stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
David Backes
Ura > Seuraura

Backes pelasi kolme kautta Spring Lake Parkin High Schoolissa valmistuen vuonna 2002. Vuonna 2002 Backes palkittiin Minnesota Mr. Hockey-palkinnolla, joka annetaan osavaltion vuoden lukiolaispelaajalle. Hän pelasi USHL-sarjaa Lincoln Starsissa kaudella vuosina 2001–2003. Jälkimmäisellä kaudella 2002–2003 Backes voitti USHL:n mestaruuden Clark Cupin ja valittiin ensimmäiseen tähdistökentälliseen. St. Louis Blues varasi hänet toisella kierroksella 62. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2003.
Vuodet 2003–2006 Backes kävi Minnesota Staten yliopistoa. Hänet valittiin siellä kolmannen kautensa päätteeksi WCHA:n toiseen tähdistökentälliseen ja lännen toiseen All American -tähdistöön.
St. Louis nosti Backesin NHL-joukkueen kokoonpanoon joulukuussa 2006 otteluun Pittsburgh Penguinsia vastaan. Hän sai ottelussa ensimmäisen syöttöpisteensä. Seuraavassa pelissä Los Angeles Kingsiä vastaan Backes teki ensimmäisen NHL-maalinsa. Hän pelasi osan kaudesta 2006–2007 Peoria Rivermenissä. Kaudella 2007–2008 Backes teki 31 tehopistettä. Kauden jälkeen hän teki kolmen vuoden ja 7,5 miljoonan dollarin sopimuksen Vancouver Canucksin kanssa. St. Louis käytti kuitenkin etuosto-oikeuttaan ja teki Backesin kanssa samanlaisen, vuoteen 2011 asti ulottuneen sopimuksen. Backes teki neljä maalia Detroit Red Wingsiä vastaan huhtikuussa 2009 St. Louisin voittaessa ottelun 5–4. Backes teki kaudella 2008–2009 uransa ennätyspisteet, 31+23=54.
Backes teki kaudella 2009–2010 47 pistettä, mutta St. Louis ei selviytynyt pudotuspeleihin. Hänet nimettiin kesken kauden joukkueen varakapteeniksi, kun Keith Tkachuk jätti tehtävän. Marraskuussa 2010 Backes teki St. Lousin kanssa viisivuotisen, 22,5 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen, joka pitänee hänet St. Louisissa kevääseen 2016. Tammikuussa 2011 hänet nimettiin NHL:n tähdistöotteluun. Backes teki kaudella 2010–2011 82 runkosarjaottelussa ennätyspisteet 31+31=62, joilla hän oli seuran paras pistemies. Ennen kauden 2011–2012 alkua hänet nimettiin joukkueensa kapteeniksi.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Vancouver 2010 | jääkiekko |  |
Backes edusti Yhdysvaltain jääkiekkomaajoukkuetta vuoden 2007 ja 2008 maailmanmestaruuskilpailuissa. 2007 hän teki maalin ja syötti kaksi ja vuonna 2008 hän sai yhden syöttöpisteen. Hän pelasi myös vuoden 2009 MM-kilpailuissa. Backes edusti Yhdysvaltoja Vancouverin talviolympialaisissa vuonna 2010, saavuttaen hopeaa. Backes muistetaan myös 2008 MM-kisoista, jossa Suomen ja USA:n välisessä alkusarjan ottelussa Backes ja Anssi Salmela tappelivat Dustin Brownin taklattua Jussi Jokisen selästä päin laitaa ottelun päätösvihellyksen jälkeen.
Muuta

Backesin high schoolin, Spring Lake Parkin, Panthers-jääkiekkojoukkue on "jäädyttänyt" hänen pelinumeronsa viisi Fogerty Arenan kattoon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta David Backes Wikimedia Commonsissa
Tayn rautatiesilta

| Tayn rautatiesilta |
| --- | --- |
 Tayn rautatiesilta
Raiteita:  2
Ylittää:  Firth of Tayn
Sijainti:  Dundee–Wormit, Skotlanti
Siltatyyppi:  teräsristikkosilta betoni- ja tiilipylväiden varassa
Pituus:  3 264 m
Avattu liikenteelle:  ensimmäinen silta 1887, toinen silta 1887
Koordinaatit:  56°26′14.4″N, 002°59′18.4″W
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Uudemman sillan keskiosaa lähikuvassa.
Tayn rautatiesilta on 3 264 metrin pituinen Firth of Tayn ylittävä rautatiesilta Skotlannissa Dundeen kaupungin ja Fifen kaupungin Wormitin esikaupungin välillä. Silta korvasi aikaisemman junalauttayhteyden. Nykyisin käytössä oleva silta on järjestyksessään toinen: Tayn ensimmäinen rautatiesilta sortui 28. joulukuuta 1879 ja vei mukanaan matkustajajunan ja 75 ihmistä.
Rautatiesillan lähellä on myös maantiesilta.
Ensimmäinen Tayn silta

