stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
A Rush of Blood to the Head
Musiikki ja sanoitukset

Musiikkinäytteet
”Clocks” rakentuu pianoriffinsä ympärille, joka kuullaan näytteen lopussa. Näyte on kappaleen alusta.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Albumi sisältää ”kitarapoppia”, balledeja ja akustisia kappaleista, joissa käytetään paljon kitaraa ja pianoa. U2-mainen, eeppinen albumin aloituskappale ”Politik”, pianovoittoinen ”Clocks” ja ”A Whisperin” äänekkäät kitarat laajensivat yhtyeen musiikkityyliä.
Albumin äänittäminen syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen antoi yhtyeelle tuoretta näkökulmaa:
»Uudet kappaleet heijastelevat uusia asenteita. [Ne kehottavat kuulijaa] olemaan pelkäämättä. Kuka tahansa voi saavuttaa, mitä ikinä haluaa.» 
(Chris Martin)
Suurin osa sanoituksista kertoo kiireellisyydestä. Martin on kommentoinut, että aikaisemmat kappaleet olivat rennompia, koska heidän mielialansakin oli mukavampi:
»Ehkä joissakin näistä lauluista on hieman enemmän hätää. Ja se on syntynyt kaikista paikoista, joissa olemme olleet, ja asioista, joita olemme kokeneet.» 
(Chris Martin)
Martin on myös selittänyt, liittyen kiireellisyyden teemaan, että albumin nimi tarkoittaa sitä, kun tekee jotakin impulsiivisesti. Uset albumin kappaleet kertovat ihmissuhteista. Nämä kappaleet perustuvat tositapahtumiin, mutta Martinin mukaan ne on kirjoitettu fiktiivisellä käänteellä:
»Kappaleet ovat kuin satuja: niissä on alku ja loppu, ja kaiken voi saada toimimaan täydellisesti. Oikeassa elämässä se ei mene niin.» 
(Chris Martin)
Vastaanotto > Kriitikoiden arviot

A Rush of Blood to the Head on saanut kunnianosoituksia lukemattomilta eurooppalaisilta kriitikoilta. Monien kriitikoiden mielestä albumi oli parempi kuin edellinen albumi Parachutes. The Guardian -sanomalehden kriitikko Alexis Petridis kirjoitti, että yhtyeen ”uusi itsevarmuus on kaikkialla ... Parachutesin ujous on kadonnut.” Hän jatkaa: ”se kuulostaa albumilta, joka on valmis ottamaan maailman vastaan ja voittamaan.”
Albumia on kiitelty muuallakin kuin Euroopassa. The New York Timesin kriitikko Kelefa Sanneh ylisti albumia ja kehui sitä yhdeksi vuoden parhaista albumeista ja kutsui sitä ”säästeliäämmäksi, oudommaksi ja jopa tarttuvammaksi kuin edeltäjänsä”. Rolling Stone -lehden Rob Sheffield, joka ei pitänyt Parachutesista, sanoi että ”A Rush of Blood to the Head on hermostuneempi, terävämpi, läpikotaisin yllättävä albumi”, ja lisäsi: ”missä Parachutes oli hermostuneen lapsen kömpelö päiväkirja, A Rush of Blood kuulostaa enemmän yhtyeeltä, jolla on luottamusta testata omia rajojaan.” Allmusicin kriitikko MacKenzie Wilson yhtyi yllä oleviin kommentteihin sanoen albumin olevan vahva. Wilson kehui Martin ”teroitettua” falsettia ja Bucklandia hänen ”naulitsevasta kitaratyöskentelystään”. Pitchfork Media -sivuston kriitikko Joe Tangari ei pitänyt albumista ja antoi sille arviossaan arvosanaksi vaatimattomat 5,1. Hän kehuu arviossaan yhtyeen monimuotoista äänimaailmaa, mutta toteaa samalla Coldplayn unohtaneen heidän alkuperäisen vahvuutensa, hyvät kappaleet. Osasyylliseksi Tangari nostaa tuottaja Ken Nelsonin, jonka loihtima soundimaailma Tangarin mukaan monesti hukuttaa alleen laulaja Chris Martinin äänen.
Tangari summaa arvionsa kertomalla tyttöystävänsä todenneen A Rush of Blood to the Head -albumin kuulostavan tylsältä ja kriitikon yhtyvän toteamaan.
Vastaanotto > Kriitikoiden arviot > Arvosteluja

