stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Christian Berkel
Filmografia > Elokuvat

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

| Vuosi | Elokuva | Rooli | Huomioita |
| 1970 |  First Love |  |  |
| 1977 | Käärmeenmuna | oppilas |  |
| 1977 | Maiden's War |  |  |
| 1991 | Little Rabbits |  |  |
| 1997 |  Rossini |  |  |
| 1997 | Lea Katz - Die Kriminalpsychologin: Einer von uns |  | televisioelokuva |
| 2001 | Das Experiment | Robert Steinhoff |  |
| 2002 | Safe Conduct | tohtori Greven |  |
| 2004 |  Perikato | tohtori Ernst-Günther Schenck |  |
| 2004 | Guys and Balls | Rudolf |  |
| 2004 | Soundless |  |  |
| 2005 | Flightplan | kuolinsyyntutkija |  |
| 2005 | Der Vater meiner Schwester |  |  |
| 2006 | Black Book | kenraali Käutner |  |
| 2006 | Die Sturmflut |  |  |
| 2006 | Wind von Südost | Gernot |  |
| 2007 | Attack on Leningrad | Winkelmeyer |  |
| 2008 |  Operaatio Valkyrie | eversti Albrecht Mertz von Quirnheim |  |
| 2008 | Santa Annan ihme | kapteeni Eichholtz |  |
| 2008 | Liekki ja sitruuna | Hoffmann |  |
| 2008 | Mogadischu |  |  |
| 2008 |  Haber | Fritz Haber | lyhytelokuva |
| 2009 | Kunniattomat paskiaiset | Eric-baarimikko |  |
| 2009 | Fantastic Mr. Fox | Näätä | äänirooli, saksankielinen jälkiäänitys |
| 2011 |  Saapasjalkakissa | Tyyris Tyllerö | äänirooli, saksankielinen jälkiäänitys |
| 2011 | The Last Employee | David |  |
| 2011 | The Dark Nest |  | televisioelokuva |
| 2013 | Buddy | Martin |  |
| 2014 | Libertad sin limites |  |  |
| 2015 | Koodinimi U.N.C.L.E. | Udo Teller |  |
| 2015 | Trumbo |  |  |
| 2015 | Man Of My Dreams | Herr Hegemann |  |
| 2015 | Anti-Social | Philip |  |
| 2016 |  Elle | Robert |  |
| 2016 | Ein gefährliches Angebot |  |  |
| 2017 | Die Offene Tür: Der Kriminalist | ylikomisario Bruno Schumann |  |
| 2018 | What Doesn't Kill Us | Mark |  |
| 2018 | Divorce for Beginners | Christoph |  |
Filmografia > Televisiosarjat

