stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erillissotateesi
Erillisrauha

Liittoutuneiden ”kolme suurta” Franklin D. Roosevelt, Josif Stalin ja Winston Churchill keskustelivat Saksan ja sen liittolaisille asetettavasta ehdottoman antautumisen vaatimuksesta 1. joulukuuta 1943 Teheranissa. Roosevelt puhui Suomen puolesta ja samoin Churchill. Stalin joutui myöntämään, että ”kansa, joka on niin rohkeasti taistellut itsenäisyytensä puolesta, ansaitsee tulla otetuksi huomioon”. Hän esitteli rauhanehtonsa: vuoden 1940 rajan palauttaminen voimaan, Petsamon liittäminen Neuvostoliittoon, suomalaisten aiheuttamien vahinkojen ”50-prosenttinen korvaaminen”, saksalaisten karkottaminen maasta ja armeijan demobilisaatio. Näin vaatimus ehdottomasta antautumisesta ei koskenut Suomea, minkä on katsottu tukevan käsitystä Suomen erillissodasta. Toisaalta Suomen tuleva asema kuitenkin ratkaistiin vasta 1944 torjuntataisteluissa. Myös Pariisin rauhansopimukseen 1947 kirjattiin yksiselitteisesti Suomen olleen liitossa Saksan kanssa.
Sotasyyllisyys

Jatkosodan 19. syyskuuta 1944 päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen 13. artiklan mukaan ”Suomi sitoutuu yhteistoimintaan Liittoutuneiden Valtojen kanssa sotarikoksista syytettävien henkilöiden pidättämiseksi ja tuomitsemiseksi.”  Liittoutuneiden valvontakomission toimittama lista henkilöistä, jotka olisivat syyllistyneet sotarikoksiin, ei kuitenkaan sisältänyt suomalaisia poliitikkoja. Liittoutuneet solmivat 1945 Lontoon sopimuksen, jossa määriteltiin sotasyyllisyyskäsite, eli ”rikos rauhaa vastaan”. Rikoksia rauhaa vastaan olivat esimerkiksi hyökkäyssotien suunnittelu, valmistelu, aloittaminen ja käynti, sekä kansainvälisten sopimusten kanssa ristiriidassa olevat sodat. Suomessakin jouduttiin Neuvostoliiton kontrolloiman valvontakomission painostaessa säätämään sotasyyllisyyslaki ja järjestämään sotasyyllisyysoikeudenkäynti kuten akselivalloissa, koska Neuvostoliitto katsoi Suomen aloittaneen sodan.
Suomen sotasyyllisyysoikeudenkäynti poikkesi muista vastaavista sekä järjestämistavaltaan että lievien tuomioiden takia. Jukka Tarkan mukaan tämä johtui siitä, että ”Suomi oli poikkeustapaus muutenkin. Suomi oli ainoa Saksan rinnalla sotinut maa, joka kävi erillissotaa, jota sodan missään vaiheessa ei miehittänyt sen enempää Saksa kuin Neuvostoliitto ja joka irtautui erillissodastaan erillisrauhalla.” Tutkija Oula Silvennoisen mukaan teorian avulla irtauduttiin Saksan päämääristä ja sotarikoksista. Teorian avulla samanaikaisesti puolustauduttiin Neuvostoliitolta ja tuettiin sodanjälkeistä ulkopolitiikkaa.
Erillissotateesi nykyisin

Keskustelu erillissodasta on jatkunut aktiivisena. Viime aikoina termin käyttö on saanut kasvavaa kritiikkiä osakseen. Helsingin Sanomien vuonna 2008 haastattelemista 28 historian professorista 16 vastusti erillissotateesiä, 6 puolsi sitä ja loput eivät antaneet suoraa vastausta. Useimmat vastaajat sanoivat, että vaikka popularisointi on hyödyllistä, historia ei taivu mustavalkoisiksi vastakkainasetteluiksi.
Ohto Mannisen mukaan erillissota-termi on edelleen käyttökelpoinen, sillä se kuvaa Suomen kiistämätöntä ulkopoliittista linjaa, jonka tunnustivat sodan aikaan kaikki sodan osapuolet. Manninen pitää ällistyttävänä kehitystä, jossa itse käsitteen sisältö on muuttunut. Nuoremman polven tutkijat, kuten Markku Jokisipilä tai Oula Silvennoinen ovat taas kiinnittäneet huomiota ennen kaikkea Suomen ja Saksan yhteistyöhön sodan aikana. Heidän mielestään yhteistyö oli niin laajaa, että erillissodasta ei voida puhua.
Jarmo Virmavirta on sanonut, että erillissotateesi on näkökulma sotaan. Samaten Michael Burleighin näkökulma, jossa todetaan epäsuorasti Suomen de facto liitto Saksan kanssa nähden samalla Suomen sodan erillissotaluonne, edustaa tätä välittävää kantaa.
Aiheesta muualla

