stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hermanninmäki
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hermanninmäki Wikimedia Commonsissa
| n k Helsingin kaupunginosat  ja niiden osa-alueet suurpiireittäin |
| --- | --- | --- |
| Eteläinensuurpiiri |  1. Kruununhaka  2. Kluuvi  3. Kaartinkaupunki  4. Kamppi  5. Punavuori  6. Eira  7. Ullanlinna  8. Katajanokka  9. Kaivopuisto  13. Etu-Töölö  14. Taka-Töölö  20. Länsisatama Hernesaari  Jätkäsaari  Lapinlahti  Ruoholahti  31. Lauttasaari Koivusaari  Kotkavuori  Myllykallio  Vattuniemi  52. Suomenlinna  |  |
| Läntinensuurpiiri |  15. Meilahti  16. Ruskeasuo Pikku Huopalahti  Vanha Ruskeasuo  18. Laakso  29. Haaga Etelä-Haaga  Kivihaka  Lassila  Pohjois-Haaga  30. Munkkiniemi Kuusisaari  Lehtisaari  Munkkivuori  Niemenmäki  Talinranta  Vanha Munkkiniemi  32. Konala  33. Kaarela Hakuninmaa  Honkasuo  Kannelmäki  Kuninkaantammi  Malminkartano  Maununneva  46. Pitäjänmäki Marttila  Pajamäki  Pitäjänmäen yritysalue  Reimarla  Tali  |  |
| Keskinensuurpiiri |  10. Sörnäinen Hanasaari  Kalasatama  Sompasaari  Vilhonvuori  11. Kallio Linjat  Siltasaari  Torkkelinmäki  12. Alppiharju Alppila  Harju  17. Pasila Itä-Pasila  Keski-Pasila  Länsi-Pasila  Pohjois-Pasila  21. Hermanni Hermanninmäki  Hermanninranta  Kyläsaari  22. Vallila  23. Toukola Arabianranta  Toukola  24. Kumpula  25. Käpylä  26. Koskela  27. Vanhakaupunki  |  |
| Pohjoinensuurpiiri |  28. Oulunkylä Maunula  Maunulanpuisto  Metsälä  Patola  Pirkkola  Veräjälaakso  Veräjämäki  34. Pakila Itä-Pakila  Länsi-Pakila  35. Tuomarinkylä Haltiala  Paloheinä  Torpparinmäki  Tuomarinkartano  |  |
| Koillinensuurpiiri |  36. Viikki Latokartano  Viikinmäki  Viikinranta  Viikin tiedepuisto  37. Pukinmäki  38. Malmi Ala-Malmi  Malmin lentokenttä  Pihlajamäki  Pihlajisto  Tattariharju  Ylä-Malmi  39. Tapaninkylä Tapanila  Tapaninvainio  40. Suutarila Siltamäki  Tapulikaupunki  Töyrynummi  41. Suurmetsä Alppikylä  Heikinlaakso  Jakomäki  Puistola  Tattarisuo  |  |
| Kaakkoinensuurpiiri |  19. Mustikkamaa-Korkeasaari  42. Kulosaari  43. Herttoniemi Herttoniemenranta  Herttoniemen yritysalue  Länsi-Herttoniemi  Roihuvuori  44. Tammisalo  48. Vartiosaari  49. Laajasalo Hevossalmi  Jollas  Kruunuvuorenranta  Tullisaari  Yliskylä  50. Villinki  51. Santahamina  53. Ulkosaaret Itäsaaret  Länsisaaret  Aluemeri  |  |
| Itäinensuurpiiri |  45. Vartiokylä Itäkeskus  Marjaniemi  Myllypuro  Puotila  Puotinharju  Roihupelto  Vartioharju  47. Mellunkylä Kontula  Kivikko  Kurkimäki  Mellunmäki  Vesala  54. Vuosaari Aurinkolahti  Kallahti  Keski-Vuosaari  Meri-Rastila  Mustavuori  Niinisaari  Nordsjön kartano  Rastila  Uutela  |  |
| Östersundominsuurpiiri |  55. Östersundom  56. Salmenkallio  57. Talosaari  58. Karhusaari  59. Ultuna Landbo  Puroniitty  |  |
Helsingin alueellinen jako
Kustaa Loukola