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Allmusic    desibeli.net    NME (9/10)   |  Noise.fi    Pitchfork Media (5.1/10)   PopMatters (suositeltava)   |  Q    Rolling Stone    Soundi    |
Vastaanotto > Kaupallinen menestys

A Rush of Blood to the Head myi ensimmäisellä viikollaan 273 924 kappaletta ja nousi Britannian albumilistan kärkeen. BPI on sittemmin antanut sille kahdeksankertaisen platinalevyn arvon, sillä albumi on myynyt yli 2,6 miljoonaa kopiota. Albumi pysyi yli vuoden Britannian albumilistalla, ja 2000-luvun albumeista sitä on myyty seitsemänneksi eniten.
Yhdysvalloissa albumia myytiin ensimmäisellä viikollaan 144 000 kappaletta, ja se nousi siellä listan sijalle viisi. Se oli siis suurempi menestys kuin edeltäjänsä Parachutes, joka debytoi Yhdysvalloissa sijalla 189 joulukuussa 2000. RIAA on sittemmin antanut albumille nelinkertaisen platinalevyn arvon. Albumia on myyty Yhdysvalloissa yli neljä miljoonaa kappaletta. Australiassa A Rush of Blood to the Head on myynyt viisinkertaista platinaa (yli 350 000 myytyä kopiota), ja nelinkertaista platinaa Kanadassa (yli 400 000 myytyä kopiota).
Vastaanotto > Palkinnot ja kunnianosoitukset

A Rush of Blood to the Head on saanut useita brittiläisiä ja maailmanlaajuisia musiikkipalkintoja. Se oli vuonna 2002 Q-lehden vuoden albumi. Yhtye voitti samana vuonna kaksi Grammy-palkintoa: paras vaihtoehtomusiikin albumi ja paras duon tai yhtyeen laulukappale (kappaleesta ”In My Place”). A Rush of Blood to the Head oli vuonna 2003 BRIT-palkintogaalan vuoden paras brittiläinen albumi, ja yhtye voitti vuonna 2003 myös ensimmäisen vuoden kappaleen Grammynsä kappaleella ”Clocks”.
Albumi on saanut myös muita kunnianosoituksia: Billboard-lehden kriitikot valitsivat sen vuonna 2002 vuoden albumiksi. Seuraavana vuonna se sijoittui sijalle 473 Rolling Stone -lehden listalla ”Rolling Stonen 500 kaikkien aikojen parasta albumia”. Vuonna 2007 julkaistulla listalla ”The Definitive 200 Albums of All Time” A Rush of Blood to the Head on sijalla 65.
Vastaanotto > Palkinnot ja kunnianosoitukset > Palkinnot

| Vuosi | Palkinto | Kategoria |
| --- | --- | --- |
| 2002 | Q Awards | Paras albumi |
| 2002 | Grammy-palkinto | Paras alternative albumi |
| 2003 | BRIT Awards | Paras brittiläinen albumi |
Lisäksi kappaleet ”In My Place” ja ”Clocks” voittivat Grammy-palkinnon.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittaneet Berryman, Buckland, Champion ja Martin.
”Politik” – 5:18
”In My Place” – 3:48
”God Put a Smile upon Your Face” – 4:57
”The Scientist” – 5:09
”Clocks” – 5:07
”Daylight” – 5:27
”Green Eyes” – 3:43
”Warning Sign” – 5:31
”A Whisper” – 3:58
”A Rush of Blood to the Head” – 5:51
”Amsterdam” – 5:19
Tekijät

| --- | --- |
 Tuotanto Tuottajat: Coldplay ja Ken Nelson  Miksaus ja audiotekniikka: Coldplay, Ken Nelson ja Rik Simpson  Tuotanto ja miksaus: Mark Pythian  Masterointi: George Marino :  Yhtyeen kokoonpano Chris Martin: laulu, kitara, koskettimet  Jon Buckland: kitara  Guy Berryman: basso  Will Champion: rummut, lyömäsoittimet  Jousisoittimet: Susan Dench, Richard George, Peter Lale, Anne Lines, Laura Melhewish, Leo Payne, Audrey Riley  Jousiorkesteri: Coldplay ja Audrey Riley
Listasijoitukset

