stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
New
Arvostelut

Allmusic:
Entertainment Weekly: A–
Metacritic: 77/100
Nuorgam: 66/10
Pitchfork Media: 7.8/10
Rolling Stone:
Soundi:
Käännös suomeksi
Nature Boy

”Nature Boy” nosti Nat King Colen suosituksi myös valkoisessa kuulijakunnassa.
Nature Boy on eden ahbezin säveltämä kappale, jonka Nat King Cole levytti vuonna 1947. Levy julkaistiin seuraavana vuonna, ja se oli seitsemän viikkoa ensimmäisellä sijalla Billboard-lehden julkaisemalla levynmyyntilistalla. Kappale on tunnusmelodia Joseph Loseyn ohjaamassa elokuvassa Vihreätukkainen poika (1948).
Yhdysvaltoihin 1920-luvulla muuttanut säveltäjä Herman Yablokoff kiisteli ahbezin kanssa kappaleen tekijänoikeuksista. Yablokoffin mukaan ”Nature Boy” perustui hänen säveltämäänsä jiddišinkieliseen lauluun Shvayg mayn harts (Be Still My Heart). Kappaleen melodia muistuttaa osin myös Antonín Dvořákin pianokvintettoa nro 2 (Dumka: Andante con moto), johon Dvořák otti vaikutteita tšekkiläisestä kansanmusiikista.
Muita versioita > Tony Bennettin ja Lady Gagan versio

Julkaistuaan jazzstandardin ”The Lady Is a Tramp” yhdysvaltalaiset laulajat Tony Bennett ja Lady Gaga alkoivat äänittämään yhteistä jazzalbumia Cheek to Cheek. Äänitykset kestivät New Yorkissa yli vuoden ja soittajina oli jazzmuusikkoja, jotka olivat tehneet aiemminkin yhteistyötä laulajien kanssa. Bennett ja Gaga valitsivat kappaleita Suuresta amerikkalaisesta laulukirjasta (engl. Great American Songbook) mukaan lukien ”Nature Boy”. ”Nature Boy” julkaisin ensimmäisen kerran 16. syyskuuta Lady Gagan Vevo-kanavalla. Lady Gaga twiittasi ennen julkaisua laulun taustoista, levyllä soittaneen huilisti Paul Hornin kuolemasta ja kappaleen säveltäjä ahbezista.
”Nature Boy” saavutti sijan 22 Billboard Jazz Digital Songs -listalla.
Muita versioita > Olavi Virran versio

Olavi Virta levytti Nature Boyn suomeksi nimellä Luonnon poika vuonna 1948 ja Henry Theel nimellä Luonnonlapsi vuonna 1949. Sanoituksen teki Kullervo. Olavi Virta piti kappaletta uransa parhaimpiin kuuluvana levytyksenä. Virta teki vuonna 1961 kappaleesta uuden version Jaakko Salon sovituksena. Kun Virta 1970-luvun alussa yllättäen soitti radion Puhelinlangat laulaa -toivekonserttiin, hän pyysi kuultavakseen juuri Luonnonlapsen. Myöhemmin kappaleen ovat levyttäneet muiden muassa Reijo Taipale vuonna 1975, Pasi Kaunisto vuonna 1976, Anneli Sari vuonna 1978 ja Topi Sorsakoski vuonna 1985.
Aiheesta muualla

Billboard-lehden levynmyyntilista 15. toukokuuta 1948
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Lady Gaga ja Bennett esittämässä ”Nature Boyta” Cheek to Cheek -kiertueella vuonna 2014
Käännös suomeksi
Neste 1000 Lakes Rally 1994

|  Suomen ralli 1994 |
| --- | --- |
 8. osakilpailu 10 osakilpailusta kaudella 1994. 
Sijainti:  Jyväskylä, Suomi
Pituus:  35 erikoiskoetta, 522,76 km


