stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pariisi
Liikenne

Pariisi on Ranskan moottori-, rauta- ja maantieverkoston keskus. Päärautatieasemat ovat Gare du Nord, Gare Montparnasse, Gare de l’Est, Gare de Lyon, Gare d’Austerlitz ja Gare Saint-Lazare. Pariisin yhdistää Lontooseen kanaalin tunnelin kautta liikennöivä Eurostar-juna. Pariisin jokisatama on Marseillen ja Le Havren jälkeen Ranskan kolmanneksi tärkein satama.lähde?
Pariisin tieliikenne on pahamaineisen hidasta ja ruuhkautunutta. Kaupunkia ympäröi kehätie Périphérique ja kaksi ulompaa moottoritiekehää A86 ja A104 Francilienne.lähde?
Kaupunginjohtaja Delanoën kaudella kaupunkiin rakennettiin satoja kilometrejä bussikaistoja ja yksityisautoilun määrää vähennettiin huomattavasti. Myös Seinejoen varrella kulkevia autoteitä on yhä enemmän otettu virkistyskäyttöön, muun muassa sunnuntaisin. Kesällä rantakadulla on ollut vuodesta 2003 alkaen keinotekoinen hiekkaranta. Pyöräilyn merkitys Pariisissa on lisääntynyt viime vuosina. Keskustan alueella on satoja kilometrejä pyöräteitä, jotka osittain on yhdistetty bussikaistojen kanssa. Pyöriä on tarjolla halvalla turisteille sekä kaupunkilaisille. Pariisin pormestari Bertrand Delanoën johdosta kaupunkiin on sijoitettu useita edullisia pyöränvuokrausautomaatteja.lähde?
Kaupungissa on tiheä metroverkko Métro (16 linjaa), joka avattiin maailmannäyttelyssä vuonna 1900, ja suuri määrä bussilinjoja. Metrolinjaa 14 kutsutaan nimellä méteor eli meteoriitti, se on täysin automatisoitu ja se kulkee ilman kuljettajaa. Asukkaita palvelevat myös nopeat RER-lähijunat.lähde? Raitiovaunut tulivat takaisin kaupunkikuvaan vuonna 1992, kun Pariisia ympäröivän kehän ensimmäinen vaihe valmistui. Julkista liikennettä hoitaa RATP.
Suur-Pariisissa on useita lentoasemia: Charles de Gaullen lentoasema (lähellä Roissy-en-Francea) ja Orlyn lentoasema (Pariisin eteläpuolella) ovat niistä vilkkaimmat. Kolmas ja paljon pienempi kenttä sijaitsee Beauvais’n kaupungissa, 70 kilometriä Pariisista pohjoiseen. Tätä vanhinta Le Bourgetin lentoasemaa käyttävät yksityiskoneet ja ilmailunäytökset. Siellä on myös ilmailumuseo. Lisäksi Beauvais-Tillén lentoaseman liikenne on viime vuosina vilkastunut halpalentoyhtiöiden myötä.lähde?
Väestö > Väestörakenne

