stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Integroitu tuotanto
Ympäristövaikutukset

Oxfordin yliopiston tutkijaryhmä kävi Hanna Tuomiston johdolla läpi tieteelliset tutkimukset ja totesi, että luomutuotannon ja tavanomaisen tuotannon keskinäinen paremmuus ympäristölle on epäselvää. Tuomisto totesi molemmat ympäristölle haitallisemmiksi kuin integroidut menetelmät, joissa mikään hyödyllinen käytäntö ei ole kiellettyä. Integroidut menetelmät ja perinteinen tuotanto näyttävät paljon paremmilta päästöjen, energiankulutuksen ja biodiversiteettivaikutuksen suhteen, kun otetaan huomioon luomun vaatima laajempi peltoala.
Aiheesta muualla

IOBC (Arkistoitu – Internet Archive), IP-tuotannon maailmanliitto.
IOBC-WPRS Bulletin Vol. 97, 2013 (Arkistoitu – Internet Archive), Working Group “GMOs in Integrated Plant Production”. Proceedings of the sixth meeting on Ecological Impact of Genetically Modified Organisms (EIGMO),
Berlin, Germany, 03 – 05 June, 2013. Editors: Jörg Romeis and Michael Meissle. 
ISBN 978-92-9067-276-0 [X + 124 pp.]
Inarinsaame

| Inarinsaame |
| --- | --- |
Oma nimi:  anarâškielâ
Muu nimi:  inarinlappi
Tiedot
Alue:   Suomi
Virallinen kieli:  Inari
Puhujia:  279 (Vuonna 2008)
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielenhuolto:  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  uralilaiset kielet
Kieliryhmä:  suomalais-ugrilaiset kielet suomalais-permiläiset kielet suomalais-volgalaiset kielet suomalais-saamelaiset kielet saamelaiskielet itäsaamelaiskielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  -
ISO 639-2:  smn
ISO 639-3:  smn
 Ohje 
Inarinsaame (anarâškielâ) on uralilaiseen kielikuntaan kuuluva saamelaiskieli, jota puhuvat äidinkielenään inarinsaamelaiset. Inarinsaamea puhutaan ainoastaan Suomessa Inarijärven ympäristössä, ja näin ollen se on maailman ainoa kieli, jota puhutaan vain Suomessa. Inarinsaamella oli noin 300–400 puhujaa vuonna 2018. Nykyään kaikki inarinsaamelaiset eivät puhu äidinkielenään inarinsaamea, mutta parantuneiden opiskelumahdollisuuksien takia sekä kielensä menettäneet inarinsaamelaiset että monet muut ovat opiskelleet inarinsaamea ja puhuvat sitä päivittäin. Inarinsaame sijoittuu rakenteeltaan itäisten saamelaiskielten ryhmään. Inarinsaamen erityispiirteisiin kuuluu erittäin monimutkainen nominien ja verbien muoto-oppi, joka perustuu lukuisiin äännevaihteluihin.
Ensimmäiset inarinsaamenkieliset kirjat, Edvard Wilhelm Borgin kääntämät aapinen ja katekismus, ilmestyivät vuonna 1859. Nykyinen kirjakieli on Lauri Itkosen johdolla tehty. Inarinsaamen kieltä on opetettu peruskouluissa vuodesta 1979 lähtien. Erkki Itkonen on toimittanut neliosaisen tieteellisen inarinsaamen kielen sanakirjan ja Pekka Sammallahti suomalais–inarinsaamelaisen sanakirjan käytännön tarpeisiin. Vuonna 2018 ilmestyi Marja-Liisa Olthuisin ja Taarna Valtosen kokoama edellisiä laajempi suomi–inarinsaame-sanakirja, joka sisältää myös uudissanoja. Saman aineiston pohjalta on tehty kaksisuuntainen verkkosanakirja.
Nykytilanne

