stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Reino Rinne
Elämäkerta

Reino Rinne syntyi Kitkajärven Suonnansaaressa. Nuoruusvuosinaan Rinne työskenteli Posiolla savotoissa ja metsänvartijana. Kansakoulun oppimäärän hän suoritti Kansanvalistusseuran Kirjeopiston kautta. Helsingin yhteiskunnallisessa korkeakoulussa Rinne opiskeli vuosina 1937–1938, minkä jälkeen hän suuntautui toimittajan uralle. Rinne osallistui sekä talvi- että jatkosotaan. Hän toimi 5. tiedotuskomppanian rintamareportterina vuosina 1942–1944. Tunturit hymyilevät -romaani (1945) oli Rinteen esikoisteos. 1960-luvulta lähtien hänen kirjailijanlaatuaan alkoi määrittää yhteiskunnallinen osallistuminen. Toimittajan roolissa Rinne oli jo profiloitunut Kuusamon koskien ja perinteisen koillismaalaisen elämänmuodon puolestapuhujaksi. Rinne sai valtion kirjallisuuspalkinnon vuonna 1971 runopamfletista Anna minulle atomipommi. Vuonna 1980 hän sai  Aleksis Kiven Seuran Eskon puumerkki -palkinnon ja vuonna 1985 taiteilijaeläkkeen. Hänet promovoitiin Oulun yliopiston kasvatustieteiden tiedekunnan kunniatohtoriksi vuonna 1994. Rinne kuoli Kuusamossa helmikuussa 2002.
Lehtimiehen ura

Lehtikirjoittelun Rinne aloitti pakinoimalla sanomalehti Kalevassa Olavi Kitkalaisen nimellä. Myöhemmin nimimerkki pelkistyi Kitkalaiseksi. Vuosina 1938–1947 hän työskenteli Kalevassa toimittajana. Oulun vuosinaan Rinne ehti olla myös toimitussihteerinä kulttuurilehti Kaltiossa, jonka hän oli perustanut vuonna 1945 yhdessä Atte Kalajoen kanssa. Lapin Kansan päätoimittajaksi Rinne siirtyi vuonna 1947. Rovaniemellä hän viipyi pari vuotta. Vuonna 1950 Rinne perusti Kuusamoon Koillissanomat. Lehden linjasta Rinne on todennut: ”Koillissanomien tehtävä oli ryhtyä luomaan Koillismaan imagoa ja ylläpitämään sitä kaikissa tulevissa vaiheissa. Siinä oli lehden tehtävä. Se oli toimituksellinen linja, jota ei tarvinnut koskaan korjata.” Koillissanomien päätoimittajana Rinne oli aina vuoteen 1968 saakka, minkä jälkeen hän siirtyi vapaaksi kirjailijaksi.
Lehtimiehen ura > Luonnonsuojelijana

Pohjois-Suomen rakentamattomia vesistöjä alettiin valjastaa sähköntuotannon palvelukseen 1950-luvulla. Kuusamon koskisodalla viitataan kilpailuun, jota kaksi voimatalousyhtiötä kävi vesiosuuksien omistuksesta. Vähitellen koskisota muuttui koskien rakentamista vaativien ja niiden suojelua kannattavien väliseksi kamppailuksi.
Rinteen ja Koillissanomien rooli koskisodassa oli keskeinen. Alkuun Rinne ajoi koillismaalaisten etua kannattamalla vesien rakentamista taloudellisista syistä. Vuonna 1959 Kitkalaisen kolumneissa alkoivat korostua voimatalouden aiheuttamat haitat paikallisille elinkeinoille. Alueen luonnonarvot ja matkailullinen merkitys olivat saaneet valtakunnallista huomiota jo aikaisemmin. Koillissanomat alkoi yhä äänekkäämmin vastustaa koskien rakentamista. Se onnistui kääntämään kuusamolaiset ja vähitellen myös kunnan virallisen linjan suojelun kannalle.
Valtioneuvoston asettama Kuusamon vesistökomitea esitti nelivuotisen työskentelyn tuloksena syntyneessä mietinnössään koskien rakennushankkeiden hylkäämistä vuonna 1969. Lopullinen päätös koskisodalle oli vuonna 1987 säädetty koskiensuojelulaki. Kiistellyt kosket ovat nykyään osa Oulangan kansallispuistoa ja Karhunkierros-vaellusreitin tunnetuimpia nähtävyyksiä.
Kirjailijana

