stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Motörhead
Yhtyeen historia > Motörhead muuttuu nelimiehiseksi, 1984–1985

Lemmy antoi vuonna 1984 Melody Maker -lehdelle haastattelun, jossa hän ilmoitti yhtyeen ottavan tällä kertaa kitaristiksi jonkun tuntemattoman soittajan. Kaksikon järjestämässä koesoitossa kävi monia ehdokkaita, joista he pyysivät Mick "Würzel" Burstonia ja Phil Campbellia tulemaan seuraavana päivänä uudestaan. Valituksi tulisi jompikumpi. Seuraavana päivänä suunnitelmiin tuli kuitenkin muutos, sillä samana aamuna Phil Taylor ilmoitti lähtevänsä yhtyeestä. Lemmy oli parin tunnin ajan yhtyeen ainoa jäsen. Lemmy pyörsi päätöksensä ja otti molemmat kitaristit yhtyeeseen. Erityisesti Würzel ja Lemmy ystävystyivät välittömästi, ja heistä tuli yhtyeen nokkamiehet vuosiksi eteenpäin. Taylor perusti vähän lähtönsä jälkeen Frankie Millerin ja Brian Robertsonin kanssa Operator-nimisen yhtyeen.
Campbell ehdotti Phil Taylorin seuraajaksi Saxonin rumpali Pete Gillia. Lemmy oli tutustunut Gilliin vuonna 1979, kun Saxon oli ollut lämppärinä  Motörheadin kiertueella. Kahden kitaristin voimin Motörheadin musiikkiin tuli lisää melodisia vivahteita. Lemmy oli riemuissaan, kun sai soittaa uusien, nuorten jäsenten kanssa. Myös muu yhtye oli selvästi innoissaan. Motörheadin uusi nelimiehinen kokoonpano soitti Suomessa kuusi keikkaa, jotka Lemmyn mukaan sujuivat erinomaisesti.
Levy-yhtiö Bronze Records sen sijaan oli Eddie Clarken lähdön jälkeen alkanut menettää kiinnostustaan yhtyettä kohtaan, eikä enää luottanut kokoonpanon uuden tuotannon kaupallisuuteen. Bronze halusi julkaista kokoelmalevyn yhtyeen tunnetuimmista kappaleista, mitä Lemmy piti merkkinä levy-yhtiön asenteesta yhtyettä kohtaan. Kilmister vaati että levylle oli lisättävä muutama kappale uudelta kokoonpanolta. Yhtye äänitti kuusi uutta kappaletta. Näistä neljä päätyi No Remorse -kokoelmalevylle (1984), kaksi Killed by Death -singlen B-puolelle. Kokoelmalevy ilmestyi myöhemmin CD-julkaisuna, jossa singlen B-puolen kappaleet olivat bonuskappaleina. Bronzen kanssa asiat eivät olleet silti enää ennallaan, ja yhtye halusi sopimuksen uuden levy-yhtiön kanssa. Tästä seurasi lakiasioita, eikä yhtye voinut levyttää pariin vuoteen, joten he jatkoivat keikkailua ympäri maailmaa.
Vuonna 1985 Motörhead juhlisti Hammersmith Odeonissa kymmenvuotispäiviään soittamalla kaksi konserttia. Yhtyeen kaikki entiset jäsenet olivat paikalla, ja seuraavana iltana Larry Wallista lukuun ottamatta koko ryhmä soitti keikan lopussa porukalla yhtyeen nimikkokappaleen "Motörhead". Jälkimmäinen konsertti taltioitiin ja julkaistiin The Birthday Party -videona samana vuonna.
Yhtyeen historia > Orgasmatron ja Rock ’n’ Roll sekä Phil Taylorin paluu, 1986–1989

