stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Edward Kaukoranta
Julkaisut

Kolikon kääntöpuoli. Lukiolaispojasta kolikkokuninkaaksi.  Tampere:  Pilot-kustannus, 2006.  ISBN 978-952-4-64541-6
Drinking Dom Pérignon 1921 to 2013.  Tuusula:  Omakustanne, 2024.  ISBN 978-952-94-8246-7
Aiheesta muualla

www.hypponen.lu (Arkistoitu – Internet Archive)
Taloussanomien Tommi Laihon kirja-arvostelu – ”Itke!”
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Kampakeraaminen kulttuuri

Taipalsaarelta löytynyt kampakeraaminen saviastia.
Kampakeraamisen kulttuurin jaotteluja 4000 eaa. ja muita koillis-Euroopan metsästäjä-keräilijöiden kulttuureja.
Kampakeraaminen kulttuuri on Koillis-Euroopan havumetsävyöhykkeellä noin 5000–2000 eaa. vallinnut kivikautinen kulttuuripiiri. Se ulottui laajimillaan Pohjanlahdelta ja Itämereltä Uralille ja Veikselin suulta Jäämerelle. Kampakeraaminen kulttuurin astiat ovat koko kulttuurin ilmenemisalueella yhdenmuotoisia, mutta niiden koristeluissa on eroja.
Kampakeraamisen kulttuurin ilmenemisalue on jotakuinkin sama kuin myöhempien suomalais-ugrilaisia kieliä puhuneiden kansojen. Tästä syystä aiemmin pidettiin mahdollisena, että kampakeraaminen kulttuuri olisi kuulunut tähän kielikuntaan. Uudempi tutkimus ei pidä tätä kuitenkaan enää mahdollisena, koska suomalais-ugrilaisten käyttämää uralilaista kantakieltä puhuttiin kampakeraamisen kulttuurin aikaan vain pienellä alueella kauempana idässä. He saattoivat kuitenkin puhua jotain uralilaista sisarkieltä.
Kampakeraamiset kulttuurit

Kampakeramiikka edustaa ensimmäistä keramiikkaa Suomessa. Nimensä kulttuuri on saanut kampaleimoin koristelluista, kaarevapohjaisista, 40–50 litran vetoisista keraamisista astioista.
Kampakeraamisen kulttuurin esineistön esiintymisalueen rajat ovat suurin piirtein: lännessä Ruotsin Kalixjoki ja Pohjanlahti, pohjoisessa Norjan Ruija, etelässä Puolan Veiksel-joki (puolaksi Wisla) ja Baltiassa muun muassa Zvejnieki 1. Idässä Luoteis-Venäjällä kampakeramiikka yhtyy liukuen Uralvuoristoon ulottuvaan keramiikkatyylien jatkumoon.
Kampakeramiikkaa edelsivät Suomessa esikeraamiset Suomusjärven ja Kundan kulttuurit. Kampakeraamista traditiota jatkoi Kiukaisten kulttuuri, joka sai vaikutteita vasarakirveskulttuurista eli nuorakeramiikasta.
Kampakeraamiset kulttuurit > Esineistö ja elintavat

