stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Loviisa
Kuvia

Pernajan kirkko (1400-luvulta)
Laivasilta
Sibeliustalo (1807)
Pitkäsaari
Upseerikasarmi (1754–1755)
Linnake Bastion Ungern
Eija's Garden
Liljendalin silta
Alakaupunki
Strömforsin ruukki
Lovisa Gymnasium
Valkon viljasiilot
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Loviisa Wikimedia Commonsissa
Loviisan kaupungin verkkosivusto
Kuningattarenrannan (asuntomessujen) verkkosivusto
OpenStreetMap: Loviisa
Visit Kotka-Hamina
Pikkukaupunki-lehti
| n k Uudenmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Askola  Espoo  Hanko  Helsinki  Hyvinkää  Inkoo  Järvenpää  Karkkila  Kauniainen  Kerava  Kirkkonummi  Lapinjärvi  Lohja  Loviisa  Myrskylä  Mäntsälä  Nurmijärvi  Pornainen  Porvoo  Pukkila  Raasepori  Sipoo  Siuntio  Tuusula  Vantaa  Vihti 
Entiset kunnat:  Bromarv  Degerby  Haagan kauppala  Huopalahti  Hyvinkään maalaiskunta  Karjaa  Karjaan maalaiskunta  Karjalohja  Kulosaari  Liljendal  Lohjan kunta  Nummi  Nummi-Pusula  Oulunkylä  Pernaja  Pohja  Porvoon maalaiskunta  Pusula  Pyhäjärvi Ul  Ruotsinpyhtää  Sammatti  Snappertuna  Tammisaaren maalaiskunta  Tammisaari  Tenhola 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 2 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Loviisan satama (Laivasilta) Gavril Sergejevin ikuistamana vuonna 1808.
Loviisan rautatieasema (1920)
Kylpylärakennus 1880-luvulla
Kartta Loviisan alueliitoksista. Kaupunkiin liitettiin alueita Pernajasta vuosina 1924 ja 1957 sekä Hästholmin alue Ruotsinpyhtäästä vuonna 1969. Liljendal, Pernaja ja Ruotsinpyhtää yhdistyivät Loviisaan vuonna 2010.
Loviisan ydinvoimala
Loviisan Seurahuone (Chiewitz 1863)
Historiallinen Fasarbyn kylä
Hydrauliikkayritys Liljendalissa
Koskenkylän koulukeskus
Willa Björksten, Loviisa Camping
Kekri-tapahtuma Strömforsin ruukissa
Särkjärven eteläinen uimaranta
Komendantintalo (Berner 1755)
Bongan linna
Michael Bleu

| Michael Bleu> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: Mustasaari
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  Muusikko
Muut tiedot
Aktiivisena:  2004-
Merkittävät teokset: Oi oi, Rakkaus, Hidas biisi, Ikuisuus
Tyyli:  Soul, rock
Michael Bleu on suomalainen laulaja-lauluntekijä ja tuottaja. Mustasaaressa syntynyt ja Vaasassa kasvanut artisti asuu Helsingissä.
Bleu ammentaa tyylinsä amerikkalaisesta soul- ja rockmusiikista, mutta laulaa pääasiassa suomeksi. Hän on haastatteluissa kuvaillut tyyliään retrosouliksi.
Muita projekteja