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

| Vuosi | Televisiosarja | Rooli | Huomioita |
| 1978-1997 |  Kettu | Hausmann, Erik Falter, Peter Aulan, Peter Larsen, Werner Kuziemsky, Hans Fänger, Thilo Müller, Harry Westhal, Mano Deller | 9 jaksoa |
| 1978-2005 | Rikospaikalla | tohtori Decker, tohtori Alfred Waller, Erik Steinbeck, Rainer Wenisch, Uwe Pfaundler | 5 jaksoa |
| 1982 | Steckbriefe | Gerhard Hartung | 1 jakso |
| 1983-1993 | Derrick | Leopold Treibel, Dixi, Andy Stein, psykopaatti, Alex Sierich, Rolf Laduhn, Jürgen Klose, Lussmann, Manfred Kessler | 8 jaksoa |
| 1987 |  Wallenstein | Schwedischer Hauptmann | 1 jakso |
| 1989 | Der Bastard | Felix Dennison | kolmiosainen minisarja |
| 1991 | Kommissar Klefisch | Terboven | 1 jakso |
| 1994 | Kahden keikka | Bernd Marquart | 1 jakso |
| 1994 | Die Gerichtsreporterin | tohtori Wegener | 1 jakso |
| 1994 | Hecht & Haie | tohtori Frenkel | 1 jakso |
| 1995 | Etsivä Lea Sommer | Walter Neumann | 1 jakso |
| 1996 | Der Mann ohne Schatten | Bruno Kuhlin |  |
| 1997 | A.S. | Lefevre | 1 jakso |
| 1998 | Der König von St. Pauli | Christoph Allers | 1 jakso |
| 1998 | Poliisikoira Rex | Gregor Schell | 1 jakso |
| 1999 | Polizeiruf 110 | Max Ortheil | 1 jakso |
| 2000, 2007 | Der letzte Zeuge | Helmut Gittel, Hans Leinen | 2 jaksoa |
| 2001 | Die Cleveren | Alfons Kleiber | 1 jakso |
| 2002 | Die Affäre Semmeling |  | kuusiosainen minisarja |
| 2002 | Doppelter Einsatz | Sebastian van Leuyen | 1 jakso |
| 2002 | Rosa Roth | Maiwald | 1 jakso |
| 2004 | Bella Block | Thomas Engler | 1 jakso |
| 2006- | Kriminalisti | rikosylikomisario Bruno Schumann |  |
| 2014 | Ein Starkes Team | Gerhard Brock | 1 jakso |
| 2014-2015 | Terra X - Rätsel alter Weltkulturen | ylläpitäjä | 4 jaksoa, dokumenttisarja |
| 2016 | NSU - Saksan uusnatsimurhat | Amor | 1 jakso, historiallinen dokumenttisarja |
| 2017 | In Wahrheit: Mord am Engelsgraben | Erich Kupka | 1 jakso |
| 2018 |  Beat | Richard Diemer | seitsenosainen minisarja |
| 2019 | Die verlorene Tochter | Heinrich von Gems |  |
Aiheesta muualla

Hübner, Katja: Lizenz für das Grobe, Lizenz für das Weiche. Der Tagesspiegel 27.5.2009.
Pieni-Paihmas

| Pieni-Paihmas |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Kangasniemi
Koordinaatit:  62°08′09″N, 26°38′54″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Niemisjärven valuma-alue (14.38)
Laskujoki:  Myllypuru Iso-Paihmaseen 
Järvinumero:  14.383.1.009
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  137 m  
Pituus:  1 km  
Leveys:  340 m  
Rantaviiva:  2,67 km  
Pinta-ala:  23,32 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPieni-Paihmas 
Pieni-Paihmas  on Etelä-Savossa Kangasniemellä Tarvolan lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 23 hehtaaria, se on 1,0 kilometriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 2,7 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Leppäveden–Kynsiveden alueen (14.3) Niemisjärven valuma-alueella (14.38), jonka Läämingin alueeseen (14.383) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 137 metriä mpy.
Poikakuoro Pirkanpojat

Poikakuoro Pirkanpojat on Tampereella toimiva Tampereen tuomiokirkon poikakuoro, joka on perustettu vuonna 1970. Kuoro on klassinen neliääninen (SATB) poikakuoro. Sen laulajat tulevat Pirkanmaalta. Kuoron ohjelmistossa on muun muassa J.S. Bachin ja W.A. Mozartin musiikkia, isänmaallista musiikkia sekä pop-lauluja. Kuoron esikuvana on ollut helsinkiläinen Cantores Minores, jossa useat sen ensimmäisistä johtajista ovat laulaneet. Kuoron johtajina ovat toimineet Jarmo Kokkonen, Martti Kivivuori, Hannu-Heikki Hakulinen, Markku Ylipää, Olli-Taavetti Kankkunen ja Jussi Kauranen. Nykyinen johtaja Jouni Rissanen aloitti kuoron päätoimisena taiteellisena johtajana vuonna 2011. Pirkanpojat on ensimmäisenä poikakuorona valittu Yleisradion vuoden nuorisokuoroksi kaudella 2006–2007.
Diskografia