Ensimmäinen silta rakennettiin 2. heinäkuuta 1871 ja 1. kesäkuuta 1878 välisenä aikana rautatieinsinööri Thomas Bouchin johdolla. Sillan valmistuttua Bouch lyötiin ritariksi. Silta oli ristikkorakenteinen valu- ja takorautainen silta. Vastaavaa rakennetta oli aiemmin käytetty muun muassa Crumlinin viaduktissa Etelä-Walesiin vuonna 1858 sekä Lontoon Kristallipalatsissa.
Ehdotuksia Tayn ylittävän sillan rakentamiseksi on tehty vuodesta 1854 lähtien. The North British Railway (Tay Bridge) Act sai kuninkaallisen vahvistuksen 15. heinäkuuta 1870, ja sillan peruskivi muurattiin 22. heinäkuuta 1871. Ensimmäinen höyryveturi ylitti sillan 22. syyskuuta 1877, ja valmistuessaan alkuvuodesta 1878 silta oli yksi maailman pisimmistä. Ajavaiset järjestettiin 1. kesäkuuta 1878.. Vieraillessaan paikkakunnalla Yhdysvaltain presidentti Ulysses S. Grantin kerrotaan kommentoineen sen olevan suuri silta pienelle kaupungille.
Ensimmäinen Tayn silta > Tayn siltaturma

Myrskytuulten riepotellessa aluetta 28. joulukuuta 1879 sillan keskinen osa sortui ja putosi jokeen juuri kun kuuden vaunun mittainen matkustajajuna oli ylittämässä siltaa. Turmassa menehtyi 75 henkeä. Menehtyneiden joukossa oli sillan suunnittelijan sir Thomasin tyttären aviomies. Dundeelaisen kaupunkitarinan mukaan myös Karl Marxin oli tarkoitus olla junassa, ellei tämä olisi ollut liian sairas matkustaakseen.
Tutkijat päättelivät sillan sortumisen johtuneen lieriönmuotoisten valurautapylväiden heikosta laadusta. Nämä valurautalieriöt kannattelivat sillan kolmeatoista pisintä jännettä, joista jokainen oli 75 metrin mittainen. Kohtalokkaita suunnitteluvirheitä löydettiin myös takorautaisissa kiinnikkeissä, jotka tutkijoiden mielestä antoivat ensimmäisenä periksi. Kiinnikkeille tehtiin rasituskokeita, ja niiden todettiin murtuvan jo 20 tonnin painon alla, vaikka kestävyysvaatimus oli 60 tonnia. Bouch ei myöskään ollut suunnitelmissaan ottanut huomioon tuulikuormaa, sillä sen huomioiminen siltasuunnitelmissa ei kuulunut yleiseen käytäntöön ennen Tayn siltaturmaa. Ensimmäisenä sortunut sillan keskiosa, joka tunnettiin nimellä High Girders, oli myös yläpainoinen ja siten epävakaa.
Ensimmäinen Tayn silta > Virallinen tutkimus