Suomessa saamelaiskielten asemaa ja käyttöä on pyritty turvaamaan vuonna 1992 voimaan tulleella kielilailla. Saamelaisilla on oikeus käyttää viranomaisten kanssa asioidessaan suullisesti tai kirjallisesti saamea. Käytännössä tämä tarkoittaa käännös- ja tulkkipalveluja, mikä ei edistä viranomaisten saamen käyttöä. Ongelmana asiassa on myös vähäinen rahoitus, joka kunnilla on varattu kielilain toteuttamiseksi. Tällä hetkellä vain noin kymmenen prosenttia saamelaisalueen viranomaisista osaa palvella saameksi. Inarinsaamea on pyritty elvyttämään kielipesätoiminnan avulla, ja tällä hetkellä Inarissa ja Ivalossa toimii inarinsaamenkielinen kielipesä.lähde?
Vuonna 2000 kielen puhujia oli koko maailmassa noin 400, ja heistä valtaosa asui Suomessa. Puhujia oli myös Norjassa ja Ruotsissa. Inarinsaamea puhui äidinkielenään vuonna 2004 yhteensä 258, vuonna 2008 yhteensä 279 ja vuonna 2018 noin 300–400 henkilöä.
Inarinsaamea voi opiskella Oulun yliopistossa sekä vuoden mittaisella opintolinjalla Saamelaisalueen koulutuskeskuksessa Inarissa.
Vuonna 2020 inarinsaameksi dubattiin Muumilaakso-sarjan toisen tuotantokauden seitsemän jaksoa. Kyseessä on ensimmäinen inarinsaameksi tehty animaatiodubbaus.
19. lokakuuta 2020 avattiin inarinsaamenkielinen Wikipedia.
Äännejärjestelmä

Inarinsaamen äännejärjestelmä on seuraavanlainen:
|  | Labiaalit | Dentaalit | Alveolaarit | Postalveolaarit | Palataalit | Velaarit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nasaalit | m | n |  |  |  | ŋ |
| Klusiilit ja affrikaatat | p b | t d | t͡s d͡z | t͡ʃ d͡ʒ |  | k g |
| Frikatiivit | f v | ð | s | ʃ |  | h |
| Approksimantit |  |  |  |  | j |  |
| Lateraalit |  |  | l |  |  |  |
| Tremulantit |  |  | r |  |  |  |
|  | etu | keski | taka |
| --- | --- | --- | --- |
| suppea | i y |  | u |
| väli | e | ɐ | o |
| väljä | æ |  | ɑ |
Kirjoitusjärjestelmä

Inarinsaamessa on seuraava aakkosjärjestys:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| A a | Á á | Ä ä | Â â | B b | C c | Č č | D d |
| Đ đ | E e | F f | G g | H h | I i | J j | K k |
| L l | M m | N n | Ŋ ŋ | O o | P p | R r | S s |
| Š š | T t | U u | V v | Y y | Z z | Ž ž |  |
Kielioppi > Pronominit

Inarinsaamessa on kolme persoonapronominien lukua: yksikkö, monikko ja kaksikko. Ne taipuvat nominatiiviin, genetiiviin, akkusatiiviin, illatiiviin, lokatiiviin, komitatiiviin, abessiiviin, essiiviin ja partitiiviin ja niiden monikoissa.
|   | suomeksi | nominatiivi | suomeksi | genetiivi |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Yksikön ensimmäinen persoona (yksikkö) | minä | mun | minun | muu |
| Yksikön toinen persoona (yksikkö) | sinä | tun | sinun | tuu |
| Yksikön kolmas persoona (yksikkö) | hän | sun | hänen | suu |
| Monikon ensimmäinen persoona (kaksikko) | me (kaksi) | muoi | meidän | munnuu |
| Monikon toinen persoona (kaksikko) | te (kaksi) | tuoi | teidän | tunnuu |
| Monikon kolmas persoona (kaksikko) | he (kaksi) | suoi | heidän | sunnuu |
| Monikon ensimmäinen persoona (monikko) | me | mij | meidän | mii |
| Monikon toinen persoona (monikko) | te | tij | teidän | tii |
| Monikon kolmas persoona (monikko) | he | sij | heidän | sii |
Kielioppi > Nominit

