stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ZZ Top
Historia > Nousu maailmanmaineeseen 1980-luvulla

ZZ Topin seuraava albumi Eliminator (1983) sai paljon näkyvyyttä uudella MTV-musiikkivideokanavalla ja nosti yhtyeen maailmansuosioon. Eliminator myi yli 10 miljoonaa kappaletta ja pysyi top-20:ssä lähes vuoden ajan. Eliminator on ZZ Topin tunnetuin ja myydyin albumi. Se toi yhtyeelle paljon uusia kuulijoita, mutta samalla se vieraannutti osan vanhoista faneista, jotka olivat uskollisia yhtyeen 1970-luvun blues rock -linjalle. Eliminatorin singlet "Gimme All Your Lovin’'", "Sharp Dressed Man" ja etenkin "Legs" nousivat myös hiteiksi. Yhtye käytti albumilla entistä enemmän syntetisaattoreita, rumpukoneita ja sekvenssereitä, jotka olivat tulleet musiikissa silloin suosituiksi. Levyn kannessa on autoja rakastavan Gibbonsin punainen Ford Coupé '33, lempinimeltään "Eliminator". Levyn julkaisua seurasi pitkä maailmankiertue.
Tim Newmanin yhtyeelle ohjaamat musiikkivideot menestyivät myös hyvin. Humoristisissa videoissa esiintyi yhtyeen ja Eliminator-auton lisäksi ZZ-avaimenperä ja pitkäsäärisiä mallityttöjä. "Legs" toi yhtyeelle MTV:n parhaan yhtyevideon palkinnon ja "Sharp Dressed Man" Newmanille parhaan ohjauksen palkinnon.
Vuonna 1984 partakoneiden ja -terien valmistaja Gillette tarjosi Gibbonsille ja Hillille miljoonaa dollaria, mikäli he olisivat suostuneet ajamaan pitkät partansa ja mainostaneet tätä kuuluisaa tuotemerkkiä. Hill ja Gibbons kuitenkin kieltäytyivät tarjouksesta.
Eliminatoria seurasi toinen menestyslevy Afterburner (1985). Se noudatti edeltäjänsä tyyliä syntetisaattoreineen ja rumpukoneineen, mutta sisälsi edelleen myös tuttuja blues-elementtejä. Levy myi viisi miljoonaa kappaletta, puolet Eliminatorin myynnistä. Singlejen näyttävät videot saivat MTV:llä jälleen runsaasti soittoaikaa.
Yhtye julkaisi boksisetin The ZZ Top Sixpack vuonna 1987. Siinä yhtyeen 1970-luvun albumit oli miksattu uusiksi 1980-luvun tyyliin, mikä jälleen järkytti joitain yhtyeen vanhoja faneja.
Viiden vuoden levytystauon jälkeen julkaistu Recycler (1990) oli edelleen tyyliltään paljolti 1980-luvun tyylistä pop-rockia kahden edeltäjänsä tavoin. Se oli samalla kuitenkin niitä karheampi ja viitoitti alkavaa paluuta yhtyeen blues-juurille. Albumi myi enää miljoona kappaletta.
Suomessa Eliminator (1983), Afterburner (1985), Recycler (1990) ja Greatest Hits (1992) ylittivät platinalevyn rajan 1990-luvun alussa.
Historia > Huippusuosion jälkeinen aika

