stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johannes Jääskeläinen
Vaasan läänin lääninsihteerinä

Jääskeläisestä tuli Vaasan läänin lääninsihteeri kesäkuussa 1916. Hän ohitti viran täytössä RKP:een kuuluneen vaasalaisen kruununvouti Karl Ottelinin. Kielikysymys nousikin pian esille, kun lääninhallitus määräsi 2 000 markan uhkasakon uhalla Kokkolan maaseurakunnan perustamaan suomenkielisen koulun. Maaseurakunta oli kieltäytynyt perustamasta koulua uhmaten senaatin vuonna 1914 antamaa päätöstä.
Venäjän maaliskuun 1917 vallankumouksen jälkeen Vaasan läänin kuvernööri Leo Sirelius joutui sotilaiden pidättämäksi. Hänet vapautettiin mutta pian Oskari Tokoin johtama senaatti nimitti suomenkielisen maanviljelijän Juho Torpan Vaasan läänin kuvernööriksi. Tämä ärsytti läänin ruotsinkielisiä, jotka vaativat kruununvouti Ottelinin nimittämistä joko kuvernööriksi tai lääninsihteeriksi. Vasabladet-lehti käynnisti tätä varten päätoimittajansa Einar Hagmanin johdolla parjauskampanjan kuvernööri Torppaa ja lääninsihteeri Jääskeläistä vastaan. Lehti syytti Jääskeläistä laittomuuksien harjoittamisesta, ja esiin nostettiin tapaukset, joissa nimismiehen virkoihin oli nimitetty suomenkielisiä hakijoita sekä lähetetty suomenkielisiä kirjelmiä ruotsinkielisille viranomaisille.
Lokakuun 1917 eduskuntavaaleissa sosialidemokraatit kärsivät tappion, ja kun yleislakko alkoi marraskuussa, kuvernööri Torppa poistui Vaasasta maatilalleen Kälviälle. Lääninhallituksen toiminta jäi nyt yksin Jääskeläisen vastuulle. Tilanne kärjistyi vielä kun 17. marraskuuta Vaasan vallankumouksellisen työväen johtavan toimikunta vaati lääninhallituksen tyhjentämistä, ja lopulta lääninhallituksen virkailijat joutuivat poistumaan, kun 350 miehen joukko oli piirittänyt lääninhallituksen rakennuksen. Jääskeläinen yritti neuvotella toimikunnan kanssa asiasta, mutta hän joutui itse hankalaan välikäteen, kun Vapaa Sana -lehti kertoi näistä neuvotteluista 23. marraskuuta. Jääskeläinen joutui eroamaan lääninsihteerin virasta, ja hän matkusti perheineen Keski-Suomeen. Hänen tilalleen lääninsihteerin virkaan tuli lokakuussa kansanedustajaksi valittu kruununvouti Ottelin.
Pietarsaaren tapahtumat