Motörhead pääsi lopullisesti eroon Bronze Recordsista vuoteen 1986 mennessä. Heidän silloinen managerinsa Douglas Smith sai yhtyeen liittymään oman levy-yhtiönsä GWR:n listoille. Yhtye meni studioon yhdysvaltalaisen tuottajan Bill Laswellin ja ääniteknikko Jason Corsaron kanssa. He äänittivät Orgasmatron -nimisen levyn vain 11 päivässä, sillä Motorhead oli innoissaan päästessään jälleen levyttämään. Laswellin miksaus oli kuitenkin yhtyeelle pettymys. Vaikka Lemmy yritti miksata levyn uudelleen, jäi lopputulos vaivaamaan Lemmyä ikuisesti.
Yhtye lähti silti kiertueelle. Kiertueen aikana Pete Gillin ja muun yhtyeen välit alkoivat kiristyä. Kesken kiertueen vuonna 1987 Lemmyllä oli cameorooli elokuvassa Eat the Rich. Eräänä päivänä yhtyeen oli tarkoitus esiintyä elokuvan tanssisalikohtauksessa. Lemmy ja Würzel lähtivät hakemaan Peteä ja Phil Campbellia hotellilta kuvauspäivän aamuna. Pete hermostutti odottelua vihaavan Lemmyn äärimmilleen viivyttelemällä hotellissa, kun muu yhtye samalla odotti häntä autossa. Kun Pete Gill lopulta ilmaantui paikalle, oli Lemmyn mitta jo täynnä ja hän antoi Petelle potkut. Phil Taylor oli jo aiemmin pyytänyt päästä takaisin Motörheadin rumpaliksi, sillä Taylorin Operator-yhtye ei ollut menestynyt. Nyt hän saapui hätiin kuvauspaikalle hoitamaan kohtauksen, ja hänet otettiin takaisin yhtyeeseen. Samana vuonna yhtye julkaisi albumin Rock ’n’ Roll. Levyllä oli Lemmyn mukaan loistavia biisejä, kuten "Dogs", "Boogieman" sekä "Traitor", jota yhtye soitti vuosikausia, mutta kaiken kaikkiaan levy ei tuntunut toimivan. Lemmystä Rock 'n' Rollin rumpuraita oli voimaton, ja Taylorin soitosta puuttui hänen palattuaan jotain.
Motörhead lähti kiertueelle, jolla he soittivat muun muassa Alice Cooperin kanssa tämän Constrictor kiertueella. Yhtye vietti liki koko 1980-luvun lopun tien päällä. Vuonna 1988 yhtye oli mukana Giants of Rock -festivaaleilla Suomessa Ahveniston moottoriradalla Hämeenlinnassa. Keikka äänitettiin yhtyeen toisen livelevyn julkaisua varten. Kyseinen levy sai nimekseen Nö Sleep at All, ja se julkaistiin samana vuonna. Vuoden 1989 yhtye vietti lähes kokonaan kiertueella, treenasi seuraavan levynsä uusia kappaleita, hoiteli erilaisia esiintymisiä ja valmistautui seuraavan vuosikymmenen mukanaan tuomiin tapahtumiin.
Yhtyeen historia > 1916 ja March ör Die - Taylorin lähtö ja uusi rumpali Mikkey Dee, 1990–1992