Pariisin asukasluku vuonna 2021 oli 2 133 111. Kaupungin väkiluku on vähentynyt vuodesta 2010 lähtien. Vuonna 2015 asukkaita oli 2,206 miljoonaa.
Pariisin asukasluku oli korkeimmillaan vuonna 1921, jolloin siellä asui 2,91 miljoonaa asukasta. Kaupunkiin oli vuosikymmenien ajan virrannut ihmisiä muualta Ranskalta teollisuustöiden perässä. Vuonna 1954 asukkaita oli vielä 2,85 miljoonaa, mutta sen jälkeen alkoi väestön nopea vähentyminen. Pariisi menetti vuosien 1968–1999 aikana 720 000 asukasta. Väestörakenne muuttui tuona aikana, kun lapsiluku pieneni ja yksin asuvien määrä kasvoi. Pariisin ulkopuolella oleviin esikaupunkeihin alettiin rakentaa 1970-luvulla uutta asuntokantaa. Pariisilaisten pako kaupungista suuntautui myös uusiin lähiöihin. 2000-luvun vaihteessa kaupungin väkiluku kääntyi taas uudestaan kasvuun, mutta trendi muuttui taas 2010-luvulla laskusuuntaiseksi. Ennusteiden perusteella Pariisin väkiluku on vakiintumassa 2,2–2,3 miljoonan tienoille.
Pariisin väestötiheys on myös maailman suurin (24 948 asukasta neliökilometrillä, 2006), joka on verrattavissa ainoastaan tiettyihin aasialaisiin suurkaupunkeihin. Esimerkiksi Pariisin 11. arrondissementissa väestötiheys nousee yli 40 000 asukkaaseen neliökilometrillä ja itäisissä kaupunginosissa jopa yli 100 000 asukkaaseen neliökilometrille. Vertailun vuoksi New Yorkin Manhattanin kaupunginosan väestötiheys on noin 25 000 asukasta neliökilometrillä.lähde?
Suurin osa pariisilaista ei ole syntynyt kaupungissa, vaan he ovat muuttaneet Pariisiin muualta Ranskasta. Pariisin asukkaista yli kymmenesosa on syntynyt ulkomailla. Ulkomailla syntynyneistä kolmannes on muuttanut Pariisiin muista Euroopan unionin maista. Suurin maahanmuuttajaryhmä on kuitenkin Pohjois-Afrikasta, Algeriasta, Marokosta ja Tunisiasta tulleet arabit, joita asuu erityisesti Pariisin pohjoisosien köyhemmillä asuinalueilla. Mustista maahanmuuttajista iso osa on tullut Ranskan merentakaisista departementeista Martiniquesta ja Guadeloupesta sekä Länsi- ja Keski-Afrikasta. Mustia sekä kiinalaisia ja turkkilaisia asuu erityisesti Pariisin koillisosissa. Eteläaasialaisia on puolestaan kaakon kaupunginosissa.
Suuri osa pariisilaisista on nimellisti katolilaisia. Musilimivähemmistö on huomattava, ja kaupungissa on useita moskeijoita. 1920-luvulla rakennettu Pariisin suurmoskeija sijaitsee 5. arrondissementissa. Le Marais’n alueella on puolestaan juutalaiskortteli.
Kaupunkikuva

Pariisi kuvattuna Eiffel-tornista (joki virtaa koillisesta lounaaseen, oikealta vasemmalle).
Panoraamanäkymä iltahämärän peittämään läntiseen Pariisiin, kuvattuna Tour Montparnassen huipulta.
Nähtävyydet