Michael Bleun ensimmäinen varteenotettava bändiprojekti oli The Duke, joka pysyi aktiivisena vuosina 2004–2014.
Englannin kielistä rockia esittävä Colorblue julkaisi ensimmäisen singlensä vuonna 2015. Esikoisalbumi Beyond the Greatest Oceans julkaistiin vuonna 2017. Albumilla julkaistiin muun muassa kappaleet I'm the War ja You Are the Knife, I Am the Blood. Levy julkaistiin myös CD-levynä.
Colorbluen toinen ja toistaiseksi viimeinen albumi vuonna 2022 julkaistu The Path to Nowhere. Levyn suosituimmat kappaleet ovat No More Peace, Hazeltree ja The Outsiders. Albumi julkaistiin vain digitaalisesti.
Yhtye Moses II on toistaiseksi jäänyt vain yhden projektin albumiksi. Kolmijäseninen yhtye kunnoittaa progressiivisen rockin suuruuksia. Reilu puoli tuntia kestävä, yhtyeen nimeä kantava albumi sisältää kuusi kappaletta. Se julkaistiin vuonna 2022. Ensimmäinen single The Golden Calf julkaistiin 2021.
Michael Bleu on myös tuottaja. Hän on tuottanut useita uransa alussa olleita indie-artisteja ja -yhtyeitä. Verkossa vuodesta 2001 ilmestynyt musiikkimedia Desibeli.net kirjoitti, että Bleu "on tuottajana kiistaton nero, jonka tarkka vainu ja herkät antennit ovat ehtineet avittaa jo monia artisteja sekä bändejä".
Bleu on kirjoittanut myös kolme indie-kirjaa, jotka hän on julkaissut oman ja ystävänsä Karri Liikasen Nowhere Boy -tuotantoyhtiön kautta. Liikkasen kanssa hän kirjoitti kaksi tieteisromaania Perus ja Kova. Kolmas on vuonna 2021 julkaistu novellikokoelma Haaverakkauksia, joka on kolmannen, Auringonlaskun ratsastajat -albumin kyljessä julkaistu laajennus.
Muusikko on toiminut myös video- ja valokuvaajana sekä radiojuontajana. Hän ja toimittaja Jesse Raatikainen juontavat Leffahuru-ukot -elokuvapodcastia.
Suurin osa Lapua 1976 -elokuvan lauluista ovat Michael Bleun käsialaa. Elokuva sai yli 176 000 katsojaa elokuvateattereissa ja se oli ehdolla muun muassa parhaan elokuvan Jussi-palkintoon vuonna 2024. Sen päärooleissa nähtiin Linnea Leino, Konsta Laakso ja Hannu-Pekka Björkman. Elokuvan soundtrack on julkaistu CD-levynä.
Diskografia > Michael Bleu

Michael Bleu Presents: Uusi Analogia (2019)
Michael Bleu Presents: American Graffiti (2020)
Auringonlaskun ratsastajat (2021)
Kesäyön romanssi (2022)
Futuristik Soul (2024)
Varjomaat (2025)
Diskografia > Colorblue

Beyond the Greatest Oceans (2017)
Path to Nowhere (2022)
Diskografia > Moses II

Moses II (2022)
Erno Paasilinna

| Erno Paasilinna |
| --- | --- |
 Erno Paasilinna heittämässä tikkaa Perunkajärven kirjailijakokouksessa vuonna 1963. Kuvassa myös Jorma Etto, Rauni Kivilinna ja Eila Etto (istumassa).
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. maaliskuuta 1935 Petsamo, Suomi
Kuollut: 30. syyskuuta 2000 (65 vuotta) Tampere, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Aikakausi:  1967–2000
Tyylilajit:  satiiri, essee, aforistiikka, tietokirjallisuus
Esikoisteos:  Kylmät hypyt (1966)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Erno Antero Paasilinna (14. maaliskuuta 1935 Petsamo – 30. syyskuuta 2000 Tampere) oli suomalainen kirjailija ja toimittaja. Paasilinnan esseekokoelma Yksinäisyys ja uhma sai vuonna 1984 ensimmäisen Finlandia-palkinnon. Teoksesta löytyvät myös Paasilinnan usein siteeratut, hänen motokseen mielletyt sanat ”Kirjailijaksi ei synnytä – on elettävä sellainen elämä, josta syntyy kirjailija.”
Erno Paasilinnaa on luonnehdittu suomalaisen kirjallisuuden äänekkääksi toisinajattelijaksi. Paasilinnan kirjat ovat usein yhteiskuntakriittisiä. Monet niistä kuvaavat Lappia ja Petsamoa ja ottavat kantaa luonnon ja syrjäseutujen sekä niiden asukkaiden puolesta. Useimmat kirjoitukset ovat lyhyitä ja niukkasanaisia, mutta samalla niiden sisältö ja sanoma käyvät helposti lukijalle selväksi. Paasilinna haastoi mielellään keskusteluun vaikutusvaltaisia päättäjiä ja joutui myös monesti heidän epäsuosioonsa.
Paasilinnan erityisesti suosimia tyylilajeja olivat satiiri, essee ja aforistiikka, mutta häneltä ilmestyi myös matkakirjoja, romaani, omaelämäkerta, novelleja sekä historiallisia teoksia. Hänen tuotantoaan on käännetty ainakin 13 kielelle.
Erno Paasilinnan tunnettuja kirjailijaveljiä ovat Arto Paasilinna, Reino Paasilinna ja Mauri Paasilinna.
Elämä ja ura