Inarinsaamen nominit taipuvat yhdeksässä sijamuodossa, niiden yksikössä ja monikossa. Sijamuotoja ovat nominatiivi (perusmuoto), genetiivi, akkusatiivi, illatiivi, lokatiivi, komitatiivi, abessiivi, essiivi ja partitiivi.
Kielioppi > Verbit

Inarinsaamenkielessä verbit taipuvat kaikissa yhdeksässä persoonassa ja kaikissa aikamuodoissa. Aikamuotoja on preesens, preteriti, perfekti ja pluskvamperfekti.
Sijamuodot

Sana kielâ ('kieli') jokaisessa sijamuodossa:
| Sijamuoto | Yksikkö | Monikko |
| --- | --- | --- |
| nominatiivi | kielâ | kielâh |
| akkusatiivi | kielâ | kielâid |
| genetiivi | kielâ | kielâi |
| illatiivi | kielân | kieláid |
| lokatiivi | kielâst | kielâin |
| komitatiivi | kieláin | kielâiguin kielâigijn |
| abessiivi | kielâttáá | kielâittáá |
| essiivi | kiellân |  |
partitiivi: kiellâd
Kirjallisuutta

Itkonen, Erkki ja Lea Laitinen 1986–1991. Inarilappisches Wörterbuch. Lexica societatis fenno-ugricae: 20. Suomalais-ugrilainen seura. Helsinki. ISBN 951-9019-94-4.
Morottaja, Matti. Anarâškielâ ravvuuh – inarinsaamen kieliopas Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisuja: 56. Helsinki 2018. Näköisjulkaisu painetusta teoksesta (2007). ISBN 978-952-5446-26-5, ISSN 2323-3370.
Sammallahti, Pekka. Morottaja, Matti. Säämi-suomâ sänikirje. Inarinsaamelais-suomalainen sanakirja. Girjegiisá. Ykkösoffset Oy, Vaasa 1993. ISBN 951-8939-27-6.
Olthuis, Marja-Liisa. Kielâoppâ. [Inari] : Sämitigge, 2000.
Østmo, Kari. Sämikielâ vieres kiellân vuáđuškoovlâst. Helsinki : Valtion painatuskeskus, 1988.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikipedia, vapaa tietosanakirja
Siida-saamelaismuseon sivut inarinsaamelaisista (Arkistoitu – Internet Archive)
inarinsaame-suomi-inarinsaame sanakirja
Kielakyeimi (Arkistoitu – Internet Archive)
Amoc
inarinsaamen kieliopas (inarinsaameksi)
inarinsaamenkielinen lintusanasto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Yle 
Sivu suomen- ja inarinsaamenkielisestä aapisesta (E. W. Borg, 1859)
Inkojen historia

Inkojen historia käsittää Perun Andeilla asuneiden inkojen historian noin 1000-luvulta nykyaikaan, joskin inkavaltakunta lakkasi olemasta jo vuonna 1572.
Inkojen nousu

Inkat olivat alkujaan joukko pieniä ja erillisiä etnisiä ryhmiä. He valloittivat asuinalueekseen Curahuasin seudun, jota ketšuaintiaanit olivat asuttaneet, ja omaksuivat vähitellen ketšuan kielen. Vuoden 1200 tienoilla Apurímac- ja Urubambajoen välisten ylänköjen ryhmät olivat kasvaneet liian suuriksi silloisille alueilleen. Sen seurauksena ihmisryhmät alkoivat liikehtiä ja muodostui liittoutumia. Näistä voimakkaimmaksi nousi Cusco, jonka asukkaita alettiin kutsua inkoiksi, ’ylhäisiksi herroiksi’.
Joidenkin legendojen mukaan inkat olivat lähtöisin Titicacajärven Titicacasaarelta, missä ensimmäinen inka Manco Cápac astui esiin luolasta ja avioitui sisarensa Mama Occlon kanssa. Hän lähti veljineen ja siskoineen etsimään hedelmällistä paikkaa jonne asettua. Lopulta Manco Cápac saapui vaimonsa kanssa Rio Tullamayon ja Huantanayjoen risteyksen tienoolle, jonka maaperää hän kokeili survaisemalla siihen kultaisen sauvan. Havaittuaan maaperän otolliseksi pariskunta ajoi paikalliset asukkaat pois ja jäi paikalle asumaan. Kun he olivat perustaneet Cuscon kaupungin ja saaneet lapsia, Manco Cápac muuttui kiveksi, josta tuli inkojen pyhä huaca.
Inkavaltakunnan synty ja laajeneminen

