stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emmi (laulaja)

| Emmi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Emmi Kangasjärvi
Syntynyt: 10. lokakuuta 1979 (ikä 45) Vilppula
Ammatti:  laulaja, kitaristi, lauluntekijä
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Tyylilajit:  pop, rock
Soittimet:  kitara
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Emmi (oikealta nimeltään Emmi Kangasjärvi, s. 10. lokakuuta 1979 Vilppula) on suomalainen laulaja-lauluntekijä ja muusikko.
Hän tuli tunnetuksi singlellään ”Breakable”, joka julkaistiin helmikuussa 2001. Singlestä tehtiin kansainväliseen levitykseen video, jonka ohjasi Taku Kaskela. Toukokuussa 2001 ilmestyi hänen toinen singlensä ”Crashing Down” ja esikoisalbumi Solitary Motions.  ”Crashing Down” oli vuonna 2001 radioasema NRJ:n eniten soittama kappale.[lähde? ] Levyn nimikappale ”Solitary Motions” soi myös radioissa. Emmi oli myös ehdokkaana parhaaksi pohjoismaiseksi esiintyjäksi MTV Europe Music Awardsissa vuonna 2001. Parhaaksi pohjoismaiseksi esiintyjäksi valittiin kuitenkin tanskalainen Safri Duo.
Lokakuussa 2002 ilmestyi Emmin toinen albumi No Nothing, jonka tunnetuimmat kappaleet ovat ”Dancing Thru The Stars” ja ”Stay”. Vuonna 2003 ilmestyi albumin kansainvälinen painos, jossa kappaleet ovat eri järjestyksessä kuin suomalaisessa painoksessa. Kansainvälisessä painoksessa on mukana kaksi uutta kappaletta, ”Into The World” ja ”World Is Crazy”, mutta suomalaisen version ”Toss Me Down” puuttuu kansainvälisestä painoksesta.
Emmin kolmas albumi Can Full of Joy ilmestyi syksyllä 2005. Albumilta julkaistiin mm. single ”What Do You Want From Me?”, ja video tehtiin poikkeuksellisesti levyn nimibiisistä ”Can Full of Joy”.
Emmin neljäs albumi The Invite julkaistiin 30. syyskuuta 2009, levyn nimikappaleesta ”The Invite” julkaistiin myös video, jonka ohjasi Juha Lankinen.
Emmin debyytin jälkeisten kolmen albumin menestys oli esikoislevyä vaatimattomampaa. Emmiltä ei ole tullut uutta musiikkia vuoden 2009 jälkeen ja hän on vetäytynyt julkisuudesta.
Diskografia > Singlet

”Breakable” (helmikuu 2001)
”Crashing Down” (toukokuu 2001)
”Green Car” (heinäkuu 2001)
”Solitary Motions” (marraskuu 2001)
”Butterfly” (promo, 2002)
”Dancing thru the Stars” (lokakuu 2002)
”Stay” (promo, 2002)
”Into the World” (promo, 2003)
”Eileen” (toukokuu 2005)
”What Do You Want From Me?” (elokuu 2005)
”Chaos Expo” (promo, helmikuu 2009)
”So Noticed” (promo, huhtikuu 2009)
Diskografia > Albumit

Solitary Motions (2001)
No Nothing (2002)
No Nothing (2003, kansainvälinen painos)
Can full of joy (2005)
The Invite (2009)
Aiheesta muualla

Emmi Myspacessa (englanniksi)
Emmi Kangasjärvi - Fono-äänitetietokanta
Lauri Apala