Paasilinnan vanhemmat olivat poliisikonstaapeli, asioitsija Väinö Paasilinna (ent. Gullstén) ja emäntä Hilda Maria (Maija) o.s. Niva. Erno Paasilinna syntyi Petsamon Salmijärven kylässä, perheen kolmantena lapsena. Talvisodan sytyttyä perhe joutui lähtemään evakkoon Norjan Narvikiin, Ofotvuorelle ja Harstadiin. Erno oli tuolloin neljävuotias. Evakoita kyydinneessä Aunus-laivassa syntyi Ernon veli Reino. Lapin sodan aikainen toinen evakkomatka suuntautui Ruotsin Jokkmokkiin.
Sotien jälkeen Paasilinnan perhe asui ensin Pohjois-Iissä, kunnes asettui vuonna 1948 Tervolan Varejoen asutusalueelle, Kuikeron tilalle. Isä Väinö kuoli parin vuoden päästä kuten myös seitsemän kuukauden ikäinen Riitta Kaarina -sisko. Kansakoulun lopettanut Erno Paasilinna työskenteli metsätöissä ja aloitti kirjailijan uraansa osallistumalla kirjoituskilpailuihin. Lukukauden 1958–1959 Paasilinna opiskeli Lapin kansankorkeakoulussa, josta hän päätyi Nuoren Voiman Liiton toiminnanjohtajaksi (1959) ja Kaltion päätoimittajaksi Ouluun (1963). Kaltion kaudella Paasilinna ja muu nuorempi toimituskunta ajautuivat kiistoihin lehden konservatiivisesta linjasta Atte Kalajoen ja kustannusyhtiön jäsenten kesken. Kaltiosta eronnut Paasilinna oli perustamassa radikaalimpaa Pohjoinen-lehteä, jonka päätoimittajana hän toimi vuosina 1964–1966. Paasilinna avusti myös Oulun ylioppilaslehteä.
Vuonna 1966 Erno Paasilinna siirtyi kustannusyhtiö Kariston kirjalliseksi johtajaksi Hämeenlinnaan. Seuraavana vuonna ilmestyi Paasilinnan esikoisteos Kylmät hypyt. Toisen teoksen (Alamaisten kyyneleet, 1970) jälkeen hän jättäytyi vapaaksi kirjailijaksi.
Yksi tunnetuimmista Paasilinnan väittelyistä oli ympäristönsuojeluaiheinen kiistely silloisen Helsingin Arvopaperipörssin johtajan Raimo Ilaskiven kanssa 1970-luvun alkupuolella. Väittelyä käytiin Parnasso-lehden sivuilla kaksi vuotta. Muitakin julkisuudessa esiintyviä toisinajattelijoita, muun muassa kalastaja Pentti Linkola, osallistui tähän Paasilinnan ja Ilaskiven väittelyyn. Paasilinna esiintyi 1970-luvulla myös usein television keskusteluohjelmissa (muun muassa Tästä puhutaan -keskusteluohjelman puheenjohtajana 1973–1974). Ohjelmien esittämisen jälkeen hän kertoi saaneensa usein nimettömiä kirjeitä, joissa oli jopa tappouhkauksia.
Paasilinna oli naimisissa kaksi kertaa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Elvi Maria Harju 1961–1989. Heille syntyi kaksi lasta: Maari (s. 1964) ja Taija (s. 1967). Paasilinna avioitui Paula Elina Juntusen kanssa 1994, ja avioliitto oli lapseton.
Paasilinna kuoli Tampereella syyskuussa 2000 nopeasti levinneeseen syöpäkasvaimeen.
Tuotanto

