stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ansa Ikonen
Ura teatterissa ja elokuvissa > 1940-luvun jälkipuolisko teatterissa

Kesällä 1945 Ikonen oli mukana kiertuenäytelmässä Ettei rakkauteni unohtuisi Edvin Laineen ja Leif Wagerin kanssa. Kiertueesta tuli yleisömenestys. Vielä suuremman suosion sai Mika Waltarilta tilattu komedia Rakas lurjus, jota esitettiin seitsemänä kesänä. Ikonen kiersi Suomea yhdessä Edvin Laineen ja Joel Rinteen kanssa. Henkilöitä oli kolme sen tähden, että kuljettiin Rinteen autolla, johon mahtui vain kolme ihmistä. Näytelmä käsittelee toisen maailmansodan jälkeistä ankaraa asuntopulaa ja sen suosio oli valtava. Ensi-ilta oli Somerolla heinäkuussa 1947.
Klassikkonäytelmässä Romeo ja Julia keväällä 1946 Ikonen tulkitsi Juliaa vuoroin Eeva-Kaarina Volasen kanssa, jolle kyse oli ensimmäisestä merkittävästä klassisesta näyttämötehtävästä. Rauli Tuomi nähtiin Romeona. Pekka Alpon ohjaamaa näytelmää pidettiin ennen kaikkea nuorten näyttelijöiden Volasen ja Tuomen voittona. Ikosen Julia arvioitiin kiteytyneemmäksi ja varmempimuotoiseksi kuin Volasen välitön ja hehkeänsuloinen tulkinta.
Syyskaudella 1946 Ikonen näytteli ”älykkään harkitusti” Leonardon vaimoa Federico Garcia Lorcan draamassa Veren häät. Seuraavana keväänä hänellä oli keskeinen rooli Waltarin komediassa Omena putoaa, ja hän onnistui tehtävässään hyvin.
1940-luvun lopussa Ikonen näytteli naispääosan Serpin epookkikomediassa Katarina, kaunis leski. Veikeästi keimailevan Katarina Thorwöstin roolia pidettiin suorastaan luotuna Ikosen näyttelijänlaadulle. Valkokankailla Katarinana keimaili Eeva-Kaarina Volanen. August Strindbergin näytelmä Eerik XIV oli arvostelumenestys. Ikonen näytteli Kaarina Maununtytärtä ja suoriutui valjuksi luonnehditusta roolistaan kohtalaisesti. Eerikinä oli Joel Rinne, jonka psykologisesti vivahteikasta luonnetutkielmaa ylistettiin lähes täydelliseksi.
Ura teatterissa ja elokuvissa > 1940-luvun jälkipuolisko elokuvissa

Ikosen tähdittämien elokuvien ensi-illoissa seurasi parin vuoden tauko. Elokuussa 1947 valkokankaille tulivat teokset Pikku-Matti maailmalla ja Pikajuna pohjoiseen. Jälkimmäinen oli arvostelumenestys ja sai kaksi Jussi-palkintoa. Elokuvan miespääosissa olivat Eino Kaipainen ja Leif Wager. Pikajuna pohjoiseen jäi Ikosen ja Wagerin ainoaksi yhteiselokuvaksi. Fenno-Filmin tuottama elokuva oli Ikoselle poikkeuksellinen loikkaus vieraaseen yhtiöön; muutoin hän näytteli ainoastaan Suomi-Filmin ja Suomen Filmiteollisuuden tuotannoissa. Lastenseikkailu Pikku-Matti maailmalla oli Ikosen uralla erikoisuus, sillä siinä hän esitti ”kevytkenkäistä naista”. Jotta hän olisi ollut roolissaan uskottava, hänen hiuksensa värjättiin tummiksi.
Maaliskuussa 1948 sai ensi-iltansa yhdeksäs Ansa & Tauno -elokuva, Edvin Laineen ohjaama Laitakaupungin laulu. Sitä varten rakennettiin kokonainen katu rakennuksineen studion sisälle. ”– – ja katu oli oikeaa hiekkaa, joka kävellessä narskui jalkojen alla ihan aidosti”, Ikonen kuvailee muistelmissaan. Aikalaiskriitikot arvioivat elokuvan teennäiseksi ja moralisoivaksi. Vuonna 1949 Ikonen näytteli Valentin Vaalan ohjauksessa ensimmäisen kerran sitten Koskenlaskijan morsiamen (1937). Elokuva oli epookkidraama Jossain on railo. Ikonen tulkitsi kartanonrouvaa vastanäyttelijöinään Santeri Karilo ja Ekke Hämäläinen. Kriitikot kiittivät Ikosta ryhdikkäästä ja kypsästä roolisuorituksesta.
Ura teatterissa ja elokuvissa > 1950-luku teatterissa

