stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kreikan sotilasjuntta
Kuninkaan vastavallankaappausyritys

Koska kuningas oli ennen vallankaappausta selvästi riitautunut entisen pääministerin kanssa, hänen ajateltiin olevan mukana kaappauksessa. Eversti Georgios Papadópoulos ilmoitti vallankaappauksen jälkeen 27. huhtikuuta lehdistötilaisuudessa, ettei kuninkaalla ollut mitään osuutta vallankaappauksessa.
Vuoden 1967 lopussa kuningas Konstantin II:n ilmoitettiin ryhtyneen vastavallankaappaukseen Kreikan sotilasjunttaa vastaan apunaan Kreikan kolmas armeijakunta. Kuningas vetosi Thessalonikista radion välityksellä Kreikan kansaan ja sanoi, että armeijan yksiköt olisivat hänen takanaan everstejä vastaan. Kaappausyritys epäonnistui, sillä armeijan komentaja ilmoitti olevansa uskollinen sotilasjuntalle. Juntta oli saanut kuninkaan aikeista ennakkotietoa ja ryhtynyt torjuntatoimenpiteisiin. Konstantin pakeni perheineen yöllä yksityiskoneella Roomaan. Hänen seuranaan oli oikeuskansleri ja kaappauksen alkuajan pääministeri Kóllias. Lisäksi Naton kokouksessa Brysselissä ollut varapääministeri Spantidákis kannatti kuninkaan toimintaa.
Sotilasjuntta julisti kaappauksen kukistuneeksi ja nimitti kuninkaan sijaishallitsijaksi Geórgios Zoitákiksen ja pääministeriksi eversti Papadópouloksen. Samalla Kóllias ja Spantidákis erotettiin tehtävistään.
Kuninkaan vastavallankaappausyritys > Andréas Papandréoun vapauttaminen

Syrjäytetyn pääministeri Geórgios Papandréoun poika, oppositiojohtaja Andréas Papandréou pääsi vankilasta vuonna 1968 ja siirtyi Pariisiin johtamaan diktatuurinvastaista toimintaa.  Hänen isänsä Geórgios oli vankilassa ja sen jälkeen kotiarestissa. Tämä kuoli 1. marraskuuta 1968.
Uusi perustuslaki Kreikkaan

29. syyskuuta 1968 Kreikassa äänestettiin uudesta perustuslaista, jonka juntta oli laatinut. Se sisälsi kansalaisoikeuksien ja parlamentin vallan supistuksia. Äänioikeutetuista 77,5 prosenttia kävi uurnilla. Uuden perustuslain puolesta äänesti 91 prosenttia äänestäneistä. Näin kumoutui vuoden 1952 monarkistinen perustuslaki.
Uusi perustuslaki Kreikkaan > Ateenan oikeudenkäynnit

27. maaliskuuta 1970 Ateenassa alkoi suuri poliittinen oikeudenkäynti. Oikeudessa oli syytettynä 34 huomattavaa kreikkalaista, jotka olivat junttaa vastustavan Demokraattinen puolustus -liikkeen jäseniä. Ulkomaalaisia tarkkailijoita ei päästetty oikeudenkäyntiin. Syyttäjän mukaan syytetyt olivat uhkana Kreikan hallitukselle.
Uusi perustuslaki Kreikkaan > Theodorákisin vapauttaminen

Kreikan sotilashallitus ilmoitti 13. huhtikuuta 1970 vapauttavansa maailmankuulun säveltäjän Míkis Theodorákisin, joka oli ollut kolme vuotta kotiarestissa. Vapautusta perusteltiin Theodorakisin horjuvalla terveydentilalla. Hän sairasti tuberkuloosia ja hänen tuli päästä erikoishoitoon Ranskaan. Hänen musiikkinsa ja laulunsa säilyivät kuitenkin edelleen kiellettyinä.
Uusi perustuslaki Kreikkaan > Hajaannusta Natossa

