stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sika

| Sika |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Siat Suidae
Suku::  Siat Sus
Laji::  Villisika scrofa
Alalaji::  domestica
Kolmiosainen nimi
 Sus scrofa domestica  Linnaeus 1758 
 Sikojen lukumäärä neliökilometreittäin.
Katso myös
   Sika Wikispeciesissä   Sika Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mangalitza-rotuinen laidunsika (villasika) pärjää ulkona myös talvella.
Sika eli kesysika (Sus scrofa domestica) on eurooppalaisesta villisiasta hyötyeläimeksi jalostettu alalaji, jota kasvatetaan yleisesti lihan ja usein myös nahan tuotantoa varten. Joitakin sikoja pidetään myös lemmikkieläiminä, erityisesti minipossuja. Sikoja käytetään myös tryffelien etsijöinä etenkin Italiassa.
Sika on hyvin sosiaalinen eläin, joka elää laumassa. Sian poikanen on nimeltään porsas. Aikuinen naaras on emakko ja uros on karju. Itäiset perinteiset nimitykset ovat potsi, porsas, imisä ja orasa. Puhekielessä porsasta, kuten myös uudempaa termiä possu käytetään usein sian tai sianlihan synonyyminä. Imisä voi tarkoittaa myös teuraaksi kasvatettavaa naarassikaa ja orasa kastroitua teuraaksi kasvatettavaa urossikaa. Sika elää yleensä noin 20-vuotiaaksi ellei sitä teurastetalähde?.
Sika on yksi ensimmäisistä kotieläimistä, sillä jo ihmisen afrikkalaisten esi-isien jäänteiden rinnalta on löytynyt merkkejä sioista. Kesysiat olivat rautakaudella ja keskiajalla karvaisia, kaarevaselkäisiä ja nykyistä pienempiä. Väriltään ne olivat ruskeita tai kirjavia.
Kesysian ja villisian ero

Kesysika ja villisika ovat samaa lajia, mutta niiden välillä on eroja. Tehotuotantoon jalostettu kalju kesysika kasvaa 5–6 kertaa villisikaa nopeammin ja sen liha on väriltään paljon vaaleampaa ja maultaan miedompaa. Kesysika on myös hintelämpi ja sillä on lyhyemmät jalat.
Tehotuotantoon jalostetut sikarodut kasvavat nykyisin jo kolmessa kuukaudessa täysikokoisiksi.
Tiineen kesysian munasarjoissa on keltarauhasia keskimäärin 17, kun taas villisialla niitä on viisi. Keltarauhasten lukumäärä vastaa ovuloituneiden munasolujen määrää. Sikiövaiheessa kuolee kesysialla 30 prosenttia sikiöistä, ja villisialla vastaavasti 13 prosenttia. Kesysian tiineysaika vaihtelee 114 ja 116 vuorokauden välillä. Villisian tiineys kestää keskimäärin 119 vuorokautta.
Villisialla pahnuekoko on noin 4–6 porsasta ja kesysialla kaksinkertainen eli keskimäärin 12 porsasta. Villisika tuottaa yhden pahnueen kerran vuodessa, ja se porsii kevätkesällä. Näin se turvaa porsaille ravinnon ja paremmat olosuhteet. Kesy sika porsii ympäri vuoden ja tuottaa vuoden aikana 2–3 pahnuetta. Kesysika voi kasvaa huomattavasti suuremmaksi kuin villisika: suurimmat kesysiat ovat painaneet 900 kilogrammaa, mutta painavimmat villisiat vain hieman yli 300 kilogrammaa.
Kesysika ei pakene ihmistä yhtä herkästi kuin villisika, vaikka yksilöä ei olisikaan poikasvaiheessa kesytetty.
Kasvatus

