stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan armeijan kenttärangaistusleirit Suomessa
Leirien olot

Leirien olosuhteet olivat ankarat. Kylmästä ilmastosta, raskaasta työstä ja puutteellisesta ravinnosta johtuen kuolleisuus oli suurta, ja sairaalloiset vangit kuolivat lyhyessä ajassa.
Kenttärangaistusleiri I:llä oli marraskuussa 1942 vain 42 työ- tai siirtokuntoista vankia. Viidesosa vangeista oli kuollut.
Kakkosleirissä oli joulukuussa 1942 kolmasosa vangeista kuollut. 82 vankia oli työkunnossa.
Kolmosleirissä vankeja kuoli ensimmäisen 6 kuukauden aikana 350 henkeä, mikä oli 45 % vahvuudesta.
Suomalaisen siviiliväestön vastustus

Marssille kuolleet vangit tai ryysyissä pohjoiseen kulkevat kahlehditut vangit eivät jääneet huomaamatta paikallisväestöltä. Vankien kova kohtelu ja surmaamiset saivat aikaan valituksia viranomaisille. Vuoden 1942 lopussa leirit siirrettiinkin Leningradin rintamalle pois suomalaisia häiritsemästä.
Leireillä surmansa saaneiden tarkkaa lukumäärää ei tiedetä. Noin kolmasosa vangeista, 500–600 miestä sai surmansa sinä puolen vuoden aikana, kun leirit olivat Suomen alueella.
Kamal Salibi

Kamal Salibi 2009.
Kamal Suleiman Salibi (arab.   كمال سليمان الصليبي ‎) (2. toukokuuta 1929 Beirut, Suur-Libanon – 1. syyskuuta 2011 Beirut, Libanon) oli huomattava libanonilainen historioitsija, Beirutin amerikkalaisen yliopiston (AUB) professori Ammanissa Jordaniassa toimivan Uskontojen välisen tutkimuksen kuninkaallisen tutkimuslaitoksen johtaja sitä perustettaessa ja myöhemmin sen kunniapuheenjohtaja. Salibi oli itse uskonnoltaan protestanttinen kristitty.
Salibi esitti keskustelua herättäneitä näkemyksiä juutalaisten historiasta ensimmäisestä kirjastaan Missä Raamattu syntyi (engl. The Bible Came from Arabia, 1982) lähtien. Hänen mukaansa heprealaisen Raamatun paikannimet viittaavat siihen, että Babylonin pakkosiirtolaisuutta edeltäneen ajan Juuda ja Israel eivät vastoin yleistä käsitystä sijainneetkaan nykyisen Israelin ja Palestiinan alueella vaan paljon etelämpänä, Asirin alueella nykyisen Saudi-Arabian lounaisosassa. Arkeologisia näyttöjä Salibin teorian tueksi ei ole esitetty.
Saksan 4. panssaridivisioona

| 4>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  10. marraskuuta 1938 – 8. toukokuuta 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssari
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
4. panssaridivisioona (saks. 4. Panzer-Division) oli Saksan maavoimien panssariyhtymä toisessa maailmansodassa. Se osallistui vuonna 1939 hyökkäykseen Puolaan, keväällä 1940 Ranskan valtaukseen, ja kesällä 1941 hyökkäykseen Neuvostoliittoon. Divisioona taisteli itärintamalla pääosin liitettynä Keskustan armeijaryhmään, kunnes jäi saarroksiin Kuurinmaalle kesällä 1944. Divisioona evakuoitiin meritse, ja se jatkoi taistelua Länsi-Preussissa tammikuussa 1945. Yhtymän jäljellä olevat joukot antautuivat Neuvostoliiton joukoille sodan lopulla.
Perustaminen

Wehrkreis XIII perusti divisioonan esikunnan 10. lokakuuta 1938 Würzburgissa. Sen alaisuuteen liitettiin aluksi Meiningeniin sijoitetun 12. kiväärirykmentin muodostama 4. kivääriprikaati ja 5. panssariprikaati, jonka muodostivat Bambergiin sijoitettu 35. ja Schweinfurtiin sijoitettu 36. panssarirykmentti. Panssariprikaatin esikunta oli Bambergissa. Lisäksi divisioonaan kuului kaksi patteristoinen 103. kenttätykistörykmentti Meiningenissä ja erilaisia divisioonajoukkoja, kuten 7. motorisoitu tiedustelu-, 79. pioneeri-, 79. viesti- ja 49. panssarintorjuntapataljoonat.
Komentajat