Virallisen tutkimuksen puheenjohtajana toimi Henry Cadogan Rothery, apulaisinaan rautatietarkastaja eversti William Yolland sekä insinööri William Henry Barlow. Tutkinnassa pääteltiin sillan olleen ”huonosti suunnitellun, huonosti rakennetun ja huonosti huolletun, ja että sen sortumiseen johtaneet syyt olivat viat rakenteissa, jotka olisivat romahduttaneet sillan ennemmin tai myöhemmin”.
Sillan keskiosan huonosta kunnosta oli todisteita jo useilta kuukausilta ennen turmaa. Huollosta vastaava insinööri Henry Noble oli kuullut takorautakiinnikkeiden narskuvan löystyttyään muutamaa kuukautta sillan avaamisen jälkeen. Löystymisen seurauksena suuri osa sillan painosta kohdistui tukirakenteisiin liian pienelle alalle. Noble ei yrittänyt kiristää kiinnikkeitä, vaan vasaroi rautaprikkoja kiinnikkeisiin.
Ongelma jatkui aina turmaan saakka. Sillan keskiosa oli epävakaa vaakasuoraan liikkeeseen joutuessaan. Ongelman havaitsivat maalarit, jotka maalasivat siltaa kesällä 1879. Matkustajana pohjoiseen matkaavissa junissa valittivat vaunujen oudosta liikkeestä sillalla, mutta sillan omistaja North British Railway ei reagoinut valituksiin mitenkään. Eräät huomattavat matkustajat, kuten dundeelaiset Provostit, ottivat aikaa junan ylittäessä siltaa ja totesivat junien kulkevan sillalla noin 65 kilometrin tuntinopeudella, kun suurin sallittu nopeus oli 40 kilometriä tunnissa.
Virallinen tutkimus myös tuhosi Bouchin ammatillisen maineen. Tutkintalautakunta totesi hänen olevan päävastuussa sillan huonosta suunnittelusta, rakentamisesta ja huollosta, ja hänen olevan yksin vastuussa suunnitteluvirheistä. British Board of Trade oli saanut Bouchilta suunnitelmat samalle rataosalle rakennettavaa Forthin rautatiesiltaa varten, mutta tutkinnan jälkeen asettivat sillalle tiukemmat 2,7 kilopascalin lujuusvaatimukset. Sillan rakennusurakan sai hoitaakseen William Arrol, ja sen suunnittelijoina toimivat Benjamin Baker ja John Fowler. Bouch menehtyi alle vuosi turman jälkeen.
Onnettomuuspaikalta pelastettiin ainoastaan junan veturi, 4-4-0 -pyörästöinen NBR 22, joka ei ollut kärsinyt suuria vaurioita. Se korjattiin Cowlairsissa ja oli käytössä vuoteen 1919. Turman vuoksi se sai lempinimen The Diver (Sukeltaja), ja useat taikauskoiset veturinkuljettajat kieltäytyivät viemästä sillä junaa uudelle Tayn sillalle.
Toinen Tayn silta

Uuden sillan rakensi William Arrol 18 metriä ensimmäisen sillan kohdalta ylävirtaan saman suuntaiseksi William Henry Barlow'n suunnitelmien mukaan. Suunnitelmat sillan rakentamiseksi hyväksyttiin heinäkuussa 1881, ja peruskivi muurattiin 6. heinäkuuta 1883. Siltaan käytettiin 25 000 tonnia rautaa ja terästä, 70 000 tonnia betonia, kymmenen miljoonaa tiiltä, jotka painoivat yhteensä 37 500 tonnia, sekä kolme miljoonaa niittiä. Siltatyö vaati neljäntoista työntekijän hengen, mihin syynä oli usein hukkuminen.
Silta avattiin liikenteelle 13. heinäkuuta 1887 ja on edelleen käytössä. Sen ylitse johtava rautatie on kaksiraiteinen. Vuonna 2003 sillan vahvistus- ja uusimistyö, johon käytettiin kaikkiaan 20,85 miljoonaa puntaa, voitti British Construction Industry Civil Engineering Awardin työn laajan mittakaavan sen vaatiman logistiikan ansiosta. Työn yhteydessä sillalta poistettiin yli tuhat tonnia lintujen ulostetta käsityökaluin ja pakattiin 25 kilogramman säkkeihin. Satojatuhansia niittejä poistettiin ja korvattiin uusilla. Työ tehtiin korkealla vedenpinnan yläpuolella sään ja vuoroveden armoilla.
Alkuperäisen sillan pilareiden tyngät ovat edelleen nähtävissä uuden sillan rinnalla jopa korkean nousuveden aikana.
Kirjallisuutta