Palkintokoroke
Voittaja:   Tommi Mäkinen  Seppo Harjanne  (Ford Motor Company)
Toinen:   Didier Auriol  Bernard Occelli  (Toyota Castrol Team)
Kolmas:   Carlos Sainz  Luis Moya  (555 Subaru World Rally Team)
Neste 1000 Lakes Rally 1994 järjestettiin 26.–28. elokuuta 1994. Se oli rallin maailmanmestaruuskauden 1994 kahdeksas osakilpailu ja 44. Suomen ralli kautta aikain.
Osallistujat

Kilpailuun ilmoittautui 89 autokuntaa. Laman vuoksi osallistujamäärä oli laskenut 60-luvun tasolle.
Mukana olivat tehdastalleista Toyota (Juha Kankkunen ja Didier Auriol), Subaru (Carlos Sainz) ja Ford (Francois Delecour ja Tommi Mäkinen). Lisäksi Ari Vatanen, Raimund Baumschlager ja Bruno Thiry olivat mukana yksityistiimien Ford Escorteilla. Subarun Colin McRae oli ilmoittautunut kilpailuun, mutta jätti viime hetkellä osallistumatta.
Juha Kankkunen ajoi Toyotan uudella ST205-mallilla jo Burana 400 -rallissa Mänttässä. Suurajoissa Toyotan tehdaskuljettajat ajoivat kuitenkin vielä vanhalla ST185-mallilla. Uusi ST205-malli nähtiin kuitenkin kilpailussa N-ryhmäläisenä Tomas Janssonin ajamana.
Reitti

Reitin pituus oli 1558,45 km, josta erikoiskokeita 522,76 km.  Reitti noudatteli edellisvuoden suuntaviivoja.
| Perjantai | Lauantai | Sunnuntai |
| --- | --- | --- |
| Jyväskylä–Pieksämäki–Jyväskylä–(Koskenpää)*–Jyväskylä | Jyväskylä–Valkeakoski–Jämsä–Jyväskylä | Jyväskylä–(Hartola)*-Jyväskylä |
| 15 EK:ta | 13 EK:ta | 7 EK:ta |
| 179,78 km | 242,78 km | 100,20 km |
*=ei kokoomataukoa
Valkeakosken yleisöerikoiskoe oli palautettu ohjelmaan muutaman vuoden tauon jälkeen korvaamaan aiempina vuosina ajettu Tampereen vastaava. Lisäksi lauantai-iltaan oli lisätty Himoksen laskettelurinteessä ajettu uusi yleisöerikoiskoe, jossa kaksi autoa ajoi samanaikaisesti rinnakkaisilla radoilla.
Lankamaassa, Kutemajärvessä, Halttulassa, Ehikissä ja Vaherissa oli uusia osuuksia. Ouninpohjan lähtöä ja maalia siirrettiin, jolloin syntyi erikoiskokeen "moderni" muoto. Surkeen erikoiskoe oli venytetty 37-kilometriseksi yhdistämällä sen alkuun Sahloisten erikoiskoe. Hauhanpohja ajettiin ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1976, nyt pidemmässä muodossa.
Kilpailun tapahtumat

Juha Kankkunen kaatoi autonsa kilpailun toisella erikoiskokeella Lankamaalla, sen uudella osuudella. Auton takapyörä taittui ja Kankkunen joutui ajamaan vielä kolmannenkin erikoiskokeen ennen huoltoonpääsyä. Kolmannella erikoiskokeella hän joutui myös pysähtymään korjaamaan laturin hihnaa. Lopulta Kankkunen ajoi useita pohja-aikoja ja nousi yhdeksänneksi.
Ari Vatanen ajoi myös lievästi ulos Lankamaan uudella osuudella, minkä seurauksena takapyörä irtosi ja Vatanen joutui keskeyttymään auton tasauspyörästön rikkouduttua EK3:n maalissa. Myös Vatasen tallitoveri Raimund Baumschlager keskeytti kolmannella erikoiskokeella ulosajoon.
Tommi Mäkinen johti rallia ensimmäisenä päivänä, mutta pyörähti Ruuhimäen erikoiskokeen pienen tien osuudella ja putosi johtoasemasta toiseksi Didier Auriolin taakse. Mäkinen kuitenkin ohitti Auriolin jo lauantain ensimmäisellä erikoiskokeella ja piti johtopaikan maaliin asti.
Bruno Thiry kaatoi autonsa Ouninpohjan erikoiskokeella ja keskeytti neljänneltä tilalta.
Ouninpohjassa sattui myös vakava onnettomuus, kun Jouko Puhakka ajoi ulos N-ryhmän johtoasemasta. Auton pyöränripustus oli vaurioitunut aiemmin erikoiskokeella ja lopulta tukivarsi petti täydessä vauhdissa.
Tulokset