kenraaliluutnantti Georg-Hans Reinhardt, perustamisesta - 10. helmikuuta 1940
kenraaliluutnantti Ludwig Ritter von Radlmeier, 11. helmikuuta - 5. huhtikuuta 1940
kenraaliluutnantti Johann Joachim Stever, 6. huhtikuuta - 15. toukokuuta 1940
eversti Hans Freiherr von Boineburg-Lengsfeld, 15.-19. toukokuuta 1940
kenraaliluutnantti Johan Joachim Stever, 19. toukokuuta - 23. heinäkuuta 1940
eversti Hans Freiherr von Boineburg-Lengsfeld, 24. heinäkuuta - 7. syyskuuta 1940
kenraalimajuri Willibald Freiherr von Langermann und Erlencamp, 8. syyskuuta 1940 - 23. joulukuuta 1941
kenraalimajuri Dietrich von Saucken, 24. joulukuuta 1941 - 6. tammikuuta 1942
kenraalimajuri Heinrich Eberbach, 6. tammikuuta - 1. maaliskuuta 1942
kenraaliluutnantti Otto Heidkämper, 2. maaliskuuta - 3. huhtikuuta 1942
kenraaliluutnantti Heinrich Eberbach, 4. maaliskuuta - 23. marraskuuta 1942
kenraaliluutnantti Erich Schneider, 24. marraskuuta 1942 - 31. toukokuuta 1943
kenraaliluutnantti Dietrich von Saucken, 31. toukokuuta 1943 - 14. tammikuuta 1944
kenraaliluutnantti Hans Junck, 15. tammikuuta - 5. helmikuuta 1944
kenraaliluutnantti Dietrich von Saucken, 5. helmikuuta - 20. toukokuuta 1944
kenraaliluutnantti Clemens Betzel, 20. toukokuuta 1944 - 27. maaliskuuta 1945 (kaatui Danzigissa)
eversti Ernst-Wilhelm Hoffmann, 27. maaliskuuta 1945 - antautumiseen
Aiheesta muualla

axishistory.com (englanniksi)
Saksan toisen maailmansodan panssaridivisioonat
Albertin kanavan ylitys
Panzerkampfwagen IV Neuvostoliitossa
Salamapallo

Salamapallo on rugbya muistuttava joukkuepeli, jossa kaksi joukkuetta pyrkii kuljettamaan rugbypallon muotoisen pallon vastustajan kenttapäädyssä sijaitsevalle maaliruudukolle (keskiruutu ja kaksi maaliruutua) ja painamaan sen siellä maahan tai lattiaan. Lajin kehittivät 1960-luvulla suomalainen Lauri "Tahko" Pihkala ja skotlantilainen James Hogg.
Salamapallossa joukkueet ovat tavallisesti kuusimiehisiä (myös kolmi- tai yhdeksänmiehiset joukkueet mahdollisia) ja kentän koko 70 x 35 metriä (kentän suhde 2:1). Vaihtopelaajia voi olla saman verran kuin kenttäpelaajia ja vaihdot tapahtuvat pelikatkojen aikana. Peliaika on miehillä 4 x 15 minuuttia ja naisilla sekä nuorilla 4 x 10 minuuttia. Taukojen pituudet ovat kaksi, kymmenen ja kaksi minuuttia.
Palloa kuljetetaan kantamalla sitä. Syötöt ovat sallittuja vain taaksepäin. Mikäli vastustaja kykenee polttamaan pallollisen pelaajan lyömällä tätä selkään, on tämän luovuttava pallosta viimeistään kolmannella askeleella ja kahden sekunnin kuluessa. Keskimmäiseen maaliruutuun tehty maali on kolmen ja laitaruutuihin tehty maali kahden pisteen arvoinen.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Pesäpallon isä keksi toisenkin lajin
Saksan uhkavaatimus Liettualle 1939

Memelin alue kartalla sinisellä.
Saksan uhkavaatimus Liettualle oli Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentropin Liettuan ulkoministeri Juozas Urbšysille 20. maaliskuuta 1939 esittämä suullinen uhkavaatimus Memelin eli nykyisen Klaipėdan luovuttamisesta Saksalle. Liettualaiset hyväksyivät alueen luovuttamisen varhain aamulla 23. maaliskuuta. Memelin alue oli Saksan viimeinen aluelisäys ennen toisen maailmansodan syttymistä.
Tausta