Joulusatu- 2013
Kaikki Tiet Vievät Roomaan- 2009
Suurinta Maailmassa- 2009
Pirkanpojat goes pop- 2008
Ovi auki- 2006
Joulu tullut on- 2001
Tuhansin kielin- 1998
Tollite Hostias- 1995
Kuule kuin  kellojen malmi- 1993
Soi taivaat kiitosta Herran- 1982
Poikakuoro Pirkanpojat- 1975
Poikakuoro Pirkanpojat- 1973
Poikakuoro Pirkanpojat- 1971
Aiheesta muualla

Pirkanpoikien kotisivut
Christoph Hein

Christoph Hein vuonna 2005 puhumassa Ruotsissa Göteborgin yliopistossa.
Christoph Hein (s. 8. huhtikuuta 1944 Heinzendorf, Sleesia, Saksa) on saksalainen kirjailija ja kääntäjä. Heinin nosti julkisuuteen pienoisromaani Vieras, ystävä (Der fremde Freund, 1982, Länsi-Saksassa nimellä Drachenblut).
Elämänvaiheet

Hein vietti lapsuutensa Bad Dübenin kylässä lähellä Leipzigia (DDR). Hän oli papin poika eikä siksi saanut käydä Erweiterte Oberschulea, vaan hän kävi lukion Berliiniin länsipuolella. Ylioppilaaksi päästyään hän työskenteli sekalaisissa töissä, kuten kirjamyyjänä ja ohjaajan apulaisena. Vuosina 1967–1971 hän opiskeli Leipzigissa ja Berliinissä filosofiaa. Yliopiston jälkeen hän työskenteli Berliinin Volksbühnen palveluksessa ja vuodesta 1974 vakituisena kirjoittajana. Vuodesta 1979 Hein on työskennellyt freelance-kirjoittajana.
Hein toimi 1998–2000 yhteissaksalaisen PEN-keskuksen ensimmäisenä puheenjohtajana. Vuodesta 2006 hän on ollut Berliinin Deutsches Theaterin johtaja. Joissakin Länsi-Saksan lehdissä arvosteltiin hänen valintaansa teatterinjohtajaksi ja epäiltiin valinnan toimivan "tunkkaisen itäsaksalaisen teatteriperinteen takeena".
Heinin vaimo oli dokumentaristi Christiane Hein (k. 2002).
Tuotanto

Heinin tuotanto käsittää proosaa, esseitä, näytelmiä ja lastenromaanin. Hein käsittelee romaaneissaan itäsaksalaista todellisuutta ja yhdistynyttä Saksaa. Kirjojen yhtenä teemana on ulkopuolisuuden kokemus, joka on lähtöisin jo lapsuudesta, kokemuksesta papin poikana Itä-Saksassa. Useat hänen varhaisista teksteistään ovat poliittissävyisiä. Niissä arvostellaan DDR:n vallanpitäjien byrokraattista luutumista, jäykkää pitäytymistä ideologisesti oikeaoppisissa toimintatavoissa, haluttomuutta myöntää virheitä ja tunnustaa ihmisten tarpeita. Romaanin Willenbrock päähenkilönä on entinen DDR:n insinööri, joka on jäänyt työttömäksi Saksojen yhdistymisen jälkeen. Teoksen päähenkilö näyttää kyllä ulkoisesti selviytyvän, mutta on sisältä rikki. Hein kysyy tässä romaanissaan, miten ihmisen käy, kun koko tämän entinen elämä menettää merkityksensä.
Palkinnot ja tunnustukset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Intellektuellin on  helpompi ottaa kantaa,  kun ei kuulu joukkoon | ” |
– kirjailija Christoph Hein. 
Heinrich Mann -palkinto, 1982
Erich Fried -palkinto, 1990
Solothurnin kirjallisuuspalkinto, 2000
Itävallan valtion palkinto eurooppalaiselle kirjallisuudelle, 2002
Baden-Württembergin Schillerin muistopalkinto des Landes. 2004
Walter Hasenclever -kirjallisuuspalkinto, 2008
Teokset