Kertomus erillissodasta pelkkä myytti. Yle.fi
Presidentti Risto Ryti pitämässä radiopuhetta 26. kesäkuuta 1941.
Joseph Stalin, Franklin D. Roosevelt ja Winston Churchill Teheranissa
Amityvillen kirous

| Amityvillen kirous> The Amityville Curse |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Tom Berry
Käsikirjoittaja:  Michael Krueger Norvell Rose Doug Olson Hans Holzer (Kirja)
Tuottaja:  Franco Battista Tom Berry A.B. Goldberg
Säveltäjä:  Milan Kymlicka
Pääosat:  Kim Coates Dawna Wightman Helen Hughes
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Kanada Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Allegro Films
Levittäjä:  Trimark Pictures
Ensi-ilta:  1990
Kesto:  91 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Edeltäjä:  Talo, jonka Jumala unohti
Seuraaja:  Amityville 1992 – aika on tullut
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Amityvillen kirous (engl. The Amityville Curse) on järjestyksessään viides Amityville-kauhuelokuva, ja neljäs vuonna 1979 alkaneen sarjan jatko-osa. Elokuvan ohjasi Tom Berry ja se kuvattiin Kanadassa. Amityvillen kirous julkaistiin vuonna 1990 ja se ilmestyi heti videolla. Suomeen elokuva rantautui samana vuonna, mutta vain leikattuna versiona. 2000-luvulla se julkaistiin myös leikkaamattomana versiona.
Juoni

Kim Coatesin ja Helen Hughesin esittämä pariskunta ostaa Amityvillen kirotun talon, jolla on omituista vetovoimaa Hughesin esittämään Debbieen, ja alkaa outojen tapahtumien sarja. Pian Debbie ymmärtää, että hänen on pelastettava itsensä ja aviomiehensä kuolemalta.
Näyttelijöitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kim Coates  | … |  Frank   |
|  Dawna Wightman  | … |  Debbie   |
|  Helen Hughes  | … |  rva. Moriarty   |
|  David Stein  | … |  Marvin   |
|  Anthony Dean Rubes  | … |  Bill   |
|  Cassandra Gava  | … |  Abigail   |
|  Jan Rubes  | … |  pappi   |
|  Norris Domingue  | … |  etsivä   |
Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen kirjoitti erikoistehosteiden heikkouden vammauttavan elokuvaa pahasti ja antoi sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Aiheesta muualla

Amityvillen kirous Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Ammoniumpersulfaatti

| Ammoniumpersulfaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7727-54-0
PubChem CID:  62648 ja 16211170
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  (NH4)2S2O8
Moolimassa:  228,224
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  120 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,982 g/cm3
Liukoisuus veteen:  582 g/l (20 °C)
Ammoniumpersulfaatti eli ammoniumperoksodisulfaatti ((NH4)2S2O8) on ammonium- ja peroksodisulfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään radikaali-initiaattorina polymeerisynteeseissä ja hapettimena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa ammoniumpersulfaatti on kiinteää väritöntä ainetta. Se liukenee hyvin veteen ja vesiliuokset ovat voimakkaasti hapettavia. Myös kiinteänä yhdiste on muiden persulfaattien tavoin voimakas hapetin. Kuumennettaessa noin 120 °C ammoniumpersulfaatti hajoaa muodostaen happea ja ammoniumvetysulfaattia. Kosteuden vaikutuksesta yhdiste hydrolysoituu helposti.
Valmistus ja käyttö

