi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5  6  7  8  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Ville Suhonen

| Ville Suhonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. kesäkuuta 1964 (ikä 60) Helsinki
Ammatti:  elokuvaohjaaja elokuvakäsikirjoittaja kirjailija
Ohjaaja
Palkinnot
 Parhaan dokumentin Jussi (2016) Ompelijatar 
Aiheesta muualla
villesuhonen.net
IMDb 
Elonet
Ville Suhonen (s. 23. kesäkuuta 1964 Helsinki) on suomalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja kirjailija. Hän on vuodesta 1985 alkaen ohjannut ja käsikirjoittanut yli 30 lyhytelokuvaa, dokumenttia ja musiikkielokuvaa.
Suhonen toimi vuonna 1998 ensi-iltansa saaneen perhe-elokuvan Poika ja ilves käsikirjoittajana ja toisena ohjaajana. Tunnetuimpia dokumentteja ovat viimeisestä valtiovallan Suomessa teloittamasta naisesta, Martta Koskisesta, kertova historiallinen dokumentti Ompelijatar (2015),  suuren yleisömenestyksen saanut luontodokumentti Metsän tarina (2012) ja jatkosodan aikaisista sotavankileireistä kertova Jäämarssi (2011). Hän on kirjoittanut myös kolme nuortenromaania sekä Metsän tarina -elokuvaan perustuvan luontokirjan.
Vuonna 1983 ylioppilaaksi kirjoittanut Suhonen on opiskellut Helsingin yliopistossa taidehistoriaa ja teatteritiedettä vuosina 1984–1988 ja toiminut myös elokuva- ja kulttuuriarvostelijana vuodesta 1986 alkaen. Suhosen kirjoituksia on julkaistu muun muassa Ylioppilaslehdessä, Filmihullussa ja Teatteri-lehdessä.
Ville Suhonen on kirjailija Pekka Suhosen poika.
Filmografia

| --- | --- |
 Paris, Breakfast eli kohtalonmuotoisia tarinoita (1985)  Dream Mode (1986)  Kaupungin aika (1987)  Funkiksen liekki (1988) (apul.ohj.)  Viimeinen kaupunginosa (1988)  Ajattelija (1989)  Helsinki. Arkkitehtuuri (1989)  Silent City (1989) (yhdessä Mikko Kallisen kanssa)  Tapaus Kumenius (1989)  Selviytyjät (1990)  Ylioppilaselämää (1990)  Black & White (1992) (yhdessä Mikko Kallisen kanssa)  Dolla (1992)  Marea (1993)  Pihi neito (1993)  Wild-Grown City – Villiintynyt kaupunki (1993)  Io (1994)  Katoavat hetket (1995)  Linnunratojen kansaa (1995)  Puhe lauluksi, sanat musiikiksi (1995) :  Pyhä lintu, onnen lintu (1996) (käsikirj.)  Hämähäkkihuijaus (1997)  Poika ja ilves (1998) (2. ohjaaja, käsikirj.)  Paratiisi kaupungissa (2000) (yhdessä Kari Soverin kanssa)  Rovasta rahjaksi (2001) (käsikirj.)  Matkalla kurkien kanssa (2002) (yhdessä Kari Soverin kanssa)  Siipi lumihohtoinen (2004) (yhdessä Kari Soverin kanssa)  Neljä matkaa Vantaanjoella (2007) (yhdessä Kari Soverin kanssa)  Jäämarssi (2011)  Metsän tarina (2012) (yhdessä Kim Saarniluodon kanssa)  Ompelijatar (2015)  Ikuiseen rauhaan (2021)  Sodan ja rauhan lapset (2024)
Palkintoja

