stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
DIMM
MRDIMM

MRDIMM (multi-ranked buffered DIMM) on esitelty ehdotus tulevalle standardille, joka korvaisi DIMM-moduulit palvelimissa. MRDIMMin on tarkoitus tuplata kaistanleveys DDR5 DIMM -moduuleihin verrattuna. AMD tukee JEDECin ehdotusta MRDIMM-standardille. Intel panostaa vastaavaan MCRDIMM (Multiplexer Combined Ranks) vaihtoehtoon ja AMD on esitellyt myös HBDIMM-vaihtoehtoa.
Micro-DIMM ja Mini-DIMM

Micro-DIMM on kannettaviin laitteisiin suunnattu moduuli, jossa on sama muistitiheys kuin SO-DIMMillä, mutta vie vähemmän tilaa. Micro-DIMM on esitelty vain DDR2-muisteille.
Mini-DIMM on eräs muoto, jossa on enemmän virta- ja maadoituspinnejä verrattuna SO-DIMMiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta DIMM Wikimedia Commonsissa
Kirjallisuutta

Lähteinen, Olavi; Pietikäinen, Ville; Kosonen, Harri: Uusi PC-tekniikan käsikirja, s. 251–268.  (6. painos)  Helsinki Media Erikoislehdet, 2000 (1997).  ISBN 951-832-051-9
Muistimoduulit
CAMM
DIMM
SO-DIMM
CDIMM
CUDIMM
RDIMM
DIP
RIMM
SIMM
SIPP
Suomen tasavallan presidentin adjutantit

Suomen tasavallan presidentillä on nykyisin käytössään kolme adjutanttia. Sana adjutantti juontuu latinan kielen sanasta auttaa, avustaa (adiūtō). Adjutanttia tarkoittava ranskankielinen termi on aide-de-camp, jota käytetäänkin pääsääntöisesti kansainvälisissä yhteyksissä. Adjutantit ovat kulkeneet tasavallan presidentin mukana niin sodassa kuin rauhassa koko Suomen itsenäisyyden ajan.
Adjutantti-instituution synty Suomessa

Suomen itsenäistymisestä lähtien Suomen puolustusvoimat on asettanut valtionpäämiehen käyttöön tarvittavan määrän upseereita hänen adjutanteikseen. Menettelytapa johtuu erityisesti tasavallan presidentin roolista puolustusvoimien ylipäällikkönä. Käytänne syntyi vuonna 1918 ratsuväenkenraali Carl Gustaf Emil Mannerheimin toimiessa valtionhoitajana. Mannerheimin vanhimpana adjutanttina toimi tuolloin kapteeni Heikki Kekoni. Kekoni palveli uransa myöhemmässä vaiheessa myös presidentti Relanderin ja presidentti Svinhufvudin adjutanttina heidän toimikausiensa ajan. Mannerheimin valtionhoitajakaudella yhtenä hänen adjutanteistaan toimi myös taidemaalari, reservin luutnantti Akseli Gallen-Kallela, joka oli merkittävästi vaikuttamassa muun muassa siihen, millaiseksi juuri itsenäistyneen Suomen valtionpäämiehen protokolla muodostui.
Instituution kehitys sotiin saakka

