stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Artjärven historia
Sisällis-, talvi- ja jatkosota

Sisällissota ei paljon Artjärveä koskettanut. Punaisten terrorin yhteydessä ammuttiin kuitenkin poliisi Karlen ja tehtiin varkauksia jyvästöihin sekä koetettiin ottaa pakko-otolla eläimiä taloista. Artjärvelle tuli Kotkasta punakaartilaisia, jotka herättivät hämmennystä, ja oma punakaartikin, sillä Manne Ilolan johdolla kunnallishallinto kaapattiin punaisiin käsiin. Pian alkoivat kuitenkin sotatapahtumat Artjärvellä, kun Osasto Brandensteinin johdolla saksalaiset joukot tulivat Porlammille ja Artjärvelle ja kävivät Vuorenmäellä pienen taistelun, minkä yhteydessä osa punaisista antautui, osa lähti pakoon Uuteenkylään, missä oli jo merkittävä taistelu. Artjärvellä menehtyi punaisia muun muassa Villikkalan järven jäälle ammuttuina, mutta myös valkoisia kuoli taistelussa jo ennen Artjärven tapahtumia, sillä Arvi Eerola kuoli suuressa taistelussa Lusissa.
Rauha tuli kuitenkin toukokuussa ja oli ruvettava kevätätöihin sinänsä ajallaan, mutta kartanoihin oli haettava työväkeä Fellmannin pellon vankileiriltä Lahdesta. Sota ei Artjärvelle jättänyt niin suurta traumaa kuin monesti muualla, sillä kaikki olivat kiinni maataloudessa, jota ylläpidettiin yhteisymmärryksessä toimeentulon saamiseksi.
Artjärvelle muodostettiin suojeluskunta 28. huhtikuuta 1918, jota johti Vuorenmäen reservikomppanian johtaja G. Holmström yhdessä toimeliaan vaimonsa Constancen kanssa, joka oli lottien puheenjohtaja. Sotavalmiuksia voitiin harjoittaa ja Vuorenmäelle tehtiin sitä varten suojeluskunnan urheilukenttäkin ja ampumapaikka oli Ratulan kylässä. Silti sota oli yllätys rauhalliseen maataloustyöhön tottuneille artjärveläisille. Liikekannallepano tapahtui ja artjärveläiset palvelivat jääkäriryhmä 33:ssa. Artjärvi oli antanut kalliin lahjan itsenäisyydestään. Suojeluskunta oli myös isäntien järjestö ja se perustettiin Artjärvellä 28. huhtikuuta 1918. Artjärvellä oli suojeluskunnan talo ja ampumalaani, missä miehiä koulutettiin. Puolustustahto oli korkea.
Sodan jälkeen Artjärvellä oli vielä asekätkentääkin, mutta vaaran vuosiin ajauduttiin luottavaisina. Asutustoiminta oli vilkasta ja sitä varten oli oma neuvoja Peltonen ennen kuian maatalousneuvonta keskittyi kokonaan Uudenmaan läänin maanviljelysseuran neuvojalle Paavo Huviselle, joka oli neuvojana 20 vuotta Artjärvellä, Porlammilla ja Myrskylässä. Toinen tärkeä virkamies oli niin ikään 1950-luvun alussa tullut Tauno Hämäläinen, mutta muuten toimistossa oli vain kanslisti luottamusmiesten hoitaessa kunnan asioita.
Maatalouden rakennemuutos

Artjärvellä maatalous on ollut tehokasta. Lehmien määrä on pudonnut kolmannekseen vuoden 1910 tasosta, mutta lehmät tuottavat vähintään kolminkertaisesti. Myös viljasadot ovat kehittyneet kun vielä 1800-luvulla sadot olivat tuhannen kilon luokkaa jyväluvun ollessa seitsemän.
