stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Akhnaton, auringosta syntynyt
Henkilöt

Näytelmän henkilöillä on historiallinen tausta. Akhnatonin esikuvana on Egyptin faarao Akhenaten, aikaisemmalta nimeltään Amenhotep IV, joka hallitsi vuosina 1353–1336 eaa. Akhnatonin puoliso oli Nefertiti, näytelmässä Nefritite, jota esittävä patsas on taidehistorian tunnetuimpia. Siinä Nefertite on kuvattu kauniiksi, mutta samalla ankaraksi ja etäiseksi. Akhenatenin äiti Teje, Nefertiten isä Eje ja sotapäällikkö Heb eli Horemheb ovat niin ikään historiallisia henkilöitä. Ejestä tuli faarao Akhenatenin pojan Tutankhamonin kuoltua nuorena, ja hänen jälkeensä valtaan tuli Horemheb.
Akhnaton palvoo luontoa ja auringonjumalaa Atonia ja vaatii sitä myös alamaisiltaan. Hän toteuttaa suuren uskonnollisen uudistuksen tarkoituksenaan tehdä Atonista Egyptin ainoa jumala. Siksi hän siirtää hovinsa pois Thebasta, joka on Egyptin pääkaupunki ja Amonin palvonnan keskuspaikka. Akhnaton on itsevaltias, joka puolustaa kiihkeästi valtaansa ja vaatii täydellistä alamaisuutta ja totuutta. Toisaalta hän on myös lempeä ja myöntyväinen. Hän armahtaa häntä vastaan murhayrityksen tehneet, ja lopussa hän alistuu nöyrästi kuolemaansa.
Akhnatonin puoliso Nefritite antaa hyvyydessään ja uskollisessa rakkaudessaan voimaa miehelleen. Hän on uskollinen faaraon idealismille ja melkein valmis seuraamaan häntä kuolemaan asti. Akhnatonin äiti Teje on vahva luonne, jolla on voimakas, lähes sairaalloinen vaikutus nuoreen heikkoon Akhnatoniin ja joka yrittää musertaa nuoren miniänsä Nefrititen. Hän tosiasiassa hallitsi valtakuntaa ennen Akhnatonia, vaikka muodollisesti hallitsija olikin hänen puolisonsa. Heb on alkujaan köyhä nuorukainen, jonka Akhnaton ottaa suojelukseensa ja nostaa sotavoimien komentajaksi. Hän on Akhnatonin ystävä ja luotettu, mutta joutuu lopulta nousemaan tätä vastaan.
Juoni