Kirjailijan uralle Rinne valmentautui paitsi kirjoittamalla, myös lukemalla määrätietoisesti. Yhtenä innoittajana toimi Mika Waltarin Aiotko kirjailijaksi? -teos. Rinteen alkutuotannon teoksia voidaan luonnehtia kansankuvauksiksi. Niissä on laajalti myös omaelämäkerrallisia aineksia. Esikoisromaani Tunturit hymyilevät ilmestyi Otavan kustantamana vuonna 1945. Ote kirjan esittelytekstistä: ”Väkevä ja aito Lapin kuvaus, jossa pohjoisten tunturiseutujen asukas jylhine ympäristöineen, omalaisine askareineen, iloineen ja huolineen saa todenmukaisen tulkinnan. Tuttuna tuttujen joukossa tekijä liikkuu Pohjolan tukkilaisten ja korvenraivaajien parissa. Lapin luonto elää hänen kynänjäljessään vivahdusrikkaana ja viekoittelevana.” Samoja teemoja esiintyy myös romaanissa Tie päättyy tunturin laella (1946) ja novellikokoelmassa Erämaan omia ihmisiä (1949).
Koillissanomien toimittaminen ja erityisesti taistelu Kuusamon koskien puolesta pohjustivat Rinteen uudistumista ja toista tulemista kirjailijana. Myös kirjailijana Rinne koki tehtäväkseen tiedon välittämisen ja ihmisiin vaikuttamisen. Muotoratkaisuina runo sekä tiivis ja aforistinen ”uforismi” mahdollistivat yhteiskunnallisten asioiden kommentoinnin ja keskustelun.
Rinne toi pohjoisen maaseudun näkökulman 1960-luvulla virinneeseen ympäristökeskusteluun. 1970-luvulla hänen tuotannossaan korostuu ekologispohjainen luonnon ja ihmisen ristiriita: kritiikki kohdistuu ihmisen toiminnan seurauksiin luonnossa. 1980-luvulla yhä merkittävämmäksi teemaksi Rinteellä alkaa nousta luonnon henkinen merkitys ihmiselle.
Pertti Sillanpää, joka on väitellyt Reino Rinteen osallistumisesta suomalaiseen ympäristökeskusteluun, on luonnehtinut Rinnettä luontomystikoksi ja teknopessimistiksi. Rinne kunnioittaa luonnon pyhyyttä ja haluaa säilyttää sen koskemattomana ja alkuperäisenä. Ihmisen hallinnasta karannut tekniikka johtaa ihmiskunnan tuhoon. Luonnon suojeleminen onkin ihmisen suojelua. Tätä Sillanpää pitää Rinteen ja Pentti Linkolan merkittävimpänä näkemyserona.
Tuotanto

Tunturit hymyilevät 1945
Tie päättyy tunturin laella 1946
Erämaan omia ihmisiä 1949
Kullanhuuhtoja 1955
Ennen lähtöä 1963
Koillismaa kuvina 1964 (kuvitus Reino Rinne, teksti Kalle Päätalo)
Suomen urheilun tähtihetkiä 1969
Anna minulle atomipommi 1970
Ihminen EVP 1970
Sähkeitä tähdistä 1971
Olen puhunut 1973
Koillismaan Kuusamo 1973
Kaukopuheluja 1974
Posio 1976
En ole vaiennut 1976
Hirmuliskojen aikaa 1977
Ylistämättä alistettu 1978
Tuntematon työtön 1980
Kimalaja 1981
Satukaltio 1982
Jumalainen vesi - Divine Water 1983
Sopusoinnun tie 1986
Totaalinen rauha 1987
Pamfletti Paanajärvestä 1988
Ikimetsä 1990
Kiitos ihana maa 1991
Lapin rauha 1991
Matkalla maan kanssa 1992
Kirveskö järveen?? 1993
Luotiin Koillismaa 1995
Tunturit hymyilevät, esikoisteoksen 2.painos 1995
Aiheesta muualla