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen muodostettiin niin sanottu Memelin mandaattihallintoalue, jonka liettualaiset olivat kuitenkin miehittäneet Klaipėdan kapinassa vuonna 1923. Ympärysvallat hyväksyivät miehityksen seuraavana vuonna, ja silloinen Weimarin tasavalta tunnusti maiden välisen rajan rajasopimuksella vuonna 1928. Kansallissosialistit aloittivat vuodesta 1938 voimakkaan liikehdinnän alueella, mitä auttoi etenkin sotatilan lakkauttaminen alueella saman vuoden marraskuussa. Joulukuussa Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue voittivat selvästi alueen alueparlamenttivaalit. Voiton jälkeen vaadittiin Liettuan salaisen poliisin eli Saugumasin poistumista alueelta, mihin sitten Liettuan hallitus suostui. Liettua esitti Saksalle myös hyökkäämättömyyssopimusta, mutta Saksa ei vastannut ehdotukseen.
Uhkavaatimus

Liettuan hallinto sai syksyllä 1938 tietoja, että Saksa valmisteli Memelin alueen miehitystä. Tämän takia Liettuan presidentti Antanas Smetona lähetti Berliiniin lähettilääksi saksalaismielisen eversti Kazyz Širpan ja asetti ulkoministeriksi Juozas Urbšysin. Tšekkoslovakian miehityksen jälkeen 20. maaliskuuta 1939 Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop esitti Klaipėdan palauttamisesta uhkavaatimuksen Urbšysille Berliinissä. Tämän jälkeen Urbšys palasi Kaunasiin neuvotellakseen uhkavaatimuksesta hallinnon kanssa. Liettua otti yhteyttä Klaipėdan sopimuksen allekirjoittaneisiin Italiaan, Japaniin, Ranskaan ja Yhdistyneeseen kuningaskuntaan selvittääkseen, oliko avun saaminen mahdollista, jos aseelliseen vastarintaan ryhdyttäisiin. Sopimuksen allekirjoittajat eivät luvanneet apua. Adolf Hitler oli määrännyt, että jos Liettua ei luovuttaisi aluetta, sinne tehtäisiin maihinnousu. Tätä varten valmisteltu suunnitelma tunnettiin peitenimellä kuljetusharjoitus Stettin. 22. maaliskuuta taistelulaiva Deutschland lähti Saksasta kohti Klaipėdaa mukanaan Hitler ja amiraali Erich Raeder. Liettualaiset olivat Saksan vaatimuksen jälkeen lähettäneet jälleen edustajansa Berliiniin 22. maaliskuuta. Ribbentrop oli valmistellut Berlinissä alueen luovuttamista koskevan sopimuksen, jonka allekirjoittamista hän vaati liettualaisilta. Allekirjoitukseen meni kuitenkin kauan aikaa. Hitler lähetti Berliiniin pariin otteeseen tiedusteluja, olivatko liettualaiset jo antautuneet vai pitäisikö heidän avata Klaipėdan satama asevoimin. Ribbentrop saattoi kuitenkin 23. maaliskuuta kello 1.30 viestittää, että liettualaiset olivat allekirjoittaneet.
Seuraukset

Samana päivänä 23. maaliskuuta kello 14.30 Hitler marssi Klaipėdaan ja piti kaupunginteatterilla puheen väkijoukolle. Puolassa tapahtunutta pidettiin Saksan Varsovan lähettiläs Hans-Adolf von Molken mukaan hyvin epämiellyttävänä yllätyksenä, sillä saksalaisten uskottiin aivan oikein keskittyvän seuraavaksi Danzigin kysymykseen. Liettuassa menetys otettiin vastaan järkyttyneesti. Saugumasin teettämien tutkimusten mukaan kansan enemmistö oli valmis sotaan alueen puolesta. Kannatustaan menettänyt Smetona joutuikin tekemään myönnytyksiä oppositiolle ja 28. maaliskuuta koottiin uusi hallitus. Myöhemmin lakkautettiin lehdistösensuuri ja kokousten pitoa helpotettiin. Huhtikuussa maassa oli suuria mielenosoituksia. Smetonan antamat vapaudet jäivät lyhytaikaisiksi Neuvostoliiton pakottaessa maan ensin hyväksymään sotilastukikohdat alueellaan, minkä jälkeen maa miehitettiin myöhemmin kokonaan.
Sakura (1944)