Lauri Kustaa Sulo Apala (11. heinäkuuta 1891 Kalvola – 24. tammikuuta 1944 Hämeenlinna) oli suomalainen toimittaja.
Lauri Apala pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan klassillisesta lyseosta vuonna 1910 ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1914. Hän oli harjoittelijana ja kesätoimittajana Uudessa Suomettaressa ja Suomen Tietotoimistossa ja Heinolan Lehden toimittajana ja samalla Pohjoismaiden Yhdyspankin virkailijana vuosina 1916–1918. Apala työskenteli Hämeen toimitussihteerinä vuosina 1920–1923 ja sen jälkeen lehden päätoimittajana aina kuolemaansa saakka.
Edistyspuoluelainen kuului Kalvolan kunnanvaltuustoon ja toimi Hämeenlinnan Kansallisen Edistysseuran puheenjohtajana. Hän oli neljästi presidentin valitsijamiehenä ja on julkaissut tilastollisia, taloudellisia ja filosofisia tutkielmia.
Filippiinien ilmavoimat

| Filippiinien ilmavoimat Hukbong Himpapawid ng Pilipinas Fuerza Aérea de Filipinas |
| --- | --- |
  Konetunnukset 

Toiminnassa:  1947–
Valtio:  Filippiinit
Rooli:  ilmavoimat
Osa joukkoa:  Filippiinien asevoimat
Filippiinien ilmavoimat vastaa Filippiinien ilmapuolustuksesta. Ilmavoimat kuuluu Filippiinien asevoimiin. Ilmavoimat perustettiin 1. heinäkuuta 1947 Filippiinien armeijan lentojoukoista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filippiinien ilmavoimat Wikimedia Commonsissa
Filippiinien kansalliskirjasto

| Filippiinien kansalliskirjasto>  National Library of the Philippines Pambansang Aklatan ng Pilipinas |
| --- | --- |
 Filippiinien kansalliskirjaston rakennus (vuonna 2008).
Osoite:  Teodoro M. Kalaw Street, Ermita, Manila 1000, Filippiinit
Sijainti:  Manila, Filippiinit
Koordinaatit:  14.5816°N, 120.9792°E
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Filippiinien kansalliskirjasto (engl.  National Library of the Philippines, filipinoksi Pambansang Aklatan ng Pilipinas) on Manilan kaupungissa toimiva Filippiinien kansalliskirjasto.
Kansalliskirjaston perustana on 12. elokuuta 1887 Manilaan perustettu Filippiinien kuninkaallinen museo-kirjasto (Royal Museo-Biblioteca de Filipinas). Maaliskuussa 1901 annettu asetus loi pohjan maan yleisille kirjastoille. Kesäkuussa 1908 perustettiin Philippine Public Library, joka uudelleennimettiin seuraavana vuonna (Philippine Library). Tammikuun 31. päivänä 1918 Tämä kirjasto yhdistettiin kahden muun viraston kanssa (Executive Bureau’s Division of Archives, Patents, Copyrights and Trademarks, ja Law Library of the Philippine Assembly), ja näin syntyi Filippiinien kirjasto- ja museolaitos (Philippine Library and Museum, PLM). Vuosikymmen myöhemmin (7. joulukuuta 1928) PLM jaettiin kansalliskirjastoksi ja kansallismuseoksi (National Library ja National Museum). Vuonna 1947 kansalliskirjasto uudelleenorganisoitiin ja sai nimekseen Bureau of Public Libraries. Tämä virasto uudelleennimettiin 18. kesäkuuta 1964 jälleen kansalliskirjastoksi (The National Library). Ja 13. toukokuuta 2010 se uudelleennimettiin Filippiinien kansalliskirjastoksi (the National Library of the Philippines).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filippiinien kansalliskirjasto Wikimedia Commonsissa
IFLA World Report - Philippines (The International Federation of Library Associations and Institutions) (englanniksi) (ifla-world-report.org)
Lauri Arlo

