Polygnotos
Teokset

Polygnotoksen maalaustyyliä voidaan kutsua veistosmaiseksi: hän ikään kuin kuvasi tasaiselle pinnalle piirroksin ja värein sen, miltä aikansa veistokset näyttivät. Cicero kuvasi, että Polygnotoksen, Timantheen ja muiden vain muutamia värejä käyttäneiden taidemaalareiden teoksia ihailtiin niiden muotojen ja piirrosjäljen vuoksi, kun taas myöhempien Ekhionin, Nikomakhoksen, Protogeneen ja Apelleen maalauksissa kaikki oli jo saavuttanut täydellisyytensä. Antiikin aikana Polygnotoksen asema veistosmaisessa taidemaalauksessa tunnustettiin siinä määrin, että Theofrastos piti häntä koko taiteenalan keksijänä. Tämä ei kuitenkaan pidä paikkansa, sillä häntä edelsi jo pitkä maalaustaiteen kehitys.
Plinius vanhempi kuvaa Polygnotoksen nimiin laitettuja edistysaskeleita, joskin lyhyesti ja epätyydyttävästi. Näihin lukeutuvat muun muassa suun avaaminen, hampaiden näyttäminen sekä erilaisten kasvonilmeiden esittäminen, mitkä kaikki veivät maalaustaidetta pois sille aiemmin ominaisesta jäykkyydestä. Polygnotos oli ensimmäinen joka maalasi naisille säihkyviä tai läpikuultavia asuja sekä erilaisia päähineitä. Yleisesti Plinius sanoo hänen vaikuttaneen paljon taiteenalan edistymiseen. Myös Lukianos kuvaa hänen maalauksensa esimerkillisiksi kulmakarvojen kauneudessa, poskien punassa ja vaatteiden sulokkuudessa.
Näistä kuvauksista voidaan päätellä, että Polygnotos kiinnitti paljon huomiota kasvojen, vartalon ja vaatteiden kuvaukseen. Tätä voidaan verrata häntä edeltäneen ajan vaasimaalauksiin, jossa kasvot ovat usein ankaria sivukuvia, silmät ovat kovat ja huulet suljetut, ja vaatteet enemmän seivoat kuin riippuvat ihmisten päällä. Polygnotoksen ilmaisu oli luonnollisempaa ja pyrki samalla ilmaisemaan ideaaliluonteita. Tämän vuoksi Aristoteles kutsuu Polygnotosta ilmaisuilla ”luonnemaalaaja” (γραφεύς ἠθικός, grafeus ēthikos) ja ”oivallinen luonteen kuvaaja” (ἀγαθὸς ἠθογραφος, agathos ēthografos), mikä viittaa siihen, ettei hän kuvannut ainoastaan tunteita, vaan ideaaliluonteita, kun taas esimerkiksi Zeuksiin taiteessa ei ollut lainkaan tätä puolta. Toisaalla Aristoteles sanoo myös Polygnotoksen kuvanneen ihmiset parempina kuin nämä olivat, siinä missä esimerkiksi Pauson kuvasi nämä huonompina kuin nämä olivat ja Dionysios sellaisina kuin nämä olivat.
Polygnotoksen teosten aiheet olivat lähes yksinomaan peräisin Homeroksen eepoksista ja muista eeppisen kykloksen runoelmista, ja myös niiden käsittelytavassa ja luonteessa oli eeppisyyttä. Aristoteles rinnastikin Polygnotoksen, samoin kuin Feidiaan, Homerokseen: siinä missä Polygnotos esitti maalaustaiteessa ja Feidias kuvanveistossa ihmiset parempina kuin nämä olivat, saman teki Homeros runoudessa. Sekä Polygnotos että Feidias jäljittelivät vanhan mytologian hahmoja ja aiheita, ja käsittelivät niitä eeppisessä hengessä, siinä missä Lysippoksen ja Apelleen taide oli luonteeltaan enemmän draamallista. Ensin mainitut pyrkivät esittämään luonteita ja tyyneyttä, jälkimmäiset toimintaa ja tunteita; ensin mainitut esittivät ideaalihahmoja, jälkimmäiset todellisia hahmoja; ensin mainittujen ihmiset olivat jumalankaltaisia, viimeksi mainittujen jumalat ihmisenkaltaisia; Feidias johti Zeuksen kuvapatsaansa Homeroksen hienoimmista säkeistä, kun taas Apelles perusti Afrodite-maalauksensa ilotyttöön.
