stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viikon tyttö

| Viikon tyttö |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Valentin Vaala
Käsikirjoittaja:  Lea Joutseno Valentin Vaala Tet
Tuottaja:  Risto Orko
Säveltäjä:  George de Godzinsky
Kuvaaja:  Eino Heino
Leikkaaja:  Valentin Vaala
Lavastaja:  Erkki Siitonen
Pääosat:  Lea Joutseno Tauno Palo Rauha Rentola Tapio Nurkka
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi Oy
Ensi-ilta:  1946
Kesto:  88 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viikon tyttö on Valentin Vaalan ohjaama satiirinen komediaelokuva vuodelta 1946. ”Sodanjälkeisten luokkaerojen komediassa” Lea Joutseno näyttelee kauneuskilpailussa menestyvää kalasäilyketehtaan pakkaajaa ja Tauno Palo työnjohtajaa.
Tarinassa Joutsenon esittämä Raija voittaa vahingossa kauneuskilpailun, ja hänestä kirjoitetaan mielikuvituksellinen lehtijuttu miljoonaperijättärenä. Pian hänen huomiostaan kilvoittelevat sekä tehtaanjohtajan poika että seurapiirit, jotka kaikki haluavat saada osansa Raijan julkisuudesta. Huomio ei miellytä Palon esittämää, Raijaan ihastunutta työnjohtaja Antti Aholaa.
Elokuva oli viimeinen Vaalan, Joutsenon ja käsikirjoittaja Tetin (Kersti Bergroth) viidestä yhteistyöelokuvasta. Sarjan ensimmäinen oli vuonna 1941 valmistunut Morsian yllättää. Ensi-iltavuonna Viikon tyttö oli yleisömenestykseltään kolmanneksi paras.
Arviot

Viikon tyttöä verrattiin Vaalan ja Joutsenon edellisiin yhteistöihin ja se havaittiin tässä mielessä vajavaiseksi. Ensi-illan aikaan vasemmistolehdessä huomattiin kiittäen, että ”elokuvamiestemme tavanomainen käsite työväenluokan älyllisestä tasosta on keikahtanut oikealle tolalle, ja ’älyvapaus’ lankeaa tällä kertaa kauppa- ja vuorineuvoksettarien kanamaisen seurapiirin osalle” (Harry Lewing, Vapaa Sana). Muut arviot olivat melko kriittisiä, vaikka aihetta sinällään pidettiin hauskana. Esimerkiksi Raoul af Hällström kirjoitti: ”Se vaikuttaa monin paikoin väkinäiseltä, siinä selitetään liikaa ja annetaan katsojalle liiaksi aikaa miettimiseen”. Toini Aaltonen (Suomen Sosialidemokraatti) kallistui samalle kannalle: ”Ikävä kyllä kokonaisuus vaikuttaa kovin tekaistulta ja väkinäiseltä.” Helsingin Sanomien arvostelija Paula Talaskivi arvioi myös, ettei Viikon tyttö ollut parasta Vaalaa, mutta päätyi toteamaan: ”Siinä on monta verratonta kohtausta – – ja ennen kaikkea on Tetin dialogi nokkeluudessaan maineensa veroista”.
Tauno Palo sai roolisuorituksestaan tavanomaiset kiitokset, ja sivuosista Emma Väänäsen tulkintaa herkullisesta naisreportterista pidettiin ”filmin ylivetona”. Lea Joutseno sen sijaan ei saanut tällä kertaa varauksetonta kiitosta, Toini Aaltosen mukaan hän ”ei ollut pirteimmillään”. Aamulehden kirjoittajan mielestä ”Lea Joutseno ei myöskään pääosan esittäjänä ole lainkaan entisenlaisensa komediennena. Osaksi tämä johtuu osan luonteestakin, sillä pahantuulisuus ei ainakaan pue häntä – – paikoin illusioonia kauniista viikon tytöstä on vaikea saada syntymään”. Joutseno kuvattiin tehdasjaksoissa ilman meikkiä, minkä vuoksi hän näytti arkisemmalta kuin aiemmissa elokuvissaan.
Eira Ahola