Lauri Arlo (vuoteen 1936 Blomberg, 28. kesäkuuta 1908 Terijoki – 15. marraskuuta 1989 Lappeenranta) oli suomalainen toimittaja.
Arlo kävi seitsemän luokkaa oppikoulua ja toimi eri lehtien kirjeenvaihtajana. Hän aloitti Viipurissa ilmestyneen sanomalehti Karjalan palveluksessa vuonna 1933 ja siirtyi seuraavana vuonna Haminan Lehden toimitussihteeriksi. Vuodesta 1937 Arlo työskenteli Suomen tietotoimistossa ja vuodesta 1943 Etelä-Suomen päätoimittajana Kotkassa.
Arlo siirtyi vuonna 1946 Lappeenrantaan Savo-Karjalan toimittajaksi. Sen lopetettua hänestä tuli vuonna 1955 Karjalan toimitussihteeri ja vuonna 1958 päätoimittaja. Arlo kehitti kuolemassa olleesta päivälehdestä karjalaisen heimolehden.
Kokoomuslainen Arlo kuului Kotkassa kaupunginvaltuustoon ja toimi Lappeenrannassa eri kansalaisjärjestöissä.
Emmi Fock

Emmi Fock (21. syyskuuta 1898 Leipzig, Saksa − 22. joulukuuta 1983 Turku) oli Suomessa työskennellyt saksalaissyntyinen muoto- ja muotikuvaaja, joka luetaan valokuvauksen uuden suunnan edustajiin Suomessa 1920-luvulla.
Fock perusti vuonna 1922 Turun Linnankadulle Atelier Irmelin -nimisen kuvaamon. Hän työskenteli kuvaamossa ateljeekuvaajana aina vuoteen 1966 saakka. Hänen kuvausalanaan olivat henkilökuvaus, mainoskuvaus ja valokuvataide. Hän oli erikoistunut muoto- ja muotikuvaukseen, alastonkuvaukseen ja tanssikuvaukseen. Fock seurasi alansa kansainvälisiä virtauksia ja osallistui näyttelyihin Suomen ulkopuolella 1920−1930-luvuilla alastonmallikuvillaan. Hän sai useita palkintoja ja kunniamainintoja valokuvanäyttelyissä ja kilpailuissa muun muassa Japanissa, Yhdysvalloissa ja Saksassa.
Henkilöhistoria

Emmi Fock syntyi 21. syyskuuta 1898 Leipzigissa Saksassa. Kutsumanimeltä Emmi, alun perin Emma (toinen nimi Elisabeth o.s. Jaeckel, ent. Heldt). Hänen vanhempansa olivat saksalaisia ja muuttivat perheen isän perässä eri puolille Europpaa. Emmi Fockin perhe oli muuttanut Saksasta Turkuun aivan 1900-luvun alussa. Perhe joutui poistumaan maasta sodan vuoksi 1914–1919. Hän jäi valokuvausoppiin Saksaan ja palasi Maarianhaminan kautta vasta vuonna 1922 Turkuun. Asuinpaikkoina olivat Turku 1905–1915, Köln Saksa 1915–1917, Breslau Saksa 1917–1919, Maarianhamina 1919–1920, Tukholma Ruotsi 1920–1922, Turku 1922–1943, Ruotsi 1943–1952, Turku 1952–.
Fock aloitti valokuvausharrastuksen 1910-luvulla. Kävi talouskoulun ja opiskeli samanaikaisesti Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa maalausta Victor Westerholmin opastuksella 1913–1914. Hän kouluttautui valokuvaajan ammattiin työskennellen vuosina 1915–1921 useissa kuvaamoissa Saksassa, Tukholmassa ja Maarianhaminassa. Valokuvaajan koulutuksen hän sai Kölnin taidekoulussa. Fock sai Breslaussa Saksassa oppia valokuvaaja Joseph Wallinalta. Ahvenanmaalla oleskellessaan sai oppia Maarinahaminan ateljeissa. Hän oli Tukholmassa opissa Andréns eftr. valokuvaaja Jean Högstedtillä 1920-1922. Opintomatkan Saksaan Fock teki vuonna 1928.
Ennen omaa ateljeetaan Fock toimi negatiivi- ja positiivikorjaajana Saksassa Kölnissä Photographisches Atelier Strausissa, 1915–1917 sekä Breslaussa positiiviretusoijana Franz Harteltin työpajassa 1917–1918 ja positiivikorjaajana ja esitteiden ja julisteiden tekijänä Ateljee E. Walslebenillä 1918–1919. Hän palasi Suomeen työskennellen ensin Atelier Heliosilla Maarianhaminassa 1919–1920.
Avioiduttuaan 1923 saksalaisen Albert Heldtin kanssa hän ei jättänyt omaa ammattiaan. Vuonna 1931 hän erosi Heldtistä ja solmi seuraavana vuonna avioliiton suomenruotsalaisen aatelissuvun vesan Torsten Fockin kanssa.
Hän perusti 1922 Turkuun pääasiassa turkulaisten seurapiirien muotokuvaukseen erikoistuneen Atelier Irmelinin. Hän aloitti valokuvauksen Turussa kotiosoitteessaan (elinkeinoilmoitus 1922) ja oli yksi Oy Foto AB:n perustajia 1923 (muita olivat Mauno Rainto ja Victor Wahlström). Fock oli Atelier Irmelin Turku -liikkeen osaomistaja ja liikkeenhoitaja vuosina 1922–1943, myöhemmin Irmelinin pääkuvaaja ja taiteellinen johtaja 1952–1966. Emmi Fock harjoitti yritystoimintaa vuoteen 1943, jolloin hän myi osakkeensa ja lähti Ruotsiin. Kuitenkin hän palasi pääkuvaajaksi ja taiteelliseksi johtajaksi Irmeliniin 1952. Fock työskenteli kuvaamossa aina vuoteen 1966 saakka, jolloin hän jäi eläkkeelle 1966.
Emmanuel Joseph Sieyès

