stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Britannian Grand Prix 1991
Muuta > Merkkipaalut

Stefano Modena: 50. kilpailu
Minardi: 100. kilpailu
McLaren: 1700 MM-pistettä
Muuta > Kuljettajien MM-tilanne

| Sija | Kuljettaja | Talli | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Ayrton Senna | McLaren-Honda | 51 |
| 2 |  Nigel Mansell | Williams-Renault | 33 |
| 3 |  Riccardo Patrese | Williams-Renault | 22 |
| 4 |  Alain Prost | Ferrari | 21 |
| 5 |  Nelson Piquet | Benetton-Ford | 18 |
| 6 |  Gerhard Berger | McLaren-Honda | 16 |
| 7 |  Stefano Modena | Tyrrell-Honda | 9 |
| 8 |  Jean Alesi | Ferrari | 8 |
| 9 |  Andrea de Cesaris | Jordan-Ford | 7 |
| 10 |  Roberto Moreno | Benetton-Ford | 5 |
Muuta > Valmistajien MM-tilanne

| Sija | Talli | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1 |  McLaren-Honda | 67 |
| 2 |  Williams-Renault | 55 |
| 3 |  Ferrari | 29 |
| 4 |  Benetton-Ford | 23 |
| 5 |  Tyrrell-Honda | 11 |
Brussels Cycling Classic