Pohjoismaat eivät hyväksyneet sotilasjunttaa Kreikan lailliseksi hallitukseksi, sillä sekä maan kuningas että pääministeri oli sivuutettu. Niinpä Naton ministerineuvoston kokouksessa 25.–26. toukokuuta 1970 Tanskan ulkoministeri Poul Hartling vaati Natoa lopettamaan asetoimitukset Kreikkaan, kunnes maahan tulisi demokraattinen hallinto. Norjan ulkoministeri Svenn Stray kannatti Hartlingin ehdotusta. Myös Alankomaiden ulkoministeri Joseph Luns oli norjalais-tanskalaisen ehdotuksen takana. Useat Nato-maat olivat kuitenkin ehdotusta vastaan. Yhdysvallat katsoi tanskalaisten ja norjalaisten aloitteen vaarantavan Nato-yhteistyön.
Yhdysvaltojen on epäilty tukeneen juntan vallankaappausta, mutta väitteille ei ole löytynyt pitäviä todisteita. Myöhemmin sotilasjuntta sai kuitenkin tukea Yhdysvaltain presidentiltä Richard Nixonilta ja tämän neuvonantajana toimineelta Henry Kissingeriltä.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA:n historian mukaan Tom Pappas oli toimittanut 549 000 dollaria Nixonin vaalikampanjaan vuonna 1968 lahjana Kreikan sotilasjuntan johtajilta. Raha oli pesty Kreikan tiedustelupalvelun KYP:n kautta. Vuonna 1973 Nixon tapasi työhuoneessaan Pappasin uudelleen, joka tarjosi satojatuhansia dollareita lisää - jotta presidentti voisi ostaa niillä Watergaten murrosta kiinni jääneiden veteraanien vaitiolon. Suurin osa rahoista oli peräisin ”everstien” jäseniltä ja tukijoilta – Kreikan sotilasjuntalta.
CIA:n ylin virkamiehistö oli tyrmistynyt ja raivoissaan sillä vallankaappaus oli keskeneräinen suunnitelmiltaan eikä heitä oltu varoitettu uudesta ajatuksesta lainkaan.
Virallisesti Yhdysvallat suhtautui eversteihin viileästi ja etäisesti, kunnes Nixon astui virkaan vuonna 1969. Pappas toimi lahjusrahakuriirina maiden välillä: lahjukset myötävaikuttivat mittaviin asekauppoihin.
Kreikasta tasavalta ja Papadópoulos presidentiksi

Maaliskuussa 1972 Kreikan pääministeri Papadópoulos otti sijaishallitsijan tehtävän pois Zoitákisilta. Syynä oli, että Zoitákis kieltäytyi vahvistamasta lakia, joka koski Kreikan turvallisuusjoukkoja. Nyt Papadópouloksesta tuli sekä sijaishallitsija, pääministeri, ulkoministeri että puolustusministeri.
Kreikassa suoritettiin 29. huhtikuuta 1973 kansanäänestys uudesta valtiomuodosta, jonka mukaan monarkia korvattaisiin tasavallalla. Kreikan sisäministeriö ilmoitti, että 78,7 % äänistä olisi tasavallan kannalla. Kansainvälisten tarkkailijoiden mukaan vaalit olivat vilpilliset. 1. kesäkuuta 1973 pääministeri Papadópoulos julisti radio-ja televisiopuheessa Kreikan tasavallaksi. Maapaossa Roomassa oleva kuningas menetti siten valtaistuimensa. Papadópoulos julisti itsensä presidentiksi ilman vaaleja.
Kreikasta tasavalta ja Papadópoulos presidentiksi > Hävittäjä Véloksen kapina