| Emmanuel Joseph Sieyès |
| --- | --- |
 Emmanuel Joseph Sieyès, Jacques-Louis Davidin maalaama muotokuva vuodelta 1817.
Yhteishyvän valiokunnan jäsen
 5. maaliskuuta – 3. heinäkuuta 1795 2. elokuuta – 4. marraskuuta 1795  
Ranskan direktori
 9. kesäkuuta – 10. marraskuuta 1799  
Ranskan konsuli
 10. marraskuuta – 25. joulukuuta 1799  
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. toukokuuta 1748 Fréjus, Ranska
Kuollut: 20. kesäkuuta 1836 (88 vuotta) Pariisi, Ranska
Tiedot
 Nimikirjoitus
Emmanuel Joseph Sieyès (ransk. [sjejɛs]) (3. toukokuuta 1748 Fréjus – 20. kesäkuuta 1836 Pariisi) oli ranskalainen kirkonmies, poliitikko ja poliittinen kirjailija. Hänen vuonna 1789 julkaisemansa pamfletti Mikä on kolmas sääty? vaikutti Ranskan suuren vallankumouksen puhkeamiseen. Hän osallistui myös poliittisena vaikuttajana vallankumouksen jälkeisiin tapahtumiin. Sieyès auttoi Napoleon Bonapartea kaappaamaan vallan marraskuussa 1799 ja toimi sen jälkeen konsulaatin jäsenenä.
Elämä > Ennen vallankumousta

Sieyèsin isä oli Fréjusin kaupungin notaari. Varhaisimman koulutuksensa Sieyès Draguignanin jesuiittakoulussa. Hän opiskeli teologiaa vuodesta 1765 pariisilaisessa Saint-Sulpicen pappisseminaarissa ja myöhemmin Sorbonnen yliopistossa, josta hän valmistui papiksi vuonna 1773. Hänestä tuli vuonna 1775 Tréguierin piispan Jean-Baptiste-Joseph de Lubersacin sihteeri ja 1778 paikallisen tuomiokapitulin kaniikki. Sieyès siirtyi vuonna 1780 de Lubersacin mukana Chartresiin, jossa hänestä tuli hiippakunnan ylivikaari ja 1788 kansleri. Aateliton syntyperä rajoitti hänen mahdollisuuksiaan urakehitykseen, mikä lisäsi hänen katkeruuttaan aatelistoa kohtaan. Hänen mielenkiintonsa alkoi pian siirtyä politiikkaan, ja hänet valittiin vuonna 1787 papiston edustajana Orléanais’n maakunnan säätykokoukseen.
Elämä > Vuoden 1789 säätykokous