Prologissa kruununprinssi Amenhotep on lähtenyt yöllä palatsistaan kävelylle Theban portin ulkopuolelle. Hän tapaa siellä Hebin ja esittelee uuden oppinsa: hän ei usko rohkeuteen, valtaan eikä rikkauteen vaan tahtoo elää totuudessa. Hänen uusi jumalansa on nousevan auringon säteissä esiintyvä Aton. Heb kyseenalaistaa totuuden käsitteen. Hovin saattojoukko tulee Amenhotepin luokse ja vie hänet kruunattavaksi, sillä vanha faarao on kuollut. Amenhotep käskee Hebin mukaansa.
Ensimmäisessä näytöksessä on Amenhotepin kahdeksas hallitusvuosi. Hovimiehet kertovat hänen hulluudestaan ja merkillisistä uudistuksista: Amonille ei enää tarvitse uhrata ja uusi, luonnonmukainen taide on otettu käyttöön palatseissa ja temppeleissä. Faarao on heikko, mutta Hebistä on tullut sotapäällikkö ja hän turvaa valtakunnan rauhan. Amenhotep luopuu nimestään ja julistautuu Akhnatoniksi, Atonin suosikiksi, joka vapauttaa kaikki kansat ja tukee heikkoja väkeviä vastaan. Hän päättää perustaa uuden, Atonille omistetun kaupungin, sillä hänen arvovaltansa Thebassa on pahoin kärsinyt.
Toinen näytös tapahtuu Akhnatonin uudessa pääkaupungissa hänen 12. hallitusvuonnaan. Uuden tyylin taiteilija Bek tekee Akhnatonista luonnonmukaista muotokuvaa. Akhnatonin vallankumouksellinen politiikka uhkaa koko valtakunnan olemassaoloa. Faarao suostuu kaikkiin reunamaiden hallitsijoiden pyyntöihin – hän antaa esimerkiksi tyttärensä kyselemättä vaimoksi Babylonian kuninkaalle –, ja rajanaapurit arvelevat Egyptin mahdin heikenneen ja käyvät levottomiksi. Akhnaton käskee kuitenkin vetää sotilaat pois raja-alueelta. Sillä aikaa Heb yrittää Ejen kanssa vahvistaa valtakuntaa sotilaallisesti, salaa Akhnatonilta.
Kolmannessa näytöksessä Akhnatonia vastaan tehdään murhayritys, mikä tosin tapahtuu näyttämön ulkopuolella ja tulee esiin vain sanantuojien repliikeistä. On hänen 16. hallitusvuotensa. Akhnaton järkyttyy tajutessaan, että kaikki eivät rakastakaan häntä ja Atonia. Hän armahtaa murhayrityksen tekijät, mutta nämä vannovat kidutuksenkin uhalla Amonin nimeen ja lopulta heittäytyvät sotilaiden keihäisiin saadakseen kunniallisen kuoleman. Thebasta tulee viesti, että Teje on kuollut myrkkyyn. Akhnaton vimmastuu äitinsä murhasta ja käskee kaataa kaikki Amonin kuvat ja tuhota hänen temppelinsä. Lisäksi kuningas Aziru ja heettiläiset ovat hyökänneet Egyptille kuuluvaan Simyran kaupunkiin ja polttaneet sen. Akhnaton ei kuitenkaan suostu käymään sotaa.
Neljäs näytös tapahtuu Akhnatonin 18. hallitusvuonna. Valtakunta on taloudellisen, sotilaallisen ja moraalisen romahduksen partaalla, ja sekä omat kansalaiset että viholliset pilkkaavat Atonia. Akhnatonin poika kertoo hänelle, että maassa on nälänhätä, mutta Akhnaton kieltäytyy näkemästä totuutta ja jatkaa oppinsa julistusta. Viidennessä näytöksessä Eje ja Heb yrittävät väkivalloin palauttaa Egyptin sotilaallisen voiman, ja houraileva Akhnaton on saatava pois tieltä. Vaikka hän on tarkoittanut hyvää, kaikki kääntyvät häntä vastaan. Heb saa Akhnatonin tekemään itsemurhan, ja Ejestä tulee tosiasiallinen hallitsija. Eje kiroaa faaraon muiston, mutta Nefritite uskoo miehensä elävän ikuisesti auringossa.
Teemat

