stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sähkökenttä
Eriste sähkökentässä

Toisin kuin johteessa, eristeessä ei ole vapaita varauksen­kuljettajia, koska siinä olevat elektronit ovat sidottuina atomeihinsa. Elektronit eivät siis pääse siirtymään niin, että ne kasaantuisivat kokonaan eristeen toiselle reunalle luodakseen oman ulkoista sähkökenttää vastakkaisen sähkökentän. Täten on mahdollista, että aineeseen syntyy nollasta poikkeava sähkökenttä.
Eristeen sisällä sähkökentän voimakkuuden ja sähkövuon tiheyden suhde on yhtä suuri kuin eristeaineen permittiivisyys eli aineen suhteellisen permittiivisyyden ja sähkövakion tulo. Eristeen rajapinnalla sähkökentän voimakkuuden pinnan suuntainen komponentti on jatkuva, mutta pintaa vastaan kohtisuora komponentti ei ole. Sähkövuon tiheyden laita taas on päinvastoin: sen pintaa vastaan kohtisuora komponentti on jatkuva, mutta pinnan suuntainen komponentti ei ole. Tämä eristeen aikaansaama sähkökentän muuttuminen aiheutuu sen atomien ja molekyylien polarisoitumisesta.
Eristeen rajapinnalla kenttäviivojen tiheyden on ajateltava oleva verrannollinen nimenomaan sähkövuon tiheyteen, ei sähkökentän voimakkuuteen. Tällöin kenttäviivoja ei ala eristeen rajapinnalta eikä niitä pääty sinne, mutta ne tekevät pinnan kohdalla äkillisen mutkan.
Todellisuudessa useimmat yleensä eristeinä pidetytkin aineet johtavat jonkin verran sähköä, joskin niiden johtavuus on hyvin pieni. Tämän vuoksi eristeissäkin syntyy vähitellen, joskin paljon hitaammin, vastaava tasa­paino­tilanne kuin johteissa siten, että sen pinnalle kertyy toiselle puolelle negatiivinen, toiselle puolelle positiivinen varaus ja kenttä kappaleen sisällä tulee nollaksi. Relaksaatioaika, jonka kuluessa tämä tilanne saavutetaan, on tällöin:
missä  \epsilon  on eristeen permittiivisyys ja  \sigma  sen johtavuus.
Eriste sähkökentässä > Sähköinen potentiaali

Staattisen sähkökentän roottori on nolla, joten se on pyörteetön, konservatiivinen kenttä. Näin ollen kentälle voidaan määritellä potentiaali, toisin sanoen funktio  \Phi , jonka divergenssi on sähkökentän voimakkuuden suuruinen:
 \mathbf {E} =-\nabla \Phi .
Tämä on täysin analoginen gravitaation potentiaalille.
Eriste sähkökentässä > Staattisen sähkökentän ja gravitaatiokentän vertailua

Coulombin lain mukaan kahden sähkövarauksen välinen voima on
Lauseke muistuttaa muodoltaan Newtonin gravitaatiolakia:
(missä  \mathbf {\hat {r}} =\mathbf {\frac {r}{|r|}} ).
Kummassakin tapauksessa voima on siis verrannollinen etäisyyden neliöön. Tämän vuoksi sähkökenttä ja gravitaatiokenttä käyttäytyvät matemaattisesti monessa suhteessa samaan tapaan, niin että jommalle­kummalle johdetut tulokset pätevät myös toiselle. Niinpä tietyn muotoisen varausjakauman sähkökenttä on muodoltaan samanlainen kuin vastaavan muotoisen massa­jakauman gravitaatio­kenttä.
Gravitaatiolla ja sähkökentällä on kuitenkin myös huomattavia eroja. Gravitaatio­voima vaikuttaa kaikkien kappaleiden, sähköinen voima vain varauksellisten kappaleiden välillä. Varaus voi olla positiivinen tai negatiivinen, kun taas massa on aina positiivinen. Tämän vuoksi gravitaatio­kentässä ei voi esiintyä tilanteita, jotka vastaisivat sähköisen dipolin kenttää tai erimerkkisiä varauksia vastaavien kenttien kumoutumista.
Eriste sähkökentässä > Homogeeninen sähkökenttä