Die Witwe des Maurers (1980)
Frank, eine Kindheit mit Vätern (kertomus, 1980)
Einladung zum Lever Bourgeois (kertomuksia, 1980)
Cromwell und andere Stücke (näytelmiä, 1981)
Der fremde Freund (pienoisromaani, 1982, Länsi-Saksassa nimellä Drachenblut)
Die wahre Geschichte des Ah Q (näytelmä, 1982)
Das Wildpferd unterm Kachelofen (lastenkirja, 1984)
Horns Ende (romaani, 1985)
Schlötel oder Was solls (näytelmä, 1986)
Öffentlich arbeiten (esseitä ja haastatteluja, 1987)
Passage - ein Kammerspiel in drei Akten (näytelmä, 1987)
Die Ritter der Tafelrunde (näytelmä, 1989)
Der Tangospieler (kertomus, 1989)
Als Kind habe ich Stalin gesehen (esseitä ja puheita, 1990)
Das Napoleon-Spiel (romaani, 1993)
Exekution eines Kalbes und andere Erzählungen (kertomuksia, 1994)
Randow - eine Komödie (näytelmä, 1994)
Von allem Anfang an (omaelämäkerta, 1997)
Willenbrock (romaani, 2000, elokuva 2005)
Mama ist gegangen (lastenromaani, 2003)
Landnahme (romaani, 2004)
In seiner frühen Kindheit ein Garten (romaani, 2005)
Frau Paula Trousseau (romaani 2007)
Teokset > Suomennokset

Vieras, ystävä, alkuteos: Der fremde Freund, suom. Markku Mannila, esipuhe: Anne Fried. Otava, 1985
Tien loppu , alkuteos: Horns Ende , suom. Markku Mannila, epilogi: Anne Fried. Otava, 1987
Tien loppu, neliosainen kuunnelma, Heinin samannimisestä romaanista dramatisoinut Horst H. Vollmer, Markku Mannilan romaanisuomennoksen pohjalta Yleisradiolle sovittanut Outi Valle. 1990.
Säestäjä, alkuteos: Der Tangospieler, suom. Markku Mannila. Otava, 1989
Teokset > Lastenkirjasuomennokset

Villihevonen uunin alla , alkuteos: Das Wildpferd unterm Kachelofen , kuv. Rotraut Susanne Berner, suom. Marja Kyrö. Otava, 1985
Villihevonen uunin alla, alkuteos: Das Wildpferd unterm Kachelofen, seitsenosainen lastenkuunnelma, Heinin lastenkirjasta Yleisradiolle sovittanut Tiina Harpf, suomentanut Marja Kyrö, dramaturgi: Eila Arjoma. Yleisradio, 1991.
Villihevonen uunin alla, (Äänite), lasten kuunnelmasarja vuodelta 1991, Heinin lastenkirjasta, sovittanut ja ohjannut Tiina Harpf, suomennos: Marja Kyrö, musiikin sävellys: Pera Pirkola. Yleisradio, tallennepalvelu, 1992.
Pohjoismaiden Naisliitto

Pohjoismaiden Naisliitto (NKF) (ruots. Nordens Kvinnoforbund NKF, engl.  Nordic Women’s Association NKF) on pohjoismaisten naisjärjestöjen liitto. Järjestö perustettiin vuonna 1919 Pohjoismaiden Emäntäliitto -nimisenä (Nordens Husmordersförbund NHF). Se on tiettävästi Pohjoismaiden vanhin naisverkosto. Liiton tarkoituksena on vahvistaa jäsenjärjestöjen välistä yhteistyötä ja edistää niiden työtä perheen, kodin ja yhteiskunnan hyväksi.
Tärkein toimintamuoto ovat vuosittain eri maissa emännöitävät pohjoismaiset kesäkonferenssit, joissa kokoonnutaan ajankohtaisen yhteiskunnallisen teeman ympärille ja retkeillään ja tavataan järjestöihmisiä eri pohjoismaista.
Jäsenjärjestöt