Ensimmäinen tasavallan presidentti, Kaarlo Juho Ståhlberg, omaksui käyttöönsä Mannerheimin valtionhoitajakaudella luodun protokollan. Ståhlbergin linkki Mannerheimin käytössä olleeseen protokollaan syntyi hänen nuoremman adjutanttinsa, ratsumestari Aksel Falkenbergin kautta, joka oli toiminut heti vapaussodan jälkeen jonkin aikaa Mannerheimin adjutanttina.
Ståhlbergin vanhempana adjutanttina palveli tsaarin upseeri, everstiluutnantti Carl Aejmelaeus-Äimä, joka tunsi hyvin kansainvälisen tapakulttuurin. Ståhlbergin kaudella presidentin hallintoa hoidettiin 1919 annetun asetuksen mukaisesti erillisten siviili- ja sota-asiainkanslian toimin. Vanhempi adjutantti toimi sota-asiainkanslian päällikkönä, jonka vastuulle kuului muun muassa sotilaskäskyasioiden valmistelu ja esittely, sekä Puolustusvoimien nimityksiin, ylennyksiin ja kunniamerkkeihin liittyvät asiat. Valtionhallinnon uudelleen järjestelyjen myötä sota-asiainkanslia lakkautettiin heinäkuussa 1925 ja siviiliasiankanslian nimi muuttui tasavallan presidentin kansliaksi.
Presidentti Svinhufvudin kaudella alkoi niin kutsuttujen adjutanttitanssiaisten perinne. Ensimmäiset adjutanttitanssiaiset järjestettiin vuonna 1935, jolloin tanssiaisiin kutsuttiin muun muassa diplomaattikuntaa, Puolustusvoimien ylintä johtoa, presidenttiparin sukulaisia ja ystäviä sekä Presidentinlinnan henkilökuntaa ja heidän perheenjäseniään. Tanssiaisia järjestettiin vielä presidentti Kallionkin kaudella, mutta perinne katkesi talvisotaan, jonka jälkeen tanssiaisia ei ole enää järjestetty.
Presidentti Mannerheimin virkakauteen (1944–1946) liittyy poikkeus, jossa kahden häntä tasavallan presidentin adjutanttina palvelleen upseerin, eversti Ragnar Grönvallin ja majuri Bertil Nordlundin rinnalle Mannerheimille oli määrätty erikseen ylipäällikön tehtävän hoidossa avustava adjutantti, majuri (myöh. eversti) O. R. Bäckman. Bäckman oli toiminut jo jatkosodan aikana, vuodesta 1942 lähtien, ylipäällikön adjutanttina ja hän jatkoi siis nimenomaisesti tässä tehtävässä aina Mannerheimin virkakauden loppuun saakka.
Kohti nykyaikaa

Aina vuoteen 1972 saakka tasavallan presidentillä oli käytössään kaksi adjutanttia, joista käytettiin nimitystä vanhempi ja nuorempi adjutantti. Vuonna 1972 perustettiin uusi 3. adjutantin virka. Kolmannen adjutantin päätehtäväksi ajateltiin tuolloin presidentti Kekkosen avustamista tämän jäädessä eläkkeelle. Samassa yhteydessä vanhemman adjutantin virkanimike muuttui 1. adjutantiksi ja nuoremman vastaavasti 2. adjutantiksi. Kolmen adjutantin kokoonpano vakiintui kuitenkin käytännössä vasta siirryttäessä presidentti Koiviston kaudelta presidentti Ahtisaaren kaudelle. Ensimmäinen tasavallan presidentin adjutantti, joka palveli peräkkäin kaikissa adjutantin tehtävissä – kolmannesta ensimmäiseksi (1972–1984) – oli eversti (myöh. kenraaliluutnantti) Lasse Wächter.
Mannerheimin valtionhoitajakaudesta saakka vahvana säilynyttä adjutanttien asemaa heikennettiin 1970-luvun lopulla asetuksen ja työjärjestyksen muutoksella, joka asetti presidentin kanslian päällikön adjutantteja ylempään asemaan.
Vielä Mauno Koiviston presidenttikauden alussa adjutantit olivat pääsääntöisesti hyvin kokeneita ja sotilasarvoltaan jopa kenraalikuntaa. Koivisto kuitenkin koki ongelmalliseksi sen, että virkaiältään jo hyvin kokeneet upseerit toimivat presidentin adjutantteina. Hän kertoo muistelmissaan todenneensa puolustusvoimain komentajalle, "ettei Suomi ole sen kokoinen maa, että presidentin adjutanttien pitäisi olla kenraaleja". Siten noin 1980-luvun puolesta välistä alkaen presidentin adujantit eivät ole enää olleet kenraaleja, vaan 1. ja 2. adjutantit pääsääntöisesti everstiluutnantteja tai komentajia ja 3. adjutantti majuri tai komentajakapteeni.
Siirryttäessä Koiviston kaudelta Ahtisaaren kaudelle vakiintui myös tapa, että adjutantteina palvelee samanaikaisesti kaksi maavoimien ja yksi merivoimien upseeri. Ainoa ilmavoimien upseeri, joka on palvellut tasavallan presidentin adjutanttina, on everstiluutnantti Börje Söderström. Söderström palveli nuorempana adjutanttina presidentti Relanderia ja Svinhufvudia sekä jatkosodan ajan presidentti Rytin vanhempana adjutanttina.
Adjutantit nykyään

