stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
George Foreman
Elämä ja ura > Nuoruus ja amatööriura

George Edward Foreman syntyi 10. tammikuuta 1949 Marshallissa Texasissa, mutta varttui osavaltion pääkaupungissa Houstonissa. Hänen isänsä oli nimeltään Leroy Moosehead, mutta hän sai sukunimensä isäpuoleltaan J. B. Foremanilta. Hän oli viides perheen seitsemästä lapsesta ja kasvoi köyhissä oloissa. Hänen isäpuolensa oli rautatieläinen, joka joi usein kaikki palkkarahansa. George jätti koulun kesken 13-vuotiaana, muttei ajautunut rikollisiin tekoihin, sillä hän kiinnostui nuorison työpalvelusta, josta oli kuullut televisiosta. Palkka oli 30 dollaria kuukaudessa, ja 16–18-vuotiaana Foreman suoritti koulunsa loppuun ja työskenteli palvelunsa aikana Oregonissa ja Kaliforniassa.
Foreman oli 18-vuotias aloittaessaan nyrkkeilyn. Ollessaan työpalvelussa Oregonissa hän joutui tappeluun toisen nuoren kanssa, jolloin ryhmän valvoja ja nyrkkeilyintoilija Doc Broadus huomasi hänen potentiaalinsa. Hän alkoi ensimmäisenä kehittää Foremanin tekniikkaa. Foreman ihaili Jim Brownia ja halusi alun perin amerikkalaisen jalkapallon tähtipelaajaksi, mutta hän päätti kuitenkin ammatinvalintaohjelmassa kokeilla nyrkkeilyä näyttääkseen kavereilleen, ettei ole pelkuri. Harjoittelun myötä Foremanin paino putosi 113 kilosta alle 100 kiloon. Hän aloitti amatööriuransa helmikuussa 1967 ja voitti 21 käymistään 24 ottelusta. Foreman ehti voittaa Yhdysvaltain amatöörien mestaruuden vuonna 1968. Tahraksi jäi diskaaminen Länsi-Saksa–Yhdysvallat-nyrkkeilymaaottelussa.
Foremanin valmentajana amatööriuran aikana toimi Albert Sandellin. Vain puolitoista vuotta amatööriuran aloittamisen jälkeen, 19-vuotiaana ja 24 ottelua käyneenä, Foreman voitti kultaa Méxicon vuoden 1968 olympialaisissa. Foreman itse on sanonut arvostavansa kaikista saavutuksistaan ehkäpä eniten yllättäen voittamaansa olympiakultaa. Hän voitti kisoissa ensin puolalaisen Lucjan Trelan tuomaripistein 4–1, sitten romanialaisen Ion Alexen teknillisellä tyrmäyksellä kolmannessa erässä ja italialaisen Giorgio Bambinin tyrmäyksellä toisessa erässä. Loppuottelussa Foreman voitti neuvostoliittolaisen Ionas Tšepulisin teknisellä tyrmäyksellä toisessa erässä.
Palkintokorokkeella Foreman lämmitti monien isänmaallisten yhdysvaltalaisten mieltä heiluttamalla kädessään pientä Yhdysvaltain lippua. Monet olivat närkästyneet, kun Tommie Smith ja John Carlos olivat samoissa olympiakisoissa nostaneet palkintokorokkeella mustan hansikkaan peittämät nyrkkinsä ilmaan. Ne jotka kokivat protestin epäisänmaalliseksi, pitivät Foremanin elettä mieluisana. Foreman olisi itse asiassa halunnut ottaa osaa protestiin ja osoittaa hänkin mieltään Vietnamin sotaa vastaan ja mustien kansalaisoikeuksien puolesta, muttei kuitenkaan tehnyt sitä.
Elämä ja ura > Uran lopettaminen

