stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vuoden 1919 hallitusmuoto
Tausta

Suomen itsenäistyessä joulukuussa 1917 maan perustuslakeina katsottiin olevan edelleen Ruotsin vallan aikaiset vuoden 1772 hallitusmuoto sekä vuoden 1789 yhdistys- ja vakuuskirja. Ruotsissa kyseiset lait oli kumottu jo vuonna 1809. Itsenäisyysjulistuksen yhteydessä eduskunnalle annettiin esitys tasavaltaiseksi hallitusmuodoksi, mutta sen käsittely keskeytyi sisällissodan vuoksi. Sodan päätyttyä valkoisten voittoon Suomesta yritettiin vuorostaan tehdä monarkia.
Kuningaskuntahankkeen kaaduttua syksyllä 1918 valtionhoitaja Mannerheim hajotti eduskunnan ja määräsi uudet vaalit. Maaliskuun 1919 eduskuntavaaleissa porvarilliset puolueet saivat yhteensä 118 kansanedustajaa ja sosiaalidemokraatit (SDP) 80 sekä Kristillinen työväenliitto 2. Tasavaltaa kannattaneet SDP, Maalaisliitto ja Kansallinen Edistyspuolue saivat vaalivoiton ja ylivoimaisen enemmistön; monarkiaa kannattaneet Ruotsalainen Kansanpuolue (RKP) ja Kansallinen Kokoomus saivat yhteensä vain 50 kansanedustajaa, ja lisäksi kolme RKP:n edustajista oli tasavaltalaisia.
Huhtikuussa 1919 Mannerheim hylkäsi ensimmäisen pääministeriehdokkaan Mikael Soinisen ja nimitti sen sijaan edistyspuolueen, maalaisliiton ja RKP:n yhdessä muodostaman Kaarlo Castrénin hallituksen, josta RKP:n ministerit tosin erosivat jo kuukauden kuluttua kielipoliittisten riitojen vuoksi. Tämän jälkeen poliittisen keskustan oikeaa laitaa edustaneen hallituksen taakse jäi vain 68 kansanedustajan vähemmistö. Hallituksen tärkeimpänä tehtävänä oli uuden hallitusmuodon valmistelu. Koska kiireelliseen perustuslainmuutokseen tarvittiin eduskunnassa viiden kuudesosan määräenemmistö, oli sekä oikeisto- että vasemmisto-opposition toiveet huomioitava. Tässä tilanteessa SDP oli valmis tinkimään vuoden 1917 eduskuntakeskeisestä valtalakilinjastaan, jossa hallitus ja valtionpäämies olisivat olleet vain eduskunnan päätöksiä toimeenpanevia virkamiehiä. Vastaavasti kokoomuksessa oli valmiutta tasavallan hyväksymiseen, mutta myös halua torjua määrävähemmistöllä epämieluisa hallitusmuotoesitys. Hankalasta asemastaan ja sisäisistä erimielisyyksistään huolimatta Castrénin hallitus sai laadituksi tasavaltaisen hallitusmuotoesityksen, joka annettiin eduskunnalle 13. toukokuuta 1919.
Sisältö

Hallitusmuodossa määrättiin, että ylin valtiovalta Suomessa kuului kansalle, jota edusti valtiopäiville kokoontunut eduskunta. Käytännössä jo (toteutumaton) valtalaki sekä (toteutunut) marraskuun 15. päivän päätös vuodelta 1917 olivat tarkoittaneet korkeimman valtiovallan siirtämistä Suomen suuriruhtinaan vallan perineeltä Venäjän väliaikaiselta hallitukselta ensin Suomen sisäisten asioiden ja sitten myös kaikkien muiden asioiden osalta eduskunnalle.
Lainsäädäntövaltaa käytti tasavallan presidentti yhdessä eduskunnan kanssa. Ylin toimeenpanovalta kuului tasavallan presidentille ja valtioneuvostolle, tuomiovalta riippumattomille tuomioistuimille, joista korkeimmat olivat korkein oikeus ja korkein hallinto-oikeus. Tämän lisäksi hallitusmuoto määräsi lainsäädännöstä, hallinnosta, puolustuslaitoksesta, uskonnonvapaudesta ja julkisista viroista.
Hallitusmuoto oli selvemmin vallan kolmijako-opin mukainen kuin vuonna 2000 voimaan tullut nykyinen Suomen perustuslaki ja se antoi presidentille laajat valtaoikeudet entisajan monarkkien tapaan.Hallitusmuoto oli selvemmin vallan kolmijako-opin mukainen kuin vuonna 2000 voimaan tullut nykyinen Suomen perustuslaki lähde? Presidentti valitsi pääministerin ja muut ministerit sekä määräsi ulkopolitiikasta. Presidentti myös päätti sodasta ja rauhasta eduskunnan suostumuksella. Hallitusmuoto sisälsi myös säännökset kansalaisten perusoikeuksista. Niitä koskevat kohdat uudistettiin kokonaan vuonna 1995.
Kumoutuminen