Kreikan laivaston hävittäjä Vélos, joka oli Naton meriharjoituksissa Sardinian rannikolla, nousi kapinaan sotilashallitusta vastaan 25. toukokuuta 1973. Alus purjehti Fiumicinon satamaan, jossa kapinaan noussut kapteeni Nikólaos Pappás, kuusi upseeria sekä 30 matruusia anoivat poliittista turvapaikkaa Italiasta.
Pari päivää ennen Véloksen kapinaa sotilasjuntta oli estänyt vallankaappausyrityksen Salamiin laivastotukikohdassa Pireuksen lähellä. Kapinan takana oli kaksi eläkkeellä olevaa amiraalia, joiden tarkoituksena oli kaapata kolme alusta ja purjehtia avomerelle ja lähettää radiosanoma muulle laivastolle, jotta ne lähtisivät kapinaan sotilashallitusta vastaan. Noin 35 laivaston upseeria oli sekaantunut tähän salaliittoon. Kuningas Konstantinin osuudesta kapinaan ei saatu vahvistusta, sillä Véloksen kapteeni Pappás sanoi toimineensa yksin.
Kreikasta tasavalta ja Papadópoulos presidentiksi > Teknillisen korkeakoulun kansannousu 1973

Ateenassa tapahtui 14.–17. marraskuuta 1973 ankaria yhteenottoja opiskelijoiden ja sotilaiden kesken. Noin 50 000 työläistä ja opiskelijaa lähti kaduille juntan vastaiseen mielenosoitukseen. Kansannousun keskus oli Ateenan kansallinen teknillinen korkeakoulu Exárcheiassa. Papadópoulos määräsi Ateenaan piiritystilan, ja armeija miehitti teknillisen korkeakoulun. Siellä sotilaat iskivät tuhansien mieltään osoittavien opiskelijoiden kimppuun. Armeija avasi konekivääritulen ja satoja opiskelijoita ammuttiin säälittömästi. Mielenosoituksen tukahduttaminen väkivalloin oli jo liikaa jopa Papadópouloksen kannattajille, esimerkiksi Yhdysvalloille.
Gkizíkis syrjäyttää Papadópouloksen

Varhain aamulla 25. marraskuuta 1973 panssarivaunuja ja muita sotilasajoneuvoja vyöryi Ateenan kaduille. Sotilasjuntta syöksi presidentti Papadópouloksen vallasta kenraali Faídon Gkizíkisin johdolla. Kaappaus oli veretön. Gkizíkis otti presidentin tehtävän itselleen ja Papadópoulos asetettiin kotiarestiin kesäasunnolleen Lagonísiin. Suurin osa laivastosta oli kuitenkin vielä jonkin aikaa uskollinen Papadópoulokselle. Samaan aikana pääministeri Spyrídon Markezínista pidettiin vankina Ateenassa ja uudeksi pääministeriksi nousi entinen valtiovarainministeri Adamántios Androutsópoulos.
Kyproksen kriisi > Kyproksen vallankaappaus

Tilanne Kyproksella kärjistyi 15. heinäkuuta 1974, kun Kyproksen kansalliskaarti kreikkalaisten upseerien johtamana syrjäytti maan presidentin arkkipiispa Makarios III:n.
Kreikan sotilasjuntta Ateenassa tuki Kyproksen vallankaappausta, jossa kuoli noin 300 ihmistä, koska heillä oli kaunaa Makariosta kohtaan, sillä hänestä oli tullut jo vuodesta 1971 Kreikan sotilas­juntan vastustaja. Lisäksi Makarios oli kieltäytynyt énosis-liikkeen vaatimuksista eli liittämästä Kyprosta Kreikkaan. Dramaattisessa ilmoituksessa Kreikan sotilasjohto ilmoitti, että arkkipiispa Makarios III olisi kuollut. Tuntia myöhemmin Makarios kuitenkin puhui radiossa ja kehotti kannattajiaan vastarintaan. Makarios oleskeli Kyproksella brittiläisessä Dekéleian sotilastukikohdassa, josta hänet lennätettiin Lontooseen.
Kyproksen kriisi > Turkki miehittää Pohjois-Kyproksen