Homogeeninen sähkökenttä on sähkökenttä, jonka voimakkuus jollakin alueella on kaikkialla yhtä suuri. Likipitäen sellainen syntyy levykondensaattorin levyjen välille, kun se kytketään jännite­lähteeseen.
Tämän kentän voimakkuus kaikkialla levyjen välissä on likipitäen
missä  \Delta \phi  on levyjen välinen potentiaaliero ja d niiden välinen etäisyys. Vain levyjen reunojen läheisyydessä kenttä poikkeaa tästä selvästi. Miinusmerkki kaavassa johtuu siitä, että samanmerkkiset varaukset työntävät toisiaan luotaan, minkä vuoksi kenttään tuotu positiivinen varaus kokisi negatiivista levyä kohti suuntautuvan voiman, joka siis vaikuttaisi päinvastaiseen suuntaan kuin missä potentiaali kasvaa.
Sähkökentän energia

Sähköstaattisen systeemin potentiaalienergia määritellään kaikkien sen sisäisten vuorovaikutusten potentiaali­energioiden summana. Se on yhtä suuri kuin se työ, joka on tehtävä siinä olevien varausten asettamiseksi paikoilleen. Esimerkiksi kondensaattorin potentiaalienergia on se energia, joka tarvitaan varauksen tuomiseksi siihen.
Voidaan osoittaa, että minkä tahansa sähkö­staattisen systeemin potentiaalienergia voidaan laskea integraalina
Erityisesti jos permittiivisyys koko systeemin alueella on vakio, lauseke yksinkertaistuu muotoon
Systeemin energia on siis verrannollinen kentän voimakkuuden neliön avaruusintegraaliin. Tämän vuoksi tilanne on mahdollista tulkita niinkin, että energia varastoituukin itse sähkö­kenttään, jonka energiantiheys on kaikkialla verrannollinen kenttä­voimakkuuden neliöön:
Yksinkertaisin tapaus on levykondensaattori, jonka kenttä on nolla muualla paitsi levyjen välissä, jossa se on vakio
eli kondensaattorin jännite jaettuna sen levyjen välisellä etäisyydellä. Kun tämä kerrotaan levyjen välisen alueen tilavuudella, saadaan kentän kokonais­energiaksi:
Kondensaattorin kapasitanssi on sen levyjen varauksen suhde niiden väliseen jännitteeseen:
Koska levykondensaattorin kapasitanssi on
missä A on sen levyjen pinta-ala ja d niiden välinen etäisyys, saadaan kondensaattorin energiaksi
mikä onkin yhtä suuri kuin kondensaattorin varaamiseen tarvittava energia.
Elektrodynaamiset kentät

Elektrodynaamiset kentät ovat sähkökenttiä, joiden voimakkuus muuttuu ajan kuluessa esimerkiksi varauksen liikkeen vuoksi.
Tällaisissa tapauksissa sähkökenttiä ei voida käsitellä erillään magneetti­kentästä.
Faradayn induktiolain mukaan muuttuva magneettikenttä indusoi aina pyörteisen sähkökentän. 
Tällainen sähkökenttä on täysin eri muotoinen kuin varausta ympäröivä staattinen sähkökenttä. Niinpä sen kenttäviivat ovat umpinaisia käyriä. Maxwellin kolmannen yhtälön mukaan tämän kentän roottori on yhtä suuri kuin magneetti­vuon tiheyden B muutos­nopeuden vastaluku:
Jos tällaisessa muuttuvan magneettikentän indusoimassa sähkö­kentässä on johdin­silmukka, siihen indusoituu sähkömotorinen voima, joka saa aikaan sähkövirran. Yhtenäisessä johde­kappaleessa kenttä saa aikaan pyörre­virtoja.
Kirjallisuutta