Ikosen teatteriuran suuri menestysrooli oli Lady Teazle Richard Brinsley Sheridanin tapakomediassa Juorukoulu. Suomen Kansallisteatterissa näytelmän ensiesitys annettiin kevätkaudella 1950 ohjaajanaan Wilho Ilmari. Sir Peter Teazle sai tulkitsijansa Uuno Laaksosta. Näyttelijäkaartia pidettiin ”mahdollisimman edullisena”: Ikosen ja Laakson lisäksi mukana olivat muun muassa Aku Korhonen, Unto Salminen, Joel Rinne ja Henny Waljus.
Helsingin olympiavuonna 1952 Ikosen taiteellinen voitto teatterilavalla oli Noran rooli Henrik Ibsenin näytelmässä Nukkekoti. Ibsen tutkiskelee teoksessaan sukupuolten asemia avioliitossa. Noran rooli on lähtökohdiltaan antoisa, sillä hahmo kasvaa pikkuvaimosta itsetietoiseksi naiseksi. Krogstadin roolin näytteli Jalmari Rinne. Ikonen näytteli Noraa ensimmäisen kerran Rinteen 35-vuotistaiteilijajuhlan yhteydessä joulukuussa 1952. Teatterikriitikko Sole Uexküll arvioi Ikosen osasuoritusta: ”Tulkinta merkitsi kaunista henkilökohtaista voittoa, enkä mielelläni kuittaisi sitä muutamalla kiireessä kirjoitetulla sanalla ---”. Toini Havu puolestaan arvioi: ” --- Ikosen Noran [voi] todeta lähentyvän näyttelijätaiteen ihanteellisinta tasoa. Siinä moderni näkemys tekee tendessiltään jo pölyttyneen näytelmän ajankohtaiseksi.” Havu arvosti Ikosen koruttomuutta ja sitä, että tämä oli vapautunut diivamaisesta paatoksesta.
Niin ikään 1952 tähtipari Ikonen ja Palo näytteli toistensa kanssa Simo Penttilän teoksessa Sankari pimeästä. Vuonna 1957 suosikkipari näytteli George Bernard Shaw’n kappaleessa Amerikan keisarinna. Siinä Ikoselle lankesi vaihteeksi kevytkenkäisen naisen rooli. Seuraavana vuonna Ikonen oli mukana Kansallisteatterin näytelmissä Kuukausi maalla ja Cyrano de Bergerac.
Vuosikymmenen lopussa Ikonen näytteli Vanda-nimistä viettelijätärtä Waltarin näytelmässä Miljoonavaillinki. Kappaleen ohjasi Edvin Laine. Miljoonavaillingin elokuvaversiossa 1961 Ikosen rooli vaihtui naispääosaan hyveellisenä Ryhtilän vaimona. Elokuvassa Vandaa näytteli 24-vuotias Liana Kaarina.
Ura teatterissa ja elokuvissa > 1960-luku teatterissa