| Brussels Cycling Classic |
| --- | --- |

Tiedot
Ajankohta:  kesä–syyskuu
Alue:   Belgia
Laji:  maantie
Kilpailu:  UCI Europe Tour
Tyyppi:  yhden päivän kilpailu
Historia
Ensimmäinen:  1893
Kilpailuja yht.:  100
Ensimmäinen voittaja:   André Henry
Eniten voittoja:   Robbie McEwen (5)
Viimeisin voittaja:   Arnaud Démare
Brussels Cycling Classic (vuoteen 2012 saakka Pariisi–Bryssel) on Belgiassa käytävä yhden päivän mittainen maantiepyöräilyn klassikkokilpailu, joka on yksi vanhimpia ammattipyöräilykilpailuja.
Pariisi–Bryssel järjestettiin ensimmäisen kerran jo vuonna 1893, tuolloin kaksipäiväisenä amatöörikilpailuna. Vuodesta 1907 lähtien se on ollut ammattilaiskilpailu. Pariisi–Bryssel kuului vuosikymmeniä kevään klassikoihin, joka ajettiin huhtikuun loppupuolella Pariisi–Roubaix’n ja Gent–Wevelgemin välissä. Kilpailu menetti hohtoaan vuonna 1966 Amstel Gold Racen aloittamisen myötä, eikä sitä järjestetty lainkaan vuosina 1967–1972. Pariisi–Bryssel palasi kilpailukalenteriin vuonna 1973 syyskuun loppupuolella juuri ennen Pariisi–Toursia.
Pariisi–Bryssel-ajon pituus oli ennen vuotta 1926 aina yli 400 kilometriä, mutta matka lyhentyi sittemmin runsaaseen 200 kilometriin ja lähtöpaikkana oli Soissons, 85 kilometriä Pariisista koilliseen. Reitti oli pääasiassa varsin tasainen, mutta matkan loppupuolella oli useita mukulakivipintaisia nousuja. Kilpailu päättyi pitkään RSC Anderlechtin jalkapallostadionin ulkopuolelle, mutta vuonna 2005 maalipaikka vaihtui Atomiumin läheisyyteen Brysselin keskustaan. Vuodesta 2013 lähtö- ja maalipaikka on ollut Brysselissä.
Pariisi–Brysselin on voittanut useimmin Robbie McEwen, kaikkiaan viisi kertaa. Kilpailun taso on kärsinyt Espanjan ympäriajon siirtymisestä keväästä syyskuulle vuonna 1995.
Voittajat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  2023  Arnaud Démare  2022  Taco van der Hoorn  2021  Remco Evenepoel  2020  Tim Merlier  2019  Caleb Ewan  2018  Pascal Ackermann  2017  Arnaud Démare  2016  Tom Boonen  2015  Dylan Groenewegen  2014  André Greipel  2013  André Greipel  2012  Tom Boonen  2011  Denis Galimzjanov  2010  Francisco Ventoso  2009  Matthew Goss  2008  Robbie McEwen  2007  Robbie McEwen  2006  Robbie McEwen  2005  Robbie McEwen  2004  Nick Nuyens  2003  Kim Kirchen  2002  Robbie McEwen  2001  Emmanuel Magnien  2000  Max van Heeswijk  1999  Romāns Vainšteins  1998  Stefano Zanini  1997  Alessandro Bertolini  1996  Andrea Tafi  1995  Frank Vandenbroucke  1994  Rolf Sørensen  1993  Francis Moreau  1992  Rolf Sørensen  1991  Brian Holm  1990  Franco Ballerini  1989  Jelle Nijdam  1988  Rolf Gölz  1987  Wim Arras |  1986  Guido Bontempi  1985  Adri van der Poel  1984  Eric Vanderaerden  1983  Tommy Prim  1982  Jacques Hanegraaf  1981  Roger De Vlaeminck  1980  Pierino Gavazzi  1979  Ludo Peeters  1978  Jan Raas  1977  Ludo Peeters  1976  Felice Gimondi  1975  Freddy Maertens  1974  Marc Demeyer  1973  Eddy Merckx  1967–1972 ei järjestetty  1966  Felice Gimondi  1965  Edward Sels  1964  Georges Van Coningsloo  1963  Jean Stablinski  1962  Joseph Wouters  1961  Pino Cerami  1960  Pierre Everaert  1959  Frans Schoubben  1958  Rik Van Looy  1957  Léon Van Daele  1956  Rik Van Looy  1955  Marcel Hendrickx  1954  Marcel Hendrickx  1953  Loretto Petrucci  1952  Albéric Schotte  1951  Jean Gueguen  1950  Rik Van Steenbergen  1949  Maurice Diot  1948  Lode Poels  1947  Ernest Sterckx |  1946  Albéric Schotte  1940–1945 ei järjestetty  1939  Frans Bonduel  1938  Marcel Kint  1937  Albert Beckaert  1936  Eloi Meulenberg  1935  Edgard De Caluwe  1934  Frans Bonduel  1933  Albert Barthelemy  1932  Julien Vervaecke  1931  Jean Aerts  1930  Ernest Mottard  1929  Pé Verhaegen  1928  Georges Ronsse  1927  Nicolas Frantz  1926  Denis Verschueren  1925  Gérard Debaets  1924  Félix Sellier  1923  Félix Sellier  1922  Félix Sellier  1921  Robert Raboul  1920  Henri Pélissier  1919  Alexis Michiels  1915–1918 ei järjestetty  1914  Louis Mottiat  1913  Octave Lapize  1912  Octave Lapize  1911  Octave Lapize  1910  Maurice Brocco  1909  François Faber  1908  Lucien Petit-Breton  1907  Gustave Garrigou  1906  Albert Dupont  1894–1905 ei järjestetty  1893  André Henry |
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brussels Cycling Classic Wikimedia Commonsissa
Britannian Grand Prix 1984

Britannian Prix 1984 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 22. heinäkuuta 1984 Brands Hatchin radalla Britanniassa. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut Niki Lauda, jolle voitto oli kauden kolmas.
Aika-ajo

Kymmenennen MM-osakilpailun paalupaikan valtasi Nelson Piquet. Hän vaihtoi alleen Detroitin kilpailun voittoauton ja kiersi 4 206 metrin pituisen ratakierroksen ajassa 1.10,869. Se merkitsi 213,6 kilometrin keskituntinopeutta. Perjantain ensimmäisissä harjoituksissa Piquet ajoi Brabhamin uudistetulla versiolla neljä sekuntia heikomman ajan. Uusi auto ei vaikuttanut vielä kilpailukuntoiselta. Seuraavat lähtöruudut saivat Alain Prost, Niki Lauda, Elio de Angelis ja Keijo Rosberg.
Rosberg suhtautui optimistisesti kilpailuun, vaikka viides lähtösija ei tullutkaan helpolla. Mekaanikot olivat muuttaneet Rosbergin autossa lähes kaiken. Itse asiassa auto oli täysin uudistettu, vaikka siinä olikin vanha kori. Williams-talli ei aikonut kaudella 1984 rakentaa aivan uutta autoa, vaan lisäsi vanhaan autoon uusia osia.
Kilpailu

