stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matt Vogel

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten uinti. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Montreal 1976 | 100 m perhosuinti |  |
|  Kultaa | Montreal 1976 | 4×100 m sekauinti |  |
Matthew Haynes (Matt) Vogel (s. 3. kesäkuuta 1957 Fort Wayne, Indiana) on yhdysvaltalainen uinnin kaksinkertainen olympiavoittaja.
Vogel voitti Montrealin olympialaisissa 1976 kultaa 100 metrin perhosuinnissa ajalla 54,35, joka jäi 0,08 sekuntia Mark Spitzin maailmanennätyksestä, sekä 4 × 100 metrin sekauintiviestissä maailmanennätysajalla 3,42,22.
Viron sosialistinen neuvostotasavalta

Viron sosialistinen neuvostotasavalta, lyhenteeltä Viron SNT (suomeksi myös Eestin sosialistinen neuvostotasavalta tai Eestin SNT, vir. Eesti Nõukogude Sotsialistlik Vabariik, Eesti NSV, ENSV, ven. Эсто́нская Сове́тская Социалисти́ческая Респу́блика, Эсто́нская ССР, ЭССР, Estonskaja Sovetskaja Sotsialistitšeskaja Respublika, Estonskaja SSR, ESSR) oli Baltian maiden miehityksen myötä Viron tasavallan alueelle  perustettu Neuvostoliiton jäsentasavalta.
Nimitys otettiin käyttöön toisen maailmansodan aikana, jo 21. heinäkuuta 1940 ennen 5. elokuuta tapahtunutta Neuvostoliittoon liittämistä, kun Neuvostoliiton tukemat kommunistit julistettiin 14.–15. heinäkuuta järjestettyjen vaalien voittajiksi.
Viron alue oli Saksan hallussa vuosina 1941–1944, jolloin sitä kutsuttiin Viron päähallintopiiriksi (saks. Generalbezirk Estland) ja se määriteltiin osaksi Ostlandin valtakunnankomissariaattia (Reichskommissariat Ostland). Vuonna 1944 alue palautui neuvostohallinnon piiriin. Vuonna 1991 maa itsenäistyi jälleen Viron tasavallaksi.
Leningradin suurkaupungin läheisyys tarkoitti Virolle, että maa oli alistettuna Leningradin ruoka- ja energiahuollon turvaamiseen. Viro tuotti maataloustuotteita, erityisesti maitoa, ja öljyä ja sähköä öljyliuskeesta sekä liuskekaasua. Öljyliuskeesta valmistettua polttoainetta käytettiin Neuvostoliiton Itämeren-laivastossa ja liuskekaasua johdettiin kaasuputkea pitkin Leningradiin.
Historia

Neuvosto-Viron aatteelliset juuret ovat keisarillisen Venäjän hajoamisen jälkeisessä ajassa. Viron kuvernementti oli saanut Venäjän väliaikaiselta hallitukselta laajan itsehallinnon 30. maaliskuuta 1917. Kesän ja syksyn 1917 aikana bolševikkien kannatus kasvoi niin Venäjällä kuin myös Virossa. Venäjällä valta siirtyi bolševikeille 7. marraskuuta Pietarissa tehdyssä vallankaappauksessa. Virossa samanaikaisesti oli perustettu Vironmaan sotilaallinen vallankumouskomitea, jonka johtohenkilöihin kuului venäläisten lisäksi muiden muassa saarenmaalainen Viktor Kingissepp. He ottivat vallan Tallinnassa Viron kuvernementtikomissaari Jaan Poskalta. Sotilaallisen vallankumouskomitean lisäksi keskeisessä roolissa bolševikeilla oli neuvostojen toimeenpaneva komitea johtajanaan Jaan Anvelt. Bolševikkivalta kesti aina helmikuuhun 1918, jolloin maahan tunkeutuivat keisarillisen Saksan joukot. Vaikka valta oli ollut bolševikeilla, porvarilliset virolaiset toimivat samanaikaisesti aktiivisesti oman virolaisvaltion puolesta. Porvarillisten kannatus kasvoi bolševikkivallan aikana. He perustivat saksalaisten tunkeutuessa Viroon Viron tasavallan antaen itsenäisyysjulistuksen 24. helmikuuta 1918. Kumpikaan virolaisosapuoli, porvarilliset tai bolševikit, ei valtaa kuitenkaan saanut, vaan vallankäyttäjä oli Viroa miehittänyt keisarillisen Saksan armeija.
Kun ensimmäisen maailmansodan päättänyt aseleposopimus oli allekirjoitettu 11. marraskuuta 1918, Viroa miehittäneet keisarillisen Saksan joukot poistuivat maasta. Heidän valtaansa oli kestänyt yhdeksän kuukautta. Taistelu vallasta puhkesi jälleen Virossa. Toisena vallasta taistelevana osapuolena oli Venäjän bolševikkien tukemat virolaiset kommunistit, jotka hyökkäsivät Viroon puna-armeijan kanssa perustaen valloittamassaan Narvassa 28. marraskuuta 1918 Viron työkansan kommuunin. Työkansan kommuuni hävisi kuitenkin taistelun Virosta kesään 1919 mennessä. Tätä jaksoa neuvostohistoria piti kuitenkin Neuvosto-Viron lähtökohtana. Ensimmäinen porvarillisen Viron itsenäisyysjakso vuosina 1918–1940 oli tämän ajattelun mukaan vain väliaikainen.
Historia > Neuvostokauden alkuajat