Waltari kiinnostui Egyptistä jo varhain ja kirjoitti aiheesta muutamia runoja ja kauhunovelleja, mutta Akhnaton, auringosta syntynyt on hänen ensimmäinen laaja egyptiläisaiheinen teoksensa. Jo vuonna 1928 hän suomensi Nuoreen Voimaan ”Akhnatonin aurinkohymnin”, ja yliopistossa hän kirjoitti professori Rafael Karstenille harjoitusaineen Akhnatonin uskonnosta. Näytelmän esityönä oli faarao Akhnatonista kertova laaja artikkeli ”Maailmanhistorian uneksijakuningas”, joka ilmestyi Maaseudun Tulevaisuudessa vuonna 1935.
Waltari on itse muistelmissaan yhdistänyt näytelmänsä 1930-luvun aatevirtauksiin, mitä Rajala pitää hieman yllättävänä. Maaria Koskiluoman mukaan Akhnaton edustaa rauhan, rakkauden ja yksijumalaisuuden aatteita, joihin yhteiskunta on ollut valmis vasta puolitoista tuhatta vuotta myöhemmin, ja Juri Nummelin nimittää Akhnatonia 1900-luvulle tyypilliseksi idealistiksi. Markku Envall on pitänyt näytelmää yksitasoisen idealistisena, mutta Rajalan mukaan se rakentuu Akhnatonin idealismin ja ympäristön realismin vastakohdalle. Idealismi kuitenkin aiheuttaa vain tuhoa ja häviää. Akhnatonin politiikka vie valtakunnan kohti tuhoa, joten hänen on kuoltava ja sotilasjohto kaappaa vallan käsiinsä.
Kun näytelmässä keskitytään Egyptin rajoilla tapahtuviin kahakoihin ja kasvavaan sodan uhkaan, Rajala rinnastaa sen 1930-luvun Suomen ja Neuvostoliiton välisiin suhteisiin. Nummelinin mielestä Akhnatonin ajatukset, kuten uskonnon vastaisuus ja ajatus tasa-arviosta, tuovat mieleen sosialismin ja toisaalta myös Neuvostoliiton, jossa nämä ajatukset eivät toteutuneet. Näytelmässä on nähty myös viittauksia kristinuskoon. Akhnaton rinnastetaan näytelmässä Jeesukseen, sillä hän uskoo olevansa jumalansa Atonin poika ja määrätty jo ennalta kärsimään ja kuolemaan. Kristus-hahmolta hän vaikuttaa varsinkin kohtauksessa, jossa hän armahtaa häntä vastaan murhayrityksen tehneet. Hän on lempeä ja myöntyvä ja alistuu kuolemaansa kuin karitsa.
Näytelmässä kiinnitetään paljon huomiota uuteen taidekäsitykseen, missä Waltari tuo esiin omat ajatuksensa kuvataiteesta.
Yhteydet Sinuhe egyptiläiseen

Akhnaton, auringosta syntynyt -näytelmää on pidetty Sinuhe egyptiläisen esityönä tai kenraaliharjoituksena. Näytelmässä on paljon samoja henkilöitä kuin Sinuhe egyptiläisessä: Akhnaton (romaanissa Ekhnaton), hänen perheensä ja Heb (kirjassa Horemheb). Näytelmässä esiintyy taiteilija Bek, jota vastaava hahmo on romaanissa nimeltään Totmes. Romaanin Sinuhea tai Kaptahia vastaavaa henkilöä näytelmässä ei kuitenkaan ole, eikä myöskään sellaisia naishahmoja kuin Nefernefernefer tai Merit. Romaaniin verrattuna näytelmästä puuttuu myös huumori ja erotiikka. Näytelmässä on kuitenkin sama aatteellinen runko vastakohtineen, joka näkyy myös Sinuhessa. Monet romaanin teemat esiintyvät näytelmässä lähes sellaisenaan, ja kummankin lopussa vallitsee samanlainen ristiriita: faaraon muistoa ja ajatuksia pidetään vaalimisen arvoisina, vaikka hän syöksi valtakunnan tuhoon.
Esitykset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Waltari elävöittää kaiken tuolla romanttisella hehkulla, johon hänen sanontansa todella voi syttyä. Ja kiehtovasta värimosaiikista astuu näkyviin Ekhnatonin hahmo, säpsähdyttävän ajankohtaisena, julistaen valoisaa uskontoaan ja sortuen keskellä ihmisitsekkyyttä ja pelkoa. | ” |
– Lauri Viljasen arvostelu Helsingin Sanomissa
Näytelmän kantaesitys oli Kansallisteatterissa 19. lokakuuta 1938 Wilho Ilmarin ohjauksena. Pääosaa esitti Joel Rinne, Ejeä Teuvo Puro ja Nefrititeä Kaisu Leppänen. Näytelmä esitettiin kymmenen kertaa. Aikalaiskritiikki piti näytelmää kauniina ja syvähenkisenä, ja Lauri Viljanen kirjoitti siitä Helsingin Sanomiin hyvin myönteisen arvostelun, jossa hän kiitti sekä tekstiä että ohjausta ja Matti Warénin lavastusta. Toisaalta tekstiä myös moitittiin liiallisesta teatterinomaisuudesta, ja näyttelijöillä oli ongelmia sen sisäistämisessä. Eino Kaliman mukaan näytelmä sai ensi-illassa hyvän vastaanoton, ja Rafael Koskimies piti ohjaajantyön ja lavastuksen muodostama kokonaisuutta ”esteettisesti vaikuttavana”.
Myöhemmin näytelmää ei ole paljoa esitetty. Joel Rinne esitti Akhnatonin monologin maailman teatteripäivänä Pariisissa 1962, ja vuonna 1968 näytelmästä tehtiin lyhennetty sovitus Seinäjoen kaupunginteatterissa nimellä Sinuhen farao Kari Selinheimon ohjaamana. Lisäksi näytelmää on esitetty Aleksanterin teatterissa vuonna 1999, jolloin sen ohjasi Sina Kujansuu. Rooleissa olivat muun muassa Hannu Huuska, Seela Sella, Kalle Juurela ja Jarmo Mäkinen.
Arvioita

