stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neptunuksentakaiset planeetat
Transneptuniset planeetat

Vaikka suurin osa tähtitieteilijöistä ajatteleekin, ettei Lowellin olettamaa Planeetta X:ää ole olemassa, monet ovat silti etsineet suurta, tuntematonta planeettaa selittääkseen aurinkokunnan ulkoreunojen poikkeamat. Tämän hypoteettisen kohteen ajatellaan sijaitsevan Kuiperin vyöhykkeellä ja myös sitä kutsutaan usein Planeetta X:ksi.
Transneptuniset planeetat > "Kuiperin pudotus"

Kuiperin vyöhykkeessä on aukko noin 48 AU:n päässä Auringossa (Neptunuksen etäisyys on 30 AU), ja on olemassa teorioita, että tämän "pudotuksen" voisi selittää Maata pienempi mutta Marsia suurempi kohde 48 AU:n päässä. Kuitenkin on hyvin todennäköistä, että kirkas planetoidi, joka olisi Marsia suurempi ja alle 60 AU:n päässä Auringosta, olisi jo havaittu. Lisäksi kohde olisi luultavasti vaikuttanut plutinojen määrään paljon enemmän. Silti ei voi täysin sulkea pois mahdollisuutta, että massiivisempi, Maan kokoinen planetoidi kiertäisi Aurinkoa jopa 100 AU:n päässä. Tällöin Kuiperin pudotuksen voisivat selittää myös useat Sednan kaltaiset pienemmät kohteet.
Transneptuniset planeetat > Pitkäperiodiset komeetat

Vielä yksi olettamus perustuu siihen, että pitkäperiodiset komeetat eivät saapuisikaan satunnaisista paikoista taivaalta, kuten yleensä ajatellaan, vaan olisivatkin ryhmittyneet inklinoituneesti. Tällaisen ryhmittymisen voisi selittää ainakin Jupiterin kokoinen kohde, mahdollisesti ruskea kääpiö. Hypoteettinen planeetta tai tähti sijaitsisi Oortin pilven ulko-osissa.
Jasques Babinet, transneptuninen planeetta -teorian varhainen kannattaja
United States Naval Observatory
Taiteilijan näkemys Plutosta
Kuvat, joista Kharon löydettiin
Voyager 2
Walther von der Vogelweide

Kuva Walther von der Vogelweidesta Codex Manessessa 1300-luvun alulta.
Walther von der Vogelweide (n. 1170–1230) oli keskiajan merkittävin saksankielinen lyyrikko ja tunnetuin keskiajan minnelaulajista (keskiyläsaksan minne ’rakkaus’) eli saksankielisen alueen trubaduureista.
Elämänvaiheita

Walther von der Vogelweidesta itsestään on hänen elämänsä ajalta säilynyt vain yksi arkistotieto: Passaun piispan Wolfger von Erlan kirjanpitoon on merkitty, että Walthero cantori de Vogelweide (’Waltherille, laulajalle Vogelweidesta’) on 12. marraskuuta 1203 annettu rahaa turkisviitan ostoa varten. Würzburgilaisen oppineen Michael de Leonen vuoden 1350 paikkeilla kirjoittamassa kirkkokäsikirjassa on maininta Walther von der Vogelweiden hautapaikasta Würzburgin Neumünsterin luostarissa. Waltherin oletettua koti- tai syntymäseutua, ”Vogelweidea”, ei ole pystytty paikantamaan. Hänen sukunsa on oletettu olleen alempaa aatelia.
Kaikki muu, mitä Waltherin elämästä tiedetään, perustuu hänen runoissaan mainittuihin seikkoihin tai toisten aikalaisrunoilijoiden teksteistä löytyviin mainintoihin. Niistä voi päätellä, että hän matkusteli laajalti ja vaikutti useiden ruhtinaiden ja taiteensuosijoiden hoveissa. Hänen on oletettu oppineen taitonsa ensiksi Wienissä, Babenberg-herttua Fredrik I:n hovissa ja tämän kuoltua 1198 liikkuneen sitten eri puolilla saksalaista kielialuetta, nykyisestä Pohjois-Saksasta aina Unkarin rajoille. Hän toimi muun muassa kuningas Filip Svaabilaisen, keisari Otto IV:n, keisari Fredrik II:n sekä Thüringenin maakreivi Hermannin hoveissa (Thüringenissä Wartburgin linnassa hänen kerrotaan voittaneen kuuluisan laulukilpailun), mutta palasi usein Wieniin, missä ilmeisesti tapahtui kuuluisa taiteellinen kiista minnelaulaja Reinmarin kanssa. Lopulta hän pystyi asettumaan paikoilleen saatuaan Fredrik II:lta maita läänitykseksi.
Tuotanto