Sikoja kasvatetaan maataloudessa lihan tuotantoon. Virallisen tilaston mukaan vuonna 2015 Suomessa oli 1 235 000 sikaa. Määrä on viisinkertainen verrattuna vuoteen 1946, jolloin sikoja oli vain 254 000. Eniten sikojen määrä kasvoi 1970-luvun vaihteessa ja se kääntyi loivaan laskuun 1990-luvun jälkeen.
Sian pitopaikka on karsina, sikojen ulkoilualue on tarha ja sikojen pitopaikkana käytettävää rakennusta kutsutaan nykyään sikalaksi. Aikaisemmin sitä sanottiin muun muassa lätiksi tai sikopajaksi.
Kasvatus > Elinolot

Sian pitopaikan täytyy olla riittävän tilava, valoisa, turvallinen, toimia suojana, ilmastoitu ja tyydyttää sian tarpeet. Sian tarpeisiin kuuluvat muun muassa maaperän tonkiminen kärsällä ja rypeminen eli mutakylvyt. Sialla on oltava karsinassa makuu-, ruokinta- ja ulostusalueet. Lainsäädäntö määrää sioille mahdollisuuden seisoma- ja makuutiloihin luonnollisessa asennossa. Poikkeus tähän on emakoiden noin kuukauden kestoinen imetysaika, jolloin niitä saa pitää porsitus- eli emakkohäkissä, jossa ne eivät kykene liikkumaan tai kääntymään ympäri. Luomusikaloissa porsitushäkit on kielletty. Makuualueen on oltava kuiva ja puhdas. Sika on hyvin siisti eläin, ja jos se saa elää tilavassa karsinassa, tekee se tarpeensa vain tiettyyn kohtaan. Sioilla ei ole toimivia hikirauhasia ihossaan, minkä vuoksi niiden kyky johtaa vettä ja tätä kautta lämpöä iholtaan on huono. Tämän vuoksi siat säätelevät ruumiinlämpöään pääasiassa käyttäytymisellään. Vapaana ollessaan sika hakeutuukin kuumalla säällä rypemään savi- tai mutakuoppaan.
Sikaloissa on erikseen emakoita, joiden tarkoitus on ensisijaisesti synnyttää porsaita. Emakkojen hedelmöittämiseen käytetään joko keinosiemennystä tai karjua. Porsaat voidaan vieroittaa emakosta 21 päivän ikäisenä mikäli siihen on tarvetta, kuitenkin mieluiten vasta 28 päivän ikäisenä. Lihasiat kuljetetaan teurastamolle noin puolen vuoden ikäisenä. Suomessa teurastetaan vuosittain yli kaksi miljoonaa sikaa.
Kasvatus > Ruokinta

Sika on kaikkiruokainen, joten sille voidaan syöttää ostorehujen lisäksi myös esimerkiksi kasvirehuja ja kodin ruokajätteitä sekä elintarviketeollisuudessa syntyviä ihmisravinnoksi kelpaamattomia sivutuotteita.
Ruokinnan suunnittelussa huomioidaan sikojen kasvu ja lihan toivottu rasvapitoisuus. Tietyt rehut saattavat lisäksi heikentää lihan laatua liian suurina määrinä käytettynä. Esimerkiksi linolihappopitoisen rasvan lisääminen rehuun aiheuttaa silavan pehmenemistä ja nopeampaa härskiintymistä. Tyydyttyneen rasvan lisääminen rehuun taas vähentää lihaksen marmoroitumista eli rasvoittumista. Jos rehuun lisätään esimerkiksi 13 prosenttia runsaasti tyydyttynyttä rasvaa sisältävää palmuöljyä, lihaksen marmoroituminen vähenee jopa 35 prosenttia. Kalaöljyn lisääminen rehuun tekee lihasta puolestaan öljymäistä, pahanhajuista ja kalalta maistuvaa. Myös rypsipuristeella on havaittu olevan lihan makua ja rakennetta heikentävä vaikutus.
Kasvatus > Lanta