Cuscosta tuli vähitellen ketšuankielisten heimojen johtava keskus, ja 1100-luvulla se alkoi laajentaa vaikutuspiiriään naapurikansojen alueille. Kaupunkivaltio alkoi 1200-luvulla laajentua entistä hyökkäävämmin ja alisti kaikki ympäröivän laakson kansat valtansa alle.
Ensimmäiset inkahallitsijat olivat myyttisiä hahmoja, joiden historiallisuudesta ei ole varmuutta. Valtakunnan suuruuden ajan kuninkaita olivat Pachacútec (hallitsi 1438–1471), Túpac Inca Yupanqui (1471–1493) ja Huayna Capac (1493–1525). Pachacútec laajensi valtakuntaa voimakkaasti länteen ja etelään, ensisijaisesti rauhanomaisin keinoin.
Inkavaltakuntaan kuului lukuisia heimoja, joita Andien vuoriketjut pitivät toisistaan erillään. Tällainen monimuotoisuus teki valloituksen helpoksi mutta valtakunnan lujittamisen vaikeaksi. Inkat yhdistelivät eri kansoja ja valtioita yli 80 provinssiksi, jotka olivat kielellisesti monimuotoisia. Inkavaltakunta ei kuitenkaan ollut vielä ehtinyt muodostua yhtenäiseksi espanjalaisten tuloon mennessä 1500-luvun alussa, vaan kapinat olivat yleisiä.
Inkat turvautuivat sotilaalliseen valloitukseen vain viimeisenä keinona. Aluksi he tarjosivat yhdistymistä vastaan lahjoja, avioliittovaihtoa ja poliittisia liittoja. Inkat lupasivat valloitetun alueen ylimystölle etuoikeuksia, mm luvan moniin vaimoihin. Sen epäonnistuessa he alkoivat uhkailla valloituksella ja tarvittaessa lopulta ryhtyivätkin siihen. Inkavaltion nopealla laajenemisella oli monta syytä. Inkoilla oli mahtava armeija, hyvät huoltoyhteydet ja tehokas sodanjohto. Lisäksi he suorittivat laajoja väestönsiirtoja ja hallinnollisia operaatioita (niin sanottu mitimae-järjestelmä), joiden avulla he levittivät kulttuuriaan ja vahvistivat valloittamiensa alueiden valvontaa. Inkat siirsivät ketšuankielisiä pääkaupunkiseudun virkamiehiä ja sotilaita valtakuntaan liitetyille alueille perustettuihin kaupunkeihin, joista käsin tuotantoa ja sen jakoa valvottiin ja inkakulttuuria levitettiin. Valloitettujen alueiden oma väestö asutettiin näiden kaupunkien ympäristöön ja sopeutettiin järjestelmään. Epäluotettava osa väestöstä siirrettiin pois ja korvattiin ketšuankielisellä väellä, joka toi inkakulttuurin alueelle. Paikallinen väki sai pitää tapansa, pukunsa ja kielensä, mutta virkamiesten täytyi opetella ketšuaa.
Pachacútec lopetti valtakunnassa vallinneen uskonnollisen hajaannuksen ja paransi tieverkostoa. Hän myös rakennutti pääkaupunki Cuscon uudelleen pohjakaavaltaan puuman muotoiseksi. Pachacútecin seuraaja, lainsäätäjäkuninkaana tunnettu Túpac Inca Yupanqui levitti valtakuntaa yli Pohjois-Chilen. Mapuche-heimo kuitenkin pysäytti inkojen etenemisen Maulejoelle Maulen taistelussa noin vuonna 1480.
Huayna Capacin valloitusten jäljiltä Inkavaltakunta oli suurimmillaan: sen pohjoisraja oli nykyisessä Etelä-Kolumbiassa ja eteläraja 80 kilometriä Chilen Santiagosta etelään.
Sisällissota