| Maa | Listasijoitus | Maa | Listasijoitus |
| --- | --- | --- | --- |
|  Argentiina | 1 |  Australia | 2 |
|  Itävalta | 18 |  Belgia | 3 |
|  Kanada | 1 |  Tanska | 23 |
|  Suomi | 14 |  Ranska | 10 |
|  Saksa | 9 |  Meksiko | 6 |
|  Alankomaat | 5 |  Uusi-Seelanti | 3 |
|  Portugali | 8 |  Ruotsi | 34 |
|  Sveitsi | 12 |  Yhdistynyt kuningaskunta | 1 |
|  Yhdysvallat | 8 |  |  |
Julkaisuhistoria

| Maa | Ajankohta | Levy-yhtiö | Formaatti | Kataloginumero |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Japani | 12. elokuuta 2002 | Toshiba-EMI | CD | TOCP 66020 |
|  Yhdistynyt kuningaskunta | 26. elokuuta 2002 | Parlophone | vinyylilevy | 5405041 |
|  Yhdistynyt kuningaskunta | 26. elokuuta 2002 | Parlophone | CD | 5405042 |
|  Yhdysvallat | 27. elokuuta 2002 | Capitol | CD | CDP 7243 5 40504 2 8 |
Aiheesta muualla

Yhtyeen viralliset kotisivut (englanniksi)
Coldplay Wiki (Arkistoitu – Internet Archive), A Rush of Blood to the Head (englanniksi)
| n k Coldplay |
| --- | --- |
 Guy Berryman  Jonny Buckland  Will Champion  Chris Martin 
Studioalbumit:  Parachutes  A Rush of Blood to the Head  X&Y  Viva la Vida or Death and All His Friends  Mylo Xyloto  Ghost Stories  A Head Full of Dreams  Everyday Life  Music of the Spheres  Moon Music 
EP:t:  Safety  The Blue Room  Sparks  Trouble - Norwegian Live EP  Prospekt’s March 
Kokoelmat:  A Rush of Blood to the Head / Parachutes  The Singles 1999–2006  The Remixes  Parachutes / A Rush of Blood to the Head / Live 2003  Viva la Vida / X&Y  4 CD Catalogue Set  The Butterfly Package 
Singlet:  ”Brothers & Sisters”  ”Shiver”  ”Yellow”  ”Trouble”  ”Don’t Panic”  ”In My Place”  ”The Scientist”  ”Clocks”  ”God Put a Smile upon Your Face”  ”Speed of Sound”  ”Fix You”  ”Talk”  ”The Hardest Part”  ”What If”  ”White Shadows”  ”Violet Hill”  ”Viva la Vida”  ”Lost!”  ”Lovers in Japan”  ”Lhuna”  ”Life in Technicolor II”  ”Christmas Lights”  ”Every Teardrop Is a Waterfall”  ”Paradise”  ”Charlie Brown”  ”Princess of China”  ”Atlas”  ”Magic”  ”A Sky Full of Stars”  ”True Love”  ”Ink”  ”Adventure of a Lifetime”  ”Hymn for the Weekend”  ”Up&Up”  ”Everglow”  ”Something Just Like This”  ”Miracles (Someone Special)”  ”Orphans” / ”Arabesque”  ”Everyday Life”  ”Champion of the World”  ”Higher Power”  ”Coloratura”  ”My Universe”  ”Let Somebody Go”  ”Feelslikeimfallinginlove”  ”We Pray” 
Kiertueet:  Parachutes Tour  A Rush of Blood to the Head Tour  Twisted Logic Tour  Viva la Vida Tour  Mylo Xyloto Tour  Ghost Stories Tour  A Head Full of Dreams Tour  Music of the Spheres World Tour 
Aiheeseen liittyviä:  Diskografia  Phil Harvey  Ken Nelson  Brian Eno
Peter Noone

Peter Noone esiintymässä kesäkuussa 2007
Peter Blair Dennis Bernard Noone (s. 5. marraskuuta 1947 Manchester, Britannia) on brittiläinen muusikko ja näyttelijä, joka tuli tunnetuksi 1960-luvulla Herman's Hermits -yhtyeen laulusolistina. Noonen hyvänä pidetty ulkonäkö ja olemus olivat tärkeä osa erityisesti teini-ikäisten suosiossa olleen yhtyeen menestystä.
Noone teki 1970-luvulla yhteistyötä David Bowien, Debby Boonen ja Graham Gouldmanin kanssa. Myöhemmin hän on toiminut uuden aallon yhtyeessä The Tremblers ja julkaissut sooloalbumin One of the Glory Boys.
Noone on työskennellyt myös näyttelijänä. Hänellä on ollut rooli muun muassa Coronation Street -saippuasarjassa, jossa hän näytteli lapsena. 1960-luvulla hän näytteli kahdessa Herman’s Hermits -elokuvassa; Hold On! (1966) ja Mrs. Brown You’ve Got a Lovely Daughter (1968). Vuonna 1978 hänellä oli merkittävä rooli elokuvassa Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band.
Hän asuu tällä hetkellä Kalifornian Santa Barbarassa.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Rypälekuuset