Aiemmin oletettiin, että kampakeraamisen kulttuurin väestö 5200–2000 eaa. puhui mahdollisesti suomalais-ugrilaista kieltä, koska se asui suurin piirtein samalla alueella kuin näitä kieliä myöhemmin puhuneet ihmiset. Myöhempi tutkimus on todennut tämän oletuksen kuitenkin vääräksi. Kampakeraamikot eivät voineet olla uralinkielisiä, koska uralilaista kantakieltä puhuttiin samaan aikaan melko pienellä alueella nykyisen Venäjän alueella jossain Volgan, Okan ja Kaman alueella. He saattoivat puhua kuitenkin jotain uralilaista sisarkieltä.
Kulttuurin muodostumiseen ei kuitenkaan näytä liittyneen suuria kansainvaelluksia, vaan kampakeramiikka ilmaantui ilman että muussa esineistössä, elinkeinoissa tai yhteiskuntarakenteessa olisi todettavissa muutoksia.
Kampakeraaminen väestö hautasi kuolleensa punamullan kera. Vainajan mukana alettiin laittaa hautaan runsaasti esineitä, kuten piikivikärkiä ja meripihkakoruja. Länsi-Suomesta (Jäkärlän ryhmä) on löytynyt kampakeraamisen kulttuurin asuinpaikkojen läheisyydestä, samoilta alueilta hautoja, jotka on reunustettu hiekkakivilaatoilla tai joissa on hiekkakivipääty. Viimeaikaisimman tutkimuksen mukaan nämä haudat on ajoitettu vasta esiroomalaiseen rautakauteen.
Sädekiviliuskeesta työstettiin kirveitä ja talttoja. Kvartsista valmistettiin nuolenpäitä. Piikivi oli peräisin Valdain ylängöltä Venäjältä. Tikareissa ja koruissa käytettiin muun muassa Kölivuorten punaliusketta ja Äänisen viherliusketta. Meripihka oli peräisin todennäköisesti Liettuasta.
Kampakeraamiselta ajalta on peräisin esimerkiksi suurin osa Suomen kalliomaalauksista. Löytöihin kuuluvat myös pienet saviset ihmishahmot esimerkiksi Vantaan Jokiniemen idoli, joka on noin 5 000 vuotta vanha.
Jotkut kielitieteilijät ja arkeologit olettavat, että kampakeramiikan esiintymisalue vastaa suurin piirtein varhaiskantasuomea puhuneen väestön asumaa aluetta.
Kampakeraamiset kulttuurit > Kampakeraamiset saviastiat

Saven täyteaineena käytettiin hiekkaa, kvartsi- tai maasälpämurskaa, asbestia, palanutta luuta, kalkkikivirouhetta, simpukankuorta ja höyheniä tai kasvien osia. Sekoitussuhteet vaihtelivat eri kulttuurivaiheissa ja ryhmissä. Astia valmistettiin kiertämällä savivöitä päälletysten spiraaliksi. Koristelussa käytettiin hammastettua, lyhytpiikkistä ”kampaleimasinta”. Näitä puu-, luu- tai kivileimasimia on ollut eripituisia ja erilevyisiä. Kuvioinnissa on käytetty myös muita painantavälineitä, kuten ruokoja, kierrenuoria, korsia ja kalan sekä linnun nikamia. On myös vain viillelty terävillä välineillä suoria viivoja geometriseksi kuvioinniksi. Kuviot muodostivat astioiden pintaan vaakasuoria vyöhykkeitä. Kuvion muotoa käytetään apuna iän määrittämisessä. Leimakuvion lisäksi jonakin aikana tyypillistä pintakuviointia olivat kuoppapainanteet. Ne lisäsivät astian kestävyyttä poltettaessa valmis astia avotulessa noin 400 °C:ssa. Astiat olivat suhteellisen kookkaita, jopa 45-litraisia.
Tiedetään saviastioita maalatun Keski- ja Itä-Euroopan neoliittisissa kulttuureissa. Samaa on havaittu Suomessakin, vaikka sitä ei ole systemaattisesti tutkittu. Suomalaisissa saviastioissa on havaittu mahdollisia jäämiä mustasta ja punaisesta maalista astioiden sisä- ja ulkopinnoilla. Varhaiskampakeramiikassa (Ka I) se olisi harvinaista mutta Säräisniemen keramiikassa (Sär-1 ja Sär-2) yleisempää, kuten myös tyypillisessä kampakeramiikassa (Ka II). Kierikissä löydettyjä, mustalla maalattuja sirpaleita on tutkittu maalin koostumuksen selvittämiseksi. Musta pigmentti on ilmeisesti hematiittia, jossa on joukossa myös kuparin ja titaanin yhdisteitä.
Kampakeraamiset kulttuurit > Kampakeraamiset saviastiat > Jaottelu