Suomen sisällissodan alettua Jääskeläinen ilmoittautui vapaaehtoisena valkoisten tykistökouluun 25. helmikuuta 1918 sen jälkeen kun ylipäällikkö Mannerheim oli kuulutuksella hakenut insinöörejä tykistön palvelukseen. Tykistökoulu sijaitsi Pietarsaaressa jonne Jääskeläinen saapui 1. maaliskuuta 1918. Pietarsaaren kaupunginhotellissa oli pidetty 28. helmikuuta ja 1. maaliskuuta Pietarsaaren suojeluskunnan järjestämät juhlat kaupunkiin saapuneiden 97 tykistöjääkärin kunniaksi. Ennen juhlien alkua jääkärien edustajat olivat sopineet tykistökoulun johtajan, ruotsalaisen kapteenin, kreivi Adolf Hamiltonin kanssa tykistön tulevasta organisoimisesta. Juhlien toisena päivänä hotellissa olivat paikalla vieraina muun muassa ruotsalaiset kapteenit Oscar Palme ja Nils Palme, jääkäriluutnantti Ingevald Pipping, kapteeni Emil Haeger, luutnantti Sture Appelberg, jääkärivänrikki Yrjö Takkula, jääkäritykistön tuleva johtaja majuri Lauri Malmberg ja tykistökoulun opettaja, jääkäri Leo Kyander.  Juhlien jatkuessa iltamyöhään humaltuneet osanottajat päättivät aloittaa oikeudenkäynnin kaupungin raatihuoneen putkassa sisällissodan alusta saakka vangittuina olleita kuutta suomenkielisen työväenyhdistyksen johtohenkilöä vastaan.
Kun vangit oli haettu hotelliin ja "oikeudenkäyntiä" oltiin aloittamassa, paikalla ollut Jääskeläinen esitti vastalauseensa.
»Tämä oikeudenkäynti on vastoin Suomen lakia. Sitä paitsi seurue ei ole sopivassa kunnossa jakamaan oikeutta.»
Tämän seurauksena Jääskeläinen joutui itse syytettyjen joukkoon, sillä monella tilaisuudessa mukana olleella oli Jääskeläisen lääninsihteerikauden jäljiltä häntä kohtaan vanhoja kaunoja. Jääskeläistä ja työväenyhdistyksen johtohenkilöitä syytettiin nyt siitä, että he olivat suunnitelleet Jääskeläisen johdolla tykistökoulun räjäyttämistä. Oikeus, johon kuuluivat tuomareina jääkäriupseerit Lauri Malmberg, Leo Kyander ja Uno Fagernäs, tuomitsi lääninsihteeri Johannes Jääskeläisen, työmiehet Emil Lindin, Aksel Salosen, Johannes Puurusen, Petter Tiihosen sekä entisen leipurin ja kansanedustajan Kalle Suosalon ja seppä Yrjö Erikssonin kuolemanrangaistukseen maanpetoksesta ja venäläisten kanssa vehkeilemisestä. Pietarsaaren tykistöpäällikkö kreivi Adolf Hamilton allekirjoitti tuomion, ja se pantiin heti samana yönä 2. maaliskuuta täytäntöön. Tuomitut ammuttiin Strengbergin tupakkatehtaan seinää vasten, minkä jälkeen ruumiit vietiin kasaan työväentalon portaiden eteen. Tuomitut saivat kirjoittaa viimeisen kirjeen omaisilleen, mutta Jääskeläisen kirjettä ei toimitettu hänen leskelleen ja myös hänen mukana ollut omaisuutensa ryöstettiin.
Pietarsaaren tapahtumat > Jälkiselvitys

Jääskeläisen leski Karin Jääskeläinen yritti selvittää miehensä kohtaloa ja oikeudenkäynnin laillisuutta, mutta oikeuskansleri Axel Fredrik Charpentier totesi vuonna 1919 antamassaan vastauksessa, että tuomio jää ennalleen, koska leski ei ollut pystynyt todistamaan miehensä syyttömyyttä. Oikeudenkäyntiin liittyneitä asiakirjoja oli myös myöhemmin hävitetty.
Jääskeläisen pojantytär toimittaja Marjatta Cronvall (1943–2005) ryhtyi tutkimaan tapausta Karin Jääskeläisen jäämistöstä löytyneiden asiapapereiden pohjalta. Tutkimustyön pohjalta syntyneen kirjan Seitsemäs mies viimeistelivät julkaisukuntoon Cronvallin kuoleman jälkeen Cronvallin tytär Emilia Cronvall ja tämän mies Janne Mäkelä.
Kirjallisuutta

Marjatta Cronvall: Seitsemäs mies, toimittaneet Emilia Cronvall ja Janne Mäkelä. Edita Prima Oy ISBN 978-951-37-4781-7
K-G Olin: Tärningskast på liv och död. Olimex Oy ISBN 9789529600175
Pietarsaaren Kaupunginhotelli (oikealla) kesällä 2005.
Vladimir Kadannikov