Kustaa Nestori Loukola (21. lokakuuta 1890 Lappajärvi – 30. maaliskuuta 1950) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä joukkueenjohtajana. Myöhemmissä Suomen sodissa hän toimi kaukopartiotoiminnassa esikunnissa ja itse kaukopartioissa.
Perhe ja koulutus

Loukolan vanhemmat olivat työmies Jaakko Loukola ja Kaisa Kärnä. Loukola kävi kansakoulun ja suoritti sen jatkokurssin. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Ella Liimatan kanssa, joka kuoli vuonna 1934. Leskeksi jäänyt Loukola avioitui vuonna 1939 Alma Katariina Uusihannin kanssa.
Jääkärikausi

Loukola työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 7. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Loukola astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Aittolahdessa, Lyykylässä, Mannikkalassa ja Talissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Loukola toimi sisällissodan jälkeen komppanianvääpelinä 3. Jääkärirykmentin 4. komppaniassa, joka tunnettiin myöhemmin nimillä Savon jääkärirykmentti 3 ja Uudenmaan rykmentti. Hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1923 alkaen II pataljoonan kuormastovääpeliksi ja 8.  lokakuuta 1925 alkaen 2. komppanian vääpeliksi. Loukola erosi armeijasta 31. maaliskuuta 1927 ja työskenteli sen jälkeen pienviljelijänä Raudussa. Viljelijän töidensä ohella hän toimi myös Raudun suojeluskunnan paikallispäällikön 15. huhtikuuta 1928 – 1. helmikuuta 1935 välisen ajan ja Viipurin suojeluskuntapiirin XIII alueen päällikkönä 1. marraskuuta 1931 – 15. toukokuuta 1932 välisen ajan. Myöhemmin hän toimi Yleisesikunnan tiedusteluosaston alaisten raja-asemien hoitajana Raudussa vuonna 1938 ja Terijoella vuonna 1939 ja edelleen U2/V:n Raudun alaosaston päällikkönä ennen talvisotaa. Raja-asemien eli -punktien yhtenä tehtävänä oli hoitaa vakoilijoiden eli asiamiesten liikennettä Neuvostoliittoon ja takaisin.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Loukola komennettiin tiedustelu-upseeriksi Päämajan Tiedusteluosastolle. Välirauhan aikana hän toimi Yleisesikunnan raja-aseman hoitajana Rautjärvellä, kunnes jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin tiedustelu-upseeriksi Päämajan 1. tiedustelukomppaniaan (Osasto Vehniäinen, myöhemmin osana Erillinen pataljoona 4:ää). Loukola tunnettiin osastossa yleisesti lempinimellä "Isä".  Hän palveli kyseisessä joukossa koko sodan ajan ja haavoittui tänä aikana kaukopartiomatkalla vuonna 1942 Syvärillä. Loukolan erityisalana oli taloudellinen tiedustelu, Neuvostoliiton sotapotentiaalin tutkimus.
Loukola on haudattu Lappajärvelle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 3. toukokuuta 1918  Suojeluskuntaupseeri 16. toukokuuta 1938  Reservin vänrikki 1940  Luutnantti 1941 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Henri Becquerel

| Henri Becquerel |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. joulukuuta 1852 Pariisi, Ranska
Kuollut: 25. elokuuta 1908 (55 vuotta) Le Croisic, Ranska
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  École Polytechnique École des Ponts et Chaussées
Instituutti:  Conservatoire national des arts et métiers École Polytechnique Pariisin museo
Oppilaat:  Marie Curie 
Tutkimusalue:  fysiikka
Tunnetut työt:  Radioaktiivisuus
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1903)
 Nimikirjoitus
Antoine Henri Becquerel ([ɑ̃ˈtwan ɑ̃ˈri bɛkəˈrɛl]; 15. joulukuuta 1852 – 25. elokuuta 1908) oli ranskalainen fyysikko, joka muistetaan parhaiten spontaanin eli luonnollisen radioaktiivisuuden löytämisestä vuonna 1896. Becquerel palkittiin löydöstään Nobelin fysiikanpalkinnolla vuonna 1903 yhdessä Pierre ja Marie Curien kanssa. Henri Becquerelin mukaan nimettiin aktiivisuuden SI-mittayksikkö becquerel (Bq), joka kuvaa hajonneiden ytimien lukumäärää yhden sekunnin aikana.
Elämä > Nuoruus