Suomen löydöt on perinteisesti jaettu Aarne Äyräpään (1930) mukaan seuraaviin tyylisuuntiin. Tämä jaottelu tuottaa varsinkin rannikkoseutujen ulkopuolella vaikeuksia (ajoitukset ovat konventionaalisia eikä kalibroituja):
varhaiskampakeramiikka, Ka I, tunnetaan myös Sperrings-keramiikkana noin 4200–3300 eaa.:
Suomi, Itä-Karjala ja Ruotsin Länsipohja
ei suoranaisia esikuvia muualta
varsinaiset kampaleimat harvinaisia, merkkejä mustasta ja punaisesta väristä joissakin sirpaleissa
tyypillinen kampakeramiikka, Ka II, noin 3300–2800 eaa.
Oka-Volgan seudulta Saimaalle levinneellä kuoppa-kampakeramiikalla (Ljalovon keramiikka) suuri vaikutus kuviointityylin syntymiseen
maalaaminen harvinaista
myöhäiskampakeramiikka, Ka III, noin 2800–2000 eaa.
koristelultaan köyhempää kampakeramiikkaa
jotkut asiantuntijat pitävät Pyheensillan keramiikkaa (2400–2000 eaa.) omana tyylivaiheenaan, Ka IV (nimi: Mynämäen Pyheensilta)
ruukkumalli yleiskampakeraaminen, rinnalla nuorakeraamisia ja kuoppakeraamisia piirteitä
Kukin tyylilajeista I–III jaetaan vielä nuorempaan ja vanhempaan muotoon, esimerkiksi Ka I:1 ja Ka I:2.
Tämä Äyräpään ajoitus perustuu rannansiirtymiskronologiaan. Nykyään käytetyllä radiohiiliajoituksella saadaan esimerkiksi Karjalankannaksen kampakeramiikan sirpaleille kalibroiduksi kokonaisikä-intervalliksi vuodet 5600–2300 eaa.
Kampakeramiikan sisällä on useita omaleimaisia ryhmiä, esimerkiksi:
Säräisniemi 1 (Sär 1), ensimmäinen löytöpaikka Vaalan Säräisniemen Nimisjärvi
vanhemman varhaiskampakeramiikan aikalainen Pohjois-Suomessa
vaihtelevimmat leimasinkuviot, kuoppapainanteet järjestelmällisinä kuvioina
usein mustiksi tai punaisiksi maalattuja
napapiirin pohjoispuolella keramiikan valmistus taantuu ja loppuu kokonaan noin 3500 eaa.
Lisäksi erotetaan muun muassa Uskelan, Sipilänhaan ja Jäkärlän keramiikat omiksi ryhmikseen sekä asbestikeramiikka muunnelmineen, joita ovat muun muassa Kierikin, Pöljän ja Jysmän keramiikka.
Varhaiskampakeramiikan nimi ”Sperrings-keramiikka” tai jopa ”Sperrings culture” juontuu ensimmäisen löytöpaikkansa Espoon Peringin ruotsinkielisestä nimestä Sperrings.
Kieli

Yleisesti omaksutun käsityksen mukaan varhaisen tai viimeistään tyypillisen kampakeramiikan kulttuuri puhui suomalais-ugrilaista kieltä, joka levisi kulttuurin mukana. Tästä asiasta on vallinnut melko laaja tieteidenvälinen yksimielisyys 1980- ja 1990-luvuilla. Kielitieteilijä Petri Kallio esitti kuitenkin vuonna 2006, että suomalais-ugrilainen kantakieli olisi kampakeramiikkaa selvästi myöhäisempi ilmiö. Fennougristi Jaakko Häkkinen esitti vuonna 2009 lisää perusteluja, jotka tukevat Kallion näkemystä; Häkkisen mukaan kampakeraaminen kulttuuri on liian varhainen voidakseen liittyä uralilaisen kielen leviämiseen. Nykyisen käsityksen mukaan kampakeraamikkoja ei voida pitää suomalais-ugrilaisina eivätkä he puhuneet uralilaisia kieliä. He saattoivat kuitenkin puhua jotain uralilaista sisarkieltä.
Myös arkeologian puolella on kritisoitu usein esiintynyttä käsitystä, jonka mukaan arkeologisia kulttuureita voi pitää kielialueiden tai etnisten ryhmien heijastumina. Toisaalta eräät arkeologit lähtevät yhä tulkinnoissaan siitä oletuksesta, että kielihistoriallisesti rekonstruoidut kielelliset virtaukset ovat olleet yhteydessä arkeologisesti havaittaviin väestö- ja kulttuurivirtauksiin.
Aiheesta muualla