Hautovan kuumassa ukkoshelteessä ajettua kilpailua johti alussa paalupaikalta lähtenyt Nelson Piquet. Sitten McLaren-tallin parivaljakko Alain Prost ja Niki Lauda pääsivät hänen ohitseen 12. kierroksella. Samalla kierroksella ajoi RAM-tallin Jonathan Palmer kaiteeseen ja hänen autonsa syttyi tuleen. Muut kilpailijat kutsuttiin punaisilla lipuilla pois radalta ja kilpailu keskeytettiin. Yhdentoista kierroksen ajat jäivät voimaan ja puolen tunnin tauon jälkeen startattiin 60 kierroksen pituiseen kilpailun jälkipuoliskoon. Lopputuloksissa laskettiin molempien kilpailupuoliskojen ajat yhteen.
Kilpailun toiseen osaan startattiin kierroksen 11 asemista. Siksi Piquet sai lähteä taas paalulta. Kilpailun jälkipuoliskossa oli mukana 19 kuljettajaa. Parhaan lähdön sai Prost. Hän sai peräänsä Piquet'n, Laudan ja Warwickin. Lauda pääsi Piquet'n ohitse 16. kierroksella. 25. kierroksella Prost johti Laudaa 11 sekuntia ja Lauda oli kaksi sekuntia Piquet'n edellä. Seuraavalla  kierroksella Prostin auto hyytyi ja hän ajoi varikolle. MM-sarjaa johtaneen Prostin keskeyttämisen syy oli vaurioitunut vaihdelaatikko. Kilpailun lopun ajan Lauda piti kärkipaikan suvereenisti hallussaan. Piquet putosi pois kilpailusta moottorin turboahtimen räjähdettyä. Ruutulipulle tultaessa Laudan ero Warwickiin oli jo 42 sekuntia.
Niki Lauda otti kauden kolmannen ja uransa 22. voiton. Voitosta saadut yhdeksän pistettä nostivat hänet kaikkien aikojen eniten MM-pisteitä saaneeksi kuljettajaksi. Kaikkien aikojen parhaat pistemiehet
1) Niki Lauda 367,5
2) Jackie Stewart 360
3) Carlos Reutemann 310
4) Graham Hill 289
5) Emerson Fittipaldi 281
6) Juan Manuel Fangio 277,5
7) Jim Clark 274
8) Jack Brabham 261
9) Jody Scheckter 255
10) Denny Hulme 248
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 8 |  Niki Lauda | McLaren-TAG | 71 | 1.29.28,532 | 3 | 9 |
| 2 | 16 |  Derek Warwick | Renault | 71 | + 42,123 | 6 | 6 |
| 3 | 19 |  Ayrton Senna | Toleman-Hart | 71 | + 1.03,328 | 7 | 4 |
| 4 | 11 |  Elio de Angelis | Lotus-Renault | 70 | + 1 krs. | 4 | 3 |
| 5 | 27 |  Michele Alboreto | Ferrari | 70 | + 1 krs. | 9 | 2 |
| 6 | 28 |  René Arnoux | Ferrari | 70 | + 1 krs. | 13 | 1 |
| 7 | 1 |  Nelson Piquet | Brabham-BMW | 70 | + 1 krs. | 1 |   |
| 8 | 15 |  Patrick Tambay | Renault | 69 | Turbo | 10 |   |
| 9 | 24 |  Piercarlo Ghinzani | Osella-Alfa Romeo | 68 | + 3 krs. | 21 |   |
| 10 | 26 |  Andrea de Cesaris | Ligier-Renault | 68 | + 3 krs. | 19 |   |
| 11 | 17 |  Marc Surer | Arrows-BMW | 67 | + 4 krs. | 15 |   |
| 12 | 22 |  Riccardo Patrese | Alfa Romeo | 66 | + 5 krs. | 17 |   |
| DSQ | 4 |  Stefan Bellof | Tyrrell-Ford | 68 | Hylättiin | 26 |   |
| NC | 21 |  Huub Rothengatter | Spirit-Hart | 62 | Ei sijoittunut | 22 |   |
| Kesk. | 25 |  François Hesnault | Ligier-Renault | 43 | Sähköt | 20 |   |
| Kesk. | 7 |  Alain Prost | McLaren-TAG | 37 | Vaihdelaatikko | 2 |   |
| Kesk. | 12 |  Nigel Mansell | Lotus-Renault | 24 | Vaihdelaatikko | 8 |   |
| Kesk. | 18 |  Thierry Boutsen | Arrows-BMW | 24 | Sähköt | 12 |   |
| Kesk. | 5 |  Jacques Laffite | Williams-Honda | 14 | Vesipumppu | 16 |   |
| Kesk. | 10 |  Jonathan Palmer | RAM-Hart | 10 | Ulosajo | 23 |   |
| Kesk. | 2 |  Corrado Fabi | Brabham-BMW | 9 | Sähköt | 14 |   |
| Kesk. | 14 |  Manfred Winkelhock | ATS-BMW | 8 | Ulosajo | 11 |   |
| Kesk. | 6 |  Keke Rosberg | Williams-Honda | 5 | Moottori | 5 |   |
| DSQ | 3 |  Stefan Johansson | Tyrrell-Ford | 1 | Hylättiin | 25 |   |
| Kesk. | 23 |  Eddie Cheever | Alfa Romeo | 0 | Kolari | 18 |   |
| Kesk. | 9 |  Philippe Alliot | RAM-Hart | 0 | Kolari | 24 |   |
| Kesk. | 30 |  Jo Gartner | Osella-Alfa Romeo | 0 | Lähtökolari | 27 |   |
| DNQ | 20 |  Johnny Cecotto | Toleman-Hart |   |   |   |   |
Muuta