Siirtoväkeä tuli Artjärvelle 400 henkeä, joka asutettiin lohkotuille tiloille väkiluvun noustessa ennätykseen vuonna 1952 jolloin kunnassa oli n. 3 500 henkeä. Siirtoväen oli saatava itselleen peltoa ja sitä voitiin saada lisää vain raivaamalla. Raivausavustusten kirjaaminen olikin keskeisin sodanjälkeisen neuvojan tehtävä. Maidontuotanto oli ainoa viljelysmuoto, joka sopi pientilallisille.
Ylituotanto-ongelmat alkoivat näkyä jo 1950-luvulla ja viimeistään 1960-luvulla, jolloin vasemmiston vaalivoiton jälkeen haluttiin poistaa tuotannosta eriä ja peltoja paketoitiin. Tällöin alkoi myös entistä suurempi muutto asutuskeskuksiin, Ruotsiinkin. Sitä helpotti Porlammille perustettu Itä-Uudenmaan yhteiskoulu, joka antoi peruskoulutuksen.
Artjärvellä pyrittiin kuntainliittojen avulla yhteistoimintaan niin koulu kuin sairausasioissakin Orimattilan, Myrskylän, ja Lapinjärven kanssa ja saavutukset olivat aina palvelurakenteen muutokseen asti riittäviä. Peruskoulu saatiin aikaan ja ylioppilaista leivottiin paitsi Porlammin myös Nastolan, ja Orimattilan ja Kausalan lukiosta, minne artjärveläisiä oli lähtenyt.
Osa koulutetusta väestä lähti maailmalle, jossa koetti muun työn ohella huolehtia vielä kotitilasta, mutta muuten 1960-luvulta lähtien alkoi väestön väheneminen ja taloudellinen kurjistuminen, joka vuonna 1970 sai aikaan kuntaliitosesityksen, joka kuitenkin jäi ratkaisevassa käsittelyssä pöydälle.
Tämän jälkeen Artjärvellä herättiin todellisuuteen ja alkoi voimakas rakentamiskausi, jolloin asuntoja tehtiin keskustaan lähinnä luopuville maanviljelijöille ja eläkeläisille. Kuntaan tuli kunnanjohtaja, joka muutti kunnanjohtamisen tuloshakuiseksi ja toiminnalliseksi ja myös kunnan erityistehtäviin tuli enemmän työntekijöitä. Maatalous tuli kokonaan kunnan vastuulle kun neuvonnan uudistus tapahtui ja kuntaan palkattiin maataloussihteeri. Kunta oli nyt tulosyksikkö, jonka piti vastata tuloistaan ja menoistaan.
Sodanjälkeinen kunnalliselämä

Artjärvellä olivat olleet valtapuolueina Suomalainen puolue ja Sosialidemokraatit, kunnes sodan jälkeen Maalaisliito paljolti siirtoväen äänin tuli suurimmaksi puolueeksi ja on asemansa säilyttänyt. Maalaisliitolla oli näin myös aina kunnanhallituksen puheenjohtajan paikka, jossa vaikutti mm. Ilmari Sipiläinen.
Artjärveltä pääsi eduskuntaan Helvi Koskinen, joka oli talon emäntä ja puolusti perheviljelmä- pohjaista maataloutta. Luonnollisesti Artjärven äänet eivät riittäneet vaalivoittoon. Koskinen ei ollut syntyperäinen artjärveläinen, joita on ollut eduskunnassa vain yksi, professori Erkki Leikola, joka oli eduskunnassa 1950-luvulla. Hän oli kirkkoherra Albert Leideniuksen nuorin poika, joka loi uransa Helsingin yliopistossa.
Myös Suomen keskustasta pyrittiin eduskuntaan aina viimeisiin eduskuntavaaleihin asti, jolloin Ari Anttila oli ehdokkaana. Tuottajajärjestö oli asettanut ehdokkaita ennekin. Erkki Malmiharju oli ehdokkaana 1970-luvulla kuten myös Tauno Hämäläinenkin. Sittemmin ehdokkaina ovat olleet Tapio Malmiharju ja Ari Anttila.