Walther von der Vogelweidea pidetään keskiajan merkittävimpänä saksankielisenä lyyrikkona. Hänellä oli ilmeisesti kirkkolaulajan koulutus, ja hän käytti  runoissaan myös latinalaista sekvenssiä noudattelevia kirkkolaulujen muotoja. Hänen monitahoista tuotantoaan on kehuttu tyylillisestä ja retorisesta loistokkuudesta, intensiivisestä kuvakielestä ja tehokkaista argumentointistrategioista.
Waltherin tuotannosta tunnetaan erityisesti minnelaulut, joiden asetelmaa hän muokkasi: perinteisen ihanteellisen ”korkean minnen” (hohe Minne) tai ”valituksen” (Minneklage) rinnalle, jossa laulaja toivottomasti palvoo saavuttamatonta ylhäistä rakastettuaan, hän toi molemminpuolisen rakkauden kuvauksia, joissa rakastetun ihanteelta vaaditaan ylhäisen syntyperän ja aseman ohella korkeita eettisiä ominaisuuksia. Walther kirjoitti myös rakkauslauluja, joissa kuvataan fyysisen täyttymyksen saavaa rakkautta ilman yhteiskunnallista kontekstia, samoin kuin naisen näkökulmasta kirjoitettuja monologeja tai vuoropuheluja. Joissakin rakkausrunoissa kertojaminän sukupuoli saattaa jäädä avoimeksi tai paljastua vasta laulun lopulla. Uskonnollisissa lauluissaan Walther käsittelee ristiretkiä ja henkilökohtaista pelastukseen pyrkimistä mutta esittää myös teologisia pohdintoja ja kirkkokritiikkiä, ”vanhuudenrunoissaan” hän miettii ikuisuutta, luopumista maailmasta ja maallisesta rakkaudesta. Häneltä tunnetaan myös lyhyitä, kriittisiä ja satiirisiakin ”lausahdusrunoja” (Sangspruch), joilla hän otti kantaa aikansa maalliseen ja kirkkopolitiikkaan, esimerkiksi paavien Innocentius III:n ja Gregorius IX:n valtapyrkimyksiin ja kirkkoruhtinaiden moraalittomaan vallankäyttöön. Hohenstaufien ja Welfien sukujen valtataisteluissa hän asettui milloin kummallekin puolelle, mutta Saksan keisarien ja paavinistuimen välisissä kiistoissa hän oli johdonmukaisesti paavia vastaan. Walther käsitteli runoissaan usein yhteiskunnan osattomia, puutteenalaisia tai mahtimiesten hyväntahtoisuudesta riippuvaisia, jollainen hän itsekin oli.
Suomennoksia

Yksittäisiä Walther von der Vogelweiden runoja on ilmestynyt suomennettuina ainakin seuraavissa teoksissa:
Koskimies, Rafael (toim.): Maailmankirjallisuuden kultainen kirja. 1, Saksan kirjallisuuden kultainen kirja. WSOY 1930.
Kivimaa, Arvi (toim.): Laulujen virta. Saksalaista lyriikkaa seitsemänsadan vuoden varrelta. WSOY 1936.
Tynni, Aale (toim.): Tuhat laulujen vuotta. Valikoima länsimaista lyriikkaa. WSOY 1957.
Niinistö, Maunu (toim.): Maailmankirjallisuuden mestarilyriikkaa. WSOY 1967.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Walther von der Vogelweide Wikimedia Commonsissa
Haapanen-Tallgren, Tyyne: Trubaduureja. WSOY, 1925.
https://digi.ub.uni-heidelberg.de/diglit/cpg357/0014/image
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Walther von der Vogelweiden muistomerkki hänen mukaansa nimetyllä aukiolla Etelä-Tirolin Bozenissa (Bolzano), jonka seuduilta Waltherin on aikoinaan väitetty olleen kotoisin.
Maatilahallitus