Paalupaikka: Nelson Piquet – 1.10,869
Nopein kierros: Niki Lauda – 1.13,191 (kierroksella 57)
Kilpailu keskeytettiin 11 ajetun kierroksen jälkeen. Uusintalähdössä ajettiin 60 kierrosta. Lopputuloksissa lähdöt laskettiin yhteen.
Kilpailu selostettiin radion Rinnakkaisohjelmassa selostajana Raimo Häyrinen.
Tilanne kuljettajien MM-sarjassa

| Sija | Kuljettaja | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1 | Alain Prost | 34,5 |
| 2 | Niki Lauda | 33 |
| 3 | Elio de Angelis | 26,5 |
| 4 | René Arnoux | 23,5 |
| 5 | Keijo Rosberg | 20 |
|   | Derek Warwick | 20 |
| 7 | Nelson Piquet | 18 |
| 8 | Michele Alboreto | 11 |
Brittiläisen Kolumbian parlamenttirakennukset

| Brittiläisen Kolumbian parlamenttirakennukset |
| --- | --- |
 Parlamenttirakennukset valaistaan joka yö.
Sijainti:  Victoria, Victoria, Kanada
Koordinaatit:  48°25′10″N 123°22′13″W﻿ / ﻿48.4194°N 123.3703°W﻿ / 48.4194; -123.3703
Rakennustyyppi:  parlamenttirakennus
Tyylisuunta:  uusbarokki
Suunnittelija:  Francis Rattenbury
Valmistumisvuosi:  1897
 fiBrittiläisen Kolumbian parlamenttirakennukset 
  
Brittiläisen Kolumbian parlamenttirakennukset on rakennusryhmä Kanadan Victoriassa. Rakennuksissa kokoontuu Brittiläisen Kolumbian parlamentti.
Sijainti ja arkkitehtuuri

Brittiläisen Kolumbian parlamenttirakennukset sijaitsevat Victorian kaupungissa Brittiläisessä Kolumbiassa. Ne ovat Belleville Streetin varrella, ja niitä vastapäätä on muun muassa The Empress -hotelli. Rakennusryhmän edustan nurmikolla on kuningatar Viktorian patsas ja muistomerkki, joka on pystytetty Brittiläisestä Kolumbiasta lähtöisin olleille ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa sekä Korean sodassa kuolleille sotilaille.
Keskusrakennuksen julkisivu on peräti 152 metriä pitkä, ja se on rakennettu andesiitista. Keskellä sitä on kupoli ja molemmissa päissä paviljonki. Kupolin huipulla on George Vancouverin kullattu veistos. Rakennukset edustavat uusbarokkia, ja niissä yhdistyvät barokin tinkimätön symmetria ja uusromaanisen arkkitehtuurin karkeapintaiset julkisivut.
Historia