Artjärvi on muuten jäänyt yhä enemmän sivuun vallan keskiöstä, joskin järjestökanavia on yhä. Maataloustuottajissa ja myös kunnan asioissa vaikuttanut Erkki Malmiharju, joka hoiti kunnan asioita kun maatilaa. Rakentamiseen panostettiin, mitä koettiin jatkaa vielä 1980-luvun lopullakin, kunnes, julkinen rakentamien EU-aikana väheni, joskin kunnalliskotia voitiin laajentaa tekemällä sinne dementiayksikkö Vanhusten asioita onkin Artjärvellä hoidettu hyvin, mikä on välttämätöntä sillä joka kolmas kunnan jäsen on eläkeläinen.
Fuusioituminen kohtasi pankkejakin. Artjärven säästöpankki fuusioitiin ensin Päijät-Hämeen Säästöpankkiin ja lopulta Suomen säästöpankkiin, mutta mikään ei auttanut. Artjärven perinteinen vakavarainen säästöpankki loppui kasinohullutukseen.
EU-aika

EU-aika merkitsi suurta rakennemuutosta, mitä Artjärvellä pankit pehmensivät. Tiloilla oli kyllä katetta, mutta lyhennysten ja korkojen kanssa piti välillä sovitella. Maataloudessa piti nyt kaksinkertaistaa työmäärä saadakseen entisen.
Tällöin alkoi tilakoko suurentua pienten tilojen hävitessä tuotannosta. Ikäkin oli tullut näillä viljelijöillä täyteen ja muutos tapahtui aika kivuttomasti vuokraamalla pelto ja tai vaihtamalla ne uuteen asuntoon.
Artjärvellä oli aikaisemmin kaksi pankkia ja posti, mutta uudistukset veivät nämä, joskin asiamiesposti jäi jäljelle. Artjärvellä jouduttiin sopeutumaan markkinatalouteen ilman valmistelua sekä äänestettiin enimmäkseen EU:n puolesta, millä perusteltiin idän vaaraa.
Palvelurakenteen muutoksesta alettiin puhua Suomessa vuonna 2006, josta alkaen kuntien oli laadittava suunnitelma koululaitoksen ja sairaalaliitoksen ylläpitämiseksi, ynnä muiden palvelujen hoitamiseksi, mikä johti moniin neuvotteluihin, joita Artjärvellä lähinnä kunnanjohtaja Kimmo Kuparinen vei eteenpäin. Uudistuksia koetettiin tehdä EU-tukien avulla ja kunnalliselämä oli varsin värikästä, olihan Artjärvellä koetettu irtisanoa kunnanjohtajakin, mutta KHO:n päätöksellä kunnanjohtaja Jorma Pylväs sai jatkaa virassaan. Hänen edeltänsä oli Pentti Junttila.
Artjärvellä ei sopeuduttu tulosjohtamiseen ja kitkaa aiheutti uudistusten tekeminen nopeassa tahdissa. Kunnan veroäyriin kohdistui koko ajan painetta, mutta välttämättömät tehtävät pystyttiin turvaamaan. Väkilukua koetettiin nostaa lääninhallituksen esityksen pohjalta, mutta tässä ei onnistuttu. Varsin paljon kunnan talous olikin muualla työssäkäyvien kuntalaisten varassa. Maatalous ei enää pystynyt maksamaan veroja kovin paljon, koska kannattavuus oli romahtanut ja johtanut tilojen velkaantumiseen.
Artjärvellä kuitenkin vierastettiin kuntaliitosta Orimattilan tai Lahden kanssa, mistä käytiin neuvotteluja. Kunta haluttiin pitää itsenäisenä ja tärkeitä saavutuksia olivatkin Sale-kauppa ja ala-asteen rakentaminen, sekä kunnallistekniikan kehittäminen.