Iršėnas, Marius: Antrophomorphic and zoomorphic Stone Age Art in Lithuania, and its archaeological Cultural Context. Archaeologia Baltica, 2010, nro 13, s. 175–190.  Klaipėda, Liettua:  Klaipėda University. ISSN 1392-5520  Artikkelin verkkoversio. (pdf) Viitattu 16.10.2012. Arkistoitu 25.3.2012. (englanniksi)
Laukaan Hartikasta löytynyt punamultahauta. Kuvassa näkyy myös haudassa säilyneitä liuskerenkaita.
Nostoi

| Nostoi> Νόστοι.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Agias tai Eumelos?
Kieli:  muinaiskreikka (eeppinen)
Genre:  eeppinen runous, nostos
Julkaistu:  600–500-luku eaa.
Sarja: Eeppinen kyklos
Edeltävä:  Troijan tuho
Seuraava:  Odysseia
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Nostoi (m.kreik. Νόστοι, ”Paluut”) oli antiikin kreikkalainen eeppinen runoelma, joka kertoi kreikkalaisten paluusta kotiin Troijan sodasta. Se luetaan kuuluvaksi niin kutsuttuun eeppiseen kyklokseen ja tarkemmin Troijan kyklokseen. Eepos ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta siitä tunnetaan katkelmia.
Historia

Nostoi-eepos ajoitetaan 600- tai 500-luvulle eaa. Näin se kirjoitettiin myöhemmin kuin Homeroksen nimiin laitetut eepokset Ilias ja Odysseia. Sen kirjoittajana pidettiin myöhemmän antiikin aikana Agiasta tai Eumelosta.
Eepos edustaa nimensäkin puolesta nostos (mon. nostoi) -lajityyppiä eli sankarien kotiinpaluusta kertovaa genreä, jonka tunnetuin edustaja on Odysseia. Eeppisessä kykloksessa Nostoi edeltää Odysseiaa tarjoten sen tapahtumille taustan, siinä missä Telegoneia jatkaa Odysseiaa.
Sisältö

Nostoi koostui viidestä kirjasta. Se kertoi kreikkalaisten heerosten paluusta kotiin Troijan sodasta ja tähän liittyneistä tapahtumista, päättyen sotajoukon päälliköiden Agamemnonin ja Menelaoksen paluuseen. Sen tapahtumat sijoittuvat näin Iliaan ja Odysseian väliseen aikaan, ennen Odysseuksen kotiinpaluuta.
Eepoksesta on säilynyt kuusi katkelmaa myöhemmissä antiikin aikaisissa teoksissa. Ensimmäinen ja pisin niistä on peräisin Prokloksen teoksesta Khrestomatheia. Muita lähteitä ovat muun muassa Athenaioksen Deipnosofistai ja Pausaniaan Kreikan kuvaus sekä Klemens Aleksandrialainen ja Eustathios.
Proklos tiivistää eepoksen seuraavasti. Athene saa aikaan riidan Agamemnonin ja Menelaoksen välille koskien paluuta Troijasta. Agamemnon pyrkii lepyttämään Athenen vihan. Diomedes ja Nestor lähtevät purjehtimaan kotiin ja pääsevät turvallisesti perille. Tämän jälkeen lähtee Menelaos, joka päätyy Egyptiin viiden jäljellä olevan laivansa kanssa, loppujen tuhouduttua merellä. Kalkhaan, Leonteen ja Polypoiteen joukot kulkevat maateitse Kolofoniin, missä haudataan siellä kuollut Teiresias.
Kun Agamemnon ja hänen joukkonsa ovat lähdössä Troijasta, ilmestyy Akhilleuksen haamu, joka yrittää estää heitä kertomalla, mikä heitä odottaisi. Euboialla Kaferidien kallioilla raivonnut myrsky surmaa Aiaan. Neoptolemos kulkee Thetiin varoituksesta maateitse, saapuu Traakiaan ja tapaa Odysseuksen Maroneiassa. Hän hautaa matkalla kuolleen Foiniksin ja jatkaa kotiin. Aigisthos ja Klytaimnestra murhaavat Agamemnonin tämän palattua kotiin. Orestes ja Pylades kostavat murhan. Lopuksi Menelaos palaa kotiin.
Näin eepos on päättynyt lähes siihen mistä Odysseia jatkaa.
Kirjallisuutta > Katkelmien käännöksiä