Lindell, Ismo; Sihvola, Ari: Sähkömagneettinen kenttäteoria 1. Staattiset kentät.  Helsinki:  Otatieto, 2013.  ISBN 978-951-672-354-2
Voipio, Erkki: Sähkö- ja magneettikentät.  (Moniste 381)  Espoo:  Otakustantamo, 1987.  ISBN 951-672-038-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sähkökenttä Wikimedia Commonsissa
Youtube : Opi fysiikkaa : Sähkökenttä; Määritellään sähkökenttä ja sen yhteys Coulombin voimaan. Pistevarauksen ja sähköisen dipolin sähkökenttä, sähkökentän havainnollistaminen kenttäviivoilla
Positiivisesta pistemäisestä varauksesta lähtevät kenttäviivat, kun lähellä on tasainen johdelevy
Säkylänharju ja Virttaankangas

Kuva Säkylänharjun päältä, Huovinrinteen alueelta.
Säkylänharju ja Virttaankangas ovat Satakunnassa sijaitseva harjujen kokonaisuus, joka kuuluu osana noin 150 kilometriä pitkään harjujaksoon. Verrattuna muihin suomalaisiin harjuihin, ja jopa maailman suurimpiin harjuihin, Säkylänharju-Virttaankangas on poikkeuksellisen suuri ja näyttävä harjukompleksi.
Maantiede > Asema osana harjujaksoa

Harjuketjun muodostava Säkylän–Mellilän harjujakso alkaa Salpausselkä III:sta ja jatkuu pohjoisluoteeseen Someron, Koski Tl:n, Loimaan, Oripään, Säkylän, Kokemäen, Harjavallan, Nakkilan, Ulvilan ja Porin kautta Selkämereen. Merenpohjalla sen jatke mutkittelee Ruotsin itärannikolle ja nousee esiin Härnösandissa.
Maantiede > Sijainti ja topografia

Säkylänharju nousee Köyliönjärvestä 1–2 km leveänä hiekkamuodostumana ja kohoaa 50–150 metriä leveäksi hiekkaharjanteeksi, jota kutsutaan pohjoisosaltaan Säkylänharjuksi tai Kiviharjuksi ja korkeimmalta kohdaltaan Porsaanharjuksi. Sen korkein huippu on eroosion tasapäiseksi kuluttama ja se kohoaa 140–148 metriä merenpinnan yläpuolelle ja noin 60–70 metriä lähiympäristöään korkeammalle. Porsaanharjun jälkeen harjanne laskeutuu ja levenee viuhkamaisesti 100–115 metrin korkeudella Virttaankankaalla ja muodostaa 5 km pitkän ja 2–4 km leveän hiekkatasangon. Se leviää kaakkoon päin noin 20–35 metriä ympäristöään korkeammalla.
Säkylänharjun huipulla on säilynyt useita 40–50 metriä leveitä suppia, jotka ovat harjun muodostumisaikana hiekkaan hautautuneiden jäävuorien aiheuttamia. Samanlaisia suppia näkee myös muualla harjualueella, joista tunnetuin on Virttaankankaan Kankaanjärvi.
Harjukokonaisuuden pienempiä piirteitä edustavat pari harjuhaaraumaa. Löytänen kylän sivuitse kulkee pienempi Löytänen harju, joka on väliaikaisen ja pienemmän jäätikköjoen jäänne. Löytänen harju yhtyy kompleksiin lännestä päin Porsaanharjun kohdalla. Toinen jäätikköjoki muodosti kapean ja maastosta selvästi erottuvan Kuivalahti-Säkylän harjun, joka jatkuu yhtenäisenä luoteeseen ja seuraa Pyhäjärven itärantaa Euraan, missä laajentuu laajemmalle alueelle.
Vaikka hiekkapatja ulottuu ympäröivän savitasangon allekin, harjualue rajataan käytännössä maastosta erottuviin piirteisiin. Harjualueen pohjoisraja seuraa muinaista rantatörmää, jota meren aallot ovat huuhtoneet jyrkemmäksi. Tällaisen reunan kohdalla pohjavesi suotuu esiin, kosteuttaa maaperää ja aiheuttaa soistumista. Harjualuetta ovatkin reunustaneet eri suunnilta suot, jotka on raivattu viljelyskäyttöön. Peltoalueiden väliin on jäänyt jäljelle suuriakin suoalueita, joista kannattaa mainita ainakin läntinen Latvasuo, Aronkulman suoalue, Porsaanharjun läheltä Isosuo sekä itäiset Kotasuo, Metsänrahka ja Larminsuo, Harjunkylän läheltä Lohensuo, Riittiöstä Kiviniitynsuo sekä Kankaanpään kylän läheltä Konsilosuo.
Maantiede > Luonto