| Sakura / 櫻 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yokosukan laivastoarsenaali
Kölinlasku:  2. kesäkuuta 1944
Laskettu vesille:  6. syyskuuta 1944
Palveluskäyttöön:  25. marraskuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  10. elokuuta 1945
Loppuvaihe:  upotettu 11. heinäkuuta 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 260 t (normaali) 1 530 t (kuormattu)
Pituus:  92,5 m (vesiraja) 100,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,35 m
Syväys:  3,30 m
Koneteho:  19 000 shp
Nopeus:  27,8 solmua
Miehistöä:  211
Aseistus
Aseistus:  3 × 127 mm/40 type 89 24 × 25 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 610 mm torpedoputkea 36 × type 2 syvyyspommia
Sakura (jap. 櫻) oli Keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1944 valmistunut Matsu-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin vuoden 1944 hankinnoissa Yokosukan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 2. kesäkuuta 1944. Se laskettiin vesille 6. syyskuuta ja otettiin palvelukseen kolme kuukautta myöhemmin 25. marraskuuta.
Palvelus

Alus upposi 11. heinäkuuta 1945 osuttuaan miinaan Izumi-Nadassa ja poistettiin alusluettelosta 10. elokuuta 1945.
Jouko Salakka

Jouko Lauri Elias Salakka (s. 10. elokuuta 1951 Somerniemi) on suomalainen toimitusjohtaja ja entinen pikaluistelija.
Salakka edusti Suomea Sapporon 1972 talviolympialaisissa, joissa hän sijoittui 1 500 metrillä 17:nneksi, 5 000 metrillä 18:nneksi, 10 000 metrillä 19:nneksi ja 500 metrillä 27:nneksi. Yleisluistelijoiden MM-kilpailuihin hän osallistui seitsemän kertaa ja EM-kilpailuihin kuusi kertaa. Vuoden 1972 EM-kilpailuissa hän sijoittui yhteispisteissä 15:nneksi.
Salakka edusti seuratasolla Helsingin Luistinkiitäjiä. Hän voitti sprinttereiden Suomen-mestaruuden vuonna 1973 ja yleisluistelijoiden Suomen-mestaruuden vuonna 1974. Hän paransi vuosina 1972–1978 Suomen-ennätyksiä viidesti.
Salakka sai teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 2007. Hän on toiminut muun muassa Topman Oy:n, vaatetehdas Tiklaksen, Espe Oy:n, Espe Group Oy:n ja Finlaysonin toimitusjohtajana.
Henkilökohtaiset ennätykset

500 metriä 40,1
1 000 metriä 1.21,8
1 500 metriä 1.59,82
3 000 metriä 4.19,90
5 000 metriä 7.27,01
10 000 metriä 15.37,08
Nälänhätä

Ruokajakelu Beledweynessä Somaliassa.
Nälänhätä tarkoittaa tilannetta, jossa jonkin alueen asukkaiden käytettävissä olevat ruokavarat loppuvat suhteellisen lyhyen aikavälin kuluessa, mikä aiheuttaa akuutin aliravitsemustilanteen ja voimakkaan kuolleisuuden kasvun.
Kuolleisuuden kasvu nälänhädän aikana on seurausta paitsi nälkiintymisestä, joskus myös tartuntataudeista, joille nälkiintyminen altistaa.
Määritelmiä