Kettu-palkinto, Suomen elokuvakontakti 1990: Selviytyjät.
Pronssinen Muuvi-palkinto kotimaisten musiikkivideoiden kilpailussa 1993: Pihi neito.
Kotimaisen kilpailun pääpalkinto, Tampereen elokuvajuhlat 1996: Katoavat hetket.
Lastenkulttuurin valtionpalkinto 1999: Poika ja ilves.
Kirjallisuuden Plättä-palkinto 2000: Poika ja ilves -romaani.
Dokumenttielokuvasarjan pääpalkinto, Northern Character 2011: Jäämarssi.
Suomen luonnonsuojeluliiton ympäristöpalkinto 2013: Metsän tarina.
Kotimaisen kilpailun erikoispalkinto, Tampereen elokuvajuhlat 2016: Ompelijatar
Jussi-palkinto, paras dokumenttielokuva 2015: Ompelijatar
Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2016 dokumenttielokuvasta Ompelijatar, Suomen opetus- ja kulttuuriministeriö.
Sadankomitean rauhanpalkinto 2021 dokumenttielokuvasta Ikuiseen rauhaan.
Aiheesta muualla

Ville Suhosen kotisivu
Ville Suhonen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ville Suhonen Lukki-kirjastojen kotiseutukirjallisuustietokannassa
Film-o-Holic: Ville Suhonen ja Metsän tarina
Ville Suhonen: Metsän tarinan suosio hämmentää (Yövieras, Yle Areena) (Arkistoitu – Internet Archive)
Metsästä versoi tarina: Ville Suhonen kirjoitti ja ohjasi dokumenttielokuvan, joka on ylistys saloluonnon asukeille (Helsingin Sanomat) (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Ville Suhonen |
| --- | --- |
Dokumenttielokuvat (ohjaus):  Tapaus Kumenius (1989)  Viimeinen kaupunginosa (1989)  Helsinki. Arkkitehtuuri (1989)  Selviytyjät (1990)  Ylioppilaselämää (1990)  Villiintynyt kaupunki (1993)  Katoavat hetket (1995)  Linnunratojen kansaa (1995)  Paratiisi kaupungissa (2000)  Siipi lumihohtoinen (2004)  Neljä matkaa Vantaanjoella (2007)  Jäämarssi (2011)  Metsän tarina (2012)  Ompelijatar (2015)  Ikuiseen rauhaan (2021) 
Lyhytelokuvat (ohjaus):  Paris, breakfast eli kohtalonmuotoisia tarinoita (1986)  Dream Mode (1986)  Black + White (1992)  Värttinä: Pihi neito (1993)  Marea: Kevät (1993)  Angelin tytöt: Dolla (1993)  Kaija Saariaho: Io (1994)  Hämähäkkihuijaus (1997) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Sulkahyppyhännät

| Sulkahyppyhännät |
| --- | --- |
 Isotomurus palustris
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Entognatha
Lahko::  Hyppyhäntäiset Collembola
Alalahko::  Entomobryomorpha
Yläheimo::  Isotomoidea
Heimo::  Sulkahyppyhännät Isotomidae  Schäffer, 1896
Katso myös
   Sulkahyppyhännät Wikispeciesissä   Sulkahyppyhännät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sulkahyppyhännät eli aitohyppiäiset (Isotomidae) on hyppyhäntäisten heimo, joka sisältää maailmanlaajuisesti 1410 kuvattua lajia noin 110 suvussa.
Alaheimot

Anurophorinae
Proisotominae
Isotominae
Pachyotominae
Aiheesta muualla

Laji.fi: Isotomidae
ITIS: Isotomidae (englanniksi)
Iowa State University, Bug Guide: Family Isotomidae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q546017  Wikispecies: Isotomidae  ADW: Isotomidae  AFD: Isotomidae  BOLD: 1787  BugGuide: 61599  CoL: BGK  EoL: 8638  EPPO: 1ISOTF  Fauna Europaea: 11201  Fauna Europaea (new): a3a91a9e-1044-40ac-b944-5d1679e43b23  GBIF: 7214  iNaturalist: 171479  IRMNG: 104261  ITIS: 99245  NBN: NBNSYS0100000431  NCBI: 36141  NZOR: ba077e12-7858-4244-9b5b-15e038272e0c  Open Tree of Life: 487389  Paleobiology Database: 214683  WoRMS: 118096
Wilhelm Steinitz