Finlands svenska Marthaförbund
Islannin Naisyhdistys (Kvenfélagasamband Íslands)
Marttaliitto
Norjan naisten ja perheiden yhdistys (Norges Kvinne- og Familieforbund)
Ruotsin Koti ja yhteiskunta -yhdistys (Riksförbundet Hem och Samhälle)
Tanskan jäsenjärjestö De Danske Husmoderforeninger (myöhemmin Aktive Kvinder i Danmark) oli jäsenenä vuoteen 2009 saakka, jolloin järjestön toiminta lakkautettiin. Viron Naisunionille (Eesti Naisliit) myönnettiin vuonna 1990 tarkkailijajäsenyys. Järjestö oli jonkinasteisesti mukana toiminnassa myös jo ennen toista maailmansotaa.
Konferenssien isäntäkaupunkeja

1921 -  Kööpenhamina
1922 -  Tukholma
1923 -  Oslo
1924 -  Helsinki - Teema: Liiton yhteistoiminnan muodot ja perheenemännän työn kansantaloudellinen merkitys
1925 -  Kööpenhamina
1926 -  Alingsås
1927 -  Bergen - Teema: Paikallisyhdistysten ja piiriliittojen johtaminen, käsityöopetuksen merkitys
1929 -  Turku - Teema: 10-vuotisjuhlavuosi
1933 -  Tukholma - Teema: Kuinka tukea naista kasvatuksessa?
1935 -  Aarhus - Teema: Kotitalousopinnot, terveellisen ruoan välttämättömyys, emäntäliikkeen nykyaikaiset vaatimukset
1937 -  Oslo - Teema: Vanhempien kasvatusta koskevat kysymykset
1939 -  Helsinki - Teema: Perheenemäntäjärjestöt ja yhteiskunta, Marttaliiton 40-vuotisjuhlavuosi
1946 -  Kööpenhamina Teema: 25-vuotisjuhlavuosi
1950 -  Lillehammer - Teema: Perheenemännän taloudellinen ja yhteiskunnallinen asema
1953 -  Turku - Teema: Ansiotyössä olevan vaimon ongelma, vanhenemisen ongelma, kulutuskysymyksiä
1956 -  Kööpenhamina - Teema: Ihminen tekniikan aikakaudella
1960 -  Visby
1964 -  Bodø
1968 -  Espoo - Teema: Perhe tänään, yhteiskunta huomenna
1970 -  Tukholma - Teema: 50-vuotisjuhlavuosi
1974 -  Tukholma
1978 -  Sandefjord - Teema: Lapsen asema nyky-yhteiskunnassa
1982 -  Tampere - Teema: Huomispäivän maailma
1986 -  Køge - Teema: Perheenemäntä 1990-luvulla. Kuka? Minkälainen?
1990 -  Helsinki - Teema: Elämän ihanteet – kadotettuja arvoja
1994 -  Oslo - Teema: 75-vuotisjuhlavuosi
1998 -  Reykjavik - Teema: Naiset ja kuluttajan valta
2007 -  Korsør - Teema: Naiskauppa ja maahanmuuttajien integraatio
2008 -  Akureyri - Teema: Miehet mukaan tasa-arvotyöhön
2009 -  Stavanger - Teema: Naiset pelastavat maailman – ympäristö, ilmasto ja ruoka
2010 -  Vaasa - Teema: Tietoisilla valinnoilla kestävään elämäntapaan
2011 -  Göteborg - Teema: Vesi
2012 -  Reykjavik - Teema: Naiset ja yhteiskunnan voima
2013 -  Bodø - Teema: Naisia tuulessa
2014 -  Rovaniemi - Teema: Rajaton pohjoinen nainen
2015 -  Gränna - Teema: Elämän laatu
2016 -  Heimaey - Teema: Sopusoinnussa luonnon kanssa
2017 -  Sandefjord - Teema: Ruokailo
2018 -  Maarianhamina - Teema: Turvallinen arki
2019 -  Varberg - Teema: Sosiaalisesti kestävä kehitys, 100-vuotisjuhlavuosi
2022 -  Reykjanesbær  (siirtyi koronaviruksen vuoksi vuoteen 2022) - Pohjoismaiden naisliiton toiminta päättyy virallisesti konferenssin päättyessä.
Petäjäveden kirkonkylä