Kononen, Suonna: Reino Rinne -aikajana Tuhatkauno-yhtyeen sivusto. Musiikkikoulu Musa-Pekka.[vanhentunut linkki]
Reino Rinne Pakkala-kirjailijatietokanta. Oulun kaupunginkirjasto-maakuntakirjasto.[vanhentunut linkki]
Klinge, Matti (päätoim.): Suomen kansallisbiografia 8 (von Quanten - Sillanpää), s. 303–304.  Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-449-5  (kirjoittanut Kalevi Kalemaa)
Aleksi Delikouras

| Aleksi Delikouras |
| --- | --- |
 Aleksi Delikouras vuonna 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. tammikuuta 1990 (ikä 34) Helsinki
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Aleksi Delikouras (s. 23. tammikuuta 1990 Helsinki) on suomalainen elokuvaohjaaja ja kirjailija. Hän opiskelee elokuvaohjausta Aalto-yliopistossa.
Delikouras on ohjannut ja käsikirjoittanut televisiosarjan Nörtti: DragonSlayer666 sekä kirjoittanut FatalNinja-kirjasarjan Kristina Delikouraksen kanssa sekä Nörtti-kirjasarjan.
Delikourasin ohjaama ensimmäinen pitkän elokuvateatterielokuva: Pekko Pesosen käsikirjoittaman Punttikomedia sai ensi-iltansa syksyllä 2022. Hänen ohjaamansa toinen pitkä elokuva, Spede Pasasesta, sai ensi-iltansa syksyllä 2023.
Kirjat

Aleksi ja Kristina Delikouras: Soturioppilas.  (FatalNinja)  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35045-4
Aleksi ja Kristina Delikouras: Varjosoturi.  (FatalNinja 2)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36038-5
Aleksi ja Kristina Delikouras: Soturikaste.  (FatalNinja 3)  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38161-8
Aleksi Delikouras: Nörtti: New game.  Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-25885-8
Aleksi Delikouras: Nörtti 2: Next level.  Helsinki:  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-26905-2
Aleksi Delikouras: Nörtti 3: Game over.  Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-28302-7
Aleksi Delikouras: Nörtti 4: Pro gamer.  Helsinki:  Otava, 2016.  ISBN 9789511306184
Aleksi Delikouras: Nörtti 5: Multiplayer.  Helsinki:  Otava, 2017.  ISBN 9789511317913
Aiheesta muualla

Loivamaa, Ismo: Kotimaisia lasten- ja nuortenkirjailijoita 7.  Helsinki:  BTJ, 2010.  ISBN 978-951-692-790-2
Aleksi Delikouras Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tekijä: Aleksi Delikouras (Arkistoitu – Internet Archive) Yle Areena. 10.12.2014.
Lauri Lemberg

Lauri Lemberg (9. kesäkuuta 1887 Kangasala, Suomen suuriruhtinaskunta – 24. syyskuuta 1965 Duluth, Minnesota, Yhdysvallat) oli amerikansuomalainen näytelmäkirjailija sekä teatterin- ja kuoronjohtaja.
Lemberg kävi kansakoulun ja käsityökoulun, työskenteli kauppa-alalla ja kiinnostui jo nuorena näyttämötoiminnasta. Hän muutti vuonna 1903 Yhdysvaltoihin, jossa hän toimi useiden näytelmäseurojen ja sekakuorojen johtajana, työskenteli Toverin kirjapainossa, Sosialistin toimittajana ja vuosina 1920–1921 Industrialistin liikkeenhoitajana. Myöhemmin Lemberg työskenteli Päivälehden kirjapainossa sekä vuodesta 1940 lähtien Siirtokansan Kalenterin julkaisijana ja toimittajana.
Lemberg oli Felix Hyrskeen ohella yksi tunnetuimmista amerikansuomalaisista näytelmäkirjailijoista. Hän aloitti vasemmistolaisilla poliittisilla teemoilla, mutta siirtyi 1920-luvun lopulla etupäässä romanttisiin komedioihin ja musiikkinäytelmiin. Lemberg myös suomensi lukuisia näytelmiä ja toimi vuosina 1929–1945 Suomen Näytelmäkirjailijaliiton edustajana Yhdysvalloissa ja Kanadassa.
Lemberg oli 1900-luvun alussa vähän aikaa naimisissa ensimmäisen Suomen kansalaisuuden saaneen afrikkalaisen Rosa Emilia Clayn kanssa. Pariskunnalle syntyi kaksi lasta.
Painettu teos