Valon kaupungiksi nimitetty Pariisi on jo kauan ollut maailman suosituin matkailukohde. Sen asema monien kansainvälisten järjestöjen pääpaikkana sekä taloudellisen, poliittisen ja matkailullisen elämän keskuksena on tehnyt siitä yhden maailman tärkeimmistä kaupungeista. Se on tunnettu kauniista arkkitehtuuristaan, puistokaduistaan ja museoidensa runsaudesta. Monet rakennukset ovat hyvin vanhoja. Kadut ovat, leveitä puistokatuja lukuun ottamatta, yleensä kapeita ja niitä reunustavat kaupat ja pikkuliikkeet.lähde?
Seinejoki kulkee kaupungin läpi muodostaen kaaren lounaasta kaakkoon ja jakaa kaupungin kahteen osaan: niin sanottuun oikeaan rantaan pohjoisessa ja vasempaan etelässä. Joen ylittää yli kolmekymmentä siltaa, joista vanhin on Pont-Neuf, joka yhdistää mantereen Île de la Citén saareen. Pariisi sisältää myös kaksi suurta viheraluetta: Bois de Boulogne, jonka pinta-ala on 846 hehtaaria, sijaitsee lännessä, Bois de Vincennes (995 hehtaaria) idässä. Muista puistoista kuuluisimmat ovat Tuileries'n puisto (Jardin des Tuileries) ja Luxembourgin puisto (Jardin du Luxembourg). Lisäksi on useita näitä pienempiä puistoja ja viheralueita.lähde?
Pariisin tärkeimmät nähtävyydet keskittyvät ydinkeskustaan. Kaupungin sydämessä Île de la Citén saarella sijaitsevat Notre Damen katedraali (Notre-Dame de Paris), Pariisin vanhin sairaala Hôtel-Dieu de Paris sekä Pariisin oikeuspalatsi (Palais de Justice), jonka yhteydessä ovat keskiaikainen kappeli Sainte-Chapelle ja historiallinen vankila Conciergerie. Muista Pariisin kirkoista tärkeimpiä ovat Saint-Germain-des-Prés, Montmartren Sacré-Cœur, Saint-Sulpice, Saint-Eustache ja La Madeleine.
Louvre taidekokoelmineen on itseoikeutetusti Pariisin palatseista tunnetuin. Se on toiminut taidemuseona vuodesta 1791. Muita palatseja ovat Palais-Royal, presidentin virka-asunto Palais de l'Élysée, parlamentti Palais-Bourbon, Palais du Luxembourg ja 1900 maailmannäyttelyyn rakennettu Petit Palais. Napoleonin hauta sijaitsee Invalidikirkossa Hôtel des Invalidesissa. Pääkatu Avenue des Champs-Élysées kulkee kahden aukion välillä: Place Charles de Gaullen ja Place de la Concorden, joista edellisellä kohoaa Riemukaari ja jälkimmäisellä Luxorin obeliski. Lukemattomista museoista on Louvren lisäksi mainittava taidemuseo Musée d'Orsay, nykytaiteen museo Centre Georges-Pompidou, Musée du Montparnasse, keskiaikaisen taiteen museo Musée de Cluny sekä Musée Picasso.
Pariisin maamerkki on Eiffel-torni. Se rakennettiin maailmannäyttelyä varten vuonna 1889 ja sen huipulta on mahdollista nähdä jopa 80 kilometrin päähän. Taiteilijoiden alueina on perinteisesti pidetty Montparnassen ja Montmartren ohella Latinalaiskorttelia (Quartier Latin), jossa sijaitsevat suurmiesten hautapaikkana tunnettu Panthéon sekä Pariisin yliopisto päärakennus Sorbonne. Oikeastaan yliopisto on jaettu kolmeksitoista itsenäiseksi yliopistoksi, ja opiskelijoita siellä on noin 300 000.lähde?
Pariisissa on myös maailman toiseksi suurin kirjasto Bibliothèque nationale de France.
Nähtävyydet > Monumentteja ja rakennuksia

Eiffel-torni
Riemukaari (Arc de Triomphe)
Notre Damen katedraali
Sainte-Chapelle
Église de la Madeleine
Hôtel de Ville, kaupungintalo
Vapaudenpatsas
Sacré-Cœur -basilika
Palais Garnier – Pariisin ooppera
Hôtel des Invalides
Panthéon
Sorbonne – Pariisin yliopistojen päärakennus
Nähtävyydet > Museoita

Musee du Louvre (Louvre)
Musée d’Orsay
Musée du quai Branly
Pompidou-keskus
Musée Rodin
Musée du Montparnasse
Musée de Cluny
Musée Picasso
Ilmailumuseo Musée de l’air et de l’espace Le Bourget’n lentokentällä
Merimuseo Musée National de la Marine Palais de Chaillot’n tiloissa
Tiedemuseo Cité des sciences et de l’industrie
Nähtävyydet > Katuja, kaupunginosia ja muita paikkoja