Petäjäveden kirkko.
Petäjäveden kirkonkylä on Petäjäveden kunnan hallinnollinen keskus. Se sijaitsee Jämsänveden itärannalla. Kirkonkylän muodostamassa taajamassa oli 1 857 asukasta vuoden 2014 lopussa. Valtatie 18 vie kirkonkylästä luoteeseen Multialle ja valtatie 23 länteen Keuruulle. Molemmat valtatiet vievät itään Jyväskylään. Kirkonkylässä on Petäjäveden rautatieasema, joka kuuluu Haapamäki-Jyväskylä-rataan.
Kirkonkylästä länteen kolmen kilometrin päässä on Rautakylä-niminen metalliteollisuuteen suuntautuva yksityinen teollisuusalue.
Aiheesta muualla

Rautakylän teollisuuskylä (Arkistoitu – Internet Archive)
Keski-Suomen maakunnan kuntien hallinnolliset keskukset
Platform-jalkineet

Platform-sandaalit.
Platform-jalkineet, esimerkiksi korkokengät, saappaat tai sandaalit, ovat jalkineita, joissa on lisäpohja jalkaosassa. Kengän korko on tyypillisesti korkea. Platform-jalkineet ovat olleet 1970-luvulla muotia ja nousseet takaisin muotiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Platform-jalkineet Wikimedia Commonsissa
Pierre-Hugues Herbert

| Pierre-Hugues Herbert |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. maaliskuuta 1991 (ikä 33)
Kansalaisuus:   Ranska
Tennispelaaja
Pituus:  188 cm
Paino:  79 kg
Kätisyys:  oikea
Ammattilaisena:  2010–
Palkintorahat:  9 462 347 USD
Kaksinpeli
Paras sijoitus:  44. (28.1.2019)
Voitot/tappiot:  100–126
Grand Slam -turnauksissa
Australian avoimet:  3. kierros (2016, 2019)
Ranskan avoimet:  3. kierros (2018)
Wimbledon:  3. kierros (2016)
Yhdysvaltain avoimet:  2. kierros (2018)
Nelinpeli
Paras sijoitus:  2. (11.7.2016)
Turnausvoittoja:  15
Voitot/tappiot:  218–101
Grand Slam -turnauksissa
Australian avoimet:  voitto (2019)
Ranskan avoimet:  voitto (2018)
Wimbledon:  voitto (2016)
Yhdysvaltain avoimet:  voitto (2015)
Aiheesta muualla
www.p2h.fr
ITF
ATP
Pierre-Hugues Herbert (s. 18. maaliskuuta 1991 Schiltigheim) on ranskalainen tennispelaaja. Herbert on sijoittunut kaksinpelissä parhaimmillaan ATP-listan sijalle 44 tammikuussa 2019 ja nelinpelissä toiseksi heinäkuussa 2016. Nelinpelissä hän on saavuttanut 15 ATP-turnausvoittoa, muun muassa neljä Grand Slam -turnausvoittoa.
Herbert teki Grand Slam -debyyttinsä Ranskan avoimissa 2014, jossa hävisi ensimmäisellä kierroksella John Isnerille. Wimbledonissa hän hävisi avauskierroksella Jack Sockille. Nelinpelissä hän saavutti ensimmäisen turnausvoittonsa samana vuonna Michał Przysiężnyn parina Tokion turnauksessa.
Vuonna 2015 Herbert voitti Nicolas Mahut'n kanssa Yhdysvaltain avointen nelinpelin, ensimmäisenä kokonaan ranskalaisena parina. He olivat myös tammikuussa Australian avointen loppuottelussa, mutta hävisivät sen Simone Bolellille ja Fabio Fogninille. Kaksinpelissä hän saavutti ensimmäisen finaalipaikkansa Winston-Salemissa, jossa hävisi Kevin Andersonille.
Vuonna 2016 Herbert ja Mahut voittivat nelinpelin Wimbledonissa, vuonna 2018 Ranskan avoimissa ja vuonna 2019 Australian avoimissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pierre-Hugues Herbert Wikimedia Commonsissa
Pierre-Hugues Herbert ATP:n sivuilla (englanniksi)
Pierre-Hugues Herbert ITF:n sivuilla (englanniksi)
Petäjäveden kirkko