Ikonen palasi Juorukoulun Lady Teazlen rooliin vuonna 1960, jolloin hän vietti 25-vuotistaiteilijajuhlaansa. Näytelmä oli saanut uuden suomennoksen, jossa roolihenkilöiden nimet oli käännetty: Lady Teazle muuntui rouva Karstaksi. Sole Uexküllin mielestä Ikosen suoritus oli valloittavanraikas ja tervejärkinen. Hän huomioi ”ansa-ikosmaisen komediennetyön”, älykkään ja nasevasti replikoidun. Vuonna 1961 Ikonen näytteli jälleen Serpin kappaleessa Katupeilin takana ja piti 25-vuotisjuhlakiertueen, jolla esitettiin Melchior Lengyelin ja Lajos Bírón näytelmää Keisarinna.
Eräs Ikosen teatteriuran tähtihetkiä oli Juulian rooli Maria Jotunin näytelmässä Tohvelisankarin rouva vuonna 1962. Kantaesityksensä yhteydessä 1924 näytelmä oli aiheuttanut pienen skandaalin. Vuonna 1963 Ikonen näytteli Tauno Palon kanssa Muriel Sparkin komediassa Filosofiantohtorit. Näytelmässä on koko joukko naisrooleja; Ikonen näytteli Catherinea. Samana vuonna hänellä oli rooli Molièren komediassa Porvari aatelismiehenä.
1960-luvulla Ikosen teatteriura alkoi hiljetä, ja pääroolien tilalle tuli vähitellen vaatimattomia sivurooleja. Vuosikymmenen loppupuoliskolla hän näytteli muun muassa teoksissa Päämaja (1966), Tuomio (1967) ja Auringon lapset (1969).
Tauno Palo järjesti juhlakiertueen 35-vuotisen teatteriuransa kunniaksi 1968. Kiertueella oli mukana myös Ansa Ikonen, näytelmänä oli Leo Lenzin Rakkautta ristiin rastiin ja Ikonen näytteli rouva Laura Palokangasta. Ikonen alkoi kärsiä työpulasta 1970-luvulle tultaessa.
Ura teatterissa ja elokuvissa > Elokuvauran joutsenlaulu 1960-luvulla

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Filmi oli minun nuoruudenhaaveeni. Se haave toteutui, ja päinvastoin kuin usein, totuus oli haaveen veroinen. Olin uneksinut saavani tehdä tätä työtä, sain tehdä sitä 27 vuotta, kokonaisen elokuvan aikakauden. Sinä aikakautena me teitittelimme toisiamme, ja elokuvat joita teimme, teitittelivät katsojia. Mutta me kuuluimme yhteen, suomalainen elokuva, suomalaiset tähdet ja suomalainen yleisö. Se oli rakkautta. | ” |
– Ansa Ikonen
13. lokakuuta 1961 oli elokuvan Miljoonavaillinki ensiesitys. Ikonen esitti naispääosassa rouva Ryhtilää. Elokuvan ohjasi Toivo Särkkä ja se perustuu Mika Waltarin samannimiseen näytelmään. Vielä kerran Ikonen oli saanut tehdä elokuvatyötä itselleen tuttujen ihmisten kanssa. Rouva Ryhtilä oli hyveellisen naisen rooli, sellainen, joihin Ikonen oli tottunut neljännesvuosisataisen elokuvauransa varrella. Vastanäyttelijänä herra Ryhtilän roolissa oli Helge Herala. Ikonen oli näytellyt myös pitkään ja menestyksekkäästi Vanda-vampin osaa kappaleen teatteriversiossa. Miljoonavaillingin yleisömenestys oli hyvä, mutta aikalaiskriitikot suhtautuivat siihen penseästi.
Kuusitoista vuotta valkokangasuransa päättymisen jälkeen Ikonen avusti yhdysvaltalaisen Don Siegelin elokuvassa Telefon (Puhelin). Ikoselle oli tarjottu vaatimatonta sivuosaa Donald Pleasencen näyttelemän Nicolai Dalchimskyn äitinä ja hän oli suostunut oitis. Hänen päämotiivinsa oli halu nähdä yhdysvaltalaisten tapa tehdä elokuvaa ja kuinka elokuvan teko oli muuttunut hänen tähtiajoistaan. Telefon oli paitsi Ikosen elokuvauran pieni epilogi, myös hänen ainoa esiintymisensä värielokuvassa. Vuonna 1987 Ikosella oli äänirooli lyhytelokuvassa Rusinoita.
Ura teatterissa ja elokuvissa > 1970-luku teatterissa