Sian lanta on erinomainen viljelysmaiden lannoitusaine. Nykyään lanta levitetään pellolle erityisellä lannanlevittimellä, joka on traktoriin liitetty lietesäiliö, mistä liete ruiskutetaan peltoon. Hajuhaittojen vähentämiseksi pelto kynnetään tai muokataan yleensä heti lannan levittämisen jälkeen, lainsäädäntöön perustuen viimeistään kuitenkin 24 tunnin kuluessa.lähde? Lanta voidaan myös suoraan mullata peltoon. Muitakin lannankäsittelytapoja on. Jos virtsa erotetaan, voidaan lanta käsitellä kuivana mahdollistaen runsaamman kuivikkeen. Lanta voidaan myös separoida erityisellä puristimella, jolloin kuivan lannan osuus on vielä pienempi ja se vähenee säilytyksessä edelleen kompostoitumisen ansiosta. Lantaa voidaan käyttää myös biokaasun tuottamiseen.lähde?
Kasvatus > Rodut

Kesysiat olivat rautakaudella ja keskiajalla karvaisia, kaarevaselkäisiä ja nykyistä pienempiä. Väriltään ne olivat ruskeita tai kirjavia. Siat olivat usein karvaisia, tummia ja pitkäjalkaisia myös 1930-luvun Yhdysvalloissa.
Kasvatus > Rodut > Suomensika

Vielä 1900-luvun alussa Itä-Suomessa kasvatettiin pirtasioiksi kutsuttuja suomalaisia maatiaissikoja eli suomensikoja jotka muistuttivat ulkonäöltään enemmän villisikaa kuin kesysikaa.
1950-luvulle saakka maatiaissikoja kasvatettiin vapaina, ja ne saivat liikkua kaikkialla aidattujen viljelysten ulkopuolella. Länsi-Suomessa oli oma maatiaissikansa ja Savossa ja Karjalassa omansa. Läntisellä sialla oli luppakorvat, karjalais-savolaisella pystyt korvat. Molemmat kannat ovat hävinneet risteytysten vuoksi. Maatiaissioilla oli villisikojen tapaan paksu turkki ja ne kestivät paljon paremmin kylmää kuin nykyiset, lähes harjaksettomiksi jalostetut siat. Sian karvoja sanotaan harjaksiksi, koska niistä tehtiin harjoja pellavakuidun käsittelyyn ynnä muihin tarkoituksiin.
Lämmittely- ja nukkumissuojaksi sioilla saattoi olla ulkosalla olkikasoja, joihin ne kaivautuivat. Luontaisesti siat syövät juuria, marjoja, sieniä, kasvien osia ja jopa raatoja, eivätkä ne kesäaikaan tarvinneet juuri muuta lisäruokaa kuin ihmistalouden ruoan tähteitä ja sitäkin vain kesyyden säilyttämiseksi. Talvella niille sekoitettiin tai keitettiin ruuantähteistä ja juureksista erityistä sianruokaa ja lisäksi ne söivät ulkosalta löytämiään ihmisten ja hevosten ulosteita. Yöksi ne päästettiin yleensä omaan suojaansa eli lättiin tai sikopajaan. Tällaisen sian lihominen teurastuskuntoon kesti viisikin vuotta. Talousporsaaksi sanottiin 1900-luvulla kotitaloudessa elävää sikaa, jota pidettiin sisätiloissa usein vain pikkuporsaana. Sitä ruokittiin ja lihotettiin, kunnes se teurastettiin jouluksi.
Suomalaiset maatiaissikarodut ovat hävinneet sukupuuttoon, mutta Lahteen Yli-Marolan kotieläinpihalle on tuotu harvinaisia ruotsalaisia pitkäjalkaisia linderödinporsaita, joita on pyritty suojelemaan Öölannissa.
Kasvatus > Rodut > Uudet rodut

Suomessa otettiin uusia sikarotuja käyttöön vuonna 2007. Emakoiden tuottavuus on noussut sen jälkeen yli 11 porsaalla vuodessa.
Kasvatus > Sianliha

EU:ssa teurastettiin 250 miljoonaa sikaa vuonna 2009. Yli puolet EU:n sikojen tuotannosta tapahtuu: Espanjassa, Tanskassa, Alankomaissa, Saksassa, Unkarissa ja Isossa-Britanniassa. Sianlihatuotteiden tuontiin EU:n ulkopuolelta ei vaadita vakiotuontitodistusta.
Kulttuureissa