Vladimir Vasiljevitš Kadannikov (ven. Владимир Васильевич Каданников; 3. syyskuuta 1941 Gorki, Neuvostoliitto – 3. kesäkuuta 2021) oli venäläinen oligarkki. Hän oli Venäjän talousuudistuksista vastaava ensimmäinen varapääministeri Anatoli Tšubaisin jälkeen 25. tammikuuta 1996 alkaen. Sitä ennen hän oli toiminut Lada-valmistaja AvtoVAZin pääjohtajana.
Olympiakisojen taidekilpailut

Jan Wilsin suunnittelema Amsterdamin stadion sai kultamitalin vuonna 1928, ja sitä käytettiin samana vuonna olympiakisoissa.
Taidekilpailuja pidettiin olympiakisojen yhteydessä  vuosina 1912–1948. Kilpailut olivat olympialiikkeen perustajan Pierre de Coubertinin ajatus. Mitaleita jaettiin urheilun innoittamille taideteoksille. Taiteenaloja olivat arkkitehtuuri, kirjallisuus, musiikki, maalaustaide sekä kuvanveisto.
Vuonna 1951 Kansainvälinen olympiakomitea (KOK) esitti toivomuksen, että taidekilpailut järjestetään myös seuraavana vuonna pidettävien Helsingin olympiakisojen yhteydessä. Kilpailujen järjestelytoimikunta vastasi, että aikaa taidekilpailujen järjestämiseen on liian vähän, eikä Helsingissä kilpailtu enää taidelajeissa.
Taidekilpailuista luovuttiin lopullisesti vuonna 1954. Kokouksessaan Ateenassa KOK:n jäsenet äänestivät tuolloin sen puolesta, että vastaisuudessa taidekilpailut korvataan olympiakisojen yhteydessä järjestettävillä taidenäyttelyillä. Niin oli toimittu jo Helsingissä 1952.
Eniten keskustelua herättäneitä kysymyksiä oli taiteilijoiden ammattilaisuus. Käytännössä jokainen jo vuoden 1948 kisoissa menestynyt taidekilpailujen osanottaja oli oman alansa ammattilainen, kun taas olympiakisoihin osallistuneilta urheilijoilta vaadittiin amatööriyttä. Vuodesta 1956 olympiakisojen taidekilpailujen tilalle tuli olympiakisojen kulttuuriohjelma.
Säännöt

Taidekilpailujen säännöt vaihtelivat, mutta niiden ydinosa oli pysyi ennallaan. Kaikkien osallistuvien teosten piti olla kilpaurheilun innoittamia ja alkuperäisiä, mikä tarkoitti, että niitä ei saanut julkaista ennen kilpailua. Kuten urheilulajeissa, myös taidekilpailuissa jaettiin kulta-, hopea- ja pronssimitaleja parhaiten sijoittuneille taiteilijoille, vaikka kaikkia mitaleita ei jaettu kaikissa kilpailuissa. Välillä ei jaettu yhtään mitalia. Mitalit olivat samanlaisia kuin olympiamitalit. Yleensä taiteilijat saivat jättää useita teoksia, vaikka joskus määriteltiin enimmäismäärä. Taiteilija saattoi siis voittaa useita mitaleita yhdestä kilpailusta. Joskus ehdotettiin myös tanssin, elokuvan, valokuvauksen tai teatterin ottamista mukaan, mutta mitalikilpailuihin nämä taiteet eivät olympiakisoissa päässeet.lähde?
Kilpailulajit > Arkkitehtuuri