Vuonna 1975 Foreman ei otellut virallisesti. Torontossa Kanadassa 26. huhtikuuta hän otteli yhden illan aikana viisi kaksieräistä näytösottelua Charley Politea, Boone Kirkmania, Terry Danielsia, Jerry Judgea ja Alonzo Johnsonia vastaan. Tammikuussa 1976 hän kohtasi ensimmäisessä tappion jälkeisessä vakavassa ottelussaan Ron Lylen ja tyrmäsi tämän viidennessä erässä. Hän ansaitsi ottelusta 250 000 dollaria. Samana vuonna Foreman kohtasi Joe Frazierin toista kertaa ja voitti viidennessä erässä tyrmäyksellä. Ottelupalkkio oli 375 000 dollaria.
Frazierin jälkeen Foreman voitti vielä muutamia vastustajia, kunnes hävisi 17. maaliskuuta 1977 yllättäen kymmeneräisen kamppailun pistein Jimmy Youngille. Jälleen kerran Foreman väsyi ottelun viimeisissä erissä ja kävi ottelun viimeisessä erässä jopa kanveesissa. Ottelun jälkeen Foreman tunsi olonsa huonovointiseksi ja kärsi väsymyksestä sekä lämpöhalvauksesta, ja pukuhuoneessa hän sai uskonnollisen herätyksen. Hän koki käyneensä lähellä kuolemaa tuolla hetkellä. Sen jälkeen hän lopetti nyrkkeilyuransa (vaikka ei koskaan ilmoittanutkaan siitä virallisesti), vetäytyi julkisuudesta ja siirtyi kokopäiväisesti seurakuntatyöhön. Foreman työskenteli saarnaajana kotikaupungissaan Teksasin Houstonissa ja perusti nuorten ja heikko-osaisten säätiön, joka kantoi hänen nimeään.
Vuosien 1981 ja 1983 välillä Foreman meni naimisiin ja erosi kolme kertaa. Yksi vaimoista karkasi parin yhteisten lasten kanssa Barbadokselle, jolloin Foreman lähti nopeasti perään ja haki lapsensa takaisin. Vuonna 1984 Foreman kantoi Yhdysvaltain lippua Los Angelesin olympialaisten nyrkkeilykilpailujen avajaisissa. Vuonna 1986 hän rakennutti kirkkonsa viereen Houstoniin kuntosalin, joka tarjosi paikallisille nuorille mahdollisuuden kuntoilla kaduilla kulkemisen sijaan.
Elämä ja ura > Uran jälkeen

Vuonna 1999 entinen maailmanmestari Larry Holmes esitti ajatuksen hänen ja Foremanin välisestä kamppailusta, joka ei kuitenkaan toteutunut. Vielä vuosina 2004–2005 Foreman aikoi vakavissaan palata kehään, mutta viimeisetkin toiveet paluusta loppuivat, kun hänen vaimonsa kielsi häntä palaamasta.
Foreman toimi hetken aikaa televisiokanava HBO:lla nyrkkeilykommentaattorina, mutta luopui tehtävistään keskittyäkseen muihin asioihin.
Nyrkkeilyuran jälkeen Foreman on tehnyt miljoonaomaisuuden nimellään myydyillä grillituotteilla ja kirjoittamillaan dieettioppailla. Hänen kehittämäänsä rasvaa vähentävää grilliä on myyty yli 100 miljoonaa kappaletta ympäri maailman ja Foreman on usein vitsaillut tienanneensa grillillään enemmän rahaa, kuin ansaitsi koko nyrkkeilyuransa aikana.
Yksityiselämä

George Foreman solmi viidennen avioliiton Mary Joanin kanssa. Hänellä on kaksitoista lasta; viisi poikaa ja seitsemän tyttöä. Kaikkien viiden pojan nimi on George Edward Foreman. Foreman on vitsaillut nimenneensä poikansa itsensä mukaan, koska on varautunut muistinmenetykseen. Hän asuu perheineen maatilalla kotikaupungissaan Marshallissa, missä hänellä on paljon kotieläimiä. Hänen tyttärensä Freeda Foreman on myös nyrkkeillyt, kuten myös yksi pojistaan, George Foreman III.
Nyrkkeilytyyli