Sika mielletään usein kulttuurissa epäsiistiksi, huonotapaiseksi ja ahmatiksi. Myös huonotapaista ihmistä (yleensä miestä) sanotaan siaksi. Porsastelu tarkoittaa esimerkiksi epäsiistiä syömistä, sikailu itsekästä, häikäilemätöntä käytöstä, esimerkiksi rahan huijaamista. Epäkohteliaasta ihmisestä voidaan käyttää adjektiivia sikamainen.
Kulttuureissa > Uskonnossa

Juutalaisuus ja islam määrittelevät sian saastaiseksi eläimeksi, jonka syöminen on kiellettyä. Kristinuskossa adventisteilla on käsitys, jonka mukaan tietyt ruoat – mukaan lukien sika – ovat epäpuhtaita. Sianlihan kieltävissä kulttuureissa syödään lampaanlihaa ja naudanlihaa.lähde?
Sianlihan syönnin kieltämisen historiallisena taustana uskotaan olevan trikiini-loisen, joka usein saastutti sianlihaa. Trikiini voi tarttua ihmiseen huonosti kypsennetyn lihan välityksellä.
Tyynenmeren saarten asukkaat pitävät sikaa suuressa arvossa. Sikoja pidetään paitsi kotieläiminä myös varallisuuden mittana. Eräiden Papua-Uuden-Guinean heimojen perinteisiin kuuluu, että miehen halutessa itselleen vaimon, hän antaa tämän heimolle ”maksuksi” sikoja.
Kulttuureissa > Sikahahmot populaarikulttuurissa

Zhu Jianqiang, Kiinan suosituin eläin 2008
Miss Piggy, yksi The Muppet Show -viihdeohjelman päähahmoista.
Pipsa Possu (alkup. Peppa Pig), brittiläinen animaatiohahmo.
Britney, Extreme Duudsoneiden lemmikkisika, joka on nimestään huolimatta uros.
Wagner, Viivi ja Wagner -sarjakuvassa esiintyvä sika
Nasu, Nalle Puhin pikku ystävä. Nasu on sinänsä poikkeava sikahahmo, että siltä puuttuu täysin yllä mainitut huonot tavat.
Pyllerö, Nalle Luppakorvan nälkäinen toveri.
Orson, Jim Davisin sarjakuvahahmo
Kolme pientä porsasta, satuhahmot
P. J. Petkunterä, ”Ankkalinnan sikamaisin roisto” Walt Disneyn ankkatarinoissa
Napoleon, Eläinten vallankumous -kirjan johtajahahmo
Bebop, yksi Turtles-sarjakuvien ja -animaatioiden vakiohahmoista
Vilpuri, (engl. Wilbur), porsas elokuvassa ”Lotta ystäväni” (engl. ”Charlotte's Web”).
Babe, porsas elokuvissa ”Babe − urhea possu” ja ”Babe suurkaupungissa” (engl. ”Babe: Pig in the City”)
Sikala, joskus myös Pösö, Ankkalinnan pormestari
Possu, Kieun ja Kaiun ystävä.
Muita sikaviittauksia kulttuurissa:
Sikaduo, 1990-luvun yhtye
Heitä sikaa -peli
Juice Leskisen Sika-kappale
Lady Gagan Swine-kappale
adjektiivien sika-vahvistusliite esimerkiksi adjektiiveissa sikasiisti ja sikakallis, suosittu sanontatapa varsinkin 1990-luvun puhekielessä
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Sika Wikisitaateissa
Sian elämä – Perttu Saksan vahva valokuvasarja
Laurent A. F. Frantz & al.: Ancient pigs reveal a near-complete genomic turnoverfollowing their introduction to Europe
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Haapio, Markku: Sikapossu, Otava 2004 (kirja käsittelee aihetta sekä ruokareseptien että kulttuurihistorian kannalta).
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q787  Wikispecies: Sus scrofa domesticus  GBIF: 9104700  iNaturalist: 324492  ITIS: 898917  NCBI: 9825  NZOR: 9b450d33-f5e7-48ba-af94-776f8764bf95  Open Tree of Life: 730013  TSA: 17082 
Sian ruhon osat.
Kuolleiden kirja

