Audrey Hepburn
Ura > Huippuvuodet

Hepburn esiintyi vuosikymmenen vaihteessa kahdessa elokuvassa. Hänen puolisonsa ohjaama Viidakon kukka (1959) ja John Hustonin Leppymättömät (1960) saivat kehnot arvostelut eivätkä olleet yleisömenestyksiä. Leppymättömien kuvauksissa Hepburn loukkaantui pahasti pudottuaan hevosen selästä.
Miehensä kehotuksesta Hepburn suostui näyttelemään romanttisessa komediassa Aamiainen Tiffanylla (1961), joka perustui Truman Capoten pienoisromaaniin. Elokuvan naispäähenkilöstä Holly Golightlysta tuli Hepburnin tunnetuin rooli. Hän oli kuitenkin jälleen epävarma kyvystään näytellä ulospäin suuntautunutta hahmoa. Aamiainen Tiffanylla valloitti yleisön heti tultuaan ensi-iltaan. Uskalias mutta romantiikalla pehmennetty tarina ja Givenchyn suunnittelemat rooliasut tekivät siitä jättimenestyksen. Tässä elokuvassa Hepburn teki yhden kuuluisimmista kohtauksistaan laulamalla kitaran säestyksellä klassikoksi muodostuneen kappaleen ”Moon River”. Aamiainen Tiffanylla -elokuvan tyylikkäissä asuissa Hepburnista tuli eleganssin ja muodin esikuva, vaikka hän näytteli elokuvassa prostituoitua. Hän oli roolistaan myös neljännen kerran Oscar-ehdokkaana.
Niin ikään 1961 Hepburn näytteli William Wylerin draamaelokuvassa Huhu, joka perustui Lillian Hellmanin esikoisnäytelmään The Children’s Hour. Se oli hänen ensimmäinen mustavalkofilminsä viiteen vuoteen. Hepburnin vastanäyttelijänä oli Shirley MacLaine. Elokuva kertoo kahdesta naisesta, joiden välisestä suhteesta laitetaan liikkeelle ilkeä huhu. MacLainen hahmo tekee itsemurhan tajuttuaan huhussa olevan perää. Elokuva ei saanut kriitikoiden suosiota, mutta Hepburn sai kiitosta tasapainoisesta roolitulkinnastaan.
Hepburn oli jälleen William Holdenin vastanäyttelijä satiirissa Poreilua Pariisissa, joka kuvattiin 1962. Se oli hänen viimeinen elokuvansa Paramount-sopimuksensa alla. Kuvaukset tehtiin Pariisissa 1962, ja niitä vaikeutti Holdenin paheneva alkoholismi. Hepburn esitti pomoonsa rakastuvaa konekirjoittajaa ja sai paljon kiitosta komediennen kyvyistään. Sen jälkeen ohjaaja Stanley Donen tarjosi Hepburnille naispääosaa niin ikään Pariisiin sijoittuvassa trillerissään Charade – vaarallinen peli, jonka juoni rakentui väärille henkilöllisyyksille. Hänen aiemmista elokuvistaan poiketen se sisälsi myös paljon väkivaltaa. Hepburn oli Kauniin Sabrinan jälkeen saanut päättää muun muassa elokuviensa kuvaajien ja vastanäyttelijöiden valinnoista. Hepburnin toiveesta miespääosaan palkattiin häntä 25 vuotta vanhempi Cary Grant. Heidän yhteistyönsä valkokankaalla toimi hyvin, ja he pysyivät ystävinä Grantin kuolemaan asti.
Vuoden 1962 lopulla Warner Brosin johtaja Jack L. Warner kiinnitti Hepburnin Eliza Doolittlen rooliin musikaalielokuvaan My Fair Lady, joka oli hänelle todellinen toiveosa: köyhä kukkaistyttö, josta ankarassa ohjauksessa kasvaa tyylikäs seurapiirinainen. Rooliin kuului vaativaa luonnetulkintaa, mutta myös runsaasti laulukohtauksia. My Fair Ladyn näytelmäversiossa Elizaa oli näytellyt Hepburnia nuorempi Julie Andrews, joka oli lahjakas laulaja. Hepburn ei ollut yhtä taitava (hänen oma lauluäänensä oli ohut mezzosopraano), mutta Warner halusi Elizan rooliin kansainvälisesti tunnetun tähden. Niinpä Hepburnille palkattiin laulunopettaja, jonka kanssa hän harjoitutti ääntään päivittäin. Warner oli kuitenkin salassa palkannut laulaja Marni Nixonin äänittämään Elizan laulukohtaukset. Kun asia selvisi Hepburnille, hän loukkaantui syvästi. My Fair Ladyn lauluista ovat hänen laulaminaan tallella ”Show Me” ja Wouldn’t It Be Loverly”, mutta elokuvassa kuullaan vain Nixonin laulua. Kesän 1963 kuvauksia hankaloitti Kaliforniaa piinannut helleaalto. My Fair Ladysta tuli kuitenkin vuoden 1964 suurimpia yleisömenestyksiä, ja se sai kaikkiaan 12 Oscar-palkintoa, muun muassa parhaan elokuvan kategoriassa. Kriitikoiden ilahtuneista arvioista huolimatta Hepburn ei ollut ehdokkaiden joukossa, mistä hän oli pettynyt.