|  |  | Kuljettaja | Auto | Aika |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  | Tommi Mäkinen | Ford Escort RS Cosworth | 4:33:44 |
| 2. |  | Didier Auriol | Toyota Celica Turbo 4WD | +0:22 |
| 3. |  | Carlos Sainz | Subaru Impreza 555 | 1:04 |
| 4. |  | Francois Delecour | Ford Escort RS Cosworth | +5:38 |
| 5. |  | Marcus Grönholm | Toyota Celica Turbo 4WD | +7:11 |
| 6. |  | Lasse Lampi | Mitsubishi Galant VR-4 | +12:03 |
| 7. |  | Thomas Rådström | Toyota Celica Turbo 4WD | +16:25 |
| 8. |  | Jarmo Kytölehto | Mitsubishi Lancer Evo I | +18:11 |
| 9. |  | Juha Kankkunen | Toyota Celica Turbo 4WD | +19:45 |
| 10. |  | Olli Harkki | Mitsubishi Lancer Evo I | +24:53 |
Lähde
N-ryhmän voitti Jarmo Kytölehto.
F2-luokan voitti Gregoire de Mevius Opel Astralla.
Muuta

Tommi Mäkisen ensimmäinen MM-voitto
Aiheesta muualla

Rally-Maps.com, erikoiskokeiden reitit kartalla
Osakilpailut MM-rallikaudella 1994
Monaco
Portugali
Kenia
Ranska
Kreikka
Argentiina
Uusi-Seelanti
Suomi
Italia
Iso-Britannia
Rallin maailmanmestaruussarjan Suomen rallit
| --- | --- |
1970-luku:   1973  1974  1975  1976  1977  1978  1979 
1980-luku:   1980  1981  1982  1983  1984  1985  1986  1987  1988  1989 
1990-luku:   1990  1991  1992  1993  1994  1996  1997  1998  1999 
2000-luku:   2000  2001  2002  2003  2004  2005  2006  2007  2008  2009 
2010-luku:   2010  2011  2012  2013  2014  2015  2016  2017  2018  2019 
2020-luku:   2020  2021  2022  2023  2024
Normaaliperusviiva

Normaaliperusviiva on etäisyydenmittauslaitteiden kalibrointiin käytettävä vakioetäisyys.
Nummelan normaaliperusviiva

Suomessa normaaliperusviiva on määritelty Vihdin Nummelanharjulle vuonna 1932. Soraharju soveltuu sijaintipaikaksi, koska siinä ei tapahdu lämpötilanvaihteluista johtuvia mittalaitteiden kiinnityspisteiden siirtymiä.
Vuonna 1947 otettiin käyttöön valkoisen valon interferenssiin perustuva mittausmenetelmä. Sen kehitti Yrjö Väisälä. Aiemmin normaaliperusviiva määriteltiin kvartsista valmistetun metrinmitan ja sillä kalibroidun 24 metriä pitkän invar-langan avulla. Normaaliperusviivan pituus on invar-langan pituuden 36-monikerta eli 864 metriä.
Normaaliperusviivan pituudesta käytettävä lukuarvo on vuonna 2006 käytössä olevassa menetelmässä 864 122,75 millimetriä. Aikaisemmin referenssinä käytetyssä kvartsisauvassa on 0,1 mm:n poikkeama metrin tavoitepituudesta ja se on mukana normaaliperusviivan määrittelyssä.
Nummelan normaaliperusviiva on maailman tarkin ja sitä käytetään tarkimpien elektronisten etäisyysmittareiden kalibrointiin.
Aiheesta muualla