Maatilahallitus oli vuosina 1971–1993 toiminut suomalainen keskusvirasto, jonka keskeiset tehtävät olivat maatalouselinkeinon ja maaseuturakentamisen kehittäminen. Enimmäkseen virasto pyrki sopeuttamaan kuihtuvaa elinkeinoa ja tyhjenevää maaseutua yhteiskunnan rakennemuutokseen. Maatilahallitus valvoi ja tilastoi myös maataloustuotannon määrää sekä maataloustukien käyttöä, jotka se myös jakoi. Sen alaisuudessa toimivat valtion maatalouskemian laitos, valtion siementarkastuslaitos ja valtion maitovalmisteiden tarkastuslaitos.
Maatilahallitus perustettiin vuonna 1971 yhdistämällä Maataloushallitus ja Asutushallitus. Se lakkautettiin vuoden 1993 alusta, jolloin sen tehtävät siirrettiin enimmäkseen maa- ja metsätalousministeriön eri osastoille.
Pääjohtajat

Samuli Suomela 1971–1983
Kaarlo Muuramo 1983–1986
Kalevi Hemilä 1986–1993.
Kirjallisuutta

Maatilahallitus 1971–1981, Maatilahallitus 1981. ISBN 9514651227, ISBN 9789514651229
Pietiäinen, Jukka-Pekka: Leivän syrjässä : Maatilahallitus ja sen edeltäjät 1892–1992.  Helsinki:  Otava, 1992.  ISBN 951-1-12217-7
Pierre Hadot

Pierre Hadot (21. helmikuuta 1922 Pariisi, Ranska – 24. huhtikuuta 2010) oli ranskalainen filosofi ja filosofian historioitsija, joka oli erikoistunut antiikin filosofiaan ja erityisesti uusplatonismiin. Hadot oli École des hautes études en sciences sociales (EHESS) -koulun johtaja vuosina 1964–1986. Vuonna 1982 hänet nimitettiin Collège de Francen professoriksi kreikkalaisen ja roomalaisen ajattelun historian oppituolille (chaire d'histoire de la pensée hellénistique et romaine). Hän jäi eläkkeelle tehtävästä vuonna 1991, jolloin hänestä tuli collegen professeur honoraire.
Hadot tunnetaan muun muassa filosofian käsitteen analyysistään antiikin Kreikassa teoksessaan Mitä on antiikin filosofia? (1995). Hadot tunnisti ja analysoi antiikin filosofian "hengellisiä harjoituksia" (mikä edelsi Michel Foucault'n kiinnostusta näihin käytäntöihin hänen Seksuaalisuuden historiansa toisessa ja kolmannessa osassa). Hadot katsoi, että Sokrateen hahmo on avain filosofian alkuperäisen käsitteen löytämiseen. Sokraattista terapiaa luonnehti ennen kaikkea yhteys ihmisten välillä. Hadotin toistuva teema on, että filosofeja tulisi arvioida sen mukaan, miten he elävät elämäänsä, mitä he tekevät; ei sen perusteella, mitä he sanovat. Filosofia ilmenee keskustelussa, ei kirjoituksissa ja luennoissa; näin filosofia sellaisena kuin sitä opetetaan yliopistoissa on enimmäkseen vääristymä alkuperäisestä.
Teokset > Antiikin teosten laitokset