Arkkitehtuurikilpailu oli yhtenä kilpailusarjana vuoteen 1928 asti, kunnes sarjoja muodostettiin kaksi: rakennukset ja rakennuskompleksit (architectural designs) ja asemakaavat (town planning). Kilpailusarjojen ero oli joskus epäselvä.
Arkkitehtuurikilpailuissa sallittiin teosten julkistaminen ennen olympiakisoja. Niinpä hollantilaisen Jan Wilsin suunnittelema Amsterdamin olympiastadion sai kultamitalin vuonna 1928 ja rakennusta käytettiin olympiakisoissa jo samana vuonna.lähde?
Kilpailulajit > Kirjallisuus

Kirjallisuudessa kilpailtiin alkuvuosina vain yhdessä sarjassa. Amsterdamin kisoihin 1928 järjestäjät loivat kolme sarjaa: eeppinen, lyyrinen ja näytelmäkirjallisuus. Vuoden 1932 kisoista alalajit poistettiin, mutta Lontoossa 1948 kilpailtiin jälleen lyriikan ja epiikan sarjoissa.lähde?
Osallistuvien teosten pituus sai olla korkeintaan 20 000 sanaa, ja osallistua sai millä kielellä tahansa, kunhan liitti mukaan englannin- ja/tai ranskankielisen käännöksen tai tiivistelmän tekstistä.lähde?
Kilpailulajit > Musiikki

Myös musiikissa oli aluksi vain yksi kilpailu, kunnes vuonna 1936 orkesterimusiikki, instrumentaalimusiikki sekä soolo- ja kuoromusiikki saivat omat kategoriansa. Vuonna 1948 sääntöjä muutettiin hieman.lähde?
Musiikkikilpailujen juryillä oli usein vaikeuksia musiikin arvioinnissa, koska osallistuvat teokset esitettiin paperilla. Luultavasti tämän vuoksi joskus päätettiin jakaa vain muutamia palkintoja. Vain kerran, vuonna 1936, voittaneet musiikkiteokset soitettiin yleisön edessä. Tunnetuin olympiakisojen musiikkikilpailuihin osallistuja oli tšekkoslovakialainen säveltäjä Josef Suk, joka sai hopeamitalin vuonna 1932.lähde?
Kilpailulajit > Maalaustaide ja graafinen taide

Maalaustaiteessa oli vain yksi laji vuoteen 1928 asti, jolloin se jaettiin kolmeen lohkoon: piirustuksiin, taidegrafiikkaan ja maalaustaiteeseen. Myöhemmin kilpailukategoriat kuitenkin vaihtelivat. Vuonna 1932 ne olivat maalaukset, painovedokset ja vesivärit/piirustukset. Neljä vuotta myöhemmin painovedoskategoria oli poistunut ja tilalle olivat tulleet taidegrafiikka ja kaupallinen graafinen suunnittelu. Viimeisissä taidekilpailuissa olivat mukana taideteollisuus ja käsityö, kaiverrukset/etsaukset ja öljy/vesivärimaalaukset.lähde?
Kilpailulajit > Kuvanveisto

Kuvanveistoluokassa oli vain yksi kilpailukategoria vuoteen 1928 asti, jolloin veistosten lisäksi reliefit ja mitalit saivat oman kilpailulajinsa. Myöhemmin reliefit ja mitalit jaettiin vielä omiksi lajeikseen. Vuonna 1936 XI olympiadin kisoissa Berliinissä kuvanveiston hopeamitalin voitti natsien suosikkiveistäjä Arno Breker.lähde?
Kilpailijat ja mitalit > Huomattavia menestyjiä