Eira Ahola (1910 Pielisjärvi – 31. joulukuuta 1982 Hampuri) oli suomalainen tekstiilitaiteilija, joka teki uransa Saksassa erityisesti kirkkotekstiilien parissa.
Ahola valmistui käsityönopettajaksi ja toimi suunnittelijana Suomessa, kunnes vuonna 1943 lähti Saksaan. Siellä hän opiskeli Stuttgartin ja Hampurin taidekouluissa ja perusti oman ateljeen Hampuriin vuonna 1950.
Aholan tekstiilejä on monissa saksalaisissa kirkoissa ja taidemuseoissa sekä muun muassa Münchenin Goethe-instituutissa. Vuonna 1966 hän sai kaksi Hampurin kaupungin palkintoa.
Kirjallisuutta

Vihervaara, Anna: ”Balansgång mellan tradition och förnyelse : textilkonstnärinnan Eira Ahola och moderniseringsprocessen inom kyrkokonsten i Tyskland under 1950- och 1960-talen”. Teoksessa Konsten efter 1945 : NORDIKs konsthistorikersymposium i Åbo den 13–16 juni 1996. Helsinki: Taidehistorian seura, 1998, s. 205-209.
Einar Ilmoni

Einar Ilmoni, omakuva vuodelta 1910.
Einar Ilmoni (29. kesäkuuta 1880 Lappeenranta – 4. maaliskuuta 1946 Kangasala) oli suomalainen taidemaalari.
Varhaiset vaihee

Einar Ilmonin vanhemmat olivat lääketieteen ja kirurgian tohtori Axel Hjalmar Ilmoni ja Fanny Vilhelmina Hannikainen. Myös hänen vanhempansa olivat taiteellisesti lahjakkaita.
Ilmonin lapsuudessa perhe asui Alavudella ja Tampereella, mutta perheen lapset kävivät kuitenkin oppikoulunsa Helsingin Suomalaisessa Yhteiskoulussa.
Vuonna 1896 Einar Ilmoni aloitti 16-vuotiaana opiskelun Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa, jossa opiskeli vuoteen 1902. Hän opiskeli myös Taideteollisuuskeskuskoulussa vuonna 1899. Hänen opettajiinsa kuuluivat Helene Schjerfbeck ja Albert Edelfelt.
Ura

Valmistuttuaan Ilmonilla ei ollut varaa jäädä Helsinkiin tai lähteä opintomatkalle ulkomaille, joten hän asettui vanhempiensa uuteen kotiin Kangasalle. Ilmoni eli niukkaa elämää ja kieltäytyi tilaustöistä, jos ei nähnyt niissä sisältöä. Valmiita töitäänkin hän myi vastahakoisesti. Kaukana isojen kaupunkien taidepiireistä hän ei myöskään ollut juuri apurahojen jakajien suosiossa. Vuonna 1924 Ilmoni sai kuitenkin Alfred Kordelinin säätiön stipendin opintomatkalle Italiaan.
Ilmonin töissä nähdään syvää uskonnollisuutta ja rauhaa. Ilmoni oli taitava piirtäjä, ja käytti uransa alussa töissään niukasti värejä, minkä vuoksi hänen värinkäsittelyään pidettiin "aneemisena, hiutuvana ja verettömänä". Hänen pääaiheitaan olivat muotokuvat ja kompositiot lapsista ja naisista, maisemat ja luonnon yksityiskohdat sekä uskonnolliset aiheet kuten enkelit. Ilmonin teoksia sävytti sisäinen symbolismi ja unenomaisuus. Gösta Stenman luonnehti Ilmonia "Suomen maalaustaiteen Kierkegaardiksi".
Jo Ilmonin eläessä hänen töitään oli esillä ympäri Eurooppaa. Ensimmäisen yksityisnäyttelynsä hän piti vuonna 1917.
Terveysongelmat ja kuolema

Vakava allergia esti Ilmonia työskentelemästä kesäaikaan, ja mielenterveysongelmat veivät hänet useampaan otteeseen hermoparantolaan. Ilmoni kärsi masennuksesta ja hermoromahduksesta, minkä vuoksi hän vietti muutaman kuukauden jakson Tallbackan sairaalassa. Suurin tuki erakoituneelle Ilmonille oli hänen sisarensa Aino.
Vuonna 1946 Ilmoni kuoli 66-vuotiaana erakoituneena ja naimattomana ja hänet haudattiin Kangasalan vanhalle hautausmaalle, jonne pystytettiin vuonna 1950 muistomerkki.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Einar Ilmoni kuvataiteilijamatrikkelissa
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Nieminen, Sisko: Einar Ilmoni – Yksinäinen kilvoittelija. Hämeenlinnan taidemuseon julkaisuja 3. Hämeenlinna 1997.
Aarnio, Aulis: Väsynyt vaeltaja.  Warelia, 2019.  ISBN 978-952-5940-53-4.
Einar Ilmoni: Enkeli kuollut lapsi sylissään (1900–1910).
Weihai