St. Croix Avenue. Translated by Miriam Leino Eldridge. Superior, WI: Työmies Society, 1992.
Petter Sairanen

Petter Sairanen (s. 6. kesäkuuta 1958 Vaasa) on lappeenrantalainen kirjailija. Ennen kirjailijan uraa Sairanen on työskennellyt kirvesmiehenä, rajavartijana ja ohjaajana urheiluopistossa. Sairasen esikoiskirjan Sähköllä valaistu talo (1989) pohjalta tehtiin elokuvakäsikirjoitus elokuvaan Umur.
Teokset > Romaanit

Sähköllä valaistu talo.  Helsinki:  Art House, 1989.  ISBN 951-884-005-9
Tulen valopiiri.  Helsinki:  Art House, 1995.  ISBN 951-884-138-1
Naali kulki tundran halki.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-31409-9
Muisti on unta.  Helsinki:  Helsinki-kirjat, 2012.  ISBN 978-952-5989-02-1
Teokset > Kuunnelmat

Tulevaisuuden menneisyys (1996)
Tunturiylänkö (1997)
Teokset > Näytelmät

Koston kevät (2000)
Saunaretki Pariisiin (2005)
Teokset > Elokuvakäsikirjoitukset

Erakkorapu (1998)
Umur (2002) yhdessä Kai Lehtisen kanssa
Filmografia

| Vuosi | Lyhytelokuva / Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2002 | Umur | Runkku |
| 2003 | Mosku – lajinsa viimeinen | K. M. Wallenius |
Palkinnot

Kalevi Jäntin palkinto 1990 esikoisromaanista Sähköllä valaistu talo (1989).
Aiheesta muualla

Petter Sairanen Kirjasampo.fi:ssä
Seppo Parkkinen

| Seppo Parkkinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. helmikuuta 1957 (ikä 67) Tampere
Aiheesta muualla
Elonet
Seppo Antero Parkkinen (s. 9. helmikuuta 1957 Tampere) on suomalainen dramaturgi ja käsikirjoittaja.
Ura

Seppo Parkkinen opiskeli Teatterikorkeakoulussa 1981–1985. Hänen lopputyönään käsikirjoittamansa videoteos Vikstar on kuollut, Terveisin Vikstar esitettiin Yle TV2 -kanavalla maaliskuussa 1985 Tampereen yliopiston näyttelijäntyön opiskelijoiden toteuttamana.
Parkkinen on työskennellyt lähinnä vapaana taiteilijana ympäri Suomen. Hän on dramatisoinut näytelmiä paitsi teattereihin, myös televisioon ja radioon. Suurten laitosteattereiden ohella Parkkinen on työskennellyt muun muassa Q-teatterissa ja teatteriryhmässä Kolmas Tila. Parkkinen on dramatisoinut muun muassa Väinö Linnan, Orvokki Aution ja Bo Carpelanin tuotantoa. Vuonna 2017 hän toimi dramaturgina Helsingin kaupunginteatterin esittämässä musikaalissa Myrskyluodon Maija, joka sai yli 80 000 katsojaa.
Vuonna 2017 esitettiin Mänttä-Vilppulassa Parkkisen hänen veljensä Tapion kanssa tekemä kansanooppera Kitusuon Sofia, joka kertoo Suomen sisällissodan tapahtumista. Se pohjautuu heidän isovanhempiensa tarinaan, joista isoisä oli tataarisotilas Paul Karakulka. Seppo Parkkinen oli alun perin vuonna 2003 tehnyt Yleisradiolle aiheesta kuunnelman, jonka pohjalta he rakensivat kyseisen oopperan.
Parkkisen käsikirjoituksiin kuuluu useita puhenäytelmiä ja musiikkinäytelmiä. Hänen tuotantoaan on esimerkiksi Laila Kinnusesta kertova musikaali Laila, joka kantaesitettiin Lappeenrannan kaupunginteatterissa tammikuussa 2003. Musikaali sai kaikkiaan kymmeniä tuhansia katsojia.
Parkkisen näytelmiä on esitetty myös Virossa, Kanadassa, Islannissa ja Argentiinassa. Hänet on palkittu vuonna 2013 Jussi Kylätasku -palkinnolla.
Yksityiselämä