Marius Victorinus, Traités théologiques sur la Trinité (2 tomes); Texte établi par Paul Henry. Introduction, traduction, notes et commentaires par Pierre Hadot, Les éditions du Cerf, 1960. (collection "Sources chrétiennes"). ISBN 2-204-03880-6
Ambroise de Milan, Apologie de David; intr., texte latin, notes et index par Pierre Hadot, traduction par Marius Cordier, Paris, Les éditions du Cerf, 1977. (Sources chrétiennes 239). ISBN 2-204-01165-7.
Plotin, Traité 38 – VI, 7 "Comment la multiplicité des idées s'est établie et sur le Bien" ; Introduction, traduction et notes par Pierre Hadot, Les éditions du Cerf, 1987. (collection "Les Écrits de Plotin"). ISBN 2-204-02781-2
Plotin, Traité 50 – III, 5 "L’amour - Éros - est-il un dieu ou un démon ou un état de l’âme ?" ; Introduction, traduction et notes par Pierre Hadot, Les éditions du Cerf, 1990. (collection "Les Écrits de Plotin"). ISBN 2-204-04135-1
Plotin, Traité 9 – VI, 9 "C'est par l'un que tous les êtres sont êtres" ; Introduction, traduction et notes par Pierre Hadot, Les éditions du Cerf, 1994. (collection "Les Écrits de Plotin"). ISBN 2-204-05013-X
Marc Aurèle, Écrits pour lui-même. Tome 1, Introduction générale. Livre I ; éd. et tr. Pierre Hadot, avec la collab. de Concetta Luna. Paris, Les Belles Lettres, 1998. (Collection des Universités de France). ISBN 2-251-00472-6.
Simplicius, Commentaire sur les Catégories d'Aristote. Chapitres 2-4 ; trad. P. Hoffmann, avec la collab. de Ilsetraut Hadot et Pierre Hadot, commentaire par Concetta Luna. Paris, Les Belles Lettres, 2001. (Anagogè ; 2). ISBN 2-251-18001-X.
Teokset > Kommentaarit, tutkimukset ja artikkelit

Porphyre et Victorinus. Paris, Institut d'Etudes augustiniennes, 1968. (Collection des études augustiniennes. Série antiquité ; 32–33).
Exercices spirituels et philosophie antique. Paris, Etudes augustiniennes, 1981. (Collection des études augustiniennes. Série antiquité ; 88). ISBN 2-85121-039-4.
Physique et Poésie dans le "Timée" de Platon, Revue de Théologie et de philosophie 115 (1983)
La citadelle intérieure. Introduction aux Pensées de Marc Aurèle. Paris, Fayard, 1992. ISBN 2-213-02984-9.
Qu'est-ce que la philosophie antique?. Paris, Gallimard, 1995. (Folio essais ; 280). ISBN 2-07-032760-4.
Plotin ou la simplicité du regard; 4e éd. Paris, Gallimard, 1997. (Folio esais ; 302). ISBN 2-07-032965-8.
Etudes de philosophie ancienne. Paris, Les Belles Lettres, 1998. (L'âne d'or ; 8). ISBN 2-251-42007-X. (artikkelikokoelma)
Plotin. Porphyre. Études néoplatoniciennes. Paris, Les Belles Lettres, 1999. (L'âne d'or ; 10). ISBN 2-251-42010-X. (artikkelikokoelma)
La philosophie comme manière de vivre. Paris, Albin Michel, 2002. (Itinéraires du savoir). ISBN 2-226-12261-3.
Exercices spirituels et philosophie antique, nouvelle éd. Paris, Albin Michel, 2002. (Bibliothèque de l'évolution de l'humanité). ISBN 2-226-13485-9.
Le voile d'Isis. Essai sur l'histoire de l'idée de nature. Paris, Gallimard, 2004. (NRF essais). ISBN 2-07-073088-3.
Wittgenstein et les limites du langage. Paris, J. Vrin, 2004. (Bibliothèque d'histoire de la philosophie). ISBN 2-7116-1704-1.
Apprendre à philosopher dans l'antiquité. L'enseignement du Manuel d'Epictète et son commentaire néoplatonicien (avec Ilsetraut Hadot). Paris, LGF, 2004. (Le livre de poche ; 603). ISBN 2-253-10935-5.
Éloge de Socrate, Paris, Allia, 1999.
Éloge de la philosophie antique, Paris, Allia, 2003.
N'oublie pas de vivre, Goethe et la tradition des exercices spirituels, Albin Michel, 2008.(Bibliothèque Idées). ISBN 978-2-226-17905-0.
Teokset > Suomennokset