Yhtyeen uusi vuosikymmen alkoi Lemmyn muutolla Los Angelesiin, jota hän oli alkanut suunnitella jo vuonna 1989. Myös Phil Taylor yritti tulla Yhdysvaltoihin, mutta hänen viisuminsa oli virheellinen, joten hänet käännytettiin. Motorhead solmi levytyssopimuksen Sonyn kanssa ja alkoi äänittää uutta albumiaan 1916. Albumilla on Motörheadin tyylille erikoisempia kappaleita, kuten "Nightmare/The Dreamtime", "Love Me Forever" ja "1916". Levy ilmestyi vuonna 1991. 1916 saavutti jopa Grammy-ehdokkuuden. Palkinnon sai kuitenkin Metallica albumillaan Metallica. Moottoripäät lähtivät kiertueelle, ja Lemmy ja Campbell soittivat The David Letterman Showssa Chuck Berryn Let it Rock -kappaleen show’n yhtyeen kanssa.
Vuonna 1992 Würzel, Campbell ja Taylor alkoivat harjoitella uuden albumin March ör Dien materiaalia Lontoossa Lemmyn kirjoittaessa uusia sanoituksia Los Angelesissa. Asiat Phil Taylorin kanssa alkoivat mennä yhä huonompaan suuntaan. 1916:n äänityksissä Phil joutui soittamaan kappaleen Going to Brazil metronomin tahdissa, ja keikoilla hän soitti kappaleita vaihtelevalla tempolla. Uuden levyn äänitykset olivat alkaneet, eikä siitä tullut mitään. Phil Taylor ei oppinut soittamaan kappaletta "Ain't no Nice Guy", ja niin miesten oli pakko erottaa Phil yhtyeestä. Lemmy hoiti asian tavalla, josta omien sanojensa mukaan oli sittemmin aina pahoillaan: hänen erotti Taylorin puhelimitse. Lopulta March ör Die -levyä tehtiin kolmen eri rumpalin kanssa: Phil Taylorin, Tommy Aldridgen, joka soitti rumpuraidat suurimmalle osalle kappaleista sekä ruotsalaisen Mikkey Deen, joka soitti kappaleen "Hellraiser".
Lemmy tunsi Mikkey Deen jo entuudestaan yhteiseltä kiertueelta King Diamondin kanssa. Lemmy oli pyytänyt Mikkeyä yhtyeeseen jo aiemmin, mutta Dee ei halunnut jättää King Diamondia pulaan. Nyt Dee oli vapaa. Mikkey Dee korvasi pysyvästi Phil Taylorin. Lemmy sanoi eläessään useasti, että Mikkey Dee on paras rumpali, jonka kanssa oli ikinä soittanut. Tähän hän kuitenkin tahtoi lisätä, että Phil Taylorkin oli aikoinaan erinomainen. Järjestyksessään kymmenennen studio-albumin March ör Die valmistumisen jälkeen yhtye lähti kiertueelle Ozzy Osbournen kanssa. Ensimmäisen keikan aikana Mikkey todisti Würzelille ja Campbellille lopullisesti olevansa sopiva rumpali yhtyeeseen.
Yhtyeen historia > Bastards, Sacrifice ja Overnight Sensation, 1993–99

Ongelmat Sonyn kanssa aiheuttivat sen, että yhtye vaihtoi jälleen levy-yhtiötä. Tällä kertaa sopimus solmittiin saksalaisen tanssimusiikkimerkki ZYX:n kanssa. Lemmystä se tuntui silloin hyvältä idealta, koska Saksa oli aina ollut heidän parhaita markkina-alueitaan. Yhtye alkoi levyttää uutta albumia. Mikkey Dee oli ensimmäistä kertaa mukana levytyksessä  alusta alkaen, ja hän yllätti muut positiivisesti taitavalla rumputyöskentelyllään, nopealla aikataulullaan ja osallistumisella kappaleiden tekoon. Tuloksena oli Bastards (1993), jolla yhtye hylkäsi suureksi osaksi levyllä 1916 alkaneen melodisemman soundin, tyyli muuttui taas raskaammaksi. Tämä hyökkäävä tyyli jatkui myös Bastardsia seuranneilla levyillä.
Levyä seuranneen kiertueen jälkeen yhtye meni studioon vuonna 1995 levyttämään albumia Sacrifice. Äänityksissä oli jälleen ongelma, tällä kertaa kitaristi Michael "Würzel" Burstonin kanssa. Würzelin asenne oli vuosien mittaan taantunut rajusti erinäisten syiden vuoksi, ja loppuajat hänen kanssaan olivat Lemmylle vaikeita. Lemmy ja Würzel olivat olleet vuodesta 1984 asti parhaat kaverukset ja nyt Würzel alkoi vihata Lemmyä. Levyn valmistumisen jälkeen Würzel ilmoitti muille soittajille jättävänsä yhtyeen. Lemmy ja Mikkey suunnittelivat ottavansa jonkun Burstonin tilalle, mutta Phil Campbell ilmoitti haluavansa soittaa kitaraa yksin, ja niin Motörhead jatkoi jälleen triona. Lemmy on ollut tyytyväinen yhtyeen trio-kokoonpanoon: "Ensinnäkään meidän ei tarvinnut etsiä uutta kitaristia, ja Motörhead on aina toiminut loistavasti triona. Tämän kokoonpanon kanssa kaikki tuntuvat tietävän paikkansa, mikä on plussaa. Lisäksi me tienaamme paremmin."
Yhtye lähti triona jälleen kiertueelle, soittaen muun muassa ensimmäistä kertaa Venäjällä. Yhtye julkaisi vuosikymmenen lopulla albumit Overnight Sensation (1996), Snake Bite Love (1998) ja livelevy Everything Louder than Everyone Else (1999). Yhtye halusi äänittää livelevyn Hampurissa Saksassa, koska saksalaiset fanit olivat aina olleet yhtyeelle uskollisia. Yhtye alkoi olla Lemmyn sanoin näihin aikoihin loistokunnossa. Levyttäminen oli helppoa Philin ja Mikkeyn kaltaisten lahjakkaiden muusikoiden kanssa, ja yhtyeen suosio kasvoi.
Yhtyeen historia > 2000–2015