Seppo Parkkisen veli on dramaturgi-ohjaaja Tapio Parkkinen.
Aiheesta muualla

Seppo Parkkisen näytelmät (Arkistoitu – Internet Archive). Naytelmat.fi.
Seppo Parkkinen sai teatterin viisivuotisen apurahan. Helsingin Sanomat 7.9.2002.
Kari Nenonen

Kari Juhani Nenonen (24. huhtikuuta 1949 Helsinki – 19. marraskuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja kirjallisuuden suomentaja.
Paitsi kirjoja, Nenonen kirjoitti myös Jerry Cottonin kilpailijaa G-mies Kottosta sekä monenlaisia kevyitä sarjoja. Lisäksi hän kirjoitti salanimellä ja anonyymisti kertomuksia lehtiin. Hän suomensi nelisenkymmentä teosta. 1980-luvulla Nenonen kirjoitti Hulkkonen-suomilänkkäreitä.
Nenonen aloitti uransa 1970-luvun puolivälissä, jolloin hän kirjoitti lyhyitä romanttisia kertomuksia Kolmiokirjalle eri salanimillä tai nimettä. Vuonna 1981 Kolmiokirja julkaisi Nenosen omalla nimellä pitkän romanttisen viihderomaanin Valtapeli. 1980-luvulla Nenonen alkoi kirjoittaa myös miehille tarkoitettuja sarjoja, kuten lännensarja Finnwestiä. Sarjoja julkaisi ennen muuta Viihdeviikarit-kustantamo, jonka taskukirjat ilmestyivät ilman tekijännimeä. 1980-luvun lopulla hän julkaisi muutaman teoksen omalla nimellään.
Kari Nenosen omista teoksista romaanit Se ken tulee viimeiseksi on kuolema ja Ken kuolleita kutsuu sekä novellikokoelma Noitarovio edustavat kauhukirjallisuutta. Romaani Messias on tieteiskertomus, joka kertoo Jeesuksen kloonaamisesta Torinon käärinliinasta löydetyn DNA:n avulla.
1980-luvun lopulla Nenonen yritti liittyä Suomen kirjailijaliittoon. Hän täytti liiton vaatimukset kahdesta julkaistusta teoksesta, mutta häntä ei hyväksytty jäseneksi, mikä synnytti julkista keskustelua.
Teoksia

Se ken tulee viimeiseksi on kuolema.  Hyvinkää:  Viihdeviikarit, 1988.  ISBN 951-611-183-1
Noitarovio.  Helsinki:  Jalava, 1989.  ISBN 951-8954-17-8
Messias.  (Jalavan scifi-sarja nro 10)  Helsinki:  Jalava, 1989.  ISBN 951-9201-73-4
Ken kuolleita kutsuu.  Hyvinkää:  Book Studio, 1991.  ISBN 951-611-425-3
Kirjallisuutta

Hurtta, Boris: Suuri tuntematon: Kari Nenosen tuotannosta ja suomennoksista. Kansinimeke: Isokirjailija! Lounais-Suomen kirjailijat, 1999.
Aiheesta muualla