Foreman oli suurikokoinen nyrkkeilijä (193 cm ja n. 105 kg) ja tunnettu huimasta iskuvoimastaan. Nyrkkeilytoimittaja Ilmo Lounasheimo kuvaili vuonna 1987 ilmestyneessä kirjassaan Kehän sankarit, että: ”hänen hitaanlaiset, mutta sitäkin painavammat lyöntinsä kaatavat puun siinä missä miehenkin”. Nuorta Foremania pidetäänkin yhtenä kaikkien aikojen kovimmista iskijöistä, mutta palattuaan kehään 38-vuotiaana hän oli menettänyt osan iskuvoimastaan. Foremanin tyyli ei nuorena ollut kovinkaan tekninen, mutta paluunsa jälkeen 1987 se muokkautui hienostuneemmaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta George Foreman Wikimedia Commonsissa
Foremanin viralliset kotisivut
Tilastot ammattilaistotteluista BoxRec-tietokannassa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
George Foreman vuonna 1973.
Syöpäsolu

Syöpäsolu  on solu, joka jakaantuu hallitsemattomasti, koska sen  apoptoosi on häiriytynyt.
Syöpäsolu kehittyy elimistön normaalista solusta, kun solun jakaantumista säätelevät tekijät lakkaavat toimimasta. Tällöin solu alkaa jakaantua hallitsemattomasti, eli siitä tulee syöpäsolu. Syöpäsolut jakautuvat edelleen, jolloin syntyy kasvain. Kasvain vaurioittaa kudosta, johon se on kiinnittyneenä, esimerkiksi haimaa tai aivoja (haima- tai aivosyöpä). Kasvaimesta voi irrota syöpäsoluja, jotka leviävät imusuoniston mukana muihin elimistön osiin, eli syntyy etäpesäkkeitä. Syövän vaarallisuus perustuu juuri etäpesäkkeiden syntyyn. Syöpäsolujen sanotaan olevan "kuolemattomia", eli ne jakaantuvat ja leviävät loputtomasti. Kasvain voidaan poistaa leikkauksella, tai solujen jakautumista voidaan hidastaa sytostaattihoidolla.
Pitsinnyplääjä

| Pitsinnyplääjä> La Dentellière |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Claude Goretta
Käsikirjoittaja:  Claude Goretta, Pascal Lainé
Perustuu:  Pascal Lainén romaaniin
Tuottaja:  Daniel Toscan du Plantier
Säveltäjä:  Pierre Jansen
Kuvaaja:  Jean Boffety
Leikkaaja:  Joële van Effenterre (käännä suomeksi)
Pääosat:  Isabelle Huppert, Yves Beneyton, Florence Giorgietti, Annemarie Düringer
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Sveitsi, Ranska, Saksan liittotasavalta
Tuotantoyhtiö:  Citel Films, Action Films, France 3 Cinéma, Janus Filmproduktion
Ensi-ilta:  1977
Kesto:  107 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pitsinnyplääjä (La Dentellière) on sveitsiläisen Claude Gorettan ohjaama ranskankielinen draamaelokuva vuodelta 1977. Nuoren naisen mielen järkkymisestä kertova elokuva oli Isabelle Huppertin läpimurtorooli. Tarina perustuu Pascal Lainén samannimiseen romaaniin, josta kirjailija ja ohjaaja laativat yhdessä elokuvan käsikirjoituksen.
Juoni