Huayana Capacin kuoltua 1527 hänen poikansa Huáscar ja Atahualpa yrittivät aluksi johtaa valtakuntaa yhdessä. Se ei kuitenkaan onnistunut, ja heidän välilleen puhkesi vallanperimyssota. Huáscar hallitsi pääkaupunki Cuscoa ja Atahualpa pohjoisempaa Quitoa. Sisällissota ratkesi Atahualpan eduksi 1532 ja Huáscar otettiin vangiksi.
Inkavaltion valloitus ja tuho

Espanjalainen konkistadori Francisco Pizarro saapui sisällissodan repimään inkavaltioon vuonna 1532 vain 180 miehen kanssa. Hän vangitsi kuningas Atahualpan Cajamarcan taistelussa houkuttelemalla hänet kohtaamaan espanjalaiset aseettomana ja myöhemmin surmautti hänet saamistaan lunnaista huolimatta. Espanjalaiset onnistuivat valloittamaan koko inkavaltakunnan, mihin oli monta syytä. Espanjalaisten aseistus oli ylivoimaista inkoihin nähden. Atahualpa ei ollut ollut suosittu etenkään Cuscossa, mistä espanjalaiset saivatkin lisäjoukkoja. Myös provinssit olivat tyytymättömiä tyrannimaisiin inkoihin ja taistelivat espanjalaisten puolella. Valtakunnan laajeneminen oli myös heikentänyt sitä taloudellisesti, koska työveroja ei enää maksettu kunnolla. Paljon inkoja oli myös jo kuollut Euroopasta tulleisiin sairauksiin, joihin intiaaneilla ei ollut vastustuskykyä. Valtakunnan valloitus onnistuikin melko vaivatta, ja espanjalaisvallan varmistivat Kastiliasta myöhemmin saapuneet lisäjoukot.
Espanjalaiset ryöstivät Cuscon ja rakensivat uuden kaupungin sen paikalle. He asettivat inkojen nimelliseksi hallitsijaksi Manco II:n, joka kuitenkin johti inkat kapinaan 1536. Epäonnistuneen kapinan jälkeen inkat vetäytyivät vuoristoseuduille ja jatkoivat sissisotaa espanjalaisia vastaan. Inkojen viimeinen johtaja Túpac Amaru kukistui 1572, kun espanjalaiset valloittivat viimeisen itsenäisen inkakaupungin Vilcabamban. Espanjalaiset käyttivät intiaaniseutujen hallitsijoina paljolti samoja menetelmiä kuin inkatkin, mutta heidän kovat vaatimuksensa johtivat useisiin intiaanikapinoihin.
Vaikka inkavaltakunta tuhoutuikin, joitain inkojen kulttuuriperinteitä on säilynyt nykyaikaan asti, kuten ketšuan kieli, tekstiilitaide ja ruokakulttuuri. Inkojen asuinseudun Perun ylänköjen asukkaat ovat edelleen geneettisesti noin 95-prosenttisesti intiaaneja, ja eurooppalaisvaikutus heidän geeniperimäänsä on jäänyt hyvin vähäiseksi. Rannikolla sijaitsevassa pääkaupungissa Limassa intiaaniperimän osuus on enää 68 prosenttia.
Inkahallitsijat eli Sapa Incat