Vuoden 1919 hallitusmuotoa muutettiin vuosien kuluessa useita kertoja. Viimeinen suuri reformi oli vuoden 1995 perusoikeusuudistus. Vuonna 2000 voimaan tullut uusi perustuslaki kumosi vanhan hallitusmuodon ja muutti Suomen valtiosääntöä parlamentaarisemmaksi.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Vuoden 1919 hallitusmuoto on Wikiaineistossa
Suomen Hallitusmuoto (osittain) – Finlex
Suomen hallitusmuoto 100 vuotta (Arkistoitu – Internet Archive) – Valtioneuvoston kanslia
Suomen Tasavallan Hallitusmuoto – Eduskunta
Vyšhorod

| Vyšhorod (Ви́шгород) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Kiovan alue Ukrainassa, alla kaupungin sijainti alueella
 Vyšhorod
 Koordinaatit: 50.58279°N, 30.48536°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Kiovan alue
Piiri:  Vyšhorodin piiri
Väkiluku (2011):  25 694
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  07300–07304
 
 вишгород.com.ua/ 
 Kaupungin kotisivut (ukrainaksi) 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vyšhorod (ukr. Ви́шгород) on kaupunki Ukrainan Kiovan alueella, 15 kilometriä maan pääkaupungista Kiovasta pohjoiseen. Se sijaitsee Kiovan tekojärven etelälaidalla; kaupungissa on vesivoimala ja sen ohittava Dneprin kanava. Vyšhorod on Kiovan esikaupunki ja samalla Vyšhorodin piirin hallintokeskus. Vuoden 2011 alussa kaupungissa arvioitiin asuvan 25 694 ja koko piirissä 71 639 henkeä.
Kirkko Vyšhorodissa
Vyšhorod on historiallinen paikkakunta, joka mainittiin kronioissa vuoden 946 kohdalla ruhtinatar Olhan asuinpaikkana. Vuonna 1019 pyhät Boris ja Gleb haudattiin paikalliseen Pyhän Basileioksen kirkkoon.
Kaupunkiin johtaa rahtiliikenteen käyttämä sivurata. Maantieyhteyksistä merkittävimpiin kuuluu kantatie Kiovasta kaupunkiin johtava ja siellä Dneprin yli itäpuolelle jatkava maantie P31.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin tiedotussivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi) (vyshgorod.osp-ua.info)
Kaupungissa sijaitsevan historian ja kulttuurin museon sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi)
Koko Vyšhorodin piirin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi) (vysh.gov.ua/)
Kiovan alueen pohjoisosat kattava 1:200 000 topografiakarttalehti v.2006 (jpg) (Arkistoitu – Internet Archive)
Vähäjoki (Paimio)

| Vähäjoki |
| --- | --- |
 Talvista Vähäjoen laaksoa Paimion keskustasta pohjoiseen
Laskupaikka:  Paimionjoki
Maat:  Suomi
Pituus:  10 km
Valuma-alue:  77,6 km²
Vähäjoki on Saaristomereen laskevan Paimionjoen sivujoki Paimiossa Varsinais-Suomessa. Paimionjokeen Paimion keskustassa yhtyvän joen pituus on noin 10 km, ja sen noin 77,6 km² laajuinen valuma-alue ulottuu latvoiltaan Paimion ohella myös viereisten Tarvasjoen ja Marttilan kuntien alueelle. Joen valuma-alueen järvisyys on noin 0,05 % ja valuma-alueesta on peltoa noin 36 %, metsää noin 56% ja suota noin 5 %. Valuma-alueen maisemaa hallitsevat viljelty jokilaakso sekä peltoaukeita ympäröivät kalliomäet.
Aiheesta muualla