Charles Matthew Norrie, Bridging the Years: A Short History of British Civil Engineering, Edward Arnold (Publishers) Ltd., 1956.
John Thomas, The Tay Bridge Disaster: New Light on the 1879 Tragedy, David & Charles, 1972, ISBN 0-7153-5198-2.
John Prebble, The High Girders: The Story of the Tay Bridge Disaster,  Penguin Books, 1975, ISBN 0-14-004590-2.
David Swinfen, The Fall of the Tay Bridge, Mercat Press, 1998, ISBN 1-873644-34-5.
Peter R. Lewis, Beautiful Railway Bridge of the Silvery Tay: Reinvestigating the Tay Bridge Disaster of 1879, Tempus, 2004, ISBN 0-7524-3160-9.
Charles McKean Battle for the North: The Tay and Forth bridges and the 19th century railway wars Granta, 2006, ISBN 1-86207-852-1
John Rapley, Thomas Bouch : the builder of the Tay Bridge, Stroud : Tempus, 2006, ISBN 0-7524-3695-3
PR Lewis, Disaster on the Dee: Robert Stephenson's Nemesis of 1847, Tempus Publishing (2007) ISBN 978-0-7524-4266-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tay Bridge page on railscot.co.uk (Arkistoitu – Internet Archive)
BBC website devoted to the Tay bridge disaster (Arkistoitu – Internet Archive)
Paper on the disaster
Tay Bridge Disaster: Report Of The Court of Inquiry, and Report Of Mr. Rothery, Upon the Circumstances Attending the Fall of a Portion of the Tay Bridge on the 28th December 1879 from The Railways Archive.
Dundee archive on Tay bridge disaster (Arkistoitu – Internet Archive)
Sortunut ensimmäinen Tayn silta pohjoisesta nähtynä
Tayn uudempi silta Wormitin rannalta nähtynä.
SAP Center at San Jose

| SAP Center at San Jose> The Shark Tank |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  525 West Santa Clara Street, San José, Kalifornia, Yhdysvallat
Koordinaatit:  37°19′58″N, 121°54′5″W
Rakennustyöt aloitettu:  1991
Avattu:  7. syyskuuta 1993
Omistaja:  San Josén kaupunki
Kustannukset:  162 miljoonaa USD
Arkkitehti:  Sink Combs Dethlefs Huber, Hunt & Nichols
Aiemmat nimet:  San Jose Arena (1993–2001) Compaq Center at San Jose (2001–2002) HP Pavilion at San Jose (2002–2013)
Käyttäjät
 San Jose Sharks (NHL) SAP Open 
Katsojakapasiteetti
 Jääkiekko: 17 562 Koripallo: 18 500 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
SAP Center at San Jose on sisäliikuntakeskus San Josén kaupungissa Yhdysvalloissa. Sen tunnetuin käyttäjä on NHL-jääkiekkojoukkue San Jose Sharks. Halli valmistui vuonna 1991, ja sitä kutsuttiin aluksi nimellä San Jose Arena. Myöhemmin se on tunnettu sponsorien mukaan nimillä Compaq Center at San Jose (2001–2002) ja HP Pavilion at San Jose (2002–2013). Jääkiekon lisäksi hallissa järjestetään konsertteja ja monenlaisia urheilukilpailuja kuten kaunoluistelu- ja painikilpailuita.
Kuvia

Ilmakuva hallista (2010)
Hallin pääsisäänkäynti liukuportaineen
Hallin mediakuutio
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta SAP Center at San Jose Wikimedia Commonsissa
NHL-joukkueiden kotiareenat
| Läntinen konferenssi |  | Itäinen konferenssi |
| --- | --- | --- |
| Dallas Stars: American Airlines Center | Colorado Avalanche: Ball Arena | Nashville Predators: Bridgestone Arena | Winnipeg Jets: Canada Life Centre | Seattle Kraken: Climate Pledge Arena | Los Angeles Kings: Crypto.com Arena | St. Louis Blues: Enterprise Center | Anaheim Ducks: Honda Center | Arizona Coyotes: Mullett Arena | Vancouver Canucks: Rogers Arena | Edmonton Oilers: Rogers Place | San Jose Sharks: SAP Center at San Jose | Calgary Flames: Scotiabank Saddledome | Vegas Golden Knights: T-Mobile Arena | Chicago Blackhawks: United Center | Minnesota Wild: Xcel Energy Center |  | Tampa Bay Lightning: Amalie Arena | Ottawa Senators: Canadian Tire Centre | Washington Capitals: Capital One Arena | Montreal Canadiens: Centre Bell | Florida Panthers: FLA Live Arena | Buffalo Sabres: KeyBank Center | Detroit Red Wings: Little Caesars Arena | New York Rangers: Madison Square Garden | Columbus Blue Jackets: Nationwide Arena | Carolina Hurricanes: Lenovo Center | Pittsburgh Penguins: PPG Paints Arena | New Jersey Devils: Prudential Center | Toronto Maple Leafs: Scotiabank Arena |  Boston Bruins: TD Garden | New York Islanders: UBS Arena | Philadelphia Flyers: Wells Fargo Center |
Militarismi