Viroa alettiin muuttaa kommunistiseksi. Suuryrityksiä kansallistettiin sekä maita ja rakennuksia takavarikoitiin valtiolle. Maatalousmaan sosialisoiminen koski yli 30 hehtaarin kokoisia maatiloja. Vastikkeettomasti sosialisoituja maita ryhdyttiin jakamaan maattomille ja pientilallisille. Osuustoiminta ja maatalouden edistämiseen tähdännyt järjestötoiminta lakkautettiin, paikalliset säästö- ja osuuspankit sosialisoitiin. Lokakuussa lakkautettiin vanha syyttäjälaitos ja luotiin henkilöstöltään uusi Viron SNT:n syyttäjälaitos. Marraskuussa 1940 Virossa tulivat voimaan Venäjän neuvostotasavallan lait, ja 24. marraskuuta Viron kruunu korvattiin ruplalla. 15. tammikuuta 1941 pankkitalletukset kansallistettiin. Poliittiset puhdistukset, jotka koskivat valtionhallintoa, kunnallishallintoa ja tuomioistuinlaitosta, tarkoittivat ensimmäisen neuvostohallinnon vuoden aikana virolaisten pidätyksiä, teloituksia ja karkotuksia. On arvioitu, että vuosina 1940–1941 Virossa teloitettiin 1 850 ihmistä ja vangittiin noin 7 000. Muutakin hallintojärjestelmää uudistettiin: yliopistojen ja kulttuurielämän johtajia vaihdatettiin ja hallintoelimiin asetettiin venäjänvirolaisia kommunisteja, jotka olivat saaneet koulutuksensa Neuvostoliitossa. Kesällä 1941 järjestettiin ensimmäinen joukkokyyditys Virosta Siperiaan, noin 10 000 henkeä.
Viron neuvostotasavallan perustamisen jälkeen maan ainoa sallittu puolue oli Viron kommunistinen puolue. Kommunistisen puolueen pääsihteeri eli ensimmäinen sihteeri oli käytännössä tasavallan johtaja, vaikka esimerkiksi presidentin virkakin oli olemassa. Ensimmäisen neuvostokauden ajan vuosina 1940–1941 puolueen pääsihteeri oli Karl Säre.
Historia > Viron päähallintopiiri

Toisen maailmansodan aikana vuodesta 1941 vuoteen 1944 Viroa miehitti Saksa ja muodosti siitä Viron päähallintopiirin. Sen jälkeen alue palautui Neuvostoliiton hallintaan.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen

Viron yhteiskuntajärjestelmän muuttamista neuvostoliittolaiseksi jatkettiin. Syyskuussa 1947 perustettiin Viron ensimmäinen kolhoosi. Koulunkäynti Virossa 1940-luvulla oli paljolti samankaltaista kuin ennen neuvostovaltaa; kommunistinen propaganda tuli kouluihin vasta myöhemmin.
Siirtymistä neuvostojärjestelmään hidasti Virossa kuten muissakin Baltian maissa aseellinen vastarintaliike, metsäveljet. Metsäveljien toiminnan vaikeuttamiseksi maaliskuussa 1949 karkotettiin Siperiaan 7 500 virolaista perhettä, kaikkiaan 22 500 henkeä. Karkotukset kohdistuivat erityisesti vastarintataistelijoita avustaneisiin maanviljelijöihin. Myöhemmin samana vuonna aloitettiin koko maan maatilojen laajamittainen kollektivisointi. Vuosina 1944–1950 Viron kommunistisen puolueen pääsihteeri oli Nikolai Karotamm, joka syrjäytettiin Moskovan painostuksesta. Syynä oli luultavasti paljolti maatalouden kollektivisoinnin hitaus.
Yhdysvallat, Yhdistynyt kuningaskunta ja monet muut länsimaat, poikkeuksena muun muassa Ruotsi, eivät tunnustaneet Neuvostoliittoon liittymisiä laillisina. Ne säilyttivät diplomaattisuhteensa entisellään, eivätkä koskaan virallisesti tunnustaneet Viron SNT:n olemassaoloa tai Viroa osana Neuvostoliittoa.
Historia > Liennytyskausi ja paluuta entiseen

Vuonna 1950 Viron kommunistisen puolueen pääsihteeriksi valittu Johannes Käbin jatkoi virassaan aina vuoteen 1978 saakka. Stalinin kuoleman jälkeen vuonna 1953 Neuvosto-Virossa alkoi liennytyskausi. Siperiaan karkotettuja palautettiin Viroon, ja yleinen ilmapiiri vapautui hieman.
Yhteydenpito Neuvostoliiton ulkopuolelle oli kuitenkin vähäistä, ja vain harva virolainen sai matkustaa ulkomaille (poikkeuksena kommunistiset valtiot). Muualta Neuvostoliitosta muutti suuri joukko venäläisiä työn perässä Viroon.
Viron sosialistinen neuvostotasavalta oli melko suljettu 1960-luvun loppupuoliskolle asti. Merkittävänä avautumisen aloittajana pidetään, kun Urho Kekkonen vieraili Virossa vuonna 1964 pitäen siellä puheen viroksi. Seuraavana vuonna laivayhteys Helsingin ja Tallinnan välille palautettiin. Neuvostoliiton matkailuyritys Inturist tilasi suomalaisilta rakentajilta Viru-hotellin.
Vähitellen virolaiset alkoivat katsella maan pohjoisosissa myös Suomen televisiota, joka ei ollut mahdollista ilman teknisiä muutoksia, koska Suomessa käytettiin televisiossa saksalaista PAL-järjestelmää ja Neuvostoliitto oli valinnut televisiostandardikseen ranskalaisen SECAM:n, jottei keskisessä Itä-Euroopassa olisi ollut mahdollista katsella Keski-Euroopan lähetyksiä rajamailla.lähde?
Ideologisen taistelun tehostamiseksi Viron kommunistisen puolueen pääsihteeriksi nimitettiin 1978 Karl Vaino. Matkailua pyrittiin jonkin verran rajoittamaan ja Suomeen vierailevat virolaiset otettiin tarkempaan valvontaan. Julkisista rakennuksista poistettiin Suomeen suunnattuja televisioantenneja.
Vuoden 1980 Moskovan olympialaisten eräitä tapahtumia järjestettiin Moskovan ulkopuolella, kuten purjehdus järjestettiin Tallinnassa.
Historia > Teollisuus

Palavan kiven eli öljyliuskeen tuotannon ansiosta Viro oli energiantarpeensa suhteen täysin omavarainen. Ensimmäiset palavan kiven puhdistamot oli Virossa perustettu jo 1920-luvulla. Vuonna 1975 öljyliuskeen tuotanto Virossa oli 28,5 miljoonaa tonnia. Öljyliuskeesta 47 % tuotettiin avolouhoksissa. Suurin osa Viron öljyliuskeesta poltettiin energiaksi kahdessa suuressa lämpövoimalassa. Vuonna 1975 Virossa tuotettiin sähkövoimaa 16,7 miljardia kilowattituntia, josta määrästä 90 % syntyi öljyliuskeen polttamisesta. Öljyliusketuotannon haittapuolia olivat tuotantotappiot ja ympäristöongelmat. Kaivosteollisuudessa toinen tärkeä tuote oli fosforiitti, jota louhittiin Maardussa.
Historia > Kieli- ja maahanmuuttopolitiikka