Luonto Vähäjoessa ja sen rannoilla Paimion kaupunki. Arkistoitu 14.4.2021. Viitattu 14.4.2021.
Vuoden 1734 laki

Vuoden 1734 lain 250-vuotisjuhlan kunniaksi julkaistu postimerkki.
Vuoden 1734 laki on Ruotsissa vuonna 1734 säädetty yleinen laki eli kodifikaatio, johon koottiin kaikki tärkeimmät siviili-, rikos- ja prosessioikeudelliset säädökset. Sen säätäminen on edelleenkin viimeisin kerta, jolloin Ruotsissa tai siihen vielä tuolloin kuuluneessa Suomessa on suoritettu kaikkia näitä oikeusaloja koskeva lainsäädännön kokonaisuudistus. Alkuperäisestä laista on sekä Ruotsissa että Suomessa enää vain harvat osat voimassa, mutta se on kummassakin maassa vanhin vielä osittain voimassa oleva laki. Muun muassa laki humaliston kasvattamisesta on yhä voimassa, mutta ei käytännössä toteuteta.
Historia

Lain valmisteli komissioni, jonka Kaarle XI asetti 1686 valtiopäivien anomuksesta. Komissionin puheenjohtajana oli hovikansleri, kreivi Erik Lindschöld (k. 1690), sitten kuninkaan neuvos kreivi Nils Gyllenstolpe (k. 1709) sekä hänen jälkeensä vuodesta 1710 alkaen kuninkaan neuvos kreivi Gustaf Cronhjelm. Komissioni sai apua uppsalalaiselta professori Carl Lundiukselta, joka tarkisti komissionin ehdotuksen kielen ja myös sisällön puolesta suurimmaksi osaksi. Lain lopullinen asu oli pääasiallisesti Gronhjelmin tekoa. Lakikomissionin ehdotus esitettiin vuoden 1723 valtiopäiville, mutta se joutui vielä kymmenvuotisen valmistelun alaiseksi komissionissa. Lopullisesti se tarkastettiin vuosien 1731 ja 1734 valtiopäivillä.
Sen jälkeen, kun vuoden 1734 valtiopäivät olivat hyväksyneet lain,  kuningas Fredrik I päätti 23. tammikuuta 1736, että laki oli astuva voimaan saman vuoden syyskuun alussa. Se kumosi keskiajalla säädetyn kuningas Kristofferin maanlain ja kaupunkilain sekä syrjäytti 1600-luvun alusta oikeudessa sovelletun niin sanotun Mooseksen lain  eli eräitä kohtia Raamatusta (katso Puhdasoppisuuden aika Suomessa). Laki oli lopputuloksena kattavasta oikeudellisesta uudistustyöstä, joka oli aloitettu jo Ruotsin suurvaltakaudella ja jota oli jatkettu Suuren Pohjan sodan jälkeen. Lain suomennos Ruotzin waldacunnan laki ilmestyi 1759, ja sen oli suomentanut Samuel Forseen. Suomennoksen kieli oli vanhanaikaista jo ilmestyessään, ja uusi suomennos saatiin vihdoin yli sata vuotta myöhemmin, 1865 Gustaf Cannelinin suomentamana.
Lain osat