Tasavallan presidentin adjutantit toimivat nykyään kussakin adjutanttitehtävässä noin kaksi vuotta, jolloin adjutanttina palvellaan kokonaisuudessaan kutakuinkin kuuden vuoden ajan. Huolimatta siitä, että adjutantin palvelusaika on pituudeltaan sama kuin presidentin toimikausi, sitä ei ole kuitenkaan sidottu presidentin toimikausiin. Ainoa poikkeus tästä vaikuttaa olleen presidentti Ståhlbergin kohdalla, mutta syitä molempien adjutanttien samanaikaiselle vaihtamiselle yhdenaikaisesti presidentin vaihdoksen kanssa ei ole tiedossa.
Vaikka tasavallan presidentin adjutantin tehtävä onkin määräaikainen, on se silti eräällä tapaa elinikäinen. Tästä toimii esimerkkinä sekä presidentti Kekkosen että presidentti Koiviston hautajaiset, joissa edesmenneiden presidenttien arkkua ovat Hietaniemessä kantaneet heidän entiset adjutanttinsa.
Ennen nykyistä käytäntöä adjutanttien palvelusajat saattoivat venyä hyvinkin pitkiksi. Kenraalimajuri Ragnar Grönvall toimi tasavallan presidentin vanhempana adjutanttina Mannerheimille, Paasikivelle ja Kekkoselle yhteensä kahdeksantoista vuoden ajan vuosina 1944–1962. Yhtä pitkän uran adjutanttina teki myös erityisesti presidentti Kekkosen adjutanttina tunnetuksi tullut kenraaliluutnantti Urpo Levo.
Aina vuoteen 1988 saakka tasavallan presidentin 1. adjutantilla oli asunto Presidentinlinnassa, jolloin se kuitenkin remontin yhteydessä muutettiin kanslian tiloiksi. Nykyään adjutantin silloisen asunnon makuuhuone toimii kanslian eräänä neuvottelutilana.
Tehtävään määrääminen ja tunnukset

Tasavallan presidentin adjutantin tehtävään ei ole mitään tiettyä urapolkua, vaan adjutanttien aiemmat palvelusurat voivat poiketa toisistaan merkittävästikin. Adjutantin tehtävään määrättävä on tyypillisesti suorittanut yleisesikuntaupseerin tutkinnon ja toiminut monipuolisesti Puolustusvoimien eri virkatehtävissä noin viidentoista vuoden ajan. Adjutantin tehtävään määräyksen antaa tasavallan presidentti puolustusvoimain komentajan esittelystä.
Puolustusvoimien ohjeistuksen mukaan yleisesikuntaupseerit käyttävät olkapunosta pukeutuessaan paraati- tai juhlapukuun. Ulkoisena tunnusmerkkinään tasavallan presidentin adjutantit kuitenkin kantavat myös palveluspuvussaan olkapunosta, joka on väriltään kullankeltainen. Kullankeltainen punos kuuluu myös merivoimien yleisesikuntaupseerien paraati- ja juhlapukuun, kun taas maa- ja ilmavoimien olkapunoksen väri on hopeanharmaa.
Adjutanttien tehtävät