Viron SNT:n viralliset kielet olivat käytännössä viro ja venäjä. Maan vironkielisissä kouluissa opetettiin venäjää pakollisena aineena ja venäjänkielisissä kouluissa pakollisena viroa. Käytännössä oppimistulokset olivat heikkoja: vuonna 1979 virolaisista 24 % osasi venäjää ja vironvenäläisistä 13 % viroa.
1970-luvun lopulta lähtien venäjän kielen asemaa vahvistettiin kaikkialla Neuvostoliitossa ja myös Virossa. Tämä herätti jopa sen ajan autoritaarisissa oloissa suurta vastustusta maan kulttuuripiireissä, ja joukko sivistyneistön edustajia allekirjoitti niin sanotun neljänkymmenen kirjeen vuonna 1980 ja puolusti viron kielen asemaa.
1980-luvun lopulle tultaessa virolaisten osuus maan väestöstä oli romahtanut 1930-luvun lähes 90 prosentista noin 60 prosenttiin. Samaan aikaan etnisten venäläisten osuus oli kasvanut noin 20 prosenttiyksiköllä. Viron väestö kuitenkin kokonaisuudessaan kasvoi. Suurimpana syynä oli Moskovan keskushallinnon valitsema politiikka, jossa haluttiin kiihdyttää venäläisten muuttoa Baltian maihin.
Venäläisiä kuitenkin muutti pääasiassa Tallinnaan ja muihin suurimpiin kaupunkeihin, erityisesti Narvaan. Maaseutu säilyi vahvasti vironkielisenä.
Toisaalta on myös sanottu, ettei Neuvostoliitto yrittänyt täysin venäläistää Viroa. Venäjä oli Neuvostoliiton kansojen yhteinen kieli, jota puhuivat myös ei-venäläiset Viroon muuttaneet. Maahanmuuttajat eivät yleensä olleet kovin kiinnostuneita viron kielen oppimisesta, koska tulivat toimeen venäjän kielellä, ja osa maahanmuuttajista ajatteli asuvansa Virossa vain väliaikaisesti. Neuvostoliiton tarkoituksena oli korkeintaan tehdä virolaisista kaksikielisiä.
Jotkut virolaiset kuitenkin pelkäsivät tämän olevan vain välivaihe, jonka jälkeen viron kieli korvattaisiin kokonaan venäjällä.
Historia > Kansalaisoikeusaktivismi

Viron Demokraattinen Liike ja Viron Kansallinen Rintama toimivat aktiivisesti saattaakseen länsimaissa julkisuuteen epäkohtia Viron ihmisoikeustilanteessa. Ne kirjoittivat YK:lle ihmisten ja aatteiden vapaan liikkumisen rajoituksista Virossa. Tunnettuja virolaisia kansalaisoikeusaktivisteja ovat olleet Mart Niklus, Erik Udam, Olev Meremaa, Juhan Valdman, David Koop, Sergei Soldatov, Kalju Mätik, Mati Kiirend, Artem Juskevitsh, Ülo Vooglaid, Heljo Tauk, Oleg Trjutrjumov, Peeter Einasto ja Paul Mötsküla.
Historia > Neuvosto-Viron loppu

Vuonna 1988 Mihail Gorbatšovin pääsihteerikaudella Viron kommunistisen puolueen pääsihteeriksi valittiin Vaino Väljas. Ideologinen taistelu heikentyi ja venäläistämispyrkimyksistä luovuttiin. Samana vuonna Viron parlamentti julisti Viron suvereeniksi tasavallaksi. Käytännössä Viro pysyi yhä osana Neuvostoliittoa.lähde?
8. toukokuuta 1990 neuvostotasavallan korkein neuvosto nimesi maan uudelleen Viron tasavallaksi, ja 20. elokuuta 1991 Viro ilmoitti vuonna 1918 julistetun valtiollisen itsenäisyytensä jatkuvan. Seuraavien viikkojen aikana itsenäistyminen tunnustettiin kaikkialla. Pakolaishallinto lopetti virallisesti toimintansa 7. lokakuuta 1992, kun Viron tasavallan pakolaispresidentti Heinrich Mark luovutti valtuutensa presidentti Lennart Merelle Viron parlamentissa Tallinnassa.
Suomi ei tunnustanut uudelleen Viron tasavaltaa, vaan totesi vuonna 1920 annetun virallisen tunnustuksen riittävän. Viron nykyisen käsityksen mukaan 1991 ei perustettu uutta valtiota, ikään kuin mitään neuvostotasavaltaa Virossa ei ollutkaan. Virallisen tulkinnan mukaan Viron tasavalta oli noina vuosina miehitetty, ja 24. helmikuuta juhlitaan Viron itsenäisyyttä alkuperäisen julistuksen päivän mukaisesti.lähde?
Kiista valtiollisesta luonteesta