Ujo ja viaton Pomme (Huppert) on töissä kauneussalongissa, asuu äitinsä (Annemarie Düringer) kanssa eikä juuri käy ulkona. Lomamatkalla Normandiassa hän tapaa kielitiedettä opiskelevan François'n (Yves Beneyton). He muuttavat asumaan yhteen, mutta taustojen erilaisuus aiheuttaa vaikeuksia parisuhteelle. Hauraan Pommen mieli murtuu, ja komediallisena alkanut elokuva saa yhä tummempia sävyjä.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Isabelle Huppert  | … |  Pomme, Béatrice   |
|  Yves Beneyton  | … |  François Beligne   |
|  Florence Giorgetti  | … |  Marylène Thorent   |
|  Annemarie Düringer  | … |  Pommen äiti   |
|  Michel de Ré  | … |  Gérard   |
|  Renata Schroeter  | … |  Marianne   |
|  Jean Obé  | … |  herra Beligne   |
Vastaanotto

Pitsinnyplääjä sai Cannesin elokuvajuhlilla ekumeenisen tuomariston palkinnon ja oli ehdolla Kultaisen palmun saajaksi. Se sai myös parhaan elokuvan César-ehdokkuuden.
Vuonna 1977 ensi-iltansa saaneen Pitsinnyplääjän toi Suomen teattereihin Kino-Filmin Aili Kannel. Ensi-ilta järjestettiin Helsingin Liisankadun elokuvateatteri Aulassa 16. syyskuuta 1977. Elokuvasta tuli Suomessa melkoinen menestys: vuonna 1977 se oli 106 356 katsojallaan vuoden 17. suosituin.  Sen suosion myötä elokuvateattereihin ja -kerhoihin tuotiin muitakin Claude Gorettan ohjaustöitä sekä toisen sveitsiläisohjaajan, Alain Tannerin elokuvia.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen pitää Pitsinnyplääjää intiimisti eläytyvänä ja kauniina kuvauksena toisten armoille jättäytyvän hauraan ihmisen kohtalosta määrätietoisten maailmassa. Hän antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. Iltalehden Heikki Eteläpään mukaan Pitsinnyplääjä on hiljainen ja sisäistynyt, pariin kolmeen hahmoon täysin keskittyvä kuvaus nuoresta tytöstä, jolle tärkeiden naiseksi kypsymisen vuosien kielteiset kokemukset muodostuvat viiltäväksi tragediaksi.
Kirjallisuutta

Waarala, Hannu: ”Beatricen oleminen ja aika”, essee elokuvasta, Filmihullu 4/2007.
Aiheesta muualla

Pitsinnyplääjä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Pitsinnyplääjä Elonet.
Tuuri (runo)

Helkavirsiä
Tuuri on Eino Leinon Helkavirsien vuonna 1903 ilmestyneen ensimmäisen sarjan laajin runo, kaikkiaan 181 säettä. Runo  kertoo onnellisesta talonpojasta, joka juhliessaan tulee maininneeksi kuoleman. Tämä tulee noutamaan Tuuria, mutta jumalien väliintulo pitkittää Tuurin kohtaloa yli ihmiselämän tavanomaisten mittojen. Lopulta Tuuri silti katkeroituneena huomaa, että elämä on vilahtanut hetkessä ohi.
Runon nimistö on peräisin Kalevalasta; "Tuurin uusi tupa" ja "Aluen järvi" mainitaan Kalevalan 47. runossa ja parissa muussakin kohdassa. Sana "Tuuri" on ilmeisesti johdannainen skandinaavisesta ukkosenjumalasta Thor.
Leino kirjoitti Helkavirsien ensimmäisen sarjan Otto Mannisen vieraana Kangasniemellä kesällä 1903, jolloin hän täytti 25 vuotta. Neljäntoista runon kokoelma julkaistiin pienenä kirjasena, joka ensin sai osakseen vain vähän huomiota. Myöhempi tutkimus on nostanut kokoelman arvoa ja runoa "Tuuri" pidetään yhtenä sen hienoimmista. Kirjallisuudentutkija Aarre M. Peltonen katsoo, että Leino voisi olla maailmankuulu jo pelkästään "Tuuri"-balladin luojana.
Helkavirsien toinen osa ilmestyi vuonna 1916. Helkavirsiä I–II pidetään Leinon pääteoksena  Ensimmäisen osan ilmestymisen myötä Leinosta tuli suomalaisen uusromantiikan tärkein edustaja.
Rakenne