Adjutantit työskentelevät tasavallan presidentin kansliassa (TPK) adjutanttien yksikössä, mutta heidän virkansa säilyvät kuitenkin tehtävän ajan Puolustusvoimissa. Adjutanttien yksikköä johtaa 1. adjutantti. Tasavallan presidentin kansliasta säädetyn lain perusteella kanslian tehtävänä on muun muassa avustaa tasavallan presidenttiä presidentintoimeen kuuluvissa tehtävissä sekä huolehtia tämän henkilökohtaisesta ja käytössään olevien tilojen turvallisuudesta.
Tasavallan presidentin 1. adjutantti johtaa ylimmän tason valtiollisten tapahtumien, kuten Suomeen ja ulkomaille suuntautuvien valtiovierailujen ja itsenäisyyspäivän juhlavastaanoton valmistelua sekä toimeenpanoa. 1. adjutantti toimii myös tasavallan presidentin protokollapäällikkönä, mikä rooli vanhimmalla adjutantilla on ollut jo adjutantti-instituution alusta lähtien.
Suomen valtiollisten ritarikuntien suurmestarina toimii tasavallan presidentti. Vuodesta 1981 lähtien 1. adjutantti on toiminut Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Leijonan ritarikuntien hallituksen toisena sihteerinä. 2000-luvulta alkaen on myös tavaksi muodostunut kutsua 1. adjutantti Vapaudenristin ritarikunnan hallituksen kokouksiin.
Tasavallan presidentin 2. adjutantti toimii tarvittaessa 1. adjutantin sijaisena. 2. adjutantin tärkeimpiä tehtäviä ovat presidentin ulkomaanmatkojen valmistelu sekä tasavallan presidentin isännöimien, mittavampien kotimaassa järjestettävien tilaisuuksien valmistelu ja toimeenpano. Lisäksi 2. adjutantti huolehtii tarvittaessa presidentin puolison ohjelman valmistelusta ja toteutuksesta.
Tasavallan presidentin 3. adjutantti huolehtii ensisijaisesti presidentin päivä- ja kotimaan ohjelman valmistelusta ja toteutuksesta. Lisäksi 3. adjutantti avustaa tarpeen mukaan eläkkeellä olevia presidenttejä.
Kari Södö

Kari Södö (s. 24. lokakuuta 1963 Borås, Ruotsi) on oululainen kuvataiteilija.
Södän teos Pohjoinen virta vuodelta 2023 on Tikkutehtaan pysäkin tukimuurissa. Teos on Tampereen ratikan taidetoksia.
Södö opiskeli kuvataidetta Kankaanpään taidekoulussa 1993–1996, ja debytoi kuvataiteilijana vuonna 1997. Uransa alkuvaiheessa lähinnä taidegrafiikkaan keskittynyt Södö on töissään yhä enemmän siirtynyt kollaasien ja kuvanveiston pariin ja työstänyt maalattuja puuveistoksia ja reliefejä. Södön teokset ovat rönsyilevän visuaalisia, ja niissä on usein viittauksia alkuperäiskansojen taiteeseen. Södö yhdistelee näyttelyissään teoksiinsa myös ääntä.
Södö on toiminut Oulun taiteilijaseuran varapuheenjohtajana vuosina 1999–2000 ja puheenjohtajana vuosina 2000–2002.
Södö harrastaa musiikkia: hän on jäsenenä Huutajat-mieskuorossa ja basistina Garbo-yhtyeessä.
Aiheesta muualla

Kari Södön kotisivut
Talirauhanen

Talirauhanen (lat. glandula sebacea) on talia erittävä usein karvan juurituppeen avautuva verinahassa sijaitseva ihon rauhanen. Niitä on erityisen runsaasti kasvoissa ja rinnassa, mutta ei lainkaan kämmenissä eikä jalkapohjissa.
Talirauhasten erite on rasvapitoista ja se sisältää bakteerien kasvua estäviä rasvahappoja ja entsyymejä. Erite tekee ihon sarveiskerroksen eli marraskeden notkeaksi ja vettä hylkiväksi. Sukupuolihormonien vilkastunut toiminta voi aiheuttaa murrosiässä talirauhasten aktivoitumista. Seurauksena voi olla talirauhasen tukkeutuminen eli komedo, sekä tulehdus, joka aiheuttaa märkänäppylän eli finnin.
Vanhanen