Uusi vuosituhat alkoi uuden albumin We Are Motörhead (2000) voimin, jonka jälkeen Motörhead julkaisi vielä albumin Hammered (2002). Monet pitävät vuonna 2004 julkaistua Infernoa 1980-luvun klassikkoalbumien tasoisena. Motörhead palasi 2000-luvulla takaisin heavy metalin huipulle. Motörhead esiintyi WrestleMania-tapahtumassa vuonna 2005 esittäen kappaleen "The Game". Kyseinen kappale on myös showpainija Triple H:n tunnuskappale. Motörhead on tehnyt Triple H:lle myös tunnuskappaleen "King of Kings", sekä Evolution-ryhmittymälle tunnuskappaleen "Line in the Sand".
Vuonna 2006 ilmestyi albumi Kiss Of Death ja vuonna 2007 ilmestyi livealbumi Better Motörhead Than Dead. Vuonna 2010 ilmestyi 20. studioalbumi The Wörld Is Yours. Yhtyeen kitaristina vuodet 1984–1995 toiminut Michael "Würzel" Burston kuoli kesällä 2011. Vuonna 2013 Motörhead julkaisi studioalbumin nimeltä Aftershock. Yhtyeen viimeiseksi jäänyt studioalbumi Bad Magic julkaistiin vuonna 2015. Yhtyeen alkuperäinen rumpali Phil Taylor kuoli sairauteen marraskuussa 2015.
Viimeisen kerran yhtye konsertoi Berliinissä Saksassa 11. joulukuuta 2015. Lemmy Kilmister kuoli yllättäen 28. joulukuuta 2015 ärhäkkään syöpään, josta hän sai tietää vasta tapaninpäivänä 2015. Yhtyeen rumpali Mikkey Dee ilmoitti, että Motörhead ei jatka enää toimintaansa Lemmyn kuoleman jälkeen.  Fast Eddie Clarke kuoli tammikuussa 2018.
Maaliskuun 30. 2016 yhtye ilmoitti julkaisevansa vielä viimeiseltä kiertueelta taltioidun livealbumin Clean Your Clock. Esitys on taltioitu 20. ja 21. marraskuuta 2015 olleista Münchenin Zenithin keikoista.
Jäsenet > Viimeinen kokoonpano (1995–2015)

Lemmy Kilmister – laulu, basso (1975–2015)
Phil Campbell – kitara (1984–2015)
Mikkey Dee – rummut (1992–2015)
Jäsenet > Entiset jäsenet

Lucas Fox – rummut (1975)
Larry Wallis – kitara (1975–1976)
"Fast" Eddie Clarke – kitara, laulu (1976–1982)
Brian "Robbo" Robertson – kitara, piano (1982–1983)
Michael "Würzel" Burston – kitara (1984–1995)
Pete Gill – rummut (1984–1987)
Phil "Philty Animal" Taylor – rummut (1975–1984, 1987–1992)
Jäsenet > Sessiojäsenet