Kasvillisuus on kanerva- ja jäkälätyypin kangasta sekä paikoin puolukkatyypin kangasta. Mänty on alueen valtapuu lukuun ottamatta harjualuetta reunustavia soita, joilla kasvaa myös kuusta. Rinteillä lähteiden luona kasvaa pienialaisia lehtopuumetsiköitä. Tällaisia on esimerkiksi Alastarolla Myllylähteen luona, missä on tavattu myös liito-oravia. Lähde muodostaa padottuna suuren lammen, jota hyödynnettiin aiemmin myllyn pyörittämiseen. Lähdettä ympäröivässä lehtometsässä pesii tai asustaa muun muassa pikkutikka, telkkä, vesisiippa, metsäviklo, rantasipi ja lähteellä vierailee talvella myös saukko sekä koskikara.
Harjualueen Natura-alue käsittää Säkylänharjun korkeimmat osat sekä kapeita osia Virttaankangasta. Joitakin Virttaankankaan lähteitä kuuluu myös Naturaan, jonka kokonaispinta-alaksi kaavaillaan 1 311 hehtaaria. Se sisältää harjujensuojelualueen sekä lähiympäristöstä merkittäviä kohteita. Alueen kasvistoon ja eläimistöön sisältyy myös erityisiä- tai harvinaisia lajeja. Kasvilajeista tavataan muun muassa harjukeltalieko, harjumasmalo, kangasraunikki, vuorimunkki ja kangasajuruoho, jota on runsaasti. Hyönteisistä voidaan mainita palosirkka ja ruususiipisirkka. Harjun linnustoon kuuluvat muun muassa kangaskiuru, kehrääjä, isokäpylintu ja metsäkirvinen sekä huuhkaja, metso, pikkulepinkäinen ja pyy. Virttaankankaan dyyni- ja kangasalueilla kasvaa poronjäkälää, tinajäkälää ja hirvenjäkälää sekä kangasajuruohoa. Harvinaisen harjusinisiiven Pohjoismaiden ainoa esiintymisalue on Säkylänharjulla Porin prikaatin ampuma-alueella, ja se elää harjurinteiden paahdealueilla. Laji on viime aikoina runsastunut.
Maantiede > Luontainen pohjavesi ja lähteet