Tulkintojen eroavaisuus Venäjän federaation kanssa johti siihen, että riigikogu lisäsi neuvotellun rajasopimuksen hyväksymisasiakirjoihin johdantokappaleen. Siinä viitattiin Viron tasavallan ja Neuvosto-Venäjän 2. helmikuuta 1920 solmimaan Tarton rauhansopimukseen tavalla, joka Venäjän mielestä olisi tarjonnut Virolle mahdollisuuden myöhemmin väittää, että Viron liittäminen Neuvostoliittoon tapahtui kansainvälisen oikeuden vastaisesti. Siten Viron sosialistisen neuvostotasavallan tekemä alueluovutus Neuvostoliiton aikana Venäjän sosialistiselle federaatiolle voitaisiin selittää oikeudellisin perustein mitättömäksi. Tämän johdannon vuoksi Venäjä jätti sopimuksen ratifioimatta, minkä vuoksi sopimus ei ole astunut voimaan.lähde?
Suomen Viro-instituutin aikaisempi johtaja Martti Turtola julkaisi 2008 tutkimuksen Viron Neuvostoliittoon-liittämiseen johtaneista tapahtumista. Hänen mukaansa ”on aivan liian yksipuolinen näkemys, että Neuvostoliitto miehitti Viron asevoimin virolaisten tahdosta piittaamatta”. Turtola on aikaisemmin julkaissut tutkimuksen, jonka mukaan Viron presidentti Konstantin Päts sai Viron itsenäisyyden alkuvuosina Neuvostoliitolta rahaa enemmän kuin palkkaa parlamentaarikkona.lähde?
Suomen virallisen kannan mukaan Viron itsenäisyys jatkui 1940–1991 pakolaishallituksen muodossa, minkä vuoksi Suomen ei tarvinnut tunnustaa Viron tasavaltaa 1991 uudelleen, vaan 1920 tapahtuneen tunnustamisen olemassaolo oli riittävä peruste diplomaattisuhteiden solmimiseksi jälleen. Kanta tukee epäsuorasti Viron virallista kantaa. Suomella ei kuitenkaan ole virallista kantaa Viron historiankirjoitukseen. lähde? Suomi oli kuitenkin solminut Neuvostoliiton kanssa valtiosopimuksia, joissa mainittiin ”Viron SNT” tai ”Eestin SNT”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viron sosialistinen neuvostotasavalta Wikimedia Commonsissa
Viron miehitysten museo
Neuvostotasavallat
Venäjän SFNT
Ukrainan SNT
Kazakkien SNT
Uzbekistanin SNT
Valko-Venäjän SNT
Azerbaidžanin SNT
Georgian SNT
Moldavian SNT
Liettuan SNT
Kirgiisien SNT
Tadžikistanin SNT
Armenian SNT
Latvian SNT
Turkmenistanin SNT
Viron SNT
Lyhytikäiset
Karjalais-suomalainen SNT
Transkaukasian SFNT
Abhasian SNT
Horezmin SNT
Buharan SNT
Viron työkansan kommuuni sai vuonna 1968 Neuvostoliitossa postimerkin, kun oli kulunut 50 vuotta sen perustamisesta.
Tallinnan työläisurheilijat riigivolikogun vaalien jälkeisessä mielenosoituksessa, jossa vaadittiin Viron liittymistä Neuvostoliittoon. Tämän tyyppisiä mielenosoituksia järjestettiin Neuvostoliiton organisoimana luomaan kuvaa virolaisten omasta halusta liittyä Neuvostoliittoon.
Nadežda Tihonova, Johannes Lauristin, Paul Keerdo, Johannes Vares, Karl Säre ja Neeme Ruus Tallinnan rautatieasemalla kukitettuna heidän palattuaan Moskovasta 24. heinäkuuta 1940. Virosta oli tullut juuri Neuvostoliiton uusi neuvostotasavalta.
Neuvostovalta on palannut Viroon. Aiheesta Neuvostoliiton postilaitos julkaisee vuonna 1947 Neuvosto-Viron vaakunalla varustetun postimerkin.
Vuonna 1960 vietettiin Neuvosto-Viron 20-vuotispäivää. Neuvosto-Viro sai oman lipun vuonna 1953 – lempinimeltään ”lainelipun”.
Tallinnan keskustaa vuonna 1983.
Neuvosto-Viron 40-vuotisjuhlamerkki
Viron tasavallan lippu kohosi Pikk Hermannin huipulle 24. helmikuuta 1989.
Virolaisen poliitikko Tunne Kelamin Viron kansallisuuden tunnustava henkilökortti vuodelta 1989, jollaisia myönnettiin kansalaisaloitteen pohjalta 790 000 virolaiselle jo ennen virallista eroa Neuvostoliitosta.
Vjazniki