| Petäjäveden kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Kirkkotie 12, 41900 Petäjävesi
Koordinaatit:  62°15′15.3″N, 025°11′10.8″E
Seurakunta:  Petäjäveden seurakunta
Rakentamisvuosi:  1879
Suunnittelija:  August Boman
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  900
Tyylisuunta:  uusgotiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Petäjäveden kirkko, sankarihaudat kesällä 2013
Petäjäveden kirkko eli Petäjäveden uusi kirkko on kolmas kirkko Petäjävedellä, ja sen suunnitteli arkkitehti August Boman. Sisäviisteisen ristikirkon rakennusmestariksi valittiin Jaakko Kuorikoski. Kirkko edustaa uusgoottilaista tyyliä. Se valmistui vuonna 1879 järven tuntumaan kuivalle mäntykankaalle ja oli pitkän uran tehneen kirkonrakentaja Kuorikosken viimeinen kirkonrakennusurakka.
Kirkko rakennettiin käyttäen vanhan kirkon tapulia kellotornina. Kirkkoa kunnostettiin vuonna 1937 arkkitehti Kauno S. Kallion suunnitelman mukaisesti. Alttarimaalaus on Frans Hautalan Ylösnoussut Jeesus siunaamassa lapsia (1928). Kirkkoa on korjattu myös vuonna 1952 (ulkomaalaus), 1967 (sisämaalaus) ja 2004 (ulkopuolen peruskorjaus) sekä vuonna 2018, jolloin kirkkoa peruskorjattiin laajemmin. Silloin kirkkoon sijoitettiin myös uutta, Samuli Heimosen maalaamaa kirkkotaidetta.
Kirkossa on noin 900 istumapaikkaa. Ensimmäiset urut asensi J. A. Zachariassen vuonna 1889 ja toiset urut Kangasalan urkutehdas vuonna 1944.
Vanha ja uusi kirkko sekä niiden lähialueet kuuluvat valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Alueeseen kuuluvat Siltaniemi, jossa on Kanttorilan maatila 1800- ja 1900-luvun vaihteesta sekä kapea Solikkosaari, jonka yli kulkee valtatie 23. Vanhan kirkon länsipuolella sijaitseva Lemettilän maatila peltoineen ja luoteispuolen sodanjälkeinen omakotialue kuuluvat tähän kulttuuriympäristöön.
Kirkon sankarihautausmaan muistomerkki on paljastettu 1954 ja se on arkkitehti Matti Aaltosen teos.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Petäjäveden kirkko Wikimedia Commonsissa
Da, Dm ja Dm3

Dm3-sarjan veturi Abisko Östran asemalla.
Da, Dm ja Dm3 ovat ruotsalaisen sähköveturityypin eri variantteja. Eri sarjan veturit eroavat toisistaan vain akselijärjestyksen ja hyttien lukumäärän perusteella. Veturityypit kehitettiin 1940-luvulla, jolloin tarvittiin uutta voimakkaampaa sähköveturityyppiä. Helpoten tämä tapahtui modernisoimalla ja kehittämällä olemassa olevaa D-sarjan veturia tarvetta vastaavaksi.
Da

Alun perin Da-sarjan vetureita oli tarkoitus modernisoida, mutta töiden edetessä veturista tuli käytännössä uutta konstruktiota. Loppujen lopuksi D- ja Da-sarjojen vetureilla ei ollut juurikaan muuta yhteistä kuin akselijärjestys. Statens Järnvägarin omistamat Da-sarjan veturit ajoivat viimeiset ajonsa vuoteen 1995 mennessä.
Dm ja Dm3