Aikaisempien lakien tapaan vuoden 1734 laki jakautui pääosiin, joista käytettiin nimitystä kaari. Kaaria oli yhdeksän: naimiskaari, perintökaari, maakaari, rakennuskaari, kauppakaari, rikoskaari, rangaistuskaari, ulosottokaari ja oikeudenkäymiskaari. Laki ei sisältynyt kuninkaankaarta sen vuoksi, että vapaudenajan perustuslait, hallitusmuoto ja valtiopäiväjärjestys oli jo vähän aikaisemmin vahvistettu.
Vuoden 1734 lain naimiskaaren mukaan oli naimaton nainen naittajan alainen iästään huolimatta, kun taas naimisissa olevan naisen holhoojana oli hänen miehensä. Avioero myönnettiin ainoastaan aviorikoksen johdosta. Aatelismiehen ja talonpojan poika peri kaksinkertaisen perinnön tyttäreen nähden, kun taas pappien ja porvarien pojat perivät yhtä paljon kuin sisarensa. Kuolemanrangaistusta voitiin koventaa teilaukseksi miehille ja roviollapoltoksi naisille. Edelleen voitiin tuomita maanpakoon ja mieshenkilö raippa- ja naishenkilö vitsarangaistukseen. Vankilarangaistus oli tavallisesti vesileipävankeutta.
Lain periaatteet avioliiton vaikutuksesta varallisuusoikeuteen, naimaoikeudesta ynnä muista olivat peräisin keskiaikaisista kansantavoista, säännökset avioliiton vaikutuksesta henkilöoikeuteen ovat osaksi keskiaikaista kanoonista kirkon oikeutta, osaksi ilmauksia uskonpuhdistajain mielipiteistä. Testamenttioikeus ja prosessioikeus olivat myös saaneet paljon vaikutteita kanoonisesta oikeudesta. Vuoden 1734 laki jätti niukkoine määräyksineen tuomioistuimille suuren vapauden.
Laki antoi sitä tulkitsevalle tuomarille laajan harkintavallan, sillä sen mielestä hyvä ja älykäs tuomari on parempi kuin hyvä laki, sillä hän voi asetella kaikki kohtuuden mukaan, mutta missä paha ja väärä tuomari on, siinä ei auta hyvä laki mitään, sillä hän vääntää ja vääristelee sitä oman mielensä mukaan. Sama katsantokanta ilmeni myös lakiin liitetystä tuomarinohjeesta; Yhteisen kansan hyöty on paras laki; ja sen tähden mikä havaitaan yhteiselle kansalle hyödylliseksi, se pidettäköön lakina, vaikka säädetyn lain sanat näyttäisivätkin toisin käskevän.
Voimassaolo

Vuonna 1809 Porvoon valtiopäivillä päätettiin, että laki oli oleva edelleen voimassa Suomen suuriruhtinaskunnassa.
Nykyisinkin laista ovat yhä voimassa sekä Suomessa että Ruotsissa jotkin kauppa- ja rakennuskaaren säännökset, jotka tosin yhteiskunnallisen kehityksen ja uudemman lainsäädännön vuoksi ovat jo jääneet vähämerkityksisiksi. Näistä kauppakaari tosin sisältää edelleenkin lukuisia alkuperäisiä pykäliä, jotka ovat tänäkin päivänä käytössä olevaa lainsäädäntöä. Suomessa myös oikeudenkäymiskaari on yhä voimassa alaa koskevien säännösten runkona, joskin melkein kaikki sen säännökset on vähitellen muutettu useissa osittaisuudistuksissa. Esimerkiksi käräjäoikeuksien perustaminen aikaisempien raastuvan- ja kihlakunnanoikeuksien tilalle vuonna 1993 merkitsi siihen varsin suuria muutoksia, mutta silloinkaan kaaren tilalle ei säädetty kokonaan uutta lakia, vaan muutettiin vain monet sen pykälät tai kokonaiset luvut toisin kuuluviksi. Alkuperäisistä säännöksistä oikeudenkäymiskaaressa on edelleenkin voimassa mm. tuomarinvalan kaavaa koskeva pykälä. Ruotsissa sitä vastoin säädettiin kokonaan uusi oikeudenkäymiskaari vuonna 1948.
Laki vai kaari

Varsinkin Ruotsissa mutta jonkin verran Suomessakin on kaari (balk) -nimitystä myöhemminkin käytetty joidenkin keskeisten lakien nimissä. Nimityksellä ei ole erityistä juridista merkitystä, mutta sillä on haluttu ilmaista, että vaikka kysymys ei ole perustuslaista, on kyseessä merkitykseltään keskeinen laki, johon on koottu tiettyä oikeusalaa koskevat säännökset.
Kumotut osat

Ruotsissa ovat vielä osittain voimassa rakennuskaari ja kauppakaari.
Suomessa on nykyisin voimassa vuoden 1965 perintökaari (40/65) ja vuoden 1995 maakaari (140/95), jotka kumosivat samannimiset vuoden 1734 lain kaaret. Muista kaarista naimiskaaren kumosi vuoden 1929 avioliittolaki (234/29), rikoskaaren sekä rangaistusten täytäntöönpanosta säätäneen rangaistuskaaren vuoden 1889 Suomen rikoslaki (39/1889)  ja siihen liittynyt asetus rangaistusten täytäntöönpanosta (39A/1889) sekä ulosottokaaren vuoden 1895 ulosottolaki (37/1895). Ulosottolakia uudistettaessa vuonna 2007 uuden lain nimeksi tuli jälleen ulosottokaari (705/2007) .
Kirjallisuutta