Matt Sorum – rummut (2009, paikkasi Mikkey Deetä Amerikan-kiertueella)
Diskografia > Studioalbumit

Motörhead (1977)
Overkill (1979)
Bomber (1979)
On Parole (1979,  kappaleita vuodelta 1975)
Ace of Spades (1980)
Iron Fist (1982)
Another Perfect Day (1983)
Orgasmatron (1986)
Rock ’n’ Roll (1987)
1916 (1991)
March ör Die (1992)
Bastards (1993)
Sacrifice (1995)
Overnight Sensation (1996)
Snake Bite Love (1998)
We Are Motörhead (2000)
Hammered (2002)
Inferno (2004)
Kiss of Death (2006)
Motörizer (2008)
The Wörld Is Yours (2010)
Aftershock (2013)
Bad Magic (2015)
Under Cöver (2017)
Esiintymiset Suomessa

Lemmy oli käynyt ensimmäisen kerran esiintymässä Suomessa jo 1960-luvulla The Rockin' Vickers -yhtyeen mukana.
Suomessa Motörhead herätti pahennusta juhannuksena 1979 riehumalla Punkaharjun Punkarockissa. Siellä yhtye tuhosi pukuhuoneeksi tarkoitetun asuntovaunun ja järjesti sille ns. viikinki-hautajaiset, eli poltti sen ja laittoi seilamaan keskelle järveä. Koko porukka pääsikin tutustumaan suomalaiseen putkaan. Motörhead on senkin jälkeen esiintynyt Suomessa ja monet suomalaiset muusikot ovatkin saaneet innoitusta Motörheadin musiikista.
Vuonna 2004 Ruisrockissa soitti myös viereisellä lavalla Lemmyn entinen yhtye Hawkwind. Lemmy kävi soittamassa ennen oman yhtyeensä konserttia heidän kanssaan Silver Machinen.
Huhujen mukaan Kilmister olisi pyytänyt Albert Järvistä yhtyeen kitaristiksi 1980-luvulla. Vaikka Järvinen ja Kilmister tekivätkin yhteistyötä 1980-luvulla, Kilmister on myöhemmin kiistänyt kysyneensä Järvistä Motörhead-kitaristiksi.
| --- | --- |
 1979 23. kesäkuuta Punkaharjulla Punkarockissa.  1981 16. elokuuta Imatralla Heavy Metal Heaven Festivalilla  1981 24. marraskuuta Helsingin jäähallissa  1982 13. elokuuta Lappeenrannan raviradalla  1984 26. huhtikuuta Helsinki, Lepakkoluola  1984 27. huhtikuuta Husula, Kasino  1984 28. huhtikuuta Nivala, Tuiskula  1984 29. huhtikuuta Siilinjärvi  1984 30. huhtikuuta Alavus, Aulava  1984 1. toukokuuta Tampere, Hepokatti  1985 21. heinäkuuta Närpiön urheilukenttä  1988 2. heinäkuuta Hämeenlinna, Giants of Rock  1993 7. joulukuuta Helsinki, Kulttuuritalo  1999 25. kesäkuuta Nummijärvi, Nummirock  Monsters of the Millennium -kiertue 1999 26. marraskuuta Oulu, jäähalli  1999 27. marraskuuta Turku, Elysee Arena  1999 29. marraskuuta Helsinki, jäähalli :  2000 29. marraskuuta Tampere, Tullikamari  2000 30. marraskuuta Helsinki, Nosturi  2002 3. elokuuta Vantaa, Ankkarock  2004 10. heinäkuuta Turku, Ruisrock  2005 10. lokakuuta Helsinki, Kaapelihalli  2005 11. lokakuuta Tampere, Jäähalli  2006 28. heinäkuuta Oulu, Qstock  2007 28. heinäkuuta Seinäjoki, Vauhtiajot  2007 11. joulukuuta Helsinki, Jäähalli  2007 12. joulukuuta Tampere, Jäähalli  2007 13. joulukuuta Oulu, Teatria  2008 16. joulukuuta Helsinki, jäähalli  2009 15. joulukuuta Helsinki, jäähalli  2011 17. joulukuuta Pakkahuone, Tampere  2011 18. joulukuuta Kaapelitehdas, Helsinki  2015 6. joulukuuta Helsinki, Hartwall Arena
Kirjallisuutta

