stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paul Gascoigne
Ura pelaajauran jälkeen

Peliuransa jälkeen hän on toiminut valmentajana Algarve Unitedissa Portugalissa sekä konferenssijoukkue Kettering Townissa.
Jo peliuransa aikana Gascoigne tunnettiin runsaasta alkoholinkäytöstään, juhlintatavoistaan ja mielenterveysongelmistaan. Alkoholiongelmat ovat jatkuneet myös peliuran jälkeen ja joulukuussa 2008 Gascoignen poika kohautti kertomalla, että hänen isänsä on häviämässä taistelunsa alkoholia vastaan. Sir Bobby Robsonin vuonna 2009 tapahtuneen kuoleman jälkeen Gascoignen alkoholiongelma pahentui entisestään lähde?.
1990-luvun alussa Gascoigne teki myös lyhyen uran laulajana, julkaisten kaksi singleä sekä yhden albumin.
Lokakuussa 2010 poliisi pidätti Gascoignen huumeiden hallussapidosta.
Meriitit pelaajana

FA Cup: 1991
Skotlannin mestaruus (2): 1996, 1997
Skotlannin Cup: 1996
Skotlannin Liigacup: 1996
Diskografia > Albumit

Let’s Have a Party (1990)
Diskografia > Singlet

”Fog On The Tyne (Revisited)” (1990)
”Geordie Boys (Gazza Rap)” (1990)
Let’s Have a Party
Georg Wilhelm (Hannoverin prinssi)

| Georg Wilhelm> Hannoverin prinssi ja virallisesti ”Braunschweigin ja Lüneburgin herttua, Ison-Britannian ja Irlannin prinssi”. |
| --- | --- |
Syntynyt:  25. maaliskuuta 1915 Braunschweig, Saksan keisarikunta
Kuollut:  08. tammikuuta 2006 (90 vuotta) München, Baijeri, Saksan liittotasavalta
Puoliso:  Kreikan prinsessa Sophie
Lapset:  Ernst August Andreas (1947–1981)  Georg Paul Christian s. 1949 Friederike Elisabeth, rouva Cyr s. 1954
Koko nimi:  Georg Wilhelm Ernst August Friedrich Axel Prinz von Hannover
Suku:  Hannover
Isä:  Braunschweigin herttua Ernst August
Äiti:  Preussin prinsessa Viktoria Luise
Ammatti:  lakitieteen tohtori, rehtori, urheilujohtaja
Hannoverin prinssi Georg Wilhelm (koko nimi Georg Wilhelm Ernst August Friedrich Axel Prinz von Hannover); (25. maaliskuuta 1915 – 8. tammikuuta 2006) oli saksalainen prinssi.
Suku ja koulutus

Hän oli Braunschweigin herttua Ernst Augustin ja Preussin prinsessa Viktoria Luisen toiseksi vanhin poika. Hänellä oli neljä sisarusta, joista yksi oli Frederica, Kreikan kuningatar.
Prinssi Georg Wilhelm kastettiin 10. toukokuuta 1915 Braunschweigissa keisarivallan viimeisinä vuosina. Hän kävi ensimmäiset kouluvuodet Ala-Saksin Hamelnissa ja vuosina 1930-1934 eliittikoulun Schule Schloss Salemin Überlingenissä Bodenjärven rannalla. Koulun oli perustanut prinssin setä, Saksan keisarikunnan viimeinen valtakunnankansleri, Badenin prinssi Maximilian ja rehtorina toimi Kurt Hahn vuodesta 1920. Hahn syrjäytettiin juutalaisuutensa vuoksi koulun johdosta Hitlerin valtaannousun myötä. Georg Wilhelm lähti Salemin jälkeen brittiläiseen Marlborough Collegeen.
Toisen maailmansodan alussa prinssi Georg Wilhelm aloitti asepalveluksen Saksan asevoimissa, mutta hänet erotettiin armeijasta Hitlerin asetuksella vuonna 1943, jolloin Hitler erotti Saksan ylhäisaateeliston edustajat asepalveluksesta. Tämän jälkeen Georg Wilhelm aloitti oikeustieteen opiskelun Göttingenin yliopistossa, jolloin hän sai vuonna 1948 lakitieteen tohtorin tutkinnon väitöskirjalla "Die völkerrechtliche Stellung Deutschlands nach der Kapitulation". Prinssi Georg Wilhelm kouluttautui lakitieteen tohtoriksi ja johti tunnettua internaattikoulua Schule Schloss Salemia eli omaa sota edeltänyttä kouluaan Bodenjärven rannalla. Hän tuli tunnetuksi urheilujohtajana ja KOK:n jäsenenä.
Rehtori ja urheilujohtaja