The Returns. Teoksessa Greek Epic Fragments, s. 152–163.  (From the Seventh to the Fifth Centuries BC. Edited and translated by Martin L. West. Loeb Classical Library 497)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 2003.  ISBN 978-0-674-99605-2  Teoksen verkkoversio. Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
The Returns. Teoksessa Hesiod, Homeric Hymns, Epic Cycle, Homerica.  (Translated by Hugh G. Evelyn-White. Loeb Classical Library 57)  London:  William Heinemann, 1914.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Burgess, Jonathan (toim.): Yearbook of Ancient Greek Epic.  (Nide 3)  Brill, 2019.  ISBN 9789004398511
West, M. L.: The Epic Cycle: A Commentary on the Lost Troy Epics.  Oxford University Press, 2013.  ISBN 9780199662258
Antiikin kreikkalaiset eepokset
| --- | --- |
Troijan kyklos:  Kypria  Ilias  Aithiopis  Pieni Ilias  Troijan tuho  Nostoi (”Paluut”)  Odysseia  Telegoneia 
Theban kyklos:  Oidipodeia  Thebais  Epigonoi  Alkmaionis 
Korintin kyklos:  Titanomakhia  Europia  Korinthiaka 
Muita:  Argonautika  Batrakhomyomakhia  Dionysiaka  Fokais  Jumalten synty  Kerkopes  Margites  Oikhalian valtaus  Posthomerica  Työt ja päivät
Hans Kalm