Ruotzin waldakunnan laki, hywäxi luettu ja wastan otettu herrain-päivillä, wuonna 1734. Suomexi käätty. Ensin pränttiin annettu Georg Saloniuxelda, k. Turun how-rätin actuariuxelda; waan nyt wasta-uudesta ylitzekatzottu ja moninaisesti parattu Matthias Caloniuxelda, lain-opin professorilda Turusa. Turusa : präntätty J. C. Frenckellin ja Pojan kirjan-präntisä 1822 (Teos Doriassa)
Ruotzin waldacunnan laki: hywäxi luettu ja wastan otettu herrain päiwillä wuonna 1734. WSOY 1984 ISBN 951-0-12473-7
Hannu Tapani Klami : Tutkimuksia vuoden 1734 lain taustasta ja tulkinnasta. Turun yliopiston yksityisoikeuden laitoksen julkaisuja, Sarja A; 34. Turku 1981
Heikki Ylikangas : Suomalaisen Sven Leijonmarckin osuus vuoden 1734 lain naimiskaaren laadinnassa: Kaaren tärkeimpien säännöstöjen muokkautuminen 1689-1694, väitöskirja. Suomen historiallinen seura, Helsinki 1967
Juhlajulkaisu 1734 vuoden lain muistoksi joulukuun 13 päivänä 1934 valtakunnan säätyjen päätöksen 200-vuotispäivänä, osa 4; toimittaneet Ruotsin ja Suomen lakimiehet. Suomen lainopillinen yhdistys, jakaja, Helsinki 1934
Aiheesta muualla

Agricola-historiasivut: Ruotsin valtakunnan vuoden 1734 laki
Lain vielä voimassa olevat kaaret Finlexissä
Tilda Vuori

| Tilda Vuori |
| --- | --- |
 Tilda Vuori miehensä Kaarlo Vuoren valokuvaamana.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. kesäkuuta 1869 Kuopio
Kuollut: 30. maaliskuuta 1922 (52 vuotta) Kotka
Tilda Vuori (o.s. Matilda Blom; 15. kesäkuuta 1869 Kuopio – 30. maaliskuuta 1922 Kotka) oli suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja sekä Tampereen Työväen Teatterin toiminnan vakiinnuttanut johtaja. Teatterioppinsa hän hankki ulkomaisilla opintomatkoilla sekä toimimalla useiden teatterien ohjaaja-näyttelijänä ja johtajana. Uransa aikana hän ohjasi useita suomalaisia sekä ulkomaisia klassikoita ja tulkitsi naispääosia, kuten Kamelianaisen Marqueretan. Vuoren puoliso oli kuvataiteilija Kaarlo Vuori. Hänellä oli yksi poika.
Uran alku

Tilda Vuoren näyttelijäura alkoi vuonna 1888 Viipurissa Aspegrenien Suomalaisessa Kansanteatterissa nimellä Tilda Raitio. Ennen teatteriuraansa hän oli toiminut kauppa-apulaisena. Vuori kuului Ida Aalbergin lähipiiriin, mutta Aalberg ei juuri opastanut nuoria näyttelijöitä. Vuoren nuoruusajan rooleihin kuului muun muassa Kamelianaisen Marquereta, jota hän näytteli vielä viisikymppisenäkin. Ennen kauttaan Tampereen Työväen Teatterissa hän työskenteli näyttelijänä Suomalaisessa Kansanteatterissa, Uudessa Teatterissa, Maaseututeatterissa ja Tampereen Teatterissa yhteensä yli kymmenen vuotta.
Vuodet TTT:ssa