Vanhanen on suomenkielinen sukunimi. Tunnettuja nimenkantajia ovat muun muassa:
Antero Vanhanen (1935–1986), painija
Elina Vanhanen (s. 1998), salibandyn pelaaja
Ella Vanhanen (s. 1993), jalkapalloilija
Erkki Vanhanen (1940–2024), toimittaja, moottoriurheiluasiantuntija ja -selostaja
Heikki Vanhanen (s. 1958), kuulantyöntäjä
Helena Vanhanen (s. 1962), jalkapalloilija
Joniveli (oik. Joni Vanhanen, s. 1982), hip hop -artisti
Jouko Vanhanen (s. 1952), kirjallisuuden suomentaja
Jussi Vanhanen (s. 1972), yritysjohtaja ja kirjailija
Lasse Vanhanen (s. 1945), entinen jääkiekkoerotuomari, nykyinen Helsingin yliopiston Viikin normaalikoulun fysiikan lehtori
Marko Vanhanen (s. 1968), suomalainen tubettaja, Keksijätehdas-kisailusarjan voittaja 2011
Matias Vanhanen (s. 2007), jääkiekkoilija
Matti Vanhanen (s. 1955), keskustalainen poliitikko, eduskunnan puhemies 2019–2020 ja 2022−2023, Suomen pääministeri 2003–2010, Suomen valtiovarainministeri 2020–2021
Matti Vanhanen (s. 1944), jalkapalloilija
Mauri Vanhanen (1931–2014), jalkapalloilija
Merja Mäntyniemi, ent. Vanhanen (s. 1961), Matti Vanhasen ex-puoliso
Mika Vanhanen, ENO-verkkokoulun perustaja
Noora Shingler, o.s. Vanhanen (s. 1981), toimittaja
Pentti Vanhanen (1922–2004), jalkapalloilija ja jääpalloilija
Pertti Vanhanen (1933–2001), jalkapalloilija
Rauno Vanhanen, ohjelmajohtaja Työ- ja elinkeinoministeriössä, Matti Vanhasen veli
Reetta Vanhanen (s. 1990), lääkäri, Vihreiden poliitikko ja kaupunginvaltuutettu
Sanni Vanhanen (s. 2005), jääkiekkoilija ja olympiamitalisti
Tatu Vanhanen (1929–2015), valtio-opin professori, Matti Vanhasen isä.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Áile Jávo

Áile Jávo
| --- | --- |
Syntynyt:  8. joulukuuta 1978  (46 vuotta) 
Kansalaisuus:  Norja  
Asuinpaikka:  Kaarasjoki  
Ammatti:  poliitikko  
| --- | --- |
Organisaatio:  Norjan saamelaisten valtakunnallinen yhdistys  
Työnantaja:  Saamelaisneuvosto  
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Áile Jávo (s. 4. tammikuuta 1978) on norjansaamelainen poliitikko, joka asuu Kaarasjoen kunnassa. Hän on ollut mukana saamelaispolitiikassa 18-vuoden iästä lähtien ja edustaa Norjan saamelaisten valtakunnallista yhdistystä (NSR, Norgga sámiid riikkasearvi). Jávo johti saamelaisjärjestöjen yhteistyöelintä Saamelaisneuvostoa vuosina 2013–2017 ja oli tällöin usein esillä tiedotusvälineissä. Nyttemmin hän työskentelee pääsihteerinä Saamelaisneuvoston sihteeristössä Norjan Kaarasjoella.
Javo on ollut ehdokkaana Norjan saamelaiskäräjille ainakin vuoden 2013 vaaleissa.
Aiheesta muualla

Tim Ellis (26.6.2015) Arctic Indigenous Leaders Urge Cooperation Over Conflict in Far North (englanniksi) (kuac.org)
Rebecka Snefuglli Sondell (11.12.2015) Who speaks up for the Sami people in Paris? (englanniksi) (thebarentsobserver.com)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  ISNI  VIAF
Tanskan kuninkaallinen musiikkikonservatorio

| Tanskan kuninkaallinen musiikkikonservatorio> Det Kongelige Danske Musikkonservatorium |
| --- | --- |