Vuonna 1971 oli Ikosen 35-vuotistaiteilijajuhlan vuoro. Näytelmänä oli Molièren luonnekomedia Ihmisvihaaja, jossa Ikonen tulkitsi Celimènen roolin. Niin ikään 1971 Ikosella oli rooli Ödön von Horváthin näytelmässä Wienerwaldin tarinoita. Seuraavana vuonna Ikonen näytteli Tuuli Reijoselta tilatussa kirjenäytelmässä Nuori Ida Aalberg. Nimiroolin tulkitsi Kyllikki Forssell. Samaisena vuonna Ikonen oli mukana Honoré de Balzacin komediassa Liikemies ja Teuvo Pakkalan näytelmässä Tukkijoella. Jälkimmäisestä tuli menestyskappale, jonka merkeissä Ikonen teki vierailun lapsuudenkaupunkiinsa Pietariin, jota tuolloin kutsuttiin nimellä Leningrad.
Uransa myöhäiskautena Ikonen näytteli muun muassa Alfred de Mussetin draamassa Lorenzaccio (1974), Hella Wuolijoen ja Bertolt Brechtin näytelmässä Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti (1975) ja Lorcan näytelmässä Veren häät (1976). Hänen Kansallisteatterin vuosiensa viimeisiä näyttämötehtäviä olivat vapaaherrattaren rooli Wuolijoen näytelmässä Justiina (1977) ja rouva Savénin rooli Minna Canthin Papin perheessä (ensi-ilta 6. syyskuuta 1978). Papin perhettä esitettiin Pienellä näyttämöllä 126 kertaa aina vuoteen 1981 ja se keräsi lähes 35 000 katsojaa. Savénin roolin tekivät samassa tuotannossa myös Maija Karhi ja Aino Lehtimäki.
Vuonna 1976 Ikonen toteutti Ida Aalberg -teemaisen matineaesityksen Tableau vivant eli Kuvia Ida Aalbergin taiteilijauralta. Mukana olivat muun muassa Kyllikki Forssell ja Eeva-Kaarina Volanen.
Ansa Ikonen jäi Suomen Kansallisteatterista eläkkeelle vuonna 1978.
Ura teatterissa ja elokuvissa > 1980-luku: Jäähyväiset yleisölle

Ikonen aloitti jäähyväiskiertueensa kevättalvella 1981. Näytelmänä oli Sidney Howardin Äiti rakastaa, jonka ohjasi Seppo Kolehmainen. Ikonen näytteli keskushenkilöä, rouva Phelpsiä. Elokuva-arvostelija Paula Talaskivi piti Phelpsin roolia täysosumana. Hän arvioi: ”Hän [Ikonen] ei pyri näyttelijänä miellyttämään – –. Hän haluaa tehdä hyvää työtä, perusteellisesti tutkittua ja älyllisesti tulkittua.”
Vaikka Ansa Ikonen muistetaan ensisijaisesti lukuisista elokuvarooleistaan, hänen näyttelijän uransa painopiste oli teatterissa, päinvastoin kuin Helena Karan ja Regina Linnanheimon, jotka olivat leimallisesti filmitähtiä. Sekä teatteri- että elokuvataide olivat Ikoselle mieluisia, eikä hän nostanut kumpaakaan toisen yläpuolelle. Hän kuitenkin totesi teatterin olevan pohjana elokuvatyöskentelylle. Elokuvatyö oli hektistä, kun taas teatterissa rooleja oli aikaa pohjustaa ja syventää. Elokuvassa rooleja taustoittava tieto oli hankittava itse. Teatterinäytelmät tehtiin kokonaisuuksina, elokuvat sen sijaan pätkittäin.
Televisiotyöt

Ikonen näytteli kahdessa televisioelokuvassa: Viehättävä vaimoni (1963) ja Robinson Crusoe Jr (1976). Lisäksi hän teki sivuroolin 1960-luvun suomalaisessa suosikkisarjassa Me Tammelat. Vuosina 1969–1970 Ikonen näytteli viipurilaista rouvaa Ester Erhomaan romaaniin perustuvassa televisiosarjassa Matleena ja päärynäpuu. Vuosina 1966–1967 Ikonen oli yhdessä Tauno Palon kanssa vakioesiintyjänä Yleisradion viihdeohjelmassa Tullaan tutuiksi.
Radiotyöt

Teatteri- ja elokuvauransa ohella Ikonen näytteli useissa radiokuunnelmissa. Hänellä oli roolitehtävä muun muassa kuunnelmissa Kaksintaistelu ateljeessa (1938) ja Vahtonen ei vedä vesiperää (1963). Kuunnelmassa Pohjalaisia (1954) Ikonen näytteli Tauno Palon kanssa päähenkilön Erkki Harrin jälkikasvua.
Levytykset