Nummelan normaaliperusviiva - Geodeettinen laitos archive.org
Interference measurements of the Nummela Standard Baseline in 2005 and 2007
Mikä on Nummelan perusviiva?, Suomen Kuvalehti, 06.11.1937, nro 45, s. 36, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Nummelan normaaliperusviivan yksi piste Nummelanharjulla.
Jääkiekon alle 18-vuotiaiden Aasian ja Oseanian mestaruuskilpailut

| Jääkiekon alle 18-vuotiaiden Aasian ja Oseanian mestaruuskilpailut |
| --- | --- |
Laji:  Jääkiekko
Maa(t):  Aasia ja Oseania
Perustettu:  1984
Lopetettu:  2002
Hallitseva mestari:   Kiina (2002)
Eniten mestaruuksia:   Japani (10)
Jääkiekon alle 18-vuotiaiden Aasian ja Oseanian mestaruuskilpailut oli vuosittain järjestetty arvoturnaus, jota pelattiin vuosina 1984–2002. Turnaukseen osallistui pääasiassa Aasian maiden joukkueita sekä Australia. Turnauksen järjesti Kansainvälinen jääkiekkoliitto IIHF. Turnauksen nimi lyhennettiin englanniksi AJC-18.
Vastaavasti Euroopassa pelattiin alle 18-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuja vuosina 1977–1998 ja alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuja vuosina 1968–1976, ennen kuin turnaus laajeni alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuiksi vuonna 1999. Eniten mestaruuksia Aasian ja Oseanian mestaruuskilpailuista voitti kymmenellä kullallaan Japani.
Historia > 1980-luvulla

Turnaus pelattiin ensimmäisen kerran Japanin Kushirossa ja Tomakomaissa Japanin, Kiinan, Etelä-Korean ja Australian kesken vuonna 1984. Japani voitti kolme ensimmäistä turnausta, jonka jälkeen Pohjois-Korea osallistui ensimmäisen kerran vuoden 1987 turnaukseen ja voitti heti ensimmäisellä kerralla mestaruuden.
Historia > 1990-luvulla

Vuonna 1991 Meksiko Pohjois-Amerikasta osallistui ainoan kerran turnaukseen, mutta joukkue kuitenkin hävisi kaikki neljä otteluaan. Vuonna 1993 turnaukseen liittyi Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Kazakstan, joka voitti kaikki neljä otteluaan maalierolla 88–0. Joukkueen maalilla torjuivat myöhemmin NHL:ssäkin pelanneet Vitali Jeremejev ja Jevgeni Nabokov. Kazakstanin vuoden 1997 hopeaa voittaneessa joukkueessa esiintyivät tulevista NHL-pelaajista maalivahti Vitali Kolesnik ja hyökkääjä Nikolai Antropov. Joukkue voitti viidestä pelaamastaan turnauksesta kolme kultaa ja kaksi hopeaa, kunnes Kazakstan siirtyi vuonna 1998 pelaamaan alle 18-vuotiaiden D-sarjan Euroopan-mestaruuskilpailuihin. Vuonna 2001 myös alemman sarjatason Euroopan-mestaruuskilpailut liittyivät maailmanmestaruuskilpailujen otteluohjelmaan, ja Kazakstan nousi sittemmin aina alle 18-vuotiaiden pääsarjatason maailmanmestaruuskilpailuihin vuoden 2003 turnaukseen.
Kazakstanin lähdettyä vuonna 1997 vuoden 1998 turnaukseen liittyivät mukaan Uusi-Seelanti ja Thaimaa. Uusi-Seelanti voitti ensimmäisessä turnauksessaan Thaimaan lukemin 12–2, mutta hävisi kaikki neljä muuta otteluaan. Thaimaa puolestaan hävisi kaikki viisi otteluaan maalierolla 217–3. Maiden välillä nähtiin koko turnauksen historian ajan suuria tasoeroja, mikä korostui Thaimaan ensimmäisessä turnauksessa, jossa nähtiin Etelä-Korean ennätyksellinen 92–0 voitto maasta. Ottelussa nähtiin myös toinen ennätys, kun Song Dong-hwan teki Etelä-Korean maaleista 30. Hän voitti koko turnauksen piste- ja maalipörssin tehtyään viidessä ottelussa tehot 44+12=56. Ennätyksen myötä Dong-hwanin paita on nykyään esillä Kanadan Torontossa sijaitsevassa Hockey Hall of Famessa.
Vuonna 1999 turnaus laajeni kahdeksaan joukkueeseen, joten se jaettiin kahdelle sarjatasolle. Sekä 1. että 2. divisioonassa pelasi neljä joukkuetta. 1. divisioonan muodostivat turnauksen alkuperäisjoukkueet Japani, Etelä-Korea, Kiina ja Australia. II divisioonan turnausta isännöi Pohjois-Korea. Uuden-Seelannin lisäksi turnauksessa pelasivat myös ensimmäisen kerran Kiinan Taipei ja Etelä-Afrikka, joista jälkimmäisenä mainittu sijoittui toiseksi voitettuaan kaksi ottelua. Pohjois-Korea voitti turnauksen. Kiinan Taipei hävisi kaikki ottelunsa suurella maalierolla 133–8.
Vanhemmat ikäluokat