Lemmy – omaelämäkerta.  ((Lemmy, 2003.) Lemmyn omaelämäkerta. Suomentaja Inka Parpola)  Helsinki:  Like, 2003.  ISBN 9789520104061
Oheistuotteet

Bändin nimellä on myyty mm. seuraavia elintarvikkeita:
olut(useita laatuja)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Motörhead Wikimedia Commonsissa
Motörheadin virallinen kotisivu
Motörhead
|  Lemmy Kilmister  Phil Campbell  Mikkey Dee >  Lucas Fox  Larry Wallis  "Fast" Eddie Clarke  Brian "Robbo" Robertson  Michael "Würzel" Burston  Pete Gill  Phil "Philty Animal" Taylor  |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Motörhead  Overkill  Bomber  On Parole  Ace of Spades  Iron Fist  Another Perfect Day  Orgasmatron  Rock ’n’ Roll  1916  March ör Die  Bastards  Sacrifice  Overnight Sensation  Snake Bite Love  We Are Motörhead  Hammered  Inferno  Kiss of Death  Motörizer  The Wörld Is Yours  Aftershock  Bad Magic 
Livealbumit:  No Sleep ’til Hammersmith  Nö Sleep at All  The Birthday Party  Live At Brixton '87  Everything Louder Than Everyone Else  Live At Brixton Academy The Complete Concert  Better Motörhead Than Dead  The Wörld is Ours - Vol 1 Everywhere Further Than Everyplace Else  The Wörld is Ours - Vol 2 Anyplace Crazy As Anywhere Else  Clean Your Clock  Live At The Montreux Jazz Festival 
Kokoelmat:  No Remorse  Anthology  Meltdown  All the Aces  The Best of Motörhead  Protect the Innocent  Deaf Forever: The Best of Motörhead  The Best Of  Over The Top – The Rarities  Tear Ya Down: The Rarities  Hellraiser: Best of the Epic Years  The Essential Motörhead  You'll Get Yours: The Best of Motörhead  Under Cöver 
Boksisetit:  Stone Deaf Forever!  End of the Wörld  1979 
Singlet:  Leaving Here  Motörhead  Louie Louie  Overkill  No Class  Bomber  Ace of Spades  The Train Kept A-Rollin (live)  Motörhead (live)  Iron Fist  Go to Hell  I Got Mine  Shine  Killed By Death  Deaf Forever  Eat The Rich  Ace of Spades (live)  The One To Sing The Blues  Hellraiser  Don't Let Daddy Kiss Me  Born To Raise Hell  I Don't Believe a Word  God Save the Queen  The Game  Whorehouse Blues  We Are Motörhead  Kingdom of the Worm  Rock Out  Get Back in Line  I Know How to Die  Crying Shame  Thunder & Lightning / Electricity  Ace of Spades' (uusintapainos)  Get Back in Line  Bullet In Your Brain 
EP:t:  The Golden Years: Live EP  Beer Drinkers and Heil Raisers  St. Valentine's Day Massagre  Stand by Your Man  92 Tour EP  Enter Sandman EP 
Videografia:  Live in Toronto  The Birthday Party (video)  Another Perfect Day EP  Deaf Not Blind  1916 Live...Everything Louder than Everything Else  The Best of Motörhead  25 & Alive Boneshaker  Motörhead EP  The Best of Motörhead  Special Edition EP  Classic Albums: Motörhead – Ace of Spades  Stage Fright 
Musiikkivideot:  Motörhead  Overkill  No Class  Capricorn  Bomber  Dead Men Tell No Tales  Poison  Ace of Spades  The Chase is Better than the Catch  Please Don't Touch  Iron Fist  One Track Mind  Shine  I Got Mine  Killed by Death  Eat the Rich  I'm So Bad (Baby I Don't Care)  I Ain't No Nice Guy  Hellraiser  Burner  Born to Raise Hell  Sacrifice  I Don't Believe a Word  God Save the Queen  Brave New World  Whorehouse Blues  Be My Baby  Rock Out  Get Back in Line  I Know How to Die  Heartbreaker  Lost Woman Blues  Electricity  When the Sky Comes Looking for You  Bullet In Your Brain 
Lemmy Kilmister esiintymässä vuonna 2015.
Yasmin Levy