Paasilinna kirjoitti useissa teoksissaan julkisen keskustelun välttämättömyydestä päätöksenteossa. Hän kirjoitti myös kotiseutunsa Petsamon asioista, Lapin metsistä, ja pohjoisen kirjailijan Timo K . Mukan elämäkerran.
Paasilinnan tekstit ovat selkeitä, kiihkeän suggeroivia ja älyllisesti haastavia. Teoksissaan hän haastaa lukijan ajattelemaan, mitä yksilöiden pitäisi tehdä järjestelmien liialle vallalle. Hän katsoo vallan turmelevan päätöksentekijät. 
Paasilinnan teoksia ovat
Kylmät hypyt (1967)
Alamaisen kyyneleet (1970)
Mainio vallankumous (1972)
Synnyinmaan muistot (1973)
Timo K. Mukka (1974)
Lukemista kaikille (1975)
Valitut satiirit (1976)
Musta aukko (1977)
Siperialainen estetiikka (1978)
Kaukana maailmasta (1980)
Maailman kourissa (1983)
Yksinäisyys ja uhma: Esseitä kirjallisuudesta.  Otava, 1984.  ISBN 951-1-07942-5
Kansan palvelijoita: Kootut kirjoitukset 1964–1984.  Otava, 1986.  ISBN 951-1-08984-6
Majuri Holterin uroteko: Kirjoituksia Suomesta ja maailmasta.  Otava, 1987.  ISBN 951-1-09679-6
Kauppamiehet isänmaan asialla: Kirjoituksia.  Otava, 1991.  ISBN 951-1-11672-X
Tähänastisen elämäni kirjaimet: Elämäkerrallisia ja kirjallisia muistelmia.  Otava, 1996.  ISBN 951-1-13545-7
Riita maailman kanssa: Kirjoituksia neljältä vuosikymmeneltä.  Otava, 1997.  ISBN 951-1-14710-2
Rohkeus: Arndt Pekurisen elämä ja teloitus.  Otava, 1998.  ISBN 951-1-13242-3
Hyökkäyksiä ja puolustuksia: Kirjanpitoa suuren ajan mukana.  Helsingissä:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-17221-2
Tuotanto > Aforismit

Maailman sanoja ja tekoja (1986)
Lausui alustaja, joka korosti: Kootut aforismit ja aforistiset lauseet 1967–1987.  Otava, 1989.  ISBN 951-1-10937-5
Ruumisarkun nauloja: Lauseita.  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16020-6
Tuotanto > Muu proosa

Kadonnut armeija: Kertomus Mustasta Majurista ja hänen joukoistaan erään sodan viime vaiheissa.  Otava, 1977.  ISBN 951-1-04614-4
Alamaisten elämää: Kootut satiirit 1967–1981.  Otava, 1985.  ISBN 951-1-08444-5
Nuoruusaikoja: Kertomuksia.  Otava, 1992.  ISBN 951-1-12405-6
Tosikertomuksia: Satiireja.  Otava, 1993.  ISBN 951-1-11673-8
Tuotanto > Matkakirjat