Alle 20-vuotiaiden kilpailuja on pelattu vuodesta 1974 ja virallisesti vuodesta 1977. Formaattiin liittyi alempi sarjataso ensimmäisen kerran vuonna 1979 ja Japani liittyi ensimmäisenä aasialaisena joukkueena ikäluokan maailmanmestaruusturnauksiin vuonna 1982, jolloin se sijoittui B-sarjassa kolmanneksi. Seuraavana vuonna Australia osallistui ensimmäisen kerran C-sarjan maailmanmestaruusturnaukseen sijoittuen lopulta viimeiseksi. Vuonna 1985 Japani pääsi ensimmäisen kerran isännöimään alle 20-vuotiaiden ikäluokan B-sarjan turnausta, jolloin joukkue sijoittui kolmanneksi.
Pohjois-Korea osallistui alle 20-vuotiaiden ikäluokan maailmanmestaruuskilpailuhin vuosina 1988–1993 ja 2010–2011. Joukkue nousi B-sarjaan vuoden 1992 turnaukseen. Etelä-Korea osallistui C-sarjan turnaukseen vuosina 1990–1993, mutta on ollut ikäluokassa jälleen aktiivinen vuodesta 2003. Kiina pelasi C-sarjan maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1986, mutta pelasi 3. divisioonassa vasta seuraavan kerran vuonna 2004. Kazakstan on osallistunut alle 20-vuotiaiden ikäluokan maailmanmestaruuskilpailuihin Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen vuodesta 1993 alkaen. Etelä-Afrikka on puolestaan ollut ikäluokan maailmanmestaruuskisoissa vuodesta 1996 ja Meksiko vuodesta 1997 alkaen.
Alle 18-vuotiaiden Aasian ja Oseanian mestaruuskilpailujen joukkueista ei lopulta juuri edetty edellä mainittuja esimerkkejä lukuun ottamatta alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruusjoukkueisiin turnauksen olemassaolon aikana. Uusi-Seelanti sai viimeisiin Aasian ja Oseanian mestaruusturnauksiin osallistuneesta joukkuuesta rungon alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruusturnauksiin ensimmäisen kerran vuonna 2004. Kiinan Taipei sai ensimmäisen alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskisojen joukkueen vuonna 2010. Thaimaa ja Mongolia eivät ole kertaakaan osallistuneet turnauksiin.
Aasian ja Oseanian mestaruuskisojen maista lähes kaikkien miesten joukkueet ovat osallistuneet aktiivisesti maailmanmestaruusturnauksiin. Pohjois-Korea ei tosin osallistunut aikuisten maailmanmestaruusturnauksiin vuosina 1994–2001. Kiinan Taipei osallistui D-sarjan maailmanmestaruuskilpailuihin vuonna 1987, mutta seuraavan kerran se osallistui maailmanmestaruuskilpailuihin vasta vuonna 2017. Thaimaa ei ole koskaan osallistunut miesten maailmanmestaruuskilpailuihin, ja Mongolia sai joukkueen 3. divisioonaan lopulta vuonna 2003. Aasialaista miesten jääkiekkoa edusti Aasian ja Oseanian mestaruuskisojen vuosina myös Aasian talvikisat, johon osallistui Aasian ja Oseanian mestaruuskilpailujen olemassaolon aikana sen maista Japani, Kiina, Etelä-Korea, Pohjois-Korea, Kazakstan ja Mongolia. Vuosina 1992–1995 kaikki edellä mainitut maat Mongoliaa lukuun ottamatta osallistuivat myös Aasian Cupiin.
Mitalistit ja kisapaikkakunnat