Vjaznikin vaakuna vuodelta 1781.
Vjazniki (ven. Вя́зники) on kaupunki Vladimirin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kljazmajoen rannalla 113 kilometriä Vladimirista itään. Kaupunki on Vjaznikin piirin keskus. Sen kautta kulkee Moskovan, Nižni Novgorodin ja Kazanin välinen M7-valtatie. Vjaznikin asema Moskovan ja Nižni Novgorodin välisellä rautatiellä sijaitsee 8 kilometrin päässä kaupungista. Asukkaita on 41 500 henkeä (vuonna 2008).
1100-luvulla kaupungin paikalla sijaitsi Rostovin ja Suzdalin ruhtinaskunnan rajalinnoitus, jonka mongolivalloittajat hävittivät vuonna 1238. Vjaznikin kylä on ilmeisesti syntynyt 1500-luvun lopussa. Vuonna 1613 siitä tuli kauppias- ja käsityöläisasutus ja vuodesta 1622 lähtien tärkeä pyhiinvaelluspaikka ”ihmeitätekevän” Kazanin jumalanäidin ikonin ansiosta. 1600-luvun alussa seudusta muodostui ikonimaalauksen ja pellavanjalostuksen keskus. Vuonna 1676 tsaari Aleksei Mihailovitšin määräyksestä kylän viereen rakennettiin Jaropoltšin linnoitus, joka tuhoutui vuoden 1703 tulipalossa. Vuonna 1778 Vjaznikista tuli Vladimirin lääniin kuulunut kihlakuntakaupunki. 1800-luvulla kaupunkiin syntyi tekstiiliteollisuutta. Nykyään Vjazniki on yksi Venäjän pellavanjalostuksen keskuksista.
Nähtävyyksiä ovat Jaropoltšin mäellä sijaitseva Pyhän kolminaisuuden kirkko (1756–1761), Marian ilmestyksen kirkko (1682–1683) sekä lukuisat 1800–1900-luvun alun kauppiastalot ja koristeelliset puurakennukset.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vjaznikin piirin sivusto (venäjäksi)
Something Else by The Kinks

| Something Else by The Kinks The Kinks |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : marraskuu 1966 – kesäkuu 1967
 Studio : Pye Studios, Lontoo
 Julkaistu:  15. syyskuuta 1967    tammikuu 1968
 Formaatti: LP, 4-raita, 8-raita, kelanauha, MC, CD
 Tuottaja(t): Shel Talmy, Ray Davies
 Tyylilaji: rock, pop
 Kesto: 36.18
 Levy-yhtiö:  Pye Records    Reprise Records
Listasijoitukset
  Britannia: 35. (Record Retailer)    Yhdysvallat: 153. (Billboard)   (Lisää listasijoituksia)
The Kinksin muut studioalbumit
| Face to Face 1966 | Something Else by The Kinks 1967 | The Kinks Are the Village Green Preservation Society 1968 |
Singlet albumilta Something Else by The Kinks
 ”Waterloo Sunset” Julkaistu: 5. toukokuuta 1967  ”Death of a Clown” Julkaistu: 7. heinäkuuta 1967 (Dave Daviesin soolosingle)
Something Else by The Kinks (joskus lyhyemmin Something Else) on brittiläisen The Kinks -yhtyeen syyskuussa 1967 julkaistu viides studioalbumi. Albumi merkitsi yhteistyön päättymistä yhdysvaltalaistuottaja Shel Talmyn kanssa. Tästä lähtien tuottamisesta vastasi yhtyeen johtohahmo Ray Davies.
Musiikillisesti Something Else by The Kinks on hyvin monimuotoinen ja melankolinen, ja sen sanoitukset käsittelevät brittiläistä elämää. Psykedeelisen rockin aikakaudella albumi oli vallitsevien trendien vastainen, ja siitä muodostuikin Kinksin siihen asti heikoiten myynyt albumi. Vaikka levyllä olivat suuret singlehitit ”Waterloo Sunset” ja ”Death of a Clown”, pääsi se Britanniassa vain sijalle 35 ja Yhdysvalloissa sijalle 153. Se oli samalla Kinksin viimeinen Britannian albumilistalle päässyt studioalbumi.
Myöhemmin albumia on arvostettu, ja se esimerkiksi valittiin mukaan Robert Dimeryn toimittamaan teokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään. Rolling Stone -musiikkilehti sijoitti sen sijalle 289 omalla kaikkien aikojen viisisataa parasta albumia -listallaan.
Tausta