Pohjoiskorealainen seinämaalaus.
Militarismi tarkoittaa kulttuurisessa ja ideologisessa merkityksessään ilmiötä, jossa sotilaalliset päämäärät, ihanteet ja arvot leviävät koko yhteiskuntaan. Militarismiin kuuluvat yleensä asevoimien ihannointi, isänmaallisuuden kasvaminen, sodan nostaminen legitiimiksi politiikan teon välineeksi, sekä atavistinen usko sankaruuteen ja uhrautuvuuteen. Joissakin tapauksissa militarismiin liittyy myös sitä, että asevoimat käyttävät väärin lakisääteisiä oikeuksiaan tai anastavat siviilipoliitikoille kuuluvaa valtaa.
Militarismi on yleinen piirre sotilashallituksissa ja totalitaristisissa diktatuureissa. Sotilashallituksissa armeijan edustajat korvaavat siviilipoliitikot, ja hallituksen hierarkia määräytyy sotilasarvojen perusteella. Joskus sotilaat vain ohjailevat valtiota kulissien takaa ja antavat siviilipoliitikkojen toimia nimellisissä johtoasemissa. Tällaisissa olosuhteissa militarismia hyödynnetään asevoimien vallan oikeuttamisena.
Militaristiset johtajat, kuten Mussolini, Hitler ja Saddam Hussein, pukeutuvat usein armeijan univormuun ja käyttävät sotilaallista retoriikkaa iskostaakseen yhteiskuntaan sotilaallisia arvoja, kuten kuria, tottelevaisuutta, yhteisöllistä merkitystä ja nationalismia. Militarismiin liittyy usein myös valtioterroria ja laajamittaista sortoa.
Lausitzer Füchse

| Lausitzer Füchse |
| --- | --- |
Perustettu:  1953
Entiset nimet:  SG Dynamo Weißwasser (1953–1990)   PEV Weißwasser (1990–1991)  ES Weißwasser (1991–1994)   ESG Sachsen „Die Füchse“ Weißwasser/Chemnitz (1994–2002)
Kaupunki:   Weißwasser, Saksa
Kotiareena:  Eisarena Weißwasser
– kapasiteetti:  3 050
Sarjataso:  DEL2
Värit:                
Toimitusjohtaja:   Dirk Rohrbach
Päävalmentaja:   Christof Kreutzer
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
EHC Lausitzer Füchse on saksalainen jääkiekkojoukkue Weißwasserin kaupungista. Se on perustettu vuonna 1953 BSG Ostglas Weißwasserin ja BSG Chemie Weißwasserin yhdistyessä. Vuoteen 1990 asti joukkueen nimi oli SG Dynamo Weißwasser, nykyisen nimensä seura otti käyttöön vuonna 2002 muutaman välivaiheen jälkeen. Seuran sarjataso on nykyisin Saksan toiseksi korkein, DEL2-liiga. Dynamo-nimellä joukkue voitti Saksan demokraattisen tasavallan mestaruuden 25 kertaa, joskin vuodesta 1970 liigassa pelasi vain kaksi joukkuetta, toisen ollessa Dynamo Berlin, nykyinen Eisbären.
Pelaajat