Georg Wilhelmin lanko Badenin maakreivi Berthold halusi hänet johtamaan isänsä Badenin prinssi Maximilianin perustamaa Salem Castle Schoolia, joka oli ollut suljettuna sodan vuoksi. Hän avasikin koulun toimien johtajana vuoteen 1959.
Prinssi Georg Wilhelm, sotia edeltävän ajan aktiivina kilparatsastajana, rakennutti ratsastusakatemian München-Riemiin. Vuonna 1966 hänestä tuli vuoteen 1971 Kansainvälisen olympiakomitean (KOK) jäsen seuraten saksalaisena edustajana pitkäaikaista saksalaisedustajaa Karl Ritter von Haltia. Lisäksi hän oli Saksan kansallisen olympiakomitean jäsen ja Kansainvälisen olympia-akatemian puheenjohtaja 1966-1969.
Kuninkaalliset sukulaissuhteet

Hannoverin prinssi George Wilhelm asui Schlierseessä lähellä Müncheniä ja kuoli 90-vuotiaana Münchenissä vuonna 2006. Hänen vaimonsa oli Kreikan prinsessa Sophie, jonka kanssa hän oli avioitunut sodan jälkeen vuonna 1946. Prinsessa Sophien veli oli prinssi Philip, myöhemmin Edinburghin herttua. Näin Georg Wilhelmin kolme lasta (kaksi poikaa ja tytär) ovat Ison-Britannian kuninkaan Charles III:n serkkuja.
Lisäksi Kreikan kuningatar Frederika oli Georg Wilhelmin sisar, ja näin sisarensa lapset kuningas Konstantin II, kuningatar Sofia ja prinsessa Irene olivat myös hänen lastensa serkkuja.
Georgian kansallinen neuvosto

Georgian kansallinen neuvosto istunnossa 26. toukokuuta 1918.
Georgian kansallinen neuvosto (georg. საქართველოს ეროვნული საბჭო, Sakartvelos erovnuli sabtšo) oli Georgian ensimmäinen lakiasäätävä elin. Sen muodostivat maan tärkeimmät poliittiset puolueet ja järjestöt 19. marraskuuta 1917 Venäjän vallankumouksen aikana. Neuvoston toimiaikana 26. toukokuuta 1918 Georgian demokraattinen tasavalta antoi itsenäisyysjulistuksen, ja 8. lokakuuta 1918 neuvosto nimettiin Georgian parlamentiksi (georg. საქართველოს პარლამენტი, Sakartvelos parlamenti). Parlamenttia seurasi Georgian perustuslaillinen kokous, joka valittiin maanlaajuisilla vaaleilla 14. helmikuuta 1919.
Muodostaminen