Montmartre
Montparnasse
Pariisin katakombit
Champs-Élysées
Père-Lachaisen hautausmaa
Cimetière de Montmartre
Cimetière du Montparnasse
Cimetière de Passy
Latinalaiskortteli
Le Marais
Pariisin metro
Place de la Concorde
Place de la Bastille – Bastilji
Rue de Rivoli -kauppakatu
La Samaritaine -tavaratalo
Pigalle
Moulin Rouge -kabaree
Nähtävyydet > Pariisin liepeillä

Versailles’n palatsi, aurinkokuningas Ludvig XIV:n rakennuttama loistelias palatsi Pariisin ulkopuolella
Disneyland Paris, Pariisista noin 30 kilometriä itään
Parc Astérix Pariisista pohjoiseen
Fontainebleau, François I:n muokkaama linna sekä eriskummalliset hiekkakivimuodostelmat ympäröivässä metsässä, Pariisista noin 60 kilometriä
Barbizon, Fontainebleaun lähettyvillä sijaitseva impressionistien suosima kylä
La Défense – liikekaupunginosa
Koulutus

Pariisissa on arvostettuja tiede- ja teknologiayliopistoja (Institut polytechnique de Paris, Université Paris Cité, Université Paris-Saclay, Sorbonne Université), valtiotieteen (Sciences Po) johtamista (HEC Paris, ESSEC Business School, ESCP Business School, Insead) ja myös eri tieteenaloja (PSL Research University).
Urheilu

Pariisissa pidetään vuosittain Ranskan avoin tennisturnaus, joka kestää toukokuun puolivälistä kesäkuun alkuun. Pariisi on myös Ranskan ympäriajon eli Tour de France -pyöräilykilpailun maali. Olympialaiset järjestettiin kaupungissa vuosina 1900, 1924 ja 2024. Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Pariisissa vuonna 2003 ja Euroopan-mestaruuskilpailut vuonna 1938. Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1998 järjestettiin Ranskassa ja finaali Pariisin Stade de France -stadionilla. Pariisin liepeillä sijaitsee Euroopan suurin ravirata Hippodrome de Vincennes.
Urheilu > Tunnettuja urheiluseuroja

Paris Saint-Germain, jalkapallo
Stade Français, rugby
Paris-Levallois Basket, koripallo
Kansainväliset suhteet

Pariisilla on vain yksi ystävyyskaupunki, Rooma. Tästä huolimatta Pariisilla on useita partnerikaupunkeja ympäri maailmaa. Tämän lisäksi kaupungissa sijaitsee useita kansainvälisten järjestöjen päämajoja, kuten ESA, Unesco ja OECD. Myös Naton päämaja sijaitsi Pariisissa ennen kuin se siirrettiin Brysseliin.lähde?
Kansainväliset suhteet > Ystävyyskaupungit

1956: Rooma (Seule Paris est digne de Rome; seule Rome est digne de Paris / Solo Parigi è degna di Roma; Solo Roma è degna di Parigi / 'Vain Pariisi on Rooman arvoinen; Vain Rooma on Pariisin arvoinen')
Kansainväliset suhteet > Partnerikaupungit

Alla luettelo Pariisin partnerikaupungeista. Ensin vuosiluku, sen jälkeen kaupunki tai kaupungit.
1958: Kioto
1982: Tokio
1985: Kairo
1987: Amman, Berliini, Sanaa
1991: Soul
1992: Beirut, Moskova
1995: Jakarta
1996: Chicago, San Francisco
1997: Riad, Peking, Pietari, Praha, Santiago, Tbilisi
1998: Jerevan, Lissabon, Sofia, Sydney
1999: Buenos Aires, México, Varsova
2000: Ateena, Madrid, Washington
2001: Lontoo, Porto Alegre
2002: Geneve
2003: Alger, Québec
2004: Casablanca, São Paulo, Rabat, Tunis
2005: Kööpenhamina
2006: Montreal
Valokuvaus