| Maalivahdit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Hanskakäsi | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 31 |  | Anthony Morrone | L | 2025 | Lorraine, Québec, Kanada |
| 72 |  | Jonas Stettmer | L | Laina | Straubing, Saksa |
| 96 |  | Daniel Filimonow | L | 2025 | Deggendorf, Saksa |
| Puolustajat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 2 |  | Sebastian Zauner | L | 2025 | Berchtesgaden, Saksa |
| 5 |  | Nils Elten | R | Laina | Iserlohn, Saksa |
| 6 |  | Marlon Braun | L | 2026 | Weißwasser, Saksa |
| 7 |  | Dylan Plouffe | L | 2025 | Sherwood Park, Alberta, Kanada |
| 17 |  | Toni Ritter | L | 2025 | Bad Muskau, Saksa |
| 19 |  | Tim Sezemsky | R | 2025 | Füssen, Saksa |
| 20 |  | Moritz Kretzschmar | L | Juniori |  |
| 58 |  | Jérémy Beaudry | R | 2025 | Montmagny, Québec, Kanada |
| Hyökkääjät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Pelipaikka | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 8 |  | Philip Ziesche | R | H | 2025 | Krefeld, Saksa |
| 11 |  | Charlie Jahnke | L | H | 2025 | Berliini, Saksa |
| 12 |  | Gary Haden | L | KH | 2025 | Airdrie, Alberta, Kanada |
| 14 |  | Louis Anders | L | KH / VLH | 2026 | Lindau, Saksa |
| 21 |  | Max Kislinger | R | KH | 2025 | Garmisch-Partenkirchen, Saksa |
| 22 |  | Eric Valentin | R | KH | 2028 | Donaueschingen, Saksa |
| 23 |  | Lane Scheidl | L | VLH | 2025 | Saskatoon, Saskatchewan, Kanada |
| 26 |  | Dominik Grafenthin | L | LH | 2025 | Berliini, Saksa |
| 34 |  | Alexander Dosch | L | H | 2026 | Starnberg, Saksa |
| 37 |  | Lewis Zerter-Gossage | R | OLH / KH | 2025 | Montreal, Québec, Kanada |
| 63 |  | Jordan Taupert | R | OLH | 2025 | Medicine Hat, Alberta, Kanada |
| 67 |  | Tom Knobloch | L | KH / VLH | 2025 | Henningsdorf, Saksa |
| 71 |  | Clarke Breitkreuz (C) | R | OLH | 2027 | Springside, Saskatchewan, Kanada |
| 74 |  | Jere Henriksson | L | OLH | 2025 | Oulu, Suomi |
| 78 |  | Michael Bartuli | L | H | Laina | Hampuri, Saksa |
| 91 |  | Roope Mäkitalo | L | KH | 2025 | Lahti, Suomi |
| 97 |  | Matěj Leden | L | H | Laina |  |
Pelaajat > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Christof Kreutzer
Apuvalmentaja: André Mücke
Maalivahtivalmentaja: Frantisek Gistr
Huoltopäällikkö: Ronny Krüger
Toimitusjohtaja: Dirk Rohrbach
Urheilutoimenjohtaja: Jens Baxmann
Lähde: EliteProspects
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
EC Red Bull Salzburg

| EC Red Bull Salzburg |
| --- | --- |

Perustettu:  1977
Entiset nimet:  EC Kaindl Salzburg (1995−2000) EC The Red Bulls Salzburg (2000−2005) EC Red Bulls Salzburg (2005-2007) 
Kaupunki:   Salzburg, Itävalta
Kotiareena:  Volksgarten
– kapasiteetti:  3 200
Sarjataso:   IceHL
Värit:                
Päävalmentaja:   Oliver David
Mestaruudet:  6 (2007, 2008, 2010, 2011, 2015, 2016)
Hopeaa:  4 (2006, 2009, 2014, 2018)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
EC Red Bull Salzburg on salzburgilainen jääkiekkojoukkue, joka pelaa Itävallan pääsarjassa, Bet-at-home ICE Hockey Leaguessa. Joukkue pelaa kotiottelunsa vuonna 1960 rakennetulla Volksgarten -nimisellä areenalla. Joukkueella on myös samanniminen farmijoukkue Venäjän nuorten jääkiekkosarjassa.
Historia

Salzburgin jääkiekkohistorian korkein taso juontaa kaudelle 1977–1978, kun Salzburg otti sensaatiomaisen kolmannen sijan ensimmäisessä divisioonassa. Lähes 30 vuotta sitten pelaajat, kuten Rick Cunningham ja Roger Lamoureux, auttoivat nostamaan jääkiekon suosiota Salzburgissa, ja joulukuussa 1977 jäähalli oli loppuunmyyty ensimmäistä kertaa. Kymmenen vuotta myöhemmin 1988 Salzburgin jääkiekkojoukkueella (lyhyesti SEC) oli jälleen suunta kohti mestaruutta. Vahvojen pelaajien kuten venäläisen Viktor Schalimowin ja Sergej Kapustinin tai kuten Greg Holstin Kanadasta tai wieniläinen Peter Znenahlik, voisi odottaa jännittävää talvea ”Volkgartenissa”.selvennä Vahvan kauden jälkeen, johon sisältyy kärkisijoitus karsinnassa, Salzburg epäonnistui ensimmäisessä yrityksessä voittaa Bundesliigamestaruus, ja heikko taloudellinen tilanne aiheutti SEC:n putoamisen ensimmäiseen divisioonaan.
Historia > 2000–2004