| Hans Kalm |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1889 Kotsama
Kuollut: 1. helmikuuta 1981 (91 vuotta) Jyväskylä
Ammatti:  maanviljelysteknikko, hammaslääkäri, lääkäri
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:   Venäjä 1914–1917  Suomi 1918, 1941   Viro 1918–1919
Komentajuudet:  Pohjan pojat 1918–1919
Taistelut ja sodat:  Venäjä: ensimmäinen maailmansota Suomi: Suomen sisällissota, jatkosota Viro: Viron vapaussota, Latvian vapaussota
Sotilasarvo:  Venäjä: esikuntakapteeni Suomi: eversti Viro: eversti
Kunniamerkit:  Venäjä: Pyhän Stanislauksen III luokka miekoin ja ruusukenauhoin
Hans Kalm (21. huhtikuuta 1889 Kotsama (nykyään osa Unakverea), Viljandimaa – 1. helmikuuta 1981 Jyväskylä) oli pääasiassa Suomessa vaikuttanut virolainen sotilas. Hän oli Suomen sisällissodan aikana valkoisten Pohjois-Hämeen rykmentin 1. pataljoonan eli niin sanotun Kalmin pataljoonan komentaja. Hänen joukkonsa saivat 20. huhtikuuta 1918 ensimmäisenä valkoisena osastona yhteyden saksalaisiin Lahdessa ja teloittivat punakaartilaisia esimerkiksi Lahdessa Hennalan vankileirillä ja Harmoisten kylässä Kuhmoisissa. Kalm tunnettiin myös omavaltaisuudestaan, ja usein hän toimi saamistaan käskyistä piittaamatta. Viron vapaussodassa vuonna 1919 Kalm komensi suomalaisista vapaaehtoisista koottua niin sanottua Pohjan Poikain rykmenttiä, joka soti eteläisen Viron ja myös Latvian alueella.
Kalm opiskeli maanviljelyä Suomessa Päivölän maamieskoulussa 1912 ja Mustialan maanviljelysopistossa 1914 ja toimi maanviljelysopiston johtajana Virossa. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä Kalm kutsuttiin asepalvelukseen Venäjän armeijaan. Kalm palveli Venäjän länsirintamalla ja yleni kapteeniksi. Hän sai useita kunniamerkkejä. Suomeen Kalm siirtyi Virosta ensimmäisen kerran vuonna 1911 ja uudelleen joulun 1917 tienoilla.
Kalm toimi myöhemmin lääkärinä Suomessa ja Yhdysvalloissa. Hän sovelsi ammatissaan vaihtoehtolääkintää ja homeopaattisia menetelmiä ja menetti lopulta lääkärinoikeutensa.
Sukutausta ja kasvuvuodet

Viron kielen sana kalm tarkoittaa hautaa tai kalmistoa. Sukutarinan mukaan hänen esi-isänsä vetäytyi 1600-luvulla ruttoepidemian aikana poikineen muinaiseen kalmistosaareen. Eristys suojasi heidät tartunnalta, ja suvun kantaisä otti nimekseen Kalm pakopaikkansa muistoksi.
Kalmin vanhemmat, isä Jüri Kalm ja äiti Anu, omaa sukua Kobbil, olivat maanviljelijäsukua ja asuivat Viljandin maakunnassa eli Viljandimaalla. Hans Kalmin syntymäkoti oli Kõon kunnan Kotsaman kylässä.
Kalmin koulunkäynti näyttää olleen hajanaista. Hän sai opetusta ensin kotikuntansa suomalaiseen kansakouluun rinnastuvassa pitäjänkoulussa, sitten Paidessa maakuntakoulussa, josta hän valmistui vuonna 1909. Hän kävi Virossa myös lukiota ja merikoulua sekä Suomeen siirryttyään Päivölän maamieskoulua Sääksmäellä ja Mustialan maanviljelysopistoa. Maatalousteknikon tutkinnon Kalm sai Mustialasta vuonna 1914. Välillä Kalm suoritti asepalvelusta Venäjän keisarikunnan armeijassa.
Asepalvelukseen ja Venäjän itärintamalle

Kalm kutsuttiin asepalvelukseen heinäkuussa 1914. Oranienbaumin sotakoulussa hän saavutti vänrikin arvon. Komennukset veivät häntä Kronstadtiin, Hatsinaan ja lopulta rintamalle, ensin esikuntatehtäviin ja sitten komppanianpäälliköksi.lähde?
Kalm toimi muun muassa Riianlahden rintamalla, jonka toisella puolella sotivat hänen tulevat aseveljensä, suomalaiset Jääkäripataljoona 27:n jääkärit. Kalm palveli Venäjän keisarikunnan armeijassa loppukesään 1917 asti, jolloin hän karkasi rykmentistään vallankumousaatteiden levitessä armeijan yksiköissä. Venäjän armeijassa Kalm saavutti kapteenin sotilasarvon.lähde?
Kotiseudulleen palattuaan Kalm pyrki muodostamaan virolaista armeijaa ja tulikin nimitetyksi pataljoonankomentajaksi. Hän riitaantui osassa Viroa valtaan päässeen bolsevikkihallinnon kanssa. Uhaksi koetun Kalmin kotitalo poltettiin, mistä hän tuli kantamaan kaunaa lopun ikänsä. Kalm kosti talon polttajille, mutta joutui tapahtumien seurauksena pakenemaan Virosta Suomeen joulun 1917 aikoihin.lähde?
Suomessa Kalm hakeutui yhteyteen opiskeluaikaisten ystäviensä kanssa. Vallitsevassa tilanteessa hänestä tuli Lapin ja Pohjois-Suomen asutuskomitean työntekijä, todellisuudessa tulevan sisällissodan valkoisen puolen sotilaskouluttaja salanimellä Jussi Kontio.
Sisällissodan aika > Sotarikossyytökset