Mitä on antiikin filosofia?.  ((Qu’est-ce que la philosophie antique?, 1995.) Suomentanut Tapani Kilpeläinen. Niin & näin -kirjat 47)  Tampere:  Niin & näin, 2010.  ISBN 978-952-5503-48-7
Aiheesta muualla

Chase, Michael: Remembering Pierre Hadot Harvard University Press Publicity (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Pierre Hadot
Käännös suomeksi
Haber–Bosch-menetelmä

Haber–Bosch-menetelmä: 1. höyryreformointi, 2. ilman lisäys, 3. CO:n hapetus, 4. CO2 poisto, 5. ammoniakkisynteesi, 6. ammoniakin nesteytys
Haber–Bosch-menetelmä on nykyaikainen ja taloudellinen ammoniakin valmistusmenetelmä, jonka kehittivät saksalaiset tiedemiehet Fritz Haber ja Carl Bosch vuonna 1909.
Haber–Bosch-menetelmä syrjäytti täysin aikaisemmin ammoniakin tuotannossa käytetyt valokaari- ja syanidimenetelmät.
Ammoniakki

Ammoniakki on yksinkertainen typen ja vedyn yhdiste: NH3, jossa on yksi osa typpeä ja kolme osaa vetyä. Ammoniakki valmistetaan näistä kaasuista samassa annostelusuhteessa: kolme osaa puhdasta vetyä ja yksi osa puhdasta typpeä. Ammoniakkia käytetään mm. lannoitteiden valmistukseen.
Synteesiin tulevien kaasujen on oltava puhtaita epäpuhtauksista. Näiden kahden kaasun optimaalista seosta kutsutaan synteesikaasuksi.
Reaktioseoksen valmistus > Vedyn valmistus

Aikaisemmin puhtaan vedyn valmistukseen käytettiin veden hajottamista vedyksi ja hapeksi elektrolyysissä, mutta tämä menetelmä poistui aikanaan käytöstä taloudellisempien menetelmien tieltä.
Vetyä valmistetaan hajottamalla maakaasua (pääosin metaania CH4) vesihöyryllä höyryreformointiprosessissa, joka on taloudellisesti edullinen menetelmä (vrt. elektrolyysi). Reaktio yksinkertaistettuna:
CH4 + H2O → CO + 3H2
Maakaasun on oltava hyvin puhdasta, se saa sisältää vain hyvin pieniä määriä epäpuhtauksia, jotta reformoinnista saadaan riittävän puhdasta vetyä.
Höyryreformointi tapahtuu johtamalla reaktiosäiliöön kuumaa vesihöyryä ja metaania jotka puristetaan 4–5 MPa paineeseen (40–50 kertaa ilmakehän paine) ja kuumentamalla 1 200 K:n lämpötilaan. Käsittelyn jälkeen kaasu johdetaan kokonaisuudessaan katalyytin läpi jäähtyneenä puoleen prosessin lämpötilasta, lopputuloksena hiilimonoksidia CO ja vetyä H2.
Reaktioseoksen valmistus > Typen lisääminen

Reformointiseokseen lisätään hallitusti ilmaa (78 % N2, 21 % O2). Edellisestä prosessista yli jäänyt metaani poltetaan hapella (typpi ei reagoi):
CH4 + (0,5)O2 + 2N2 → CO + 2H2O + 2N2
Reaktioseoksen valmistus > CO:n hapetus ja haitta-aineiden poisto

Edellisistä prosesseista syntynyt häkä hapetetaan hiilidioksidiksi vesihöyryssä, ja muodostetaan lisää tarpeellista vetyä:
CO + H2O → CO2 + H2
Tarpeettomat aineet on poistettava kaasuseoksesta ennen seoksen johtamista katalyyttiin. Happamat kaasukomponentit (pääosin hiilidioksidi, mutta myös rikkivety, rikkihiili) absorboituvat erityiseen liuottimeen. Teollisessa prosessissa on tärkeää liuottimen kierrätettävyys: Kun liuos tulee absorptiokolonnista, se elvytetään alentamalla painetta, lämmittämällä sekä desorptioimalla strippauskolonnissa, ja pumpataan takaisin absorptiokolonniin. Käytetyimpiä liuottimia ovat tertiääriset amiinit (esim. trietanoliamiini, metyylidietanoliamiini), joita edelleen parannellaan lisäaineilla. Valmiina seoksena voidaan käyttää esim. Amisolia, joka on metanolia, DEA:a ja vettä.
Reaktioseokseen saattaa edelleen jäädä pieniä määriä ilmakehän ilman mukana tulleita jalokaasuja jotka eivät inertteinä alkuaineina ole haitallisia synteesissä.
Ammoniakkisynteesi