Nälänhädälle on vaikea luoda kattavaa määritelmää, sillä nälänhädät ovat erilaisia. Useita erilaisia määritelmiä onkin esitetty.
Yhdystyneiden kansakuntien (YK) mukaan nälänhätä on tilanne, jossa koko väestö tai jokin väestöryhmä ei pääse käsiksi ruokaan, mikä mahdollisesti johtaa kuolleisuuden nousuun lyhyellä aikavälillä. YK julistaa alueelle nälänhädän, jos kolme tilastollista ehtoa täyttyy. Ensinnäkin vähintään viidesosan kotitalouksista täytyy kärsiä akuutista ruokapulasta, jota ei voi täydentää. Toisekseen, vähintään 30 prosenttia väestöstä täytyy kärsiä akuutista aliravitsemuksesta, jota YK mittaa esimerkiksi ihmisten pituuden ja painon suhteella. Kolmanneksi, päivittäisen kuolleisuuden täytyy ylittää 2 henkilöä 10 000 asukasta kohden ja/tai lapsikuolleisuuden ylittää 4 jokaista 10 000 lasta kohden.
Maailmanpankin tutkimusjohtaja Martin Ravaillion määrittelee nälänhädän tilanteeksi, jolloin tietyllä alueella ja ainakin jollain väestöryhmällä epätavallisen korkea kuolleisuusriski yhdistyy epätavallisen vähäiseen ruoan kulutukseen. Historioitsija Cormac Ó Gráda määrittelee nälänhädän laajaksi ruoan puutteeksi, joka johtaa normaalista poikkeavaan kuolleisuuteen nälkiintymisen tai siitä johtuvien tautien seurauksena.
Nälänhätää voi olla vaikea havaita tai sen mittakaavaa määritellä. Muuttujia on suuri määrä, eikä verrokkipistettä ole helppo määritellä: yksikäsitteistä nälänhädän ja ”ei-nälänhädän” rajaa ei ole olemassa. Esimerkiksi YK:n käyttämät raja-arvot voivat johtaa nälänhätien yli- tai alidiagnosointiin. Kroonisesta imeväis- ja lapsikuolleisuudesta kärsivässä maassa kuten Somaliassa voisi vaikuttaa olevan jatkuva nälänhätä. Jos taas luvut lasketaan koko maasta, voi alueellinen nälänhätä jäädä havaitsematta. Menneisyydessä tapahtuneista nälänhädistä taas ei ole tarpeeksi tietoa, jotta ne voitaisiin määritellä luotettavasti. Väestöhistoriallisissa tutkimuksissa epäviralliseksi rajaksi on vakiintunut 40 vuotuista kuolemaa tuhatta henkeä kohti. Moni väestötieteilijä määrittelee nälänhädän tapahtuneeksi, kun alueella on tapahtunut paljon ylimääräisiä kuolemia hypoteettiseen normaaliin tilanteeseen verrattuna.
Historiaa

Nälänhädän suuruus voidaan laskea kuolemien määränä tai ylimääräisenä kuolleisuutena. Eniten kuolemia on tapahtunut suurten maiden kuten Kiinan ja Neuvostoliiton nälänhädissä, jossa on 1900-luvulla kuollut miljoonia ihmisiä. Pienemmissä väestöissä nälänhätä on usein nostanut kuolleisuutta kuitenkin paljon enemmän, vaikka kuolleita onkin lukumääräisesti ollut vähemmän kuin suurissa maissa. Tällaisia ovat olleet esimerkiksi Suomen 1860-luvun nälänhätä, Irlannin 1840-luvun nälänhätä ja Islannin 1780-luvun nälänhätä.
Vielä 1500–1700-luvuilla nälänhädän aiheuttama ylijäämäkuolleisuus oli usein yli tai melkein 100 ihmistä tuhatta ihmistä kohti. Nälänhädät ovat pienentyneet 1900-luvulta alkaen. World Peace Foundationin mukaan vuosina 1870–1970 suuret nälänhädät tappoivat keskimäärin 928 000 ihmistä vuodessa. Vuodesta 1980 luku on ollut keskimäärin 75 000, alle kymmenesosa aiemmasta. 1960-luvun jälkeen edes yli 10 ylimääräisen kuolleen lukuihin on päästy lähinnä vain sisällissotien yhteydessä, kuten Somaliassa 1990-luvulla, tai poikkeuksellisissa poliittisissa järjestelmissä kuten Kambodžassa 1970-luvulla ja Pohjois-Koreassa 1990-luvulla.
Vuosien 1870–2010 nälänhätäkuolemista 87 % tapahtui Aasiassa tai Itä-Euroopassa, vain 9,2 % Afrikassa.
Nälänhätiä on väitetty käytettävän aseena politiikan teossa ja tahallisena kansanmurhan aseena useita kertoja historiassa. Kuitenkin varsinaisten nälänhätien sijaan pitkäkestoinen nälkä ja aliravitsemus aiheuttavat moninkertaisen määrän kuolleita ja sairastuneita, mutta ne eivät pysyvyytensä vuoksi saa juuri medianäkyvyyttä.
Historiaa > Suomen nälänhädät