Rakennukset sijaitsevat noin viiden hehtaarin tontilla, jolla on ollut Brittiläisen Kolumbian hallinto jo vuodesta 1864. Siellä kokoontui alkujaan Victorniansaaren siirtomaan parlamentti. Alkuperäiset rakennukset tunnettiin nimellä The Birdcages.
Brittiläisen Kolumbian lakiasäätävässä elimessä istunut Theodore Davie ehdotti helmikuussa 1889 ensimmäisen kerran uuden parlamentin rakentamista. Davie nousi kolme vuotta myöhemmin pääministeriksi ja hankki tuen rakennustöille.
Davien hallituksen järjestämään kilpailuun osallistui 65 suunnitelmaa. Kilpailun voitti Francis Rattenbury. Davie sai kritiikkiä rakennustöiden kustannuksista, ja ne nousivat vielä rakennustöiden aikana. Rakennustyöt valmistuivat vuoden 1898 alussa, ja rakennukset vihittiin käyttöön 10. helmikuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brittiläisen Kolumbian parlamenttirakennukset Wikimedia Commonsissa
Mayojen numerot

Mayojen numerot 0-29
Mayojen numerot muodostuvat kolmesta peruselementistä: pisteestä (1), viivasta (5) ja simpukasta (0). Lukujärjestelmä on vigesimaalinen eli 20-kantainen paikkalukujärjestelmä, jossa tyhjät paikat merkitään nollaa vastaavalla symbolilla.
Numerot 1–19 koostetaan kuvan mukaisesti pisteistä ja viivoista, ja luku 20 merkitään yhdistämällä numero 1 nollamerkkiin (1×20 + 0). Luku 21 esitetään kahtena päällekkäisenä pisteenä (1×20 + 1).
Sekoittumisvaaran välttämiseksi peruselementtien välille jätetään hieman ylimääräistä tilaa, jos elementit kuuluvat eri positioihin: esimerkiksi kaksi päällekkäistä viivaa tarkoittaa normaalisti numeroa 5+5 = 10, mutta suuremmalla välillä erotettuna viivat tarkoittavatkin lukua 5×20 + 5 = 105.
Yksinkertaisten pisteiden ja viivojen sijaan saatettiin joskus käyttää myös koristeellisempia peruselementtien piirtotapoja. Lisäksi oli käytössä hieroglyfisempi lukujen merkintätapa, jossa numeroina käytettiin numeroita edustavien jumalten symboleja.
Mayakalenteriin kuuluvassa pitkälaskussa käytetään puhtaan vigesimaalijärjestelmän muunnosta, jossa toiseksi vähiten merkitsevässä paikassa lasketaan vain 18:aan asti 20:n sijaan. Näin saadaan käyttöön tun-vuosi eli 360-päiväinen approksimaatio aurinkovuodesta.
Unicode-merkistöstandardissa mayojen numeroiden merkkikoodit ovat U+1D2E0…U+1D2F3 (kymmenjärjestelmässä 119 520–119 539).
Aiheesta muualla

André Cauty & Jean-Michel Hoppan: Les Écritures mayas du Nombre
Red Latinoamericana de Etnomatemática: Les deux zéros mayas (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mayojen numerot Wikimedia Commonsissa
Numerojärjestelmät ja Lukujärjestelmät
| --- | --- |
kulttuurin mukaan:   arabialainen  armenialainen  babylonialainen  heprealainen  kiinalainen  kreikkalainen  mayalainen  roomalainen 
kantaluvun mukaan:   binääri-  senaari-  oktaali-  kymmen- (desimaali-)  duodesimaali-  heksadesimaali-  vigesimaali-  seksagesimaalijärjestelmä
Great Baikal Trail