Kun Ranskan säätyjen yleiskokous vuonna 1788 ilmoitettiin kutsuttavaksi koolle, Sieyès julkaisi samana vuonna poliittiset pamfletit Vues sur les moyens d’exécution dont les representants de la France pourront disposer en 1789 ja Essai sur les priviléges, ja esitti niissä ohjelman yhteiskunnallisista uudistuksista, joita säätyjen yleiskokouksen tulisi toteuttaa. Huomattavasti vaikutusvaltaisemmaksi muodostui kuitenkin Sieyèsin tammikuussa 1789 julkaisema kolmas pamfletti Qu’est-ce que le tiers état? (Mikä on kolmas sääty?), jolla hän osallistui säätykokouksen järjestämistavasta käytyyn julkiseen keskusteluun. Siinä hän esitti, että niin sanottu kolmas sääty ensisijaisesti muodosti Ranskan kansakunnan ja että sille kuului oikeus perustuslain säätämiseen. Pamfletti herätti Ranskassa suuren innostuksen ja Sieyès valittiin Pariisista kolmannen säädyn edustajaksi valtiopäiville, jotka kokoontuivat 5. toukokuuta 1789. Juuri hänen aloitteestaan kolmannen säädyn edustajat julistautuivat 17. kesäkuuta kansalliskokoukseksi. Sieyès vaikutti myös pallohuoneen valan vannomiseen kolme päivää myöhemmin ja rohkaisi kolmannen säädyn edustajia uhmaamaan kuningas Ludvig XVI:tta kesäkuun 23. päivän kokoontumisessa, mikä merkitsi vallankumouksen käynnistymistä. Seuraavien kuukausien aikana kansalliskokous lakkautti feodalismin ja poisti suuren osan kuninkaan valtaoikeuksista.
Elämä > Ensimmäinen tasavalta

Sieyès oli yksi näkyvimpiä poliitikkoja vuosina 1789–1791 toimineessa perustuslakia säätävässä kansalliskokouksessa. Perustuslakikomitean jäsenenä hän osallistui Ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistuksen valmisteluun sekä laati suunnitelman Ranskan jakamisesta departementteihin. Kesäkuussa 1790 hän oli kaksi viikkoa kansalliskokouksen puhemiehenä. Vaalien äänioikeus säädettiin omaisuuteen perustuvaksi Sieyèsin ehdotuksen mukaisesti: hänen mukaansa kansalaiset voitiin jakaa omaisuuden määrän perusteella ”aktiivisiin” ja ”passiivisiin”, mikä tosiasiassa varmisti johtavan aseman nimenomaan porvaristolle. Sieyèsiä arvostettiin yhteiskuntateoreetikkona, mutta hänen huonot puhujantaitonsa vähensivät myöhemmin hänen vaikutustaan Ranskan politiikassa. Hänet valittiin vuonna 1792 Sarthen edustajana uuteen kansalliskonventtiin, jossa hän äänesti tammikuussa 1793 enemmistön mukana kuningas Ludvig XVI:n kuolemantuomion puolesta, joskin vastentahtoisesti. Jyrkkien jakobiinien kaapattua vallan kesällä 1793 Sieyès vetäytyi politiikasta ja säilytti henkensä terrorin aikana. Hän kommentoi myöhemmin toimintaansa tänä aikana lakonisilla sanoilla ”J’ai vécu” (”Jäin henkiin”).
Robespierren kukistumisen jälkeen Sieyès palasi Ranskan politiikan eturiviin. Hän toimi vuonna 1795 kahdesti yhteishyvän valiokunnan jäsenenä, maaliskuusta heinäkuuhun sekä elokuusta marraskuuhun, ja oli kansalliskonventin puhemiehenä kaksi viikkoa huhti–toukokuussa. Hän osallistui neuvotteluihin ulkovaltojen kanssa pyrkien edistämään Ranskan laajentumista. Hän laati vallanjakoon perustuneen esityksen Ranskan uudeksi perustuslaiksi, mutta Kansalliskonventti ei hyväksynyt sitä. Uuden perustuslain astuttua voimaan Sieyès valittiin lokakuussa 1795 uuteen viidensadan neuvostoon. Sen sijaan hän kieltäytyi tässä vaiheessa jäsenyydestä direktoriohallituksessa ja hänelle tarjotusta ulkoministerin tehtävästä. Hän oli kuukauden ajan viidensadan neuvoston puhemiehenä marras–joulukuussa 1797. Toukokuussa 1798 hänet nimitettiin Ranskan lähettilääksi Berliiniin.
Elämä > Napoleonin aika ja viimeiset vuodet