Ikonen ja Tauno Palo tekivät yhteistyötä myös levytysstudiossa. Marraskuussa 1940 he levyttivät SF-paraatista tuttuja musiikkikappaleita, kuten ”Nuoruuden sävel”. Vuonna 1974 Ikonen ja Palo levyttivät albumin Ansa & Tauno, jolle ikuistettiin muun muassa ”Kulkurin valssi” ja ”Vaimoke”. Restauroituina ja uudelleen masteroituina Ikosen lauluja on sisällytetty vuonna 2008 julkaistulle CD-albumille Tauno Palo – 100 vuotta. Kaikkiaan Ikonen levytti yksitoista musiikkikappaletta.
Ansa & Tauno sai myönteisen kriitikkovastaanoton. Levy meni hyvin kaupaksi ja sitä tilattiin aina Yhdysvaltoihin saakka. Ikonen ja Palo haluttiin levyn julkaisun jälkeen myös esiintymään lavalle, mutta Ikonen piti kiertuetta turhan vaivalloisena. Joitain konsertteja he silti järjestivät. Levyttämistä hankaloitti studiotekniikan kehittyminen. Ikonen oli tottunut laulamaan elävän orkesterin mukana, ja häneltä kesti jonkin aikaa tottua kuulokkeisiin, jotka korvasivat läsnäolevan orkesterin.
Vastanäyttelijät > Tähtipari Tauno Palo ja Ansa Ikonen

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Se tunteen syvyys ja aitous, jota me [Ansa Ikonen ja Tauno Palo] elokuvissa esitimme, oli oikeaa ja latautunutta vain filmissä. Kameran kautta nähtynä ne ovat ehdottomasti oikeita, mutta ei niillä ole mitään tekemistä ihmisten välisten yksityiselämän suhteiden kanssa. | ” |
– Ansa Ikonen muistelmissaan
24. marraskuuta 1935 ensi-iltansa saaneesta Kaikki rakastavat -elokuvasta tuli ensimmäinen Ansa & Tauno -elokuva. Kun elokuvaa alettiin kuvata, Ikonen ja Palo tunsivat toisensa vain pintapuolisesti. Romanttisen pääparin oli määrä olla Jalmari Rinne ja Birgit Nuotio, mutta elokuvan mainonnassa Ikonen ja Palo nostettiin heidän ohitseen. Elokuvayleisö halusi nähdä vastaisuudessakin nimenomaan Ansan ja Taunon valkokankaiden romanttisena parina.
Elokuvatyöskentelyssä Ikonen ja Palo sopivat alusta alkaen yhteen. Ikosen oli helppo näytellä Palon kanssa. Palo suhtautui Ikoseen luontevasti ja teki nuoreen näyttelijättäreen vaikutuksen eläytymisellään ja aitoudellaan. Yksityisihmisinä he eivät alkuun varsinaisesti edes pitäneet toisistaan. Paloa ei liiemmin miellyttänyt Ikosen suorasukainen tapa esittää mielipiteensä. Vähitellen Ikonen alkoi arvostaa Ansa & Tauno -yhteistyötä. Palosta ja Ikosesta tuli hyviä ystäviä, kunhan oppivat pitämään toisistaan. Monien yllätykseksi Palo ja Ikonen eivät tosielämässä olleet aviopari, joksi heitä oltiin luultu. Tauno Palo kertoo muistelmissaan, että häneltä aina joskus saatettiin kaupungilla kysäistä, kuinka vaimonne Ansa Ikonen voi.
Kaikkiaan Ansa & Tauno -elokuvia tehtiin täysi tusina:
Kaikki rakastavat (ohjaus Valentin Vaala, Suomi-Filmi, 1935)
Vaimoke (Valentin Vaala, Suomi-Filmi, 1936)
Koskenlaskijan morsian (Valentin Vaala, Suomi-Filmi, 1937)
Jumalan tuomio (Toivo Särkkä ja Yrjö Norta, SF, 1939)
SF-paraati (Yrjö Norta, SF, 1940)
Serenaadi sotatorvella (Toivo Särkkä, SF, 1940)
Kulkurin valssi (Toivo Särkkä, SF, 1941)
Vaivaisukon morsian (Toivo Särkkä, SF, 1944)
Laitakaupungin laulu (Edvin Laine, SF, 1948)
Professori Masa (Matti Kassila, SF, 1950)
Isän vanha ja uusi (Matti Kassila, SF, 1955)
Ratkaisun päivät (Hannu Leminen, Suomi-Filmi, 1956)
Vastanäyttelijät > Eino Kaipainen, Joel Rinne, Edvin Laine