Kotiseudulla ja vierailla mailla: Matkakirja.  Otava, 1988.  ISBN 951-1-09680-X
Isoa Inaria kiertämässä (yhdessä Antti Tuurin kanssa 1999)
Matkakuvia menneiltä ajoilta: Matkakirja.  Otava, 2000.  ISBN 951-1-17070-8
Tuotanto > Toimittajana teoksissa

Tunturit puhuvat (1963)
Pidot Aulangolla (1963)
Sanan vapaus (1964)
Laaja Lapinmaa (1965)
Kaukainen Pohjola (1968)
Pidot Suomessa (1972)
Lapin rajoilta (1973)
Lapin runot (1979)
Tuntureilta ja metsistä (1985)
Matkoja vanhassa Suomessa (1990)
Siintävät kaukaiset metsät (1993)
Petsamon kuvia (1997)
Erämiehiä ja erämaitten vaeltajia (2000)
Kamppailuja karhun kanssa 1800-luvulta nykypäiviin (2001)
Tunnustuksia

Valtion kirjallisuuspalkinto 1971 (satiirikokoelmasta Alamaisen kyyneleet)
WSOY:n tunnustuspalkinto 1975
Valtion kirjallisuuspalkinto 1978 (romaanista Kadonnut armeija)
Alfred Kordelinin säätiön kirjailijapalkinto 1979
Suuren Suomalaisen Kirjakerhon tunnustuspalkinto 1979
Valtion tiedonjulkistamispalkinto 1983 (historia- ja muistelmateoksesta Maailman kourissa)
Eino Leinon palkinto 1984
Finlandia-palkinto 1984 (esseekokoelmasta Yksinäisyys ja uhma)
Valtion 15-vuotinen taiteilija-apuraha 1987
Otavan kunniapalkinto 1988
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1993
Aleksis Kiven palkinto 1996
Pro Finlandia 1996
Valtion taiteilijaeläke 1998
Kirjallisuutta

Anttila, Petri: Koti, pakolaisuus ja identiteetti Erno Paasilinnan kirjallisessa tuotannossa. Historiallinen Aikakauskirja, 2010, nro 1.  Suomen Historiallinen Seura ja Historian Ystäväin Liitto. ISSN 0018-2362
Lähteenmäki, Maria: Pohjoiset reservit: Lappi kuvina ja mielikuvina 1960–70-luvun kulttuurikeskusteluissa. Historiallinen Aikakauskirja, 2001, nro 3.  Suomen Historiallinen Seura ja Historian Ystäväin Liitto. ISSN 0018-2362
Nyyssönen, Jukka: Kaksi historiaa Petsamosta: Muutos ja jatkuvuus historiankirjoituksessa.  Jyväskylä:  Osuuskunta Jyväs-Ainola, 2008.  ISBN 978-952-5353-36-5
Salminen, Matti: Erno Paasilinnan kirjallinen elämä. Helsinki: Into, 2018. ISBN 9789522649430
Tuuri, Antti: Lähikuvassa Erno Paasilinna.  Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-22902-5
Vahtola, Jouko: ”Paasilinna-Etto-Kortesalmi... Kaltion linja ja päätoimittajakysymys 1960-luvulla”, Rohkea, reima ja horjumaton: Samuli Onnelalle omistettu 60-vuotisjuhlakirja.  (Scripta Historica XXVII)  Oulu:  Oulun Historiaseura, 1998.  ISBN 951-96266-6-2
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Erno Paasilinna Wikisitaateissa
Kalemaa, Kalevi: / Paasilinna, Erno (1935–2000). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 3.4.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Erno Paasilinna: Otavan kirjailijaesittely.
Tervolan kunnan kirjasto – Paasilinnakokoelma.
Toisen tasavallan kulttuurikuvia (dokumentti Erno Paasilinnasta Ylen Elävässä arkistossa).
Ylen Elävä arkisto: Tuhlaajapojan päiväkirja.
Ylen Elävä arkisto: Kaupunki.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Jeroen Dijsselbloem