Ammoniumpersulfaattia valmistetaan hapettamalla sähkökemiallisesti ammoniumsulfaatin vesiliuosta. Prosessissa käytetään platinaelektrodeja ja tuote erotetaan kiteyttämällä. Ammoniumpersulfaattia käytetään polymeroimisreaktioiden radikaali-initiaattorina erityisesti valmistettaessa polyakryylimuoveja. Muita käyttökohteita ovat kaliumpersulfaain ja vetyperoksidin valmistus, tekstiilien valkaisuaineena käyttäminen, hiusten valkaisuun, rasvojen ja öljyjen puhdistus, tärkkelyksen liuottaminen ja valoukuvauskemikaalina.
Espadarte (1912)

| Espadarte |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  La Spezia
Kölinlasku:  1910
Laskettu vesille:  5. lokakuuta 1912
Palveluskäyttöön:  1913
Poistui palveluskäytöstä:  1931
Tekniset tiedot
Uppouma:  245 t (pinnalla) 300 t (sukellus)
Pituus:  45,1 m
Leveys:  4,2 m
Syväys:  2,9 m
Koneteho:  2-akselinen, 2 × 6-sylinteristä Fiat-dieselmoottoria 550 bhp 2 × sähkömoottoria 300 shp
Nopeus:  13,8 solmua
Miehistöä:  21
Aseistus
Aseistus:  2 × 457 mm torpedoputkea
Espadarte oli Portugalin laivaston vuonna 1912 vesillelaskettu Laurenti-Fiat-tyyppinen sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin La Speziasta, missä köli laskettiin 1910. Alus laskettiin vesille 5. lokakuuta 1912 ja valmistui seuraavana vuonna.
Palvelus

Alus poistettiin laivastoluettelosta vuonna 1931.
NRP Espadilha (P599)

| NRP Espadilha |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal do Alfeite, Lissabon
Laskettu vesille:  11. kesäkuuta 1945
Palveluskäyttöön:  1. syyskuuta 1947
Poistui palveluskäytöstä:  1971
Tekniset tiedot
Uppouma:  275 t
Pituus:  42 m
Leveys:  6,5 m
Koneteho:  2 × dieselmoottoria, 2 400 bhp
Nopeus:  17 solmua
Miehistöä:  30
Aseistus
Aseistus:  2 × Oerlikon 20 mm -tykki
NRP Espadilha (runkonumero P599) oli Portugalin laivaston Azevia-luokan partioalus.
Valmistus

Alus tilattiin Arsenal do Alfeitelta Lissabonista. Alus laskettiin vesille 11. kesäkuuta 1945 ja otettiin palvelukseen 1. syyskuuta 1947.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1971.
Ammoniumbromidi

| Ammoniumbromidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  12124-97-9
PubChem CID:  18349412, 4196878 ja 16211142 25514, 18349412, 4196878 ja 16211142
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  NH4Br
Moolimassa:  97,942 g/mol
Ulkomuoto:  Kuutiomaisia kiteitä
Kiehumispiste:  452 °C (sublimoituu) 
Tiheys:  2,429 g/cm3
Liukoisuus veteen:  97 g/100ml (25 °C)
Ammoniumbromidi (NH4Br) on ammonium- ja bromidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste.
Kiderakenne

Huoneenlämpötilassa ammoniumbromidi on α-kiteinä, joiden rakenne muistuttaa cesiumkloridin rakennetta. Kun yhdistettä kuumennetaan sen kiderakenne muuttuu 184,3 °C:n lämpötilassa natriumkloridin kiderakennetta muistuttavaksi. Näitä kiteitä kutsutaan β-kiteiksi.
Valmistus

Ammoniumbromidia valmistetaan ammoniakin ja vetybromidin välisellä reaktiolla. Reaktion lähtöaineet voivat olla joko kaasufaasissa tai vesiliuoksena.
Käyttö

Ammoniumbromidia on käytetty lääketieteessä epilepsian hoidossa ehkäisemään kohtauksia. Lisäksi sitä on käytetty rauhoittavana aineena. Yhdistettä käytetään myös valmistettaessa valokuvauksessa tarvittavaa hopeabromidia, paloa hillitsevänä aineena ja kankaiden käsittelyssä.
Ampeeritunti