Perustettu:  1867
Tyyppi:  musiikkikorkeakoulu
Rehtori:  Bertel Krarup
Henkilökunta:  100 + tuntiopettajia
Opiskelijoita:  370
Sijainti:  Frederiksberg,  Tanska (55°40′56″N, 12°33′11″E)
Osoite:  Rosenørns Allé 22 1970 Frederiksberg C
Kampus:  Rosenørns Allé
Sivusto:  http://www.dkdm.dk/
Tanskan kuninkaallinen musiikkikonservatorio (tansk. Det Kongelige Danske Musikkonservatorium, DKDM) on vuonna 1867 perustettu maan vanhin konservatorio Frederiksbergissä. Sen nimi oli vuoteen 1902 saakka Kööpenhaminan musiikkikonservatorio (tansk. Københavns Musikkonservatorium)
Historia

Säveltäjä Niels Wilhelm Gade perusti konservatorion 1867. Sen esikuvana oli saksalainen musiikkikoulutus ja Gaden ajatuksena oli tarjota yleisluonteista musiikin peruskoulutusta. Tanskan valtion haltuun konservatorio tuli vuonna 1948, jota ennen se toimi yksityisluonteisesti.
Konservatorio toimi pitkään Kööpenhaminassa H.C. Andersens Boulevardilla. Elokuussa 2008 se sai käyttöönsä entiset Tanskan radion toimitilat, Radiohusetin, Rosenørns Allélla Frederiksbergissä. Samassa yhteydessä silloinen Radiohusetin konserttisali muutti nimensä Konservatorion konserttisaliksi.
Konservatorion entiset toimitilat H.C. Andersens Boulevardilla Kööpenhaminassa
Lasse Saarinen

Lasse Saarinen (s. 1960) on suomalainen elokuvatuottaja ja Suomen elokuvasäätiön toimitusjohtaja. Saarinen oli tuotantoyhtiö Kinotar Oy:n toimitusjohtaja ja tuottaja, mistä tehtävistä hän siirtyi Suomen elokuvasäätiön toimitusjohtajaksi 1. elokuuta 2016. Saarinen valittiin toiselle ja viimeiselle kaudelle toimitusjohtajaksi 2020.
Elokuvatuottajana

Saarinen on tuottanut yli 60 näytelmä-, animaatio- ja dokumenttielokuvaa.
Saarinen on palkittu Jussi-palkinnolla vuoden parhaista suomalaisista elokuvista Nousukausi vuonna 2004 ja Postia pappi Jaakobille vuonna 2010. Vuonna 2004 Saarisen tuottama ja Erja Dammertin ohjaama Sotalapset sai parhaan dokumenttielokuvan Jussi-palkinnon. Vuonna 2003 Suomen elokuvatuottajien keskusliitto palkitsi Saarisen pitkästä urasta Vuoden elokuvatuottaja -palkinnolla.
Saarisen tuottamien elokuvien ohjaajina ovat olleet muun muassa Kaisa Rastimo, Virpi Suutari, Susanna Helke, Mari Rantasila, Johanna Vuoksenmaa, Saara Cantell, Kanerva Cederström, Erja Dammert, Taru Mäkelä, Anu Kuivalainen, Ilkka Järvi-Laturi, Ville Jankeri, Samuli Valkama, Mika Taanila, Rax Rinnekangas, Esa Illi, Sakari Kirjavainen, Veikko Aaltonen, Paavo Westerberg ja Klaus Härö.
Elämä > Luottamustehtäviä

Saarinen oli vuosina 2004–2008 Suomen elokuvatuottajien keskusliiton puheenjohtaja ja vuosina 2012–2019 Suomen Taideyhdistyksen puheenjohtaja. Saarinen oli 2012 Finlandia-palkintovalintalautakunnan jäsen. Saarinen on toiminut Suomen ortodoksisen seurakunnan luottamustehtävässä Uspenskin katedraalin isännöitsijänä. Hän oli Helsingin ortodoksisen seurakunnan seurakuntavaltuustossa vuoden 2020–2023.
Saarinen oli vuodet 2020–2023 Pohjoismaisen elokuva- ja tv-rahaston hallituksen puheenjohtaja.
Elämä > Porttikielto