Ote Kuolleiden kirjasta: sydäntä punnitaan Huneferin papyruksessa n. 1375 eaa.
Kuolleiden kirja, suomennoksissa nimenä myös esimerkiksi Muinaisegyptiläinen kuolleiden kirja, on muinaisessa Egyptissä käytetty kirja, joka kuvailee egyptiläisten käsitystä kuolemanjälkeisestä elämästä. Se oli tarkoitettu matkaoppaaksi, joka kertoo vainajalle, mitä sielun tulee kussakin tilanteessa tehdä ja sanoa.
Muinaiset egyptiläiset uskoivat, että kuoleman jälkeen sielu siirtyy tuonpuoleiseen, jossa vainaja kulkee vaarallisen matkan ohi hirviöiden ja liekehtivän järven jumalien luo sydämen punnitukseen. Vainajan mukaan laitettiin muiden tarpeellisten tavaroiden lisäksi opaskirja, jota kutsutaan nykyään Kuolleiden kirjaksi. Rituaalin käytön alkuvaiheessa loitsut kirjoitettiin hautakammion seinille, mutta myöhemmin tavaksi vakiintui kirjoittaa loitsut papyruskääröön, joka sijoitettiin yleensä vainajan jalkopäähän.
Historia

Kuolleiden kirjan tekstit laadittiin Egyptissä noin 1600-luvulta eaa. alkaen, ja kirjaa käytettiin 1500 vuoden ajan. Varhaisimmat sen sisältämistä teksteistä ovat peräisin Vanhan valtakunnan (noin 2686–2181 eaa.) pyramideista, ja ne oli tarkoitettu kuninkaille. Faaraot rakennuttivat silloin itselleen ja puolisoilleen pyramidihautoja, joiden sisäseinät koristeltiin uskonnollisin hieroglyfitekstein, joita kutsutaan nykyisin pyramiditeksteiksi. Ne sisälsivät suojaavia loitsuja, ylistyksiä, rituaaleja sekä viittauksia mytologiaan. Tekstit takasivat vainajalle ikuisen kuolemanjälkeisen elämän taivaassa tähtien joukossa.
Ajan myötä tapa suojata vainaja tekstien avulla levisi laajemman väestöryhmän pariin, ja tekstejä alettiin tehdä myös kuningasperheen muille jäsenille, ylimyksille ja keskiluokalle. Vuosien 2050–1750 eaa. välillä hieroglyfitekstit kirjoitettiin vainajien arkkujen sisä- ja ulkopintoihin. Nämä niin kutsutut arkkutekstit olivat osittain suoria kopioita pyramiditeksteistä, mutta niissä oli lisäksi kirjoituksia, jotka kuvastavat ajalle tyypillisiä uusia uskomuksia tuonpuoleisesta. Näistä uskomuksista tärkein oli ajatus kuolemanjälkeisestä elämästä manalassa, jonka hallitsijana toimi Osiris. Uusissa teksteissä oli suojaloitsuja tuonpuoleisessa kulkiessa vastaan tulevia vaaroja vastaan.
Uuden valtakunnan alussa noin 1550 eaa. alkaen kirjoituksia alettiin ikuistaa arkkujen ohella myös papyruskäärölle, joka asetettiin vainajan jalkojen päälle tai väliin arkun sisälle. Osa teksteistä kopioitiin myös hauta-arkkuihin ja muihin esineisiin, kuten steeloihin, patsaisiin ja hautavaatteisiin. Näihin tekstikokoelmia sisältäviin kääröihin viitataan nykyisin kuolleiden kirjan nimellä. Kuolleiden kirjan loitsut oli jaettu lukuihin vuoteen 1600 eaa. mennessä. Uuden valtakunnan aikana 1570–1069 eaa. kirja oli hyvin suosittu. Silloin tehtiin kaikkein hienoimmat kopiot. Kuvien osuus kirjassa kasvoi tekstin osuuteen nähden uuden valtakunnan loppuvaiheessa noin 1000 eaa. Kreikkalais-roomalaisella kaudella 332 eaa. alkaen kursivoidut hieroglyfimerkit korvattiin usein demoottisella kirjoituksella. Kuolleiden kirjan valmistus ja käyttö loppui Egyptissä ajanlaskumme alkuun mennessä.
Egyptologit kiinnostuivat kuolleiden kirjoista 1800-luvulla. Kirja sai nykyisin tunnetun nimensä egyptologi Karl Lepsiukselta, joka julkaisi saksankielisen käännöksensä vuonna 1842 ja antoi kirjalle nimen Das Todtenbuch der Ägypter. Muinaisegyptiläisten itsensä käyttämä nimike on käännettynä ”Loitsu [tai teksti] jonka avulla astutaan esiin päivään”. Lepsius myös kehitti kirjan edelleen käytössä olevan jaottelun 165 lukuun.
Säilyneitä kuolleiden kirjoja eli papyruskääröjä fragmentteineen löytyy nykyisin egyptologisista museoista tuhansia kappaleita. Yhdessäkään niistä ei ole kaikkia noin 200 tunnettua lukua.
Valmistus