Muiden helkavirsien tavoin "Tuuri"-runo nojautuu kalevalamittaan, missä nelipolvinen trokee hallitsee. Kalevalan tapaan runo suosii alkusointuja loppusointujen asemesta. Dipodisia eli kaksitavuisia trokeesäkeitä (esim. "sanan virkkoi") on kaikista lähes puolet eli 48 prosenttia. Murrelmasäetyyppisiä säkeitä on 52 prosenttia. Niissä tavuja on vaihteleva määrä, eivätkä runo- ja sanapainot osu yksiin. Draamallinen murrelmasäe on siten Helkavirsissä antanut paljon tilaa dipodisten säkeiden lyyriselle laulavuudelle.
Runo jakautuu kahteen yhtä pitkään osaan. Ensimmäinen kertoo jumalten juhlista ja päättyy Tuurin juopumiseen. Toinen osa alkaa Tuurin havahtuessa aamulla ja päättyy matkaan Kuoleman reessä.
Sisältö

Runo alkaa kuvauksella jumalten juhlista talvi-iltana. Ne tapahtuvat talonpoika Tuurin uudessa tuvassa Aluen järven rannalla. Jumalat laulavat siitä, mikä on autuasta. Kaksi ensimmäistä asiaa ovat onni ja taito. Ne ovat myös Tuurille annettuja attribuutteja, mutta kaksi seuraavaa, ikuinen elämä ("ei elot eläen puutu") ja loputon aineellinen runsaus ("ei taarit tarjoten vähene") kuuluvat vain jumalille.
Juhlahumussa Tuuri toteaa, että muuten olisi hyvin, mutta lopulta kuolema perii kaiken. Samassa ulkoa alkaa kuulua lähestyvien aisakellojen kilinä, jota kaikki hiljenevät kuuntelemaan. Sisään astuu pakkasen huurruttama hahmo, jonka Tuuri tunnistaa kuolemaksi. Tuuri hillitsee järkytyksensä ja pyytää Kuolemaa liittymään seuraan. Tämä ottaa vastaan oluttuopin, mutta täyttää sen itse ja ilmoittaa, ettei ole tullut juhlimaan. Kuolema huomauttelee tavasta, jolla häntä kohdellaan – häntä ei tervehditä eikä kysytä kuulumia. Juotuaan tuopin tyhjäksi Kuolema ilmoittaa asiansa: "Tie on tehty miehen mennä, reki sankarin samota".
Tuuri romahtaa ja rukoilee jumalilta aikalisää, päivän, viikon ja lopulta vuoden. Jumalat myöntyvät, ja päätöksen myös Kuolema joutuu hyväksymään. Ei kuitenkaan käy ilmi, miten pitkästä aikalisästä on kysymys. Kun kuolema poistuu, kaikki rentoutuvat uudelleen ja juhlat jatkuvat. Lopulta Tuuri juopuu.
Tuuri herää aamulla ja huomaa ulkona pakkasessa seisovan hevosen ja reen kuljettajineen. Hän yrittää aloittaa päivän työt, mutta havaitsee, että talo on aivan tyhjä. Pitkä osuus runosta kuvailee, miten Tuuri levottomuuden kasvaessa harhailee talossa etsien perhettään ja talonväkeä. Hän huomaa myös, ettei taloa ole lämmitetty. Lopulta Tuuri rauhoittuu muistaessaan jumalilta saadun lupauksen. Hän yrittää nukahtaa uudelleen, mutta ei onnistu. Tuuri kimpoaa jalkeille ja kiroaa, etteivät pidot parane "ellei vierahat vähene". Vierailla Tuuri tarkoittaa ulkona odottavaa miestä rekineen ymmärtämättä, että kyseessä on Kuolema.
Tuurin sanat saavat reessä odottavan Kuoleman havahtumaan. Viittaus vieraitten vähentämisestä osuukin Tuuriin itseensä, kun Kuolema vastaa: "Siispä tielle työntelemme". Hämmästyneenä Tuuri väittää saaneensa vuoden armon, ja siitä on kulunut vasta yksi päivä. Kuolema vastaa, että on kulunut satakin vuotta, ja Tuurin omaisetkin ovat kuolleet. Kuolema kysyy: "Etkö jo erota jaksa?"
Tuuri katsoo tulleensa jumalien pettämäksi. Hän ymmärtää, että ihmisillä ja jumalilla on erilainen käsitys ajan kulumisesta. Sen takia ihmisen ei pidä osallistua jumalten juhliin. Alistuneena Tuuri nousee rekeen, joka loittonee talosta aisakellojen helistessä talviaamussa.
Tulkintaa