Toukokuussa 1799 Sieyès valittiin toimeenpanovaltaa käyttäneeseen viisijäseniseen direktorioon Jean-François Rewbellin tilalle ja hän aloitti tehtävässä 9. kesäkuuta. Syyskuuhun saakka hän oli myös direktorion puheenjohtaja. Hän kannatti kuitenkin hallitusvallan voimistamista ja osallistui kenraali Napoleon Bonaparten, Joseph Fouchén ja Charles Maurice de Talleyrandin sotilasvallankaappaukseen 18. brumaire-kuuta (9. marraskuuta) 1799. Kaappauksen seurauksena direktorio syöstiin vallasta ja sen tilalle perustettiin konsulihallinto, jossa Bonaparte, Sieyès ja Pierre-Roger Ducos nimitettiin ensimmäisiksi konsuleiksi. Sieyès luonnosteli neljän vuoden takaisen suunnitelmansa pohjalta uuden perustuslain, jonka tarkoituksena oli tasata valta konsulien kesken. Napoleon kuitenkin muutti sitä ja teki itsestään ensimmäisen konsulin eli Ranskan todellisen johtajan, jolloin Sieyès menetti vaikutusvaltansa. Sieyès ja Ducos joutuivat vetäytymään konsulin tehtävistä 25. joulukuuta 1799. Sieyès oli sen jälkeen maaliskuuhun 1800 saakka ”säilyttävän senaatin” (Sénat conservateur) puhemiehenä, joka oli tosin lähinnä seremoniallinen virka.
Sieyès valittiin vuonna 1804 Ranskan akatemian jäseneksi. Valtio lahjoitti hänelle Crosnen kruununmaat. Sieyès nimitettiin myös kunnialegioonan suurupseeriksi vuonna 1804 ja korotettiin 1808 kreiviksi. Satapäiväisen keisarikunnan aikana Napoleon antoi hänelle vielä päärinarvon. Restauraation alettua vuonna 1815 Sieyès karkotettiin maasta, sillä hän oli äänestänyt Ludvig XVI:n kuolemantuomion puolesta. Hän asettui asumaan Brysseliin, mutta palasi Ranskaan heinäkuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1830.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Emmanuel Joseph Sieyès Wikimedia Commonsissa
Emmanuel, Joseph SIEYÈS (ranskaksi) Ranskan kansalliskokous
Emmanuel-Joseph SIÉYÈS (ranskaksi) Ranskan akatemia
Emmanuel Joseph Sieyès (ranskaksi) Encyclopédie Larousse
Kansilehti Sieyèsin kuuluisasta pamfletista Mikä on kolmas sääty? (Qu’est-ce que le tiers état?, 1789).
Kuusisepikkä