Kaupungistumiskehitys oli nopeaa, eikä maatalous voinut enää pitää yllä entisensuuruista väestöä. Kun muuta työssäkäyvää väestöä ei ollut, oli kuntaliitos vääjäämätön. Artjärven kunta liittyi Orimattilan kaupunkiin 1.1.2011. Liitos perustui kuntalaisten enemmistön tahtoon.
DFTBA Records

| DFTBA Records |
| --- | --- |
Perustettu:  2008
Perustaja:  Hank Green, Alan Lastufka
Kotipaikka:  Missoula, Montana, Yhdysvallat (2013 lähtien)
Toimiala:  verkkokauppa
Kotisivu:  dftba.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
DFTBA Records on yhdysvaltalainen levy-yhtiö ja internetsisällöntuottajien oheistuotteita myyvä verkkokauppa. Sen perustivat vuonna 2008 Hank Green ja Alan Lastufka alun perin levy-yhtiöksi, mutta nykyään yritys keskittyy myymään Youtube-kanavien oheistuotteita sisällöntuottajilta, kuten Green itse, hänen veljensä kirjailija John Green, Charlie McDonnell, Rhett and Link, CGP Grey ja Charles Trippy.
DFTBA tulee sanoista ”don’t forget to be awesome” eli ”älä unohda olla upea”.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:DFTBA_Records
Clark Ashton Smith

| Clark Ashton Smith |
| --- | --- |
 Smith vuonna 1912.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. tammikuuta 1893 Long Valley, Kalifornia
Kuollut: 14. elokuuta 1961 (68 vuotta) Pacific Grove, Kalifornia
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Carolyn Dorman (1954–1961)
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tyylilajit:  runous, kauhukirjallisuus, tieteisfantasia
Aiheet:  kuolema, yliluonnollinen, groteski
Kirjallinen suuntaus: dekadenssi romantiikka kosminen kauhu weird fiction
Pääteokset:  ”The Hashish-Eater” (1922) Zothique (1932–1953)
Aiheesta muualla
www.eldritchdark.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Clark Ashton Smith (13. tammikuuta 1893 Long Valley, Kalifornia – 14. elokuuta 1961 Pacific Grove, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen kirjailija, runoilija ja kuvataiteilija. Hän on tullut tunnetuksi pääasiassa novellimuotoisesta tuotannostaan, joka koostuu lähinnä kauhu-, fantasia- ja tieteiskirjallisuudesta.
Smith itse katsoi olevansa ensisijaisesti runoilija. Hän julkaisi neljä romanttista tyyliä edustavaa runokokoelmaa, mutta siirtyi proosan pariin ennen muuta taloudellisista syistä. Tuotteliaimmillaan Smith oli vuosina 1929–1937, minkä jälkeen hän kirjoitti vain harvakseltaan. Suurin osa hänen teksteistään julkaistiin pulp-lehti Weird Talesissa, jossa hän oli lehden merkittävimpiä kirjoittajia yhdessä Robert E. Howardin ja H. P. Lovecraftin kanssa. Smithin novelleja on julkaistu useissa kokoelmissa, suomeksi muun muassa valikoimissa Viimeinen hieroglyfi (1994) ja Zothique (2021).
Smithin proosa on runollista, polveilevaa ja unenomaista. Useimmat hänen tekstinsä sijoittuvat kuvitteellisiin maailmoihin, joissa taikuus on todellista, ja monet niistä tapahtuvat lähestyvän maailmanlopun alla. Tyypillinen Smithin henkilöhahmo kärsii sietämättömästä ikävystymisestä ja masennuksesta, joita paetessaan hahmo ajautuu erilaisiin ihmeellisiin ja makaabereihin tapahtumiin. Usein tarinat päättyvät julmaan kohtalon ivaan. Toistuvia teemoja Smithin tuotannossa ovat perikadon ja menetyksen tunteet, rappiokuvaukset, ruumiit ja elävät kuolleet sekä hienovarainen erotiikka.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Smithin isä Timeus Smith syntyi Englannissa ja äiti Mary Frances Smith (”Fanny”, o.s. Gaylord) Yhdysvaltain Keskilännessä. Timeus ja Fanny avioituivat 1891. He asuivat alkuun Fannyn suvun maatilalla Kalifornian Long Valleyssä, joka sijaitsee Sierra Nevadan aluskukkuloilla. Perheen ainoa lapsi Clark Ashton syntyi tammikuussa 1893. Nuori Smith asui isovanhempiensa luona teini-ikään saakka.