Paroni de Coubertin osallistui vuoden 1912 olympialaisten taidekilpailuun runollaan Oodi urheilulle, joka voitti kultamitalin. de Coubertin käytti kuitenkin salanimeä, ja teoksen kirjoittajiksi mainittiin saksalaiset Georges Hohrod ja Martin Eschbach.
Vaikka useat taidekilpailujen mitalistit ovat saavuttaneet ainakin kansallista kuuluisuutta, vain harvoja heistä voi pitää kansainvälisesti tunnettuina. Esimerkiksi vuonna 1924 juryn jäsenet Selma Lagerlöf ja Igor Stravinsky olivat kuuluisampia kuin osallistujat.lähde?
Luxemburgilainen taidemaalari Jean Jacoby on voitettujen mitalien määrän suhteen kaikkein menestynein taidekilpailujen taiteilijoista. Hän voitti kultamitalit maalauksestaan vuonna 1924 ja piirustuksestaan 1928.lähde?
Sveitsiläinen taiteilija Alex Diggelmann voitti kolme mitalia, kultamitalin vuonna 1936 ja hopeaa sekä pronssia taideteollisuuskilpailussa vuonna 1948. Diggelmannin urheiluaiheiset julisteet olivat kuuluisia.lähde?
Tanskalainen kirjailija Josef Petersen voitti hopeamitalin kolme kertaa, vuosina 1924, 1932 ja 1948.lähde?
Kaksi henkilöä voitti mitaleja olympiakisoista sekä urheilusta että taidekilpailuista. Britanniassa asunut amerikkalainen Walter Winans voitti kultamitalin sekä ammunnassa että kuvanveistossa vuosina 1908 ja 1912. Unkarilainen Alfréd Hajós voitti uimarina kaksi kultamitalia Ateenassa vuonna 1896 sekä kaksikymmentäkahdeksan vuotta myöhemmin hopeamitalin arkkitehtuurissa stadionin suunnittelusta yhdessä Dezső Lauberin kanssa.lähde?
Kilpailijat ja mitalit > Suomalaisten mitalit

Suomi sai olympiakisojen taidelajeissa yhteensä viisi mitalia:
Berliinissä 1936 kirjailija Urho Karhumäki kultaa kirjallisuuden epiikkasarjassa teoksella Avoveteen.
Lontoossa 1948 runoilija ja suomentaja Aale Tynni kultaa kirjallisuuden lyriikkasarjassa runolla Hellaan laakeri.
Lontoossa 1948 arkkitehti Yrjö Lindegren kultaa arkkitehtuurin asemakaavasarjassa suunnitelmalla Varkauden urheilukeskukseksi.
Lontoossa 1948 säveltäjä Kalervo Tuukkanen hopeaa musiikin orkesterisävellysten sarjassa teoksella Karhunpyynti.
Lontoossa 1948 arkkitehti Ilmari Niemeläinen pronssia arkkitehtuurin asemakaavasarjassa suunnitelmalla Kemin urheilukeskukseksi. Niemeläinen osallistui kisoihin myös uimahyppääjänä ja sijoittui kerroshypyissä 19:nneksilähde?.
Taidekilpailuista kulttuuriohjelmiin

Kansainväliselle olympiakomitealle (KOK) esitettiin vuonna 1949 raportti, jonka johtopäätös oli, että käytännöllisesti katsoen kaikki kilpailijat taidekilpailuissa olivat ammattilaisia. Sen takia kilpailut pitäisi kieltää ja korvata näyttelyllä ilman palkintoja ja mitaleita.lähde?
Tämä aiheutti kovasti keskustelua KOK:ssa. Vuoden 1951 kokouksessa komitea päätti ottaa kilpailut käyttöön uudelleen XV olympiadin kisoissa Helsingissä (1952). Suomalaiset järjestäjät valittivat, että aikaa on liian vähän, ja niin sekä taidekilpailut että taidenäyttely jäivät järjestämättä.lähde?
Aiheesta keskusteltiin olympialiikkeessä ja KOK:n jäsenet äänestivät Ateenassa vuonna 1954 sen puolesta, että taidekilpailut korvataan tulevaisuuden olympiakisoissa näyttelyllä. Kilpailujen uudelleen järjestämisestä on tehty useita aloitteita ilman menestystä. Kuitenkin olympiakisojen yhteyteen liittyy erilaisia taidenäyttelyitä. Helsingin kesäolympialaisten yhteydessä järjestettiin Helsingin taidehallissa XV Olympia-taidenäyttely.lähde?
Olympiaperuskirja velvoittaa olympiakisojen järjestäjiä edistämään olympia-aatetta muun muassa rohkaisemalla luomaan olympialiikkeeseen liittyviä kulttuuriohjelmia sekä yhdistämään urheilun kulttuuriin ja kasvatukseen.lähde?
Taidekilpailuista kulttuuriohjelmiin > Pekingin Olympic Fine Arts