| Vuosi | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Paikka |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1984 |  Japani |  Kiina |  Etelä-Korea |  Kushiro / Tomakomai, Japani |
| 1985 |  Japani |  Etelä-Korea |  Australia |  Soul, Korean tasavalta |
| 1986 |  Japani |  Kiina |  Etelä-Korea |  Adelaide, Etelä-Australia, Australia |
| 1987 |  Pohjois-Korea |  Kiina |  Japani |  Jilin, Kiina |
| 1988 |  Kiina |  Japani |  Etelä-Korea |  Bendigo, Victoria, Australia |
| 1989 |  Japani |  Etelä-Korea |  Kiina |  Hachinohe, Japani |
| 1990 |  Japani |  Kiina |  Etelä-Korea |  Soul, Korean tasavalta |
| 1991 |  Japani |  Kiina |  Pohjois-Korea |  Jilin, Kiina |
| 1992 |  Japani |  Pohjois-Korea |  Kiina |  Harutori, Japani |
| 1993 |  Kazakstan |  Japani |  Etelä-Korea |  Soul, Korean tasavalta |
| 1994 |  Kazakstan |  Etelä-Korea |  Japani |  Peking, Kiina |
| 1995 |  Japani |  Kazakstan |  Kiina |  Obihiro, Japani |
| 1996 |  Kazakstan |  Etelä-Korea |  Japani |  Öskemen, Kazakstan |
| 1997 |  Japani |  Kazakstan |  Etelä-Korea |  Soul, Korean tasavalta |
| 1998 |  Etelä-Korea |  Japani |  Kiina |  Harbin, Kiina |
| 1999 |  Japani |  Etelä-Korea |  Kiina |  Nikkō, Japani |
| 2000 |  Pohjois-Korea |  Etelä-Korea |  Kiina |  Changchun, Kiina |
| 2001 |  Etelä-Korea |  Kiina |  Australia |  Soul, Korean tasavalta |
| 2002 |  Kiina |  Australia |  Uusi-Seelanti |  Auckland, Uusi-Seelanti |
Mitalistit ja kisapaikkakunnat > II divisioona

| Vuosi | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Paikka |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1999 |  Pohjois-Korea |  Etelä-Afrikka |  Uusi-Seelanti |  Pjongjang, Korean demokraattinen kansantasavalta |
| 2000 |  Uusi-Seelanti |  Kiinan Taipei |  Thaimaa |  Bangkok, Thaimaa |
| 2001 |  Mongolia |  Kiinan Taipei |  Thaimaa |  Soul, Korean tasavalta |
Mitalitaulukko

| Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Mitaleita |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Japani | 10 | 3 | 3 | 16 |
|  Kazakstan | 3 | 2 | 0 | 5 |
|  Kiina | 2 | 6 | 6 | 14 |
|  Etelä-Korea | 2 | 6 | 6 | 14 |
|  Pohjois-Korea | 2 | 1 | 1 | 4 |
|  Australia | 0 | 1 | 2 | 3 |
|  Uusi-Seelanti | 0 | 0 | 1 | 1 |
 Kiinan Taipei: 0
 Meksiko: 0
 Mongolia: 0
 Thaimaa: 0
Nikolai Nezlobin