| Wilhelm Steinitz |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Wilhelm Steinitz
Syntynyt: 18. toukokuuta 1836 Praha
Kuollut: 12. elokuuta 1900 (64 vuotta) New York
Kansalaisuus:   itävaltalainen   yhdysvaltalainen
Shakinpelaaja
Maailmanmestari:  1886–1894
Wilhelm Steinitz (17. toukokuuta 1836 Praha – 12. elokuuta 1900 New York) oli itävaltalais-yhdysvaltalainen shakinpelaaja ja ensimmäinen shakin maailmanmestari.
Steinitz tunnustettiin maailman johtavaksi pelaajaksi, kun hän oli voittanut Adolf Anderssenin 1866, mutta virallisen maailmanmestaruuden hän saavutti vasta voitettuaan Johannes Zukertortin 20 vuotta myöhemmin.
Steinitz kehitti runsaasti shakin asemallista ja strategista teoriaa. Hän puolusti voitollisesti mestaruustitteliään kahdesti Mihail Tšigorinia ja kerran Isidor Gunsbergia vastaan, mutta hävisi 1894 Emanuel Laskerille. Steinitzin ja Laskerin välille järjestettiin uusintaottelu, jonka Steinitz myös hävisi. Hän kuoli muutamaa vuotta myöhemmin New Yorkissa.
Lapsuus ja nuoruus

Wolf Steinitz syntyi toukokuussa 1836 Prahassa. Steinitzin tarkkaa syntymäpäivää ei tiedetä, mutta useimmat lähteet ilmoittavat päiväksi 14., 17. tai 18. toukokuuta. Hän vaihtoi myöhemmin nimensä Wilhelmiksi, koska Wolf tarkoittaa sutta muun muassa saksaksi ja englanniksi. Kun hän muutti Yhdysvaltoihin, hän käytti siellä nimeä William. Hän haki Yhdysvaltain kansalaisuutta ja sai sen 23. marraskuuta 1888.
Wilhelm Steinitzin vanhemmat Anna Steinitz (o.s. Torsch) ja Joseph Salomon Steinitz olivat juutalaisia. Vaikka isä Joseph oli rautakauppias ja omisti liikkeensä, Steinitzit olivat hyvin köyhiä, sillä heillä oli toistakymmentä lasta.
Wilhelm tutustui shakkiin nähdessään isänsä pelaavan erään rabbin kanssa. Hän opetteli shakin säännöt ja opiskeli teoriaa shakkikirjoista. Pian Wilhelmin taidot olivat hämmästyttävän hyvät, muttei häntä kuitenkaan voi pitää ihmelapsena shakissa tai muutenkaan. Hän piti shakkia vain harrastuksena ja keskittyi opiskeluun.
Wilhelmin vanhemmat olivat säästäneet rahaa pojan opiskeluja varten, ja 22-vuotiaana hänet lähetettiin Wieniin, missä hänen piti opiskella insinööriksi teknillisessä korkeakoulussa. Koko opiskeluajan hän joutui elämään niukkuudessa, sillä hänen vanhemmillaan ei ollut varaa lähettää rahaa opiskeluja varten. Wilhelm hankki rahaa kirjoittamalla lehtiin ja opettamalla matematiikkaa, mutta kummastakaan ei saanut tarpeeksi tuloja, joten hän yritti ratkaista rahaongelmansa šakkia pelaamalla.
Henkilökuva