Sekä Koskiluoma että Rajala ovat kiittäneet näytelmän kieltä. Koskiluoman mielestä kielessä on ”lyyristä kauneutta”, joka viehättää lukijaa, ja Rajalan mukaan kieli on kaunista ja kirkasta. Akhnatonin prologia Koskiluoma pitää lähes mestarillisena: ”Se piirtää nopeasti sen valtakunnan koko kuvan, jonka hallitsijan problematiikkaa näytelmä sitten asettuu kuvaamaan.” Rajalan mukaan prologissa on elokuvan visuaalista tehoa, ja se on kenties vaikuttavin osa näytelmää.
Rajalan mukaan näytelmän rakenne on staattinen, ja toimintaa on vähän. Monet tärkeät tapahtumat tulevat esille vain repliikeissä. Waltari nimitti itsekin näytelmää muistelmissaan lukudraamaksi. Tapahtumia tarkastellaan enimmäkseen palatsista käsin ja faaraon kannalta, joten näkökulma jää kapeaksi ja yksitoikkoiseksi. Koska Atonin opin tuho on ilmiselvä jo näytelmän alussa, siihen ei synny todellista jännitettä vastavoimien välille. Akhnatonin ja Hebin keskusteluissa on ristiriidan aineksia, mutta ne eivät kehity toiminnallisiksi vaan jäävät repliikkien tasolle. Koskiluoman mielestä Akhnaton, auringosta syntynyt ja Paracelsus Baselissa ovat Waltarin näytelmistä dramaturgisesti kestävimpiä ja mielenkiintoisimpia, vaikka niissä onkin rakenteellisesti suuria ongelmia.
Henkilökuvauksesta Rajala on sanonut, että henkilöt ovat ”litteitä aatteittensa ja asenteittensa äänitorvia”. Koskiluoma pitää Hebin henkilökuvaa näytelmässä ainoana, joka on elävä ja kiinnostava. Esimerkiksi Nefrititen henkilökuvan heikkous on se, että hänessä ei tapahdu näytelmän aikana minkäänlaista muutosta tai kehitystä. Nummelinin mukaan faarao Akhnaton kuvataan toisaalta ihailevasti, toisaalta tuomitsevasti, välillä lähes typeryksenä, joka ei välitä ollenkaan valtakuntansa tapahtumista. Waltari on itse sanonut Akhnatonista: ”En voi kuvitella että ihminen voitaisiin tuomita elämään elämänsä mielettömämmin.”
Waltari piti itse näytelmästä paljon, omien sanojensa mukaan enemmän kuin mistään, mitä hän oli kirjoittanut. Toisaalta hän on luonnehtinut näytelmäänsä suorasukaisesti ”idealismin läpipieraisemaksi”.
Faarao Akhenatenin muotokuva Egyptin museossa Kairossa.
Nefertitin rintakuva Altes Museumissa Berliinissä.
Horemhebiä esittävä patsas Kunsthistorisches Museumissa Wienissä.
Albatroz-luokka