Kreikkalaisten upseerien kaappaus Kyproksella vei Turkin ja Kreikan sodan partaalle. Turkkilaiset reagoivat voimakkaasti ja julistivat, että he aikovat puuttua tilanteeseen sotilaallisesti. 20. heinäkuuta noin 6 000 turkkilaisten sotilasta ja 40 panssarivaunua nousi maihin Kyrenian satamakaupungissa Kyproksen pohjoisrannikolla. Syy Turkin maihinnousulle oli selvä. Turkin pääministeri Bülent Ecevit sanoi, että Ateenassa istuva Kreikan sotilasjuntta oli järjestänyt Makarioksen-vastaisen operaation ja että Turkin olisi suoritettava sotilaallisia toimenpiteitä saarella. Turkki vetosi kyproksenturkkilaisen väestön suojelemiseen ja Lontoon sopimukseen vuodelta 1959.
Kiihkeällä diplomaattisella toiminnalla pyrittiin estämään avoimen sodan syttyminen kahden Nato-maan, Kreikan ja Turkin välille. Yhdysvallat ja Britannia vetosivat osapuoliin tulitauon sopimiseksi. Taistelevien osapuolten välillä käytiin yhteenottoja sekä merellä että ilmassa. Pian tuli selväksi, ettei Kreikka pysty puolustautumaan vahvoja turkkilaisjoukkoja vastaan. Myös kyproksenturkkilaiset ryhtyivät vastarintaan ja pian kreikkalaisten puolustus mureni.
YK:n turvallisuusneuvosto neuvotteli tulitauon osapuolten välille. Se tuli voimaan 22. heinäkuuta. Tällöin Turkki oli jo miehittänyt 20 prosenttia saaresta. Turkki pysäytti hyökkäyksen ja pääministeri Ecevit sanoi, että miehityksen päämäärä oli saavutettu. Aselevon yhteydessä molemmat osapuolet sopivat Ison-Britannian kanssa rauhanneuvotteluista, jotka alkoivat Genevessä. Turkin hallitus ilmoitti, että ainoastaan 57 turkkilaista oli kaatunut ja 184 haavoittunut. Sadattuhannet olivat menettäneet kotinsa.
Sotilasjuntan kaatuminen

Kyproksen tapahtumien jälkeen Kreikan juntan johtaja kenraali Gkizíkis ilmoitti luovuttavansa vallan siviilipolitiikoille. Ratkaiseva syy juntan vallasta luopumiselle oli Kyproksen kriisin hoidon epäonnistuminen. Gkizíkis pyysi hallituksen johtoon entisen pääministerin Konstantínos Karamanlíksen, joka oli asunut maanpaossa Pariisissa. Karamanlíksen tehtävä oli muodostaa hallitus. Karamanlís ilmoitti radio-ja televisiopuheessa, että hänen tuleva hallituksensa olisi laajapohjainen ja sen tarkoituksena olisi Kreikan itsenäisyyden puolustaminen.
Karamanlís armahti kaikki poliittiset vangit, sulki Gyároksen keskitysleirin ja myönsi lehdistönvapauden. Ulkomailla asuvat kreikkalaiset maanpakolaiset, kuten entinen ministeri Andréas Papandréou, säveltäjä Theodorákis, laulaja María Farantoúri ja näyttelijä Melína Merkoúri, palasivat takaisin kotimaahansa. Televisio- ja radiopuheessa Karamanlís sanoi puolustavansa Kyproksen itsenäisyyspolitiikkaa ja tyrmäsi énosis-liikkeen vaatimukset.
Jälkiselvittely