Levy vuonna 2008
Yasmin Levy (s. 23. joulukuuta 1975 Jerusalem) on israelilainen ladinomusiikin esittäjä.
Levy syntyi sefarditaustaisille, turkinjuutalaisille vanhemmille. Hänen isänsä oli muusikko Yitzhak Isaac Levy. Hänen debyyttialbuminsa Romance & Yasmin julkaistiin vuonna 2000. Hän eteni urallaan niin nopeasti, että oli jo vuonna 2005 ehdolla BBC:n maailmanmusiikkipalkinnon saajaksi.
Diskografia

2000: Romance & Yasmin
2005: La Judería
2006: Live at the Tower of David, Jerusalem
2007: Mano Suave
2009: Sentir
2012: Libertad
2014: Tango
2017: Rak Od Layla Echad
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Tutkivan teatterityön keskus

Tutkivan teatterityön keskus on Tampereen yliopiston informaatioteknologian ja viestinnän tiedekunnan  tutkimus- ja asiantuntijayksikkö. Keskus on perustettu vuonna 2007. Sen johtajana toimii  Mika Lehtinen (TeM). Keskuksen toimintaan osallistuvat myös Tampereen yliopiston teatterin ja draaman tutkimus sekä Tampereen ammattikorkeakoulu.
Toiminta ja hankkeet

Tutkivan teatterityön keskuksen tarkoituksena on kehittää teattereiden taiteelliseen, tuotannolliseen ja tekniseen toimintakulttuuriin liittyviä käytäntöjä. Samalla tuotetaan yliopistotason tutkimusta sekä julkaisuja osana perus- ja jatkotutkintoja. Opetusministeriö myönsi Tampereen yliopistolle rakenteellisen kehittämisen hankerahoitusta vuosille 2007–2009. Myös Tampereen kaupunki rahoittaa Tutkivan teatterityön keskuksen toimintaa.
Tutkivan teatterityön keskus oli mukana kansainvälisessä Prospero-hankkeessa vuosina 2009–2011. Prospero oli eurooppalainen teatterihanke, jossa olivat Tutkivan teatterityön keskuksen lisäksi mukana  Théâtre National de Bretagne (Rennes),  Emilia Romagna Teatro Fondazione (Modena), Théâtre de la Place ( Liège), Fundacão Centro Cultural de Belém (Lissabon) sekä (Schaubühne am Lehniner Platz Berlin) (Berliini). Prospero-hankkeen tuotannot kiersivät osanottajakaupungeissa. Suomessa tuotannot nähtiin Tampereen Teatterikesän ohjelmistossa vuosina 2009–2012.
Muita Tutkivan teatterityön keskuksen hankkeita ovat olleet muun muassa VIMMA (2013–2014), Vaikuttava sirkus (2011–2014), TEKIJÄ – Teattereiden kiertuejärjestelmä – Turnénätverk for teater (2011–2013), Voimaa taiteesta (2010–2013), Sosiaalinen sirkus (2009–2011) sekä YLÖS – ammattiteattereiden yleisötyön kehittäminen (2009–2010).
Aiheesta muualla