| Albatroz-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  45 t (kuormattu)
Pituus:  23,6 m
Leveys:  5,6 m
Syväys:  1,6 m
Koneteho:  2 × Cummins-dieselmoottoria, 1 100 hv
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  1 upseeri ja 7 miehistönjäsentä
Aseistus
Meritorjunta:  1 × Oerlikon 20 mm 2 × 12,7 mm konekivääriä
Albatroz-luokka on Portugalin laivaston kuuden 1970-luvulla valmistetun aluksen muodostama  partioveneluokka, jonka aluksista on edelleen yksi palveluksessa.
Alukset

Alusten varustukseen kuului RM-316P-tutka ja niiden aseistuksena oli yksi 20 millimetrin tykki ja kaksi 12,7 millimetrin konekivääriä.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| NRP Albatroz | Arsenal do Alfeite, Lissabon |  | 8. joulukuuta 1973 | 9. joulukuuta 1974 | luovutettu 2002 Timor Lestelle nimellä Oecusse (P101) |
| NRP Açor | Arsenal do Alfeite |  | 23. helmikuuta 1973 | 9. joulukuuta 1974 | luovutettu 2002 Timor Lestelle nimellä Ataúro (P102) |
| NRP Andorinha | Arsenal do Alfeite |  | 9. heinäkuuta 1974 | 20. joulukuuta 1975 | poistettu palveluksesta 1999 |
| NRP Águia | Arsenal do Alfeite |  | 15. lokakuuta 1974 | 28. helmikuuta 1975 | poistettu palveluksesta 2016 |
| NRP Condor | Arsenal do Alfeite |  | 31. lokakuuta 1975 | 23. huhtikuuta 1975 | siirretty koulutusalukseksi Taguksen estuaariin tunnuksella UAM 630 |
| NRP Cisne | Arsenal do Alfeite |  | 5. maaliskuuta 1975 | 31. maaliskuuta 1976 |  |
Operaatio Albion

SMS Großer Kurfürst osallistui operaatio Albioniin. Taustalla ilma-alus SL8.
Operaatio Albion (saks. Unternehmen Albion) oli ensimmäisessä maailmansodassa Saksan keisarikunnan suorittama laivasto- ja maahyökkäys, jossa valloitettiin ja miehitettiin Venäjän keisarikunnan hallitsemat Viron autonomisen kuvernementin saaret Saarenmaa, Hiidenmaa ja Muhu syys–lokakuussa 1917.
Operaatio alkoi miinanraivauksella ja rannikkotykistön kukistamisella 17. syyskuuta 1917. Varsinaiset hyökkäystoimet alkoivat maihinnousulla 11. lokakuuta Saarenmaan Tagalahteen, ja saari oli valloitettu 16. päivänä lokakuuta. Venäjän armeija evakuoitiin Muhusta 18. päivänä lokakuuta.
Kahden epäonnistuneen yrityksen jälkeen saksalaiset rantautuivat Hiidenmaalle 19. päivänä lokakuuta ja ottivat saaren hallintaansa seuraavana päivänä. Venäjän Itämeren laivasto kärsi huomattavia tappioita Muhunsalmen taistelussa.
Saksalaiset ottivat 20 000 vankia ja saivat saaliikseen sata tykkiä.
Sodan alussa saarten sotilaallinen merkitys oli ollut vähäinen, mutta Venäjän vallankumouksen jälkeen Saksan sodanjohto arveli, että saarten valloitus horjuttaisi Venäjän puolustusta ja saattaisi Pietarin alttiiksi hyökkäykselle.
Operaatio Albion oli Saksan suurin ja menestyksekkäin maihinnousuoperaatio ensimmäisessä maailmansodassa.
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Barrett, Michael B.: Operation Albion: The German Conquest of the Baltic Islands.  Bloomington:  Indiana University Press, 2008.  ISBN 978-0-253-34969-9
Staff, Gary: Battle for the Baltic Islands 1917: Triumph of the Imperial German Navy.  Barnsley:  Pen & Sword Maritime, 2008.  ISBN 978-1-84415-787-7
Akhenaten