Vuonna 1902 Timeus osti hotellivirkailijan palkasta säästämillään rahoilla 17 hehtaaria metsää läheltä Auburnin pikkukaupunkia. Seuraavina vuosina Timeus rakensi poikansa avustuksella nelihuoneisen talon ja kaivoi kaivon. Noin vuonna 1907 perhe muutti uuteen kotiinsa asumaan. Maaperä oli kuitenkin hedelmätöntä ja kuivaa, ja perhe pysyi köyhänä.
Smith kävi koulua kahdeksan vuotta. Hän pääsi Auburnin high schooliin mutta lopetti opinnot muutaman päivän jälkeen. Smith alkoi vanhempiensa suostumuksella opiskella yksin. Hän luki Encyclopædia Britannican kahdesti. Hän oli kiinnostunut myös sanojen etymologioista ja luki sanakirjoja läpi. Hän opetteli latinaa ja myöhemmin myös ranskaa ja espanjaa. Smithin vanhemmat suhtautuivat kannustavasti hänen itseopiskeluunsa ja kirjailijahaaveisiinsa.
Smith aloitti kirjoittamisen 11-vuotiaana. Hänen ensimmäiset tarinansa olivat Tuhannen ja yhden yön innoittamia satuja ja itämaisia kertomuksia. Smith löysi 13-vuotiaana Edgar Allan Poen runot. 15-vuotiaana hän luki William Beckfordin goottilaisen romaanin Hirmuvaltias, jonka tyyli vaikutti Smithiin suuresti. Samoihin aikoihin Smith tutustui runoilija George Sterlingin tuotantoon. Myös Thomas Lovell Beddoesin näytelmä Death’s Jest-Book oli Smithin esikuvia.
Vuosien 1907 ja 1910 välillä Smith kirjoitti seikkailuromaanit The Black Diamonds ja The Sword of Zagan, jotka julkaistiin vasta 2000-luvun puolella. Vuosina 1910–1912 teini-ikäinen Smith julkaisi neljä lehtinovellia. Kertomukset olivat itämaisia conte cruel -seikkailuja. Jo ensimmäisissä tarinoissaan Smith viljeli paljon eksoottista kuvastoa, josta tuli myöhemmin tunnetuksi.
Elämä > Kioskikirjailija

Smith oli vuodesta 1915 alkaen kirjeenvaihdossa runoilija Samuel Lovemanin kanssa. Vuonna 1922 Loveman näytti Smithin kirjeitä ja runoja kauhukirjailija H. P. Lovecraftille. Vuonna 1922 Lovecraft lähestyi Smithiä ihailijakirjeellä, jossa hän kehui tämän tekstin kauneutta ja mielikuvitusta. Kirjeenvaihto jatkui Lovecraftin kuolemaan saakka. Tämä kannusti Smithiä kirjoittamaan proosaa ja kehotti tarjoamaan tekstejä Weird Tales -lehteen. Vuonna 1923 perustettu lehti keskittyi yliluonnollisiin ja ”outoihin” tarinoihin. Smith lähetti lehteen ensin runoja ja vuodesta 1925 myös proosaa. Proosaan siirtymistä motivoi rahan tarve.