Puhdistetun typpi-vetykaasun seossuhde säädetään tarkoin oikeaksi ja kaasuseos johdetaan suurpainekompressoreihin jotka puristavat sen n. 30 megapascalin paineeseen (300-kertainen ilmakehän paine). Tekniikassa paineet vaihtelevat 20–100 MPa välillä prosessivariaatiosta riippuen. Kompressoreista kaasuseos johdetaan ammoniakkikontaktiuuneihin, joiden sisällä suuressa paineessa tapahtuu varsinainen ammoniakkisynteesi, jossa typpi ja vety reagoivat keskenään ja muodostavat ammoniakkia. Vedyn kestävästä erikoisteräksestä valmistetuissa kontaktiuuneissa on katalyyttinä tyypillisesti puhdas rauta. Prosessi tapahtuu tyypillisesti n. 400–500 °C:n lämpötilassa. Prosessissa vapautuu lämpöä ja kontaktiuuneissa on laitteet suurpainehöyryn tuottamiseksi, uunia samalla jäähdyttäen.
Synteesiuunin jälkeen kaasuseos sisältää noin 20 % ammoniakkia joka tiivistetään nesteeksi jäähdyttämällä koko puristuksessa ollut kaasuseos, jolloin suurpaineinen ammoniakki nesteytyy varsin helposti ja voidaan kerätä talteen.
Jäljelle jäänyt reagoimaton kaasu johdetaan takaisin synteesiuuniin.
Synteesikaasu sisältää myös inerttejä, reagoimattomia jalokaasuja kuten argonia ja xenonia, ja n. 2 % kaasusta ohjataan polttouuniin näiden jalokaasujen ja muiden epäpuhtauksien poistamiseksi. Poltossa poistuu vety- ja ammoniakkijäämät, poltetut kaasut voidaan laskea ilmakehään tai kerätä talteen jalokaasujen erottelemiseksi.
Ammoniakin saanto on lämpötilasta ja paineesta riippuvainen. Suuri paine on eduksi, samoin matala lämpötila. Matala lämpötila toisaalta taas hidastaa prosessia merkittävästi. Tämän takia tekniikassa käytetään suhteellisen korkeita lämpötiloja, jotta reaktionopeus saadaan riittävän suureksi, vaikka ammoniakkipitoisuus jääkin matalaksi per kontaktiuunikierros.  Vähitellen monen kontaktiuunikierroksen jälkeen liki kaikki kaasut muuttuvat ammoniakiksi.
Ympäristövaikutukset

Haber–Bosch-menetelmä aiheuttaa hiilidioksidipäästöjä enemmän kuin mikään muu kemianteollisuuden käyttämä prosessi, yli 450 miljoonaa tonnia vuodessa. Tämä on noin yksi prosentti kaikista ihmisen aiheuttamista hiilidioksidipäästöistä.
Aiheesta muualla

1900-luvun tärkein keksintö
Antonio Machado

Antonio Machado.
Antonio Machadon hauta.
Antonio Machado y Ruiz (26. heinäkuuta 1875 Sevilla – 22. helmikuuta 1939 Collioure, Ranska) oli espanjalainen runoilija. Hän kuului Generación del 98:n johtohahmoihin.
Machadon vanhempi veli oli kansainvälisellä tasolla vähemmälle huomiolle jäänyt runoilija Manuel Machado. Perhe muutti vuonna 1883 Sevillasta Madridiin, jossa molemmat veljet aloittivat opiskelun Institución Libre de Enseñanzassa (ILE). Vuonna 1899 Machado lähti kielenkääntäjäksi Ranskaan. Hänen ensimmäinen runokokoelmansa Soledades ilmestyi vuonna 1903.lähde?
Machado työskenteli ranskanopettajana Soriassa, jossa hän tutustui Leonor Izquierdoon, ja he avioituivat vuonna 1909.lähde? He muuttivat Pariisiin mutta palasivat Espanjaan vaimon sairastuttua tuberkuloosiin, johon tämä kuoli.lähde?
Machado asui Baezassa Andalusiassa vuoteen 1919 ja työskenteli sen jälkeen vuoteen 1931 ranskanopettajana Segoviassa.lähde? Hän osallistui sisällissotaan tasavaltalaisten puolella, ja sisällissodan päätyttyä hän pakeni Pariisiin mutta kuoli pian Colliouressa.
Suomennettuja runoja