| Jeroen Dijsselbloem |
| --- | --- |
 Jeroen Dijsselbloem vuonna 2015.
Alankomaiden valtiovarainministeri
 5.11.2012–26.10.2017  
Pääministeri:  Mark Rutte
Edeltäjä:  Jan Kees de Jager
Seuraaja:  Wopke Hoekstra
Euroryhmän puheenjohtaja
 21.1.2013–12.1.2018  
Edeltäjä:  Jean-Claude Juncker
Seuraaja:  Mário Centeno
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. maaliskuuta 1966 (ikä 58) Eindhoven
Tiedot
Puolue:  Työväenpuolue
Jeroen René Victor Anton Dijsselbloem (s. 29. maaliskuuta 1966 Eindhoven) on hollantilainen työväenpuolueen (holl. Partij van de Arbeid) poliitikko, joka toimi Mark Rutten toisen hallituksen valtiovarainministerinä vuosina 2012–2017 sekä euroryhmän puheenjohtajana 2013–2018.
Dijsselbloemin aloittaessa euroryhmän johdossa tammikuussa 2013 alkoi kansainvälisen taantuman ja velkakriisin jälkeisellä euroalueella näkyä merkkejä talouden elpymisestä. Euroryhmä jatkoi Dijsselbloemin puheenjohtajakaudella kriisimaiden tukemista, joista moni pääsikin myöhemmin irtautumaan sovituista rahoitustukiohjelmista ja hankkimaan itsenäisesti rahoitusta markkinoilta.
Tausta

Dijsselbloemin vanhemmat olivat molemmat opettajia ja hänet kasvatettiin katoliseksi. Dijsselbloem kävi katolisen peruskoulun Son eu Breugelissa ja jatkoi koulunkäyntiään katolisessa toisen asteen oppilaitoksessa Eckartcollegessa vuosina 1978–1985. Dijsselbloem opiskeli hollantilaisessa Wageningenin yliopistossa vuosina 1985–1991 ja suoritti maatalousekonomian tutkinnon. Työväenpuolueeseen hän liittyi vuonna 1985. Myöhemmin Dijsselbloem opiskeli taloustieteitä Irlannissa University College Corkissa.
Dijsselbloem on avoliitossa ja perheessä on kaksi lasta.
Poliittinen ura

Poliittisen uransa Dijsselbloem aloitti työväenpuolueen europarlamenttiavustajana Brysselissä vuonna 1992. Hän työskenteli Haagissa ympäristö- ja maatalousasioiden asiantuntijana vuosina 1993–1996 ja tämän jälkeen Alankomaiden maatalousministerin neuvonantajana vuosituhannen vaihteeseen saakka. Dijsselbloem oli myös kotikaupunkinsa Wageningenin kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1994–1997. Alankomaiden edustajainhuoneessa hän istui vuodesta 2000 aina siihen asti kunnes tuli valituksi Mark Rutten hallituksen valtiovarainministeriksi.
Rutten hallituksen valtiovarainministerinä Dijsselbloem aloitti marraskuussa 2012. Alankomaiden hallitus päätti 1. helmikuuta 2013 ottaa haltuunsa maan suurimpiin kuuluvan pankin SNS Reaalin sen jälkeen, kun se ei ollut kyennyt löytämään itselleen ostajaa yksityiseltä sektorilta. SNS Reaal oli ollut pitkään ongelmissa suurien asuntoluottotappioiden kanssa. Kansallistaminen oli Dijsselbloemin mukaan välttämätöntä finanssijärjestelmän vakauden säilyttämiseksi.
Työväenpuolue kärsi kovan vaalitappion vuoden 2017 vaaleissa, mutta Dijsselbloem itse säilytti paikkansa edustajainhuoneessa. Hän totesi työväenpuolueen joutuneen maksamaan talouskuripolitiikasta, jonka tarkoituksena oli palauttaa luottamus maan finanssikriisin jälkeiseen talouteen. Työväenpuolue ei ollut mukana vaalien jälkeen muodostetussa koalitiohallituksessa, mikä tarkoitti Dijsselbloemin luopumista valtiovarainministerin tehtävistä. Hän kertoi myös jättävänsä kotimaan politiikan ja luopuvansa paikastaan edustajainhuoneessa.
Poliittinen ura > Euroryhmän puheenjohtajana