Kreikan kukistettu eversti Papadópoulos ja neljä muuta juntan jäsentä asettiin 21. lokakuuta 1974 syytteeseen vastuusta ainakin 18 henkilön kuolemasta Teknillisen korkeakoulun opiskelijamielenosoituksessa. Ateenan pääsyyttäjä Konstantínos Fafoútis sanoi tiedotteessaan, että kuolonuhreja olisi enemmänkin. Syytettyjen joukossa oli Papadópouloksen lisäksi entinen sotilaspoliisipäällikkö Dimítrios Ioannídis. Kolmea armeijan upseeria ja 13 poliisipäällikköä oli syytetty kiduttamisesta. Papadópoulos ja hänen lähimmät avustajansa olivat vaarassa saada syytteen valtiopetoksesta joka olisi merkinnyt Kreikan lainsäädännössä kuolemantuomiota.
Siviilituomioistuin tuomitsi 23. elokuuta 1975 kolme Kreikan sotilasjuntan entistä johtomiestä kuolemaan kapinasta ja valtiopetoksesta. He olivat entinen presidentti-pääministeri Papadópoulos ja hänen lähimmät miehensä Pattakós ja Nikólaos Makarézos. Myöhemmin tuomiot muutettiin elinkautisiksi vankeusrangaistuksiksi. Kahdeksan muuta syytettyä sai elinkautisen vankeustuomion maanpetoksesta ja 10 vuoden vankeuden kapinasta.  Tuomittujen joukossa olivat kenraali Zoitákis, sotilaspoliisipäällikkö Ioannídis, armeijan esikunnanpäällikkö Grigórios Spantidákis, everstit Ioánnis Ladás ja Antónios Lékkas, juntan tiedotuspäällikkö Michaíl Roufogális, Konstantínos Papadópoulos (Geórgioksen veli) ja eversti Michaíl Balópoulos.
Sotilasvallan jälkeenkin kreikkalaiset kannattivat edelleen tasavaltaa, eikä kuningas Konstantin päässyt enää valtaan. Samaan aikaan massaturismi alkoi tuoda Kreikalle taloudellista piristystä, jonka tuomasta vauraudesta myös saarialueet pääsivät osallisiksi. Matkailijoita varten syntyneet lentoyhteydet tarjosivat kuljetusreitin maan tekstiili- ja vaatetusteollisuudelle, joka synnytti työmahdollisuuksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kreikan sotilasjuntta Wikimedia Commonsissa
Vuoden 1967 vallankaappauksen johtajat Stylianós Pattakós, Geórgios Papadópoulos ja Nikólaos Makarézos.
Hävittäjä Vélos, nykyään museoituna Palaió Fálirossa.
Oikeistovoimien liitto

Oikeistovoimien liitto (ven. Сою́з пра́вых сил, СПС, Sojuz pravyh sil, SPS) oli venäläinen liberaalipuolue. Se liitetään 1990-luvun "nuorten uudistajien" kuten Anatoli Tšubais, Boris Nemtsov ja Jegor Gaidar perintöön. Länsimediassa puoluetta pidettiin ainoana länsityylistä kapitalismia kannattavana puolueena. Se on konservatiivisten ja kristillisdemokraattisten puolueiden International Democrat Unionin jäsen. Ohjelmassaan puolue korosti liberaaleja tavoitteita ja arvoja.
Oikeistovoimien liitto perustettiin 24. elokuuta 1999 vaalilistana.
Puolue kampanjoi sloganilla "Putin presidentiksi, Kirijenko pääministeriksi!"
Sen kolme ensisijaista ehdokasta olivat Sergei Kirijenko, Boris Nemtsov ja Irina Hakamada. SPS sai 8,52 % äänistä ja 24 edustajaa duumaan. Kirijenko nimitettiin parlamenttiryhmän johtoon. Hänet nimitettiin toukokuussa 2000 presidentin edustajaksi Volgan piirikuntaan ja Nemtsov nousi johtoon.
Toukokuun 26. 2001 SPS rekisteröitiin puolueeksi. Nemtsov, Hakamada, Jegor Gaidar ja Anatoli Tšubais muodostivat puoluejohdon. Vuoden 2003 vaaleissa SPS sai 3,97 % äänistä eikä ylittänyt 5 % äänikynnystä. Kolme sen ehdokasta valittiin yhden edustajan piireistä. Koko johto erosi tappion vuoksi. Hakamada oli puolueen ehdokkaana 2004 presidentinvaaleissa ja sai 3,84 % äänistä. Hän jätti puolueen pian vaalien jälkeen. 28. toukokuuta 2005 Nikita Belyh nimitettiin puolueen johtajaksi.
Nikita Belyhin ja Jabloko-puolueen Grigori Javlinskin sopimuksen nojalla puolueet muodostivat yhteislistan Jabloko-Yhdistyneet demokraatit Moskovan duuman vaaleihin joulukuussa 2005, joka sai 11 % äänistä ja oli yksi kolmesta listasta, joka pääsi kaupunginduumaan. Puolue on pärjännyt myös Permin aluepiiriissa, jossa Belyh valittiin kotiseutunsa alueduumaan joulukuussa 2006.
Vuoden 2007 vaaleissa puolue sai 0,96 % äänistä, eikä edustajia duumaan. Vaalikampanjan jälkeen puolueen kerrottiin olevan konkurssin partaalla ja Belyh erosi sen johdosta syyskuussa 2008, kun alettiin puhua puolueen yhdistämisestä kahden pienen Kremliä tukevan liberaalipuolueen kanssa.
1. lokakuuta 2008 puolue äänesti hajottamisestaan muodostaakseen Kansalaisvoiman (Гражданская сила) ja Venäjän demokraattisen puolueen kanssa uuden Pravoje delo -puolueen.
Aiheesta muualla