Kirjurit kopioivat kirjaa papyruskääröille ja myivät sitä hautajaisten järjestäjille. Sairastunut ja kuolemaansa pelkäävä ihminen saattoi ottaa yhteyttä kirjuriin ja pyytää tältä loitsukirjaa matkalleen manalaan. Hän kertoi kirjurille elämästään, jotta kirjuri tiesi kuvailla odotettavan matkan oikein ja loitsut sen mukaan. Asiakas saattoi valita kirjaan tulevien loitsujen määrän, kuvituksen ja papyruksen laadun.
Kirjan sisältö ei ollut vakiintunut, joten kahta samanlaista versiota ei ollut olemassa. Jokainen kappale suunniteltiin yksilöllisesti kutakin asiakaista varten. Eri tekstikokoelmat poikkeavat toisistaan niin laadultaan ja pituudeltaan kuin tekstien keskinäisen järjestyksen ja valikoimankin suhteen. Varakkaiden tilaustyönä teettämät kääröt saattoivat olla useita kymmeniä metrejä pitkiä ja hyvin laadukkaita, ja niissä painotettiin vainajalle henkilökohtaisesti tärkeitä uskomuksia. Halvempi vaihtoehto olivat temppeleiden valmistuotteina myytävät kuolleiden kirjat, jonka tyhjiksi jätettyihin kohtiin vainajan nimi ostohetkellä täytettiin.
Sisältö ja tarkoitus