Ampeeritunti (tunnus Ah, A·h tai A h ) on sähkövaraus, jonka ampeerin sähkövirta kuljettaa tunnin aikana. Sitä käytetään puhuttaessa suuremmista varauksista (esimerkiksi sähköakkujen kapasiteeteista). Pienemmissä akuissa, esimerkiksi matkapuhelimissa, tavallinen kerrannaisyksikkö on milliampeeritunti (mAh) eli ampeeritunnin tuhannesosa.
Sähkövarauksen perusyksikkö SI-järjestelmässä on coulombi (C), joka vastaa ampeerisekuntia.
Ammoniummetavanadaatti

| Ammoniummetavanadaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7803-55-6
PubChem CID:  516859
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  NH4VO3
Moolimassa:  116,982 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoisia kiteitä
Sulamispiste:  200 °C (hajoaa)
Tiheys:  2,326 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,52 g/100ml (15 °C)
Ammoniummetavanadaatti (NH4VO3) on ammonium- ja metavanadaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Ainetta käytetään katalyyttinä, analyyttisenä ja valokuvausreagenssina sekä värjäyksessä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa ammoniummetavanadaatti on valkoista kiinteää ainetta, joka liukenee melko huonosti veteen. Paremmin se liukenee ammoniakkiin ja etanoliamiiniin ja dietanoliamiiniin. Kuumennettaessa se alkaa hajota 70 °C:n lämpötilassa ja lopullisesti se sulaa ja hajoaa 200 °C:n lämpötilassa.
Valmistus

Koska ammoniummetavanadaatti liukenee suhteellisen heikosti veteen, voidaan sitä valmistaa saostamalla. Tämä tapahtuu alkalimetallin metavanadaattisuolan, esimerkiksi natriummetavanadaatin, ja ammoniumkloridin tai ammoniumsulfaatin välisellä reaktiolla.
Käyttö

Ammoniummetavanadaattia käytetään katalyyttinä, divanadiinipentoksidin valmistuksessa, valokuvien kehittämisessä reagenssina, villan värjäyksessä peittausaineena, valmistettaessa musteita ja keltaisia zirkonium- ja vanadiinioksidipohjaisia väriaineita, vanadiinin metallurgiassa ja kemiallisessa analyysissä.
Eskimohanhi

| Eskimohanhi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sorsalinnut Anseriformes
Heimo::  Sorsat Anatidae
Alaheimo::  Hanhet Anserinae
Suku::  Harmaahanhet Anser
Laji::  rossii
Kaksiosainen nimi
 Anser rossii  (Cassin, 1861) 
Synonyymit
 Chen rossii 
Katso myös
   Eskimohanhi Wikispeciesissä   Eskimohanhi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Anser rossii
Eskimohanhi (Anser rossii) on pohjoisamerikkalainen hanhilaji.
Tuntomerkit

Eskimohanhi on 53–66 senttimetriä pitkä. Se on väriltään valkoinen ja muistuttaa lumihanhea, mutta on tätä pienempi, lyhytkaulaisempi ja pyöreäpäisempi. Nokka on pieni ja lyhyt ja sen tyvellä on usein sinertävää sävyä. Lajista esiintyy myös harmaata värimuotoa, joka on hyvin harvinainen.
Levinneisyys

Eskimohanhia pesii Kanadassa ja Alaskassa. Talvehtimisalueet sijaitsevat etelämpänä Yhdysvalloissa ja Pohjois-Meksikossa. Laji on tavattu useissa Euroopan maissa yksittäin tai pareittain, usein valkoposkihanhien parvissa, mutta havaintoja pidetään yleensä tarhakarkulaisina. Eskimohanhesta on tehty havaintoja myös Suomessa.
Ravinto

Eskimohanhen ruokavalio koostuu pääosin kasvimateriaalista kuten suuresta osaa vuodesta vihreistä ruohoista ja saroista sekä syksymuuton aikaan villiruohojen siemistä ja viljasta.
Ammoniumtiosyanaatti

| Ammoniumtiosyanaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  1762-95-4
PubChem CID:  15666 ja 13417437
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  NH4SCN
Moolimassa:  76,132 g/mol
Ulkomuoto:  Värittömiä kiteitä
Sulamispiste:  149,6 °C
Kiehumispiste:  170 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,305 g/cm3
Liukoisuus veteen:  1 620 g/l (20 °C)
Ammoniumtiosyanaatti (NH4SCN) on ammonium- ja tiosyanaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa orgaanisen kemian synteeseissä, muiden syanaattien valmistamiseen ja rikkaruohomyrkkynä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa ammoniumtiosyanaatti on väritöntä ja hyvin hygroskooppista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja liukoisuus on suurempi lämpimään kuin kylmään veteen ja liukeneminen on voimakkaasti endoterminen prosessi. Se liukenee myös eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten asetonitriiliin, asetoniin ja etanoliin. Huoneenlämpötilassa ammoniumtiosyanaatin kiderakenne on alkeiskopiltaan monokliininen ja kuumennettaessa noin 90–92 °C:n lämpötilaan kiderakenne muuttuu rombiseksi. Enemmän kuumennettaessa yhdiste hajoaa muodostaen ensin tioureaa ja noin 190–200 °C:n lämpötilassa muodostuu ammoniakkia, vetysulfidia, hiilidisulfidia, jotka haihtuvat, ja jäljelle jää guanidiinitiosyanaattia. Ammoniumtiosyanaatti reagoi alkyylihalogenidien kanssa nukleofiilisella substituutiolla muodostaen orgaanisia tiosyanaatteja ja amiinien kanssa se reagoi tioureajohdannaisiksi.
Valmistus ja käyttö

Ammoniumtiosyanaattia valmistetaan johtamalla hiilidisulfidia ammoniakkia sisältävää vesiliuokseen, johon on katalyytiksi lisätty aktiivihiiltä. Kuumennettaessa 50 °C:n lämpötilaan lähtöaineet reagoivat ammoniumditiokarbamaatiksi, joka hajoaa ammoniumtiosyanaatiksi kuumennettaessa 95–100 °C:n lämpötilaan. Muodostuvasta liuoksesta poistetaan vesi haihduttamalla alennetussa paineessa. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on ammoniumsyanidin reaktio ammoniumsulfidin tai rikin kanssa.
Ammoniumtiosyanaattia käytetään herbisidien ja tuholaismyrkkyjen kuten diallaatin, triallaatin ja 1-naftyylitiourean valmistamiseen. Lisäksi sitä käytetään herbisidinä yhdessä amitrolin kanssa. Yhdisteestä valmistetaan myös muita orgaanisia ja epäorgaanisia tiosyanaatteja. Analyyttisessä kemiassa sitä käytetään raudan toteamiseen, koska rautaionit muodostavat tiosyanaatti-ionien kanssa verenpunaisen kompleksin. Muita yhdisteen käyttökohteita ovat muun muassa apuaineena tekstiilien värjäyksessä, valokuvauskemikaalina, korroosionestoaineena ja lisäaineena metallien elektrolyyttisessä päällystämisessä ja alumiinin etsauksessa.
Ammoniumtiosyanaatilla tehty raudan toteamisreaktio.
Ammoniumvetyfluoridi

| Ammoniumvetyfluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1341-49-7
PubChem CID:  21982531 ja 13643878 14935, 21982531 ja 13643878
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  NH4HF2
Moolimassa:  57,05
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  126,1 °C
Kiehumispiste:  239,5 °C
Tiheys:  1,5 g/cm3
Liukoisuus veteen:  415 g/l (25 °C)
Ammoniumvetyfluoridi (NH4HF2) eli ammoniumvetydifluoridi tai ammoniumbifluoridi on ammonium- ja vetyfluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lasin syövytyksessä, puhdistusaineissa, öljyn pumppauksessa ja muiden fluoridien valmistamiseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa ammoniumvetyfluoridi on väritöntä ja hygroskooppista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on ortorombinen. Aine liukenee erittäin hyvin veteen ja liuokset ovat happamia. Ammoniumvetyfluoridi liukenee vähäisessä määrin myös etanoliin. Yhdisteen liuokset kykenevät syövyttämään lasia. Ammoniumvetyfluoridi reagoi monien metallioksidien kanssa muodostaen ammoniumin ja metallin kakssoisfluoridisuoloja.
Valmistus ja käyttö