Dijsselbloem valittiin Jean-Claude Junckerin seuraajaksi euroryhmän toiseksi pysyväksi puheenjohtajaksi euroalueen valtiovarainministerien kokouksessa tammikuussa 2013. Hänet valittiin tehtävään äänin 16–1 Espanjan vastustaessa. Dijsselbloemin mukaan Espanjan valtiovarainministeri Luis de Guindos ei kertonut syytä päätökselleen, mutta lupasi työskennellä Dijsselbloemin kanssa ammattimaisesti.
Uutena puheenjohtajana Dijsselbloem toivoi voivansa keskittyä enemmän pitkän tähtäimen politiikkaan eikä vain eurokriisin hoitoon. Hänen mukaansa euroalueen kriisimaiden budjettikuripolitiikka ja talouskasvu eivät olleet keskenään ristiriidassa. Dijsselbloem piti erityisen tärkeänä Euroopan pankkiunionin luomista muun muassa euroalueen vakauden kannalta.
Euroryhmä sopi Euroopan vakausmekanismin (EVM) puitteissa uusista rahoitustukijärjestelyistä Kyproksen kanssa 2013. Dijsselbloem antoi maaliskuussa 2013 haastattelun jossa hän totesi, että Kyproksen pankkitukimalli tulisi toimimaan jatkossa pankkitukipäätösten pohjana. Kyproselle annettavan pankkituen ehtona oli, että pankki kerää itse osan tarvitsemastaan pääomasta. Tämä johti maassa yli 100 000 euron talletusten leikkaamiseen. Aiemmin euroalueella oltiin vakuuteltu, että Kypros on vain yksittäistapaus. Dijsselbloemin puheet painoivat nopeasti markkinat laskuun. Euron kurssi heikkeni ja Espanjan sekä Italian lainakorot nousivat. Dijsselbloem joutuikin pian perumaan puheensa ja hänkin vakuutti Kyproksen olevan erikoistapaus.
Syyskuussa 2013 Dijsselbloem arvioi euromaiden taloudessa näkyvän edistystä, mutta tyytyväinen kehitykseen ei voi vielä olla. Hän totesi myös Kyproksen edistyneen talouden tervehdyttämisohjelmansa toteutuksessa, mutta piti maan näkymiä yhä epävarmoina. Kypros vei sovitun ohjelmansa päätökseen vuonna 2016 ja Kreikan puolestaan katsottiin samaan aikaan edistyneen ohjelmassaan. Dijsselbloemin aikana muista kriisimaista Irlanti, Espanja ja Portugali pääsivät irtautumaan ohjelmastaan ja hankkimaan rahoitusta markkinoilta.
Dijsselbloemia kohtaan esitettiin erovaatimuksia maaliskuussa 2017, kun hän oli epäsuorasti vihjannut saksalaisen Frankfurter Allgemeine Zeitungin haastattelussa euroalueen kriisimaiden tuhlanneen rahansa ”viinaan ja naisiin”.
Kevään 2017 parlamenttivaalien jälkeen maahan nimitettiin uusi hallitus, jossa työväenpuolue ei ollut mukana. Euroryhmä kuitenkin sopi lokakuussa 2017, että Dijsselbloem hoitaa puheenjohtajan tehtävää väliaikaisesti siihen asti kunnes uusi puheenjohtaja on valittu euroryhmän kokouksessa tammikuussa 2018.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jeroen Dijsselbloem Wikimedia Commonsissa
Jeroen Dijsselbloem Twitterissä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Dijsselbloem EU-maiden valtiovarainministerien ECOFIN-kokouksessa syyskuussa 2017.
András Hegedüs

| András Hegedüs |
| --- | --- |
 1956
Unkarin pääministeri
 18. huhtikuuta 1955 – 24. lokakuuta 1956  
Edeltäjä:  Imre Nagy
Seuraaja:  Imre Nagy
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. lokakuuta 1922
Kuollut: 23. lokakuuta 1999
    