Teivas Oksala näkee "Tuurissa" dionyysisen elämänjuopumuksen kritiikkiä. Hän katsoo Leinon käsittelevän useissa muissakin runoissa Nietzchen avainkäsitteiden eli apollonisen ja dionyysisen vastakohtaisuutta.  Oksala kirjoittaa, että "Tuurissa" kertautuu myytti pitoihin saapuvasta Kuolemasta. Se esiintyy myös keskiaikaisessa Jokamies-moraliteetissa ja Mozartin oopperassa Don Giovanni. "Tuurissa" yhdistyy myös antiikin myytti jumalien juhliin päässeestä kuolevaisesta eli Tantaloksesta, johon Leino oli tutustunut Goethen Ifigeneia-tragedian kautta. Sekä Tantalos että Tuuri ovat rikkaita, jumalten suosikkeja, onnellisia ja ylimielisiä. Nektarin sijaan Tuurilla on olutta. Noutaja saapuu kesken pitojen kuten Jokamies-moraliteetissa, aivan kuin Tuurin pelokas ajatus olisi kutsunut hänet paikalle. Tuurin johtopäätökset muistuttavat Goethen kohtalonlaulujen henkeä, ja Aluen järvi rinnastuu Styks-virtaan. Ihminen kykenee hetkellisesti voittamaan kuoleman, mutta ihmisen onni on lopulta hänen rajallisuudessaan.
Esseisti Esko Karppanen toteaa, että jumalat saapuvat Tuurin kotiin vierailulle kuten enkelit Abrahamin luo Vanhassa Testamentissa. Pahaa ei pitäisi mainita, mutta Tuuri tekee sen ja saa Kuoleman vieraakseen. Karppanen näkee runossa elämän lyhyyden kuvauksen: Mihin humahti nuoruus? Miten miehuuskin on takana? Miten minusta tuli vanha? Vastahan kävin koulua. Tätä Leino kysyi usein kirjeissään Onervalle, mutta "Tuuria" kirjoittaessaan hän oli vasta 25-vuotias. Tuurin matka Kuoleman reessä on kuin ruumiin kuljettamista pois haudattavaksi sen jälkeen, kun on kuoltu kotona, kuten tapana oli 1800-luvulla.
Aarre M. Peltonen toteaa, että Tuurin asenne jumalia kohtaan ei ole nietzcheläisittäin uhmaava kuten runossa Ylermi, vaan alistumista murheellisesti ihmisen kuolevaisuuteen. Jumalat eivät myöntäneet Tuurille lisäaikaa normaalin ajan muodossa vaan dionyysisenä hurmiona, josta puuttui ajantaju, ja joka erotti Tuurin myös perheestään. Tuuri itse ymmärtää tyhjässä ja kylmässä talossa, että on tullut aika myös hänen poistua. Peltonen löytää runosta synkkää huumoria Kuoleman hahmosta, kun Tuuri luulee tätä pitovieraaksi.
Rafael Koskimies katsoo, että Tuuri on "suomalainen jokamies", ja runo kuvaa ihmisen yleistä kohtaloa.
Vuonna 1969 psykiatri Elisabeth Kübler-Ross esitti paljon huomiota herättäneen teorian, jonka mukaan kuoleman kohtaaminen käsittää prosessina viisi vaihetta: kieltämisen, vihan, neuvottelun, masennuksen ja hyväksymisen. Myös Tuurin suhtautuminen kuolemaan muuttuu useaan kertaan.kenen mukaan?.
Huomautuksia