Hiekkaharjujen tärkein luonnonvara lienee pohjavesi, jota mahtuu suuriin harjuihin suunnattomat määrät. Myös Säkylänharju-Virttaankangas sisältää runsaasti pohjavettä, joka syntyy, kun sateet imeytyvät maahan. Riippuen harjun rakenteesta, pohjavesi virtaa rinteiden suuntaisesti alaville maille ja täydentää ympäröivien savikoiden alaista pohjavesivarantoa.lähde?
Pohjavesi purkautuu pinnalle, paitsi suoraan hiekkamaan läpi, niin myös monien lähteiden kautta. Harjun läheiset ojat keräävät suodattuvan pohjaveden ja kuljettavat sen ympäröiviin vesistöihin. Harjun lähteistä saavat vettä ainakin Loimijokeen laskevat Hanhijoki ja Matkusjoki sekä Eurajoen vesistöön kuuluvat Köyliönjärvi ja Pyhäjärvi ja tähän laskevat Pyhäjoki ja Yläneenjoki. Tunnetuimmat lähteet ovat Virttaankankaan eteläpuolella Alastarolla oleva Myllylähde Pyhäjoen latvoilla ja Köyliössä Kankaanpään kylässä oleva Kuninkaanlähde. Paljon nimettömiä lähteitä ja kaivantoja tavataan harjualueen koillisreunalla Kärväselän ja Järvensuon välissä sekä etelässä Hanhijoen suunnalla, jossa on esimerkiksi Hosihaudanlähde.
Koska harjun alinta pohjavettä peittää savikerros, joka ei läpäise vettä ollenkaan, syntyy sen alle painetta. Kun savipatja puhkaistaan poraamalla, nousee vesi reikää pitkin pintaan ja suihkuaa paineen vaikutuksesta ilmaan (arteesinen kaivo). Monissa paikoissa talot ovat hankkineet käyttövetensä työntämällä savipatjan läpi putken, jota pitkin vesi nousee pinnalle. Näitä lirikaivoiksi kutsuttuja vesilähteitä käytetään seudulla edelleen.
Harjualueen korkeusvaihtelut ovat muodostaneet suotuisia kohtia orsiveden muodostumiselle. Orsiveden synty vaatii pohjavettä sisältävän hiekkakerroksen päälle vesitiiviin savikerroksen, jonka päällä on myös hiekkaa. Tähän ylimpään hiekkakerrokseen imeytyy myös sadevettä muodostaen toisen pohjavesikerrostuman, jota kutsutaan orsivedeksi. Suurin orsiveden muodostuma löytyy Porsaanharjun ja moottoriurheiluratojen välistä. Kankaanjärvi saa tästä orsivedestä vetensä.
Hyötykäyttö > Liikenne

Huovintie on yhteinen nimitys Pohjanmaata, Satakuntaa ja Varsinais-Suomea yhdistävälle ikiaikaiselle kauppa- ja yhteystie. Perinnetiedon mukaan se on vähintään keskiaikainen, mutta todennäköisesti vähintään rautakautinen. Köyliönjärven jälkeen se nousee Kankaanpään kylästä Säkylänharjun etelärinteelle ja seuraa sitä Virttaankankaalle, jossa se kulkee sen lounaisreunaa pitkin ja kääntyy lopulta Oripäänharjua pitkin etelään. Tämä historiallinen tie on yksi Museoviraston määrittelemistä Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Monet vanhat kulkureitit Suomessa hyödyntävät hiekkakankaiden tasaisuutta, kasvillisuuden avoimuutta ja tiepinnan kuivuutta.lähde?
Virttaankangasta pitkin kulkivat jo satoja vuosia sitten paljon käytetyt tiet Turusta Poriin ja Tampereelle. Kangas oli aikanaan usein pelätty paikka pitkän asumattoman taipaleen ja maantierosvojen vuoksi. Kangasta pitkin kulkenut Turun ja Tampereen välinen tie numeroitiin 1930-luvulla valtatieksi 9, myöhemmin uuden tieyhteyden valmistuttua kantatieksi 41.
Virttaankankaan luonnollinen tasaisuus on mahdollistanut huokean lentokoneiden varalaskupaikan rakentamisen. Virttaan varalaskupaikan sotilaallinen merkitys on suuri, sillä mahdollista lentotoimintaa olisi vartioinut läheinen varuskunta.lähde?
Hyötykäyttö > Porin prikaati ja Huovinrinne

Huovinrinteen varuskunta rakennettiin 1960-luvulla Säkylänharjun luoteispäähän ja sinne siirrettiin Turusta Porin prikaati. Siirtoa puolsi varuskunnan kasvanut tilantarve ja harjoitusmaastojen puute. Varuskunnan kaakkoispuolella Säkylänharjun rinteille perustettiin Säkylän ampuma-alue, jota on täydennetty ampumaradoilla ja uusilla harjoittelupaikoilla. Varuskunnan vaikutuksesta alueen hiekanotto on ollut vähäistä ja hiekkakuoppia on vain harjualueen reunoilla.
Hyötykäyttö > Hiekan- ja vedenotto