Tavallisesti Steinitzia on luonnehdittu teräväkieliseksi, pilkalliseksi ja pitkävihaiseksi. Hän oli epämiellyttävä ja huono häviäjä, joka puhui yleensä vain sanoakseen jotain sarkastista vastapelaajastaan. 
Steinitzia pidettiin samaan aikaan sekä hulluna että nerona. Hän oli suuruudenhullu, ja hänellä oli käsitys, että kaikki maailmassa liittyi jotenkin häneen itseensä. Hän oli hiukan vainoharhainen ja aina löytävinään muiden puheista itseensä kohdistuvia loukkauksia ja ilkeitä vihjauksia. Hänellä olikin useita vihamiehiä, niin kuviteltuja kuin todellisiakin. Välillä hän vaikutti eristäytyneeltä, koska ei luottanut keneenkään ja halusi tulla toimeen omillaan. 
Jos Steinitzia provosoitiin, hän kirjoitti heti artikkeleissaan ja kolumneissaan solvauksia takaisin. 
Steinitz oli tietoinen taipumuksistaan ja sanoi uransa alussa, ettei ryhtyisi kolumnistiksi juuri hyökkäävän luonteensa takia.
Steinitzin henkilökohtainen kirjeenvaihto sekä hänen artikkelinsa osoittavat kuitenkin, että hänellä oli vaikeasta luonteestaan huolimatta myös hyviä ystäviä šakkimaailmassa. Heihin kuuluivat muun muassa Ignác Kolisch, Mihail Tšigorin, Harry Nelson Pillsbury, Bernhard Horwitz ja Amos Burn. Steinitzilla oli myös hyvät suhteet Kuuban ja Venäjän šakkiyhteisöihin, ja hän teki yhteistyötä Yhdysvaltain šakkiliiton kanssa tulevien šakin maailmanmestaruusotteluiden järjestämiseksi. Steinitz pyrki olemaan objektiivinen kirjoittaessaan šakkikisoista tai peleistä. Hän esimerkiksi sanoi Henry Birdin huonon tuloksen eräässä šakkiturnauksessa johtuvan pelkästään huonosta onnesta, vaikkei ollutkaan tämän kanssa ystävällisissä väleissä. Steinitz ei myöskään jättänyt ylistämättä pahimpiakaan vastustajiaan, jos he pelasivat hyvin.
Steinitz maksoi tunnollisesti velkansa takaisin, mutta ei muuten yleensä osannut hoitaa raha-asioitaan kunnolla. Hän antoi usein kilpailijoiden viedä asiakkaitaan ja tarjoutui pelaamaan vuoden 1886 maailmanmestaruusottelun ilmaiseksi. Steinitz myös kuoli köyhänä ja jätti leskensä selviytymään makeiskaupan tulojen avulla. Vuoden 1895 Hastingsin turnauskirja, jonka pelaajat yhdessä kirjoittivat, kuvaa Steinitzia seuraavasti:
» Herra Steinitz on hyvä teoreetikko ja kirjailija; hän on vahva kirjoittaja ja voi halutessaan käyttää ilmeikästä englantia. Hän pyrkii selvästi olemaan reilu niin ystävilleen kuin vihollisilleenkin, mutta joskus epäonnistuu vain huomatakseen olevansa tässä suhteessa samanlainen kuin monet muutkin. Hän on hyvin älykäs ja todella pitää pelistä, ja hän on omiaan unohtamaan kaiken muun, niin ihmiset kuin talousasiatkin. Šakki on hänen elämänsä ja sielunsa, ainoa asia, jolle hän elää.»
Steinitz oli naimisissa kahdesti. Ensimmäinen vaimo Caroline ja tämän kanssa saatu tytär Flora kuolivat pian Steinitzin ja Tšigorinin välisen toisen maailmanmestaruusottelun jälkeen. Steinitz solmi myöhemmin uuden avioliiton.
Ura shakinpelaajana > Uran alku