Nikolai Ivanovitš Nezlobin (ven. Николай Иванович Незлобин, 6. joulukuuta 1891 Novojen kylä Skopinin lähellä – 4. marraskuuta 1951) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Nikolai Nezlobin syntyi pikkuvirkamiehen perheeseen. Hän työskenteli virkailijana ja Rjazanissa ilmestyneiden lehtien toimittajana. Nezlobin osallistui paikalliseen kulttuurielämään ja julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa vuonna 1931. Runojen lisäksi hän on kirjoittanut kaksi romaania ja lastenkirjoja.
Suomennettu teos

Maailmaa kiertävä laukku (Krugosvetnaja sumka). Suom. H. Pekonen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1955.
Nicole Ramalalanirina

| Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen MM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Lissabon 2001 | 60 m aidat |  |
Maa:   Madagaskar
| Afrikan kisat  | Afrikan kisat  | Afrikan kisat  |  |
|  Pronssia | Kairo 1991 | 100 m aidat |  |
| Afrikan-mestaruuskilpailut  | Afrikan-mestaruuskilpailut  | Afrikan-mestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | Durban 1993 | 100 m aidat |  |
Nicole Ramalalanirina (s. 5. maaliskuuta 1972 Soavinandriana, Madagaskar) on madagaskarilais-ranskalainen yleisurheilija, joka kilpaili pika-aitajuoksussa ja pikajuoksussa. Hän edusti seuratasolla Neuilly-Plasaince Sports -seuraa ja PEC Athlétismea.
Ura

Ramalalanirina pelasi nuorena koripalloa, mutta siirtyi 1990-luvun vaihteessa yleisurheilun pariin liikunnanopettajansa kehottamana. Hän edusti Madagaskaria vuoteen 1998 saakka ja voitti kultaa Afrikan-mestaruuskilpailuista 1993 sekä pronssia Afrikan kisoissa 1991. Ramalalanirina voitti Madagaskarin kansalaisena myös kaksi kultamitalia ranskaa puhuvien kisoissa, yhden kulta- ja yhden pronssimitalin universiadeista sekä kaksi kultamitalia Intian valtameren saarten kisoista. Hän osallistui Madagaskarin edustajana olympialaisiin kahdesti, vuosina 1992 ja 1996. Ramalalanirina oli molemmilla kerroilla mukana 100 metrin aitajuoksussa, ja Atlantan kisoissa 1996 hän oli myös yksi maansa pikaviestijoukkueen jäsenistä. Hän ei kuitenkaan selviytynyt finaaliin yhdessäkään kilpailussa. Hän edusti Afrikkaa maailmancupissa 1994 sijoittuen 100 metrin aitajuoksussa viidenneksi.
Ramalalanirina kilpaili Ranskan kansalaisena vuoteen 2006 asti. Ramalalanirina sai maan kansalaisuuden helmikuussa 1998. Samana vuonna hän osallistui Budapestin EM-kisoihin, joissa sijoittui neljänneksi. Myöhemmin syyskuussa hän edusti Eurooppaa maailmancupissa, jossa kuitenkin joutui keskeyttämään kaaduttuaan juoksun aikana. Hän voitti Ranskan edustajana pronssia 60 metrin aitajuoksusta sisäratojen MM-kisoissa 2001 ajallaan 7,96. Ramalalanirina sijoittui neljänneksi sisäratojen EM-kisoissa 2002 ja sisäratojen MM-kisoissa kahdeksanneksi vuonna 2004. Hän osallistui Ranskan edustajana olympialaisiin kaksissa kisoissa, vuosina 2000 ja 2004. Ramalalanirina osallistui molemmilla kerroilla sadan metrin aitajuoksuun, jossa hän sijoittui kuudenneksi Sydneyn kisoissa 2000 juostuaan matkan 12,91 sekunnissa. Hän karsiutui samassa lajissa vuoden 2004 kisoissa ajallaan 13,07. Ramalalanirina menestyi myös kansallisella tasolla; hän voitti maansa mestaruuden ulkoradoilla vuosina 1998 ja 2000, jonka lisäksi hän voitti kilpailun Madagaskarin edustajana vuonna 1996. Ramalalanirina voitti Ranskan sisäratojen mestaruuden 60 metrin aitajuoksussa vuosina 2004 ja 2006. Hän lopetti yleisurheilu-uransa vuonna 2006.
Henkilökohtaiset ennätykset