↑  Tulikipuna tai "punasoiro" putoaa taivaasta Tuurin taloon, polttaa sen ja vierii Aluen järveen, joka kiehuu yli äyräiden
Bofors/Nexter Bonus

BONUS 155 mm:n rakenne
155 BONUS (BOfors NUtating Shell) on ruotsalaisen Boforsin ja ranskalaisen Nexterin yhteistyönä kehitetty 155 mm:n tykistöammus, joka on suunniteltu panssarivaunujen ja telahaupitsien torjuntaan pitkän kantaman päästä. BONUS-kehitys aloitettiin vuoden 1985 alussa Ruotsin puolustusmateriaalihallinnon tutkimusprojektina, ja alun perin odotettiin kehityksen valmistuvan vuoteen 1989 mennessä ja tuotannon alkavan vuoteen 1990 mennessä. Vuoteen 1990 mennessä kehitystyön valmistumisaika oli venynyt vuoteen 1992. Yksi BONUS sisältää kaksi tytärammusta, jotka etsivät kohteensa ja räjähtävät muutaman kymmenen metrin korkeudessa sen päällä.
Suunnittelu

BONUS painaa 47 kg ja sisältää kaksi itsenäistä ammu-ja-unohda -tytärammusta.
Kun tytärammukset on vapautettu, ne avaavat kaksi leijailusiipeä. Laskeutuessaan ammukset pyörivät ja skannaavat alla olevaa aluetta monitaajuisilla infrapuna-antureilla ja LiDARilla , joka vertaa havaittuja ajoneuvoja ohjelmoitavaan kohdetietokantaan. Ammukset sisältävät kukin erittäin läpäisevän EFP- kärjen käytettäväksi jopa raskaita panssaroituja taisteluajoneuvoja, kuten taistelupanssarivaunuja vastaan.
Kun BONUS ammutaan 52-kaliiperisesta tykistä, se voi lentää jopa 35 km.
Toiminta

| Vaihe | Kuva | Kuvaus |
| --- | --- | --- |
| 1 |  | Etäisyyden ja kohdeprofiilien asettamisen jälkeen BONUS ammus ammutaan 155 mm:n tykistä. |
| 2 |  | Ammus lentää parabolisessa kaaressa, kantama jopa 35 km. |
| 3 |  | Ajastin sytyttää nokassa olevan pienen ejektoriraketin, joka vetää kaksi tytärammusta ulos kuoresta kohdealueen yllä. |
| 4 |  | Kun tytärammukset ovat poistuneet kuoresta, niiden vauhti hidastuu ja lentosuunta kääntyy pystymmäksi. |
| 5 |  | Sopivalla korkeudella tytärammukset levittävät siipensä ja putoavat pyörien alas (900 rpm) ja etsivät kohteita. |
| 6 |  | Kun tytärammus havaitsee alla olevan kohteen, se räjäyttää hyötykuorman ja luo räjähdysmäisesti muodostetun ammuksen, joka iskee kohteen kattopanssariin. Suurinopeuksinen sula metalli tunkeutuu katon läpi. |
Kilpailevat järjestelmät