Uudempi ajanjakso Salzburgin jääkiekkojoukkueella alkoi 2000-luvulla Red Bull -sponsorin kanssa. Vahvistuksien, kuten kanadalaisen Sheldon Moserin ja yhdysvaltalaisen Brian McCarthyn, avulla Red Bullista tuli nopeasti Oberligan mestari kaudella 2000–2001 (Oberliga oli toinen divisioona), mutta Red Bull ei ollut vielä valmis korkeimmalle tasolle. Kolmen vuoden päästä Red Bull oli valmis. Red Bull taisteli tiensä takaisin mestariksi päättäen Salzburgin jääkiekkojoukkueen 16-vuotisen poissaolon Bundesliigasta.
Historia > 2004–2006

Voitettuaan Nationalligan mestaruuden vuonna 2004 Red Bull nousi Itävallan korkeimmalle sarjatasolle, Erste Bank Eishockey Ligaan (EBEL). Kaudella 04-05 Red Bullin farmijoukkue pelasi vielä Nationalligassa.
Red Bull -joukkueen oli opittava ensimmäisestä Bundesliiga-kaudesta, vaikka he näyttivätkin potentiaalisuutensa. Seuraava seitsemäs ja viimeinen sija harjoituskierroksilla kausilla, jonka he näkivät kehityksenä. Joukkue muodostettiin yhä ammatillisemmassa ympäristössä, ja toista vuotta seurasi kehitys. Red Bull etenikin Erste Bank Eishockey Ligan finaaliin asti. Finaalissa Red Bull kuitenkin hävisi EC VSV -joukkueelle.
Historia > 2006–2007

Kolmannella kaudellaan ensimmäisessä divisioonassa Salzburg viimein palkittiin. Upeassa runkosarjassa Red Bull oli hävinnyt vain yhden 28 kotiottelusta. Salzburg jatkoi erinomaisia otteitaan myös pudotuspeleissä. Voitettuaan loistavasti kolme kertaa Vienna Capitalsin semifinaalissa ja hävittyään finaalissa vain kerran VSV:lle ansaitsi Salzburg ensimmäisen Itävallan mestaruutensa voitoin 4-1. Red Bullin menestyksen syy oli johdonmukaisuus. Joukkueen päävalmentaja Hardy Nilsson oli täydellisesti valmistanut joukkueen. 59 vuotta vanha ruotsalainen siirtyi eläkkeelle valmennuksesta juhliessaan Red Bullin mestaruutta ja kymmenettä mestaruuttaan valmentajana.
Historia > 2007–2008

Red Bullin ollessa neljättä kautta ensimmäisessä divisioonassa joukkueeseen liittyi uusi päävalmentaja ja urheilujohtaja Pierre Pagé kuten myös muita uusia kansainvälisiä valmentajia. Joukkueen kakkosvalmentajaksi tuli suomalainen Reijo Ruotsalainen. Ensimmäisinä kuukausina kanadalainen Pierre Pagé auttoi luomaan kansainvälisen jääkiekon kehitysmallin (IIDM), jolla luodaan perustaa lupaavien junioripelaajien kehittämiselle, ja hän otti ennennäkemättömän askeleen nostaessaan nuoria pelaajia ykkösjoukkueen kokoonpanoon. Red Bullilla oli runkosarjassa ylä- ja alamäkiä, mutta pudotuspeleissä se oli pysäyttämätön. Neljännesfinaalissa VSV:tä vastaan pelatun, uuvuttaneen paras viidestä -ottelusarjan jälkeen Red Bull voitti semifinaalissa Vienna Capitalsin. Finaalista tuli trilleri, kun vastaan asettui slovenialainen joukkue Olimpija Ljubljana. Red Bull piti hermonsa kurissa paremmin ja voitti mestaruuden voitoin 4-2. Salzburg onnistui voittamaan mestaruuden toisena vuonna peräkkäin ja farmijoukkueen toinen sija Österreichische Nationalligassa myös korosti hyvää pelitaitoa.