Yhtye esitti elokuvassa Paluu tulevaisuuteen III (1990) hillbilly-yhtyettä ja kappale Doubleback soi lopputekstien aikana; myös kappaleen musiikkivideo oli tehty elokuvan ympärille.
Vuonna 1991 Texasin edustajainhuone nimitti yhtyeen osavaltion "virallisiksi sankareiksi", ja kuvernööri perusti ZZ Top -päivän.
ZZ Top vaihtoi Recyclerin jälkeen levy-yhtiötä Warner Brosista RCA:lle ja palasi tyylillisesti vanhoille blues-juurilleen. Antenna (1994) myi vielä platinaa, mutta putosi nopeasti listoilta. Albumi sai kriitikoilta haukkuja keskinkertaisuudesta ja vanhojen riffien kierrätyksestä. Sitä seuranneet albumit eivät enää nousseet lähelle listojen kärkeä. Rhythmeen (1996) ja yhtyeen 30-vuotisen uran mukaan nimetty XXX (1999) saivat myös kriitikoilta huonot arvostelut, ja yhtyettä haukuttiin väsyneen kuuloiseksi. Texmex-vaikutteinen Mescalero (2003) sai edeltäjäänsä myönteisemmät arvostelut ja kävi albumilistan sijalla 57.
The Rock and Roll Hall of Fame kelpuutti ZZ Topin jäsenekseen 15. maaliskuuta 2004.
Vuonna 2012 julkaistu albumi La Futura menestyi jälleen hyvin, nousten Billboard 200 -listalla kuudenneksi. Sen tuottajana ei ollut aikaisempien levyjen tapaan Bill Ham, vaan Rick Rubin yhdessä Billy Gibbonsin kanssa. Jotkut kriitikot kuten The Guardianin Michael Hann ja Allmusicin Thomas Erlewine ovat kutsuneet albumia yhtyeen parhaaksi pitkiin aikoihin.
Yhtyeen basisti Dusty Hill kuoli 27. heinäkuuta 2021. Billy Gibbonsin mukaan yhtye jatkaa toimintaansa Hillin toiveen mukaan, uutena basistinaan Elwood Francis.
ZZ Topin Suomen-esiintymiset

1986 Jäähalli, Helsinki  (16.9.)
1991 Oulunkylän urheilupuisto, Helsinki (5.6.)
1996 Ruisrock, Turku (29.6.)
1997 Jäähalli Helsinki (29.1.)
2002 Hartwall Areena, Helsinki (1.10.)
2003 Olympiastadion, Helsinki (16.7.), the Rolling Stonesin lämmittelijänä
2010 Puistoblues, Järvenpää (3.7.)
2012 Saimaa Open Air -festivaali, Lappeenranta (20.7.) ja Rockin' Hellsinki, Helsinki (21.7.)
2014 Raatin kenttä, Oulu (13.6.) ja Rockin' Hellsinki, Helsinki (14.6.)
2016 Bastion, Hamina (15.7.) ja Tapahtumastadion, Seinäjoki (16.7.)
2019 Hartwall Areena, Helsinki (4.6.)
Jäsenet > Nykyiset jäsenet

Billy Gibbons – Kitara, laulu ja taustalaulu (1969–, perustajajäsen)
Frank Beard – Rummut, perkussiot ja taustalaulu (1969–)
Elwood Francis – Bassokitara (2021–)
Jäsenet > Entiset jäsenet

Dusty Hill – Bassokitara, kosketinsoittimet, laulu ja taustalaulu (1969–2021)
Lanier Greig – Bassokitara, urut (1969)
Dan Mitchell – Rummut (1969)
Billy Ethridge – Bassokitara (1969)
Diskografia > Studioalbumit

ZZ Top’s First Album (1971)
Rio Grande Mud (1972)
Tres Hombres (1973)
Fandango! (1975)
Tejas (1976)
Degüello (1979)
El Loco (1981)
Eliminator (1983)
Afterburner (1985)
Recycler (1990)
Antenna (1994)
Rhythmeen (1996)
XXX (1999)
Mescalero (2003)
La Futura (2012)
Kirjallisuutta

ZZ Top: Bad and Worldwide (1985)
ZZ Top (Mitchell Craven, 1985)
ZZ Top (Philip Kamin, 1986)
ZZ Top (Robert Draper, 1989)
Elimination: The ZZ Top Story (1991)
Sharp-Dressed Men: Zz Top Behind the Scenes from Blues to Boogie to Beards (1994)
ZZ Top: Elimination (1998)
ZZ Top Greatest Hits (1999)
The New Best of Zz Top for Guitar (Easy Tab Deluxe) (1999)
ZZ Top / XXX (Authentic Guitar-Tab) (2000)
ZZ Top – Guitar Anthology (2003)
Essential ZZ Top (2003)
The Very Best of ZZ Top (2003)
The Best of Zz Top: A Step-By-Step Breakdown of the Guitar Styles and Techniques of Billy Gibbons (2003)
ZZ Top: Fearless Boogie – The Full 30-Year Story of the Great Texas Trio (Hugh Gregory, julkaisija Backbeat Books, ei vielä julkaistu)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta ZZ Top Wikimedia Commonsissa
ZZ Topin virallinen sivusto
ZZ Top Biography (Arkistoitu – Internet Archive), Rock & Roll Hall of Fame
ZZ Top
| --- | --- |
Studioalbumit:   ZZ Top’s First Album  Rio Grande Mud  Tres Hombres  Fandango!  Tejas  Degüello  El Loco  Eliminator  Afterburner  Recycler  Antenna  Rhythmeen  XXX  Mescalero  La Futura 
Kokoelmat:   The Best of ZZ Top  Greatest Hits  One Foot in the Blues  Chrome, Smoke & BBQ  Rancho Texicano 
DVD:t:   ZZ Top’s Greatest Hits  Eric Clapton Crossroads Guitar Festival  ZZ Top Live from Texas  ZZ Top Ultimate Collection 
ZZ Top esiintymässä vuonna 1976
ZZ Top Norjassa vuonna 1983.
ZZ Top San Antoniossa 2015
Dera Ismail Khan

| Dera Ismail Khan |
| --- | --- |
 Dera Ismail Khan
 Koordinaatit: 31°49′53″N, 70°54′7″E 
Valtio:  Pakistan
Provinssi:  Punjab
Piirikunta:  Dera Ismail Khan
Väkiluku (2017):  212 324
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dera Ismail Khan (pašt. ‏ډېره اسماعيل خان‎, urduksi ‏ڈیرہ اسماعیل خان‎) on kaupunki  Pakistanin Khyber Pakhtunkhwan provinssissa Derajatin historiallisella alueella. Sen asukasluku oli vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan 212 324.
Maantiede

Dera Ismail Khan sijaitsee Pakistanin Khyber Pakhtunkhwan provinssissa Dera Ismail Khanin piirikunnassa hieman Indusjoesta länteen.
Historia

Dera Ismail Khan sijaitsee Derajatin historiallisella alueella. Nimi dera viittaa telttaan tai leiriin. Dera Ghazi Khan oli yksi Multanista hallinneiden Langah-sulttaanien alaisten baluchipäällikköjen 1500-luvulla perustamista "dera-kaupungeista", kaksi muuta olivat Dera Ghazi Khan ja Dera Fath Khan. Ismail Khan oli kaupungin perustaneen päällikön poika. Dera Ismail Khanin vanhakaupunki tuhoutui Indusjoen tulvassa vuonna 1823. Dorrani-valtakunnan hallitsijat perustivat sen uudelleen noin 6 kilometriä alkuperäisestä länteen. Heidän kaudellaan kaupungissa oli rahapaja.
Väestö

Dera Ismail Khanin asukasluku oli Pakistanin vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan 212 324. Vuonna 1998 vastaava lukema oli 90 357 ja vuonna 1981 68 145.
Pikkuviherbulbuli

| Pikkuviherbulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Viherbulbulit Phyllastrephus
Laji::  debilis
Kaksiosainen nimi
 Phyllastrephus debilis  (Sclater, 1899) 

Katso myös
   Pikkuviherbulbuli Wikispeciesissä   Pikkuviherbulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkuviherbulbuli (Phyllastrephus debilis) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Pikkuviherbulbulia tavataan Keniassa, Mosambikissa, Tansaniassa ja Zimbabwessa. Sen on kuvattu olevan yleinen, vaikkakin se on vähenemässä. Vähenemisen ei kuitenkaan vielä uskota vaarantavan lajia, joten se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
KNM Glommen (1863)

| KNM Glommen |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Laivastontelakka, Horten
Laskettu vesille:  20. marraskuuta 1863
Tekniset tiedot
Uppouma:  280 t
Pituus:  41,10 m
Koneteho:  180 hv
Nopeus:  9 solmua
Aseistus
Aseistus:  1 x 6,6" RML-tykki 1 x 6,1" RML-tykki 4 pienempää tykkiä
KNM Glommen oli Norjan laivaston vuonna 1863 vesillelaskettu puurunkoinen Glommen-luokan 2. luokan tykkivene.
Valmistus

Alus tilattiin Hortenin laivastontelakalta, missä köli laskettiin telakkanumerolla 48. Alus laskettiin vesille 20. marraskuuta 1863.
Oliivipääbulbuli

| Oliivipääbulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Bulbulit Pycnonotus
Laji::  tympanistrigus
Kaksiosainen nimi
 Pycnonotus tympanistrigus  (Müller, 1835) 

Katso myös
   Oliivipääbulbuli Wikispeciesissä   Oliivipääbulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Oliivipääbulbuli (Pycnonotus tympanistrigus) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Oliivipääbulbulia tavataan kotoperäisenä Sumatralla Indonesiassa. Se on melko yleinen, mutta vähenemässä metsien tuhoutumisen takia.
Elinympäristö

Oliivipääbulbuli elää mäkien ja vuorten metsissä 600–1 400 metrin korkeudella merenpinnasta.
KNM Ørnen

| KNM Ørnen |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  laivastontelakka, Horten
Laskettu vesille:  14. syyskuuta 1829
Palveluskäyttöön:  3. kesäkuuta 1833
Loppuvaihe:  myyty 1874
Tekniset tiedot
Uppouma:  540 t
Koneteho:  purjeet
Miehistöä:  158
Aseistus
Aseistus:  20 × 18 naulan tykkiä
KNM Ørnen oli Norjan laivaston 20-tykkinen korvetti.
Valmistus

Alus tilattiin Hortenin laivastontelakalta, missä köli laskettiin telakkanumerolla 2. Se laskettiin vesille 14. syyskuuta 1829 ja otettiin palvelukseen 3. kesäkuuta 1833 ensimmäisenä päällikkönään Christian A. Bendz.
Palvelus

Se oli kadettien koululaivana, kunnes se siirrettiin vartiolaivaksi 1847. Alus romutettiin 1874.
HMS Svärdet (1663)

| Svärdet |
| --- | --- |
 Claus Møinichen: Taistelu Öölannin luona 1686

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Skeppsholmen, Tukholma
Kölinlasku:  noin 1660
Laskettu vesille:  1662
Palveluskäyttöön:  1663
Loppuvaihe:  tuhoutui taistelussa 1. heinäkuuta 1676
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 700
Pituus:  47,35 m
Leveys:  12,5 m
Syväys:  5,94 m
Aseistus
Aseistus:  86 kanuunaa
Svärdet oli Ruotsin laivaston noin vuonna 1660 valmistunut 86-tykkinen linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiiin Skeppsholmenista Tukholman telakalta, missä köli laskettiin noin vuonna 1660. Rakennusmestarina oli hollantilainen Jakob de Voss. Alus laskettiin vesille 1662 ja otettiin palvelukseen 1663.
Palvelus

Alus oli 1676 amiraali Claas Ugglan lippulaivana. Sen sytytti tuleen 1. heinäkuuta 1676 hollantilainen polttolaiva Öölannin eteläkärjen taistelussa, jossa kuoli 600 miestä ja päällikkö Claas Uggla.
Öölannin itäpuolelta on löytynyt hylky, joka todennäköisesti on Svärdet.
Pikkuvuoribulbuli

| Pikkuvuoribulbuli |
| --- | --- |
 Pikkuvuoribulbuli ylinnä
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Vuoribulbulit Arizelocichla
Laji::  montana
Kaksiosainen nimi
 Arizelocichla montana  (Reichenow, 1892) 
Synonyymit
 Andropadus montanus 

Katso myös
   Pikkuvuoribulbuli Wikispeciesissä   Pikkuvuoribulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkuvuoribulbuli (Arizelocichla montana) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Pikkuvuoribulbulia tavataan Kamerunissa ja Nigeriassa. Sen kanta on pienenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sulindaakki

| --- | --- |

Sulindaakki
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-[(3Z)-6-fluori-2-metyyli-3-[(4-metyylisulfinyylifenyyli)metylideeni]inden-1-yyli]etikkahappo
Tunnisteet
CAS-numero: 38194-50-2
ATC-koodi: M01AB02
PubChem CID: 1548887
DrugBank: DB00605
Kemialliset tiedot
Kaava: C20H17FO3S 
Moolimassa: 356,406
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 182–185 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen: 3 g/l
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 90 %
Proteiinisitoutuminen: 93 %
Metabolia: glukuronaatio maksassa
Puoliintumisaika: 8 (16) h
Ekskreetio: inaktiivisena virtsaan
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Sulindaakki (C20H17SO3F) on indolyyliryhmän sisältävä sulfoksideihin kuuluva lääkeaine. Yhdisteellä on kipua lievittäviä ja kuumetta alentavia vaikutuksia ja sitä käytetään tulehduskipulääkkeenä muun muassa nivelreuman hoidossa. Lääketehdas MSD toi joitakin vuosia valmistetta Suomeen nimellä Clinoril.
Kemialliset ja fysikaaliset ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa sulindaakki on keltaista kiteistä jauhetta, joka ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen happamissa olosuhteissa, mutta paremmin neutraaleihin tai emäksisiin liuoksiin. Yhdiste liukenee etanoliin, metanoliin ja pienissä määrin etyyliasetaattiin.
Vaikutusmekanismi ja käyttö

Sulindaakki on aihiolääke, joka pelkistyy elimistössä aktiiviseksi sulfidijohdannaiseksi. Aktiivisen johdannaisen lisäksi muodostuu myös kipulääkkeenä inaktiivisia metaboliitteja kuten sulfoni ja hydroksyloituja johdannaisia. Sulindaakin aktiivinen sulfidimetaboliitti on syklo-oksigenaasientsyymien inhibiittori eli niin kutsuttu COX-inhibiittori. Syklo-oksigenaasientsyymin toiminnan estyessä prostaglandiinien biosynteesi estyy, mikä lievittää tulehdustilaa elimistössä. Kivunlievityksessä sulindaakin teho on indometasiiniin verrattava, mutta tulehdusta vähentävät vaikutukset ovat heikompia, joskin pitempivaikutteisia. Sulindaakkia voidaan käyttää lievän tai keskivaikean kivun lievittämiseen nivelreumaa, nivelrikkoa tai kihtiä sairastavilla potilailla.
Tavallinen annostus sulindaakilla on 100–200 mg kahdesti päivässä, kun se indometasiinilla on 25–50 mg kahdesti tai kolmesti. Valmiste imeytyy suun kautta otettuna ruoansulatuskanavasta yli 90-prosenttisesti. Lääke metaboloituu maksassa ja inaktiiviset hajoamistuotteet erittyvät osittain virtsaan, osittain ulosteeseen.
Haittavaikutukset

Tyypillisimpiä sulindaakin aiheuttamia haittavaikutuksia ovat ruuansulatuskanavan oireet kuten huonovointisuus, vatsakipu ja ummetus. Muihin tulehduskipulääkkeisiin verrattuna riski vatsahaavan saamiseen on alhaisempi. Lääkeaine voi aiheuttaa myös päänsärkyä ja huimausta. Allergiset iho-oireet ovat harvinaisia, joskin hitaasti ilmaantuvia ja toisinaan vakavia, jopa Stevens-Johnsonin oireyhtymä on kuvattu. Maksaan ja haimaan kohdistuu lääkkeestä muita tulehduskipulääkeitä pahempaa rasitusta pitkän puoliintumisajan ja enterohepaattisen kierron vuoksi. Maksaan kohdistuvat sivuvaikutukset ovat sulindaakillakin silti harvinaisempia kuin parasetamolilla. On huomattava, että aktiivisen aineenvaihduntatuotteen puoliintuminen on puolta hitaampi kuin aihiovalmisteen.
On todettu, että rotilla osa sulindaakista erittyy maitoon. Ihmiskokeilla asiaa ei ole varmistettu. Käyttöä raskauden ja imetyksen aikana ei suositella Yhdysvalloissakaan, missä lääkettä on reseptivalmisteena saatavissa.
Synteesi

Suilndaakkisynteesin lähtöaine on 2-metyyli-3-(p-fluorifenyyli)propaanihappo, joka syklisoituu polyfosforihapon vaikutuksesta indanonijohdannaiseksi. Tämä on molekyylinsisäinen Friedel–Crafts-asylointi. Reformatski-reaktio indanonijohdannaisen ja metyylibromiasetaatin välillä sinkin läsnä ollessa muodostaa tertiäärisen alkoholin, josta p-tolueenisulfonihapon vaikutuksesta eliminoituu vettä ja muodostuu alkeeni. Muodostuvan tuotteen orto-asemassa aromaattiseen bentseenirenkaaseen nähden sijaitseva protoni on suhteellisen hapan ja yhdiste reagoi kondensaatioreaktiolla emäksisissä olosuhteissa p-tiometyylibentsaldehydin kanssa. Emäksenä käytetään natriummetoksidia. Emäksisissä olosuhteissa tapahtuu myös esteriryhmän hydrolyysi. Reaktion viimeisessä vaiheessa hapetetaan tioryhmä sulfoksidiryhmäksi natriumperjodaatilla.
Punanokkabulbuli

| Punanokkabulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Mustabulbulit Hypsipetes
Laji::  leucocephalus
Kaksiosainen nimi
 Hypsipetes leucocephalus  (Gmelin, 1789) 

Katso myös
   Punanokkabulbuli Wikispeciesissä   Punanokkabulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punanokkabulbuli (Hypsipetes leucocephalus) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Punanokkabulbulia tavataan laajalla alueella Intian niemimaalla ja Itä- ja Kaakkois-Aasiassa. Sitä on kuvattu melko yleisestä hyvin yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Helena Allahwerdi

Helena Allahwerdi (o.s. Liikanen, s. 15. tammikuuta 1938 Helsinki) on suomalainen eläkkeellä oleva filosofian tohtori, joka tunnetaan kansainvälisyyskasvatuksen uranuurtajana Suomessa.
Allahwerdin kaksossisar on kasvatustieteilijä, professori emerita Pirkko Liikanen. Tytöt varttuivat Helsingin Kaisaniemenkadulla virkamiesisän ja ompelijaäidin tyttärinä, karjalaisevakoiden ympäröiminä. Tytöt pääsivät ylioppilaiksi vuonna 1956 Helsingin suomalaisesta yksityislyseosta, minkä jälkeen Helena Liikanen lähti au pairiksi Yhdysvaltoihin ja suoritti opintoja New Yorkin Columbian yliopistossa. Helsinkiin palattuaan hän valmistui vuonna 1962 humanististen tieteiden kandidaatiksi pääaineenaan englantilainen filologia ja vuonna 1969 valtiotieteiden kandidaatiksi pääaineenaan sosiologia. Vuonna 2001 hän väitteli tohtoriksi 63-vuotiaana aiheesta Kansainvälisyyskasvatuksen suositukset maailmankansalaisen kypsyyskokeeseen.
Helena Liikanen avioitui vuonna 1962 alun perin Irakin, sittemmin Itävallan kansalaisen, insinööri Munir Allahwerdin kanssa, joka oli työssä YK-tehtävissä. Heille syntyi kaksi poikaa, joita äiti hoiti kouluikään saakka. Miehen työ vei perhettä moniin sotaakäyviin maihin, kunnes he asettuivat Suomeen 1970. Helena Allahwerdi sai työtä ensi kouluhallituksesta ja sitten Suomen YK-liitosta kansainvälisyyskasvatuksen sihteerinä 1972. Vuonna 2002 hänestä tuli Haaga Instituutin ja Helsingin kauppaoppilaitoksen kansainvälisten asioiden johtaja. Tästä tehtävästä hän jäi eläkkeelle 72-vuotiaana vuonna 2010.
Helena Allahwerdille myönnettiin vuonna 1976 Noppa-työryhmän jäsenenä valtion tiedonjulkistamispalkinto. Vuonna 1971 aloitettu Noppa-hanke tähtäsi alle kouluikäisille lapsille suunnattujen tv-ohjelmien tuotantoon, tärkeimpänä tuloksenaan vuosina 1973–1981 lähetetty lastenohjelma Noppa. Työryhmässä oli mukana myös Allahwerdin kaksossisar, varhaiskasvatuksen professori Pirkko Liikanen sekä toimittajat Antero Ikonen, Sirppa Sivori-Asp ja Ulpu Tolonen. Helena Allahwerdi on toiminut monien lastenohjelmien käsikirjoittajana sekä lasten ja aikuisten koulutusmateriaalien laatijana ja julkaisujen toimittajana. Vuonna 1990 Allahwerdi sai Rauhankasvatusliiton rauhankasvatuspalkinnon.
Teoksia

Islamin porteilla. Toim. yhdessä Helena Hallenbergin kanssa. Tammi, 2002.
Punaperäbulbuli

| Punaperäbulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Bulbulit Pycnonotus
Laji::  cafer
Kaksiosainen nimi
 Pycnonotus cafer  (Linnaeus, 1766) 

Katso myös
   Punaperäbulbuli Wikispeciesissä   Punaperäbulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punaperäbulbuli (Pycnonotus cafer) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Punaperäbulbulia tavataan luonnonvaraisena Etelä-Aasiassa. Sen on kuvattu olevan yleinen, ja sen kannankehitys on nouseva. Se on luokiteltu elinvoimaseksi.
Punapyrstöbulbuli

| Punapyrstöbulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Valkokurkkubulbulit Criniger
Laji::  calurus
Kaksiosainen nimi
 Criniger calurus  (Cassin, 1857) 

Katso myös
   Punapyrstöbulbuli Wikispeciesissä   Punapyrstöbulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punapyrstöbulbuli (Criniger calurus) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Punapyrstöbulbulia tavataan Afrikan länsi- ja keskiosissa. Lännessä sen levinneisyysalue ulottuu Guinea-Bissauhun, idässä Ugandaan ja etelässä Angolan pohjoisosiin. Sen on kuvattu olevan yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
KNM Sleipner (1877)

| KNM Sleipner |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Laivastontelakka, Horten
Kölinlasku:  1. tammikuuta 1877
Laskettu vesille:  7. elokuuta 1877
Poistui palveluskäytöstä:  palveluksesta 1. tammikuuta 1919 romutettu 1935
Tekniset tiedot
Uppouma:  732 t
Pituus:  53,26 m
Syväys:  3,35 m
Koneteho:  650 hv
Nopeus:  12,7 solmua
Miehistöä:  90
Aseistus
Aseistus:  1 x 26 cm/22L BL Krupp -tykki 1 x 15 cm/L25 BL -tykki 1 torpedoputki
KNM Sleipner oli Norjan laivaston vuonna 1877 vesillelaskettu 1. luokan tykkivene.
Valmistus

Alus tilattiin Hortenista laivastontelakalta, missä köli laskettiin telakkanumerolla 56. Alus laskettiin vesille 7. elokuuta 1877.
Palvelus

Alus modernisoitiin vuonna 1900, jolloin sen mastot ja takilointi poistettiin. Valmistuttuaan se siirrettiin kadettien koululaivaksi, jona se palveli vuoteen 1915. Alus siirrettiin majoitustilaksi ja edelleen vuonna 1921 varastoksi laivaston ilmavoimille.
Alus poistettiin lopullisesti palveluksesta vuonna 1932 ja se myytiin romutettavaksi vuonna 1935.