Osa Great Baikal Trailin rakentamaa polkua Bolshie Kotyn läheisyydessä Baikalin rannalla
Great Baikal Trail (venäjäksi: Большая Байкальская Тропа [Bolšaja Baikalskaja Tropa]) on voittoa tavoittelematon järjestö, joka rakentaa polkua Baikaljärven ympärille Siperiassa, Venäjällä. Polun kokonaispituus tulee olemaan 1 800 kilometriä. Idea polun rakentamiseen syntyi jo 1970-luvulla, mutta vasta vuonna 2003 järjestö aloitti toimintansa kansainvälisten ja paikallisten vapaaehtoistyöntekijöiden avulla. Järjestön tavoitteena on kehittää alueen luontomatkailua kestävänä vaihtoehtona, alueen teollisen toiminnan sijasta.
Great Baikal Trail ei ole vielä valmistunut, mutta polun ensimmäiset osuudet ovat turvallisia käyttää. Projektin valmistuttua Great Baikal Trail yhdistää kolme kansallispuistoa ja kolme luonnonsuojelualuetta. Great Baikal Trail järjestää vuosittain jopa 25 vapaaehtoisleiriä, joissa kansainväliset vapaaehtoistyöntekijät työskentelevät yhdessä paikallisten vapaaehtoistyötekijöiden kanssa. Englanti ja venäjä ovat leirien viralliset kielet. Leireillä on myös mukana tulkkeja, jotka auttavat kommunikoinnissa kansainvälisten ja paikallisten vapaaehtoisten välillä.
Leirit järjestetään useimmiten Baikaljärven rannoilla, koskemattomassa luonnossa. Polun rakentamisen lisäksi GBT järjestää muita leirejä, muun muassa leirejä erityislapsille.
Aiheesta muualla

http://www.greatbaikaltrail.org
http://www.baikalinfo.com/html/english_startseite.xml.php (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.baikalplan.de/html/english_startseite.xml.php
Antonov An-24

| Antonov An-24 |
| --- | --- |
 Mordovia Airlinesin An-24.
Tyyppi:  lyhyen matkan matkustajalentokone
Alkuperämaa:   Neuvostoliitto
Valmistaja:  Antonov
Ensilento:  29. joulukuuta 1959
Esitelty:  syyskuu 1963
Tila:  käytössä
Pääkäyttäjät:  UTair Cargo
Valmistusmäärä:  noin 1 100 
Valmistusvuodet:  1959–1978
Muunnelmat:  Antonov An-26 Antonov An-30 Xian Y-7
Antonov An-24 (ven. Антонов Ан-24, Nato-raportointinimi Coke) on Antonovin valmistama lyhyen matkan potkuriturbiinikäyttöinen matkustajalentokone, joka suunniteltiin korvaamaan mäntämoottoriset Iljušin Il-12- ja Il-14-koneet. Se lensi ensilentonsa 29. joulukuuta 1959 ja otettiin käyttöön matkustajaliikenteessä syyskuussa 1963. Sitä valmistettiin vuosina 1959–1978 Kiovan, Ulan-Uden ja Irkutskin lentokonetehtailla yhteensä noin 1 100 kappaletta.
An-24 oli laajalti käytössä entisen Neuvostoliiton alueella, ja sitä vietiin myös ulkomaille. Sen pohjalta suunniteltiin rahtikone Antonov An-26 ja ilmavalokuvauskone An-30. Lisäksi Kiinassa valmistettiin An-24:n lisenssiin pohjautunutta Xian Y-7:ää. An-24 tunnettiin kyvystään kuljettaa suuria kuormia, ja se oli myös matkustajille mukava ja lentoyhtiöille taloudellinen kone. Vielä vuonna 2020 niitä oli lentoyhtiöillä aktiivikäytössä 74 kappaletta ja eri maiden ilmavoimillakin jonkin verran. Suurin siviilikäyttäjä oli venäläinen rahtilentoyhtiö UTair Cargo, jolla An-24-koneita oli 16.
Historia > Tausta

Neuvostoliiton tärkeimmät matkustajalentokoneet 1950-luvun alkuvuosina olivat mäntämoottorikäyttöiset Iljušin Il-12 ja Il-14. Antonovin suunnittelutoimisto alkoi vuonna 1957 kehittää niille seuraajaa, joka käyttäisi uusia potkuriturbiineja. Uuden koneen haluttiin pystyvän käyttämään päällystämättömiä kiitoteitä ja toimimaan ääriolosuhteissa. Matkustajamääräksi kaavailtiin alkuun 32 tai 40, mutta kesken suunnitteluvaiheen tätä nostettiin 44 istumapaikkaan. Mallimerkinnän An-24 saaneen koneen ensilento viivästyi matkustajamäärän noston seurauksena ja tapahtui vasta 29. joulukuuta 1959.
Historia > Käyttöönotto ja An-24B

