Pronssikauden meripihkakauppa
Pronssikauden meripihkakaupan piirteitä > Eteläinen maa- ja jokireitti

Etelä-Skandinavian ja Pohjois-Saksan alueet pääsivät mukaan tähän kauppaverkostoon ja samalla osaksi pronssikautta juuri meripihkan ansioista. Heillä oli tarjota meripihkaa enemmän kuin briteillä ja sen merkitys meripihkakaupassa väheni 1700 eaa. jälkeen. Vaihtokauppana saatavista tuotteista pronssiesineet ovat olleet selvimmin arkeologiassa näkyvät tuotteet ja niiden tutkiminen on selvittänyt tutkijoille kaupankäynnin reittejä. Tämä on ollut mahdollista, koska Etelä-Skandinaviassa on silmiinpistävästi löydetty enemmän pronssiesineitä kuin muualla Keski-Euroopassa. Meripihkakauppa on siten kannattanut hyvin ja voidaan sanoa, että uusi kauppareitti käynnisti samalla Etelä-Skandinaviassa ja Pohjois-Saksassa uusien esinetyyppien ja uusien aatteiden tuonnin, yhteiskunnallisen mullistuksen ja he saivat näiden mukana uuden uskonnon.
Kun tutkitaan reittejä, mistä meripihkaan vaihdettavat tuotteet ovat olleet peräisin, huomataan erityisesti pronssin sisältämän kuparin tulleen pääasiassa Kyproksen  ja Sardinian saarien kaivoksista. Tämän on vahvistanut kuparin sivumetallien analyysit. Myös eräiden pronssiesineiden muotoilu ja motiivit ovat olleet Italian seudulle ja Egeanmeren kulttuurille ominaisia. Toisaalta Italian ja Tanskan välissä sijaitsevien Alppien pohjoisalueet ovat olleet kaupankäynnissä välittävänä osapuolena, koska sieltä on löydetty runsaasti meripihkaa ja Välimeren esineistöä. Meripihkaa myytiin siten pääasiassa suoraan etelään Välimerelle, jossa se laivattiin Venetsianlahdelta eteenpäin.
Eteläinen reitti nousi ilmeisesti Elben alajuoksua ylävirtaan päin, jatkoi Saalen sivuhaaraa ylöspäin, taivalsi Thüringeninmetsän kautta Baijeriin, josta oli maakuljetus Tonavalle. Tonavalta poistuttiin Passaussa Innin sivujokea myöten Innsbrückiin ja Alpeille, joka ylitettiin Brennersolaa myöten. Solan takana reitti jatkui Adigean jokea pitkin Venetsianlahdelle Adrianmerelle. Innille pääsi myös jatkamalla alussa Elbeä pidemmälle yläjuoksulle, josta vaihdettiin Böömin Mělníkissä Vltavan sivujoelle. Sitten siirryttiin Tonavalle Linziin ja poikettiin edellä kuvatulle reitille Passaussa. Myöhemmin aukesi vielä kolmas reitti etelään. Se kulki myös Elben alajuoksua pitkin, mutta nousi sitten lounaaseen päin Weserin sivuhaaraa pitkin Reinille, jonne se saapui tämän keskijuoksulle. Reiniä myöten jatkettiin Alpeille, mistä jatkettiin vuoriston yli Pojoen laaksoon. Tämä läntinen reitti muodostui myöhemmin kuin muut reitit, mutta se säilyi käytössä rautakaudellakin. Tällöin meripihkaa osti pronssi- ja rautakautinen Hallstattin kulttuuri ja rautakautinen La Tènen kulttuuri.
Eteläinen reitti katkesi noin 1300 eaa. Pohjois-Saksaan levinneen Uurnakenttäkulttuurin leviämisen yhteydessä tapahtuneisiin hyökkäyksiin. Silloin Alppien seudulle tuotiin korvaava meripihka Välimereltä. Pohjoinen meripihka palautti suosionsa kauppayhteyksien taas auettua noin 900–750 eaa.
Eteläinen reitti saattoi katketa myös merikansojen hyökkäyksiin 1200–1100 eaa. Silloin monet Välimeren kaupunkivaltiot, joilla on kauppasuhteita ja prestiisitavaroiden välitystä Pohjois-Eurooppaan, valloitettiin tai hävitettiin. Kaikki foinikialaisten kaupungit jäivät koskemattomiksi, mikä antoi heille merenkulkukaupassa suuren tilaisuuden. Foinikialaiset ovat todistettavasti ensimmäinen säännöllisesti myös Atlantilla purjehtinut yhteisö. Heiltä onkin jäänyt arkeologisia jäännöksiä Britanniaan.