Dm-sarjan veturit ovat yksiohjaamoisia, joten niitä käytettiin aina kahden veturin yksikkönä molempiin suuntiin ajon mahdollistamiseksi. Dm-sarja tuli liikenteeseen Malmbanan-radalla 1950–1960-luvuilla, jossa niitä käytettiin lähes yksinomaan raskaiden malmijunien vetoon.
1960–1970-luvuilla Dm-sarjaa muutettiin lisäämällä vetureiden väliin kolmas ohjaamoton apuveturi, joka oli muutoin Dm-sarjan veturin kaltainen. Statens Järnvägar käytti näin muodostetusta yksiköstä sarjatunnusta Dm+Dm3+Dm. Kun MTAB otti hoitaakseen malmiliikenteen, muutettiin sarjatunnukseksi nykyisin käytössä oleva Dm3.
Sarjan vetureita on nykyisin käytössä Luulajan–Kiirunan–Narvikin välisellä Malmbanan-radalla, jossa niitä käytetään raskaiden malmijunien vetoon. Jäljellä olevat 15 Dm3-veturia omistaa kaivosyhtiö LKAB:n alainen liikenneyhtiö MTAB.
Tekniset tiedot

Tekniset tiedot koskevat koko kolmiosaista yksikköä.
Pyörästöjärjestys: 1D+D+D1 (ohjaamoyksiköissä neljä vetävää akselia ja yksi juoksuakseli, keskiyksikössä vain neljä vetävää akselia)
Kokonaispaino: 273 tonnia
Kokonaispituus: 35 250 mm
Teho: 7 200 kW
Nopeus: 75 km/h
Suurin vetovoima: 940 kN
Dm3-sarjan vetureiden voimansiirto on sähkömekaaninen: ajomoottorin kehittämä teho siirretään mekaanisesti moottorin akselilta kiertokankien avulla pyörille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Da Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dm3 Wikimedia Commonsissa
Malmbanan -galleria (englanniksi)
Philippe Heberlé

| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Maa:   Ranska> Miesten ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Los Angeles 1984 | 10 m ilmakivääri |  |
Philippe Heberlé (s. 21. maaliskuuta 1963) on ranskalainen ampuja ja olympiavoittaja. Hän voitti kultaa 10 metrin ilmakivääristä Los Angelesin olympialaisissa 1984.
Philippe Giusiano

Philippe Giusiano (s. 8. tammikuuta 1973 Marseille) on ranskalainen pianisti.
Giusiano aloitti pianotunneilla käymisen 5-vuotiaana. Hän suoritti konservatorio-opintonsa Marseillessa sekä Pariisissa ja pääsi vuonna 1993 stipendillä Mozarteumiin. Giusiano sai vuoden 1995 kansainvälisessä Frédéric Chopin -pianokilpailussa jaetun toisen palkinnon Aleksei Sultanovin kanssa. Ensimmäinen palkinto jätettiin myöntämättä jo toisessa Chopin-kilpailussa peräkkäin. Giusiano oli edennyt samassa kilpailussa finalistiksi jo vuonna 1990.
Giusiano on esiintynyt eri puolilla maailmaa. Hän on tehnyt yhteistyötä sellaisten kapellimestarien kuin Antoni Witin, Krzysztof Pendereckin, Philippe Entremontin, Kazimierz Kordin, Jacek Kaspszykin, Grzegorz Nowakin ja Jean-Jacques Kantorowin kanssa. Levytyksiä Giusiano on tehnyt etenkin Frédéric Chopinin ja Sergei Rahmaninovin teoksista. Hän on pitänyt säännöllisesti mestarikursseja Puolassa ja Japanissa. Vuonna 2008 hänestä tuli Kumamoton prefektuurin (Japani) Heisei-musiikkikorkeakoulun vieraileva professori.