Vaikka Huovinrinteen ampuma-alueet ovat rajoittaneet hiekkavarantojen hyödyntämistä, Köyliöjärven eteläpäässä Kankaanpään kylän kaakkoispuolelta on otettu hiekkaa, samoin Kiviharjun kohdalta varuskunta-alueen laidalta, Vuorenmaan puoleiselta rinteeltä, Virttaankankaalta Kalevanhaudan läheltä sekä Kankaanrannan ja Porsaanharjun välistä Virttaankankaalta kuudestakin kohtaa. Kaksi ampumarataa on rakennettu hiekkakuoppiin harjoittelualueen keskellä. Pohjaveden laatuun ja määrään vaikuttavat hiekanotto ja käytöstä poistetut hiekkakuopat. Säkylänharjun-Virttaankankaan alueella kunnostusta odottavia hiekkakuoppia on 26 kappaletta. Osassa näistä on haudattuna romua ja roskaa, ja niissä saattaa sijaita öljysäiliöitä.
Säkylänharju-Virttaankankaan alue on yhteinen Köyliön, Säkylän, Loimaan ja Huittisten kunnille, jotka hyödyntävät alueen pohjavesivarantoa vesihuollossaan. Vedenottamoita on Köyliön Yttilänotassa (Köyliö), Porsaanharjulla ja Klopinmontussa (Säkylä), Nuijamaassa, Lohensuolla, Kuukinmaan- ja Riitaniitunojan vedenottamoilla (Huittinen), Hosihaudassa, Kotasuolla, Virttaankankaalla, Taimitarhalla(?)selvennä ja Vihervakassa(?) (Oripää, Loimaa).
Vesijohtoverkoston ulkopuolella olevat taloudet käyttävät omia kaivoja. Erikoisuutena ovat lirikaivot, joissa savikerroksen läpi on työnnetty putki, jota pitkin paineinen pohjavesi purkautuu maan pinnalle.
Turun Seudun Vesi on osakeyhtiö, jonka tehtävänä on toimittaa Turun seudun asukkaille puhdasta käyttövettä. Yhtiö on saanut luvan muodostaa Huittisista pumppaamastaan Kokemäenjoen raakavedestä Virttaankankaalle tekopohjavettä, jota sitten pumpataan putkea pitkin Turun seudulle.
Virkistyskäyttö

Säkylänharju ja Virttaankangas on laajassa virkistyskäytössä. Varuskunta-alueella on ampumahiihtokeskus, ulkoilureittejä sekä prikaatin koulutus- ja taisteluampumaradat. Ulkoilureiteillä, joita hoitavat varuskunnan väki ja Säkylän Urheilijat, järjestetään mm. vuotuiset Huovinretken latu- ja polkuretket. Ampumaradalla on suojarakennuksena paviljonki. Hiihtostadionilla on järjestetty lukuisia piirin- ja mestaruustason kilpailuja. Käynti hiihtokeskukseen on varuskunta-alueen läpi. Ympäröivien kuntien yhteishankkeena syntynyt Harjureitti on patikointiin ja hiihtämiseen rakennettu reittiverkosto, jonka yhteispituus on 28 km ja josta 14 km on valaistu. Talvisin reittejä kiertää kaksoisladut ja hiihtoluisteluun soveltuvat urat.
Alastarolla Loimaan kaupungissa on Virttaankankaalla Alastaron moottorirata. Sen noin 3 kilometriä pitkää rataa käytetään autokilpailuissa ja sen suoraa kiihdytysajoissa. Sen yhteydessä toimii myös ravintola. Vuonna 2006 perustettu golfkerho Alastaro golf on 78 hehtaarin laajuinen, ja siellä on noin 6 700 metriä pitkä golfkenttä.selvennä Kentän yhteydessä on myös ravintola.
Vampulan lentokenttä on yksityinen, vuonna 2001 valmistunut ja vuonna 2006 laajennettu, harrastelijakäyttöön rakennettu 1 016 metrin kiitotie. Kiitotien numero on 28. Kentän käyttäjille on tarjolla konehalli, tupa, sauna ja tekolampi.
Aiheesta muualla