Pekingin olympialaisten yhteydessä järjestettiin suuri taidetapahtuma Olympic Fine Arts 2008. Siihen järjestävät kutsuivat kolmisensataa taiteilija eri puolilta maapalloa. Järjestäjien tarkoituksena oli alun perin jakaa taiteen eri sarjoissa kulta-, hopea- ja pronssimitalit, mutta taiteen asettaminen paremmuusjärjestykseen osoittautui ylivoimaiseksi ja niinpä kaikki osanottajat saivat kultamitalin. Suomesta Pekingiin oli kutsuttu helsinkiläinen taidemaalari Bambu Hellstedt ja Pälkäneellä asuva multimediataiteilija Paul Tiililä.
Taidekilpailuista kulttuuriohjelmiin > Kulttuurin olympialaiset Lontoossa

Syyskuussa 2008 julkaistiin Lontoon olympialaisiin 2012 kuuluva taideohjelma. Urheilua ja taidetta yhdisti Sebastian Coe, joka osallistui juoksijoiden joukkueeseen Martin Creedin teoksessa Work No 850, Tate Britain taidegalleriassa, Lontoossa. Teos koostui juoksijoiden pyrähdyksistä joka 30. sekunti heinäkuusta 2008 alkaen taidemuseon uusklassisten Duveen-gallerioiden läpi. Creed kommentoi Coen osallistumista: "Juokseminen on kaunis asia, – – se on esimerkki elävyydestä."lähde?
Nelivuotinen Kulttuurin olympialaisten (Cultural Olympiad) ohjelma sisälsi muun muassa yleisölle mahdollisuuden tutustua Lontoon teatterielämän kulissien takaiseen toimintaan, 12 uutta taiteilijoiden komissiota eri puolilla maata, Shakespeare festivaalin, digitaalisen elokuvan kilpailun nuorille sekä vammaisten taiteen, kulttuurin ja urheilun juhlan. Kulttuurin olympialaiset olivat esillä Lontoon olympiakisojen avajaisissa ja päättäjäisissä.
Suomesta Lontoon olympialaisten taidetapahtumaan osallistuivat helsinkiläiset kuvataiteilijat Tero Annanolli ja Inkeri Makkonen, joiden teokset valittiin Lontoon Barbican Centerissä elokuussa 2012 järjestettyyn kansainväliseen Olympic Fine Arts -näyttelyyn. Näyttelyssä oli teoksia eri puolilta maailmaa 500 taiteilijalta. Näyttelylajit olivat kiinalainen maalaus, öljyvärimaalaus sekä sekatekniikka. Näyttelyn järjestäjänä toimi Vuoden 2012 olympialaisten järjestelykomitea, jossa oli edustajia muun muassa YK:sta, Kiinan kansantasavallan Kulttuuriministeriöstä, sekä Lontoon Olympiakomiteasta. Näyttelyn eurooppalaisena koordinaattorina toimi italialainen Lucile Brun Digiovanni.tarvitaan parempi lähde Jokainen kuraattorin valitsema taiteilija sai kultamitalin.
Aiheesta muualla

Nadja Mikkonen, Näistä Suomen olympiamitaleista tietää vain harva Yle.fi, uutiset 15.8.2021
Taidelajit olympialaisissa
1912 |
1920 |
1924 |
1928 |
1932 |
1936 |
1948
Wäinö Aaltonen ja hänen veistoksensa Kun ystävyyssuhteet solmitaan kipsiluonnos (1941) Helsingin taidehallissa järjestetyssä XV Olympia -taidenäyttelyssä.
Kaapelitelevisio