Toni Jerrman: Kari Nenonen – Kvanttivaahtoa ja enkelinpölyä. Tähtivaeltaja 19.1.2007 (Archive.org)
Tapani Ronni: Noitarovio. Aikakone 1/1990.
Tapani Ronni: Ken kuolleita kutsuu. Aikakone 3/1991.
Johanna Sinisalo: Messias. Aikakone 1/1989.
Kristiina Louhi

Kristiina Louhi vieraili Keravan kaupunginkirjastossa tammikuussa 2013.
Kristiina Louhi Keravan kaupunginkirjastossa 2013.
Ulla Kristiina Louhi (o.s. Wiberg, s. 1. toukokuuta 1950 Helsinki) on suomalainen graafikko, kuvittaja ja kirjailija.
Louhi voitti Finlandia Junior -palkinnon vuonna 2004 yhdessä Riitta Jalosen kanssa teoksella Tyttö ja naakkapuu. Vuonna 2014 hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali.
Ura

Louhi valmistui ylioppilaaksi vuonna 1970 ja opiskeli vuosina 1970–1975 Taideteollisessa korkeakoulussa graafiseksi suunnittelijaksi. Pääaineenaan hänellä oli kirjagrafiikka.
Vuodesta 1984 Louhi on julkaissut Aino-lastenkirjasarjaa, jota on julkaistu yli kymmenelle kielelle. Kirjat kertovat tavallisen suomalaisen pikkutytön elämästä. Vuonna 1993 Louhi aloitti Tomppa-kirjasarjan, jonka ensimmäinen osa Meidän Tomppa palkittiin ilmestymisvuonnaan Vuoden kauneimpana kirjana.
Omien teostensa lisäksi Louhi on kuvittanut muun muassa Mysi Lahtisen, Kaarina Helakisan, Hannele Huovin, Kirsi Kunnaksen, Leena Laulajaisen, Hannu Mäkelän, Ritva Toivolan, Arvi Arjatsalon, Kaija Pakkasen, Riitta Jalosen, Maria Vuorion ja Timo Parvelan teoksia. Hän on kuvittanut myös oppikirjoja.
Louhi oli vuosina 1998–2003 naimisissa kirjailija Hannu Mäkelän kanssa. Hänellä on kolme lasta ensimmäisestä avioliitostaan elokuvaaja Seppo Louhen kanssa. Hänen tyttärensä Aino Louhi on sarjakuvataiteilija ja kuvittaja.
Palkintoja ja tunnustuksia

Lähde:
1984 Kirjavalio
1985 Suomen Nuorisokirjailijat ry:n kunniamaininta
1987 Mikkelin kuvitustriennaali
1987 Weilin+Göösin kirjailijapalkinto
1988 Ezra Jack Keats -pronssimitali
1988 Lastenkulttuurin valtionpalkinto
1989 Rudolf Koivu -palkinto
1989 Kunniamaininta Bratislavan biennaalissa
1991 IBBY-kunniakirja
1992 Vuoden Unicef-taiteilija (Bolognan lastenkirjamessujen yhteydessä)
1993 Vuoden kaunein kirja 1993 (Meidän Tomppa)
1994 Suomalainen kuvakirjapalkinto
1997 Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto
2001 Kaarina Helakisa -palkinto
2002 Tietopöllö-palkinto
2003 Valtion viisivuotinen taiteilija-apuraha
2004 Finlandia Junior -palkinto yhdessä Riitta Jalosen kanssa (Tyttö ja naakkapuu)
2004 Vuoden kirjavalio
2004 Vuoden kaunein kirja yhdessä Raija Pitkäsen kanssa (Prinsessojen satuaarre)
2005 Suuren suomalaisen kirjakerhon tunnustuspalkinto
2008 Väestöliiton Elsa Enäjärvi-Haavio -palkinto
2009 Suomen Kulttuurirahaston kolmivuotinen työskentelyapuraha
2014 Pro Finlandia -mitali
2015 Kieku-palkinto elämäntyöstä
Elmer Diktonius