András Hegedüs (31. lokakuuta 1922 – 23. lokakuuta 1999) oli unkarilainen sosiologi ja poliitikko. Hän oli Unkarin maatalousministeri vuosina 1952–1955 ja Unkarin pääministeri huhtikuusta 1955 lokakuuhun 1956. Hän pakeni Moskovaan lokakuussa 1956 Unkarin kansannousun aikana ja palasi vuonna 1958.
Seuraavina vuosina Hegedüs toimi talous- ja sosiologisen tutkimuksen tehtävissä ja julkaisi useita kirjoja ja artikkeleita. Nämä saivat vähitellen yhä terävämmän yhteiskuntakriittisen sävyn, etenkin Prahan kevään jälkeen vuonna 1968. Hänet erotettiin Unkarin kommunistisesta puolueesta vuonna 1973. Hän oli yksi maan poliittisen ja kulttuurisen opposition johtavista hahmoista, vaikka hän ei ollut muodollisesti sidoksissa mihinkään ryhmään. Hän analysoi "reaalisosialismia" ja Kádárin tukijoiden toimintaa riippumattoman poliittisen toisinajattelijan roolissa. 1980-luvulla Radio Free Europen julkaisema  moniosainen haastattelu, joka kertasi hänen elämäntarinansa, herätti kohua. Vuodesta 1988 lähtien hän sai eläkeläisenä jälleen luennoida Unkarin kauppakorkeakoulussa.
Vähänkyrön kirkonkylä

| Kirkonkylä |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Kirkonkylä korostettuna.
Kaupunki:  Vaasa
Suurpiiri:  Vähänkyrön suuralue
Kaupunginosa nro:  48
Väkiluku:  2 060 (2015)
Lähialueet:  Merikaarto, Tervajoki
Vähänkyrön kirkonkylän sijainti Pohjanmaan maakunnassa.
Vähänkyrön kirkonkylä on kylä ja taajama Vaasassa, Vähänkyrön suuralueella. Kirkonkylä oli entisen Vähänkyrön kunnan hallinnollinen keskus. Kylä on kuulunut Vaasaan 1. tammikuuta 2013 alkaen, jolloin Vähäkyrö liitettiin kaupunkiin.
Keskeisimmät Vähänkyrön palvelut sijaitsevat kirkonkylällä. Savilahden koulussa opetetaan kaikkia peruskoulun luokkia.
Vähänkyrön kirkko on rakennettu vuosina 1799–1803. Kirkonmäki on määritelty valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Kirkonkylä muodostaa Vaasan tilastoaluejaossa oman pienalueensa Vähänkyrön suuralueella. Kirkonkylän pienalueen väkiluku oli 2 060 vuonna 2015.
Taajamana kirkonkylä on alueeltaan itse kylää laajempi ulottuen Tervajoelle ja edelleen Isonkyrön kunnan puolelle. Vähänkyrön kirkonkylän taajamassa asui vuonna 2020 yhteensä 3 392 asukasta, joista 2 514 Vaasassa ja 878 Isossakyrössä. Vähänkyrön kirkonkylä on väkiluvultaan Vaasan kuudesta taajamasta toiseksi suurin.
Kuvia Vähänkyrön kirkonkylältä

Vähänkyrön paloasema
Vähänkyrön kirkon kellotapuli
Savilahden koulu