Hurinin dynastia:
Manco Cápac n. 1200 jaa.
Sinchi Roca n. 1230
Lloque Yupanqui n. 1260
Mayta Capac n. 1290
Capac Yupanqui n. 1320
Hananin dynastia:
Yahuar Huacac n. 1380
Viracocha Inca n. 1410
Pachacútec 1438–71
Túpac Inca Yupanqui 1471–1493
Huayna Capac 1493–1527
Ninan Cuyochi 1527
Huáscar 1527–32
Atahualpa 1532–33
Espanjalaisten valloituksen jälkeiset inkajohtajat:
Tupac Huallpa (1533)
Manco Inca Yupanqui (1533–1545)
Sayri Tupaq (1545–1560)
Titu Cusi (1560–1571)
Túpac Amaru (1571–1572)
Kirjallisuutta

Baumann, Hans: Perun kultaa ja jumalia.  (Gold und Götter von Peru, 1963.)  Suomentanut Kaarina Jaatinen. Hämeenlinna:  Karisto, 1966.
Inkat, Andien valtiaat,Helsinki Valitut Palat, 2004 ISBN 951-584-641-2
Karsten, Rafael: Inkavaltio ja sen kulttuuri.  Helsinki:  Tammi, 1946.
Inkavaltion laajeneminen 1400-luvulla ja 1500-luvun alussa eri hallitsijoiden valtakausilla.  Pachacútec 1438–1463  Túpac Inca Yupanqui 1463–1471*  Túpac Inca Yupanqui 1471–1493  Huayna Capac 1493–1525* prinssinä ja sotapäällikkönä
Aikalaiskaiverrus Cajamarcan taistelusta, jossa kuningas Atahualpa on saarrettuna kantotuolissaan.
A. B. Mäkelä

August (Aukusti) Bernhard Mäkelä (12. heinäkuuta 1863 Kustavi – 28. helmikuuta 1932 Sointula,  Malcolm Island, Vancouver, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija sekä yksi Suomen työväenliikkeen perustajista. Kirjailijana hänen mielilajinsa oli pakina.
Mäkelä oli koulutukseltaan kansakoulunopettaja ja toimi Työmies-lehden päätoimittajana Matti Kurikan jälkeen. Yhdessä N. R. af Ursinin kanssa Mäkelä edusti työväenliikkeessä nuorsuomalaista radikalismia ja liberalismia.
Mäkelän vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Gabriel Bernhard Mäkelä (aik. Mattson) ja Sofia Mikontytär. Hän solmi avioliiton kahdesti, ensimmäisen vuonna 1890 Emilia Sofia Strömin kanssa ja toisen vuonna 1897 Ellen Sofia Exellin kanssa.
Elämäkerta

Mäkelä kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1882. Hän liittyi opiskeluaikanaan savokarjalaiseen osakuntaan 1882, jossa hän tutustui Nils Robert af Ursiniin ja Matti Kurikkaan. Mäkelä valmistui Sortavalan seminaarista kansakoulunopettajaksi 1887.
Valmistuttuaan hän muutti Kuopioon, jossa mm. avusti Minna Canthia Wapaiden Aatteiden toimittamisessa (1889–1890). Lisäksi hän työskenteli Savon, Tapion ja Uuden Savon toimittajana vuosina 1888–1892. Viipurin Sanomien toimittajana hän toimi 1892–1894 ja Työmiehen päätoimittajana 1899–1901.
Vuonna 1901 Mäkelä muutti Matti Kurikan perustamaan Sointula-yhteisöön Kanadaan. Hän palasi Suomeen vuosiksi 1905–1910, ja sen jälkeen hän palasi taas takaisin Kanadaan Sointula-yhteisöön. Mäkelä toimi Sointulassa osuuskaupanhoitajana ja majakanvartijana.
Mäkelä vietti vanhuutensa Sointulan ihanneyhteiskunnan vaatimattomissa puitteissa ja sai majakanvartijan toimestaan pientä eläkettä Kanadan valtiolta.
Kirjallinen toiminta