Palkkikameran objektiivi ja osa etulautaa ja runkoa
Valokuvaus on menetelmä, jossa luodaan kuvia kohdistamalla valoa tai muuta sähkömagneettista säteilyä valoherkälle pinnalle. Näin tuotettuja valokuvia on perinteisesti tuotettu kemiallisesti, käyttämällä valoherkkänä pintana valoon reagoivalla aineella päällystettyä filmiä. Perinteisen kemiallisen menetelmän on nykyään lähes kokonaan syrjäyttänyt digitaalinen valokuvaus, jossa valoon reagoivana materiaalina on kameran sisään sijoitettu valoherkkä kenno, joka tallentaa kuvattavasta kohteesta pintaansa osuvan valon tietokoneille soveltuvaksi digitaaliseksi informaatioksi.
Valokuvausta käytetään monilla elämänalueilla. Valokuvaajia työskentelee muun muassa tiedonvälityksessä kuten journalismissa ja markkinointiviestinnässä, dokumentoinnissa ja tieteellisessä tutkimuksessa. Valokuvataide on osa kuvataidetta. Elokuva alkoi kehittyä valokuvauksesta, kun yksittäisiä valokuvia tuottavasta kamerasta kehitettiin peräkkäisiä valokuvia nopeasti filminauhalle tallentava elokuvakamera. Lääketieteessä erityisen merkittäväksi valokuvauksen muodoksi on kehittynyt ihmissilmälle näkymättömän sähkömagneettisen säteilyn, kuten röntgensäteiden käyttö kudosten "läpivalaisuun" (ks. Radiologia).
Valokuvaustekniikan perusteet > Filmille kuvaaminen

Valokuvausfilmeissä käytetään valoherkkänä aineena yleensä jotakin hopean halogeenisuolaa (hopeahalidia), tavallisimmin hopeabromidia. Valon kulkiessa kameran objektiivin läpi filmin pinnalle muodostuu kuvattavasta kohteesta optinen kuva, kun filmipinnan eri osiin osuu eri määrä valoa. Mitä enemmän valoa johonkin filmin kohtaan osuu, sitä suuremmassa määrin hopeasuola hajoaa kemiallisesti. Reaktio tapahtuu siten, että valokvantin (fotonin) osuessa hopeahalidi-kiteeseen se rikkoo jonkin hopea-atomin ja halogeenin välisen sidoksen. Näin valotus synnyttää filmiin latentin kuvan, joka ei sellaisenaan ole mitenkään havaittava, mutta saadaan näkyviin kehittämällä filmi.
Filmiä kehitettäessä sitä pidetään kehiteliuoksessa, jossa aikaisemmin valon synnyttämä atomien välinen rikkinäinen sidos aiheuttaa kemiallisen reaktion, joka puolestaan hajottaa vieressä olevien atomien sidoksia. Näin kehitys muuttaa koko hopeahalidi-rakeen (kiteen) suolasta hopeametalliksi. Tämä näkyy filmissä mustana alueena. Täten filmistä tulee negatiivi, jossa kuvatun kohteen vaaleimmat kohdat näkyvät tummina ja päinvastoin. Filmin suuri valoherkkyys johtuu siis tästä kemiallisen reaktion aiheuttamasta rikkoutuneen sidoksen moninkertaistumisesta.
Kehityksen jälkeen filmi kiinnitetään kiinniteliuoksessa, johon valottumatta jäänyt osa hopeahalidista liukenee. Näin filmin valonherkkyys katoaa. Kiinnitetty ja hyvin huuhdeltu mustavalkofilmi säilyy ainakin sata vuotta normaalissa huoneilmassa. Värifilmissä väri syntyy orgaanisista väriaineista, joiden säilyvyys on suhteellisen heikko.
Negatiivista valmistetaan positiivisia kopioita samaan tapaan kuin negatiivikin on syntynyt. Paperi, jolle kopioit tehdään, on päällystetty samoilla hopeahalideilla, ja kun valon annetaan hetken kulkea negatiivin ja linssin läpi, se valottuu. Sen jälkeen kuva kehitetään ja kiinnitetään samaan tapaan kuin alkuperäinen negatiivikin. Vaalet ja tummat kohdat vaihtuvat jälleen päinvastaisiksi kuin ne ovat negatiivisissa, jolloin ne tulevat yhdenmukaisiksi alkuperäisen kuvattavan kohteen vaaleiden ja tummien kohtien kanssa. Valokuvan positiivisista kopioista halutaan yleensä suurempia kuin alkuperäinen filminegatiivi; tällainen valokuvavedos tuotetaan suurennuskonetta apuna käyttäen.
Valokuvaustekniikan perusteet > Digitaalikuvaus