Georgian kansallisen neuvoston jäsenet valittiin Georgian kansalliskongressissa, joka pidettiin Tbilisin Valtionvarainministeriön teatterissa (nykyinen Tbilisin ooppera- ja balettiteatteri). Kongressi alkoi 19. marraskuuta 1917 ja päättyi 23. marraskuuta. Siihen osallistui 329 edustajaa maan kaikista tärkeistä poliittisista puolueista ja sosiaalisista järjestöistä aina ammattiliitoista aatelisten yhdistyksiin ja kirkkoon saakka. Kongessi pidettiin Venäjällä tapahtuneen bolševikkien vallankaappauksen vuoksi; Georgia kuului tuolloin edelleen muodollisesti Venäjään. Neuvostoa hallitsi Georgian sosiaalidemokraattinen puolue ja menševikki Akaki Tškhenkeli valittiin sen puheenjohtajaksi.
Poliittinen rooli

Georgian kansallinen neuvosto ei aluksi saavuttanut samaa asemaa kuin armenialainen ja azerbaidžanilainen vastineensa. Se jäi menševikkien ja sosialistivallankumouksellisen puolueen hauraan liittouman hallitseman Tbilisin työläisten ja sotilaiden edustajien neuvoston varjoon, kunnes Transkaukasian komissariaatti muodostettiin marraskuussa 1917.
26. toukokuuta 1918 neuvosto julisti Georgian itsenäiseksi demokraattisen tasavallan muodossa ja teki itsestään tasavallan lakiasäätävän elimen. Noe Ramišvilin ja myöhemmin Noe Žordanian johtaman väliaikaishallituksen tuli nauttia sen luottamusta. Laajentunut neuvosto muutettiin Georgian parlamentiksi 8. lokakuuta 1918, ja Karlo Tškheidzestä tuli sen uusi puhemies. Yleiset vaalit perustuslaillista neuvostoa varten valmisteltiin ja järjestettiin sen valvonnassa helmikuussa 1919.
Aiheesta muualla

Kokoelma neuvoston hyväksymiä lakeja (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Georgian itsenäisyysjulistus 26. toukokuuta 1918.
Andrea Aureli

Andrea Aureli
Andrea Aureli (5. maaliskuuta 1923 Terni – 5. marraskuuta 2007) oli italialainen näyttelijä.
Aureli valmistui näyttelijäksi Kokeellisesta elokuvakeskuksesta vuonna 1947 ja esiintyi samana vuonna Goffredo Alessandrinin elokuvassa Vaeltava juutalainen (L’ebreo errante). 1950- ja 1960-luvuilla hän näytteli roistoja lukuisissa peplum- ja jännityselokuvissa, spagettiwesterneissä ja komedioissa. Hän on työskennellyt myös vakavampien ohjaajien kuten Mario Camerinin, Nanni Loyn, Lino Del Fran ja Carlo Verdonen elokuvissa sekä vuonna 1991 Tinto Brassin eroottisessa Kullanmurussa (Paprika, 1991).
Elokuvia

Odysseus, 1954
Afrodite, dea dell’amore, 1958
Hannibal, 1959
Niilin legioonat, 1959
Herkules ja rakkauden kuningatar, 1960
Maciste contro i mostri, 1962
Ursus, il gladiatore ribelle, 1962
L’eroe di Babilonia, 1963
Simson ja orjakuningatar, 1963
Brenno, il nemico di Roma, 1963
Sansone contro il Corsaro Nero, 1964
Ercole contro Roma, 1964
Golia alla conquista di Bagdad, 1965
Superseven chiama Cairo, 1965
Aiheesta muualla

Elonet: Andrea Aureli
Internet Movie Database: Andrea Aureli (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Italia 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  IdRef
Aukkojen jumala

Aukkojen jumala (engl. God of the gaps) on Jumalan olemassaoloa koskeva argumentti, jonka mukaan jumala tai jumalat ovat olemassa, koska ei tiedetä, miten jokin asia on ja tapahtuu luonnossa. Tällöin asia on todistelun mukaan ”selittämätön” ja vaatii selityksekseen ihmettä. ”Aukkojen jumala” -todistelu on eräs tietämättömyyteen vetoamisen erikoistapaus.
Historia ja käyttö