| Kuusisepikkä |
| --- | --- |
 Kuusisepikkä ylhäältä päin kuvattuna
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Elateriformia
Heimo::  Sepikät Eucnemidae
Suku::  Sahasepikät Hylis
Laji::  procerulus
Kaksiosainen nimi
 Hylis procerulus  (Mannerheim, 1823) 
Katso myös
   Kuusisepikkä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kuusisepikkä (Hylis procerulus) on sepiköiden (Eucnemidae) heimoon ja sahasepiköiden (Hylis) sukuun kuuluva kovakuoriaislaji. Kuusisepikän tieteellinen lajinimi procerulus tulee latinan kielestä ja merkitsee pitkähköä. Kuusisepikkä on 3–5 millimetrin mittainen. Sen kuori on himmeän musta. Takaruumiin kärki on nokkamainen ja molemmilta puoliltaan uurteinen. Tuntosarvet, raajat, suuosat ja takaruumiin reunat ovat punaruskeat. Lajin koiras ja naaras ovat erinäköisiä. Sen levinneisyysalue kattaa alueita Ranskasta ja Sveitsistä aina Venäjän keskiosiin asti. Suomessa se on laajalle levinnyt ja luokitellaan elinvoimaiseksi lajiksi. Se kuitenkin on sitä harvinaisempi mitä lännemmäksi mennään, ja se on Ruotsissakin Suomea huomattavasti harvalukuisempi. Kuusisepikän toukat kehittyvät ruskolahoissa kuusten ja haapojen rungoissa. Ne poistuvat puusta aikuisina jättäen jälkeensä vajaan kahden millimetrin levyisen kuoriutumisaukon.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kuusisepikkä (Hylis procerulus)
iNaturalist: Kuusisepikkä (Hylis procerulus)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Hylis procerulus (englanniksi)
Kyösti Karjalainen

| Kyösti Karjalainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. kesäkuuta 1967 (ikä 57) Gävle
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  185 cm
Paino:  88 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1986–2003
Seurat:  Brynäs IF (Elitserien) Phoenix Roadrunners (IHL) Los Angeles Kings (NHL) Luleå HF (Elitserien) MoDo (Elitserien) Timrå IK (Divison 1) Södertälje SK (Elitserien) Augsburger Panther (DEL) Djurgården (Elitserien)
NHL-varaus:  132. varaus, 1987 Los Angeles Kings
Kyösti Karjalainen (s. 19. kesäkuuta 1967 Gävle) on ruotsalainen entinen jääkiekkoilija. Hän pelasi kotimaansa Ruotsin Elitserienissä vuosina 1986–1990 ennen lähtöään Pohjois-Amerikkaan. Los Angeles Kings oli varannut hänet 7. kierroksella vuonna 1987.
Kaudelle 1990–1991 Karjalainen siirtyi pelaamaan IHL-liigan Phoenx Roadrunnersin joukkueeseen. Seura oii Kingsin farmiseura. 70 pelissä syntyi 14 maalia ja 49 pistettä. Kauden päätteeksi Karjalainen pelasi vielä IHL:n pudotuspeleissä kuusi ottelua joissa teki viisi tehopistettä.
Kaudella 1991–1992 Karjalainen pelasi Roadrunnersin lisäksi Kingsin NHL-joukkueessa 28 runkosarjaottelua, joissa hän teki yhden maalin ja antoi kahdeksan maalisyöttöä, ja kolme pudotuspeliä, joissa hän sai yhden syöttöpisteen. IHL:ssa Karjalainen teki 14 maalia ja antoi 22 syöttöä pelaamissaan 43 ottelussa.
Seuraavalle kaudelle Karjalainen palasi takaisin Elitserieniin Luulajan joukkueeseen. Siellä hän pelasi kaksi kautta varsin heikoilla tehoilla ja siirtyi sitten etelämmäs MoDo:n joukkueeseen, jossa pelasi kaksi keskimäärin viidentoista pisteen kautta. Kaudelle 1996–1997 Karjalainen siirtyi alemmalle sarjatasolle Timrån joukkueeseen. Siellä hän pelasi 32 ottelua tehden tehot 17+26. Hyvä kausi Timråssa auttoi saamaan pelipaikan seuraavaksi kaudeksi Södertäljestä. Södertäljen kauden jälkeen Karjalainen suuntasi Saksaan Augsburger Panthersin riveihin. Ensimmäinen kausi oli loistava ja Karjalainen oli liki piste per peli -vauhdissa. Toisella kaudella tehot olivat kateissa ja 43 otteluun syntyi vain 9 maalia ja 16 pistettä. Kahdessa pelaamassaan pudotuspeliottelussa Karjalainen jäi pisteittä.
Uuden vuosituhannen aluksi Karjalainen palasi takaisin Elitserieniin, tukholmalaisen Djurgårdenin joukkueeseen, jossa pelasi kahden kauden ajan. Kaudelle 2002–2003 Karjalainen palasi takaisin Brynäsiin paketoimaan uransa pääsarjatasolla.
Brynäsin vuoden jälkeen Karjalainen jatkoi vielä uraansa alasarjoissa Ruotsissa ja Itävallassa kunnes päätti uransa kevääseen 2008.
Kyösti Keskinen