Akhenaten (lähteestä riippuen myös Akhenaton tai Ekhnaton, alun perin Amenhotep IV) oli Egyptin faarao, joka hallitsi 18. dynastian aikaan vuosina 1353–1336 eaa. tai 1351–1334 eaa.
Akhenaten yritti käännyttää Egyptiä yksijumalaisuuteen kieltämällä vanhat jumalat ja asettamalla Aton-jumalan ainoaksi jumalaksi. Akhenatenin kuoltua vanhat uskonnolliset tavat palasivat ja Akhenatenin nimi pyyhittiin julkisista kirjoituksista.
Perhe

Akhenatenin, syntyjään Amenhotep IV, isä oli faarao Amenhotep III ja äiti kuningatar Tiy. Akhenaten nousi valtaistuimelle luultavasti vasta isänsä kuoltua eikä ollut sitä ennen kanssahallitsijana. Pian valtaannousunsa jälkeen hän meni naimisiin Nefertitin kanssa, josta tuli hänen kuningattarensa. Toistaiseksi tunnistamattoman sivuvaimonsa, joka oli myös hänen sisarensa,  kanssa Akhenaten sai pojan nimeltä Tutankhamon, josta tuli aikanaan faarao.
Hallituskausi > Alkuvuodet

Akhenatenin hallituskauden alkuvaihe Amenhotep IV -nimellä kesti viisi vuotta. Sinä aikana hän jatkoi isänsä politiikkaa ja Egyptin uskonnollisia perinteitä. Hän kuitenkin nosti haukkapäisen Ra-Horakhty-jumalan näkyvään asemaan.
Hallituskausi > Atonin kultti ja uskonnollinen uudistus

Viidentenä hallitusvuonnaan Amenhotep IV kielsi perinteisen uskonnon ja julisti itsensä kaikkivaltiaan Atonin eläväksi ruumiillistumaksi. Hän otti omaksi nimekseen Akhenaten, ”menestyksekäs/hyödyllinen Atonille”. Akhenatenin uskonnollisen mullistuksen aikaa kutsutaan Amarna-kaudeksi, joka on saanut nimensä faaraon rakennuttaman Akhetatenin kaupungin paikalla nykyisin sijaitsevan kylän mukaan.
Yhdeksänteen hallitusvuoteensa mennessä Akhenaten oli sulkenut kaikki vanhat temppelit ja tukahduttanut uskonnonharjoituksen. Hän myös poistatti Amonin ja muiden jumalien paitsi Atonin nimet Egyptin temppelien kaiverruksista. Amonin papit onnistuivat kuitenkin piilottamaan vanhoja tekstejä ja patsaita suljettavista temppeleistään. Papit faarao korvasi uusilla tai käski heidät noudattamaan faaraon monoteismia. Tilanne oli uusi egyptiläisille, jotka olivat aina palvoneet useita jumalia eivätkä olleet kokeneet uskonnollista suvaitsemattomuutta ja vainoa.
Atonin symboli oli esiintynyt jo Amenhotep III:n hallituskauden kaiverruksissa, mutta hän oli silloin vain yksi Egyptin monista kulteista. Amonin palvonta sen sijaan oli laajemmalle levinnyttä kuin yhdenkään toisen jumalan, Rata ja Osirista lukuun ottamatta, ja Amonin kultti omisti jopa enemmän maata kuin kuningas.
Atonia ei palvottu aiempien jumalien tapaan pienissä ja hämärissä pyhäköissä vaan ulkona auringonvalossa. Atonin temppelit olivat avoimia pihoja, joissa ei ollut juuri lainkaan sisätiloja. Temppelit rakennettiin pienistä hiekkakivilohkareista, minkä ansiosta temppeleitä saatiin rakennettua lyhyessä ajassa useita. Seinäkoristeissa kuvattiin usein kuninkaallinen perhe uhraamassa Atonille. Atonia ei uudessa taiteessa kuvattu vanhaan tapaan ihmishahmoisena vaan Aurinkona, jonka säteet koskettavat kuninkaallista perhettä.
Faarao rakennutti Atonin palvomista varten uuden Akhetatenin kaupungin ja siirsi valtaistuimensa Thebasta sinne. Hän laati itse uudelle pääkaupungilleen sen kosmologisen pohjapiirroksen. Kaupungin keskustaan hän rakennutti virallisen vastaanottopalatsin. Itselleen ja perheelleen hän rakennutti palatsin kaupungin pohjoisosaan. Hän kulki joka päivä kuningattarensa Nefertitin kanssa vaunuillaan kaupungin päästä päähän kuten aurinko taivaalla. Kuninkaallisessa palatsissa asuivat myös faaraon äiti sekä faaraon kakkosvaimo Kiya.
Hallituskausi > Uusi taidetyyli