Kun esimerkiksi ukkosen aiheuttajaa ei tiedetty, muinaiset kreikkalaiset selittivät salamat Zeuksen, muinaiset skandinaavit Thorin ja muinaiset itämerensuomalaiset Ukon aiheuttamiksi. Myöhemminkin esimerkiksi unihalvausta on selitetty demoneilla, koska ei ymmärretty, mistä ilmiössä on kyse.
Kristinuskon piirissä on ajateltu, että on olemassa ilmiöitä, joita ei voitaisi koskaan selittää tieteellisen tutkimuksella. Apologetiikan kannalta näytti järkevältä tuoda jumala täyttämään nämä aukot. Aukot alkoivat kuitenkin vähentyä tieteellisen tutkimuksen edetessä.
”Aukkojen jumala” -todistelua voivat käyttää muun muassa kreationistit, jos he vetoavat elämän syntyä tai evoluutiota koskevissa tiedoissa oleviin aukkoihin, tai erilaisiin piirteisiin, joiden kehitystä ei tunneta ja päättelevät, että nämä selitysmallit ovat väärässä, mikä heistä johtaa siihen, että elämän takana täytyy olla jumala.
Kritiikki

”Aukkojen jumala” -päätelmän ongelmana on se, että joka kerta, kun väittelyn aiheesta saadaan valaisevaa tietoa esimerkiksi tieteen keinoin, vähenee tarve selittää luonnonilmiöitä jumaluuksilla. ”Aukkojen jumala” -argumenttia on siksi pidetty tukena esimerkiksi John W. Draperin teoksessa History of the conflict between religion and science sekä Andrew Dickson Whiten teoksessa A history of the warfare of science with theology in Christendom esitetylle väitteelle siitä, että uskon – etenkin kristinuskon – osuus tieteellisen todellisuuskäsityksen rakentamisessa on enimmäkseen ollut sen estäminen. Näkemys on kuitenkin tieteen historioitsijoiden keskuudessa suhteellisen marginaalinen; itse asiassa lukuisat tutkijat ovat nähneet kistinuskolla — myös katolisella kirkolla, jota etenkin valistusfilosofit arvostelivat tieteen kehityksen jarruttamisesta (protestantismin ja puritanismin tiedemyönteisyys on yleisemmin tunnustettu) — olleen positiivinen rooli tieteen kehitykselle.
Filosofisesti argumentaatiovirheeseen liittyy todisteisiin nojaamisen sijasta vetoamista niiden puutteeseen ja todistustaakan siirtämistä perusteettomasti vastapuolelle.
Eräänlaiseksi ”aukkojen jumala” -argumentin äärimuodoksi voidaan laskea myös Richard Dawkinsin nimeämä ”henkilökohtaisen epäuskon argumentti” (engl. argument from personal incredulity): päättelijä ei keksi, miten jokin rakenne on voinut kehittyä evolutiivisesti tai ei ole tietoinen jostain evoluution todisteesta tai ei ymmärrä, miten jokin esitetty argumentti voisi olla todiste evoluution tueksi, minkä seurauksena hän tulee lopputulokseen, että evoluutio on väärässä ja sen sijaan elämä tarvitsee jumalaista ohjelmointia toimiakseen. Tässä kohdassa ”aukon paikan” määrää päättelijän henkilökohtainen tietotaso eikä ”yleinen tietotaso”.
Aiheesta muualla

The Freethought Zone–God of the Gaps (Arkistoitu – Internet Archive)
Miracles, Intelligent Design, and God-of-the-Gaps (PDF-muodossa)
Skeptical Christian–God of the Gaps (Arkistoitu – Internet Archive)
Henry Drummond,The Lowell Lectures on the Ascent of Man
Chapter X
Marja Auroma

| Marja Auroma> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. heinäkuuta 1949 (ikä 75) Anttola
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Seura:  Vantaan Hiihtoseura Helsingin Poliisi-Voimailijat Puotinkylän Valtti
Laji:  maastohiihto, maastojuoksu
Marja Anneli Auroma (o.s. Korhonen, s. 29. heinäkuuta 1949 Anttola) on entinen suomalainen hiihtäjä, joka kilpaili myös kestävyysjuoksussa.
Auroma sijoittui Lake Placidin 1980 talviolympialaisissa 4 × 5 kilometrin viestissä viidenneksi ja 5 kilometrin henkilökohtaisella matkalla 25:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1978 hän oli viidellä kilometrillä 19:s.
Auroma edusti seuratasolla Vantaan Hiihtoseuraa, Helsingin Poliisi-Voimailijoita ja Puotinkylän Valttia. Hän saavutti SM-pronssia 5 kilometrillä vuonna 1977, 10 kilometrillä vuonna 1981 sekä 20 kilometrillä vuosina 1977 ja 1984. Hän sijoittui Salpausselän 10 kilometrillä neljänneksi ja Holmenkollenin 5 kilometrillä viidenneksi vuonna 1980. Hän voitti Finlandia-hiihdon vuosina 1986, 1988 ja 1990.
Kestävyysjuoksussa Auroma voitti Suomen mestaruuden maastojuoksun joukkuekilpailussa vuonna 1984 sekä Helsinki City Marathonin vuonna 1986 ajalla 2.53.17.
Auroma on pituudeltaan 156-senttinen, ja hänestä käytettiin lempinimeä "Piskuinen sisupussi". Häntä valmensi hänen puolisonsa Sven Auroma.
Gediminas

| Gediminas |
| --- | --- |
 
Liettuan suuriruhtinas
Valtakausi:  1316–1341
Edeltäjä:  Vytenis
Seuraaja:  Jaunutis

Syntynyt:  1275
Kuollut:  1341
Puoliso:  Jaunė
Suku:  Gediminid
Isä:  Butvydas
Gediminas (n. 1275–1341) oli Liettuan suuriruhtinaskunnan hallitsija vuosina 1316–1341.
Gediminas oli pakana ja vastusti voimakkaasti valtakuntansa kääntymistä kristinuskoon. Gediminas antoi nimensä Gediminien dynastialle, joka hallitsi Liettuaa 1200-luvun lopulta lähtien ja myös Puolaa 1300-luvun lopulta 1500-luvun lopulle. Gediminasin valtakaudella Liettuasta alkoi tulla alueellisen voiman lisäksi eurooppalaisittain merkittävä valtio.
Valtaannousu

Gediminas nousi valtaan edeltäjänsä ja serkkunsa Vytenisin luovuttua vallasta voidakseen hallita Žemaitijan aluetta, jonka aseman Liettuan alaisuudessa hän oli juuri varmistanut, mutta jota uhkasi jatkuvasti Saksalainen ritarikunta. Vytentisin ritarikunnan kanssa käymän sodan takia Liettuassa vallitsi yleinen sotaväsymys. Liettua oli kuitenkin pystynyt heikentämään merkittävästi ritarikuntaa liittoutumalla Liivinmaan piispanistuimen ja Riian kaupungin kanssa ritaristoa vastaan.
Liettuan suuriruhtinas

Gediminas ryhtyi diplomaattisiin toimiin ritarikuntaa vastaan lähettämällä vuonna 1322 kirjeen paavi Johannes XXII:lle, jossa hän syytti ritarikuntaa vainosta. Kirjeessään hän kertoi myös antaneensa fransiskaaneille ja dominikaaneille luvan saarnata Liettuassa ja pyysi paavia lähettämään edustajansa kastamaan myös itsensä. Kirjeensä hän allekirjoitti sanoin Gedeminne Dei gratia Letwinorum et multorum Ruthenorum rex (suom. Gediminas, Jumalan armosta liettualaisten ja monien rusilaisten kuningas). 25. tammikuuta 1323 lähetettiin myös tärkeimmille hansakaupungeille kiertokirje, jossa kerrottiin Vilnan olevan hänen hallintokaupunkinsa. Kirje oli ensimmäinen asiakirja, jossa kaupunki mainitaan nimellä Vilna.
Gediminas kutsui kirjeessään ulkomaalaisia kaikista säädyistä saapuman Liettuaan, jossa heillä olisi oikeus valita asuinpaikkansa ja noudattaa omia lakejaan. Lokakuussa 1323 Vilnassa kokoontuivat Riian ja Tarton piispat, fransiskaani- ja dominikaaniveljien edustajat sekä Saksalaisen ritarikunnan suurmestarin edustajat Gediminasin kanssa. Osapuolet allekirjoittivat sopimuksen, jossa Gediminasin kirjeissään lupaamat privilegiot vahvistettiin ja Liettuan sekä ritarikunnan välille solmittiin rauha. Paavi hyväksyi Gediminasin kasteaikeet ja hän lähetti edustajansa suorittamaan tehtävää. Näiden saapuessa Riikaan oli Gediminasin mieli muuttunut, eikä hän ottanutkaan kastetta vastaan. Päätökseen vaikuttivat ilmeisesti epäluulot paavin ja Riian arkkipiispan kyvystä hillitä ritarikunnan toimia Liettuaa vastaan ja Liettuan rusilaisten ja žemaitijalaisten alamaisten vastustus katolilaisuuteen kääntymiseen. Rusilaisista valtaosa oli ortodokseja ja žemaitijalaisista pakanoita.
Huolimatta kasteen ottamisen peruuntumisesta kristillismielinen politiikka toimi kaiken kaikkiaan hyvin. Kasteen peruuntumisenkin jälkeen rauha ritarikunnan kanssa kesti neljä vuotta. Vuonna 1325 Liettua ja Puola solmivat sopimuksen Saksalaista ritarikuntaa vastaan ja liitto vahvistettiin naittamalla Gediminasin tytär Aldona Kasimir Suurelle. Vuonna 1326 liettualaiset auttoivat Puolaa paavin ja keisarin väliseen kahakointiin liittyneessä sodassa Brandenburgia vastaan. Neljän vuoden rauhan jälkeen vuonna 1328 ritarikunta hyökkäsi Liettuaan ja liettualaisten tukema Riian arkkipiispa kukistui Liivinmaan sisällissodassa ritarikuntaa vastaan.
Huolimatta sodasta Saksalaista ritarikuntaa vastaan Liettuan onnistui valtauksilla ja naimakaupoilla saada uusia alueita Kiovan Rusista. Gediminasin poika Algirdas avioitui vuonna 1317 Vitebskin ruhtinaan Jaroslavin tyttären Maria kanssa ja sai näin alueen hallintaansa. Toinen poika Liubertas avioitui puolestaan Volynian ruhtinaan tyttären kanssa ja pääsi näin mukaan Galitsia-Volynian valtapeleihin. Gediminasin tytär Maria oli avioitunut Tverin ruhtinas Dmitrin kanssa ja toinen tytär Anastasia oli tehnyt saman Moskovan ruhtinas ja Vladimirin suuriruhtinas Semjonin kanssa. Gediminasin valtakausi päättyi vuonna 1341 hänen kuolemaansa väkivaltaisessa vallankaappausyrityksessä. Vallankaappaus tapahtui hänen kutsuttuaan maahan fransiskaaniveljiä, jotka kuitenkin kaikki murhattiin.
Muuta

Gediminasin vaimoista on väitelty historioitsijoiden keskuudessa. 1500-luvulta peräisin olevassa liettualaisessa kronikassa hänen kerrotaan mennen naimisiin Polotskin ruhtinaan tyttären Jawnen (Jaunė eli nuori nainen) kanssa. Tältä pohjalta on päätelty hänellä olleen kaksi vaimoa, joista toinen oli pakanallinen ja toinen (Jawne) ortodoksi. Kuitenkin esimerkiksi historioitsija Stephen Christopher Rowellin mukaan hänellä olisi ollut vain yksi pakanallinen ja tuntemattomaksi jäänyt vaimo. Tätä on perusteltu sillä, että rusilaiset lähteet eivät mainitse ortodoksiruhtinattaren olemassaoloa.
Gediminasin tiedetään vaihtaneen Liettuan pääkaupungin Kernavesta Trakaihin ja lopulta Vilnaan. 1400-luvulla kirjoitetussa liettualaisessa kronikassa häntä sanotaan jopa Vilnan perustajaksi. Tarun mukaan Gediminas oli metsästysretkellä yöpynyt Vilnan laaksossa, joka oli nimetty paikalla polttohaudatun myyttisen suuriruhtinas Šventaragisin mukaan. Gediminas näki nukkuessaan unta, jossa vuorella seisoi rautakylkinen susi joka ulvoi valtaisalla äänellä. Herättyään hän kysyi unen merkitystä pakanalliselta tietäjä Lizdeikalta, joka sitten kertoi että rautasusi merkitsi linnaa ja kaupunkia, jonka hallitsija on paikalle pystyttänyt. Hänen mukaansa kaupungista tulisi Liettuan maiden pääkaupunki, josta Liettuan hallitsijoiden kunnia kaikuu kautta maailman.
Gediminasin nimeä kantava ritarikunta (liett. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius) perustettiin Liettuan parlamentin antamalla lailla 16. helmikuuta 1928. Kunniamerkissä on esitetty Gediminaksen vaakuna, johon on tyylitelty seitsemällä viivalla Vilnan portti.
Kirjallisuus

Tetri, Juha E.: Kunniamerkkikirja.  Saarijärvi:  Ajatus, 1998.  ISBN 951-9440-23-2
Kallio, Aulis: Liettuan historia.  Tampere:  Jagellonica-kulttuuriyhdistys ry, 2009.  ISBN 978-951-98665-3-6
Kirjallisuutta

Sjöström (2011), Liettuan gediminidien suomensukuiset geneettiset juuret. ISSN 1239-3487, Donelaitis – Donelaitis-seuran – Liettuan Ystävät ryn lehti 1/2011, ss 16..18
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Vytenis | Liettuan hallitsija  1316–1341 | Seuraaja: Jaunutis |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Gediminasin ja Saksalaisen ritarikunnan välinen rauhansopimus vuodelta 1323.
Ensimmäisen itsenäisyyden ajan liettulaispostimerkki kuningas Gediminasista vuodelta 1939.
Raudonessa oleva puu, jonka alla Gediminas tarun mukaan haavoittui kuolettavasti vuonna 1341.
Gemma di Sant’Eremo

| Gemma di Sant’Eremo |
| --- | --- |
 Elokuvan tähdet Pina Menichelli ja Alberto Nepoti.
Ohjaaja:  Alfredo Robert
Kuvaaja:  Antonino Cufaro
Pääosat:  Pina Menichelli, Alberto Nepoti, Gabriel Moreau
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Itala Film
Ensi-ilta:  4. helmikuuta 1918 (Rooma)
Kesto:  1180 metriä
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva italiankielisin välitekstein
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gemma di Sant’Eremo on vuonna 1918 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Alfredo Robertin ohjaaman intohimodraaman pääosaa esittää elokuvadiiva Pina Menichelli. Sensuurin runtelemasta elokuvasta on säilynyt vain lyhyt katkelma.
Juoni

Kreivitär Gemma di Sant’Eremon avioliitto särkyy hänen miehensä uskottomuuden takia. Sattuma johdattaa Gemman markiisi De Renzisin luo, mikä vaarantaa hänen maineensa. Välttääkseen skandaalin markiisi ottaa niskoilleen syytteen varkaudesta. Aviomies vangitsee Gemman linnaan, mutta tämä onnistuu pakenemaan. Miehen kuoltua Gemma vapautuu kahleistaan ja kohtaa rakastettunsa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Pina Menichelli  | … |  Gemma di Sant’Eremo   |
|  Alberto Nepoti  | … |  markiisi De Renzis   |
|  Gabriel Moreau  | … |  Sant’Eremon kreivi   |
|  Eduardo Davesnes  | … |     |
Tuotanto, teemat ja vastaanotto

Elokuvan tuotanto alkoi vuonna 1915 nimellä La colpa (”Syyllisyys”). Se toimitettiin Italian elokuvasensuurin tarkastettavaksi elokuussa 1916, mutta sensuuri ei myöntänyt elokuvalle julkaisulupaa. Lehtitietojen mukaan La colpa esitettiin julkisesti keväällä 1917. Uusi hakemus toimitettiin sensuurille saman vuoden marraskuussa. Vuoden 1918 ensimmäisenä päivänä myönnetty julkaisulupa vaati osia elokuvasta poistettavaksi ja sen nimen muuttamista muotoon Gemma di Sant’Eremo. Alkuperäisessä versiossa aviomies tappaa Gemman ja sen jälkeen itsensä. Sensuurin liian väkivaltaisena pitämä loppu poistettiin ja sen tilalle tehtiin uusi, jossa vain aviomies saa surmansa.
Alkuperäisestä 1 500 metrin pituudesta yli 300 metrillä lyhennetty Gemma di Sant’Eremo oli Italiassa täydellinen floppi, ja Itala Film veti sen pian pois levityksestä. Espanjassa, Ranskassa ja Latinalaisessa Amerikassa elokuvaa esitettiin menestyksekkäästi alkuperäisellä nimellä ja leikkaamattomana versiona.
Elokuvasta on säilynyt vain pahasti vaurioitunut 35 metrin pituinen katkelma. Stillkuvien ja lehtikirjoitusten perusteella kyseessä oli yläluokkainen intohimodraama, jossa Menichelli esittää samankaltaista kohtalokasta vamppia kuin aikaisemmin valmistuneissa Il fuocossa (1915) ja Tigre realessa (1916).
Aiheesta muualla

Elokuvan säilynyt katkelma Torinon elokuvamuseon Vimeo-sivustolla
Gemma di Sant’Eremo Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Atkinsin dieetti

Atkinsin dieetti on tunnetuin vähähiilihydraattinen ruokavalio ja ketogeenisista dieeteistä tunnetuimpia. Ruokavalio on saanut nimensä kehittäjänsä, yhdysvaltalaisen lääketieteen tohtori Robert Atkinsin (1930–2003) mukaan. Dieetti tuli tunnetuksi Atkinsin kirjasarjasta, jonka ensimmäinen osa ilmestyi 1972 ja toinen 1992. Atkinsin dieettiä käytetään etenkin painonpudotukseen ja painonhallintaan.
Atkinsin dieetti aloitetaan kahden viikon mittaisella induktiolla, jossa hiilihydraatteja syödään alle 20 grammaa päivässä ja tavoitellaan ketoositilaa. Sen jälkeen hiilihydraattimäärää nostetaan vaiheittain, kunnes löydetään sopiva ylläpitotaso. Proteiineja ja rasvoja syödään sen verran kuin kylläisyyden saavuttamiseksi tarvitsee. Robert Atkinsin mukaan dieetin vaikutus perustuu ennen kaikkea siihen, että ketoosissa veren insuliinitaso pysyy matalana, jolloin keho alkaa käyttää energiakseen omia varastorasvojaan. Dieetin vaikutusmekanismiksi on myös esitetty sitä, että se hillitsee ruokahalua, jolloin ruoasta saatava energiamäärä on pieni.