Vuosina 1906–1917 Vuori työskenteli Tampereen Työväen Teatterin johtajana. Hänen kykyjään epäiltiin, mutta hän onnistui vakiinnuttamaan TTT:n toiminnan kestävälle pohjalle. Hänen kaudellaan TTT palkkasi ensimmäiset ammattinäyttelijänsä. Hän aloitti TTT:ssa myös iltanäyttelijöiden pitkäjännitteisen kouluttamisen. Ohjaajana ja kouluttajana hän oli ankara ja määrätietoinen. TTT:ssa Vuori paitsi johti ja ohjasi myös näytteli naispääosia. Näytelmävalinnoissaan hän suosi kirjallisuusklassikoita, kuten Aleksis Kiven Nummisuutarit. Hän otti ohjelmistoon myös yhteiskunnallisia näytelmiä, kuten Minna Canthin Kovan onnen lapsia. Johannes Linnankosken Laulu tulipunaisesta kukasta oli aikansa sensaatio, josta tuli yleisömenestys TTT:ssa vuonna 1916. Tampereen Työväenopiston johtaja J. A. Pärnänen hyökkäsi Vuorta vastaan 1915 Tampereen Sanomissa. Syntyneessä sanasodassa Vuori joutui puolustamaan taiteellista linjaansa. Samoihin aikoihin TTT:n talous kääntyi jälleen tappiolliseksi.
Kotkan kausi

Vuonna 1917 Vuori aloitti Turun Työväen Teatterin johtajana, josta hän erosi Suomen sisällissodan keväänä 1918. Vuori siirtyi Kuopion Teatterin kautta Kotkaan, jossa hän toimi viimeiset vuotensa Kotkan Näyttämön johtajana. Hän ohjasi muun muassa Leo Tolstoin näytelmän Ylösnousemus sekä yleisön pyynnöstä näytelmän Pohjalaisia, jonka uusi toteutustapa sai katsojilta kiitosta. Vuoren viimeinen työ oli Johannes Linnankosken Ikuinen taistelu, joka menestyi niin kaupallisesti kuin taiteellisestikin.
Yksityiselämä

Tilda Vuori oli aviossa kuvataiteilija Kaarlo Vuoren kanssa vuodesta 1900. Pariskunnalle syntyi poika Veijo vuonna 1903. Kaarlo Vuori menehtyi aivohalvaukseen kesäkuussa 1914. Tilda Vuori kuoli maksasyöpään kahdeksan vuotta myöhemmin, mutta intohimo teatteriin piti hänet poissa sairasvuoteelta aivan viimeisiin hetkiin saakka.
Aiheesta muualla

Tilda Vuori loi vahvan pohjan Tampereen Työväen Teatterille. Tampereen yliopisto.
Rajala, Panu: / Vuori, Tilda (1869–1922). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 5.8.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kuvataiteilijamatrikkeli.fi
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Vähäkangas

Ylivieskan lentokentän lennonjohtorakennus.
Vähäkangas on Ylivieskan kaupungissa sijaitseva kylä ja taajama. Se sijaitsee seitsemän kilometrin päästä keskustasta itä-kaakkoon. Vuoden 2011 lopussa taajaman alueella asui 258 asukasta.
Vähäkankaalla sijaitsee vuonna 1982 valmistunut Ylivieskan lentokenttä, jolla aiemmin on ollut reittiliikennettäkin.
Kirjallisuutta

Riippa, Linnea: Vähäkankaan kylähistoriikki. Ylivieska: Ylivieskan kulttuurilautakunta, 1978. ISBN 951-9494-45-6.
Nikke Pärmi

| Nikke Pärmi |
| --- | --- |
 Nikke Pärmi noin vuonna 1923.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Nikolai Pärmini (alkup. nimi)
Syntynyt: 9. toukokuuta 1887 Alahärmä
Kuollut: 17. lokakuuta 1957 (70 vuotta) Kuopio
Kansalaisuus:  Suomi
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Saksa, Suomi
Palvelusvuodet:  Saksa: 1916–1917 Suomen puolustusvoimat 1918–1937, 1939–1944 Suojeluskuntajärjestö: 1937–1939
Komentajuudet:  Kuopion suojeluskunta 1937–1939 Pohjolan suojeluskuntapiiri 1939–1940 Pohjois-Savon suojeluskuntapiiri 1940–1941 Erillinen pataljoona 21 1941–1942 Kuopion suojeluskunta 1942–1944
Taistelut ja sodat:  Saksa: ensimmäinen maailmansota Suomi: Suomen sisällissota, talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  Saksa: Hilfsgruppenführer Suomi: jääkärieverstiluutnantti
Nikke Pärmi (alkujaan Nikolai Pärmini, 9. toukokuuta 1887 Alahärmä – 17. lokakuuta 1957 Kuopio) oli jääkärieverstiluutnantti ja suojeluskuntaupseeri. Tunnetuksi Pärmi tuli toimiessaan vangeista kootun Erillinen pataljoona 21:n komentajana jatkosodassa.
Perhetausta