Vuoden 1859 lehtiartikkeliksi väitetty teksti luettelee Suomen 40 nälkävuotta 1405-1856. Joka yhdestoista vuosi olisi siis ollut nälkävuosi. Myös vuosina 1857, 1862 ja 1865-1868 kärsittiin nälästä.
Suuri olkivuosi 1601 Suomen historian pahimpia katovuosia ja on Pohjois-Euroopan kylmin 600 vuoteen. Syynä oli edellisvuoden tulivuorenpurkaus ja sisällissota kuninkaiden Sigismund ja Kaarle IX välillä. Kulkutaudit tekivät tuhoaan, ja tiloja autioitui. Syötiin eläinten raatoja, sammalta ja haavan kuorta. Ihmisiä pakeni Venäjälle. Kuolleiden määrää ei tunneta, mutta vuoden on arveltu olleen suurten nälkävuosien tai suurten kuolonvuosien tasoa.
Suuret kuolonvuodet 1695–1697 tappoivat kolmanneksen tai neljänneksen suomalaisista. Pohjois-Euroopassa oli harvinaisen kylmää, mutta Suomen tuho oli pahin. Sato tuhoutui monena vuonna peräkkäin, pettuleipää ja muuta hätäruokaa syötiin yleisesti. Sadon tuhoutuminen sai ihmiset lähtemään liikkeelle kerjäläisten laumoina, jolloin lavantauti ja muut kulkutaudit levisivät. Nälänhädissä ihmiset kuolevat usein kulkutauteihin, koska ravinnon loppuessa vastustuskyky romahtaa.
Suuret nälkävuodet 1866–1868 surmasivat 8 % suomalaisista, 150 000 henkeä, tai ehkä jopa 200 000. Suomi kuitenkin toipui nopeasti.
Vuoden 1868 jälkeen Suomi vaurastui niin, ettei nälänhädistä ole sen jälkeen toistaiseksi kärsitty.
Nälänhätien vähenemisen syitä

Kalorinsaanti henkeä kohden on lisääntynyt kehitysmaissa 27 % vuosina 1963–1997. Aliravitsemuskuolemia on vähemmän kuin koskaan ennen.  Esimerkiksi pohjoiskorealaisista 42 % oli aliravittuja vuonna 2015, kun koko maailman luku oli enää 13 % (vuonna 1991 vielä 23 %). Kalorinsaanti henkeä kohden on lisääntynyt kehitysmaissa 27 % vuosina 1963–1997, aliravitsemuskuolemia on vähemmän kuin koskaan ennen ja vehnän hinta on pudonnut 90 % vuodesta 1800.
Tuoreista huonoista sadoista huolimatta ruoan hinta on yhä halvempi kuin 1980-luvulla. Luonnonvarat eivät ole loppumassa, päinvastoin, niiden hinta on pudonnut vuosikymmenten ja vuosisatojen ajan. Vuosina 1950–1990 ruoan reaalihinta eli niukkuus putosi 74 %. Vuodesta 1800 vehnän hinta on pudonnut 90 %.
Kirjallisuutta

Jutikkala, Eino: Kuolemalla on aina syynsä. Maailman väestöhistorian ääriviivoja. WSOY 1987, Helsinki.
Turpeinen, Oiva: Nälkä vai tauti tappoi? Kauhunvuodet 1866–1868. Suomen historiallinen Seura 1986, Helsinki.
Ilmestyskirjan ratsastajat. Sota, nälkä, taudit ja kuolema historiassa.Toim. R. Marjomaa, J. Nurmiainen, H. Weiss. Vastapaino 2000, Tampere.
Lappé, Frances Moore; Uurtimo, Yrjö; Salvi, Lassi:  12 myyttiä maailman nälästä.  Like, Rauhanpuolustajat 2000, Helsinki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nälänhätä Wikimedia Commonsissa
Salattu Jumala

| Salattu Jumala: Usko, tieto ja etsintä> En dold Gud: Om religion, vetenskap och att söka Gud |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Stefan Einhorn
Kieli:  englanti
Genre:  uskonnonfilosofia
Julkaistu:  1998
Suomennos
Suomentaja:  Sirpa Kähkönen
Kansitaiteilija:  Frank Krahmer
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2009
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  254
ISBN:  978-951-1-23135-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Salattu Jumala: Usko, tieto ja etsintä (ruots. En dold Gud: Om religion, vetenskap och att söka Gud) on ruotsalaisen Stefan Einhornin vuonna 1998 ilmestynyt kirja. Teoksen on julkaissut suomeksi Otava vuonna 2009..
Aiheesta muualla