Lovecraftin vaikutuksesta Smith siirtyi kirjoittamaan ”weird fictionia” ja ryhtyi päätoimiseksi proosakirjailijaksi 1929. Osasyynä aktiivisuuteen oli lokakuun 1929 pörssiromahdus ja yleinen talouden syöksykierre. Vuoteen 1937 mennessä Smith oli kirjoittanut noin sata novellia. Niistä yli puolet julkaistiin Weird Talesissa, ja 1930-luvun alussa lähes jokaisessa numerossa oli Smithin tarina. Hänen novellejaan julkaistiin myös Wonder Stories- ja Amazing Stories -lehdissä sekä useissa muissa pulp-lehdissä. Lukijoiden parissa Smith oli suosittu mutta mielipiteitä jakava hahmo. Vastustusta herättivät tarinoiden irvokkaat aiheet ja poikkeaminen perinteisistä kioskikirjallisuuden kaavoista.
Smith kävi kirjeenvaihtoa muiden Weird Tales -kirjailijoiden kanssa, tunnetuimpina H. P. Lovecraft ja Robert E. Howard. Niin sanotussa Lovecraftin piirissä Smith oli Lovecraftin jälkeen arvostetuin ja vaikutusvaltaisin jäsen. Smith kirjoitti jokaisesta novellistaan neljä tai viisi versiota, joiden tekstiä hän hioi huolellisesti. Kirjoittaessaan hän asettui usein vanhempiensa mökin lähellä sijainneiden puiden alle.
Smithin omakustanteena julkaisema novellikokoelma The Double Shadow and Other Fantasies ilmestyi 1933. Se kävi heikosti kaupaksi. Omakustanteen avulla hänen oli kuitenkin mahdollista julkaista sellaisia novelleja, joita sensuuriin taipuvaiset ja kaupalliset pulp-lehdet eivät helposti hyväksyneet.
Smithin äiti kuoli syyskuussa 1935. Seuraavana vuonna Robert E. Howard teki itsemurhan, ja vuonna 1937 H. P. Lovecraft kuoli luonnollisen kuoleman. Myöhemmin samana vuonna kuoli myös Timeus Smith. Isänsä kuoleman jälkeen Smithillä oli keskittymisvaikeuksia ja hän joi paljon. Vuodesta 1940 alkaen hän kirjoitti jälleen, mutta harvakseltaan. Valmiiksi hän sai loppuelämänsä aikana vain runsaat kymmenen tarinaa. Lisäksi lehdissä ilmestyi joitakin hänen vanhemmista, julkaisematta jääneistä novelleistaan.
Elämä > Viimeiset vuodet

Proosasta luovuttuaan Smith palasi runojen pariin. Smith harrasti myös piirtämistä, maalaamista ja kuvanveistoa. Monet kuvista ja veistoksista esittivät erilaisia groteskeja hahmoja ja mielikuvituksellisia maailmoja. Useimmat teoksensa Smith myi muutaman dollarin hintaan, lahjoitti pois tai postitti kirjeystävilleen. Hän järjesti taidenäyttelyitä ainakin Auburnissa, San Franciscossa, Sacramentossa, Los Angelesissa ja New Yorkissa. Montereyssä pitämässään näyttelyssä hän myös luki runojaan ääneen.
August Derlethin ja Donald Wandrein Arkham House -kustantamo julkaisi vuonna 1942 Smithiltä kokoelman Out of Space and Time. Seuraavina vuosina Arkham House julkaisi Smithiltä useita novelli- ja runokokoelmia. Vuosina 1952–56 Smith kirjoitti runomuotoiseen vuoropuheluun pohjautuvan teoksen The Dead Will Cuckold You, jota piti eräänä pääteoksistaan.