Toinen Ikosen kanssa usein nähty miesnäyttelijä oli Eino Kaipainen, joka oli häntä neljätoista vuotta vanhempi. Palon kanssa Ikonen teki työtä vaistonvaraisesti, Kaipaisen kanssa hän neuvotteli asiat etukäteen. Ikonen ja Kaipainen näyttelivät toisiaan vastaan kuudessa elokuvassa; kaikkiaan heille kertyi kahdeksan yhteistä elokuvaa:
Kuin uni ja varjo (ohjaus Yrjö Norta, Toivo Särkkä, SF, 1937)
Runon kuningas ja muuttolintu (Yrjö Norta, Toivo Särkkä, SF, 1940)
Oi, kallis Suomenmaa (Wilho Ilmari, SF, 1940)
Rantasuon raatajat (Orvo Saarikivi, SF, 1942)
Tyttö astuu elämään (Orvo Saarikivi, SF, 1943)
Vaivaisukon morsian (Toivo Särkkä, SF, 1944)
Pikajuna pohjoiseen (Roland af Hällström, Fenno-Filmi, 1947)
Isän vanha ja uusi (Matti Kassila, SF, 1955)
Lankonsa Joel Rinteen kanssa Ikonen näytteli jo elokuvauransa alussa, mutta varsinaisia vastanäyttelijöitä he olivat vasta vuoden 1953 elokuvassa Tyttö kuunsillalta.
Muistelmissaan Ikonen mainitsee Palon lisäksi Kaipaisen ja Edvin Laineen miehiksi, joita vastaan hänen oli helppo näytellä. ”Väkevän älyllinen” Joel Rinne sen sijaan oli vaikeampi vastanäyttelijä.
Ikonen ja Jalmari Rinne nähtiin usein samoissa elokuvatuotannoissa, ei kuitenkaan lemmenparina. Esimerkiksi Kulkurin valssissa he eivät olleet edes samoissa kohtauksissa. Teatterissa he sen sijaan toisinaan näyttelivät rakastavaisia, esimerkiksi opereteissa. Ikoselle nämä tilanteet olivat helpompia kuin Rinteelle, jonka oli vaikea näytellä helliä tunteita Ikosen tulkitsemaa hahmoa kohtaan. Olihan taustalla joka tapauksessa aito tunne.
Avioelämä