| Weihai 威海市, Wēihăi Shì |
| --- | --- |
 Weihain sijainti Kiinan Shandongin maakunnassa
 Weihai
 Koordinaatit: 37.5118°N, 122.1153°E 
Valtio:  Kiina
Maakunta:  Shandong
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Prefektuuritason kaupunki
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  5 436 km²
Väkiluku (2010):  2 804 771
Aikavyöhyke:  UTC+8
Suuntanumero(t):  +86 (0)613 
 
 www.weihai.gov.cn 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Weihai (kiin. 威海市, pinyin: Wēihăi Shì) on prefektuuritason merenrantakaupunki Kiinan Shandongin maakunnan itäosassa, Shandongin niemimaalla. Kaupunki sijaitsee linnuntietä noin 460 kilometriä maakunnan pääkaupunki Jinanista itään. Weihain väkiluku on 2,805 miljoonaa (2010) ja pinta-ala 5 436 neliökilometriä.
Weihain kaupunki rajoittuu pohjoisessa Bohainmereen, idässä ja etelässä Keltaiseenmereen sekä lännessä Yantain prefektuuritason kaupunkiin.  Rantaviivaa kaupungilla on yhteensä 986 kilometriä.
Paikallishallinnollinen jako.
Piirikuntatasolla kaupunki jakautuu neljään osaan seuraavasti (numerointi kuten kuvassa; lähteessä Wendeng on merkitty piirikuntatason kaupungiksi):
Nähtävyyksiin kuuluvat esimerkiksi
Liugong, saari Weihain kaupungin kantakaupungin edustalla;
Chengshantou, Shandongin niemimaan itäisimmässä osassa sijaitseva vuori ja muinaisen Qin-valtion kuvaannollinen itäinen portti. Sieltä näkee auringonnousun ensimmäisenä Kiinassa.
Onnellisuuden portti, eräs Weihain symboleista.
Weihai mereltä. Kuvan oikeassa osassa Onnellisuuden portti.
Shandongin yliopiston Weihain kampusta (etualalla).
Weihain kantakaupunkia.
Weihain kaupungintalo.
Weihain satamaa.
Liugongin saaren satama.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Weihai Wikimedia Commonsissa
Weihai (Shandong) City Information (erityisesti talouspainotus) (englanniksi) (chinaknowledge.com)
Weihai (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (weihai.gov.cn)
China Postal Code Shandong Province (prefektuuri ja piirikuntataso) (englanniksi) (youbianku.com)
When We’re Old

|  When We’re Old |
| --- | --- |

Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Ieva Zasimauskaitė
Kesto:  2:59
Tyylilaji:  pop
Julkaistu:  2018
Säveltäjä(t):  Vytautas Bikus
Sanoittaja(t):  Vytautas Bikus
Tuottaja(t):  Vytautas Bikus
Euroviisutiedot
Vuosi:  2018
Maa:  Liettua
Kieli:  englanti, liettua
Sijoitus:  12.
Pisteet:  181
Sijoitus semifinaalissa:  9.
Pisteet semifinaalissa:  119
Video:  videolinkki
When We’re Old on liettualaisen laulajan Ieva Zasimauskaitėn esittämä kappale, jolla hän edusti Liettuaa vuoden 2018 Eurovision laulukilpailussa.
Kappale kilpaili Euroviisujen finaalissa, jossa se sai 181 pistettä ja saavutti sijan 12.
Zasimauskaitė esittämässä kappalettaan Euroviisujen harjoituksissa.
Duncan Cole

Duncan Edward Cole (12. heinäkuuta 1958 – 21. toukokuuta 2014) oli uusiseelantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän oli pituudeltaan 174-senttimetrinen. Hän pelasi Uuden-Seelannin lisäksi Australiassa. Hän pelasi Uuden-Seelannin maajoukkueessa 58 maaottelua.
Cole edusti sarjatasolla Uudessa-Seelannissa North Shore Unitedia ja Australiassa Canberra Cityä. Hän pelasi Uuden-Seelannin maajoukkueessa 58 maaottelua ja teki niissä neljä maalia vuosina 1978–1988. Hän kuului Uuden-Seelannin joukkueeseen MM-kilpailuissa 1982 ja pelasi yhden ottelun kokonaan sekä tuli kahdessa muussa ottelussa vaihtopelaajana kentälle.
Vodunin taide