| Elmer Rafael Diktonius |
| --- | --- |
 Iäkäs Diktonius
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. tammikuuta 1896 Helsinki
Kuollut: 23. syyskuuta 1961 (65 vuotta) Kauniainen
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, runoilija
Kirjailija
Kirjallinen suuntaus: Tulenkantajat, modernismi, ekspressionismi, imagismi
Esikoisteos:  Min dikt (1921)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Elmer Rafael Diktonius (20. tammikuuta 1896 Helsinki – 23. syyskuuta 1961 Kauniainen) oli suomenruotsalainen kirjailija, runoilija ja säveltäjä.
Teoksia > Runokokoelmia

Min dikt, 1921, suom. Runoni 1972
Hårda sånger, 1922, suom. Kovia lauluja
Brödet och elden, 1923, suom. Leipä ja tuli
Taggiga lågor, 1924, suom. Okaisia liekkejä
Stenkol, 1927, suom. Kivihiiltä
Stark men mörk, 1930, suom. Vahva mutta pimeä (sisältää tunnetun balladin Puna-Eemelistä, "Röd-Eemeli")
Mull och moln, 1934, suom. Multaa ja pilviä
Gräs och granit, 1936, suom. Ruohoa ja graniittia
Jordisk ömhet, 1938, suom. Mainen hellyys
Varsel, 1942
Hård början, 1946
Annorlunda 1948
Novembervår 1951
Dikter 1912–1942, 1955
Kirjaimia ja kirjavia, 1956, kokoomateos suomeksi kirjoitetuista runoista
Teoksia > Muuta

Onnela, 1925, proosaa
Ingenting och andra novellistiska skisser, 1928
Opus 12, 1933, esseitä
Medborgare i republiken Finland 1935 ja Medborgare 1940, novellikokoelmia. joista on toimitettu suomenkielinen yhteislaitos Suomen tasavallan kansalaisia, 1972
Höstlig bastu, 1943, proosaa
Prosa 1925–1943, 1955
Meningar, 1957, aforismeja
Janne Kubik: Ett träsnitt i ord, 1932
Janne Kuutio: Puupiirros sanoin, kuvittanut Tapio Tapiovaara, 1946
Kirjallisuutta

Donner, Jörn: Diktonius. Elämä.  ((Diktonius. Ett liv, 2007.) Käsikirjoituksesta suomentanut Raija Mattila)  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-22082-4
Schoolfield, George C.: Elmer Diktonius.  Westport (Conn.):  Greenwood, 1985.  ISBN 0-313-24760-9  (englanniksi)
Vainio, Matti: Diktonius: Modernisti ja säveltäjä.  (Väitöskirja. Helsingin yliopisto. Acta musicologica Fennica, 8)  Helsinki:  Suomen Musiikkitieteellinen Seura, 1976.  ISBN 951-95335-1-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Niemi, Juhani: / Diktonius, Elmer (1896–1961). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  30.11.2001 (päivitetty 7.2.2008). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Diktoniuksen teoksia
Diktonius kotioloissa noin vuonna 1960.
Taina Bertell

Taina Bertell (13. joulukuuta 1953 – 13. kesäkuuta 1986) oli suomalainen toimittaja, runoilija ja feministi. Hän oli Ylioppilaslehden toimittaja 1983–1984. Hän oli Suomen Vihreän liikkeen alkuaikojen aktivisteja.
Bertell valittiin Helsingin Vihreitä edeltäneen Helsinki-liikkeen ensimmäiseksi varavaltuutetuksi kunnallisvaaleissa 1980. Hänen aloitteestaan joukkoliikennevälineissä saa matkustaa lastenvaunujen kanssa ilman lippua.
Bertell kuoli aivokasvaimen nujertamana.
Teokset

Naistaivas.  Helsinki:  Gaudeamus, 1985.  ISBN 951-662-386-7
Tanzanian rural women and their crucial role in development.  Helsinki:  University of Helsinki. Institute of Development Studies, 1985.  ISBN 951-45-3715-7
SRAM