Jokainen kuolleiden kirja on kuvista ja teksteistä muodostuva kokonaisuus. Niiden teksti on kursiivista hieroglyfikirjoitusta, joka on aseteltu rajattuihin pystysuoriin sarakkeisiin, joita luetaan poikkeuksellisesti vasemmalta oikealle. Jokaisella yksittäisellä tekstillä eli loitsulla on otsikko. Vainajaa kutsutaan tekstissä nimellä ”Osiris NN”, jossa ”NN” on vainajan nimi.
Papyruskäärö sijoitettiin onton patsaan sisään tai kiedottiin muumion kääröihin ja asetettiin hautaan kaikkien muiden vainajan tuonpuoleisessa tarvitsemiensa esineiden kanssa.
Egyptiläiset pitivät manalaansa maallisen elämän jatkumona. Kuoltuaan vainaja matkasi aluksi erilaisten koettelemusten läpi, ja hänen sielunsa punnittiin Totuuden salissa. Sen jälkeen hän saattoi päästä paratiisiin. Kuolleiden kirja oli matkaopas, jossa kerrottiin oikea reitti, oikeat sanat jumalia puhuteltaessa ja muissa tilanteissa, ja kuinka kuolleiden maassa oli käyttäydyttävä. Kirja kuvaa manalan maisemia, jumalia ja hirviöitä. Se myös kertoo tärkeästä ”sydämen punnitsemisesta”, jossa selvisi, pääsikö vainaja tuonpuoleiseen elämään. Kirja kertoo myös jokaisen egyptiläisen perimmäisestä tavoitteesta, ikuisesta elämästä.
Jotkin Kuolleiden kirjan monista loitsuista antoivat vainajalle voiman hallita ruumistaan ja pitää se turvassa. Jotkin loitsut tekivät vainajalle mahdolliseksi muuttua eri eläimiksi, jotta matka manalan läpi olisi helpompi, ja toiset antoivat vainajalle tietoa, joka hänen tuli lausua tietyissä kohdissa matkaansa. Osa loitsuista puolestaan suojeli vainajaa vihamielisiltä olennoilta.
Kuolleiden kirjan tunnetuin luku on loitsu 125, joka ilmeisesti oli kaikissa kopioissa. Luku kuvaa vainajan sydämen punnitsemista Totuuden salissa ja kertoo myös esimerkiksi mitä vainajan tulee sanoa jumala Osirikselle.
Kirja kuvailee myös varakkaan egyptiläisen hautajaisseremonioita, kuten tärkeän ”suun avaamisen” seremonian, jossa pappi kosketti vainajan suuta ja silmiä rituaalivälineillään, jotta vainaja voisi nähdä ja hengittää. Näin vainaja symbolisesti tuotiin takaisin elämään.
Kirjallisuutta

Egyptiläinen kuolleiden kirja: Ani’n papyrus: Etenemisestä päivän kanssa.  Suomentanut ja johdannon kirjoittanut Visa Kaliva. Fiskars:  Quius-kirja, 2000.  ISBN 951-97530-1-X
Holthoer, Rostislav: Muinaisen Egyptin kulttuuri.  4. painos. Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-11069-1
Pekka Ervast: ”Kuolleitten kirja”, Suuret uskonnot.  Kristosofinen Kirjallisuusseura, 1987.  ISBN 951-8901-03-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuolleiden kirja Wikimedia Commonsissa
Kursiivihieroglyfeillä kirjoitettua Kuolleiden kirjaa. Lähikuva Anin papyruksesta.
Kuolleiden kirjan loitsu 17
Frans Koskinen

| Frans Koskinen |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 22.5.1907–31.1.1911  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Turun läänin pohjoinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. maaliskuuta 1869 Maaria
Kuollut: 26. huhtikuuta 1918 (49 vuotta) Hollola
Ammatti:  päätoimittaja
Frans Herman Koskinen (aik. Tähti, 8. maaliskuuta 1869 Maaria – 26. huhtikuuta 1918 Hollola) oli suomalainen päätoimittaja ja poliitikko, joka oli yksi Suomen ensimmäisistä kansanedustajista. Hän työskenteli Porissa ilmestyneen Sosialidemokraatin päätoimittajana 1908–1918 ja oli sosialidemokraattisen puolueen kansanedustajana 1907–1911.
Elämä

Koskisen vanhemmat olivat renki Karl Gustav Tähti ja Vilhelmina Heikintytär. Hän työskenteli Maariassa ja Ruskossa tehdastyöläisenä, renkinä ja muurarina, Turun Vähäväkisten Osuusliikkeen varastonhoitajana 1902–1904 ja Loimaan Osuuskaupan hoitajana 1904–1907. Koskinen oli mukana Maarian VPK:n toiminnassa, ja kuului molempien osuusliikkeiden johtokuntiin. Hän oli myös Turun Työväenyhdistyksen jäsen. Koskinen valittiin ensimmäisen kerran kansanedustajaksi vuoden 1907 eduskuntavaaleissa, joiden aikana hän vielä asui Loimaalla. Vuonna 1908 Koskinen muutti Poriin ja aloitti  Sosialidemokraatin päätoimittajana.
Koskinen valittiin uudelleen eduskuntaan 1908, 1909 ja 1910. Vuonna 1911 hän sai majesteettirikoksesta 7 kuukauden vankeustuomion Sosialidemokraatissa kesäkuussa 1908 julkaistun kirjoituksen johdosta. Koskinen oli Porin Työväenyhdistyksen jäsen ja toimi Porin sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön sekä Satakunnan sosialidemokraattisen piirijärjestön puheenjohtajana.
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen aikana Koskinen valittiin Porin poliisitoimesta vastanneeseen järjestystoimikuntaan, ja johti maistraatin pyynnöstä perustettuja järjestyspartioita. Hän oli myös huhtikuussa perustetun Porin Työväenneuvoston puheenjohtaja. Lokakuussa 1917 Koskinen valittiin Porin Työväen Järjestyskaartin johtokuntaan, ja sisällissodan aikana hän kuului sen pohjalta muodostetun Porin punakaartin esikuntaan.
Sodan alettua Koskinen luopui toimitustyöstä ja hänestä tuli Porin punaisten johtohahmoja. Piiriesikunnassa Koskinen muun muassa laati yhden hyökkäyssuunnitelman Ahlaisten rintamalle. Punaisten vetäydyttyä Porista 10. huhtikuuta alkaen, myös Koskinen lähti perheineen pakomatkalle kohti itää. Hän kuoli sydänkohtaukseen junassa Herralan rautatieasemalla 26. toukokuuta 1918.
Perhe

Koskinen oli naimisissa Alma Johanna Liljan kanssa. Heille syntyi viisi lasta.
Jan Erola

| Jan Erola |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. marraskuuta 1969 (ikä 55) Lontoo
Kansalaisuus:  Suomi, Iso-Britannia
Ammatti:  Yrittäjä
Jan Erola (s. 20. marraskuuta 1969 Lontoo, Britannia) on viestintätoimisto Kravat Oy:n toimitusjohtaja ja omistaja. Erola on yrityksensä kautta englanninkielisen Nordic Defence Review -verkkojulkaisun kustantaja.
Erola on toimi aiemmin toimittajana ja kirjakustantajana sekä Helsingin kirjamessujen sivutoimisena ohjelmajohtajana. Hän on esiintynyt uutiskommentaattorina säännöllisesti Yleisradion aamutelevision Jälkiviisaat-ohjelmaosiossa tammikuusta 2000 lähtien.
Ura > Viestintä

Erola on vuonna 2017 perustetun viestintäyritys Kravat Oy:n omistaja ja toimitusjohtaja. Ennen viestintäyrittäjäksi ryhtymistä hän toimi Yellow Film & TV -konsernin viestintä- ja markkinointipäällikkönä, jolloin hän vastasi muun muassa elokuvien Härmä ja Rouva Presidentti viestinnästä.
Erola työskenteli neljä vuotta johtavana viestinnän asiantuntijana viestintätoimisto Kreabissa Helsingissä ja Lontoossa. Kreabissa hän osallistui viestintätiimissä muiden muassa Tokmannin ja Kotipizzan pörssilistaumisiin. Hän on vastannut Kravat Oy:n kautta muun muassa Suomen startup-yhteisö ry:n yhteiskunnallisesta viestinnästä.
Kravat on viestintäasiakkuuksiensa rinnalla suunnitellut ja julkaissut oman ammatillisen verkostoitumisohjelmisto HookedOnin.
Erola on harjoittanut vienninedistämistä myös olemalla mukana järjestämässä terveyteen ja urheiluun keskittyvää startup-tapahtuman SMASHiä Helsingissä ja Lontoossa. Erola on sekä Iso-Britannian että Suomen kansalainen.
Ura > Kirja-ala

Vuosina 2004–2009 Erola työskenteli kustannuspäällikkönä Gummeruksen Ajatus Kirjat -kustantamossa. Hän toimi myöhemmin Helsinki-kirjat Oy:n kustantajana ja toimitusjohtajana. sekä Kustannusosakeyhtiö Paasilinnan kustannus- ja viestintäpäällikköinä. Vuosina 2016–2018 Erola oli Helsingin kirjamessujen ohjelmajohtaja.