Becquerel syntyi Pariisissa tieteilijätaustaiseen sukuun. Hänen isänsä, Alexandre Edmond Becquerel, oli soveltavan fysiikan professori, jonka tutkimukset koskivat pääasiassa auringon säteilyä ja fosforesenssia. Becquerelin isoisä, Antoine César, taas ansioitui sähkökemistinä. Hän keksi menetelmän, jolla metalleja voidaan elektrolyyttisesti erottaa malmeista. Becquerel kävi lukiota Lycée Louis-le-Grandissa valmistuen ylioppilaaksi vuonna 1872.
Ylioppilastutkintonsa jälkeen Becquerel jatkoi opiskeluitaan arvostetussa École Polytechnique -korkeakoulussa kahden vuoden ajan. Vuodesta 1874 lähtien Becquerel opiskeli itsensä insinööriksi École nationale des ponts et chaussées'ssa, missä hän päätti tutkintonsa kolme vuoden jälkeen. Opintojensa ohessa Becquerel teki töitä Ranskan tiehallinnossa. Tavallisen insinöörin asemassa hän teki töitä tiehallinnossa vuoteen 1894 saakka, jolloin hänet ylennettiin yli-insinööriksi (ingénieur-en-chef). Vuonna 1876 Becquerel sai ensimmäisen akateemisluontoisen viran vanhasta opinahjostaan École Polytechniquesta, jossa hän oli apulaisopettajana kunnes vuonna 1895 hänet nimitettiin samaisen korkeakoulun fysiikan professoriksi. Aiempaa professorikokemusta Becquerel oli saanut seuratessaan isäänsä Conservatoire national des arts et métiers'n soveltavan fysiikan professorina vuonna 1878, mitä aiemmin hän oli ollut assistenttina. Ennen Écolen professuuria Becquerel oli ehtinyt hankkia itselleen tohtorin arvon (1888) tutkielmalla, joka koski valon absorboitumista kiteisiin. Aihevalinta oli melko luonteva, sillä hänen isänsä oli aiemmin tutkinut aktiivisesti aihealuetta löytäen muun muassa viitteitä valosähköisestä ilmiöstä.
Elämä > Aikuisikä

Ecoléssa hän tutki pääosin fosforensenssiin liittyviä ilmiöitä ja löysi vuonna 1896 radioaktiivisuuden. Becquerel toimi jäsenenä monissa akateemisissa yhteisöissä. Hän oli jäsenenä muun muassa Accademia dei Linceissä, Ranskan tiedeakatemiassa ja Berliinin kuninkaallisessa akatemiassa. Becquerel kuoli melko nuorella iällä Le Croisic'ssa vuonna 1908.
Becquerel oli kahdesti naimisissa. Ensimmäisen kerran Becquerel meni naimisiin vuonna 1874 Lucie Zoé Marie Jaminin kanssa, joka kuitenkin kuoli neljä vuotta myöhemmin maaliskuussa. Avioliitosta syntyi kuitenkin yksi poika, Jean Becquerel, joka tunnetaan niin ikään fyysikkona. Toisen kerran Becquerel avioitui Louise Désirée Lorieuxin kanssa vuonna 1890. Jälkimmäisestä avioliitosta ei syntynyt lapsia.
Radioaktiivisuus