Kaapelitelevisio (myös kaapeliverkko) viittaa televisio- ja myös radiolähetysten siirtoon kiinteitä kaapeleita pitkin. Niin kutsuttua kaksisuuntaista kaapeliverkkoa voidaan käyttää lisäksi laajakaistayhteyksien tarjoamiseen.
Kaapelitelevisio kehitettiin alun perin television huonojen katseluolosuhteiden parantamiseksi, mutta se on sittemmin vakiinnuttanut asemansa tiheästi asuttujen taajamien tavallisimpana televisiokanavien jakelutapana. Samassa kaapelijärjestelmässä voidaan välittää antennein vastaanotettuja satelliittilähetyksiä, jakaa eteenpäin yleisradiolähetyksiä ja välittää verkkokohtaisia paikalliskanavia.
Kaapelitelevisio-operaattori vastaanottaa normaalit maanpäälliset lähetykset sekä lukuisia satelliittikanavia useista eri satelliiteista, muuntaa lähetykset kaapeliverkkoon sopiviksi ja välittää ne kuluttajille. Kaapelitelevisio-operaattorin lähetyskeskuksen silmiinpistävimpiä tuntomerkkejä ovat hieman eri suuntiin osoittavat yleensä suurikokoiset satelliittiantennit. Toisaalta kanavia saatetaan välittää myös valokuituyhteyksin lähistön muilta, suuremmilta kaapelioperaattoreilta.lähde?
Kaapelitelevision toiminta voidaan jakaa 1) lähetystoimintaan, 2) ohjelmatoimintaan, esimerkiksi paikalliskanavien sisällön tuotantoon sekä 3) verkkotoimintaan, joka liittyy kaapeliverkkojen omistamiseen, rakentamiseen ja hyödyntämiseen.
Kaapelitelevisio Suomessa

Lähes jokaisessa suomalaisessa kaupungissa on kaapeliverkko. Yli puolella suomalaisasunnoista on mahdollisuus liittyä kaapeliverkon asiakkaaksi.
Kaapelitelevisiopalveluita tarjoaa Suomessa normaalisti paikallinen puhelinoperaattori, joko itsenäisesti tai ketjunsa tuella (Suomessa yleisimmin Finnet-ryhmä), tai valtakunnallinen toimija, joka tarkoittaa yleensä Teliaa, Elisaa tai DNA:ta. Lisäksi ruotsinkielisellä Pohjanmaalla Anvia oli vahva paikallinen toimija, jonka Elisa osti kesäkuussa 2016.
Helsingissä kaapeliverkko on DNA Welhon verkossa toteutettu muista tietoliikenneyhteyksistä erilliseksi, mutta se on rakennettu niiden ja katuverkon rakentamisen yhteydessä.lähde?
Suomessa laajamittaisinta ja pisimpään jatkunutta kaapelitelevisiotoiminta on ruotsinkielisellä Pohjanmaalla, jossa lähes jokaisessa kylässä on oma kaapeliverkko. Ilmiö juontaa juurensa alueen kulttuurista, johon Ruotsin television katsominen on kuulunut televisiotoiminnan alusta saakka. 1960–1970-luvuilla perustettiin osuuskuntia isojen keskusantennien aikaansaamiseksi, jotta Ruotsin yleisradioyhtiö SVT:n silloisten kahden televisiokanavan vastaanottomahdollisuuksia saataisiin parannettua. Kotitaloudet investoivat tuolloin suuria summia osuuskuntiin liittyessään taatakseen merentakaisten kanavien hyvän ja varman näkyvyyden. Keskeiselle paikalle korkealle asennetut antennit vastaanottavat Pohjanlahden yli läikkyvät televisiosignaalit, jotka välitetään edelleen kotitalouksiin koaksiaalikaapeleita (2010-luvulla myös osin valokuitua) pitkin. Ensimmäinen tällainen keskusantenniosuuskunta perustettiin vuonna 1969 Uuteenkaarlepyyhyn (Nykarleby Centralantennandelslag), ja seuraavan vuosikymmenen aikana lukuisiin muihin pohjalaiskyliin perustettiin vastaavia verkkoja.
Kaapelitelevisio-operaattoreita