Blogi: Retkipaikka: Säkylänharjun Kankaanjärvi on orsiveden täyttämä suppa, 2013
Virttaankangas Virttaan seudun kyläyhdistys ry. Arkistoitu 16.8.2009. Viitattu 1.1.2009.
Blogi: Esoteerinen maantiede ja periferia: Säkylänharju - villi vitaali tuhokamara, 2009
Turun Seudun Vesi: Virttaankankaan geologia ja muutama muu alilinkki
Loimaan kunta: Kartta vesihuollosta[vanhentunut linkki]
Toimintaloma: Verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Korkein hallinto-oikeus: KHO:2010:48 (Arkistoitu – Internet Archive)
Puolustusvoimat: Säkylänharjun ampuma- ja harjoitusalueen pohjavesinäytteistä on löydetty pieniä määriä räjähdysainejäämiä - vesijohtovesi turvallista[vanhentunut linkki]
Kankaanjärvi
Kuninkaanlähde Köyliön Kankaanpäässä.
Virttaan varalaskupaikka kantatie 41:n varrella, kuvattu pohjoispään levähdysalueelta etelään.
Imeytyskuoppa Virttaankankaalla.
Huovinretken laturetken maisemia: näkymä Säkylänharjulta alas lounaaseen.
Pukkila (tuotemerkki)

Pukkilan logo
Pukkila Oy Ab on suomalainen keraamisiin laattoihin keskittyvä tuotemerkki, jonka omistaa Laattapiste-Pukkila Oy.
Historia > Turun Kaakelitehdas Osakeyhtiö 1874–1942

Vuonna 1874 Turun kauppatorin laitaan rakennettiin suurta, nyttemmin jo purettua Phoenix-hotellia, johon lämmitystä varten tarvittiin noin sata kaakeliuunia. Niiden tekemiseksi perustettiin Åbo Kakelfabriks Aktiebolag - Turun Kaakelitehdas Oy osoitteeseen Linnankatu 52. Vuonna 1887 tehdas perusti myyntikonttorin Pietariin.
Tehtaan tuhouduttua tulipalossa vuonna 1897 ostettiin silloisen Maarian pitäjän Pitkämäestä tontti niin sanotulta Pukkilan pellolta, jonka maaperässä oli kaakelien tekoon soveltuvaa savea. Tälle paikalle rakennettiin uusi tehdas, Pukkilan massalaitos. Seuraavana vuonna yhtiöllä oli 207 työntekijää.
Vuonna 1900 perustettiin tehdas Moskovaan, joka kuitenkin lakkautettiin jo vuonna 1908 Venäjän–Japanin sodan aiheuttamien vaikeuksien takia.
Vuonna 1910 yhtiön toimitusjohtaja Ernst Minuth omisti yhtiön kokonaisuudessaan, mutta jo viiden vuoden päästä omistajia oli kolme: Tor Grotenfelt, Josef Lönnblad ja Rafael Schauman.
Vuonna 1918 yritys osti  Wilh. Andstens Fabriksaktiebolagin ja seuraavana vuonna Tikkurilan Kaakelitehdas Oy:n. Ne yhdistettiin. Vuonna 1918 ostettiin myös puolet Juurikorven Tehtaat Oy:stä.
1930-luvulla kaakeliuunit alkoivat väistyä keskuslämmityksen tieltä, ja yhtiö alkoi valmistaa Pukkila-nimisiä seinä- ja lattialaattoja. Työntekijöitä oli noin 250.
Historia > Paraisten Kalkkivuori Osakeyhtiö 1943–1990

Sota-aika aiheutti tehtaan toimintaan vaikeuksia, ja yhtiö sulautettiin Paraisten Kalkkivuori Osakeyhtiöön vuonna 1943. Sotien jälkeen 1950-luvun puolivälissä kaakeliuunien tuotannosta luovuttiin kokonaan, Linnankadun tehdas myytiin ja tuotanto keskitettiin Pitkämäkeen.
Suomen 1990-luvun alun lamaan saakka yhtiö työllisti jopa 350 henkeä.
Historia > Pukkila 1991–