Väitöstyössään Becquerel oli tutkinut valon polarisaatiota, fosforesenssia ja valon absorboitumista kiteisiin. Uraanisuolojen tiedettiin tuolloin säteilevän (fosforesenssi), kun niihin kohdistettiin valoa. Häntä kiinnosti tietää oliko röntgensäteilyn ja fosforesenssin välillä jokin yhteys. Vuonna 1896 tutkiessaan isältään perimiensä uraanisuolojen fosforesenssia hän huomasi, että uraanisuolat itsessään aiheuttivat tummumia valokuvauslevyyn. Koska kaikki uraanisuolat aiheuttivat tämän ilmiön, pääteltiin pian, että sen täytyi olla uraaniatomin ominaisuus. Myöhemmin Pierre ja Marie Curie tutkivat Becquerelin havaitsemaa säteilyä ja totesivat sen olevan sähkömagneettista säteilyä.
Hamsterit (elokuva)

| Hamsterit |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Markku Pölönen
Käsikirjoittaja:  Markku Pölönen Paula Vesala
Perustuu:  Veikko Huovisen romaaniin Hamsterit
Tuottaja:  Hanna Kauppi Marko Röhr
Säveltäjä:  Vesa Mäkinen
Kuvaaja:  Konsta Sohlberg
Leikkaaja:  Kimmo Taavila
Lavastaja:  Antti Nikkinen
Pääosat:  Peter Franzén Vilma Kinnunen Jaakko Ohtonen Katariina Havukainen Satu Tuuli Karhu Mika Nuojua Arto Heikkilä Emilia Mattila Edvin Kaari Eero Kiuru
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  MRP Matila Röhr Productions
Levittäjä:  Nordisk Film
Ensi-ilta:   2023-01-044. tammikuuta 2023  
Kesto:  01:52:52
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hamsterit on vuonna 2023 ensi-iltansa saanut suomalainen elokuva, jonka on ohjannut Markku Pölönen. Se perustuu Veikko Huovisen samannimiseen romaaniin vuodelta 1957. Elokuvan ovat käsikirjoittaneet Pölönen ja Paula Vesala. Elokuvan nimiosaa esittää Peter Franzén. Elokuva kuvattiin Tampereella.
Hamsterit-romaani on kuvattu myös kerran aikaisemmin. MTV3 esitti vuonna 1982 Pauli Virtasen ohjaaman kolmiosaisen Hamsterit-sarjan, jonka pääosassa oli Pentti Siimes. Elokuva on neljäs Veikko Huovisen romaanin filmatisointi valkokankaalle.
Hamsterit tuli ensi-iltaan 4. tammikuuta 2023.
Arvosteluja

Pertti Avola, Helsingin Sanomat:
Jussi U. Pellonpää, Forssan Lehti:
Tuomas Riskala, Katso:
Pilvi Meriläinen, Film-o-holic:
Päivi Valotie, Turun Sanomat:
Miia Hartikainen, Karjalainen:
Hannu Björkbacka, Keskipohjanmaa:
Antti Selkokari, Kulttuuritoimitus:
Hannu Liekso, Episodi:
Aiheesta muualla

Hamsterit kuvataan Tampereella - hiiri toi viestin Huoviselta - Radio Suomi - Yle Areena
Peter Franzén: Hamsterit -elokuva kertoo, miten meidän pitäisi toimia toistemme kanssa, niin läheisten kuin tuntemattomienkin - Radio Suomen ilta, Olga Ketonen - Yle Areena
Robert Ballard

| Robert Ballard |
| --- | --- |
 Robert Ballard TED-konferenssissa vuonna 2008.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Robert Duane Ballard
Syntynyt: 30. kesäkuuta 1942 (ikä 82) Wichita, Kansas, Yhdysvallat
Ammatti:  merentutkija, meriarkeologi
Robert Ballard (s. 30. kesäkuuta 1942) on yhdysvaltalainen merentutkija, meriarkeologi ja entinen Yhdysvaltain merivoimien komentaja. Hän on tullut tunnetuksi lukuisista hylkylöydöistään, joista merkittävimpiä ovat Titanicin ja Bismarckin hylyt. Oppiarvoltaan hän on tekniikan tohtori.
Ballard kasvoi Kaliforniassa. Hän opiskeli geologiaa, geofysiikkaa ja kemiaa. Hän oli puolustusvoimien palveluksessa vuosina 1965–2004, aluksi maavoimissa ja myöhemmin merivoimissa, mutta oli suurimman osan ajasta reservissä tai suorittamassa erikoistehtäviä. Vuonna 2004 hänestä tuli Rhode Islandin yliopiston meritieteen professori.
Nuoruus