Digitaalisessa valokuvauksessa kuvattavan kohteen valo muutetaan digitaalikameran valonherkän kennon avulla digitaaliseen muotoon, tallennetaan muistikortille ja siirretään sitten tietokoneen kiintolevylle kuvankäsittelyä ja tallennusta varten. Uusimmissa digitaalikameroissa voidaan kuvia muokata myös jo suoraan kamerassa ja lähettää ne välittömästi langattomasti eteenpäin. Kuvankäsittelyä tehdään kuvankäsittelyohjelmilla. Kuvia voidaan katsella tietokoneen ruudulla tai muulla näyttölaitteella taikka tulostaa paperille tai muulle pinnalle.
Historiaa

Valokuvauksessa yhdistyi kaksi aiempaa keksintöä: camera obscura ja valoherkkä paperi. Näistä camera obscuralla on hyvin pitkä historia, ja sitä käytettiin varsinkin renessanssista lähtien apuna maalaamisessa. Valoherkän materiaalin puolestaan löysi saksalainen anatomian professori Johann Heinrich Schulze 1700-luvulla lähes vahingossa, mutta hän ei tutkinut sen mahdollisia käyttötarkoituksia. Englantilainen kemisti Thomas Wedgwood oli ensimmäinen, joka kehitti Schulzen keksintöä pidemmälle ja kokeili valoherkän paperin ja camera obscuran yhdistämistä. Wedgwoodin valottunut kuva hävisi kuitenkin paperilta nopeasti.
Varsinaisen läpimurron valokuvakameran keksimisessä teki ranskalainen tieteilijä Nicéphore Niépce 1800-luvun alussa. Hän sai kehitetyksi valoherkkää materiaalia niin pitkälle, että sai vuonna 1826 otetuksi yksinkertaista pihanäkymää esittävän valokuvan, joka on yhä jäljellä. Niépce kehitti keksintöään taiteilija Louis Daguerren kanssa. Daguerre keksi Niépcen kuoleman jälkeen filmimateriaalin, joka oli Niépcen vastaavaa nopeampi – aiempaa filmiä joutui valottamaan tuntikausia. Daguerren keksintö – dagerrotypia – julkistettiin vuonna 1839.
Myös englantilainen William Henry Fox Talbot kehitti samanlaista tekniikkaa, kun Daguerren keksintö tuotiin julki. Hänen valoherkkä materiaalinsa tuotti kuitenkin negatiivikuvan, josta vedostettiin positiivinen paperikuva, kalotyyppi. Vaikka Talbotin kuvan monistamisen mahdollistavasta tekniikasta tuli myöhemmin valokuvauksen kivijalka, Daguerren uniikkeja kuvia tuottava tekniikka omaksuttiin käyttöön ensin. Innostus Daguerren valokuvatekniikkaan hälveni 1850-luvulla, kun Frederick Scott Archer kehitti Talbotin keksintöä vastaavan tekniikan, jossa negatiivi oli paperin sijaan lasia. Tuloksena oli paljon tarkempia valokuvia, ja materiaali oli myös kestävämpää.
Daguerren keksintö oli kuitenkin se tekijä, jonka ansiosta valokuvaus yleistyi nopeasti sekä Yhdysvalloissa että Euroopassa heti samana vuonna sen julkistamisen jälkeen. Valokuvauksesta tuli erityisen suosittu ihmisten, maisemien, arkkitehtuurin ja sotien kuvaamisessa. Myös tiede otti sen hyvin nopeasti käyttöönsä. Valokuvauksen pelättiin vievän pohjaa pois maisema- ja muotokuvamaalaukselta, mutta näin ei täysin käynyt. Kuvataiteilijoille tuli mahdollisuus kehittää taidettaan abstraktiin suuntaan. Myöhemmin valokuvauksessakin on abstrakti suuntaus saanut jalansijan.
Teollinen valokuva