Kuuden transistorin SRAM-muistisolu.
Hyundai RAM -mikropiiri.
SRAM (lyhenne sanoista Static Random Access Memory) eli staattinen RAM-muisti on puolijohdetekniikalla toteutettu muistityyppi.
SRAM on toteutettu kiikuilla, jotka koostuvat muutamista transistoreista. Kiikku pitää saman arvon kunnes vastakkainen arvo tallennetaan.
Yleisesti käytetty DRAM-muisti tarvitsee kondensaattoria säännölliseen virkistämiseen koska muutoin se kadottaa tietonsa. Kiikkupiiri on asetetun tilansa säilyttävä eli staattinen niin pitkään kuin käyttöjännite on kytkettynä, joten tarvetta virkistykselle ei ole. SRAMista voidaan tehdä erittäin nopeaa, koska data voidaan lukea suoraan solun ulosmenolinjalta ilman erityistoimenpiteitä, ja SRAM voidaan valmistaa samalla nopealla logiikkaprosessilla kuin yleiskäyttöiset piirit. SRAM-muisti sijaitsee usein fyysisesti samalla mikropiirillä kuin sitä käyttävä suoritin, kun puolestaan DRAM sijaitsee omalla piirillään. SRAM vaatii n. 6−8 kertaa enemmän tilaa piiriltä kuin DRAM, eli samaan tilaan ja samalla hinnalla saadaan valmistettua 6−8 kertaa enemmän DRAM-muistia kuin SRAM-muistia, mistä syystä SRAMia käytetään lähinnä puskuri- ja välimuistina sekä esimerkiksi paristovarmennettuna asetusmuistina.
SRAM-piirien rajapinta on tyypillisesti erilainen kuin DRAM-piirien; SRAM-piireillä on tyypillisesti täysleveä osoiteväylä, jolloin koko osoite voidaan syöttää kerralla, eikä osoitteen syöttämisestä useammassa osassa aiheudu ylimääräistä viivettä, kuten DRAMin kohdalla.
Anatoli Lieven

Anatoli Lieven
Anatoli Pavlovits Lieven (ven. Анато́лий Па́влович Ли́вен; 1872/1873–1937) oli baltiansaksalaiseen Lieven-ruhtinassukuun kuulunut ruhtinas, joka osallistui vuodesta 1919 itse kokoamallaan asemiesjoukolla Venäjän sisällissotaan valkoisten puolella Vidzemen maakunnassa Latviassa.
Lieven osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Venäjän ratsumestarina. Sodan päätyttyä Latvia joutui helmikuussa 1919 bolševikkien haltuun, jolloin Lieven muodosti noin 4 000 miehen asemiesryhmän (Lieven-ryhmän) vastustamaan kommunisteja. Hän toimi yhteistyössä saksalaisen Baltischen Landeswehr-ryhmän kanssa, mutta ei halunnut alistaa joukkoaan saksalaisten johdettavaksi. Lopulta Lieven yhdisti toiminnan Länsi-Venäjän vapaaehtoisen armeijan kanssa, jolloin ryhmän komentajaksi tuli sotaherra Pavel Bermondt-Avalov. Lieven itse liittyi heinäkuun alussa 1919 solmitun  Strasdenhofin aselevon jälkeen Luoteis-Venäjän armeijaan. Hän haavoittui Riian valtauksen yhteydessä ja lähti Saksaan toipumaan.
Sodan jälkeen Lieven asui Latviassa Mežotnen kartanossa ja toimi aktiivisesti venäläisemigranttien järjestössä Venäjän totuuden veljeskunta BRP:ssä (Бра́тство ру́сской пра́вды). Hän oli naimisissa aluksi Seraphine Fürstin Saltikowan ja myöhemmin Elise Marie Baronesse Fircksin kanssa.
Käännös suomeksi
Daniel Achrelius
Teoksia

Contemplationum mundi libri tres (1682)
Oratoria (1687)
Epistolarum conscribendarum forma et ratio (1689)
Verborum Latini sermonis differentiae (1692).