Suomessa
Telia
Elisa
DNA Welho (edeltäjä Helsinki Televisio)
Lounea
Nykarleby Centralantennandelslag - Uudessakaarlepyyssä edelleen toimiva Suomen vanhin kaapelitelevisio-operaattori
Närpes Centralantennandelslag - Närpiö
Kirjallisuutta

Saressalo, Lassi: Kertomus kaapelitelevisiosta : Suomen kaapelitelevisioliitto 1973-2007. Helsinki: Suomen kaapelitelevisioliitto, 2008. ISBN 978-952-92-3985-6.
Kaarna

Puun rakenne: 1. sydänpuu, 2. vuosirengas, 3. puuaines, 4. jälsi, 5. nila, ja 6. kaarna.
Montereynmännyn (Pinus radiata) kaarnaa
Kaarna eli parkki on puuvartisten kasvien varsia ympäröivä ja juurien sisäpuolella kasvava kerros, joka suojaa kasvin sisempiä osia vahingoittumiselta ja sairauksilta. Kaarna koostuu kahdesta kerroksesta: ilman täyttämästä korkkisolukosta ja korkkijällestä. Kaarna on välttämätöntä puun nestetasapainolle.
Kaarna imee itseensä huonosti vettä ja on vettä kevyempää eli kelluu hyvin. Metsäpalon sattuessa kaarna voi suojata puuta palamiselta, mikäli kaarna on riittävän paksu. Useille kovakuoriaisille ja muille hyönteisille kaarna tarjoaa elinympäristön.
Käyttö

Kaarnaa on käytetty nuotan kannattimiin, ongenkohoihin ja kaarnaveneisiin. Nykyään kaarnaa käytetään esimerkiksi polttoaineena puunjalostusteollisuudessa, kasvualustana ja maanparannusaineena. Korkkisolujen vuoksi kaarna on hyvä äänen- ja lämmöneristäjä. Monien puiden kaarnasta saadaan parkkiaineita, joita käytetään nahan parkitsemiseen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen luontoyrittäjyysverkosto ry.
Operaatio Stella Polaris

Eversti Reino Hallamaa, Stella Polariksen johtaja ja suunnittelija.
Operaatio Stella Polaris (lat. ’Pohjantähti’) oli operaatio, jossa pyrittiin turvaamaan Suomen puolustusvoimien tiedustelutoiminnan edellytyksiä, jos Neuvostoliitto miehittäisi Suomen jatkosodan päätyttyä aselepoon syksyllä 1944. Tiedusteluvälineistöä, tiedusteluosaston henkilöstöä perheineen ja arkistoja siirrettiin operaatiossa Ruotsiin. Ruotsiin luotujen varastojen tarkoitus oli suojata tiedustelutiedot ja tukea mahdollista sissisotaa Suomessa. Operaatioon osallistuneita on myöhemmin kutsuttu stellisteiksi.
Vaikka Suomea ei olisi miehitetty, olisi tiedusteluosaston arkiston tietojen joutuminen ”punaisen Valpon” ulottuville, ja edelleen Neuvostoliittoon, aiheuttanut hankaluuksia arkiston tiedoissa mainituille tiedusteluosaston avustajille. Stella Polariksen johtoon kuulunut eversti Reino Hallamaa on nimittänyt tätä humanitaariseksi näkökulmaksi operaatioon.