Ballard kasvoi Tyynenmeren rannalla sijaitsevassa Kalifornian San Diegossa. Hänen kiinnostuksensa merenalaiseen maailmaan kehittyi meren lähellä elämisen ja novellin Twenty Thousand Leagues Under the Sea lukemisen myötä, ja batyskafi Trieste sai hänet kiinnostumaan tutkimusmatkailusta.
Vuonna 1962 Ballard sai osa-aikatöitä North American Aviationilta yrityksen ohjusohjelman parissa työskentelevän insinööri-isänsä avulla. Ballard puolestaan auttoi rakentamaan pienoissukellusvene Alvinia Woods Hole Oceanographic Institutionille.
1965 Ballard valmistui Kalifornian yliopistosta kemian ja geologian ylioppilaaksi. Hän myös suoritti opiskelujensa aikana Yhdysvaltain armeijan ROTC-ohjelman, mikä antoi hänelle valmiuden toimia upseerin tehtävissä sotilastiedustelussa. Seuraavana vuonna Ballard valmistui Havaijin yliopiston geofysiikan laitokselta luonnontieteiden maisteriksi. Hän koulutti opintojensa aikana pyöriäisiä ja valaita. Valmistumisensa jälkeen hän palasi töihin North American Aviationille.
Ballard opiskeli Etelä-Kalifornian yliopistossa merigeologiaa filosofian tohtorin tutkintoa varten, kun hänet 1967 kutsuttiin palvelukseen. Ballardin pyynnöstä hänet siirrettiin maavoimista laivastoon, jossa hän toimi meritieteilijänä. Hän toimi yhteyshenkilönä Office of Naval Researchin ja Woods Hole Oceanographic Institutionin välillä.
Reserviin siirryttyään vuonna 1970 Ballard jatkoi työtään Woods Holessa suostutellen järjestöjä ja tiedemiehiä rahoittamaan ja käyttämään Alvinia merenalaisissa tutkimuksissa. Neljä vuotta myöhemmin hän valmistui merigeologian ja geofysiikan tohtoriksi Rhode Islandin yliopistosta.
Ura > Muita hylkylöytöjä > Roomalainen kauppalaiva Isis

Vuonna 1988 Ballard löysi noin 800 metrin syvyydestä roomalaisen kauppalaivan jäännöksiä kartoittamalla meren pohjaa Välimerellä Skerkin matalikolla, joka sijaitsee Sisilian länsipuolella. Skerkin matalikko on Rooman ja Karthagon välisellä reitillä. Seuraavana vuonna hän palasi mukana kehittyneempi kamerareki Medea ja kauko-ohjattava sukellusvene Jason. Medean avulla pystyttiin kartoittamaan hylkyromukentän laajuus ja toteamaan alus roomalaiseksi kauppalaivaksi. Sukellusvene Jasonia käytettiin amforoiden nostoon. Löydetyn roomalaisen öljylampun perusteella aluksen ajoitus tarkentui noin vuoteen 300-luvulle j.K.r. Tarkin uppoamisen ajoitus oli yhden amforan pohjalta löydetty kolikko vuodelta 355. Pieni pala runkoa saatiin talteen ja siinä havaittiin tyypillinen tappiliitostekniikka. Ajankohdan laivanrakennustavan mukaan aluksen laipat oli tehty ensin ja vasta sitten lisätty kaaret ja poikkituet. Puupinnat oli suojattua lyijyllä. Aluksen pituus oli noin 30 metriä ja vetoisuus 100-200 tonnia. Vuonna 1997 Ballard ryhmineen palasi paikalle ja tutki sitä vielä maailman pienimmällä ydinkäyttöisellä sukellusveneellä, joka tunnetaan koodilla NR-1.
Ura > Muita hylkylöytöjä > Bismarck