Steinitzin opiskeluaikoina Wienissä pelattiin hyvin paljon shakkia, ja Steinitz huomasi turnauksissa ja kahvilapeleissä olevan tarjolla hänen kipeästi kaipaamaansa rahaa. Steinitz ryhtyi pelaamaan kahviloissa pienillä rahapanoksilla, ja pian hänestä tuli yksi Wienin shakkipiirien vakiopelaajista. Samalla tosin hänen opintonsa jäivät taka-alalle.
Steinitzin ensimmäinen turnaus oli wieninmestaruusturnaus vuonna 1859. Turnauksen voitti Carl Hamppe, toiseksi tuli Jenay ja kolmanneksi Steinitz. Toisessa turnauksessaan vuonna 1860 Steinitz tuli toiseksi Hamppen voittaessa taas. Läpimurtonsa Steinitz teki kolmannessa turnauksessaan 1861, kun hän voitti mestaruuden ja sai 30 pistettä 31 mahdollisesta.
Ura shakinpelaajana > Tie vie Lontooseen

Vuonna 1862 Lontoossa pidettiin maailmannäyttely, jonka yhteydessä järjestettiin myös kansainvälinen shakkiturnaus. Turnaus oli siitä historiallinen, että se oli ensimmäinen kerta, kun käytettiin aikarajoja; aikaa mitattiin tiimalaseilla.
Turnauksessa jokainen neljästätoista pelaajasta pelasi jokaista vastaan, eikä tasapelejä huomioitu, vaan jokaisesta ottelusta haluttiin saada selville voittaja. Pelit uusittiinkin, jos ne päättyivät tasan. Turnauksen ennakkosuosikki oli Adolf Anderssen, sillä maailman vahvimpana pidetty pelaaja Paul Morphy oli lopettanut pelaamisen.
Myös 26-vuotias Wilhelm Steinitz oli kutsuttu turnaukseen, sillä hän oli pelannut vakuuttavasti edellisenä vuonna Wienin turnauksessa. Hän matkusti toiveikkaana Lontooseen, mutta lopputulos ei ollut niin hyvä kuin mitä hän oli odottanut. Steinitz sijoittui vasta kuudenneksi Adolf Anderssenin, Louis Paulsenin, John Owenin, George MacDonnellin ja Serafino Dubois'n jälkeen. Hän sai turnauksesta yhteensä kahdeksan pistettä 13:sta mahdollisesta.
Tulos oli hänelle pettymys, vaikka hän oli osallistunut vasta ensimmäisen kerran kansainväliseen suureen turnaukseen. 
Steinitz sai kuitenkin pelistään Augustus Mongredienia vastaan nerokkuuspalkinnon. Hän uhrasi pelissä ensin laadun, sitten torninsa sotilaaseen ja lopetti pelin hienoon mattiin. Turnauksen jälkeen Steinitz päätti jäädä Lontooseen.
Ison turnauksen jälkeen Steinitz otteli muita pelaajia vastaan ja menestyi hyvin. Steinitz haastoi heti turnauksen jälkeen viidennelle sijalle tulleen Dubois'n otteluun, jonka voitti tuloksella 5–3. Siitä alkoi hänen 31 vuoden voittoputkensa otteluissa. Vielä saman vuoden syyskuussa Lontoossa pidettiin pieni turnaus, jonka Steinitz voitti puhtaasti tuloksella 7/7.
Muut turnaukseen osallistuneet pelaajat olivat kuitenkin niin heikkoja, ettei Steinitzin voitto vaikuttanut hänen maineeseensa. Seuraavaksi Steinitz haastoi Lontoon parhaan pelaajan, šakkiammattilaisena tunnetun Joseph Henry Blackburnen, ja voitti hänet yllättävän helposti luvuin 7–1. Hän jatkoi kiertelemällä ympäri Britteinsaaria, antoi simultaaniesityksiä ja voitti pieniä turnauksia. Vuonna 1863 hän voitti otteluissa Frederick Deaconin ja Valentine Greenin, jotka olivat molemmat englantilaisia huippupelaajia.
Vuoden 1865 syksyllä Steinitz osallistui Dublinissa pidettyyn kansainväliseen turnaukseen, joka oli tavallaan Irlannin avoin mestaruusturnaus. Siihen osallistui viisi pelaajaa, ja Steinitz voitti sen.
Seuraavan vuoden kesä-heinäkuussa Steinitz voitti kaksi Englannin šakkiliiton turnausta: Lontoon Knockout-turnauksen 8 voitolla ja 3 tasapelillä ilman tappioita sekä toisen turnauksen puhtaasti kahdellatoista voitolla.
Ura shakinpelaajana > Maailman paras pelaaja