Wutuji bocio. Ewé, Togo, 1900-luvun loppu, Länsi-Afrikka.
Vodunin taide liittyy Länsi-Afrikan vodun-uskontoon Nigeriassa, Beninissä, Togossa ja Ghanassa. Termiä käytetään joskus yleisemmin sellaisesta taiteesta, joka liittyy länsimaiden ja Keski-Afrikan uskontoihin ja Afrikan diasporaan Brasiliassa, Karibialla ja Yhdysvalloissa. Tässä artikkelissa käsitellään vodunia ja taidetta Länsi-Afrikassa.
Taidemuotoja ovat bociot, veistetyt puupatsaat, jotka esittävät yliluonnollisia olentoja, ja jotka voidaan virittää erilaisten rituaalien vaiheilla. Vodunin taiteseen kuuluvat myös asenit. Ne ovat metalliesineitä, jotka houkuttelevat kuolleiden tai muiden henkiolentojen henkiä ja antavat heille tilapäisen lepopaikan.
Vodunin taide on omaksunut käsitteitä ja mielikuvia muista Afrikan osista, Intiasta, Euroopasta ja Amerikasta. Intian jumalia esittävät värilitografiat on yhdistetty perinteisiin vodunin jumaluuksiin ja niitä käytetään perustana vodun-temppeleiden seinämaalauksissa. Beninissa vuonna 1993 pidetyssä Ouidah '92 -festivaalissa juhlittiin vodunia koskevien rajoitusten poistamista tässä maassa ja se aloitti vodunin taiteen elvyttämisen.
Tausta

Sana "vodun" kattaa useita kultteja, jotka omistautuvat saman pantheonin eri jumalille, tai hengille, luonnonvoimille tai esi-isille, jotka ovat joko aineettomia tai jotka piilevät fetisseissä. Jokaisella kultilla on erityisiä rituaaleja, pyhiä esineitä, esoteerista "syvää tietoa", papillisia hierarkioita ja initiaatioprosesseja.
Siirtomaavaltaa edeltäneessä Dahomeyssa kulttijärjestelmä liittyi läheisesti hallitsevaan valtarakenteeseen.
Sanaa "vodun" käytetään myös väjästi eri yhteiskuntien uskonnoista Dahomeysta, Länsi-Nigeriaan ja Lounais-Zaireen. Näiltä alueilta peräisin olevia ihmisiä otettiin orjiksi Brasiliaan ja Karibiaan, missä heidän jälkeläisensä jatkavat erilaisten vodunista peräisin olevien uskontojen harjoittamista. Haitin vodou -uskonto yhdistää elementtejä klassisen uskontojen Dahomeyn, Yorubamaan ja Kongon klassisista uskonnoista. Dahomeyn vodoun uskonto sai vaikutteita jorubojen uskonnosta, jossa oli samanlaisia konsepteja, kun Dahomey valloitti jorubojen maat 1600-luvulla ja siihen assimiloitui elementtejä jorubakulttuurista.
Taidehistorioitsijat ovat todenneet, että vodun on assimilatiivista, se voi ottaa vieraita objekteja ja tulkita niitä alkuperäiskansojen tarpeiden mukaan. Nykyaikainen vodunin taide vetää edelleen puoleensa symbolisia ja materiaalisia elementtejä muualta Afrikasta, Euroopasta, Intiasta ja afrikkalaisesta Amerikasta.
Aluksi ulkopuoliset näkivät läntisen Afrikan vodunin uskonnolliset esineet yksinkertaisesti vain uskonnollisina fetisseinä. Myöhemmin niitä alettiin arvostaa taideteoksina ja sitten niitä alettiin pitää Afrikan diasporan symboleina. Niitä on pidetty modernina taiteena ja myös traditionaalisena taiteena. On sanottu, että Pablo Picasso sai inspiraation perinteisestä länsiafrikkalaisesta veistoksesta, kun hän teki esikubistisen maalauksensa Les Demoiselles d'Avignon. Ouidah'92 -festivaalin myötä vodou-taiteesta on tullut Beninin kansallisen identiteetin symboli.
Taidemuodot > Bocio

Suzanne Blierin kirja African Vodun. Art, Psychology, and Power (Afrikkalainen vodun. taide, psykologia ja voima 1995) oli sitä julkaistaessa Afrikan vodun- esineiden englanninkielinen selvitys, joka perustui kesän kestäneeseen kenttätyöhön Abomeyssä ja lähikaupungeissa  Beninissä. Siinä käsitellään Fon-kansan ja heidän naapureidensa uskonnollisia esineitä Beninissä ja Togossa nimeltään bocio tai bocheaw (voimaannettu kokonaisuus), ja niihin liittyviä vodun-uskomuksia ja harjoituksia. Blierin mukaan bocio on lähinnä "vastaestetiikka" ja vastakohta sille, mitä Fonit pitävät miellyttävänä tai kauniina. Esineet on suunniteltu houkuttelemaan ja hallitsemaan vahvoja voimia, joiden avulla omistaja voi saavuttaa tavoitteita, kuten muiden hallintaa, hyvinvoinnin saavuttamista, vihollisten vahingoittamista tai suojelua vihollisten lähettämiä tuhoavia voimia vastaan.
Tyypillisiä bocioita ovat puuveistokset, joihin on lisätty niiden sisään pakattuja lääkkeitä, tai joihin on kiinnitetty paketteja, sekä maalia ja esineitä, kuten sarvia, helmiä tai ketjuja. Usein niitä sidotaan, puetaan tai tapitetaan, jotta ne pitäisivät sisällään maagisia voimia. Bociot liittyvät jumaliin, metsänhenkiin, kuolleisiin, eläimiin tai kasveihin, joilla on näihin olentoihin liittyviä ominaisuuksia. Bocio herätetään tai voimaannutetaan asettelmalla, puhumalla, syljellä, pippurin ja alkoholin kuumuudella, solmimalla ja uhraamalla korkeammalle voimalle tai jumaluudelle. Joidenkin alaosa on terävä, joten ne voidaan työntää maahan, joka on huijarijumala Legban voimanlähde. Ne voidaan herättää vain kerran. Joisakin voi olla alusta, ja ne voidaan aktivoida useammin kuin kerran.
Taidemuodot > Intian taiteen vaikutukset

Beninin ja Togon rannikkoalueet ovat olleet jo pitkään avoimia ulkoisille ideoille ja kuville, jotka ovat sulattaneet itsensä paikalliseen kulttuuriin, ja jotka heijastuvat vodunin uskonnon ja taiteen joustavaan rakenteeseen. Intialaisia värilitografioita alettiin yhdistää vodun-taiteeseen 1950-luvun lopulla.
Vodunin uskomuksen mukaan kaikki intialaiset henget ovat peräisin merestä, "Intia" ja meri ovat sama käsite.
Intian jumalia esittäviä värilitografioita, joita on painettu Intiassa, Englannissa tai Nigeriassa, on levinnyt laajasti Länsi-Afrikassa 1950-luvulta lähtien. Hyvin suosittu kuva on käärmeenlumooja. Käärmeelumoojan kuva on peräisin maalauksesta, joka on peräisin saksalaisen sirkuksen esiintyjän kuvasta, ja se on tunnistettu paikallisena vesihengen ja viettelijättären Mami Watan kuvana. Intialaisten jumalien muita kuvia on tunnistettu muihin paikallisin henkiin liittyvinä.
2000-luvulla ghanalainen taiteilija Joseph Kossivi Ahiator on ollut hyvin suosittu intianhenkisenä temppelimaalarina Beninissä, Togossa ja Ghanassa. Kun hänet määrättiin maalaamaan vodunin temppeli, hän käytti värilitografiakokoelmaansa, unikuviaan, sekä temppelin omistajan unelmia ja toiveita. Ahiator on unelmissaan usein Intiassa tai rannalla, ja intialaiset kuvat voi tunnistaa selvästi hänen temppelien seinämaalauksissaan.
Huomattavan vodun-papin Gilbert Attissoun temppelissä Anéhossa kummankin puolen oviaukkoa on reliefit Shivan ja Lakshmin hahmoista, ja siinä on myös "Intia"-alttari, jonka seinät on koristeltu Mami Watan, Lord Shivan. Lakshmin ja muiden jumalien kuvilla. Pyhäkkö on omistettu Nana-Yolle, joka on eräs Shivan vodunin-nimistä. Attissou yhdistetään myös intialaisiin jumaliin ja heidän valtaansa valvoa merta jo alkuajoista lähtien, ja he viettivät paljon aikaa rannalla, jossa hän teki kuvitteellisia matkoja "Intiaan".
Taidemuodot > Asen

Asen tarkoittaa liikuteltavia metalliesineitä, jotka houkuttelevat voduniksi kutsuttuja kuolleita ja jumalia, ja jotka saavat heihin väliaikaisen yhteyden. Niiden muoto ja koko vaihtelee paljon. Ne ovat autenttisia, kuolleiden esivanhempien kunnioittamiseen tarkoitettuja rituaalisia veistoksia, ja ne ovat afrikkalaisten taiteilijoiden tekemiä uskonnollisiin tarkoituksiin, eikä turistiteollisuutta varten tehtyjä matkamuistoja. Ne ovat ilmestyneet laajaan käyttöön vasta siirtomaavaltaa edeltäneen ajan loppuvaiheessa 1800-luvun lopulla. Sitä ennen Dahomeyn jorubahallitsijat käyttivät niitä esivanhempiensa alttareina dynastian arvostuksen lisäämiseksi. Ranskan siirtomaahallinnon vakiinnuttua ja monarkian lakkauttamisen jälkeen niiden käyttämiseen hyväksyttiin kaikki yhteiskunnan tasot.
Ouidahin festivaali

Ensimmäinen Vodunin taide- ja kulttuurifestivaali Ouidah´92 pidettiin Ouidahissa helmikuussa 1993 ja sitä tukivat Unesco ja Beninin valtio. Siinä juhlittiin transatlanttista vodun-uskontoa, ja siihen osallistui pappeja ja papittaria Haitista, Kuubasta, Trinidad ja Tobagosta, Brasiliasta ja Yhdysvalloista, sekä valtioiden virkailijoita ja matkailijoita Euroopasta ja Amerikasta. Eri puolilla kaupunkia on festivaalia varten tilattuja taideteoksia, kuten beniniläiseltä Cyprien Tokoudagbalta, Calixte Dakpoganilta, Theodore Dakpoganilta, Simonet Biokoulta, Dominique Kouasilta ja Yves Apollinaire Pedeltä, sekä teoksia Afrikan diasporan taiteilijoilta Edouard Duval-Carriélta (Haiti), José Claudiolta (Brasilia) ja Manuel Mendivelta (Kuuba).
Kuvia

Vodun-temppelin seinä.
Temppelin alttarihuone.
Rituaalissa läsnä olevia figuriininukkeja.
Portiikki Ouidahin pyhän metsän suljettuun osaan.
Vodun-papin juliste, edessä pieniä alttareita.
Vodun-alttari, huom. koneen osia pohjalla.
Alttari-installaatio Ouidahissa, Beninissä.
Alttari-installaato, jossa on mm. keltaista maissijauhoa ja partakoneen teriä. Heve, Grand-Popo, Benin.
Installaatio, jossa valkoinen uhrauskangas ja luonnonamteriaaleja. Heve, Grand-Popo, Benin.
Yves Kpeden Egungkunia esittävä veistos Ouidahissa.
Taiteilijoita

Simonet Biokou
Calixte Dakpogan
Theodore Dakpogan
Agbagli Kossi
Dominique Kouas
Yves Apollinaire Pede
Cyprien Tokoudagba
Aiheesta muualla

Blier, Suzanne Preston: African Vodun: Art, Psychology, and Power.  University of Chicago Press, 1995.  ISBN 978-0-226-05858-0.  Teoksen verkkoversio (viitattu 7.3.2019). (englanniksi)
Kokoelmia ja keräilijyyttä (Villa Karoon kerättyä länsiafrikkalaista etnografista, erityisesti vodun-uskontoon sekä Länsi-Afrikan historiaan liittyvää esineistöä.) Villa Karo. Viitattu 14.3.2019.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Vodun art
Orjarannikon kartta vuodelta 1892, jossa näkyy eurooppalaisten sopima Dahomeyn (Ranska) Togon (Saksa) ja Lagosin (Britannia) alueiden jako.
Bocheaw Beninissä Abomeyn lähellä vuonna 2013.
Nukkeja Akodessawan fetissitorilla, Lomé, Togo.
Värilitografia Samoan käärmeluoajattaresta, joka tunnetaan Mami Watana, 1880-luku.
Käännös suomeksi
Dynasty (elokuva)