Vuonna 1989 Ballard sai eteensä valtavan tehtävän, kun hän alkoi ryhmänsä kanssa etsiä saksalaista taistelualus Bismarckia. Heidän oli tarkoitus myös selvittää, olivatko laivan upottaneet britit vai laivan oma miehistö. Tehtävä oli vaikea, koska vesi oli Bismarckin uppoamisalueella 1 200 metriä syvempää kuin Titanicin uppoamispaikalla. Sen lisäksi kolme viikkoa retken alkamisesta Ballardin 21-vuotias Todd-poika, joka oli myös auttanut häntä etsinnöissä, kuoli auto-onnettomuudessa. Laivan hyvin säilynyt hylky löytyi kuitenkin 8. kesäkuuta 1989.
Ura > Muita hylkylöytöjä > Guadalcanalin hylyt

Ballard kävi 1992 ryhmänsä kanssa monien Tyynellämerellä uponneiden, toisen maailmansodan aikaisten hylkyjen uppoamispaikoilla ja löysi sillä tavoin IJN Kirishiman. Hänen kirjansa The Lost Ships of Guadalcanal esittelee Salomonsaarilla sijaitsevaan salmeen Ironbottom Soundiin uponneiden lukuisien alusten kuvia ja sijainteja.
Ura > Muita hylkylöytöjä > Lusitania

Ballard tutki 1993 RMS Lusitanian hylkyä Irlannin rannikon lähellä. Siihen oli osunut torpedo, jota oli seurannut vielä toinen räjähdys. Kuninkaallinen laivasto oli laukaissut hylkyyn syvyyspommin vuosia uppoamisen jälkeen, mikä vaikeutti Ballardin tutkimuksia. Hän sai selville, että kattilat olivat yhä kiinni hylyssä ja päätteli, että hiilipöly oli ehkä aiheuttanut toisen räjähdyksen. Ballardin teoriaa on epäilty, koska hän ei ottanut huomioon, että kylmä merivesi oli ehkä voinut päästä kontaktiin laivan höyrygeneraattorin kuuman veden kanssa.
Ura > Muita hylkylöytöjä > USS Yorktown

19. toukokuuta 1998 Ballard Löysi Midwayn taistelun aikana uponneen USS Yorktownin hylyn. Hylky löytyi viisi kilometriä merenpinnan alapuolelta, ja se kuvattiin. Löytöhetkellä hylky oli pystysuorassa ja erinomaisessa kunnossa, vaikka se oli ollut jo 56 vuotta merenpohjassa.
Ura > Muita hylkylöytöjä > PT-109

2002 National Geographic Society ja Ballard löysivät Salomonsaarilta torpedoputken ja hylyn, joka muistutti kapteeni John F. Kennedyn ohjaamaa, japanilaisten vuonna 1943 upottamaa PT-109:ä. U.S. Marine Forensics Panelin ase- ja räjähdeasiantuntija Dale Ridder tunnisti hylyn PT-109:ksi. Ballard piti löytöön liittyen puheen John F. Kennedy Libraryssa vuonna 2005, ja National Geographic julkaisi tutkimuksista televisio-ohjelman nimeltä The Search for Kennedy's PT 109. Löydöstä julkaistiin myös kirja ja DVD.
Ura > Institute for Exploration

Ballard perusti 1990-luvulla Institute for Explorationin, joka erikoistuu syvänmerenarkeologiaan ja -geologiaan. Se yhdistyi vuonna 1999 Connecticutin Mysticissä sijaitsevan Mystic Aquariumin kanssa. Vuonna 2012 Mystic Aquariumiin avattiin Ocean Exploration Center, jossa on esillä karttoja, tilastoja ja malleja Ballardin Mustanmeren- ja Titanicin tutkimusmatkoilta.
Ura > Center for Ocean Exploration and Archaeological Oceanography

Vuonna 2003 Ballard käynnisti Rhode Islandin yliopiston meritieteiden tutkijakoulussa meritiedettä, -tekniikkaa ja -historiaa, antropologiaa ja arkeologiaa yhdistelevän tutkimusohjelman nimeltään Center for Ocean Exploration and Archaeological Oceanography.
Aiheesta muualla

Robert Ballard Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Robert Ballard
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  IdRef 
Robert Ballard puhumassa Yhdysvaltain Office of Naval Researchissä vuonna 2012.
Käännös suomeksi
Krishna-liike