Ammoniumbifluoridia voidaan valmistaa kaasufaasissa tapahtuvalla reaktiolla, jossa ammoniakki reagoi vetyfluoridiylimäärän kanssa. Toinen tapa on haihduttaa kuivaksi ammoniumfluoridin vesiliuoksia, jolloin muodostuu ammoniumvetyfluoridia.
Ammoniumvetyfluoridin vesiliuoksia käytetään lasin etsauksessa. Teollisuudessa sitä käytetään myös kankaiden puhdistamiseen, emästen neutralointiin sekä vetyfluoridin ja metallifluoridien valmistukseen. Ammoniumvetyfluoridi reagoi maaperän fluoridimineraalien kanssa ja liuottaa ne, minkä vuoksi sitä käytetään apuaineena pumpattaessa öljyä öljylähteistä.
Amorfinen aine

Lasikuulia. Lasi on tyypillinen amorfinen aine.
Amorfinen aine (kreikaksi kirjaimellisesti epämuotoinen, muodoton) on kiinteän aineen toinen esiintymismuoto kiteisen aineen lisäksi. Amorfinen aine on kiinteää ainetta, jonka atomijärjestys ei ole jaksollinenselvennä. Amorfisista aineista yksi tunnetuimmista on lasi. Muovit puolestaan sisältävät polymeerejä, jotka ovat osittain amorfisessa muodossa.
Aineen amorfinen muoto voidaan saada muodostumaan, kun ainetta jäähdytetään nopeasti sen ollessa nestemäisessä olomuodossa. Tällöin aineen rakenneosaset eivät ehdi järjestäytyä säännölliseen kiderakenteeseen. Amorfisella aineella ei ole tyypillisesti terävää sulamispistettä, jossa kiinteä aine muuttuisi nesteeksi, vaan aineen viskositeetti (tahmeus, juoksevuus) muuttuu lämpötilan funktiona. Amorfinen aine voidaan ajatella nesteeksi, jonka viskositeetti on hyvin suuri. Yleensä tiettyä lämpötilaa, lasisiirtymälämpötilaa (Tg), alemmissa lämpötiloissa amorfinen aine muuttuu hauraaksi.
Samalla aineella voi olla olemassa sekä kiteinen että amorfinen kiinteä olomuoto. Saman aineen kiteisellä ja amorfisella olomuodolla on toisistaan poikkeavia fysikaalisia ominaisuuksia.selvennä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amorfinen aine Wikimedia Commonsissa
Espoon kartanon Qvarnbron silta

| Qvarnbro |
| --- | --- |
Ylittää:  Mankinjoki (itäinen uoma)
Sijainti:  Espoonkartano, Espoo
Siltatyyppi:  kivinen holvisilta
Pituus:  10,4 m
Leveys:  6 m
Alituskorkeus:  0,4 m
Avattu liikenteelle:  1775 ja 1778 välillä
Koordinaatit:  60°11.916′N, 24°34.941′E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Espoon kartanon Qvarnbron silta (Espoon kartanon silta numero I, Qvarnbro) on Espoossa, Espoonkartanon kaupunginosassa sijaitseva kivinen holvisilta. Sen historia on hyvin tunnettu. Sillan tiedetään valmistuneen viimeistään vuoden 1778 tammikuussa. Qvarnbrota pidetään Suomen vanhimpana käytössä olevana siltana. Silta on tehty niin sanottuna kylmämuurina, eli sen kivet on sovitettu paikoilleen käyttäen kiilakiviä, eikä laastia ole käytetty.
Silta sijaitsee Turusta Viipuriin kulkeneen Suuren Rantatien varrella paikassa, jossa ennen kivisiltaa oli puusta rakennettu kaksiosainen silta. Kivisillan rakentaminen oli osa Anders Henrik Ramsayn vuonna 1775 aloittamaa rakennushanketta, johon sisältyi myös kartanon uusi harmaakivestä rakennettu mylly. Rakennustyötä oli valvomassa asiantunteva ylimasuunimestari Tukholmasta.
Espoon kartanon ympäristö sisältyy Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Qvarnbro sekoitetaan usein viereiseen Sågbron museosiltaan, joka on noin 60 metrin päässä Qvarnbron sillasta.
Espoon kartanon kohdalla Mankinjoessa oleva koski on nimeltään Kartanonkoski, ja sen kohdalla joki jakaantuu kahteen uomaan. Qvarnbro on itäisessä uomassa, jossa on sillan yläjuoksun puolella patosilta ja patoallas. Sillan alajuoksun puolella on mylly. Näkymää siltaholviin estää yläjuoksun puolelta betoninen vedenjuoksutuskouru ja alajuoksun puolella näkymää peittää mylly.
Qvarnbron kokonaispituus on 10,4 metriä, ja kiviholvin leveys on 3,3 metriä. Sillan hyötyleveys on 6,5 metriä. Alikulkukorkeus on 0,4 metriä. Silta koostuu kahdesta vierekkäisestä kiviholvista, joista uudempi on matalampi ja erilaisista kivistä tehty kuin vanhempi siltaholvi. Siltaan liittyy myös ohijuoksutuskanava. Tiilinen, alaosiltaan kivinen myllyrakennus on tehty 1775–1777 ja on sillassa kiinni.
Ely-keskuksen teettämässä Sågbron sillan historiaselvityksessä esitetään, että myös Qvarnbro otettaisiin museosillaksi ja että Espoon kartanon kivisiltoja käsiteltäisiin yhtenä siltana.
Ammatillinen kuntoutus