| Rypälekuuset |
| --- | --- |
 Japaninrypälekuusi (Cephalotaxus harringtonia)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Rypälekuusikasvit Cephalotaxaceae  Neger, 1907
Suku::  Rypälekuuset Cephalotaxus  Siebold & Zucc. ex Endl., 1842
Katso myös
   Rypälekuuset Wikispeciesissä   Rypälekuuset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rypälekuuset (Cephalotaxus) on havupuusuku, johon kuuluu noin 10 lajia. Suvun lajit ovat ainavihantia pensaita tai pieniä puita. Suvulle ominainen piirre on koppisiemenisten kasvien hedelmiä muistuttava käpy, jonka käpysuomut ovat surkastuneita, ja jossa on tavallisesti vain yksi kokonaan mehevän siemenvaipan ympäröimä siemen. Eräät kasvitieteilijät pitävät rypälekuusia omana yksisukuisena rypälekuusikasvien heimonaan (Cephalotaxaceae), kun taas toiset luokittelevat rypälekuusten suvun marjakuusikasvien heimoon (Taxaceae).
Nimet

Suvusta käytetyt nimet viittaavat suvun käpyihin. Tieteellinen nimi on muodostettu muinaiskreikan kielen päätä tarkoittavasta sanasta kephalos (κέφαλος), joka viittaa kävyn muotoon, sekä nimestä Taxus, joka on klassisesta latinasta juontuva marjakuusten tieteellinen nimi.
Kuvaus

Rypälekuuset ovat puuvartisia kasveja. Ne ovat pensaita tai pieniä puita. Oksat voivat olla siirottavia ja sivusuuntaisia tai kohenevia. Rungon kuori on ohutta ja sileää. Se hilseilee kapeina liuskoina. Silmut ovat hieman kartiomaisia tai munanmuotoisia ja limittäisten silmusuomujen peittämiä.
Lehdet ovat litteitä ja muodoltaan tasasoukkia tai tasasoukan suikeita. Lehtiasento on kierteinen. Useimmissa versoissa lehdet ovat kääntyneet tyvestään siten, että asettuvat vaakatasossa rangan sivuille kampamaisesti, mutta johtoversoissa ne siirottavat säteittäisesti kaikkiin suuntiin. Lehdessä on näkyvä keskisuoni, joka on koholla lehden kummallakin pinnalla, ja yksi pihkatiehyt, joka kulkee lehden alapinnan keskisuonta myöten. Ilmaraot sijaitsevat lehden alapinnassa, jossa ne muodostavat kaksi vaaleaa ilmarakojuovaa. Kumpikin ilmarakojuova koostuu 11–24 rivistä ilmarakoja. Suvun kasvit ovat ainavihantia ja lehdet ovat monivuotisia.
Rypälekuuset ovat yleensä kaksikotisia, joten yksineuvoiset hede- ja emikukinnot sijaitsevat tavallisesti eri kasviyksilöissä. Kukinnot kasvavat hankasilmuista kehittyvissä perällisissä ryppäissä. Hedekukinnot eli hedekävyt kasvavat 6–8 kukinnon ryppäissä. Hedekukinto koostuu 4–16 muodoltaan kilpimäisestä hedelehdestä, jotka ovat asettuneet kierteisesti lyhyen rangan ympärille. Jokaisessa hedelehdessä on 2–4 siitepölyä tuottavaa pölylokeroa. Emikukinnot eli kävyt kasvavat yleensä 1–6 kukinnon ryppäissä. Emikukinnossa on useita hedelmällisiä emilehtiä eli käpysuomuja, joissa kussakin on kaksi pystyä siemenaihetta. Lopulta yleensä vain yksi tai joskus kaksi siemenaiheista kehittyy kypsiksi siemeniksi. Siemenet ovat luumun- tai munanmuotoisia, niillä on kova siemenkuori, ja kypsinä niitä ympäröi kokonaan mehevä siemenvaippa. Aluksi vihreän siemenvaipan väri vaihtelee kypsänä vihreästä ja kellertävästä punaiseen ja ruskeaan. Siemenvaipan muoto vaihtelee pallomaisesta pitkänomaiseen. Sen kärki on yleensä otapäinen.
Kiinanrypälekuusen (Cephalotaxus fortunei) lehtiä.
Lajin Cephalotaxus sinensis hedekukintoja.
Japaninrypälekuusen (Cephalotaxus harringtonii) hedelmää muistuttavia käpyjä.
Kiinanrypälekuusen kuivattuja käpyjä ja siemeniä.
Luokittelu