http://www.sps.ru/
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
| n k Konservatiivinen internationaali (IDU) |
| --- | --- |
Aasia ja Tyynimeri:   Liberaalipuolue   Kansallinen Itsenäisyyspuolue   Yhdistynyt tulevaisuuspuolue   Kansanpuolue   Likud   Kataeb   Demokraattinen puolue   Yhdistynyt kansallinen puolue   Kuomintang   Kansallispuolue 
Afrikka:   Uusi isänmaallinen puolue   Demokraattinen puolue   Demokraattinen puolue   Itsenäisyyspuolue   Chadema   Demokraattisen muutoksen foorumi 
Eurooppa:   Demokraattinen puolue   Demokraattinen liitto, Demokraattinen liitto 1990, Demokraattinen edistys, Demokraattinen toiminta   Demokraattisten voimien liitto, GERB   Kansanpuolue   Yhdistynyt kansallinen liike   Kansanpuolue   Kotimaan liitto - Kristillisdemokraatit   Uusi demokratia   Demokraattinen liitto   Demokraattinen liike   Itsenäisyyspuolue   Liberaalidemokraattinen puolue   Muutosten liike   Høyre   VMRO–DPMNE   CDS–PP   CDU, CSU   Edistyspuolue   Demokraattinen puolue   Kansallinen Kokoomus   Maltillinen kokoomus   Konservatiivinen kansanpuolue   Kansalaisdemokraattinen puolue   Batkivštšyna   Fidesz   The BPF Party, Yhdistynyt kansalaispuolue   Oikeistovoimien liitto   Isänmaa   Konservatiivipuolue 
Pohjois-Amerikka:   Kansallinen edistysvoima   Kristillissosiaalinen puolue   Arena   Unionistipuolue   Uusi kansallinen puolue   Kansallispuolue   Konservatiivipuolue   Demokraattinen muutos   Yhdistynyt työläisten puolue   Uusi demokraattinen puolue   Republikaaninen puolue 
Etelä-Amerikka:   Tasavaltalainen ehdotus   Sosiaalidemokraattinen liike   Demokraatit   Itsenäinen demokraattinen liitto, Kansallinen uudistus   Konservatiivipuolue   Konservatiivipuolue   Yhdistynyt kansallinen tasavaltalaispuolue   Kristillinen kansanpuolue   Venezuela-projekti 
Kansainväliset:  Aasian ja Tyynenmeren demokraattinen unioni  Afrikan demokraattinen unioni  Euroopan kansanpuolue  Euroopan konservatiivien ja reformistien puolue  International Women's Democrat Union  International Young Democrat Union  Karibian demokraattinen unioni  Latinalaisen amerikan puolueiden unioni 
Käännös suomeksi
Benjamin Tatar