Faarao perusti uskontonsa ilmaisuksi myös uuden taiteellisen tyylin. Amarna-kauden taiteessa kuninkaallinen perhe kuvattiin eri tavoin kuin hallitsijat aiemmin. Heidän kaulansa kuvattiin pitkinä sekä kädet ja jalat ohuina, ja myös kasvot kuvattiin monin tavoin epätavallisesti. Erikoisen tyylin syynä on pidetty hallitsijan uskonnollisia käsityksiä, miehen ja naisen piirteiden yhdistämistä, mutta myös mahdollisesti faaraon oikeastikin erikoista ulkonäköä. Erikoisten mittasuhteiden lisäksi Amarna-kauden taidetta luonnehtii kuvien intiimiys: kuninkaallinen perhe kuvataan niissä toistensa seurassa yksityisinä hetkinä.
Hallituskausi > Ulkopolitiikan hoito

Jumalana Akhenaten ei pitänyt itseään velvollisena hoitamaan maansa maallisia asioita tai mitään oman palatsinsa ja uskontonsa ulkopuolella. Tämä johti ulkopolitiikan laiminlyömiseen, ja kun Egyptin liittolaiset pyysivät Egyptiltä apua, faarao ei yleensä vastannut. Välinpitämättömyyden seurauksena Egypti esimerkiksi menetti Byblosin, joka taisteli Abdiashirtaa vastaan. Toisinaan Akhenaten puuttui ulkopolitiikkaan silloin kun se kiinnosti häntä henkilökohtaisesti, kuten silloin kun Abdiashirta veljeili egyptiläisten vihollisten heettiläisten kanssa.
Viimeiset vuodet ja hautaus

Viimeisinä hallitusvuosinaan Akhenaten kuvataan joissain monumenteissa yhdessä toisen kuninkaan, Ankhkheperuren (myöhemmin Smenkara), kanssa, joka saattoi olla kanssahallitsija tai kuningatar Nefertiti nostettuna faaraoksi. Akhenaten kuoli 17. hallitusvuonnaan. Hänet haudattiin todennäköisesti Akhetateniin, josta on löytynyt hänen sarkofaginsa sirpaleita. Kaikki hautaamiseen liittyvät maalaukset on ilmeisesti hävitetty. Kuninkaiden laaksossa sijaitsevasta haudasta, jonka epäillään kuuluneen kuningatar Tiylle (KV55), löytynyt ruumis on vuonna 2010 julkaistujen tietojen mukaan tunnistettu Akhenateniksi. Geenitutkimuksen perusteella muumion tunnistus on kuitenkin kyseenalaistettu.
Jälkimaine