| Dynasty |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Lee Philips
Käsikirjoittaja:  Sidney Carroll
Tuottaja:  Buck Houghton
Kuvaaja:  William H. Cronjager
Leikkaaja:  George Jay Nicholson
Pääosat:   Sarah Miles  Stacy Keach  Harrison Ford  Harris Yulin  Amy Irving  Granville Van Dusen  Ian Wolfe 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  David Paradine Productions
Levittäjä:  NBC
Ensi-ilta:  1976
Kesto:  100 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dynasty on vuonna 1976 valmistunut televisiodraamaelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Sarah Miles, Stacy Keach, Harris Yulin, Harrison Ford, Amy Irving ja Granville Van Dusen. Elokuva kertoo 1800-luvulle sijoittuvasta Blackwoodin perheestä, jotka lähtevät etsimään omaisuutta Ohion seudulta. Elokuvan on ohjannut Lee Philips.
Aiheesta muualla

Dynasty Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Duncan Free

| Mitalit> Maa:   Australia.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Miesten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Australia> Miesten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Peking 2008 | kaksikko ip |  |
|  Pronssia | Atlanta 1996 | pariaironelonen |  |
| Soudun maailmanmestaruuskilpailut  | Soudun maailmanmestaruuskilpailut  | Soudun maailmanmestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | Eton 2006 | kaksikko ip |  |
|  Kultaa | München 2007 | kaksikko ip |  |
|  Pronssia | Aiguebelette 1997 | pariairokaksikko |  |
|  Pronssia | St. Catharines 1999 | pariaironelonen |  |
Duncan Seth Free (s. 25. toukokuuta 1973 Hobart) on australialainen soudun olympiavoittaja ja kaksinkertainen maailmanmestari.
Free kuului olympiapronssia saaneeseen Australian pariaironeloseen Atlantassa 1996. Hän oli samassa veneluokassa neljäs Sydneyssä 2000 ja seitsemäs Ateenassa 2004. Hän voitti Drew Ginnin kanssa olympiakultaa perämiehettömässä kaksikossa Pekingissä 2008.
Free voitti Drew Ginnin parina perämiehettömän kaksikon maailmanmestaruuden Etonissa 2006 ja Münchenissä 2007. Hän sai MM-kilpailuissa pronssia pariairokaksikossa Aiguebelettessa 1997 ja pariaironelosessa St. Catharinesissa 1999. Lisäksi hän oli neljäs pariaironelosessa Indianapolisissa 1994 ja yksikössä Luzernissa 2001 sekä viides yksikössä Milanossa 2003. Nuorten MM-kilpailuissa hän sai hopeaa yksikössä 1991.
Free voitti maailmancupissa pariaironelosen kilpailun Luzernissa 2004 sekä perämiehettömän kaksikon Poznańissa 2006 ja Luzernissa 2007.
Weissenbergin ilmiö

Weissenbergin ilmiö polyakryyliamidin vesiliuosta sekoitettaessa.
Weissenbergin ilmiö on virtausopillinen ilmiö. Kun akselinsa ympäri pyörivä sauva työnnetään viskoelastiseen fluidiin, sen sijaan, että sekoitus synnyttäisi pyörteen sauvan ympärille, neste nousee sauvan vartta pitkin ylös.
Nesteen virratessa pyörivän sauvan ympärillä sen leikkausjännityksen komponentti, joka on virtauksen normaalin suuntainen, kasvaa suhteessa virtauksen suuntaiseen ja sauvan suuntaiseen komponenttiin. Tämän seurauksena sauvan ympärillä neste pakkautuu tiiviimmin ja puristuu ylöspäin, niin että se näyttää kiipeävän sauvaa pitkin ylös.
Ilmiö on saanut nimensä itävaltalaisen fyysikon Karl Weissenbergin mukaan. Sen voi havaita kotioloissa esim. vatkattaessa munanvalkuaisia.
Aiheesta muualla

Rod Climbing - The Weissenberg Effect
Weissmies

Weissmies
| --- | --- |
Sijainti:  Valais,  Sveitsi
Vuoristo:  Valais'n Alpit
Korkeus merenpinnasta:  4 017 m
Prominenssi:  1 183  m 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Weissmies on Valais'n Alpeilla, Sveitsin Wallisissa sijaitseva 4 017 metriä korkea vuorenhuippu.