Rypälekuuset luokitellaan vaihtelevasti joko omaan, yleensä yksisukuiseen rypälekuusikasvien heimoonsa tai marjakuusikasvien heimoon. Lisäksi eräät tutkijat ovat luokitelleet muitakin useimmiten marjakuusikasveihin kuuluvina pidettyjä kasvisukuja, kuten suvun Amentotaxus, rypälekuusikasvien heimoon.
Luokittelu > Lajit

Rypälekuusiin kuuluu lajien määrittelystä riippuen 8–11 lajia. Havupuihin erikoistuneen kasvitieteilijän Aljos Farjonin teoksessa A Handbook of the World's Conifers määritellään sukuun kuuluvan seuraavat kahdeksan lajia:
Cephalotaxus fortunei – kiinanrypälekuusi
Cephalotaxus hainanensis
Cephalotaxus harringtonia – japaninrypälekuusi
Cephalotaxus lanceolata
Cephalotaxus latifolia
Cephalotaxus mannii
Cephalotaxus oliveri
Cephalotaxus sinensis
Levinneisyys ja elinympäristö

Rypälekuusia kasvaa luonnossa Aasian etelä-, itä- ja kaakkoisosissa. Niitä esiintyy luonnonvaraisena Japanin, Pohjois- ja Etelä-Korean, Kiinan, Vietnamin, Laosin, Myanmarin ja Intian alueilla. Suurin lajirunsaus on Kiinassa.
Rypälekuuset kasvavat kosteassa, lämpimänlauhkeassa tai subtrooppisessa ilmastossa. Kaikki suvun lajit kestävät hyvin varjostusta ja kasvavat yleensä metsän latvuskerroksen alapuolella pieninä puina tai pensaina.
Käyttö

Rypälekuusten puuta käytetään paikallisesti saha- tai polttopuuna. Monia suvun edustajia on myös käytetty perinteiseen lääkintään, ja joistakin on tuotettu syöpälääkkeiden valmistukseen käytettäviä alkaloideja, kuten monista marjakuusistakin (Taxus).
Röyhyvihvilä

| Röyhyvihvilä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Luokka::  Koppisiemeniset Magnoliopsida
Kladi::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Kladi::  Commelinids
Lahko::  Poales
Heimo::  Vihviläkasvit Juncaceae
Suku::  Vihvilät Juncus
Laji::  effusus
Kaksiosainen nimi
 Juncus effusus  L. 
Katso myös
   Röyhyvihvilä Wikispeciesissä   Röyhyvihvilä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Röyhyvihvilä (Juncus effusus) on vihvilöiden sukuun kuuluva kasvi.
Lajikuvaus

Röyhyvihvilä on 40–120 cm korkea, tiiviisti mätästävä, monivuotinen kasvi. Sen tyvitupet ovat tummanruskeat ja himmeät. Varret ovat pystyjä. 10–20 cm pitkä kukinnon alin tukilehti on kuin varren jatke. Kukinto on pallomainen, ei yhtä tiheä kuin keräpäävihvilällä.
Levinneisyys

Röyhyvihvilä on kosmopoliittinen laji eli sitä tavataan monissa maissa ympäri maailmaa. Suomessa sitä kasvaa maan eteläosassa.
Elinympäristö

