Ella Eronen
Ura > Kansallisteatterin kausi 1942–1951

Erosen monivuotinen toive toteutui syksyllä 1941, kun hänet kiinnitettiin Kansallisteatterin vakinaiseksi näyttelijäksi. Hän vakuutti tuloroolissaan kevätkaudella 1942 traagisena prinsessana Henri-René Lenormandin näytelmässä Aasia. Rooli oli ensimmäinen niiden voimakkaiden ja palavan intohimoisten naishahmojen sarjassa, jotka seuraavien vuosikymmenten aikana kiteyttivät hänen tragediennen imagonsa. Näytelmästä tuli esityskautensa tapaus, jota ”koko Helsinki” kävi katsomassa. Erosen tulkintaa prinsessan myrskyisän mielen maisemista pidettiin ”mykistävänä”. Aasiaa esitettiin kaikkiaan yli 60 kertaa.
Eronen koki paljon kiitosta saaneen Aasian pääroolin jälkeen Kansallisteatterissa samaa toimettomuutta kuin aiemmin. Hänellä oli keskimäärin kaksi roolia vuodessa, ja hän piti niiden ohessa lausuntailtoja ympäri maata. Seuraavan taiteellisen voittonsa hän sai talvella 1944 Kleopatran roolissa Shakespearen näytelmässä Antonius ja Kleopatra. Pian Eronen sairastui angiinaan, ja oli sairaana myös matkustaessaan poikansa kanssa Tukholmaan. Hän oli sopinut Kansallisteatterin johtajan Eino Kaliman kanssa sairauslomasta. Paluu Suomeen kuitenkin venyi, kun Eronen oli liian sairas matkustamaan ja hän selitti asian Kalimalle lähettämässään kirjeessä. Kirje ei lähetystössä sattuneen virheen vuoksi saavuttanut Kalimaa, jolloin Erosen katsottiin rikkoneen sopimustaan. Hänellä oli tällöin diagnosoitu parantumaton moniniveltulehdus. Eronen alkoi sinnikkäästi etsiä hoitokeinoa voidaakseen jatkaa työtään. Tiukan ruokavalion sekä päivittäisen liikunnan avulla hän sai pidettyä taudin kurissa.
Eronen ei kokenut Kansallisteatterin työtahtia riittäväksi, ja 1940-luvun puolivälissä hän sanoi irti vakinaisen sopimuksensa voidakseen esiintyä muilla näyttämöillä. Malmön kaupunginteatterissa syksyllä 1945 Eronen näytteli Hamletin kuningattaren roolin. Helsingin Kansanteatterissa hän esitti pääroolin Mika Waltarin näytelmässä Noita palaa elämään. Menestyksekäs yhteistyö Edvin Laineen kanssa alkoi niin ikään Kansanteatterissa syksyllä 1946 Strindbergin Kuolemantanssin avioparina. Kappaleen ohjasi Verna Piponius, jonka kanssa Eronen oli ystävystynyt jo Koiton aikoina. Näytelmää esitettiin peräti kahden vuoden ajan ja se oli Kansanteatterin historian suurimpia taiteellisia menestyksiä.
Syksystä 1947 alkaen Eronen oli jälleen Kansallisteatterin kiinnitetty näyttelijä. Vuonna 1948 Piponius ohjasi Strindbergin näytelmän Neiti Julie, jossa Tauno Palon tulkitsema pyrkyrimäinen lakeija viettelee Erosen esittämän kopean aatelistytön kohtalokkain seurauksin. Harjoitusaika jäi vain kuukauden mittaiseksi, sillä esityksen oli määrä juhlistaa tulevaa Ruotsin viikkoa. Piponius korosti ohjauksessaan näytelmän luonnetta voimakkaan eroottisena valtapelinä, mutta suorasukaisempi tulkinta ei ihastuttanut kaikkia arvostelijoita. Kritiikeissä Erosta verrattiin Kerstin Nylanderiin, joka oli aiemmin tehnyt voitokkaan suorituksen Julien roolissa Svenska Teaternin versiossa.
Eronen oli kiinnostunut ohjaamaan Kansallisteatterissa näytelmän Veren häät. Hän oli saanut paljon tuntumaa työhön omia lausuntailtojaan ohjaamalla ja koki omaavansa näyttämöllistä näkemystä ja ohjaajan kykyjä. Teatterimaailma oli tuolloin hyvin miesvaltainen, ja muutamat ohjaamista kokeilemaan päässeet naiset olivat kohdanneet työssään jatkuvasti vähättelyä ja ennakkoluuloja. Eronen sai kuitenkin ohjattavakseen Federico García Lorcan traagisen balladinäytelmän Yerma, jossa hän myös vuorotteli nimiroolissa Rauha Rentolan kanssa. Yerman saitaa ja mustasukkaista aviomiestä näytteli Tarmo Manni. Eronen sai ohjaajana tunnustusta paitsi näyttelijätovereiltaan, myös arvostelijoilta. Helsingin Sanomien kriitikon Eino Palolan mukaan Erosen Yerma ”edusti sellaista teatteritaidetta, jota meikäläisissä oloissa harvoin saa nähdä.”
Kesällä 1949 Eronen lähti Unescon järjestämälle kolmen kuukauden matkalle Yhdysvaltoihin. Hänen oli tarkoitus osallistua Harvardin yliopiston teatteriseminaariin Lee Strasbergin johdolla ja tutustua sikäläiseen kulttuurielämään. Stipendihakemuksesta johtuneen väärinymmärryksen seurauksena hän joutuikin Bostoniin opiskelemaan näyttämötaiteen alkeita Wellesley Collegessa. Eronen sopeutui teatteriopiskelijoiden joukkoon miten kuten ja oli mukana Molièren näytelmässä Sievistelevät hupsut, jossa tulkitsi Manonin roolin. Kun väärinkäsitykset selvitettiin, Eroselle tarjottiin korvaukseksi Medeian roolia yhden naisen esityksenä Broadwayllä. Hän oli tehnyt roolin jo aiemmin Kansallisteatterissa ja esittänyt myös Medeian monologin useissa lausuntailloissaan. Eroselle Medeian rooli oli hänen kaikista näyttämötöistään rakkain. Suomessa tulkintaa oli pidetty ”hänen suurimpana voittonaan”, amerikkalaiset eivät sen sijaan olleet kovin innostuneita pohjoismaisesta Medeiasta, joka esiintyi Broadwayn President-teatterissa.
Yksi amerikkalaisen modernin draaman menestyksekkäimpiä esityksiä Kansallisteatterissa oli Tennessee Williamsin Viettelyksen vaunu talvella 1950. Eronen oli neuroottisen Blanchen roolissa ja Tauno Palo Stanleyna. Heidän osasuorituksiaan pidettiin jälleen ”aistillisena yhteisnäyttelemisenä”, kuten Neiti Juliessa. Vuosi 1950 oli Eroselle raskas. Viettelyksen vaunun esitykset jatkuivat tiheään ja Blanchen rooli oli vaativa niin fyysisesti kuin henkisesti, sillä Blanche on näyttämöllä miltei koko ajan. Syksyllä Eronen esiintyi vielä lausujana Helsingin teatteriorkesterin sekä Lahden Kaupunginorkesterin ohjelmanumeroissa. Uuvuttava työtahti laukaisi uudestaan moniniveltulehduksen oireet, ja hänen oli jälleen otettava sairauslomaa teatterista.