Kalmin pataljoonaa ja sen päällikköä on syytetty vuoden 1918 sotarikoksista, muun muassa punaisten kenttäsairaalan tuhoamisesta Kuhmoisten Harmoisten kylässä. Hennalan vankileirillä teloitettiin yli 600 punavankia. Kalmin osuus ja vastuu surmista on toistaiseksi selvittämättä. Ainakaan Kuhmoisten Harmoisten kylässä olleen punaisten kenttäsairaalan tuhoamiseen 10. maaliskuuta 1918 Kalm ei itse osallistunut, koska hän johti samaan aikaan valkoisten puolustusta Kuhmoisten kirkonkylässä Jämsän suuntaan hyökkääviä punaisia vastaan.
Hennalan vankileiri teloitetuista noin 200 oli naisia. Hennalan leirillä Hans Kalm toimi leirin vartiosotilaiden esimiehenä ja kenttäoikeuden tuomarina.
Lahdessa ammuttujen naisten keski-iän väitetään olleen noin 20 vuotta. Historian harrastajan, matemaatikko Tauno Tukkisen mukaan osa teloitetuista oli alle 21-vuotiaita eli silloisen määrittelyn mukaan alaikäisiä. Hän löysi surmattujen joukosta kolmekymmentä 17-vuotiasta ja 25 tätä nuorempaa tyttöä. Nuorimmat olivat 14- ja 15-vuotiaita. Lahdessa teloitettujen naisten joukossa oli nuoria äitejä, joilta jäi orpoja. Lähes kaikki naisten teloitukset osuivat toukokuun kahdelle ensimmäiselle viikolle, eli ne pantiin toimeen pian sen jälkeen, kun saksalaiset olivat vallanneet Lahden huhtikuun lopulla.lähde? Hennalan vankileirin vartiointi oli Kalmin joukkojen vastuulla. Tukkisen mukaan Lahdessa naisia teloittaneet eivät kuitenkaan olleet saksalaisia vaan suomalaisia.lähde?
Marjo Liukkosen lisensiaatintutkielman mukaan teloitetut naiset olivat muita naisvankeja nuorempia. Heidän keski-ikänsä oli 20 vuotta. Nuorimmat teloitetuista olivat vain 14-vuotiaita. Tutkimuksessa selvisi myös, että teloitetut naiset olivat tehtaissa työskennelleitä kaupunkilaisnaisia ja lähes kaikki olivat naissotilaita.
Pohjan Pojat