BONUS on hyvin samanlainen kuin saksalainen SMArt 155 -järjestelmä; SMArt 155 laskeutuu laskuvarjolla siipien järjestelmän sijaan ja käyttää millimetritutkaa korkeusmittarina LIDAR:in sijaan.
Yhdysvallat kehitti samanlaisen M898 SADARM -järjestelmän (joka laskeutui varjolla hyökätäkseen panssaroitujen ajoneuvojen yläpintoja vastaan), mutta tämä lopetettiin GPS- ohjatun M982 Excalibur -ammuksen hyväksi. Yhdysvaltain tykistö käyttää myös M712 Copperhead -laserohjattua ammusta panssarintorjuntatehtäviin.
Käyttäjät

Ranskan maavoimat - vuodesta 2000
Ruotsin puolustusvoimat - vuodesta 2000
Suomen maavoimat - vuodesta 2014
USA maavoimat - hankinnassa
Norjan asevoimat
Ukrainan asevoimat  - vuodesta 2022
Toimintahistoria

Ukraina on saanut BONUS ammuksia avustuspaketeissa ainakin Ranskalta ja mahdollisesti myös muilta.
Tammikuussa 2023 Ukrainasta todettiin valokuvia BONUS-ammuksesta. Tämä on ensimmäinen vahvistettu todiste niiden käytöstä Ukrainassa.
Kaavio 155 BONUS-ammuksesta
Craniopagus parasiticus

Craniopagus parasiticus
Craniopagus parasiticus on lääketieteessä tila, jossa ihmisen loisena elävän kaksosen kehittymätön tai alikehittynyt ruumis on kiinnittynyt kehittyneen kaksosen päähän. Tila on erittäin harvinainen: vain kahdeksasta tapauksesta on kirjallista tietoa.
Tunnetut tapaukset > Manar Maged

Manar Maged (30. maaliskuuta 2004 – 25. maaliskuuta 2006) oli egyptiläinen kaksostyttö, joka syntyi loisena elävä kaksoissisko Islaam päähänsä osittain kiinnittyneenä. Samalla syntyi myös terve sisko Noora. Pään vasemman puoleiseen osaan kiinnittynyt kaksonen irrotettiin leikkauksella.
Leikkaus tapahtui Magedin ollessa kymmenen kuukauden ikäinen Benhan kaupungissa Egyptissä 9. helmikuuta 2005. Hän pääsi kotiin 28. toukokuuta 2005.
Päästä kiinnittynyt alikehittynyt kaksonen oli lähes normaalisti kehittynyt pään osalta, mutta muun kehon osalta ei. Alikehittynyt kaksonen pystyi räpyttämään silmiään, itkemään, imemään ja hymyilemään mutta oli täysin riippuvainen elintoimintojen osalta kehittyneestä kaksosestaan, sillä hänellä ei ollut keuhkoja eikä sydäntä. Päästä kiinnittyminen toimi kuin napanuora tarjoten elinmahdollisuuden alikehittyneelle kaksoselle.
Manar kuoli aivojen infektioon 25. maaliskuuta 2006, vain 13 kuukautta onnistuneen leikkauksen jälkeen.
Tunnetut tapaukset > Rebeca Martínez

Rebeca Martínez (10. joulukuuta 2003 – 7. helmikuuta 2004) oli Dominikaanisessa tasavallassa elänyt tyttö, jolla oli kaksi päätä.. Tapaus sai laajaa mediahuomiota eri puolilla maailmaa.
Ennen tytön syntymää luultiin, että hänellä olisi kasvain päässään, sillä testeissä ei näkynyt merkkejä toisesta päästä. Martínezin vanhemmilla on myös muita lapsia.
Martínezin toinen pää alkoi kasvaa nopeammin kuin toinen. Toisessa päässä aivot, korvat, silmät ja huulet olivat vajavaisesti kehittyneet. Leikkaus oli välttämätön, ja sitä yritettiin Santo Domingossa 6. helmikuuta 2004. Tämän kaltainen leikkaus oli maailmassa ensimmäinen laatuaan. Operaatio kesti yksitoista tuntia, mutta tyttö kuoli seuraavana aamuna. Hän oli alle kahden kuukauden ikäinen.