Vuoteen 1954 mennessä Smith oli myynyt lähes kaiken vanhemmiltaan perimänsä maan. Samana vuonna hän avioitui Pacific Grovessa asuneen Carolyn Dormanin kanssa. Smith kieltäytyi myymästä kotitaloaan ja sitä ympäröivää maatilkkua, paikallisen liikemiehen painostuksesta huolimatta. Vuonna 1955 Smithin poissaolon aikana hänen kotiinsa murtauduttiin, minkä jälkeen Smith alkoi siirtää omaisuuttaan Pacific Groveen. Kotitalo paloi vuonna 1957. Joidenkin arvioiden mukaan kyseessä oli tuhopoltto. Tulipalossa tuhoutui suuri määrä Smithin käsikirjoituksia, joukossa mahdollisesti jokunen julkaisematon teksti. Tämän jälkeen Smith myi loputkin maastaan ja muutti Pacific Groveen.
Viimeisinä vuosinaan Smith elätti itsensä hoitamalla muiden Pacific Groven asukkaiden puutarhoja. Vuonna 1953 hän sai sydänkohtauksen ja vuonna 1961 useita aivoinfarkteja. Smith kuoli nukkuessaan elokuussa 1961. Hän oli 68-vuotias. Kuolemasta kerrottiin lyhyesti muutamissa kalifornialaisissa lehdissä. Hänen ruumiinsa tuhkattiin, ja muutamaa vuotta myöhemmin tuhkat levitettiin lähelle hänen vanhempiensa mökin paikkaa.
Yksityiselämä

Smith oli komea, hoikka mies, jolla oli ruskeat hiukset. Hän oli noin 180 senttimetriä pitkä, mikä oli 1900-luvun alussa paljon. Hän pukeutui hienosti ja käytti usein pukua ja barettia, mikä herätti kummastusta muissa Auburnin asukkaissa. Vanhemmalla iällä hän kasvatti viikset ja pukinparran. Smith puhui hiljaisella, matalalla ja rauhallisella äänellä. Hän tupakoi paljon ja joi mielellään viiniä, jonka usein valmisti itse.
Smith ei mielellään työskennellyt muille. Hän joutui kuitenkin ajoittain tekemään erilaisia ruumiillisia töitä, ensin isänsä apulaisena ja myöhemmin elättääkseen itsensä ja vanhempansa. Smith poistui aikuisiällä harvoin Auburnin lähistöltä ja asui vanhempiensa mökissä vielä vanhoilla päivillään. Talossa oli neljä huonetta ja tervapahvikatto, ei sähköä eikä juoksevaa vettä. Auburnin asukkaiden kanssa Smith tuli hyvin toimeen. Hän teki joitakin matkoja San Franciscoon, Sacramentoon, Montereyyn ja Nevadaan.
Keski-ikäisenä Smithillä oli ilmeisesti pitkäkestoinen parisuhde, joka päättyi 1950-luvun alussa. Naimisiin Smith meni vasta vuonna 1954, jolloin hän oli 61-vuotias. Smithin vaimolla Carolyn Emily Jones Dormanilla oli edellisestä avioliitosta kolme lasta. Avioiduttuaan Smith vietti aikaa sekä Auburnissa että vaimonsa luona, kunnes vanhempiensa mökin tuhouduttua muutti pysyvästi vaimonsa luo Pacific Groveen.
Kirjallinen tuotanto > Vaikutteet ja kehitys

Smith katsoi olevansa ennen muuta runoilija. Hänen esikuviaan olivat Ambrose Bierce, Edward Markham ja George Sterling sekä muut Yhdysvaltain länsirannikon boheemikirjailijat. Smithin runot määritellään yleensä osaksi Yhdysvaltain länsirannikon romanttista suuntausta, johon Biercen ja Sterlingin ohella kuuluivat muun muassa Joaquin Miller ja Nora May French. Smith oli suuntauksen viimeisiä edustajia. Erityisen suuri vaikutus Smithiin oli Sterlingin fantastisella runolla ”A Wine of Wizardry” (1907). Smith oli jo aiemmin vienyt runouttaan kosmiseen suuntaan, ja Sterlingin kiinnostus tähtitieteeseen rohkaisi häntä hylkäämään Poe-pastissit.