Vuonna 1991 Turun kaakelitehdas yhtiöitettiin uudelleen Oy Pukkila Ab:ksi. Partek ja ruotsalainen pääomasijoitusyhtiö Proventus perustivat United Tiles Ab:n, johon Pukkilan ohella liitettiin italialainen Ricchetti sekä ruotsalaiset Klingenberg ja Höganäs. Vuonna 1995 keramiikkatoiminta myytiin italialaiselle Cisa-Cerdisalle, joka muodosti siitä Ricchetti Groupin ja listasi sen seuraavana vuonna Milanon pörssiin.
Vuonna 2015 Pukkila ilmoitti sulkevansa Turun tehtaan ja irtisanovansa yrityksen 105 työntekijästä 65. Pukkila kuului italialaiseen Ricchetti Group -konserniin, jonka tehtaat sijaitsevat Italiassa, Saksassa ja Portugalissa. Turun tehtaan tuotanto siirrettiin Portugaliin. Suomeen jäi laattojen markkinointi ja myynti sekä suunnittelu-, kehitys- ja laaduntestaustyö.lähde?
Joulukuussa 2022 Laattapiste osti Pukkilan Ricchetti Groupilta.
Toukokuussa 2023 Laattapiste ja Pukkila fuusioituivat Laattapiste-Pukkila Oy:ksi.
Tuotteet

Pukkilan pitkäikäisimpiä tuotesarjoja ovat vuonna 1986 aloitetut Harmony- ja Color-sarjat, joiden värisävyt vaihtuvat kunkin ajan trendien mukaan. Turussa tehdyn tuotannon ohella Pukkila toi Suomeen Ricchetti-konsernin muiden tehtaiden mallistoja. Pukkilalla on Suomessa laajan jälleenmyyjäverkoston lisäksi puolen tusinaa omaa Pukkila Kaakelitori -myymälää, joiden tuotevalikoimaan kuuluvat myös kylpyhuonekalusteet.
Aiheesta muualla

Verkkosivu
Pukkilan entisen tehdasalueen sisäänkäynti Turun Pitkämäellä heinäkuussa 2021.
Pukkilan massalaitos, autioitunut tehdasrakennus entisellä Pukkilan tehdasalueella heinäkuussa 2021.
Laattapiste-Pukkilan Vantaan myymälä
T-80

| T-80U |
| --- | --- |
 T-80
Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Neuvostoliitto
Tekniset tiedot
Pituus:  
– putki edessä:  9,654 m
– pelkkä runko:  7 m
Leveys:  3,603 m
Korkeus:  2,202 m
Taistelupaino:  46 t
Telaketjut:  ?
Maksiminopeus:  
– tiellä:  70 km/h
– maastossa:  48 km/h
Toimintasäde:  335 km, 440 km lisäpolttoainesäiliöllä
Pääase:  automaattilataava 125 mm sileäputkinen panssarivaunukanuuna 2A46M-1
Muu aseistus:  7,62 mm PKT-konekivääri ja 12,7 mm NSVT-ilmatorjuntakonekivääri
Panssarointi:  Kontakt-5-reaktiivipanssari
Moottori:  1 250 hv turbiini
– hevosvoimat:  1 250 hv
Miehistö:  3, johtaja, ajaja, ampuja
T-80 on Neuvostoliitossa vuonna 1984 käyttöön otettu taistelupanssarivaunu. T-80 oli ensimmäinen neuvostoliittolainen kaasuturbiinimoottorilla varustettu panssarivaunu ja ensimmäinen, jossa oli ballistiikkatietokone ja laseretäisyysmittari. T-80:ta on valmistettu Venäjällä Omskissa ja T-80 ja myöhempi T-84-malli oli tuotannossa Harkovassa Ukrainassa.
Vaunuja rakennettiin eri malleina yli 10 000 kappaletta vuosina 1979–1991.