Alvargonzalesin maa (La tierra de Alvargonzález: La casa: II), suom. Aale Tynni, teoksissa: Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Tyyni Tuulio, WSOY 1954 ja Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Näin eilen unta (Anoche cuando dormía), suom. Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta
Riutuva sitruunapuu, suom. teoksissa: Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja ja Tuhat laulujen vuotta
Uskontunnustus (Profesion de fe), suom. Anna-Maija Raittila, teoksessa: Lähteenkirkas hiljaisuus: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa, suom. ja toim. Anna-Maija Raittila, Kirjapaja 1983 ISBN 951-621-403-7 Runo kokoelmasta Dios en la poesia actual, Biblioteca de Autores Cristianos, Madrid 1976
Valituslaulu (La saeta), suom. Anna-Maija Raittila,teoksessa: Suurempi kuin sydämeni: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa, toim. ja suom. Anna-Maija Raittila,Helsinki: Kirjapaja 1982 ISBN 951-621-339-1 Runo kokoelmasta Dios en la poesia actual, Biblioteca de Autores Cristianos, Madrid 1976
Wangari Maathai

Wangari Maathai
Wangari Muta Maathai (1. huhtikuuta 1940 Nyeri, Kenia – 25. syyskuuta 2011 Nairobi, Kenia) oli kenialainen kikuju-heimoon kuulunut ympäristöaktivisti. Hän sai vuoden 2004 Nobelin rauhanpalkinnon työstään kestävän kehityksen, demokratian ja rauhan puolesta.
Maathai perusti Green Belt -liikkeen vuonna 1977 taistelemaan muun muassa eroosiota vastaan puita istuttamalla. Järjestö on istuttanut miljoonia puita useissa Afrikan valtioissa. Liike laajeni myös ajamaan yhteiskunnallisia muutoksia ja vastustamaan Daniel arap Moin korruptoitunutta hallintoa. Maathai pidätettiin ja pahoinpideltiin useita kertoa hänen vastustettuaan muun muassa vaikutusvaltaisten poliitikkojen harjoittamaa maiden ja metsien anastusta. Moin valtakauden loputtua Maathai valittiin Kenian parlamenttiin ja hän toimi apulaisympäristöministerinä 2003–2005.
Maathai oli ensimmäinen tohtoriksi väitellyt itäafrikkalainen nainen. Hän opiskeli ja opetti biologiaa eri yliopistoissa sekä Afrikassa että länsimaissa. Maathai oli Nairobin yliopiston ensimmäinen naisprofessori.
Maathai on myös aiheuttanut polemiikkia mielipiteillään. Nobel-seremonian alla kenialainen lehti kertoi Maathain väittäneen HI-viruksen olevan alun perin länsimaisten tutkijoiden kehittämä Afrikan väestön kontrolloimista varten. Maathai kiisti tämän, mutta Time-lehden haastattelussa hän kuitenkin sanoi ettei HIV ole apinoista peräisin kuten väitetään.
Maathai kuoli syöpään 71-vuotiaana.
Julkaistut teokset

Bottom is heavy too: Edinburgh medal lecture, Edinburgh UP, 1994 ISBN 0-7486-0518-5
The Canopy of Hope: My life campaigning for Africa, women and the environment, Lantern Books, 2002 ISBN 1-59056-002-7
'Tthe Greenbelt Movement: Sharing the approach and the experience, Lantern Books, 2003 ISBN 1-59056-040-X