Vaikka valokuvaus oli hyvin suosittua, itse valokuvaajat olivat tekniikan hankaluuden vuoksi yleensä ammattilaisia. Eastman Kodak-yrityksen perustaneen George Eastmanin tavoitteena oli tehdä valokuvauksesta helppoa. Vuonna 1888 Kodak toi markkinoille rullafilmin ja sille sopivan kameran nimellä Kodak no.1. Rullafilmi auttoi sitten myös elokuvatekniikan ja kinematografin kehittämisessä. Varsinainen markkinamenestyjä oli Kodakin lapsille tarkoitettu Kodak Brownie-laatikkokamera. Tässä yksinkertaisessa kamerassa ei ollut säätöjä ja filmin taustalla oli suojapaperi, jonka vuoksi filmi voitiin vaihtaa valossa. Kameralla pystyivät amatööritkin ottamaan kuvia ja se mahdollisti kompaktin kokonsa ja halpuutensa ansiosta myös aiempaa spontaanimman ja laajemmalle levinneen valokuvauksen. Kameroiden liikuteltavuus ja valokuvamisen nopeus edelleen lisääntyi 1920-luvulla, kun alun perin elokuvausta varten kehitettyä kinofilmiä käyttäviä pienkameroita alettiin valmistaa.
Valokuvia oli painettu paperille jo 1800-luvun puolivälissä, mutta menetelmä yleistyi vuosisadan lopulla. Painetusta valokuvasta on sittemmin tullut valokuvauksen keskeinen sovellusalue.
Valokuvaus oli pitkään mustavalkoista, joskin erilaisia sovellutuksia värikuvauksen saralla on kehitetty aina Daguerren ja Talbotin ajoista lähtien. Varhaisemmat värikuvat on yleensä otettu kuvaamalla aiheesta kolme kuvaa: yksi punaisella suodattimella, yksi vihreällä ja yksi sinisellä. Nämä kolme kuvaa yhdistämällä saadaan värit hyvin realistisesti toistava valokuva. Monet lehdet julkaisivat tällaisia kuvia 1900-luvun alussa, mutta värikuvaus yleistyi vasta värinegatiivifilmien ja positiivisten värikääntöfilmien myötä 1940-luvulla.
Uuden valokuvan murros

1990-luvulta alkaen ovat yleistyneet digitaalikamerat, jotka osin ovat syrjäyttäneet filmikamerat. Yleisimmät digikameroissa käytetyt tekniikat ovat CCD-kenno ja CMOS-kenno. Digitaalikameralla kuvattaessa kuva siirtyy puolijohdemateriaalista valmistetulta valoherkältä kennolta sähköiseksi tiedostoksi kameran muistikortille. Filmikameroilla (analogisilla kameroilla) kuva tallentuu suoraan valoherkälle filmille, joka on myöhemmin kehitettävä.
1990-luvun lopulla tapahtunut valokuvauksen digitalisoituminen on suurimpia murroksia valokuvauksen historiassa. Valokuvauksen ammattilaiset ja omistautuneet harrastelijat käyttävät vähemmän filmiä kuin ennen, sillä digitaalikuvaus on muuttanut koko valokuvauksen kentän. Koska digitaalikuvauksessa ei tarvita välimuotona paperikuvan valmistusta ja kuvat saa nopeasti kirjapainokäyttöön, kuvaajat siirtyivät nopeasti käyttämään digitaalikameroita, kun niiden tarkkuus ja sävyntoisto kehittyivät riittäviksi tavallisen uutiskuvaamisen kannalta. Filmien, valokuvapapereiden ja muiden valonherkkien materiaalien valmistus on supistunut ja useat perinteiset kameranvalmistajat ja tietotekniikan valmistajat ovat fuusioituneet.lähde?
Merkittäviä tapahtumia valokuvaamisessa