Teatteriuransa alussa Ansa Ikonen oli alkanut seurustella kollegansa Jalmari Rinteen (1893–1985) kanssa. Tuolloin hän oli vielä suurelle yleisölle tuntematon. Ikonen ja Rinne tapasivat toisensa Helsingin Kansanteatterissa Koiton talossa. Suhde syveni Kaikki rakastavat -elokuvan kuvauksissa kesällä 1935. ”Älä niin vanhaa miestä ota”, Ikosen serkku opasti. Jalmari Ivar Rinne oli syntynyt Asikkalassa marraskuussa 1893, joten hän oli Ikosta 20 vuotta vanhempi. Kansallisteatterissa Rinne aloitti samoihin aikoihin kuin Ikonenkin. Hän oli tuolloin naimisissa kollegansa Anni Aiton (1892–1976) kanssa, ja pariskunnalla oli kolme lasta: Tommi Rinne (1925–1999), Tiina Rinne (1929–2021) ja Taneli Rinne (1934–2021). Rinne-Aiton perhe oli muuttanut Helsinkiin Turusta vuonna 1932. Neljä vuotta myöhemmin Aitto palasi Turkuun kolmen lapsensa kanssa; Jalmari Rinne jäi Helsinkiin.
Ikosen ja Rinteen seurustelusta tuli julkinen salaisuus. Kun Ikonen alkoi odottaa lasta vuonna 1939, Rinne päätti ottaa avioeron Aitosta. Ansa Ikonen ja Jalmari Rinne vihittiin avioliittoon Suomen tasavallan presidentin luvalla 29. heinäkuuta 1939. Lupa oli välttämätön, sillä tuolloin Suomen laki määräsi, että eronnut mies joutui tietyksi aikaa karenssiin, jonka aikana ei saanut solmia uutta liittoa.
Ikosen esikoistytär Ansa-Marja Katriina Rinne syntyi Porissa 6. joulukuuta 1939 ja toinen lapsi Hilkka-Marjatta Rinne Helsingissä 6. huhtikuuta 1945. Rinteen ”uuden” ja ”vanhan” perheen välit pysyivät asiallisina. Sekä Katriinasta että Marjatasta tuli aikanaan näyttelijöitä, kuten myös Rinteen ensimmäisen avioliiton lapsista.
Koska Ikonen keskittyi ensisijaisesti uraansa, hän ei näin ehtinyt olla kotiäitinä. Elokuvatyö oli sodan aikana hektistä ja perhe-elämä hajanaista. Talvisodan aikana Ikonen siirtyi vastasyntyneen esikoisensa kanssa Ruotsiin. Ikosen ja Rinteen tyttäret kasvoivat lähinnä luotettujen kotiapulaisten huomassa, vanhemmat olivat harvoin kotona. Epävarmat ajat tekivät olosuhteet Suomessa näyttelijäntyölle vaikeiksi, kuten Ikonenkin sai kokea.
Ikosen ja Rinteen perhe asui Helsingin Töölössä, josta he muuttivat Meilahteen 1954. Vuonna 1946 he ostivat kesäasunnon Ikoinniemestä Säämingistä läheltä Savonlinnaa. Kymmenisen vuotta myöhemmin Ikoinniemen naapurihuvilaan perustettiin Rinteen aloitteesta näyttelijöiden kesäkoti Suviranta.
Rinne jäi Kansallisteatterista eläkkeelle 1963, ja sen jälkeen hän näytteli teatterissa vierailijana. Ikonen vetäytyi julkisuudesta jäähyväiskiertueensa jälkeen vuonna 1982. Hän jäi leskeksi lokakuussa 1985 ja muutti kaksi vuotta myöhemmin Munkkiniemeen Thalian torppaan, näyttelijöiden ”vanhainkotiin”. Ansa Ikonen kuoli 75-vuotiaana Thalian torpassa pitkälliseen sairauteen 23. toukokuuta 1989.
Valikoitu rooliluettelo