Historia
Jumalat
Suuntaukset
Mytologia
Uskomukset ja tavat
Dharma
Artha
Kaama
Mokša
Karma
Samsara
Jooga
Bhakti
Mayasura
Puja
Mandir
Suuntaukset
Shaivismi
Vaishnavismi
Veerashaivismi
Smartismi
Reformihindulaisuus
muut suuntaukset
Tekstit
Veda-kirjat
Upanishad
Ramayana
Mahabharata
Bhagavad Gita
Purana
muut tekstit
Katso myös
Krishna-liike
Kastilaitos
Kalenteri
Hindulaisuuden kritiikki
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Krishna-liike eli International Society for Krishna Consciousness (ISKCON) on osa suurempaa gaudiya-vaishnavismina tunnettua perinnettä, joka keskittyy Krishnan palvonnan ympärille. Liikkeen toi länteen intialainen munkki A. C. Bhaktivedanta Swami Prabhupada vuonna 1965. Saapumisensa jälkeen liike levisi nopeasti kaikkiin maanosiin. Tuttavallisen nimensä liike on saanut keskeisimmästä henkisestä harjoituksestaan, joka on Hare Krishna -mantran toistaminen.
Historia

Toisin kuin yleensä ajatellaan, Krishna-liike ei ole uusi uskonto. Liikkeen edustama perinne, gaudiya-vaishnavismi sai alkunsa 1500-luvun Bengalissa ja sen perustaja on Sri Caitanya (1486-1533). Sri Caitanya korosti Krishnan antaumuksellisen ja rakastavan palvonnan eli bhaktin tietä. Hän myös popularisoi liikkeelle tunnusomaisen tavan laulaa julkisilla paikoilla Krishnan pyhää nimeä maha-mantran muodossa (Hare Krishna Hare Krishna Krishna Krishna Hare Hare / Hare Rama Hare Rama Rama Rama Hare Hare).
Caitanya ja muut bhakti-koulukunnan pyhimykset hylkäsivät syntymän mukaan määräytyvän kastijärjestelmän ja siihen liittyvän rituaalisen uskonnollisuuden. He painottivat moraalisuutta, sydämen puhtautta ja pyyteettömän palveluksen mielialaa. He ilmaisivat tunteitaan laulujen, runouden ja musiikin välityksellä ja viehättivät tuhansia seuraajia. Perinteen käsitys jumalasta perustuu Caitanyan mystisiin näkyihin ja hurmiollisiin kokemuksiin, joita hänen läheisimmät seuralaisensa todistivat.
Palvonnallisuudestaan huolimatta Caitanyan liikkeeseen liittyi myös päteviä teologeja ja filosofeja, jotka vahvistivat liikkeen opin Veda-kirjoitusten pohjalta. Gaudiya-vaishnavat painottavat tänäkin päivänä monia bhakti-liikkeitä enemmän Vedojen auktoriteettia.
Historia > Caitanyan jälkeen

Caitanya oli gaudiya-vaishnavien inspiraation lähde ja jumalainen esimerkki. Hän ei silti koskaan esiintynyt liikkeen johtajana, vaan käytännön johtamisen hän jätti muille. Caitanya ei nimittänyt ketään suoraksi jatkajakseen. On myös huomionarvoista, että hän jätti hyvin vähän kirjallisia opetuksia.
Caitanyan seuraajat Vrindavanan kuusi goswamia, joita johtivat Rupa ja Sanatana Goswami, systematisoivat Sri Caitanyan opetukset. Heidän työnsä johdosta Caitanyan liikettä ei enää pidetty pelkkänä kansanomaisena uskontona, vaan osana koko Intian laajuista vaishnava-perinnettä, jolla oli innovatiivinen ja syvällinen teologia.
Goswamien ajan jälkeen Sri Caitanyan liike kohtasi monenlaisia haasteita. Osa liikkeestä omaksui taas jäykän hindulaisen kastijärjestelmän ja osa sekoittui Bengalissa vallitseviin tantra-perinteisiin, ja muodosti erilaisia poikkeavia lahkoja. Nämä apasampradayat saattoivat gaudiya-vaishnavismin huonoon valoon.