Kyösti Keskinen (30. joulukuuta 1927 Jyväskylä – 30. toukokuuta 2014 Jyväskylä) oli suomalainen ravivalmentaja ja -ohjastaja. Kyöstistä pidetään yhtenä lämminverisillä kilpailun edistäjistä Suomessa.
Kyösti Keskinen viljeli maata sekä valmensi hevosia kotitilallaan Keskisessä Jyväskylän Kuokkalassa. Maanviljelystilasta tuli valmennustalli, kun kaupungin asutus levittäytyi alueelle. Kyösti Keskinen syntyi ja kuoli saman tilan alueella.
Keskisen tunnetuimmat ravurit olivat Namjek ja Cest, joilla Keskinen menestyi Ruotsissa, Tanskassa ja Neuvostoliitossa. Venäläisori Namjekia Keskinen piti elämänsä hevosena ja se voitti kolme Suomen mestaruutta. Namjek oli ensimmäinen Solvallassa voittanut hevonen, jonka omistaja, ohjastaja ja valmentaja olivat suomalaisia. Solvallassa Namjek voitti kaikkiaan kolmesti. Keskinen saavutti mainetta Neuvostoliiton ravipiireissä voittamalla Namjekilla kahtena vuonna Moskovan suurissa kansainvälisissä raveissa. Eri maissa menestysvalmentajiin tutustunutta Keskistä pidettiin edistyksellisenä valmentajana.
Keskisen muita huippuhevosia olivat muun muassa Artaban, Zarif, Ricky Boy, Samson ja Alemagna. Hän voitti 1970-luvulla useaan otteeseen Killerin ajajaliigan. Vuoden ohjastajaksi Keskinen valittiin vuonna 1966 Suomen Ravirenkaan palkitsemana. Mestariohjastajakilpailun Keskinen voitti 1979.
Kyösti Keskinen oli Jyväskylän raviradan Killerin perustajajäsen, monivuotinen puheenjohtaja ja hallituksen jäsen. Keskinen toimi eri hevosalan järjestötehtävissä. Hän oli jäsen Suomen Hippoksen hallituksessa sekä valtuuskunnassa. Ravivalmentajien johtokunnasssa hän oli puheenjohtaja. Ansiokkaasta työstään hänet nimitettiin Suomen Hippoksen ja Ravivalmentajien kunniajäseneksi. Suomen Hippos myönsi Keskiselle raviurheilun kultaisella ansiomerkin.
Kyösti Kontturi

Kyösti Kontturi (26. helmikuuta 1949 Vaasa – 28. syyskuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen fysikaalisen kemian professori. Kontturi väitteli tohtoriksi 1983 Teknillisestä korkeakoulusta (TKK) ja teki uransa siellä. Hänet nimitettiin TKK:n fysikaalisen kemian ja sähkökemian professoriksi 2002, ja hän jäi eläkkeelle 2014.
Kontturin äiti oli kirjailija Venny Kontturi.