Benjamin ”Ben” Tatar (23. tammikuuta 1930 Pittsburgh, Pennsylvania – 29. marraskuuta 2012 Pittsburgh, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka työskenteli niin elokuva-, televisio-, teatteri- kuin ääninäyttelijänäkin.
Tatar kiinnostui näyttelemisestä ja viihteestä ollessaan opiskelijana Schenley High Schoolissa Pittsburghissa. Hän aloitti näyttelemisen Pittsburgh Playhousessa ja YM&WHA:ssa. Tatar värväytyi Yhdysvaltain maavoimiin Korean sodan aikaan. Sodasta kotiuduttuaan hän kävi Pittsburghin yliopistoa, missä hän opiskeli draamaa ja englannin kieltä. Tatar pääsi stipendin kautta New Yorkin American Theatre Wingiin vuonna 1955.
Tatar aloitti televisiouransa kameran takana muun muassa vastailemalla televisiosarjatähtien ihailijakirjeisiin. Tatarista tuli Jackie Gleasonin henkilökohtainen assistentti, ja vuodesta 1964 Tatar alkoi esiintyä elokuvissa. Tatar työskenteli Espanjassa 1960- ja 1970-luvuilla muun muassa ohjaajana ja ääninäyttelijänä televisiossa ja elokuvissa. Tatar puhui sujuvasti englannin lisäksi myös ranskaa, saksaa, italiaa ja espanjaa.
Vuonna 1981 Tatar muutti New Yorkista takaisin Pittsburghiin huolehtimaan äidistään. Tatar asettui Pittsburghin Highland Parkin kaupunginosaan, missä hän asui yli kolmekymmentä vuotta. Pittsburghiin palattuaan Tatar työskenteli näyttelijänä lähinnä paikallisissa teattereissa, mutta esiintyi myös elokuva- ja televisiotuotannoissa, joita kuvattiin Pittsburghin alueella.
Tatar kirjoitti omaelämäkerran The Dream Never Dies, jota ei kuitenkaan koskaan julkaistu. Omaelämäkerrassaan hän kertoo muun muassa uransa alusta, työskentelystään muiden näyttelijöiden kanssa, ääninäyttelytyöstään Espanjassa ja parisuhteestaan Ava Gardnerin kanssa. Näyttelemisen ohella Tatar teki myös ristikoita Dell Publishingille. Tatar kuoli 82-vuotiaana krooniseen keuhkosairauteen Pittsburghin Shadysidessa. Tatar ei elämänsä aikana koskaan avioitunut, ja hänet haudattiin B’nai Israel -hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Benjamin Tatar Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Aéroplanes Hanriot et Cie.

| Aéroplanes Hanriot et Cie>  |
| --- | --- |
Perustettu:  1910
Perustaja:  René Hanriot
Lakkautettu:  fuusio vuonna 1936
Toimiala:  ilmailuteollisuus
Tuotteet:  lentokoneet, moottorit
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
René ja Marcel Hanriot vuonna 1911.
Hanriot'n lentokoneiden runkojen valmistusta Béthenyssa vuonna 1909.
Aéroplanes Hanriot et Cie., lyhyemmin pelkkä Hanriot oli ranskalainen lentokonevalmistaja, jonka juuret juontuvat ilmailun alkuaikoihin. Ilmailun pioneeri René Hanriot perusti vuonna 1910 lentokoneiden valmistusta varten yrityksen nimeltä La société des monoplans Hanriot. Yrityksen mentyä konkurssiin, sen tilalle perustettiin vuonna 1912 Société de Construction de Machines pour la Navigation Aérienne (CMNA) -niminen yritys, josta ensimmäisen maailmansodan aikana tuli edelleen Aéroplanes Hanriot et Cie. Suuren sodan aikana yhtiö valmisti Hanriot-Dupont (HD.) hävittäjiä ja tiedustelukoneita. Sodan jälkeen yhtiö kävi vielä läpi yhden fuusion ja itsenäistymisen, kunnes se vuonna 1936 fuusioitiin Avions Farman -yhtiön kanssa ja niistä muodostettiin Société Nationale de Constructions Aéronautiques du Centre (SNCAC).
Historiansa aikana yhtiö toimi Reimsin lähellä Béthenyssa, Pariisin Boulogne-Billancourtissa, Carrières-sur-Seinessa ja Bourgesissa.
Nomenklatuuri