1826 – Joseph Nicéphore Niépce kuvaa ensimmäisen onnistuneen valokuvan.
1839 – Sanaa photography käytetään ensimmäisen kerran.
1842 – Henrik Cajander ottaa Turussa Suomen ensimmäisen valokuvan.
1861 – James Maxwell ottaa ensimmäisen värivalokuvan.
Kirjallisuutta

Ang, Tom: Valokuvan historia.  ((Photography. The Definitive Visual History, 2014.) Suomentanut Eero Sarkkinen)  Jyväskylä:  Docendo, 2015.  ISBN 978-952-291-154-4
Brunet, François: La naissance de l'idée de photographie.  Paris:  Presses Universitaires de France, 2012.  ISBN 978-2-13-059326-3
Dölle, Sirkku ym.: Kuvat kunniaan.  (2., uudistettu painos)  Helsinki:  Museovirasto, 1989.  ISBN 951-9075-32-1
Dölle, Sirkku – Savia, Ratu – Vuorenmaa, Tuomo-Juhani: Katse kameraan: Valokuvamuotokuvia Museoviraston kokoelmista. Helsinki: Museovirasto ja Musta Taide 2004.
Eskola, Taneli –  Holopainen, Kari: Gravyyrioppi. Syvapainotyötä valokuvaajille ja taidegraafikoille. Helsinki: Musta Taide 1995.
Jaakola, Ilkka: Digikuvaaja luonnossa. Docendo 2005. ISBN 978-951-846-223-4
Kukkonen, Jukka – Vuorenmaa, Tuomo-Juhani – Hinkka, Jorma: Valokuvan taide. Suomalainen valokuva 1842–1992. Helsinki: SKS 1992.
Makkonen, Pekka: "Camera Pixela (Arkistoitu – Internet Archive)". Ammattilaisten näkemyksiä valokuvauksen digitalisoitumisesta. Helsinki: Musta Taide 2010. Aalto-yliopiston väitöskirja.
Mölsä, Pekka: Digitaalinen valokuvaus on. Helsingin yliopisto 2007.
Punkari,  Pekka: Digifotokoulu. Docendo 2006. ISBN 951-846-232-1
Tähtinen, Ritva (toim.): Valokuvauksen vuosikirja 1992. Helsinki: Suomen valokuvataiteen museo 1992.
Viljanen,  Jarkko – Karhula,  Matti – Miettinen, Petri: Digikuvan peruskirja. Docendo 2006. ISBN 951-846-182-1.
Vuorenmaa, Tuomo-Juhani (toim.): Valokuvataiteen keräilijän opas. Helsinki: Musta Taide 1999.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen valokuvataiteen museo.
Suomen kameraseurojen liitto, mm. paljon ohjeita.
Suomen valokuvahistoriallinen yhdistys.
Tähtikuvaus-FAQ.
Digitaalisen valokuvauksen perusteet.
"Nyt se alkaa, sanoi valokuvaaja.", Aamulehti, 12.02.1939, nro 41, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Nicéphore Niépcen 1826 ottama valokuva, jota pidetään maailman ensimmäisenä
Ensimmäinen värivalokuva vuodelta 1861 James Clerk Maxwellin ottamana.
Louis Ducos du Hauronin ottama värivalokuva vuodelta 1877 Ranskasta.
Englantilainen valokuvaaja ateljeessaan 1850-luvulla.
Kodak Brownie No. 2 oli yksi ensimmäisistä rullafilmiä käyttävistä laatikkokameroista.
Louis Daguerren ottama valokuva pariisilaisesta bulevardista vuodelta 1839.