Erityisesti on kiinnitetty huomiota Polygnotoksen naishahmoihin, sillä niissä edistysaskeleet olivat ehkä vieläkin selvempiä kuin mieshahmoissa. Polygnotos kuvasi naisten vaatteita taidokkaasti, ja tämä mahdollisti samalla maalausten elävöittämisen erilaisilla kirkkailla väreillä, joita käytettiin erityisesti naisten vaatteissa. Lukianoksen mukaan hänen maalaamansa vaatteet antoivat mielikuvan siitä, että ohut kangas lähes liimautui kiinni jäseniin, niin että vaatteet peittivät vartalot ilman, että olisivat samalla kätkeneet niiden muodot, elleivät vaatteet sitten liehuneet eloisasti tuulessa.
Polygnotoksen ajan maalaustaide ei vielä tuntenut perspektiiviä, ja siksi hahmojen ryhmittelyt olivat vielä epäluonnollisen näköisiä. Hahmot oli sijoitettu riveille kuin friisireliefeissä, ja kun haluttiin ilmaista, että joku hahmo oli katsojaa lähempänä tai kauempana, nämä sijoitettiin alempana tai ylempänä olleelle riville. Lisäksi hahmojen sijoittelussa käytettiin symmetriaa, niin että keskushahmon kummallakin puolella oli symmetrisesti samankaltaisia hahmoja.
Polygnotoksen ajan edistysaskeleet maalaustaiteessa eivät olisi olleet mahdollisia ilman uudenlaista värien käyttöä. Plinius sanoo, että Polygnotos ja Mikon olivat ensimmäisiä, jotka käyttivät keltaista okraa, jota saatiin Attikan hopeakaivoksista. Mustaa taas saatiin puristettujen viinirypäleiden kuorista. Polygnotos on yksi niistä taidemaalareista, joiden Cicero sanoo käyttäneen vain neljää väriä, vaikkakin tämä voidaan kyseenalaistaa.
Työkalunaan Polygnotos käytti yleensä sivellintä. Pausias korjasi joitakin Polygnotoksen Thespiaihin tekemiä maalauksia, ja hänen jälkensä katsottiin hävinneen selvästi alkuperäisten maalausten jäljelle, koska hän oli käyttänyt Polygnotoksen alkuperäisteosten tavoin sivellintä sen sijaan, että olisi maalannut oman tapansa mukaan enkaustisesti kaivertimella. Polygnotos itsekin käytti tosin joskus enkaustiikkaa, ja hänet mainitaan yhtenä varhaisimmista taidemaalareista, joka käytti kyseistä tekniikkaa.
Maalauksensa Polygnotos teki oletettavasti paneeleille, jotka myöhemmin kiinnitettiin paikalleen seinään. Pliniuksen luettelossa yksi teos mainitaan nimenomaisesti paneelimaalauksena (tabula), mutta toisaalta Thespiaissa olleet maalaukset olivat seinämaalauksia (parietes). Näin voidaan ehkä jossakin määrin kyseenalaistaa se yleinen käsitys, että paneelimaalaukset olisivat olleet varhaisimman kreikkalaisen maalaustaiteen lähes yksinomainen muoto.
Polygnotoksen tekemistä maalauksista on säilynyt tietoa erityisesti Pliniuksen kautta sekä Pausaniaan teoksessa Kreikan kuvaus. Niitä olivat ainakin seuraavat: