stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karvetti

| Karvetti |
| --- | --- |
Kaupunki:  Naantali
Suuralue:  mannerpuoli
Kaupunginosa nro:  4
Väkiluku:  1 927
Osa-alueet:  001 Karvetti 002 Tammisto
Karvetti on Naantalin neljäs kaupunginosa noin kaksi kilometriä kaupungin keskustasta koilliseen. Kaupunginosassa on 1 927 asukasta (2005),lähde? ja se on siten väkiluvultaan Naantalin toiseksi suurin. Se rajoittuu pohjoisessa Aurinkotiehen, lännessä Ruonan yhdystiehen, etelässä Luolalan kaupunginosaan ja idässä Raision kaupunkiin. Kaupunginosa on saanut nimensä Karvetin kartanosta, jonka maihin alue ennen kuului.
Karvetin länsiosa on pääosin 1970–80-luvuilla rakennettua rivi- ja kerrostaloaluetta, joka on suureksi osaksi rauhoitettu henkilöautoliikenteeltä. Itäosassa eli Tammistossa on uudempia kerros- ja rivitaloja, ja se on hieman väljemmin rakennettu. Karvetin etelä- ja lounaisosassa sijaitsee teollisuusalue, jossa on lähinnä varasto-, metalli- ja elektroniikkatiloja, muun muassa Naantalin kaupungin keskusvarikko ja Rautaruukin 22 000 m²:n terminaalirakennus.
Kuntavaaleissa 2017 Karvetti–Tammiston äänesystalueella oli 1 494 äänioikeutettua, joista 56,4 % äänesti kuntavaaleissa. Äänistä SDP sai 31,1 %, kokoomus 23,8 %, perussuomalaiset 13 %, vasemmistoliitto 9,8 %, vihreät 13,5 %, keskusta 3,7 % ja kristillisdemokraatit 3,8 %.
Palvelut

Karvetissa on kolme päiväkotia sekä erilaisia kaupungin kerhotiloja ja pajatoimintaa Karvetin tilan entisessä 1 250 m²:n rakennuksessa. Alueen länsiosassa sijaitsee noin 200 oppilaan vuonna 1985 valmistunut Karvetin alakoulu. Koulua laajennettiin vuosina 2008–2009. Koulussa on 511 m²:n liikuntasali, koripallokenttä ja välittömässä läheisyydessä lämmitettävä tekonurmikenttä pääasiassa jalkapallokäyttöön. Se valmistui vuonna 2007 entiselle jalkapallo- ja jääkiekkokentälle. Kenttä on kumirouhepäällysteinen, valaistu ja talvikaudella lämmitettävä. Kentän pelialue on 105 m × 68 m, minkä lisäksi kenttä voidaan jakaa kahteen poikittaiseen pelialueeseen, joiden koko on 68 m × 50 m. Karvetin koulun laajennuksessa rakennettiin tekonurmen käyttäjien pukuhuonetilat.
Kauppapalvelut ovat keskittyneet Länsi-Karvettiin, missä sijaitsevat Nesteen huoltoasema ja Lidl. Myös K-Supermarket sijaitsee näiden välittömässä läheisyydessä tien toisella puolella Viluluodossa.
Alueen läpi kulkee Naantalin sisäisen liikenteen palveluliikenne.
Historia

Ensimmäiset asumisen merkit Karvetista ovat peräisin 1150–1300-luvulta. Varhaisimmat viitteet Karvetti-nimeen ovat vuodelta 1390. Karvetin maat omisti 1400–1500-luvuilla Naantalin luostari. Ruotsin kuningas Juhana III teki Karvetista rälssitilan vuonna 1577.
Robert Leander Karlström (21.1.1836–30.1.1892) osti Karvetin rälssitilan vuonna 1871. Tilan omistus siirtyi 21.1.1891 tehdyllä kauppakirjalla hänen vanhimmalle pojalleen Frans Leander Karlströmille (1.10.1860–16.6.1946) ja jälkimmäisen vaimolle Wendla Josefina Karlströmille (o.s. Wahlstén, 16.5.1866–10.2.1947). Maanviljelysneuvos Einari Karvetin omistukseen tila tuli vuonna 1927 hänen isoveljeltään Niilo Vantolta (6.9.1894–28.7.1939). Tilalla syntyi Einari Karvetin poika, vuorineuvos Mauri Karvetti vuonna 1927. Vuonna 1940 perustettiin 25 hehtaarin tilalle laaja omenatarha, josta on edelleen omenapuita jäljellä pitkin Karvettia. Naantalin kaupungin omistukseen tila tuli vuonna 1971. Karvetin kerrostaloalueen on suunnitellut Reino Lukander.
Kirjallisuutta

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karvetti Wikimedia Commonsissa
Jäntere, Kaarlo; Karlström, Hjalmar & Karvetti, Einari: Karvetin tilan vaiheista.  Naantali:  Mauri Karvetti, 1971.
Naantalin kaupunginosat
Haijainen
Humalisto-Satama
Isokylä
Kantakaupunki
Karvetti
Keitilä
Kirstilä
Kukola
Kultaranta
Käkölä
Ladvo-Venka
Lietsala
Luikkio
Luolala
Murikko
Ruona-Pirttiluoto
Soininen
Taimo
Viiala
Viialanranta
Viluluoto
Panoraamakuva Länsi-Karvetista. Kuvan vasemmassa laidassa Karvetin koulu, keskellä Myllypellontorin puistoalue ja oikealla Karvetin päiväkoti.
Hjalmar Karlström

Hjalmar Karlström (1872 Naantali – 1942) oli suomalainen liikemies ja lahjoittaja.
Elämäkerta

Karlström syntyi Naantalissa Karvetin tilalla. Hänen isänsä oli Karvetin tilan omistaja Robert Leander Karlström. Suku polveutuu Lemun Kallelan suvusta eli samasta suvusta, johon esimerkiksi Akseli Gallen-Kallela kuuluu. Hän oli kuuden veljeksen sarjasta neljäs. Koska perimysjärjestyksen mukaan tila siirtyi vanhimmalle pojalle Frans Karlströmille, ryhtyi Hjalmar Karlström etsimään toimeentuloa muualta.
Hjalmar Karlström suoritti kolmevuotisen asepalveluksensa armeijassa. Hjalmar Karlströmistä tuli 1800-luvun lopun kuohunnassa vankkumaton suomalaisuusmies. Sortokaudella Hjalmar Karlström joutui napit vastakkain venäläisen virkamiehistön kanssa. Sortovuosien aikana, vuonna 1905 alkoi myös Hjalmar Karlströmin liiketoiminta. Aluksi hän osti Valtionrautateiltä tavaraeriä, jotka syystä tai toisesta olivat jääneet lunastamatta.
Samoihin aikoihin hän myös avioitui lammilaisen Rosa Marsion (Mandelin) (1875-1929) kanssa. Rosan sisko Aino Marsio solmi myöhemmin avioliiton arkkitehti Alvar Aallon kanssa, josta tuli Hjalmar Karlströmin läheinen perhetuttu. Aallon perustettua arkkitehtitoimistonsa Turkuun 1920-luvun lopulla oli hänellä tämän vuoksi jo valmiina kontakteja turkulaiseen liike-elämään ja rakennusalaan: Hjalmar Karlströmin yritykset, Hj. Karlström Oy ja Turun Asfalttitehdas kuuluivat tuolloin suurimpiin rakennusaineiden toimittajiin.
Elämäkerta > Yrittäjänä

Päätoimisen yrittäjän uransa Hjalmar Karlström aloitti vuonna 1908 jolloin hän jätti Valtionrautateiden virkansa. Hjalmar Karlströmin yritys, toiminimi Hjalmar Karlström, merkittiin kaupparekisteriin 1. huhtikuuta 1910.  Erikoistuminen maataloustuotteiden tukkukauppaan tapahtui pian rekisteröitymisen jälkeen. Yrityksen painopiste siirtyi vähitellen siemenviljasta ja rehusta puutavaraan. Turun Asfalttitehtaan koko osakekannan Hjalmar Karlström hankki omistukseensa 1919, jolloin hänen liiketoimintansa oli muutenkin laajentumassa.
Hjalmar Karlströmin kuollessa 1942 molemmat yritykset toimivat vakaalla pohjalla. Jälleenrakennuskaudella rakennustarvikkeiden kysyntä kohosi huippuunsa, ja Turun Asfalttitehdas oli tuolloin Turun suurin sementtivalimo. 
Karlströmin yritysten tarina päättyi 1960-luvulla: Asfalttitehdas lopetti toimintansa 1963. Joitakin vuosia myöhemmin myös Hjalmar Karlström Oy lopetti toimintansa.
Elämäkerta > Lahjoittajana

Lahjoittajaksi Hjalmar Karlström ryhtyi 1917 kun hän teki ensimmäisen lahjoituksensa suomalaisen kulttuurielämän hyväksi tukemalla Suomen historiallista seuraa. Kulttuurielämää Karlström tuki myös sponsoroimalla Turun taideyhdistystä.
Varsinaisen lahjoitustyö alkoi kansalaissodan jälkimainingeista. Turun joutuminen punaisten haltuun merkitsi Hjalmar Karlströmille sodan alkamista. Hjalmarin sotilaskoulutus takasi hänelle paikan valkoisten suojeluskunnan johdossa. Hjalmar Karlström kuului alusta alkaen ns. Uudenkaupungin suojeluskunnan esikuntaan. Hjalmar Karlström toimi komppanianpäällikkönä. Hän ei osallistunut jo sodan aikana käynnistyneisiin traagisiin jälkiselvittelyihin.
Sisällissota jätti jälkensä tuhansia punaorpoja, joita varten perustettiin orpokoteja. Turussa asiaa ryhtyivät ajamaan Hjalmar Karlströmin kanssa turkulaiset liikemiehet Axel Wiklund ja Heikki Kestilä. Heidän yhteistyöllään perustettiin O.Y. Orpola A.B., johon ensimmäiset lapset sijoitettiin tammikuussa 1919. Myös Lausteen poikakotina tunnettu laitos toimii yhä, joskin toiminnaltaan paljolti muuttuneena, Lausteen perhekuntoutuskeskuksen nimellä.
Hjalmar jatkoi lahjoitustoimintaansa myöhemmin mm. tukemalla Aunuksen retkeä, minkä jälkeen hän suuntasi lahjoituksensa rauhanomaisempiin hankkeisiin. Hjalmar Karlstöm rahoitti mm. Varsinais-Suomen emäntäkoulua.
Sodan aikana hän lahjoitti Lotta Svärdille kokonaisen rakennuksen invalidikodiksi, ja huoneet kalustettiin valmiiksi Alvar Aallon huonekaluin.
Akateemikko Martti Haavio on Nuoruusvuodet kronikassaan vuosilta 1906–1924 muistellut kortteerinsa yläpuolella asunutta tehtailijaa Hjalmar Karlströmiä, joka oli Haavion luokkatoverin, tulevan maanviljelysneuvoksen ja kansanedustajan, Einari Karvetin (Karlströmin) setä.
Hjalmar Kalströmin säätiö

Hjalmar Karlström perusti nimeään kantavan säätiön juuri ennen kuolemaansa syksyllä 1942. Säätiön tehtäväksi määriteltiin jakaa apurahoja lahjakkaille ja vähävaraisille opiskelijoille. Säätiön avustustoiminta on vuosien varrella muuttunut ja monipuolistunut.
Aiheesta muualla

Hjalmar Karlström Oy:n yhtiöesitys Pörssitiedon netissä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Kaspar Keskiyö

Kaspar Keskiyö on Johan De Moorin piirtämä albumisarja, jonka osat Semic julkaisi suomeksi vuosina 1988, 1989 ja 1991. Tarinat on kirjoittanut Stephen Desberg.
Semic mainosti sarjaa luettelossaan: "Kaspar Keskiyö vie lukijansa salaperäiseen Keskiyön maahan. Sarjan kolme osaa muodostavat yhtenäisen, jännittävän tarinan. Teksti ja kuvitus: Johan de Moor."
Julkaisut

Taikanaamion salaisuus (De l'autre cóté du masque) ; kertomus: Stephen Desberg; suom. Jukka Torvinen, Semic 1988 ISBN 951-876-068-3
Yön saalistajat (Les chasseurs dans la nuit); kertomus: Stephen Desberg; suom. Jukka Torvinen, Semic 1989 ISBN 951-876-132-9
Kuivien kyynelten Prinssi (Le prince des l'armes séches); kertomus: Stephen Desberg, teksti: Stephen Desberg. Suom. Kari Salonen. Semic 1991 ISBN 951-876-207-4
Aiheesta muualla

Keskustelu Kvaakin sivulla
Karjalankarhukoira

| Karjalankarhukoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Suomi
Määrä:  Suomessa rekisteröity 31 160
Rodun syntyaika:  hyvin vanha rotu
Alkuperäinen käyttö:  monipuolinen metsästyskoira, vahtikoira
Nykyinen käyttö:  suurriistan metsästys, harrastuskoira
Elinikä:  10–12 vuotta
Muita nimityksiä:  karelsk björnhund, Karelian Bear Dog, Karelischer Bärenhund, chien d'ours de Carelie, perro de osos de Carelia, karjala karukoer
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 2 Pohjoiset metsästyskoirat #48
Ulkonäkö
Paino:  uros 25–28 kg narttu 17–20 kg
Säkäkorkeus:  uros 54–60 cm narttu 49–55 cm
Väritys:  mustavalkoinen
Karjalankarhukoira (ven. карельская медвежья собака, karelskaja medvežja sobaka, ruots. karelsk björnhund) on pääasiassa hirven ja karhun metsästykseen käytettävä suomalainen pystykorvarotu. Rodun kantakoirat ovat kotoisin Karjalasta, jossa niitä käytettiin erilaisten riistaeläinten metsästykseen. Karjalankarhukoira on Suomessa yleinen, ja vuonna 2020 se oli 12. suosituin koirarotu. Se kuuluu FCI:n roturyhmään 5 (Pystykorvat ja alkukantaiset koirat).
Ulkonäkö

Karjalankarhukoira on tyypillinen pohjoinen pystykorvarotu. Ruumiinrakenteeltaan se on keskikokoinen, jäntevä ja melkein neliömäinen: rungon pituus on vain hieman korkeutta suurempi. Turkki on tuuhea ja kaksikerroksinen, kuten pohjoiselle pystykorvalle sopii: pehmeää pohjavillaa peittää karkeahko ja suora päällyskarva. Karva on pidempää kaulassa, selässä ja reisien takaosassa. Karjalankarhukoiran hallitseva väri on yleensä musta, mutta myös niin sanottu karhunruskea sallitaan karvapeitteessä - useimmiten värityksessä on myös selvärajaiset valkoiset merkit kaulassa, päässä, rinnassa, vatsasa ja raajoissa, muttei aina eli myös kokomustia yksilöitä esiintyy. Valkoinen ei saa olla vallitseva väri. Toisinaan syntyy myös täysin valkoisia karjalankarhukoiria, vaikkakin harvakseltaan, ja ne luetaan rotumääritelmän mukaan virheellisiksi. Ihannesäkäkorkeus on uroksilla 57 ja nartuilla 52 cm; korkeintaan kolmen senttimetrin poikkeama tästä sallitaan.
Koiran pää on edestä katsottuna kolmionmuotoinen, kirsu suuri ja musta. Silmät ovat aina ruskeat ja melko pienet. Pystyt, keskikokoiset korvat ovat kiinnittyneet verrattain ylös. Purenta on leikkaava ja tiivis. Keskipitkä ja ylös kiinnittynyt häntä kaartuu kippuraksi selän päälle. Sen pitäisi koskettaa runkoa kärkiosallaan joko sivulla tai selän päällä. Häntä voi olla myös synnynnäisesti töpö; tätä ei lueta rotumääritelmässä virheeksi. Karjalankarhukoira liikkuu mieluiten laukkaamalla. Liikkeet ovat kevyet ja vaivattomat.
Luonne ja käyttäytyminen

Karjalankarhukoira on hyvin rohkea ja peräänantamaton koira. Se tunnetaan sitkeänä, sisukkaana, valppaana, urheana ja omalla tavallaan myös hyvin älykkäänä ja oppivana koirana. Se on itsevarma ja saattaa käyttäytyä aggressiivisesti toisia koiria kohtaan. Ihmisiin sen tulee suhtautua kuitenkin aina ystävällisesti, joskin vieraita kohtaan se voi aluksi olla hieman varautunut. Karjalankarhukoira on muuttunut alkuperäistä avoimemmaksi ja sosiaalisemmaksi, mutta kuten kaikki koirat, sekin tarvitsee kunnollisen sosiaalistamisen ja peruskoulutuksen pystyäkseen työskentelemään hyvin yhdessä omistajansa ja muiden eläinten kanssa. Koulutuksessa on oltava päättäväinen, mutta ei ankara, koska kovakourainen omistaja menettää koiran luottamuksen. Koira on myös fyysisesti voimakas, ja omistajan on kyettävä pitämään se hallinnassaan. Rotu on jalostettu toimimaan hyvin itsenäisesti. Karjalankarhukoiraa on perinteisesti pidetty rotuna, joka pitää metsässä kohtalaisen hyvin yhteyttä isäntäänsä. Nykyisin tavataan kuitenkin yhä enemmän "ylisitkeitä" yksilöitä, jotka hakevat ja haukkuvat riistaa lukuisia tunteja ilman yhteyttä omistajaansa.
Perhekoirana karjalankarhukoira on uskollinen ja rakastava. Se on valmis suojelemaan perhettään ja on myös hyvin nöyrä koira. Se on leikkisä ja tulee myös toimeen lasten kanssa. Tästä syystä sitä ei tulisikaan jättää yksin tarhaan tai pihalle narun päähän. Toisaalta karjalankarhukoira ei lainkaan sovellu pelkäksi sohvakoiraksi sisätiloihin – se on ulkoilma- ja metsästyskoira, joka tarvitsee paljon tilaa ja tekemistä sekä omaa rauhaa. Myöskään pelkäksi seurakoiraksi karjalankarhukoiraa ei suositella: jalostuksessa metsästysominaisuuksien vaaliminen on keskeisellä sijalla. Pitkästyessään koira saattaa kaivaa pihamaan uuteen uskoon tai karata.
Karjalankarhukoiralla on voimakkaan metsästysvaiston lisäksi myös vahva vahtimisvietti. Joillakin yksilöillä voi esiintyä myös puolustusviettiä. Karjalankarhukoiran kanssa voi metsästyksen ohella käydä vetokoirakokeissa, tottelevaisuuskokeissa (TOKO) tai pelastuskoirakokeissa. Myös agilityn harrastaminen on mahdollista.
Luonne ja käyttäytyminen > Metsästysominaisuudet

Karjalankarhukoira on riistaa haukkuva ja sen pysäyttävä suurriistanmetsästyskoira, joka pystyy työskentelemään laajalla alueella itsenäisesti. Suuntavaisto ja hajuaisti ovat erittäin hyvät ja refleksit hyvin nopeat. Karjalankarhukoira on metsästäessään peloton. Jotkin yksilöt soveltuvat myös pienriistan metsästykseen. Rodun karjalaisia kantakoiria käytettiinkin varsin monenlaisen riistan metsästämisessä.
Karjalankarhukoira ilmoittaa riistan haukkumalla, mutta ei hauku turhaan metsästäessään. Koira pitää riistan paikoillaan haukkumalla ja juoksemalla edestakaisin eläimen ympärillä, kunnes omistaja ehättää paikalle. Karjalankarhukoira voi pitää riistan aloillaan hyvinkin pitkiä aikoja. Jos esimerkiksi karhu yrittää lähteä tiehensä koiran piirityksestä, koira voi yrittää pitää sitä paikoillaan näykkimällä. Jos karhu karkaa, ottaa hyvä karhukoira sen uuteen haukkuun pitkänkin seuraamisen jälkeen.
Karhukoirien metsästysominaisuuksia testataan karhunhaukkutaipumuskokeissa ja hirvenhaukkukokeissa. Karjalankarhukoiran kanssa voi osallistua myös metsästyskoirien jäljestämiskokeisiin ja linnunhaukkukokeisiin.
Alkuperä

Karjalankarhukoiran uskotaan polveutuvan alun perin komien eli syrjäänien koirasta, mutta nykyisen rodun kantakoirat ovat lähtöisin Laatokan-Karjalasta, Aunukselta ja Vienasta.lähde? Toiset lähteet mainitsevat kantakoiriksi pohjoisen havumetsävyöhykkeen kookkaat metsästyspystykorvat.
Rodun nimeksi tuli karjalankarhukoira vuonna 1936, jolloin aloitettiin määrätietoinen jalostus suurriistan metsästykseen sopivan, riistaa haukkuvan koiran saamiseksi. Erityisesti Pitkäranta Oy:n tilanhoitaja agrologi Olof Z. Berg kulki paljon Karjalassa keräten jalostuspohjaa rodun kasvattamiseen. Maanviljelijä Antti Herrala oli toinen merkittävä kantakoirien haalija ja rodun kehittäjä. Ensimmäiset koirat rekisteröitiin vuonna 1946. Missään vaiheessa jalostukseen ei käytetty muunrotuisia koiria. Talvisodan aikana koirakanta tuhoutui miltei tyystin, mutta jatkosodan vuosina koiria saatiin lisää valloitetuilta alueilta. Suomessa karjalankarhukoiria rekisteröidään Suomessa vuosittain yleensä vajaa tuhat.
Karjalankarhukoira muistuttaa ulkonäöltään venäläis-eurooppalaista laikaa, joka polveutuu myös muun muassa syrjäänien koirista.
Terveys

Karjalankarhukoira on yleisesti terve rotu. Se kuuluu Suomen Kennelliiton PEVISA-ohjelmaan, jolla pyritään ehkäisemään perinnöllisiä sairauksia. Koirilta tutkitaan silmät ja lonkat ennen niiden käyttämistä jalostukseen. Terveys on asetettu jalostustoiminnan tavoitteista ensimmäiseksi, joten jalostukseen käytetään vain terveitä, käyttöominaisuuksiltaan hyviä ja keskenään riittävän vierassukuisia koiria. Lonkkavikoja ja silmäsairauksia esiintyy jonkin verran, mutta ne ovat huolellisen jalostuksen ansiosta harvinaisia. Karjalankarhukoira on kohtalaisen pitkäikäinen rotu: Useat yksilöt ovat saavuttaneet 15–18 vuoden iän.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karjalankarhukoira Wikimedia Commonsissa
| n k Suomalaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  karjalankarhukoira  lapinporokoira  suomenajokoira  paimensukuinen lapinkoira suomenlapinkoiran linja  pohjanpystykorva  suomenlapinkoira  suomenpystykorva 
Harvinaiset:  seiskarinkoira  tamaskankoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  lapinpaimenkoira kukonharjunlapinkoira 
Myös kokomusta väritys sallitaan.
Karjalankarhukoira koiranäyttelyssä Puolassa.
Karjalankarhukoira
Karjalankarhukoira suomalaisessa postimerkissä.
Maija Karma

| Maija Karma |
| --- | --- |
 Maija Karma vuonna 1965.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. joulukuuta 1914 Mikkeli, Suomi
Kuollut: 23. lokakuuta 1999 (84 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Taiteilija
Ala:  Kuvittaja
Kuuluisimpia töitä:  Lastenkirjojen kuvituksia
Palkinnot
 lastenkulttuurin valtionpalkinto 1981  Rudolf Koivu -palkinto 1954, 1959, 1962, 1965, 1969 
Ann-Maj Kaarina ”Maija” Karma (vuoteen 1931 Gustafson; 11. joulukuuta 1914 Mikkeli – 23. lokakuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen graafikko ja piirtäjä. Hän kuvitti paljon lastenkirjoja, joista tunnetuimpia ovat useat aapiset (Satuaapinen, Kultainen aapinen), Marjatta Kurenniemen Onneli ja Anneli -kirjat sekä Kirsi Kunnaksen Tiitiäisen satupuu.
Elämänvaiheet

Karma syntyi Mikkelissä rautatieläisperheeseen. Hänen isänsä oli sähkötarkastaja Alfons Gustafson. Hän muutti nimensä vuonna 1931 yhdessä sisarustensa kanssa Karmaksi.
Karma opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa vuosina 1935–1938 ja valmistui piirustuksenopettajaksi, mutta ei koskaan ryhtynyt opettajaksi. Lisäksi hän opiskeli Helsingin yliopiston piirustussalilla 1934–1935 ja Turun piirustuskoulussa 1938–1939. Hän oli myös Aukusti Tuhkan taidegrafiikan kurssilla 1946–1947 ja Tuulikki Pietilän grafiikan jatkokurssilla 1957 ja kävi Vapaan taidekoulun kursseja 1940–1950-luvulla.
Työt

Karman taidonnäytteitä ovat muun muassa kaikki Marjatta Kurenniemen kirjat sekä suuri osa Kirsi Kunnaksen ja Zachris Topeliuksen kirjoista. Kaiken kaikkiaan Karma kuvitti uransa aikana yli 110 kirjaa. Hän teki kansikuvia myös lastenlehtiin, kuten Lasten Maailmaan. Koululaiseen hän piirsi 1950-luvulla sarjakuvaa Kaksoset, jota käsikirjoitti Aale Tynni. Lotta Svärd -lehteä hän kuvitti vuodesta 1939 alkaen lehden loppumiseen saakka vuoteen 1944.
Karma opiskeli Ateneumissa kuvaamataidonopettajaksi mutta alkoi kuvittaa satukirjoja jo 1930-luvulla. Esikuvikseen hän mainitsi Carl Larssonin ja Albert Edelfeltin. Karma sai Rudolf Koivu -palkinnon viisi kertaa 1950–1960-luvulla. Palkinto sopi hänelle hyvin, sillä hän aloitteli kuvittajan uransa yhdessä Rudolf Koivun kanssa Raul Roineen Satuja -kirjaan.
Lea Pennasen Piilomaan pikku aasista Karma teki televisioversion vuonna 1977. Reijo Miettisen ohjaama piirrosseikkailu kertoo pikku aasista, joka etsii isäänsä Piilomaasta.
Maija Karma sai tunnustuspalkinnon elämäntyöstään 1980. Hänen uransa jatkui pitkään, ja vielä 1980-luvulla hän kuvitti Topeliuksen Vattumadon (1984), Valtterin seikkailut (1986) ja Adalmiinan helmen (1990). Karma maalasi myös muotokuvia.
Palkintoja ja tunnustuksia

Rudolf Koivu -palkinto
1954 kuvituksesta teokseen Aila Nissinen: Orriporrin talo. WSOY 1953
1959 kuvituksesta teokseen Selma Lagerlöf: Peukaloisen retket. WSOY 1958
1962 kuvituksesta teokseen Alf Pröysen: Pikkurillisen kepposet. WSOY 1961
1965 kuvituksesta teokseen Aili Konttinen: Tässä tulee intiaani. WSOY 1964
1969 kuvituksesta teokseen Lea Pennanen: Piilomaan pikku aasi. Otava 1968
tunnustuspalkinto elämäntyöstä 1980
lastenkulttuurin valtionpalkinto 1981
Suomen kuvakirjapalkinto 1984
Maija Karman kuvituksia

Satuja, Raul Roine. Helsinki 1946, WSOY (Rudolf Koivun kanssa)
Tarina ritarista ja kirkonkellosta, Nelma Sibelius. Helsinki 1947, WSOY
Hyvät ystäväni, toim. Amicus. Helsinki, 1948 WSOY
Muuttolintujen mukana, Aino-Marja Räsänen. Helsinki 1948, WSOY
Lentävä hauki, Raul Roine. Helsinki, 1949 WSOY
Jali-kissan jouluaatto, Aili Konttinen. Helsinki, 1951 WSOY
Joulutontun kesäsatu, Aili Konttinen. Helsinki, 1951 WSOY
Oivallinen keinuhepo, Raul Roine. Helsinki, 1951 WSOY
Suomen lasten lukukirja, Kaisa Hälinen, Antero Valtasaari. Helsinki, 1952 WSOY
Sylvesterinillan satu, Aili Konttinen. Helsinki, 1952 WSOY
Taikasulka, Paula Mattila. Hämeenlinna 1952, Karisto
Oli ennen Onnimanni..., Marjatta Kurenniemi. Helsinki 1953, Tammi
Orriporrin talo, Aila Nissinen. Helsinki 1953, WSOY
Pirkko päättää, Ester Ahokainen. Helsinki 1953, Tammi
Koko kaupungin Vinski, Simo Puupponen alias Aapeli. Helsinki 1954, WSOY
Kuinka-Kum-Maa on kaikkialla, Marjatta Kurenniemi. Helsinki 1954, Tammi
Myyrä Matikaisen malliauto, Aila Nissinen. Helsinki 1955, WSOY,
Satuaapinen, toim. Aale Tynni. Helsinki 1955, WSOY,
Kultainen aapinen, Martti Haavio, Aale Tynni, A. Hinkkanen. Helsinki 1956, WSOY,
Puuhiset, Marjatta Kurenniemi. Helsinki 1956, Tammi
Tiitiäisen satupuu, Kirsi Kunnas. Helsinki 1956, WSOY
Luojan linnut ja muita karjalaisia pyhäintaruja, Martti Haavio. Helsinki 1957, WSOY
Tiitiäisen tarinoita, Kirsi Kunnas. Helsinki 1957, WSOY
Koululaisen pieni postiopas. Helsinki 1957, WSOY
Pikkunoita, Annikki Setälä. Helsinki 1959, WSOY
Pien-Hauska, Kaija Pakkanen. Helsinki 1961, WSOY
Peukaloisen retket villihanhien seurassa, Selma Lagerlöf. Helsinki 1962, WSOY
Suomalainen satukirja 1.  Helsinki 1962, WSOY
Agadirin pakolaiset, Aino-Marja Räsänen.  Helsinki 1963, Valistus
Peten syntymäpäivä, Kaija Pakkanen. Helsinki 1963, WSOY
Taivas on sininen ja valkoinen, Aila Nissinen.  Helsinki 1964, Otava
Me leijonat, Lea Pennanen. Helsinki 1965, Otava
Talitintin tornitalo, Aila Nissinen. Helsinki 1966, Otava
Andersenin kauneimmat sadut, H. C. Andersen. Helsinki 1972, Otava
Kaukana täältä, Marjatta Kurenniemi. Helsinki 1972, WSOY
Kurttunaamainen Leo, Aura Koivisto. Helsinki 1974, Otava
Aiheesta muualla

Maija Karma. (Arkistoitu – Internet Archive) Kvaak-keskustelupalsta.
Karma, Maija hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef