stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yvonne de Bruyn

| Yvonne de Bruyn |
| --- | --- |
 Miss Suomi 1954 Yvonne de Bruyn
Henkilötiedot
Koko nimi:  Yvonne Constance Eriksdotter de Bruyn-Ouboter
Syntynyt: 17. toukokuuta 1934
Kuollut: 17. kesäkuuta 2013 (79 vuotta) Orimattila
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  tiedotusjohtaja
Malli
Pituus:  175 cm
Yvonne Constance de Bruyn (oik. de Bruyn-Ouboter, ent. de Bruyn-Luhtala, 17. toukokuuta 1934 – 12. kesäkuuta 2013 Orimattila) oli vuoden 1954 Miss Suomi. Silloin 17. tammikuuta järjestettyihin Miss Suomi -kilpailuihin Helsingin Messuhallissa osallistui 23 ehdokasta. Tuomaristossa olivat lehdistön, kuvanveiston ja elokuvan edustajat. Yvonne de Bruyn oli historian ainoa aatelista sukua olevan Miss Suomi. Hänet valittiin Miss Eurooppa -kilpailussa perintöprinsessaksi.
Myöhemmin de Bruyn toimi muun muassa Finnkarelia Virke Oy:n pr- ja tiedotusjohtajana sekä johtoryhmän jäsenenä. Viimeksi hän asui Orimattilassa ja toimi muun muassa paikallismatkaoppaana ja useissa luottamustehtävissä.
De Bruyn oli 175 cm pitkä ja painoi Miss Suomi -voittonsa aikaan 63 kg.
Dome Karukoski

| Dome Karukoski |
| --- | --- |
 Dome Karukoski Anaheimin WonderConissa vuonna 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. joulukuuta 1976 (ikä 48) Nikosia, Kypros
Sukulaiset:  George Dickerson (isä)
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Tyttö sinä olet tähti Tummien perhosten koti Napapiirin sankarit  Leijonasydän Mielensäpahoittaja
Palkinnot
 Anjalankosken elokuvapalkinto 2006 Tyttö sinä olet tähti 2009 Tummien perhosten koti  Parhaan ohjauksen Jussi  2008 Tummien perhosten koti  2010 Napapiirin sankarit 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Thomas August George Dome Karukoski (s. 29. joulukuuta 1976 Nikosia, Kypros) on suomalainen kahdesti Jussi-palkittu elokuvaohjaaja.
Dome Karukoski on ohjannut pitkät elokuvat Tyttö sinä olet tähti (2005), Tummien perhosten koti (2008) Kielletty hedelmä (2009), Napapiirin sankarit (2010), Leijonasydän (2013), Mielensäpahoittaja (2014), Tom of Finland (2017) ja Tolkien (2019).
Joulukuussa 2013 yhdysvaltalainen viihdelehti Variety listasi Karukosken kymmenen vuoden kiinnostavimman elokuvaohjaajan (10 Directors to Watch) joukkoon ensimmäisenä suomalaisena. Karukosken ensimmäinen Hollywood-tuotanto on Tolkien, joka kertoo kirjailija J. R. R. Tolkienin nuoruusvuosista.
Ura

Taideteollisessa korkeakoulussa elokuvaohjaamista opiskelleen Karukosken ensimmäinen elokuva Tyttö sinä olet tähti (2005) sai positiivisen vastaanoton niin kriitikoilta kuin yleisöltäkin. Elokuva nosti Samuli Vauramon ja Pamela Tolan suomalaisten näyttelijöiden tähtikaartiin ja toimi Karukosken lopputyönä Taideteollisessa korkeakoulussa.
Karukosken toinen pitkä elokuva sai ensi-iltansa alkuvuonna 2008. Kyseessä oli Leena Landerin samannimiseen romaaniin perustuva kasvatuslaitostarina Tummien perhosten koti. Romaanin filmatisointioikeudet oli myyty 1990-luvun alussa Hollywoodiin, mutta Solar Films osti ne takaisin Suomeen 2000-luvun taitteessa. Karukoski voitti elokuvasta parhaan ohjauksen Jussin vuonna 2009. Vuonna 2008 esitettiin MTV3:lla myös Karukosken ohjaama neliosainen sarja Veljet.
Vuonna 2009 ilmestynyt Karukosken kolmas elokuva Kielletty hedelmä on kasvutarina kahdesta vanhoillislestadiolaisesta tytöstä, jotka lähtevät kotipitäjästään Pohjanmaalta kesäksi Helsinkiin. Karukoski sai elokuvasta Kultainen delfiini -pääpalkinnon Festroian elokuvafestivaaleilla Portugalissa.
Karukosken neljäs elokuva Napapiirin sankarit sai ensi-iltansa lokakuussa 2010 ja oli vuoden katsotuin elokuva yli 300 000 katsojallaan. Karukoski voitti elokuvallaan toisen kerran parhaan ohjauksen Jussi-palkinnon vuonna 2011.
Vuonna 2013 sai sai ensi-iltansa Karukosken viides elokuva Leijonasydän, jonka pääosissa ovat Peter Franzén ja Laura Birn. Elokuvasta tuli Karukoksen toiseksi katsotuin Napapiirin sankareiden jälkeen.
4. syyskuuta 2014 sai Toronton elokuvajuhlilla ensi-iltansa Karukosken kuudes elokuva Mielensäpahoittaja, joka perustuu Tuomas Kyrön menestyskirjoihin. Elokuvan pääosissa ovat Antti Litja, Petra Frey, Mari Perankoski ja Iikka Forss.
Karukosken seitsemäs pitkä ohjaustyö oli helmikuussa 2017 ensi-iltansa saanut elämäkertaelokuva Tom of Finland, joka kertoo homoeroottisista Tom of Finland -piirroksistaan maailmanlaajuisesti tunnetusta Touko Laaksosesta. Elokuva kuvattiin Suomessa, Saksassa ja Pohjois-Amerikassa ja pääosaa esitti Pekka Strang.
Keväällä 2017 uutisoitiin Karukosken hankkeesta ohjata uransa ensimmäinen Hollywood-elokuva The Starling, jonka pääosia esittäisivät maaliskuussa julkaistun tiedon mukaan Keanu Reeves ja Isla Fisher. Elokuva jäi kuitenkin tekemättä rahoitukseen liittyneiden syiden takia. Heinäkuussa ilmoitettiin, että Karukoski ohjaa J. R. R. Tolkienista kertovan elämäkertaelokuvan, jonka tuottaa Fox Searchlight Pictures. Tolkienin kuvaukset alkoivat Liverpoolissa lokakuussa 2017. Karukosken sopimukseen kuuluu toinenkin elokuva Fox Searchlightille. Lokakuussa 2017 Karukoskelle myönnettiin Suomi-palkinto.
Karukosken seuraava ohjaus Tolkienin jälkeen oli viisiosainen sarja The Beast Must Die (2021), joka julkaistiin BBC:n ja ITV:n uudessa striimauspalvelussa BritBoxissa. Sarjassa näyttelevät Jared Harris ja Cush Jumbo. Samasta materiaalista leikattiin tunnin pituisia jaksoja Britboxille ja 45 minuutin jaksoja amerikkalaiselle AMC:lle. Suomen C More -palveluun tuli lyhyempi versio.
Yksityiselämä

Karukoski syntyi Kyproksella, mutta muutti viisivuotiaana Suomeen. Hänen äitinsä on Lähi-idän freelance-kirjeenvaihtaja Ritva Karukoski. Karukosken tammikuussa 2015 kuollut isä oli yhdysvaltalainen näyttelijä-runoilija George Dickerson, joka näytteli muun muassa elokuvissa Cutterin kosto (1981), Psyko II (1983), Väkivallan vihollinen 4 (1987) ja Blue Velvet – ja sinisempi oli yö (1986) sekä televisiosarjassa Hill Street Blues. Karukoski tapasi isänsä ensi kertaa vasta 14-vuotiaana.
Dome ja Nadia Karukoski menivät naimisiin vuonna 2015. Heillä on kaksi lasta.
Pari on nykyään eronnut. Karukoski kertoi avioerostaan Marko Gustafssonin haastattelussa.
Karukoski on kertonut koulukiusatuksi tulemisesta Aino-Kuutamo Uusitorpan nuorille suunnatussa kirjassa Sä et tiedä miltä musta tuntuu (WSOY 2011). Huhtikuussa 2020 ilmestyi Otavan kustantama, Kalle Kinnusen ja Matti Rämön kirjoittama Karukosken elämäkertakirja Hymypoika – Dome Karukosken tie Lepsämästä Hollywoodiin.
Karukoski ilmoitti marraskuussa 2023, että hän on ottanut pitkäaikaisen lempinimensä Dome neljänneksi viralliseksi etunimekseen ja hänen koko nimensä on jatkossa Thomas August George Dome Karukoski.
Filmografia > Elokuvat

Tyttö sinä olet tähti (2005)
Tummien perhosten koti (2008)
Kielletty hedelmä (2009)
Napapiirin sankarit (2010)
Leijonasydän (2013)
Mielensäpahoittaja (2014)
Tom of Finland (2017)
Tolkien (2019)
Pikku Siperia (2025)
Filmografia > Lyhytelokuvat

Käytösrangaistus (2003)
Verenperintö (2003)
Burungo (2010)
Valtatie 13 (2012)
Filmografia > Televisiosarjat

Suojelijat (osat 2 ja 5, 2008)
Veljet (2008)
Maailmanparantaja (2011)
The Beast Must Die (2021)
Filmografia > Musiikkivideot

YUP – Päivä kerrallaan (2004)
Jenni Vartiainen – Tunnoton (2007)
Live Aid Uusi Lastensairaala 2017 - Lohtu (2014)
Palkintoja ja tunnustuksia

Anjalankosken elokuvapalkinto 2006 elokuvasta Tyttö sinä olet tähti
Parhaan ohjauksen Jussi-palkinto 2009 elokuvasta Tummien perhosten koti
Anjalankosken elokuvapalkinto 2009 elokuvasta Tummien perhosten koti
Humanismin käsi elokuvasta Kielletty hedelmä 2009
Kultainen delfiini elokuvasta Kielletty hedelmä
Parhaan ohjauksen Jussi-palkinto 2011 elokuvasta Napapiirin sankarit
FIPRESCI-palkinto elokuvasta Tom of Finland 2017
Humanismin käsi elokuvasta Tom of Finland 2017
Suomi-palkinto 2017
Kirjallisuutta

Kinnunen, Kalle – Rämö, Matti: Hymypoika: Dome Karukosken tie Lepsämästä Hollywoodiin.  Helsinki:  Otava, 2020.  ISBN 978-951-1-35080-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Riihimäki, Tapio: ”Tyttöjä, mopoja ja grillikioski – sekä vähän Shakespearea.” Dome Karukosken haastattelu, Filmihullu 3/2006.
| n k Parhaan ohjauksen Jussi-palkinnot |
| --- | --- |
1944–1959:  Hannu Leminen (1944)  Valentin Vaala (1945)  ei jaettu (1946)  Valentin Vaala (1947)  Roland af Hällström (1948)  ei jaettu (1949)  Toivo Särkkä (1950)  Matti Kassila (1951)  Valentin Vaala (1952)  Edvin Laine (1953)  Matti Kassila (1954)  Matti Kassila (1955)  Edvin Laine (1956)  Matti Kassila (1957)  ei jaettu (1958)  Jack Witikka (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Maunu Kurkvaara (1962)  Mikko Niskanen (1963)  Mikko Niskanen (1964)  ei jaettu (1965)  Risto Jarva (1966)  Mikko Niskanen (1967)  Risto Jarva ja Mikko Niskanen (1968)  Edvin Laine, Jörn Donner ja Timo Bergholm (1969)  Erkko Kivikoski (1970)  Risto Jarva (1971)  Mikko Niskanen (1972)  Erkko Kivikoski, Rauni Mollberg ja Veikko Kerttula (1973)  Rauni Mollberg (1974)  Jaakko Pakkasvirta ja Veikko Kerttula (1975)  ei jaettu (1976)  Heikki Partanen, Katariina Lahti ja Riitta Rautoma (1977)  Risto Jarva ja Rauni Mollberg (1978)  Timo Linnasalo (1979) 
1980–1999:  ei jaettu (1980)  Pirjo Honkasalo, Pekka Lehto ja Erkko Kivikoski (1981)  Mikko Niskanen (1982)  Mika Kaurismäki (1983)  Heikki Partanen ja Tapio Suominen (1984)  Timo Humaloja (1985)  Matti Ijäs ja Rauni Mollberg (1986)  ei jaettu (1987)  Åke Lindman (1988)  Pekka Parikka (1989)  Pekka Parikka (1990)  Aki Kaurismäki (1991)  Mika Kaurismäki (1992)  Aki Kaurismäki (1993)  Veikko Aaltonen (1994)  Aleksi Mäkelä (1995)  Markku Pölönen 	(1996)  Aki Kaurismäki (1997)  Olli Saarela (1998)  Markku Pölönen (1999) 
2000–2019:  Olli Saarela (2000)  Olli Saarela (2001)  Jarmo Lampela (2002)  Aki Kaurismäki (2003)  Jarmo Lampela (2004)  Markku Pölönen (2005)  Aku Louhimies (2006)  Aku Louhimies (2007)  Petri Kotwica (2008)  Dome Karukoski (2009)  Klaus Härö (2010)  Dome Karukoski (2011)  Aki Kaurismäki (2012)  Maarit Lalli (2013)  Pirjo Honkasalo (2014)  Jukka-Pekka Valkeapää (2015)  Aleksi Salmenperä (2016)  Juho Kuosmanen (2017)  Antti-Jussi Annila (2018)  Aleksi Salmenperä (2019) 
2020–2039:  Miia Tervo (2020)  Zaida Bergroth (2021)  Juho Kuosmanen (2022) 
| n k Dome Karukoski |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Tyttö sinä olet tähti (2005)  Tummien perhosten koti (2008)  Kielletty hedelmä (2009)  Napapiirin sankarit (2010)  Leijonasydän (2013)  Mielensäpahoittaja (2014)  Tom of Finland (2017)  Tolkien (2019) 
TV-elokuvat ja -sarjat (ohjaus):  Suojelijat (2008)  Veljet (2008)  Maailmanparantaja (2011)  Valtatie 13 (2012) 
Lyhytelokuvat (ohjaus):  Perhonen (2001)  Verenperintö (2003)  Käytösrangaistus (2003)  YUP: Päivä kerrallaan (2004)  Burungo (2011)  Yhteispeli (2013)  Lohtu (2014)  Lähde omiesi matkaan (2015) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB  Ritva  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef
The Rain (televisiosarja)

| The Rain |
| --- | --- |

Tyyli:   Draama  Post-apokalypsi  Psykologinen trilleri  Tieteisfiktio 
Kestoaika:  35–48 minuuttia
Luoja(t):   Jannik Tai Mosholt  Esben Toft Jacobsen  Christian Potalivo 
Alkuperämaa:   Tanska
Alkuperäiskieli:  tanska ruotsi
Verkko:  Netflix
Esitetty:  4. toukokuuta 2018 –
Tuotantokausia:  3
Jaksoja:  20
Tuotanto
Vastaava(t) tuottaja(t):  Christian Potalivo
Ohjaaja(t):   Kenneth Kainz  Natasha Arthy 
Käsikirjoittaja(t):   Jannik Tai Mosholt  Lasse Kyed Rasmussen  Marie Østerbye  Poul Berg  Mette Heeno 
Säveltäjä(t):  AV AV AV
Leikkaaja(t):   My Thordal  Marlene Billie Andreasen  Morten Egholm  Benjamin Binderup  Esben Bay Grundsøe 
Kuvaaja(t):   Jesper Tøffner  Rasmus Heise 
Tuotantoyhtiö(t):  Miso Film
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
The Rain on tanskalainen post-apokalyptinen televisiosarja, jonka esittäminen alkoi Netflixissä 4. toukokuuta 2018. Sarjan ovat luoneet Jannik Tai Mosholt, Esben Toft Jacobsen ja Cristian Potalivo.
Toukokuussa 2018 Netflix ilmoitti sarjan saavan jatkoa toisella tuotantokaudella, joka kuvattiin loppuvuonna 2018 ja julkaistiin 23. toukokuuta 2019.
Sarjan lähtötilanne

Sateen levittämä virus tuhoaa lähes kaiken elämän Skandinaviassa. Tanskalaiset sisarukset Simone ja Rasmus pääsevät suojaan isänsä Frederikin työnantajan, lääkeyhtiö Apollonin rakennuttamaan bunkkeriin. Kuuden vuoden jälkeen sisarukset lähtevät etsimään isäänsä, joka ei lupauksestaan huolimatta palannut takaisin bunkkeriin lastensa luo. Matkalla Tanskan ja Ruotsin halki kohti lääkeyhtiön päämajaa he tutustuvat sateesta selviytyneisiin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Alba August  | … |  Simone Andersen   |
|  Lucas Lynggaard Tønnesen  | … |  Rasmus Andersen   |
|  Mikael Følsgaard  | … |  Martin   |
|  Lukas Løkken  | … |  Patrick   |
|  Jessica Dinnage  | … |  Lea   |
|  Sonny Lindberg  | … |  Jean   |
|  Angela Bundalovic  | … |  Beatrice   |
|  Johannes Bah Kuhnke  | … |  Sten   |
|  Lars Simonsen  | … |  Frederik Andersen   |
|  Jacob Luhnmann  | … |  ”Muukalainen”   |
|  Iben Hjejle   | … |  Ellen Andersen   |
|  Bertil De Lorenzi  | … |  Rasmus 10-vuotiaana   |
Tuotanto

Ensimmäisen tuotantokauden kuvaukset aloitettiin Tanskassa ja Ruotsissa kesäkuussa 2017.
Toisen tuotantokauden kuvaukset aloitettiin Tanskassa loppuvuonna 2018. Kolmas ja viimeinen tuotantokausi sarjasta julkaistiin 6. elokuuta 2020.
Suru

Suru. Vincent van Gogh, 1882
Suru on menetyksen tai muun ikävän tapahtuman tai epämieluisan olotilan aiheuttama voimakas ja pitkäkestoinen mielipahan tunne. Suruun kuuluu alentunut vireystila. Ihminen ilmaisee surua usein kasvonilmeillään ja äänenkäytöllään, ja hän voi itkeä tai vetäytyä syrjään. Suru on perustunteista pitkäkestoisin, ja se voi kestää jopa useita päiviä. Lyhytaikaisesta surusta ei ole haittaa, mutta pitkittynyt suru voi olla vahingollista ihmisen toimintakyvylle.
Aiheutuminen

Suru aiheutuu yleensä jostain menetyksestä, kuten tärkeän ihmisen menettämisestä, työpaikan menettämisestä tai kokeessa reputtamisesta. Ihminen tulee usein surulliseksi silloin, kun hän kokee tapahtuneen muodostavan esteen pyrkimyksilleen, kun se on toisten aiheuttama tai johtuu olosuhteista, ja kun itse ei pysty vaikuttamaan siihen tai selviytymään siitä. Suru valtaa usein mielen automaattisesti jonkin aiemmin surua aiheuttaneen tapahtuman toistuessa, mutta uudenlainen vastoinkäyminen vaatii ensin tietoista prosessointia sen tunnemerkityksen synnyttämiseksi.
Surun esiintymisen yleisyys, voimakkuus ja kesto vaihtelevat yksilöllisesti, kuten myös keinot vähentää sitä. Naiset kokevat surua enemmän kuin miehet. Korkea surun esiintyminen yhdistyy persoonallisuuden piirteistä neuroottisuuteen, sovinnollisuuteen ja avoimuuteen. Vähäinen surun esiintyminen yhdistyy ulospäinsuuntautuneisuuteen ja tunnollisuuteen sekä korkeaan itsetuntoon ja tunneälyyn. Surun kokemukseen ja ilmaisuun vaikuttaa myös se, miten suru on sosiaalisesti hyväksyttyä.
Evolutiivinen tausta

Evoluutiopsykologien mukaan surulla on evolutiivinen tausta, ja se on sopeutumareaktio tilanteisiin, joissa on koettu menetystä. Suru saa ihmisen vetäytymään joksikin aikaa pohtimaan omia tavoitteitaan ja suunnitelmiaan, jotta hän voisi välttää uudet menetykset. Lisäksi surun ilmaiseminen tuo ihmiselle myötätuntoa muilta ihmisiltä ja saa nämä auttamaan häntä.
Ilmeneminen

Surulliset ihmiset kertovat usein tuntevansa palan kurkussaan, lihasjännitystä ja sykkeen muutoksia. Surua ilmaisevia kasvonilmeitä ovat kulmakarvojen alentaminen, suupielten alentaminen ja leuankärjen kohottaminen. Surullinen ihminen käyttäytyy passiivisesti tai välttelevästi. Hän puhuu hitaasti ja hiljaisella äänellä. Hän saattaa itkeä.
Suru on kaikista tunteista pitkäkestoisin, ja se voi kestää jopa useita päiviä.
Vaikutukset

Surullinen ihminen alkaa ajatella aiempaa analyyttisemmin ja systemaattisemmin, ja vähemmän stereotyyppisesti. Hän omaksuu jonkin näkökulman ja asettaa tavoitteitaan uusiksi. Toisaalta suru voimistaa kielteisiä ennakkoasenteita arvioinnissa, aiheuttaen esimerkiksi omien saavutusten aliarviointia. Surullinen ihminen saattaa myös muistaa kielteisiä tapahtumia omasta menneisyydestään tavallista helpommin.
Lyhytaikaisen surun ei ole havaittu suoraan vahingoittavan terveyttä. Sairaalla ihmisellä suru voi lisätä epämukavuuden tunnetta. Pitkäaikainen suru muistuttaa masennusta ja voi olla vahingollista.
Surullinen ihminen voi saada muilta ihmisiltä myötätuntoa ja tukea. Jos suru johtaa vetäytymiseen, ihminen voi kuitenkin eristäytyä muista, jolloin häntä ei voi auttaa, minkä seurauksena suru pitkittyy.
Suruun vaikuttaminen

Kaksi terapiassa käytettyä surun säätelytapaa ovat huomion kiinnittäminen pois surun aiheuttamasta tapahtumasta, sekä tapahtuman arvioiminen uudelleen tai sen etäännyttäminen itsestä. Surun oireiden märehtiminen sen sijaan pitkittää surua.
Tutkimusten mukaan masennuslääke ei tehoa  tavanomaiseen surutilaan.
Mikäli normaali surutyö eli menetyksen käsittely pitkittyy tai vaikeutuu normaalista, voi kyseessä olla komplisoitunut suru, joka on tulossa sairausdiagnoosiksi ICD-11-tautiluokituksessa. Sen oireita voi hoitaa lääkkein, mutta tehokkaampaa hoitoa ovat muut terapiamuodot kuten silmänliiketerapia.
Surun väri

Surua ilmaistaan Euroopassa ja Suomessa yleensä mustalla värillä, myös pukeutumisessa. Suomessa naisten käyttämä suruharso ja suruvaatteet ovat mustia, samoin miesten vaatteet ja miesten hautajaisten jälkeen käyttämä surunappi. Hautajaisiin pukeudutaan virallisen etiketin mukaan tummiin vaatteisiin ja lähiomaiset yleensä mustiin. Surunapilla kerrotaan, että lähiomainen on kuollut. Sitä ei käytetä vielä hautajaisissa, mutta laitetaan vasempaan takin kaulukseen hautajaisten jälkeen. Napin paikka on kaksi senttiä napinlävestä alaspäin.
Aasiassa surua ilmaistaan valkoisella värillä.
Keuhkojen tilavuudet

Keuhkojen tilavuudet tarkoittaa keuhkojen eri hengitystilavuuksia. Tilavuudet ovat isompia miehillä, pitkillä ihmisillä, urheilijoilla ja pienempiä tupakoijilla.
Keuhkojen tilavuus miehillä on yleensä noin 6 litraa, mutta vain pieni määrä tästä kapasiteetista käytetään normaalin ilman hengittämiseen. Vapaasukeltaja Herbert Nitschillä on mittauksen mukaan keuhkojen kapasiteetti 10 litraa.
Hengityksen tiheys on vastasyntyneellä 30-60 kertaa minuutissa ja aikuisella 12-20 kertaa minuutissa.
Maksimaalinen sisäänhengitystaso

Tämä taso kuvaa sitä ilmamäärää, joka keuhkoissa on maksimaalisen sisäänhengityksen jälkeen.
Kiertohengitysilma

Tämä taso kuvaa sitä määrää, joka tulee keuhkoihin normaalin sisäänhengityksen aikana.
Uloshengityksen varailma

Tämä on se ilmamäärä, joka voidaan puhaltaa keuhkoista ulos normaalin uloshengityksen jälkeen. Normaalisti uloshengityksen varailman tilavuus on 1,8-2,3 litraa.
Jäännösilma

Tämä kuvaa sitä ilmamäärää, joka jää keuhkoihin maksimaalisen uloshengityksenkin jälkeen. Normaalisti jäännösilman tilavuus on 1,1–1,2 litraa.
Innokenti Annenski

Innokenti Annenski.
Innokenti Fjodorovitš Annenski (ven. Инноке́нтий Фёдорович А́нненский), (20. elokuuta [J: 1. syyskuuta] 1856 Omsk, Venäjän keisarikunta – 30. marraskuuta [J: 13. joulukuuta] 1909 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen runoilija.
Suku ja koulutus

Innokenti Annenski syntyi aatelistaustaiseen virkamiesperheeseen Siperiassa. Hänen vanhempansa olivat Fjodor Nikolajevitš Annenski (1815–1880) ja Abram Hannibalin pojantytär Natalia Petrovna Karamolina tai Karmalin (1814? – 1889 tai 1891). Hänen isänsä oli Länsi-Siperian pääosaston osastopäällikkö. Vuonna 1859 perhe muutti Tomskiin, missä hänen isänsä nimitettiin lääninhallituksen puheenjohtajaksi. Vuonna 1860 isä sai viran sisäministeriön erityistehtäviin, ja perhe palasi Siperiasta Pietariin, josta he olivat lähteneet vuonna 1849.
Huonon terveytensä takia Innokenti Annenski ei ryhtynyt sotilasuralle, vaan opiskeli ensin yksityiskoulussa ja sitten Pietarin 2. valmistavassa lukiossa vuosina 1865–1868. Vuodesta 1869 lähtien hän sairastelusta johtavan tauon jälkeen opiskeli kaksi ja puoli vuotta V. I. Berensin yksityislukiossa. Vuosina 1872–1874 hän valmistautui ylioppilastutkintoon kotona vanhemman veljensä Nikolain, tilastotieteilijä, taloustieteilijä ja narodnik-aktivistin avulla. Vuonna 1875 hän läpäisi ylioppilastutkinnon Keisarillisen hyväntekeväisyysseuran lukiossa (ven. Гимназия Императорского Человеколюбивого общества) menestyksekkäästi ja pääsi Pietarin yliopiston historialliseen ja filologiseen tiedekuntaan.
Hän valmistui Pietarin yliopiston historiallis-kielitieteellisestä tiedekunnasta kandidaattina vuonna 1879 ja työskenteli vuosina 1879–1891 antiikin kielten ja venäläisen kirjallisuuden opettajana Gurevitsin lukiossa. Syyskuussa 1879 hän meni naimisiin Nadezda (Dina) Valentinovna Hmara-Borstševskajan (1841–1917) kanssa. Kesäkuussa 1880 Annenskeille syntyi poika Valentin.
Myöhemmin hän toimi lukion rehtorina Kiovassa, Pietarissa ja Tsarskoje Selon kymnaasissa sekä vuodesta 1906 lähtien Pietarin koulupiirin tarkastajana. Hänen oppilaitaan olivat muiden muassa Nikolai Gumiljov. Innokenti Annenski ylennettiin vuonna 1887 valtioneuvoksen virka-arvoon.
Kirjallinen ura

Annenskin tyyliltään ranskalaishenkinen dekadentti runous jäi hänen elinaikanaan melko tuntemattomaksi, mutta vaikutti myöhemmin akmeistien tuotantoon. Hän kirjoitti myös antiikin mytologiaan perustuneita näytelmiä ja kirjallisuuskritiikkiä sekä työskenteli kaunokirjallisuuden kääntäjänä.
Annenski oli vastahakoinen julkaisemaan omia runojaan ja saavutti ensiksi mainetta Euripideen ja ranskalaisten symbolistien käännöksillä. Vuodesta 1890 kuolemaansa vuonna 1909 asti hän käänsi kaikki Euripideen teokset muinaiskreikasta. 1900-luvun alussa Annenski kirjoitti sarjan muinaisen Kreikan tragedioita: Viisas Melanippe (1901), Kuningas Ixion (1902), Laodamia (1906) ja Thamyris Citharode (1913). Hän julkaisi elinaikanaan ainoastaan yhden runokokoelman Tihije pesni (ven. Тихие песни, 'Hiljaisia lauluja', 1904) ja sekin jäi vaille kriitikoiden huomiota. Runoilijan kuoleman jälkeen julkaistiin kokoelma nimellä Kiparisovyi larets (ven. Кипарисовый ларец, 'Sypressirasia', 1910) ja Postuumirunot (ven. Посмертные стихи, 1923). Annenskin maine on pitkälti ensimmäisen runokokoelman ja jälkipolven, akmeistien, aikaansaama. Hänen poikansa Valentin Krivitš muokkasi ja julkaisi myöhemmin monia hänen julkaisemattomia teoksiaan 1920-luvulla.
Annenski kuoli sydänkohtaukseen 30. marraskuuta [J: 13. joulukuuta] 1909 Tsarskoje Selon rautatieasemalla Pietarissa, kun hän oli menossa Klassisen filologian seuran kokoukseen keskustellakseen julkaisemattomasta Euripides-esseestä.
Australialainen jalkapallo

| Australialainen jalkapallo |
| --- | --- |

Alkuperämaa:  Australia
Piirteet
Tyyppi:  pallopeli
Joukkueen koko:  18
Varusteet:  pallo
Kilpailutoiminta
Kansainvälinen kattojärjestö:  AFL Commission
Olympialaisissa:  Näytöslaji vuoden 1956 kisoissa
Infobox OKNimi-testi OK: 
Australialainen jalkapallo eli aussifutis on 1800-luvun puolivälissä Australian Melbournessa kehitetty yksi monista jalkapallon esimuodosta juonensa juurtavista lajeista. Paikalliset kutsuvat peliä nimillä footy ja aussie rules. Lajin johtava liiga on Australian AFL. Sen yleisökeskiarvot ovat yli 30 000 katsojaa peliä kohden. Samaan pystyy maailmassa ainoastaan neljä muuta ammattilaissarjaa; NFL Yhdysvalloissa, Major League Baseball Yhdysvalloissa ja Kanadassa sekä jalkapallon pääsarjat Englannissa ja Saksassa.
Australialaista jalkapalloa pelataan 18-miehisillä joukkueilla tavallisesti krikettiä varten suunnitelluilla, soikion muotoisilla kentillä. Kentän pituus voi olla jopa 185 metriä. Suojavarusteita ei käytetä, vaikka voimakkaat taklaukset ovatkin olennainen osa peliä. Pallo on soikea. Euroopassa lajia pelataan yhdeksänmiehisillä joukkueilla tavallisella jalkapallokentällä.