René Hanriot'n ennen ensimmäistä maailmansotaa suunnittelemat lentokoneet oli numeroitu roomalaisen järjestelmän mukaan. Vuoden 1907 yksitaso oli Type I. Koneet tunnetaan yleisesti myös valmistusvuotensa ja jonkin ominaisuutensa mukaan: "monoplane", yksi- tai kaksipaikkainen, moottori ja teho. Näin Hanriot'n ensimmäinen lentokone oli "1907 monoplane", type IV oli "1911 military two-seater" ja Hanriot VIII tunnettiin nimellä "Hanriot 100 ch" (100 hv Hanriot). Pagnyn suunnittelema kaksipaikkainen yksitaso on useimmiten kuvattu nimellä "Hanriot 1912 monoplane" tai "Hanriot-Pagny 1912 monoplane". Kaikki lähdetiedot eivät tunne tai käytä Hanriot'n koneiden yhteydessä roomalaista numerointia.
Ensimmäisen maailmansodan aikaiset ja sen jälkeiset, insinööri Pierre Dupontin suunnittelemat kaksitasot saivat tunnuksen "HD.", jota seuraa mallin kronologinen järjestysnumero arabialaisin numeroin (HD.1, HD.8, HD.32 ...)
Lyhyen Lorraine-Hanriot -kauden aikana "HD." pysyi tuotannossa olevien mallien tunnuksena, uusien mallien tunnuksesi annettiin "LH.". Näihin aikoihin Hanriot otti käyttöön muiden ranskalaisvalmistajien omaksuman tavan lisätä kaksimerkkisen mallinumeron perään kolmas numero, joka ilmaisi mallin alaversion. Näin HD.32:n 0-sarjasta tuli "HD.320", seuraavasta parannellusta sarjasta tuli "HD.321" jne.
Kun fuusio Lorrainen kanssa oli purkautunut, Hanriot'n lentokoneet saivat tunnuksekseen pelkän "H"-kirjaimen, jota seurasi mallinumero. Alaversion ilmaiseva kolmas numero pysyi myös käytäntönä. (Hanriot H.180/H.182)
Mallit

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Hanriot 1909 monoplane | Hanriot I | Hanriot Type II | Hanriot III |
| Hanriot IV Hanriot 1911 military two-seater (Type IV) | Hanriot V Hanriot 1910 monoplane (Type V) | Hanriot VI Hanriot 1910 monoplane (Type VI) | Hanriot VII |
| Hanriot VIII Hanriot 100 ch monoplane (Type VII) | Hanriot IX | Hanriot-Pagny 1912 monoplane | Hanriot HD.1 |
| Hanriot HD.2 | Hanriot HD.3 | Hanriot HD.5 | Hanriot HD.6 |
| Hanriot HD.7 | Hanriot HD.8 | Hanriot HD.14 | Hanriot HD.15 |
| Hanriot HD.17 | Hanriot HD.19 | Hanriot HD.20 | Hanriot H.26 |
| Hanriot HD.28 | Hanriot H.31 | Hanriot HD.32 | Hanriot H.33 |
| Hanriot H.35 | Hanriot LH.10 | Hanriot H.41 | Hanriot H.43 |
| Hanriot H.110 | Hanriot H.115 | Hanriot HD.120 | Hanriot H.180/H.182 |
| Hanriot H.220/SNCAC 600 | Hanriot H.2300/H.232 |  |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aéroplanes Hanriot et Cie. Wikimedia Commonsissa
Hanriot'n ensimmäinen malli vuodelta 1909.
Hanriot D.I. 1912
Hanriot HD.1 1919
Hanriot HD.15 1922-1923