Röyhyvihvilä kasvaa esimerkiksi järven- ja merenrannoilla, märillä niityillä, soilla ja ojissa.
Nokkasiilit

| Nokkasiilit |
| --- | --- |
 Nokkasiili (Tachyglossus aculeatus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Munivat nisäkkäät Prototheria
Lahko::  Nokkaeläimet Monotremata
Heimo::  Nokkasiilit Tachyglossidae  Gill, 1871
Suvut ja lajit
 Tachyglossus Tachyglossus aculeatus – nokkasiili  Zaglossus Z. attenboroughi  Z. bruijni – kärsänokkasiili  Z. bartoni 
Katso myös
   Nokkasiilit Wikispeciesissä   Nokkasiilit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nokkasiilit (Tachyglossidae) ovat Australiassa ja Uudessa-Guineassa eläviä nokkaeläimiä. Nokkasiilien heimoon kuuluu neljä elossa olevaa lajia. Ne ovat vesinokkaeläimen kanssa ainoita munivia nisäkkäitä. Nokkasiileillä on piikikäs selkä ja pitkänomainen nokka. Ne syövät pääasiassa muurahaisia ja termiittejä mutta myös muita hyönteisiä. Nokkasiilit ovat erakkoluonteisia ja liikkuvat pääosin öiseen aikaan.
Nokkasiileihin kuuluu kaksi elossa olevaa sukua: Tachyglossus ja Zaglossus. Ulkonäöltään niiden lajit eroavat toisistaan erityisesti nokan pituudessa: Tachyglossus-suvun lajeilla se on lyhyempi kuin Zaglossus-suvun edustajilla. Näiden kahden lisäksi on fossiililöytöjen perusteella tunnistettu kolmas suku, Megalibgwilia. Nokkasiiliä (Tachyglossus aculeatus) lukuun ottamatta kaikki nokkasiililajit ovat äärimmäisen uhanalaisia.
Evoluutio ja taksonomia > Evoluutio

Nokkasiilien evoluutiosta tiedetään äärimmäisen vähän. Varhaisin fossiili kuuluu Zaglossus robusta -lajille, ja se on peräisin keskimioseenikaudelta 15 miljoonaa vuotta sitten. Tachyglossus -nokkasiilien fossiileja on löydetty noin 100 000 vuotta vanhasta pleistoseenikauden kerrostumasta. Nykyään Australiassa elää ainoastaan yksi nokkasiililaji (T. aculeatus), mutta aiemmin siellä on elänyt myös pidempinokkaisia Zaglossus-suvun nokkasiilejä. Ne kuitenkin kuolivat sukupuuttoon Australiasta noin 20 000 vuotta sitten. Nykyään Zaglossus-suvun nokkasiilejä elää vain Uudessa-Guineassa.
Varhaisten fossiililöytöjen puuttuessa ei tiedetä mistä ja milloin nokkasiilit ovat kehittyneet.
Evoluutio ja taksonomia > Taksonomia

Ensimmäinen kirjallinen eurooppalaisen tekemä havainto nokkasiilien suvusta löytyy Tahitille Tasmanian kautta matkanneen Bounty-laivan kapteenin W. Bligh’n lokikirjasta päivättynä 9. helmikuuta 1792. Havaittu laji oli nokkasiili. Tieteelle lajin kuvasi ensimmäisen kerran George Shaw vuonna 1792 ilmestyneen Naturalist Miscellany -teoksen kolmannessa osassa. Shaw’lla ei ollut vielä minkäänlaista käsitystä lajin erityispiirteistä, vaan hän sijoitti sen samaan sukuun isomuurahaiskarhun kanssa ja antoi sille nimen Myrmecophaga aculeata.
Ensimmäisenä vesinokkaeläimen ja nokkasiilin väliset yhteneväisyydet havaitsi brittiläinen anatomi Everard Home vuonna 1802. Hän luokitteli lajit samaan sukuun antaen nokkasiilille nimen Ornithorhynchus hystrix. Lajit poikkesivat selvästi toisistaan, joten nokkasiilin taksonomiaa jouduttiin vielä uudelleen korjaamaan, minkä jälkeen se sai nimekseen Echidna hystrix. Nimi juontuu kreikkalaisen mytologian Ekhidnasta, joka muistutti ylävartalostaan naista ja alavartalostaan käärmettä. Kuvauksessa yhdistyvät nokkasiilin toisaalta matelijamaiset ja toisaalta nisäkäsmäiset piirteet. Nimeäminen oli kuitenkin hieman huolimattomasti tehty, sillä Echidna oli jo varattu eräälle kalasuvulle. Vuonna 1811 nokkasiili sai lopulta nykyisen nimensä Tachyglossus aculeatus Johann Illigerin ansiosta. Tachyglossus tarkoittaa vikkeläkielistä.
Theodore Gillin saavutuksiin nokkasiilitutkimuksessa kuuluu Zaglossus-suvun (’suurkieliset’) kuvaaminen vuonna 1877 sen jälkeen, kun Wilhelm Peter ja Giacomo Doria olivat vuonna 1876 kuvanneet uuden nokkasiililajinkärsänokkasiilin hollantilaisen A. A. Bruijnin löytämän kallonkappaleen perusteella. He nimesivät sen ensin samaan sukuun kuin nokkasiilikin, mutta Gill korjasi luokittelun seuraavana vuonna. Sittemmin uusia lajeja on löydetty kaksi kappaletta lisää: Z. bartoni, joka löytyi vuonna 1907 ja Z. attenboroughi vuonna 1998 (ensimmäiset havainnot vuodelta 1961).
1900-luvun alun vertailujen perusteella Zaglossus-suvun lajeja katsottiin olevan ainoastaan yksi. Z. attenboroughi -lajin kuvaamisen yhteydessä suvun ainoa laji hajotettiin kolmeksi lajiksi. Lajit erotetaan toisistansa etu- ja takajalkojen varpaiden lukumäärän perusteella.
Elinalueet ja ravinto