Smenkara hallitsi Akhenatenin jälkeen noin kolmen vuoden ajan. Akhetatonin kaupunki hylättiin faarao Tutankhamonin aikana. On edelleen epävarmaa, kuinka laajalle Akhenatenin uskonnolliset käsitykset juurtuivat palatsin ulkopuolella. Tuon ajan yksityiskodeista on löydetty paljon perinteisten jumalten patsaita. Akhenatenin uskonto ilmeisesti kuoli faaraon mukana.
Tutankhamon palautti – pitkälti Amonin papiston painostuksen takia – vanhat jumalat takaisin Atonin rinnalle. Atonin kulttia ei kuitenkaan pyritty tuhoamaan vielä Tutankhamonin ja Ayn kaudella. Vasta 18. dynastian viimeinen faarao Horemheb tuhosi kaikki Amarna-kauteen viittaavat maalaukset ja rakennukset, Akhetaten mukaan lukien. Horemheb pyrki hävittämään historiasta Akhenatenin lisäksi tämän seuraajat Smenkaran, Tutankhamonin ja Ayn. Heidän nimensä poistettiin virallisista faaraoiden luetteloistakin siten, että niiden mukaan Horemheb olisi noussut valtaan välittömästi Amenhotep III:n jälkeen.
Akhenaten vaipui tuntemattomuuteen, kunnes Amarnan kaupunki löydettiin 1800-luvulla. William Flinders Petrie löysi Akhenatenin haudan vuonna 1907. Akhenatenin pojan ja seuraajan Tutankhamonin haudan löytyminen vuonna 1922 lisäsi kiinnostusta myös Akhenateniin.
Akhenatenin uskonnollisia uudistuksia on kutsuttu ensimmäiseksi esimerkiksi monoteismista, jossa on vain yksi todellinen ja universaalinen jumala. Niiden uskotaan merkittävästi vaikuttaneen myöhempiin monoteistisiin uskontoihin. Esimerkiksi Sigmund Freud esitti vuonna 1939 että juutalaisuuden perustaja Mooses olisi ollut Atonin kultin harjoittaja, joka karkotettiin Egyptistä Akhenatonin kuoleman jälkeen.
Akhenaten kulttuurissa

Faarao Ekhnaton on yksi Mika Waltarin Sinuhe egyptiläisen päähenkilöistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Akhenaten Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Amenhotep III | Egyptin faarao 18. dynastia | Seuraaja: Smenkara |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Akhenaten palvomassa Atonia
Amarna-kauden taiteen tyyliä: Akhenaten, Nefertiti ja lapset Auringon säteiden koskettamana
Aleg

| Aleg ألاك |
| --- | --- |
 Alegin kaupunkikuvaa.
 Aleg
 Koordinaatit: 17°3′11″N, 13°54′50″W 
Valtio:  Mauritania
Alue:  Brakna
Departementti:  Aleg
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Väkiluku (2013):  21 700
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aleg (arab. ألاك‎) on kunta sekä Braknan alueen ja Alegin departementin hallinnollinen keskus Mauritaniassa. Se sijaitsee 260 kilometriä Nouakchottista kaakkoon. Kunnassa on 21 700 asukasta (vuonna 2013, väestönlaskenta).
Aleg sijaitsee samannimisen järven muodostaman tulva-alueen reunalla. Se on syntynyt vuosina 1903–1904 rakennetun ranskalaisen linnoituksen ympärille. Aleg kasvoi kaupungiksi 1970–1980-lukujen kuivuusjaksojen aikana, kun sinne asettui suuri joukko paimentolaisia. Suunnittelemattomasti rakennettu kaupunki kärsii nykyään kuivuuden sijasta sadekausien tulvista.
Alegin läpi kulkee Noukchottista itään johtava päällystetty maantie RN3, josta haarautuu tie Kaédiin. Paikallisia elinkeinoja ovat maatalous ja kaupankäynti. Palveluihin kuuluvat ammattiopisto, sairaala ja vesijohtoverkko.
Alegin departementin pinta-ala on 15 900 neliökilometriä. Se käsittää Aghchourguitin, Alegin, Bouhdiden, Cheggarin, Djellewarin ja Malen kunnat. Departementissa oli 101 500 asukasta vuonna 2013.