Pärmi syntyi Alahärmän Vakkurin kylässä. Hänen vanhempansa olivat itsellinen talonpoika Jaakko Juhonpoika Pärmini (ent. Kukkola) ja Kaisa Kaapontytär Lahti (o.s. Stråka). Vuosisadan alussa Pärminien sukunimi lyhennettiin muotoon Pärmi. Nikke Pärmi vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Anni Petronella Lönngrenin kanssa ja heille syntyi tytär vuonna 1923. Myös Pärmin veli, sisällissodassa 1918 kaatunut Johannes Pärmi oli jääkäri.
Nuoruusvuodet ja  opinnot

Pärmi kävi isänsä johtamaa kiertokoulua. Railakasta elämää viettänyt nuorukainen joutui vankilaan maaliskuussa 1906, kun hänelle langetettiin Härmän käräjillä 10 päivän tuomio juopumuksesta, ampumisesta, meluamisesta ja hurjasta ajosta. Pärmi istui rangaistuksensa Vaasan vankilassa. Vapauduttuaan Pärmi puukotti saman vuoden joulukuussa miehen hengiltä, ja sai kolmen vuoden vankilatuomion "taposta ilman tappamisen aikomusta". Rangaistuksensa Pärmi kärsi jälleen Vaasan vankilassa.
Vapauduttuaan vankilasta Pärmi suoritti kansakoulun ja sai päästötodistuksen 25-vuotiaana vuonna 1913. Seuraavana vuonna hän suoritti Vaasassa Suomen kauppakoulujen 1. luokan oppikurssia vastaavan liikemies- ja kirjanpitokurssin. Myöhemmin hän suoritti yksityisesti viidennen luokan Hämeenlinnan suomalaisessa yhteiskoulussa vuonna 1923 ja sai keskikoulun päästötodistuksen.
Sotilasurallaan Pärmi kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1927 sekä taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1929.
Jääkärikoulutus ja Suomen sisällissota

Pärmi työskenteli työnjohtajana Kimon ruukilla ja vöyriläisen Helläsin puutavaraliikkeen metsä- ja uittotöissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 11. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja rannikkoasemissa Riianlahdella sekä talvitaisteluihin Aa-joella.
Pärmi kirjoitti palvelussopimuksen Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja hänet kiinnitettiin Suomen valkoiseen armeijaan vänrikin vakanssilla. Suomeen hän palasi takaisin 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana Vaasaan. Vaasassa hänet komennettiin Suomen sisällissotaan  Valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa joukkueenjohtajana sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Säiniöllä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Pärmi määrättiin aluksi joukkueenjohtajaksi armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä muodostettuun Kaartin jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin elokuussa 1918 alkaen täydennyskomppanian päälliköksi ja lokakuussa 1918 alkaen aliupseerikoulun johtajaksi, sekä heinäkuussa 1919 jääkäriprikaatin polkupyöräosastoon.
Pärmi oli touko-elokuussa 1920 komennettuna Helsingin paikallispataljoonan työkomppanian päälliköksi.
Toukokuusta 1921 alkaen Pärmi toimi Kajaanin sissipataljoonan 2. komppanian päällikkönä. Toukokuussa 1923 hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi Pohjanmaan jääkäripataljoonaan, ja syyskuussa 1933 edelleen Pohjois-Savon rykmenttiin 6. komppanian päälliköksi. Rykmentti tunnettiin myöhemmin nimellä Pohjan rykmentti. Rykmentissä hänet määrättiin toukokuun alusta 1936 alkaen pataljoonankomentajan apulaiseksi.
Pärmi erosi armeijasta täytettyään 50 vuotta ja siirtyi eläkkeelle eroamisiän perusteella 9. toukokuuta 1937. Sotilasuraansa Pärmi ei lopettanut kokonaan armeijasta eronsa jälkeen, vaan liittyi Suojeluskuntajärjestöön, jossa hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Kuopion suojeluskuntaan. Tässä tehtävässä hän palveli aina talvisotaan saakka.