Nokkasiilit eivät ole erityisen tarkkoja elinalueidensa olosuhteista, kunhan ravinnoksi kelpaavia muurahaisia, termiittejä, lieroja tai kovakuoriaisia löytyy tarpeeksi. Nokkasiilit ovat hyönteissyöjiä ja niillä on kaivamiseen erikoistuneet jalat. Nokkasiilin (T. aculeatus) ravinto koostuu mädäntyvästä puusta ja maasta löydetyistä hyönteisistä. Muille nokkasiileille kelpaavat ravinnoksi lähinnä lierot. Niiden syömistä helpottaa kielen rakenne, josta löytyy muutamia taaksepäin suuntautuneita keratiinipiikkejä. Nokkasiileillä ei ole hampaita. Niitä elää niin Uuden-Guinean ja Salawatin sademetsissä kuin Australian kuivilla erämailla, ja niitä on tavattu jopa 4,1 kilometrin korkeudella (Z. bartoni). Nokkasiilien tehokkaan puolustautumiskeinon ansiosta niitä ei uhkaa elinalueilla juuri mikään muu kuin ihminen.
Z. attenboroughi -lajia ei ole nähty luonnossa sitten vuoden 1961, mutta vuonna 2007 tehdyn tutkimusretken tuloksena saatiin epäsuoria todisteita lajin olemassaolosta. Lajin elinalueen arvioidaan olevan enää vain 100 km². Nokkasiilien reviirin suuruus on tyypillisesti noin 200 hehtaaria, mutta ne eivät ole erityisen tarkkoja reviirien rajoista. Reviirit saattavat mennä myös päällekkäin.
Käyttäytyminen

Nokkasiilit ovat hämäräaktiivisia eläimiä, jotka liikkuvat ennen auringonnousua sekä auringonlaskun jälkeen. Ne saattavat huonon ravintotilanteen tai viileän sään takia vaipua horrokseen vuodenajasta riippumatta. Nokkasiilit pyrkivät välttämään liiallista kuumuutta, koska ne eivät pysty viilentämään itseään hikoilemalla tai läähättämällä. Vastasyntyneille poikasille on erityisen tärkeää, etteivät ne joudu auringonpaahteeseen, sillä niiden hauras iho ei sitä kestä ja ne kuolevat nopeasti. Nokkasiilit eivät ole laumaeläimiä. Ne elävät koko elämänsä yksin lukuun ottamatta parittelukautta ja synnytyksen jälkeistä noin kuuden kuukauden jaksoa, jonka naaras viettää poikastensa kanssa. Koiraspuolinen nokkasiili ei osallistu poikasten hoitoon millään tavoin, vaan lähtee paikalta heti parittelun jälkeen.
Nokkasiileillä on käytössä kirjava joukko erilaisia puolustuskeinoja. Ne voivat käpertyä palloksi iholihaskerroksen lihaksien avulla kuten siilit. Nokkasiilit ehtivät minuutissa kaivamaan itselleen matalan kuopan, jolloin pinnalle jää vain piikikäs selkä. Nokkasiilit ovat myös hyviä kiipeilijöitä, uimareita ja juoksijoita.
Nokkasiilit eivät yleensä ääntele millään tavoin, mutta muutamien havaintojen mukaan ne pystyvät kujertamaan ja kehräämään.