The Kinksin vuosien 1964–1966 singleistä kaikkiaan kymmenen oli noussut listalle yhtyeen kotimaassa Britanniassa, ja niistä kolme oli ollut listaykkösenä. Yhtyeen johtohahmo ja pääasiallinen laulunkirjoittaja Ray Davies alkoi vuoden 1967 aikoihin kiinnostua yksittäisten singlejen sijaan yhä enemmän albumikokonaisuuksista, ja jo edellisenä vuonna julkaistua Face to Facea pidetään väljänä konseptialbumina, jolla oli havaittavissa Daviesin kehittymistä säveltäjänä ja sanoittajana. Monet levyn kappaleista käsittelivät brittiläistä yhteiskuntaa. Daviesin näkemykset aiheuttivat tulevaisuudessa erimielisyyksiä, sillä Kinksin levy-yhtiötä Pye Recordsia kiinnostivat vain singlehitit.
Myös yhtyeen tyyli muuttui. Musiikillisesti Kinks alkoi yhdistellä elementtejä folkista, bluesista ja kamarimusiikista mutta myös brittiläisestä music hall -perinteestä. Sanoitukset tarkastelivat brittiläistä kulttuuria.
Työstö > Äänitykset

Something Else by The Kinks nauhoitettiin hajanaisissa sessioissa Lontoon Pye-studioiden kakkosstudiossa marraskuun 1966 ja kesäkuun 1967 välisenä aikana. Levytys alkoi, kun basisti Pete Quaife palasi Kinksiin oltuaan hoidettavana auto-onnettomuuden vuoksi. Levy oli yhtyeen ensimmäinen, joka tehtiin ilman tuottaja Shel Talmyn valvontaa, sillä Kinks oli juuri allekirjoittanut Pye Recordsin kanssa uusia levytyssopimuksia, joiden mukaan yhtye tuottaisi albuminsa itse ja Ray Davies yksin päättäisi, mitä yhtyeeltä julkaistaisiin. Tästä huolimatta Something Else by The Kinksin Yhdysvaltain-painokseen tuottajaksi merkittiin Shel Talmy, kun taas Britannian-painoksessa ei mainittu tuottajaa lainkaan. Tästä eteenpäin Kinksin albumit tuotti yksin Davies.
Vaikka Ray Davies oli nousemassa laulunkirjoittajana todelliseksi ammattilaiseksi, studiossa hän toimi pitkälti vaiston varassa. Albumin jokaisessa kappaleessa oli omat ongelmansa, joihin yhtye löysi erilaiset ratkaisut. Kinks työskenteli pienellä budjetilla, eikä Pye-studioiden neliraitaisella äänityslaitteella voitu hioa kappaleita kovinkaan paljon. Sovitusten kanssa yhtye joutui usein improvisoimaan. Daviesin saadessa tuottajana lisää itsevarmuutta yhtye alkoi löytää tarvittavia soundeja yhä omaperäisemmistä paikoista. Esimerkiksi puhallinsektiota imitoitiin lyömällä pahvilaatikon reunaa. ”Death of a Clownin” intro syntyi puolestaan Daviesin soittaessa pianon jousia harpun tapaan. Yhtye käytti myös mellotronia imitoidakseen muiden soittimien ääniä.
Rumpali Mick Avoryn mukaan yhtyeellä oli erilaisia tapoja äänittää levyn kappaleet. Joissain kappaleissa luotiin ensin pohja rummuilla ja bassokitaralla, kun taas joissain yhtye soitti samanaikaisesti. Useassa kappaleessa yhtyettä avusti sessiomuusikko ja kosketinsoittaja Nicky Hopkins, ja lisäksi joissain kappaleissa taustalaulua laulaa Ray Daviesin vaimo Rasa.