Vuoden 1912 tienoilla Smith tutustui Charles Baudelairen Pahan kukkiin ja Pieniin proosarunoihin, joiden pohjalta hän kehitti oman proosarunotyylinsä. Kielen opittuaan hän käänsi useita dekadenttien ja parnassolaisten runoja englanniksi. Viimeisinä vuosikymmeninään Smith kirjoitti useita rakkausrunoja, joista osan hän omisti vaimolleen.
Tutkijat ovat erimielisiä Smithin proosan esikuvista. Elämäkerturi Donald Sidney-Fryer kiisti lordi Dunsanyn ja H. P. Lovecraftin vaikuttaneen Smithin kirjallisuuteen merkittävästi. Päinvastaista mieltä on Lovecraft-tutkija S. T. Joshi, jonka mukaan Dunsany antoi esikuvan kuvitteellisille maille ja Smithin ivalliselle huumorille. Lovecraftin tuotanto puolestaan osoitti Smithille, että weird fictionia oli mahdollista kirjoittaa vakavana kirjallisuudenlajina. Smithin ja Lovecraftin lähestymistavat olivat tosin hyvin erilaiset, minkä he itsekin tiedostivat. Kumpikin kirjailija halusi pitäytyä omassa taiteellisessa näkemyksessään. Lovecraft myös teki näin, mutta Smith joutui perheensä taloushuolien vuoksi tekemään myönnytyksiä julkaisijoidensa toiveille. Hän kirjoitti tarinoita paljon ja oli valmis muokkaamaan niiden tyyliä toiminnallisempaan suuntaan, mikäli julkaisija sitä edellytti.
Smith julkaisi useita itämaisia seikkailuja muun muassa Oriental Stories -lehdessä. Monet tarinoista olivat Beckford-vaikutteisia ja käsittelivät makaabereja aiheita. Yksi novelleista jopa sijoittuu Hirmuvaltiaan päähenkilön al-Wathiqin hallitsemaan Bagdadiin. Lisäksi Smith käänsi ranskasta ja viimeisteli Beckfordin keskeneräisen tarinan ”The Third Episode of Vathek”. 1930-luvun mittaan Smith vei tyyliään tieteiskirjallisuuden suuntaan, koska lajityyppi myi fantasiaa paremmin.
Kirjallinen tuotanto > Omaelämäkerrallisuus

Monet Smithin painajaismaisista ja raaoista aiheista todennäköisesti heijastelivat hänen pitkiä ja traumaattisia sairausjaksojaan, joita leimasivat sekä fyysinen että psyykkinen oireilu. Smithin isä oli ennen avioitumistaan matkustellut paljon, ja tämä saattoi olla eräs syy Smithin viehtymykselle eksotiikkaan. Mahdollisesti hän sai vaikutteita myös lapsuuden ympäristöstään, joka sijaitsi suuren vuoriston alarinteillä ja jossa kasvoi hedelmäpuita. Alueella oli paljon hylättyjä kaivoksia. Smithin aikuisiän tuotannossa esiintyy usein kaivoksia ja geologian sanastoa. Osa Smithin luontokuvauksesta on realistista, ja esimerkiksi novellissa ”Laulavan liekin kaupunki” hän kuvailee elävästi kotinsa ympäristöä.
Smithin viimeisiin novelleihin kuuluu vuonna 1952 valmistunut ”Morthylla”. Siinä nuori runoilija kyllästyy maallisiin nautintoihin ja joutuu levottomuuden valtaan. Runoilija luopuu suurkaupungin houkutuksista ja vaeltaa hautausmaalle, missä hän rakastuu demonina esiintyvään naiseen. Totuuden paljastuessa päähenkilö pettyy ja surmaa itsensä. Todellisen onnen hän löytää vasta kuolemaa seuraavasta varjomaisesta rakkauden toisinnosta. Novellissa runoilija myös pohtii unien alkuperää ja haaveilee löytävänsä maailman, josta unet ovat lähtöisin. Maailma ilman unia sen sijaan herättää runoilijassa pelkkää epätoivoa.