Ansa Ikosen näyttämötehtäviä olivat muun muassa:
Roxane (Edmond Rostand: Cyrano de Bergerac)
Catherine (Muriel Spark: Filosofiantohtorit)
Lady Teazle (Richard Sheridan: Juorukoulu)
Katarina Thorwöst (Serp: Katarina, kaunis leski)
Isabella (William Shakespeare: Mitta mitasta)
Nora (Henrik Ibsen: Nukkekoti)
Kirsti Mara (Tuuli Reijonen: Ovi avautuu)
Beatrice (William Shakespeare: Paljon melua tyhjästä)
Marja Myllymies (Ilmari Turja: Raha ja sana)
Hilde (Henrik Ibsen: Rakentaja Solness)
Julia (William Shakespeare: Romeo ja Julia)
Juulia (Maria Jotuni: Tohvelisankarin rouva)
Portia (William Shakespeare: Venetsian kauppias)
Filmografia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Minusta tuntuu, että ne, jotka nyt ovat lapsia, tulevat vielä vuosikymmenien jälkeen katsomaan hänen elokuviaan ja ihastelemaan, että meillä on ollut tällainen tähti. | ” |
– Näyttelijä Eeva-Kaarina Volanen Ansa Ikosesta
| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Nimi | Elokuvat> Rooli | Elokuvat> Huomioitavaa |
| --- | --- | --- | --- |
| 1934 | Minä ja ministeri | nuori nainen ravintolassa ja palvelijan paikan hakijana |  |
| 1934 | Meidän poikamme ilmassa – me maassa | nainen palkintojenjakotilaisuudessa |  |
| 1935 | Syntipukki | leikkikaluosaston myyjätär |  |
| 1935 | Kaikki rakastavat | Sirkka Mares |  |
| 1936 | Vaimoke | Kirsti Leivo |  |
| 1937 | Ja alla oli tulinen järvi | Arja Lumia |  |
| 1937 | Koskenlaskijan morsian | Nuottaniemen Hanna |  |
| 1937 | Kuin uni ja varjo | Ylitalon Eliina |  |
| 1937 | Kuriton sukupolvi | Marja |  |
| 1938 | Rykmentin murheenkryyni | Elli Routanen |  |
| 1938 | Olenko minä tullut haaremiin | Helvi Heinonen |  |
| 1939 | Jumalan tuomio | Helena Talpia |  |
| 1940 | SF-paraati | Ansa Koskeli |  |
| 1940 | Serenaadi sotatorvella | Oili Mäkipalo |  |
| 1940 | Runon kuningas ja muuttolintu | Emilie Björkstén |  |
| 1940 | Oi, kallis Suomenmaa | Annikki |  |
| 1941 | Täysosuma | Pirkko Kyllinen, ”Birgit Gyllencrantz” |  |
| 1941 | Kulkurin valssi | Helena |  |
| 1942 | Uuteen elämään | Annikki Aho |  |
| 1942 | Rantasuon raatajat | Töyrylän Maija, Rantasuon nuori emäntä |  |
| 1943 | Tyttö astuu elämään | Elli Arho |  |
| 1944 | Vaivaisukon morsian | Anna Kristina Ringars | Jussi-palkinto 1944 parhaasta naispääosasta. |
| 1944 | Suomisen Olli rakastuu | Tuulia Tähtinen |  |
| 1944 | Nainen on valttia | Kirsti Kalpa | ohjaus |
| 1945 | Nokea ja kultaa | Sirkka, Pelastusarmeijan luutnantti |  |
| 1947 | Pikku-Matti maailmalla | Kerttu Kivinen |  |
| 1947 | Pikajuna pohjoiseen | Maire Kyrö |  |
| 1948 | Laitakaupungin laulu | Helmi Heino |  |
| 1949 | Jossain on railo | Maria Carénius |  |
| 1950 | Professori Masa | toimittaja Esteri Tervola |  |
| 1951 | Vihaan sinua – rakas | Leena Karnala |  |
| 1951 | Gabriel, tule takaisin | Rosa Pakkala |  |
| 1952 | Kulkurin tyttö | Olivia Metter |  |
| 1953 | Tyttö kuunsillalta | tohtori Linda Varala, ”Pepi” |  |
| 1955 | Rakas lurjus | maisteri Kaino Itkonen |  |
| 1955 | Isän vanha ja uusi | Armi Pekanpää |  |
| 1956 | Ratkaisun päivät | Leena Auer, sairaanhoitaja |  |
| 1958 | Äidittömät | Simone Wytycky / mademoiselle Catherine Anaconda |  |
| 1961 | Miljoonavaillinki | rouva Ryhtilä |  |
| 1977 | Puhelin | Dalchimskyn äiti |  |
| Muut> Vuosi | Muut> Nimi | Muut> Rooli | Muut> Huomioitavaa |
| --- | --- | --- | --- |
| 1935 | Airam | esiintyjä | mainoselokuva |
| 1936 | Herrain herkku jokamiehen ruuaksi | esiintyjä | mainoselokuva |
| 1960 | SOK Jalkapallo | esiintyjä | mainoselokuva Tauno Palon kanssa |
| 1962 | Ihana seikkailu | kreivitär d’Eguzon | Televisioelokuva |
| 1974 | Nuori Ida Aalberg | kertoja | Televisioelokuva |
| 1987 | Rusinoita | Ellu-kanan ääni | äänirooli |
Diskografia

Kulkurin valssi (Tauno Palon kanssa; sävellys trad., sanat J. Alfred Tanner)
Nuoruuden sävel (Tauno Palon kanssa; sävellys Georg Malmstén, sanat R. R. Ryynänen)
On silmäsi tummat kuin etelän yö (Sävellys George de Godzinsky, sanat Kerttu Mustonen)
Oravan jäljillä (Sävellys Erkki Melartin, sanat Larin-Kyösti)
Potkut sain (Tauno Palon kanssa; sävellys Georg Malmstén, sanat Reino Ranta)
Puna puna kirkas (Tauno Palon kanssa; sävellys ja sanat E. Suonio)
Rosvo-Roope (Tauno Palon kanssa; sävellys Rafael Ramstedt, sanat Reino Bäckman)
Se onni on (Sävellys George de Godzinsky, sanat Masa Jäppilä)
Vaimoke (Sävellys Harry Bergström, sanat Eine Laine)
Voi kuinka pieninä palasina (Sävellys trad., sanat trad.)
Ystävyys (Tauno Palon kanssa; sävellys George de Godzinsky, sanat Eine Laine)