Viiden esituotantokoneen ja onnistuneiden koelentojen jälkeen ensimmäisen sarjatuotantomallin, An-24A:n, tuotanto alkoi valtion omistamalla lentokonetehtaalla Kiovassa. Ensimmäiset koneet toimitettiin Aeroflotille vuonna 1962. Käyttöönotto kuitenkin viivästyi, ja An-24:n ensimmäiset säännölliset matkustajalennot lennettiin vasta syyskuussa 1963. Aeroflotille toimitettujen matkustajakoneiden lisäksi An-24A:sta tehtiin ilmavoimille VIP-versioita, joilla kuljetettiin korkea-arvoisia virkamiehiä ja upseereja.
An-24A:ta seurasi sarjatuotantomallina An-24B. Sen prototyyppi, joka oli muunnettu An-24A:sta, teki ensilentonsa 16. marraskuuta 1965. Kiovan lisäksi sitä alettiin valmistaa Ulan-Uden lentokonetehtaalla. Päätavoitteena An-24B:n suunnittelussa oli saada koneesta helpommin asiakkaiden toiveiden mukaiseksi muokattava esimerkiksi lisäpolttoainesäiliöillä. Ulkoisesti An-24B ei juuri eronnut edeltäjästään. Ensimmäisten koneiden jälkeen An-24B:hen asennettiin suuret yksivaiheiset laskusiivekkeet aiemmin käytettyjen, monimutkaisempien kaksivaiheisten sijasta. Lisäksi pyrstön alla oli kaksi pystyevää yhden sijasta. Kenties näkyvin ulkoinen muutos oli yhden ikkunan lisääminen kummallekin puolelle matkustamoa, tosin sellainen lisättiin myös joihinkin An-24A-koneisiin.
Sisätiloissa muutoksia tehtiin enemmän. Vaikka matkustamon kokoa ei kasvatettu, saatiin uudelleenjärjestelyillä matkustajamäärää kasvatettua 52:een. Koneesta tuli tosin hyvin ahdas, ja tavallisempaa olikin pitää koneessa 48 paikkaa. Koneeseen lisättiin mahdollisuus jakaa matkustamo kahdesta kohtaa, mikäli matkustusluokkia haluttiin useampia. Lisäksi uuteen malliin asennettiin matkatavarahyllyt, joita An-24A:ssa ei ollut. Konetta tarjottiin An-24A:n tavoin myös VIP-versiona. Niissä matkustamo oli jaettu useampaan osaan ja matkustajapaikkoja oli yleensä 20–28.
An-24B:n sai tarvittaessa muunnettua rahtikoneeksi, sillä kaikki istuimet olivat irrotettavissa. Koneella pystyi kuljettamaan korkeintaan 5,4 tonnia rahtia. Vaihtoehtoisesti matkustamo oli jaettavissa, jolloin etuosasta tuli rahtitila ja takaosassa oli matkustajapaikkoja. Osioiden väliin tuli irrotettava väliseinä, jolla matkustamon sai rajattua joko 20- tai 38-paikkaiseksi. An-24B:n käytännöllisyys rahtikoneena on kyseenalainen, sillä vaikka etuosan suuresta rahtiovesta mahtui sisään isojakin esineitä, koneessa ei ollut valmista välineistöä rahdin käsittelyyn ja siirtelyyn.
Kun An-24 oli todettu toimivaksi, Kiovan tehtaalla alettiin valmistaa vientiin suunniteltua An-24V-mallia, joka oli pitkälti samanlainen kuin An-24B. Kuten oli tapana, An-24V:tä tarjottiin kehittyneemmällä avioniikalla Varsovan liiton maille ja yksinkertaisemmalla avioniikalla vähemmän kehittyneille maille. Kuhunkin koneeseen asennettu avioniikka riippui kuitenkin pääosin asiakkaan toiveista, ja joihinkin koneyksilöihin asennettiin jopa länsimaista avioniikkaa.