Anderssenin ja Steinitzin välinen ottelu 1866 ei ollut virallinen maailmanmestaruuskilpailu, mutta koska Anderssenia pidettiin Paul Morphyn vetäytymisen jälkeen maailman parhaana pelaajana, kyseessä oli tavallaan moraalinen kamppailu maailman parhaan pelaajan tittelistä. Anderssen oli voittanut vuosien 1851 ja 1862 Lontoon šakkiturnaukset, mutta Steinitzin paras suoritus oli vasta kuudes sija vuoden 1862 turnauksessa. Steinitzin mahdollisuuksiin uskottiin silti sen verran, että ottelulle saatiin rahoittajia. Ottelu järjestettiin Lontoossa vuoden 1866 heinäkuun alussa. Aikaa mitattiin tiimalaseilla, ja pelaajilla oli kaksi tuntia aikaa suorittaa 20 siirtoa. Hävinneelle pelaajalle oli tarjolla 20 puntaa, ja voittaja saisi 100. Vuoden 2006 rahassa se vastaa noin 55 000:tta puntaa. Anderssen oli selvä ennakkosuosikki, mutta Steinitzille oli etua siitä, että hän oli 18 vuotta nuorempi, sillä ottelut kestivät useita tunteja ja vaativat fyysistä kuntoa. Vedonlyöntikerroin oli ennen ottelun alkua Anderssenin hyväksi 2:1.
Anderssen aloitti ottelun vahvasti Evansin gambiitilla ja voitti pelin 35 siirrossa.
Toisessa pelissä Steinitz avasi kuningasgambiitilla ja hämmästytti yleisön voittamalla pelin. Steinitz voitti myös seuraavat kolme peliä, joten tilanne oli 4–1 Steinitzin hyväksi. Steinitzin kannattajat uskoivat, että ottelu oli ratkennut eikä Anderssenista olisi enää vastusta. Anderssen kuitenkin pelasi seuraavassa pelissä mustilla sisilialaista puolustusta ja voitti pelin 54 siirron taistelun jälkeen. Seuraavankin pelin Anderssen voitti, kun hän pelasi valkeilla taas Evansin gambiittia. Kahdeksannessa pelissä Anderssen saavutti yhden hienoimmista voitoistaan ja Steinitz luovutti jo 24. siirron kohdalla. Ottelu oli nyt tasatilanteessa 4–4. Steinitz hävisi seuraavankin pelin, minkä jälkeen Anderssenin voittoon uskottiin entistä enemmän. Steinitz voitti kuitenkin kaksi peliä peräkkäin, minkä jälkeen Anderssen tasoitti tilanteeksi 6–6. Kolmannentoista pelin voitto meni taas Steinitzille, ja sen jälkeen hän tarvitsi vain yhden voiton koko ottelun voittoon. Viimeinen peli päättyikin Steinitzin voittoon 85. siirrossa, ja näin hän voitti myös koko ottelun.
Steinitz itse oli sitä mieltä, että hänen maailmanmestaruuskautensa alkoi jo tästä ottelusta. Steinitzhan voitti maailman parhaana pidetyn pelaajan, minkä perusteella hän katsoi olevansa maailman paras. Steinitz olikin ottelun jälkeen käytännössä maailman vahvin pelaaja. Virallisen maailmanmestaruusottelun Steinitz pelasi kuitenkin vasta 20 vuoden kuluttua, mistä hänen virallinen kautensa maailmanmestarina alkoi.