Vuonna 2013 tiedotusvälineet uutisoivat Lasse Saarisen porttikiellosta Chez Dominique -ravintolaan. Uutisten mukaan ravintolan henkilökunta koki Saarisen ja hänen puolisonsa käytöksen ravintolassa häiritseväksi heidät määrättiin poistumaan. Ravintolaillan jälkeinen palautesähköpostikeskustelu Saarisen ja ravintolan omistajan Hans Välimäen välillä johti porttikieltoon.
Valikoitu filmografia > Tuottajana

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kotia päin (1989)  Jos Lada olisi auto (1992)  Tallinnan pimeys (1993)  Suolaista ja makeaa (1995)  Lotat (1995)  Sokko (1997)  Peilikirkas päivä (1997)  Daavid – tarinoita kunniasta ja häpeästä (1997)  Futuro – tulevaisuuden olotila (1998)  Musta kissa lumihangella (1999)  Trans-Siberia – Merkintöjä vankileireiltä (1999)  Rakkaudella, Maire (1999)  |  Pikkusisar (1999)  Greippi (1999)  Kiltit tytöt (2000)  RoboCup99 (2000)  Apinajuttu (2000)  Ken tulta pyytää (2001)  Tulevaisuus ei ole entisensä (2002)  Pieniä eroja (2002)  Nousukausi (2003)  Broidit (2003)  Lallin arvoitus (2004)  Juoksuhaudantie (2004)  |  Arvoitusten huone (2007)  Risto Räppääjä (2008)  Erottamattomat (2008)  Postia pappi Jaakobille (2009)  Jälkilämpö (2010)  Risto Räppääjä ja polkupyörävaras (2010)  Pussikaljaelokuva (2011)  Kaksi tarinaa rakkaudesta (2012)  Risto Räppääjä ja viileä Venla (2012)  Kaksi kotia (2013)  Ei kiitos (2014)  Atomin paluu (2015)  |
Palkinnot ja tunnustukset

TV1:n Vuoden Valopilkku -palkinto 1999 (30 000 mk) Saariselle ja Kinotar Oy:lle.
Suomen elokuvatoimistojen liiton tuottajapalkinto Savonlinnan elokuvajuhlilla 2000.
Suomen elokuvatuottajien keskusliitto ry 2003: Vuoden elokuvatuottaja (elokuvasta Nousukausi).
Parhaan elokuvan Jussi-palkinto 2004 elokuvasta Nousukausi.
Parhaan elokuvan Jussi-palkinto 2010 (yhdessä Rimbo Salomaan kanssa) elokuvasta Postia pappi Jaakobille.
Aiheesta muualla

Lasse Saarinen Elonetissä.
Lasse Saarinen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Lanas-Cavada, Silja: Hän: Lasse Saarinen Suomen Kuvalehti.  9/2004.
Ahokas, Liisa: Toijalalaissyntyinen Lasse Saarinen on valittu Suomen elokuvasäätiön toimitusjohtajaksi - Lasse Saarisen elokuvainnostus syntyi Toijalan Kinossa Akaan Seutu.  9.4.2016.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
Barbie: Life in the Dreamhouse