Tutkivan teatterityön keskuksen verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Näyttelijäntyön laitoksen verkkosivut
Tampereen yliopiston Viestinnän, median ja teatterin yksikön verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Sulatto (nuorisotapahtuma Raahessa)

| Sulatto |
| --- | --- |
 Yleisöä vuoden 2011 tapahtumassa.
Tyyppi:  Musiikkifestivaali
Ajankohta:  heinä-elokuun vaihde
Tapahtumapaikka:  Pikkulahden rantaviheriö
Paikkakunta:   Raahe
Ensimmäisen kerran:  2003
Kävijöitä:  1 500-2 500
Järjestäjä:  Raahen nuorisovaltuuston alainen Sulatto-staabi
Kotisivut
Sulatto on Raahessa järjestettävä päihteettömyyteen kannustava, nuoria osallistava ja pääsymaksuton nuorten musiikkitapahtuma, jota on järjestetty vuodesta 2003 lähtien. Tapahtuma on yleensä yksipäiväinen ja järjestetään elokuun alussa tai heinäkuun lopussa.
Tapahtuma on kaksiosainen ja päivällä järjestetään perheille suunnattu Huvilahti - lasten tapahtuma. Illemmalla varsinaisen Sulaton aloittavat paikalliset yhtyeet, joiden jälkeen ilta jatkuu valtakunnallisesti tunnetuilla pääesiintyjillä. Tapahtuma on Raahen nuorisovaltuuston projekti. Sulaton kävijämäärät liikkuvat 1 500-2 500 kävijän paikkeilla.
Organisaatio

Sulatto-tapahtumaa organisoi Raahen nuorisovaltuuston joka vuosi nimeämä noin 25-henkinen Sulatto-staabi. Staabin johdossa toimivat päätoimitsija, apulaispäätoimitsija sekä pääsihteeri.
Sulaton ympärillä toimii joka vuosi yhteensä noin 50-100 nuorta, jotka jakaantuvat yhteensä noin 10 tiimiin ja niiden alaisiin työryhmiin.
Sulatto on nimenomaan nuorten järjestämä tapahtuma. Järjestävän Sulatto-staabin jäsenten ikä on pääosin viime vuosina ollut neljästätoista kahteenkymmeneen ikävuoteen.
Päätoimitsijat 2003-

2003: Antti Jokela (synt. -86)
2004: Antti Jokela, Jarno Moisala (-79)
2005: Katja Sorjamaa (-85)
2006: Jenni Similä (-86)
2007: Katja Viinikangas (-88)
2008: Sonja Strömsholm (-87)
2009: Eeva Ojala (-88)
2010: Katja Viinikangas (-88)
2011: Jussi Ojala (-93)
2012: Jesper Uunila (-94)
2013: Viivi Ohvo (-95)
2014: Eetu Viinikka (-96)
2015: Ella Kallela (-98)
2016: Mikko Kanervo (-97)
2017: Ida Tiittanen (-98)
2018: Antti Mattila (-00)
2019: Asko Salmela (-01)
Pääesiintyjät 2003-

Sulatto´03: Mariska
Sulatto´04: Killer
Sulatto´05: PMMP & The Jiva Orchestra
Sulatto´06: Jonna
Sulatto´07: Technicolour
Sulatto´08: Ari Koivunen
Sulatto´09: Lord Est
Sulatto´10: The Giant Leap, Kilpi ja Uniikki
Sulatto´11: Jukka Poika, Raappana & Sound Explosion Band ja Aste
Sulatto´12: Elokuu, Asa, The Blanko ja Profane Omen
Sulatto´13: Kuningasidea, Brädi, Stepa & Are ja Kemmuru
Sulatto´14: Redrama, Laineen Kasperi & Palava Kaupunki ja Doom Unit
Sulatto´15: Kasmir
Sulatto´16: Mäkki
Sulatto´17: Ilari, TCT ja Salaliitto
Sulatto´18: Normaali kesätapahtuma peruttiin ulkoilmakonsertin estävien sääolosuhteiden johdosta.
Sulatto´18 goes pikkujoulut: Gettomasa. Kesätapahtuman peruuntumisen johdosta 8.12.2018 järjestetty korvaava tapahtuma Raahen liikuntahallilla.
Aiheesta muualla

http://www.sulatto.net
Jukka Poika keikalla Sulatto 2011 -tapahtumassa.
Elokuu keikalla Sulatto 2012 -tapahtumassa.