Lähde: IAAF
100 m aidat: 12,76 s (2000)
100 m: 11,58 (1996)
400 m aidat: 59,88 (1994)
60 m aidat (sisäradat): 7,89 (1996)
Niilo Ikola

Niilo Jalmari Ikola (vuoteen 1906 Selin; 25. syyskuuta 1883 Tyrvää – 30. joulukuuta 1971 Turku) oli suomalainen kielitieteilijä (fennisti) ja professori.
Niilo Ikola tuli ylioppilaaksi Porin klassillisesta lyseosta vuonna 1902 ja aloitti opintonsa Helsingin yliopistossa, josta hän valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1907. Hän jatkoi opintojaan Turun yliopistossa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1927 Ala-Satakunnan suomen kielestä.
Ikola toimi Turun yliopiston suomen ja sen sukukielten professorina vuosina 1931–1933 sekä Turun kauppakorkeakoulun professorina ja rehtorina vuosina 1950–1954 ja kanslerina 1956–1961.
Myös Niilo Ikolan poika Osmo Ikola oli Turun yliopiston suomen kielen professori.
Teoksia

Ala-Satakunnan murteen äännehistoria I–II (1925–1931)
Ensimmäisen suomalaisen raamatun historiaa (1927)
Etelä-Viron verbien persoonapäätteistä (1932)
Ehdotus kauppaoppilaitoslainsäädännön uudistamiseksi (1937)
Kauppakorkeakoulukysymyksiä (1959)
Aiheesta muualla

Uola, Mikko: / Ikola, Niilo (1883–1971). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  14.3.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Ikola, Niilo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Nikolai Naumov

Nikolai Naumov.
Nikolai Ivanovitš Naumov (ven. Никола́й Ива́нович Нау́мов, 28. toukokuuta 1838 Tobolsk – 22. joulukuuta 1901 Tomsk) oli venäläinen kirjailija.
Nikolai Naumov syntyi virkamiesperheeseen. Hän palveli junkkerina ja opiskeli Pietarin yliopistossa, josta hänet erotettiin vuonna 1861 opiskelijalevottomuuksiin osallistumisen takia. Seuraavana vuonna hänet pidätettiin uudelleen Zemlja i volja -järjestön asiassa. Vuosina 1864–1869 Naumov työskenteli zemstvon ja valtion virkamiehenä Siperiassa. Vuosina 1869–1883 hän asui Pietarissa tutustuen Nikolai Zlatovratskin ja Gleb Uspenskin kaltaisiin narodnikkikirjailijoihin. Vuodesta 1884 Naumov työskenteli jälleen Siperiassa talonpoikaisasioiden virkamiehenä.
Naumovin ensimmäinen kertomus ilmestyi vuonna 1859. Kirjailijan teoksista tunnetuimpia ovat kertomuskokoelmat Sila solomu lomit (1874), V tihom omute (1881) ja V zabytom kraju (1882), joissa hän kuvaa realistisesti Siperian talonpoikaisväestön elämää. Ne olivat hyvin suosittuja aikansa narodnikkisivistyneistön keskuudessa.
Aiheesta muualla

Nikolai Naumovin teoksia Lib.ru-sivustolla (venäjäksi)