Suomen sisällissodan jälkeen Kalm toimi Viroon lähteneen suomalaisen vapaaehtoisjoukon Pohjan Poikien komentajana. Pohjan pojat taisteli Viron tasavallan puolella bolševikkeja vastaan. Viron armeijassa Kalm ylennettiin everstiksi.
Pohjan Poikain rykmentti oli 2 200 miehen vahvuinen ja koostui kahdesta pataljoonasta ja tykistöosastosta. Rykmentin ensimmäinen osa saapui Tallinnaan 12. tammikuuta 1919, ja saman kuukauden lopulla rykmentti siirtyi Tarttoon. Rykmentti taisteli 31. tammikuuta Pajun kartanon luona latvialaista tarkk'ampujapataljoonaa vastaan ja menetti kaatuneina 24 miestä. Seuraavana päivänä 1. helmikuuta rykmentti valtasi Valgan kaupungin.lähde?
Kun Valga oli vallattu, rykmentti jäi sinne reserviin odottamaan etenemistä Latvian rajan yli. Odotteluun kyllästynyt Kalm lähetti joukkonsa 19. helmikuuta ryöstöretkelle Latvian puolelle, jossa he valtasivat 21. helmikuuta Marienburgin eli nykyisen Aluksnen kauppalan. Kauppalasta oli tarkoitus saada varustetäydennystä, mutta saalis jäi odotettua vähäisemmäksi. Joukot palasivat Viron puolelle helmikuun lopulla virolaisten otettua kauppalan hallintaansa. Valgassa vapaaehtoisten motivaatio alkoi laskea ja sotaväsymys sekä juopottelu ja kurittomuus lisääntyivät. Suomalaisten ja virolaisten välit kiristyivät, kun virolaiset ampuivat 16-vuotiasta suomalaista vapaaehtoista.lähde?
Pohjan Pojat oli viimeksi mukana maaliskuun lopulla asemasodassa Petserin rintamalla, ennen kuin suurin osa rykmenttiä kotiutettiin huhtikuun lopulla 1919. Pohjan Pojat menettivät Viron retkellä 116 miestä kaatuneina ja 214 haavoittui. Kalm antoi Pohjan Poikain rykmentin hajottamiskäskyn 29. toukokuuta 1919.lähde?
Kalm uhmasi myös Virossa esimiehensä, suomalaisten vapaaehtoisten komentajan, kenraalimajuri Martin Wetzerin käskyjä. Virolaisena Kalm sai Viron hallituksen tuen taakseen, jolloin Wetzer joutui eroamaan. Kalm suunnitteli hyökkäystä Inkerinmaalle ja Pietariin suomalaisten, inkeriläisten ja virolaisten voimin, mutta tämä hanke ei saanut keväällä 1919 tukea Suomen hallituspiireiltä eikä valtionhoitaja Mannerheimilta, vaikka Kalm matkusti Suomeen taivuttelemaan heitä. Kalm riitautui lopulta niin pahasti suomalaisten poliittisten päättäjien kanssa, että Viron Avustamisen Päätoimikunta joutui erottamaan hänet. Kalmin mukaan ”ruotsalais-venäläis-saksalainen klikki” oli estänyt häntä valtaamasta Pietaria ja kukistamasta bolševikkien valtaa. Kun venäläisen kenraalin Nikolai Judenitšin joukot yrittivät hyökätä Pietariin loppusyksyllä 1919, Kalm ei ollut enää mukana.
Lääkäriksi

Viron vapaussodan jälkeen Kalm päätti sotilasuransa ja ryhtyi suunnittelemaan lääkäriksi opiskelua oman kertomansa mukaan korjatakseen "nuoruutensa tappamisia". Kalm opiskeli Englannissa Lontoon yliopistossa vuosina 1920–1921 englannin kieltä ja kirjanpitoa. Palattuaan Suomeen keväällä 1921 hän meni saman vuoden syyskuussa naimisiin hammaslääkäri Olga Matilda Valmarin (1892–1975) kanssa. Vuonna 1923 Kalm muutti Yhdysvaltoihin ja toimi siellä muun muassa kuuden vuoden ajan sähköalalla insinöörinä. Vuosina 1923–1933 Kalm opiskeli Yhdysvalloissa lääketiedettä Philadelphiassa, Oklahomassa ja New Yorkissa. Hän valmistui lääketieteen tohtoriksi vuonna 1932 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1933. Kalm opiskeli myös erilaisia luonnonparannusmenetelmiä, kuten naturopatiaa (luonnonhoito), orthopatiaa sekä osteopatiaa (luuparannushoito). Kalm toimi valmistuttuaan lääkärinä New Jerseyssä ja New Yorkissa. Hän oli saanut Yhdysvaltain kansalaisuuden 1930. Olga Kalm asui myös Yhdysvalloissa vuosina 1923–1931.lähde?