Pekka Wahlstedt: Sanoin kuvaamaton Jumala. Tieteessä tapahtuu 8/2009.
Teppo Kulmala: Salattu Jumala (Arkistoitu – Internet Archive). Keskisuomalainen 12.7.2009.
Sallan vaakuna

Sallan vaakuna
Sallan vaakuna on Sallan kunnan tunnus. Se on saanut aiheensa tunturimaastosta, jota kaarihirsi kuvaa.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä hopeinen kaarihirsi.” Vaakunan on suunnitellut Kaj Kajander, ja Sallan kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 24. tammikuuta 1961. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 21. huhtikuuta samana vuonna.
Raili Sallinen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten hiihtosuunnistus.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten hiihtosuunnistus.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten hiihtosuunnistus.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten hiihtosuunnistus. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Hyvinkää 1975 | viesti |  |
Raili Annikki Sallinen (o.s. Hyvärinen, s. 30. heinäkuuta 1938) on suomalainen hiihtosuunnistaja ja viestisuunnistuksen maailmanmestari.
Hyvinkään MM-kilpailuissa 1975 Sallinen voitti viestikultaa ja sijoittui henkilökohtaisella matkalla viidenneksi. Viestissä hänen kanssaan hiihtosuunnistivat Aila Flöjt ja Sinikka Kukkonen.
Hänen poikansa Kari on suunnistuksen maailmanmestari.
Salmakis (kaupunki)

| Salmakis> Σαλμακίς |
| --- | --- |
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  ?
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kaaria
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Salmakis (m.kreik. Σαλμακίς, lat. Salmacis) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kaariassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi jossakin Halikarnassoksen lähellä, mutta sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.
Myöskään Salmakiksen historiasta ei tiedetä juuri mitään. Vaikka kaupunki on luetteloitu nykytutkimuksessa polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Piirtokirjoitusten perusteella Salmakis vaikuttaisi olleen klassisella kaudella 400-luvulla eaa. jonkinlainen Halikarnassoksesta erillinen poliittinen yhteisö, mutta myöhemmin se tuli osaksi Halikarnassosta. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Salmakitēs (Σαλμακίτης).
Strabon mainitsee Salmakiksen seudulla olleen Salmakiksen lähteen nimenä.
Saksun

| Saksun |
| --- | --- |
 Rakennuksia Saksunin kylässä.
 Saksunin sijainti Färsaarilla.
 Koordinaatit: 62°14′56″N, 7°10′33″W 
Valtio:  Tanska
Itsehallintoalue:  Färsaaret
Kunta:  Sunda
Väkiluku (1.1.2013):  19
Aikavyöhyke:  UTC+0
 – Kesäaika:  UTC+1
Postinumero:  FO 436
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Saksun on kylä Streymoyn saaren luoteisrannikolla Färsaarilla. Kylä kuuluu Sundan kuntaan, ja asukkaita siellä oli vuonna 2013 yhteensä 19.
Kylässä sijaitseva Dúvugarðurin maatila aloitti toimintansa jo ennen 1600-lukua ja on toiminnassa edelleen. Toisen lähteen mukaan tila perustettiin 1800-luvulla. Vanhin osa tilasta oli asuttu toiseen maailmansotaan saakka, ja se toimii nykyisin keskikesällä avoinna olevana museona, joka esittelee färsaarelaista elämää keskiajalta 1900-luvun alkuun. Kylän nykyinen nurmikattoinen kivikirkko on valmistunut vuonna 1858. Alun perin kylässä oli pieni kappeli, jota käytettiin uskonpuhdistukseen saakka. Tämän jälkeen kylän asukkaiden täytyi kirkonmenoihin osallistuakseen vaeltaa vuorten yli kahden tunnin matka läheiseen Tjørnuvíkin kylään. Nykyisin Saksun on färsaarelaisten keskuudessa suosittu päiväretkikohde kesäaikaan.
Dúvugarðurin maatila. Taustalla Pollurin-vuorovesilaguuni.
Saksunin kirkko.
Vuorovesilaguuniin syöksyvä vesiputous Saksunissa.
Saksunin kylään ei ole julkista liikennettä, joten sinne pääsee joko omalla autolla tai vaeltamalla läheisestä Haldarsvíkin tai Tjørnuvíkin kylästä.