Kirjailijana Mäkelä käytti nimeä Kaapro Jääskeläinen. Hänen kirjailijanimiään olivat myös A. B. M., A. B. Mäkelä, Jeaskelinen, Koapro, Jääskeläinen, K., Jääskeläinen, Kaapo, Austin McKela, A. McKela, Tuomas.
Kaapro Jääskeläisen pakinoita julkaistiin Iloisia juttuja -nimisinä kokoelmina, joita on kaikkiaan neljä ja jotka ovat nykyisin saatavissa vapaasti sähköisinä. Parhaimmillaan niissä on ajatonta kieli-iloittelua, joka on kohtuullisesti kestänyt aikaa. Niiden tarinat perustuvat usein anekdootteihin.
Teokset

Iloisia juttuja I. 1888, 1908
Iloisia juttuja 2. 1890, 1908
Iloisia juttuja 3. 1908
Iloisia juttuja 4. 1908
Totta toinen puoli: jutelmia. Port Arthur (Ont.): Työkansan kustannusyhtiö, 1915
Ruukin jaloissa. Kuopio: Kuopion uusi kirjapaino, 1896
Muistoja "Malkosaarelta" : kuvia ja kuvauksia "Kalevan kansan" kommunistisesta siirtola-yrityksestä Sointulassa, Malcolm saarella, Brittiläis-Columbian rannikolla Kanadassa v. 1901–1905. Helsinki: Työväen sanomalehti-o.y., 1907
Kolmen sällin seikkailut. Helsinki: Vihtori Kosonen, 1908
Aakkosia sosialistien lapsille. Toim.. A. B. Mäkelä. Fitchburg (Mass.) : Suomalainen sosialistinen Kustannusyhtiö. 1912.
Veroituskysymyksiä. Turku : Suomen työväenpuolue , 1901
Käännöksiä

Brandes, Georges; Jeesus-taru. Superior (Wis.): Amerikan suom. sos. kustannusliikkeiden liitto, 1929
Cook, George Cram: Kertomus. Fitchburg (Mass.) : Suomalainen sos. kustannusyhtiö, 1914
Smith, Carl Edvard; Luonnontieteellistä ynnä muuta ajanvietettä: fysiikkaa, kemiaa, mekaniikkaa, taikatemppuja y. m. Suom. August Bernhard Mäkelä ja Pietari Rietrikki Brofelt. Kuopio: Kuopion uusi kirjapaino , 1892–1894
Farrar, Frederick William; Piplia, sen arvo ja uskottavuus. Helsinki: Työväen sanomalehti-osakeyhtiö , 1899–1900
Büchner, Ludvig: Voima ja aine: Luonnollisen järjestyksen mukaisen eli niin sanotun ”materialistisen” maailmankatsomuksen perusteita.  ((Alkuteos: Kraft und Stoff, 1854.) Suomentanut A. B. Mäkelä)  Fitchburg, Massachusetts: Amerikan suomalainen sos. kustannusyhtiö, 1884.
Hillquit, Morris; Yhdysvaltain sosialismin historia. Fitchburg (Mass.) : Suomal. sosial. kustannusyhtiö , 1912
Björnson, Björnstjerne; Yli voimain 1 ja 2. Viipuri : Karjalan Kirjapaino, 1901
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Kaapro Jääskeläisen e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Vapaita Aatteita ja unelma naistenlehdestä (Arkistoitu – Internet Archive). Minna Canth.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Informaatiokäytännöt

Informaatiokäytännöt (engl. information practices), joista voidaan suomeksi käyttää myös nimitystä tietokäytännöt, tarkoittavat eri tapoja, joilla ihmiset sekä etsivät informaatiota systemaattisesti että kohtaavat sitä sattumanvaraisesti.  Pamela McKenzien informaatiokäytäntöjä kuvaava jäsennys on tiedonhankintatutkimuksen malli vuodelta 2003. McKenzien kehittämä malli kuvaa erityisesti arkielämän tiedonhankintaa ja pyrkii luomaan siitä kokonaisvaltaisen kuvan sekä tunnistamaan sen monimuotoisuuden ja kontekstitekijöihin kietoutumisen.
Taustaa

Pamela McKenzie kehitti informaatiokäytäntöjen mallin osana laajempaa tutkimusta vuonna 2003. Tutkimuksessa selvitettiin 19 kaksosia odottavan, 19–40-vuotiaan naisen tiedonhankintatapoja. Tutkimuksen menetelminä olivat puolistrukturoidut syvähaastattelut sekä kahdesti viikossa nauhoitettuihin puhelinkeskusteluihin perustunut tutkimuspäiväkirja. McKenzie näkee raskauden hyväksi kontekstiksi tiedonhaun tutkimuksessa, koska se on näkyvä muutosvaihe, jossa raskaana olevan naisen kysymykset ja tiedon etsintä nähdään sopivana ja niitä jopa odotetaan.
Informaatiokäytäntöjen malli on McKenzien mukaan tarpeen sen vuoksi, että monet aiemmat tiedonhankinnan ja informaatiokäyttäytymisen mallit eivät ole kuvanneet riittävästi arkielämän ei-ammatillista tiedonhankintaa. Lisäksi mallit ovat keskittyneet aktiiviseen tiedonetsintään ja jättäneet huomiotta vähemmän suunnitellun, sattumanvaraisen tiedonhankinnan.
Informaatiokäytäntöjen vaiheet ja tavat

Informaatiokäytäntöjä kuvaavassa mallissa erotetaan neljä tiedonhankinnan tapaa, joita tarkastellaan kahden vaiheen avulla. Vaiheet (phases) esiintyvät yleensä järjestyksessä 1. yhteydenotto tiedonlähteeseen ja 2. vuorovaikutus tiedonlähteen kanssa. Tavat (modes) voivat esiintyä eri järjestyksessä tilanteesta riippuen.
Informaatiokäytäntöjen vaiheet ja tavat > Yhteydenotto tiedonlähteeseen > Aktiivinen tiedonetsintä

Aktiivisessa tiedonetsinnässä (active seeking) tiedontarvitsijalla on spesifinen tarkasti rajattu tarve, johon pyritään löytämään vastaus. Oleellista on, että tiedontarvitsijalla on jäsentynyt käsitys tiedonlähteistä, joita hänellä on käytettävissään. Tiedontarvitsijan on tärkeää löytää informaatioympäristöstä lähteet, joista hän uskoo löytävänsä itselleen relevanttia tietoa. On tärkeää huomioida erilaiset tiedonlähteet ja kanavat. Lähteet voivat olla painettuja lähteitä, verkkosivuja Internetissä tai henkilölähteitä.
Informaatiokäytäntöjen vaiheet ja tavat > Yhteydenotto tiedonlähteeseen > Aktiivinen seuranta

Aktiivisen seurannan (active scanning) tapaan kuuluu lupaavien lähteiden tunnistaminen sekä lähteiden selailu ja silmäily. Aktiivisessa seurannassa ei etsitä vastausta johonkin tiettyyn kysymykseen tai ongelmaan, vaan informaatiokäytännöt kohdentuvat laajemmin johonkin teemaan. Aktiivinen seuranta ei ole yhtä suunnitelmallista kuin aktiivinen tiedonetsintä. Tiedontarvitsijalla on mielessään asioita, joista kaipaa informaatiota. Seuraamalla informaatioympäristöä hän saattaa löytää informaatiota, joka on relevanttia juuri sillä hetkellä tai vasta myöhemmin.
Informaatiokäytäntöjen vaiheet ja tavat > Yhteydenotto tiedonlähteeseen > Kohdentumaton toimintaympäristön seuranta

Kohdentumaton toimintaympäristön seuranta (non-directed monitoring) käsittää törmäämisen tiedonlähteeseen ennalta suunnittelemattomasti. Lupaavaan tiedonlähteeseen saattaa törmätä sattumalta arkipäivän tilanteissa. Henkilö ei välttämättä tiedosta tarvitsevansa jotakin tietoa, ennen kuin törmää siihen sattumanvaraisesti.