Barbie: Life in the Dreamhouse (suom. Barbie Elämää Unelmatalossa) on Mattelin sekä Arc Productionsin tuottama animaatiosarja. Sarjassa Barbie seikkailee fiktiivisessä versiossa Kalifornian Malibusta nukkeystäviensä kanssa. Muita sarjan hahmoja ovat esimerkiksi Ken, Raquelle, Ryan, Nikki, Teresa, Midge ja Summer.
Barbiella on myös kolme sisarta. Stacy, Chelsea ja Skipper.
Vuosina 2012-2015 tehtyä sarjaa julkaistiin YouTubessa. Jaksot ovat noin kolmen minuutin pituisia, paitsi erityisjaksot (11 minuuttia ja 23 minuuttia). Sarjaa julkaistiin myös Netflixissä, missä jaksoista on tehty 23 minuutin pituisia kokonaisuuksia.
Äänirooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Alkuperäinen ääninäyttelijä | Suomalainen ääninäyttelijä | Rooli |
| Kate Higgins | Sanna Majuri | Barbie |
| Sean Hankinson | Tuukka Leppänen | Ken |
| Paula Rhodes | Yasmine Yamajako | Skipper |
| Paula Rhodes | Annituuli Kasurinen | Stacie |
| Laura Gerow | Susa Saukko | Chelsea |
| Katie Crown | Taru Tikkanen | Teresa |
| Nakia Burrise | Raili Raitala | Nikki |
| Haviland Stillwell | Yasmine Yamajako | Raquelle |
| Ashlyn Selich | Susa Saukko | Midge |
| Tara Sands | Saara Lehtonen | Summer |
| Lillian Sofia | Annituuli Kasurinen | Grace |
Aiheesta muualla

Life in the Dreamhouse Barbie.com-sivustolla. (englanniksi)
Barbie: Life in the Dreamhouse Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Marjatta Vehkaoja

Liisa Marjatta Ilona Vehkaoja (o.s. Voionmaa, s. 9. toukokuuta 1945 Helsinki) on suomalainen kansanedustaja ja poliitikko. Koulutukseltaan hän on valtiotieteiden kandidaatti. Vehkaoja toimi kansanedustajana kolme vaalikautta vuosina 1991–2003. Hän edusti Vaasan läänin vaalipiiriä ja kuului Sosialidemokraattiseen eduskuntaryhmään.
Juoigamat

| Juoigamat Nils-Aslak Valkeapää |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1973
 Formaatti: LP
 Tyylilaji: joiku
 Levy-yhtiö: Finnlevy (SFLP 8531)
Nils-Aslak Valkeapään muut julkaisut
| Joikuja 1968 | Juoigamat 1973 | Vuoi Biret-Maaret, vuoi! 1974 |
Juoigamat on saamelaisen Nils-Aslak Valkeapään ja Su Juoigan Doakkin albumi vuodelta 1973.
Albumille on koottu joikuja Koutokeinon tuntureilta. Niitä esittävät levyn tekoaikaan 15-vuotistaiteilijajuhlaansa viettäneen Valkeapään lisäksi kuusi nuorta Koutokeinon seudulta. Nimi Juoigamat merkitsee yhteisjoikutilaisuutta. Levyn joiut ovat syntyneet paljolti spontaanisti äänitystilaisuudessa: joikaajat kertovat niissä toisistaan, sukulaisistaan ja tuttavistaan, näiden sattumuksista tai luonteenpiirteistä.
Helsingin Sanomien Jorma Korhonen kirjoitti levyn avaavan kuulijalle ”aukon tunturilaisten etäiseen kiehtovaan maailmaan, jota voi pitää menneenä tai vaikka jälkeenjääneenä, mutta joka onneksi on yhä elävä, rikas ja omaperäinen”.
Kappaleet > A-puoli

Nilliggu – 1.25
Ole – 1.47
Hei'ken-Heijá – 1.33
Sedola Káren-Án'ná – 1.29
Lemet-Án'ná – 1.11
Aillohaš – 1.32
Siva-Arttor – 1.38
Mor'tena Ola – 1.42
Mor'tena-Sara – 1.48
Hennonna – 1.05
Jonnan – 3.59
Vil'da-Maš'ko – 1.43
Kappaleet > B-puoli

Vil'da-Maš'ko – 2.08
Oskar-An'te – 2.17
Duvvá – 1.54
Bekká-In'gá – 0.53
Heiánaš-Mikko – 1.40
Mik'kal-Án'te – 2.02
An'te-Sara – 0.40
Val'gon-guoi'ka – 2.02
Nái'ka – 3.21
Bier-Matte – 1.30
Anders Pentha – 2.38
Aiheesta muualla

Juoigamat discogs.com -sivustolla