Ammatillinen kuntoutus käsittää ne toimenpiteet, joiden tarkoituksena on tukea vammaisen tai pitkäaikaissairaan henkilön työhön pääsyä, työssä jatkamista tai työhön palaamista. Ammatillinen kuntoutus sisältää näin ollen koulutusta, valmennusta, ohjausta, työolosuhteiden muuttamista, elinkeinon ja ammatin harjoittamisen tukea ja palkkatukea työnantajalle sekä vajaakuntoisten erityistyöllistämistä eri muodoissaan. Vastuu ammatillisesta kuntoutuksesta jakautuu useille viranomaisille ja järjestelmille, joista merkittävimmät ovat työhallinto, koulutoimi, Kela, työeläkelaitokset ja vakuutusyhtiöt.
Ammatillisen kuntoutuksen työnjako

Ammatillisen kuntoutuksen toteutuksessa on useita saumakohtia niin kohderyhmien kuin työelämäsiirtymienkin osalta. Kuntoutusprosessin käynnistyminen on hyvin usein seurausta siitä, että henkilöllä on uhka jäädä vaille palkkaa ja sosiaaliturvaa. Kuten seuraavasta työnjakoasetelmasta voi nähdä, osa kuntoutuksen toteutusvastuusta määräytyy vammautumisen syyn ja osa työllistymisvaikeuksien olemassaolon perusteella.
|  Kuntoutustarve ja kohderyhmä | Ensisijainen vastuutaho  |
| --- | --- |
Työtapaturma, ammattitauti tai liikennevahinko: Tapaturma- tai liikennevakuutuslaitos, Vakuutuskuntoutus VKK
Työkyvyttömyyden uhka tai työkyvyttömyys: Työeläkelaitos
Työkyvyttömyyden uhka tai työkyky ja ansiomahdollisuudet olennaisesti heikentyneet sairauden tai vamman vuoksi: Kansaneläkelaitos
Vamman tai sairauden johdosta mahdollisuudet saada sopivaa työtä tai säilyttää työ ovat huomattavasti vähentyneet: Työhallinto
Ammatillisen erityisopetuksen tarve: Opetushallinto
Ammatillisen kuntoutuksen vaikuttavuus

Kuntoutuksen vaikuttavuutta arvioidaan yleensä sillä, kuinka suuri osa kuntoutujista on seurantahetkellä työssä. Vuoden 2002 Kuntoutusselonteon yhteydessä tehtiin asiantuntijakatsaus ammatillisen kuntoutuksen vaikuttavuudesta. Yhteenvetona pääasiassa amerikkalaisin tutkimuksiin perustuvassa selvityksessä todettiin, että ne ammatillisen kuntoutuksen muodot, joissa keskitytään kuntoutujan työnhaun, työllistymisen ja työssä selviytymisen tukemiseen ja sen edellyttämään työnantajayhteistyöhön, tuottavat työllistymisen ja työssä olon kannalta parempia tuloksia kuin muut ammatillisen kuntoutuksen muodot. Vastaavasti suomalaiset kokemukset Kelan ammatilliseen kuntoutukseen kuuluvasta Tyk-toiminnasta viittaavat siihen, että kuntoutuksen vaikuttavuus on sitä suurempi, mitä enemmän työpaikalla on tehty kuntoutukseen liittyviä muutoksia.
Aiheesta muualla

Kuntoutusasiain neuvottelukunnan kuvaus 29.9.2003