stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nootti (lehti)

Nootti oli vuosina 1968–1993 ilmestynyt suomalainen poliittinen aikakauslehti, jota julkaisi toimittaja Kauko Kare perustamansa Alea-kirja-kustantamon kautta. Se oli kulttuuria ja politiikkaa käsitellyt oikeistolainen mielipidelehti, joka toimi kanavana presidentti Urho Kekkosen ja suomettumisen vastustajille. Nootin tunnuslauseena oli ”terveen järjen puolesta”.
Kare perusti oman kustantamon Tähän on tultu -pamflettikirjastaan saamillaan tuloilla ja alkoi toimittaa Noottia, jossa hän saattoi esittää poliittisia mielipiteitään ilman rajoituksia. Lehti ilmoitti olevansa ”vapaiden mielipiteiden” areena. Kare teki lehteä autotallissaan Helsingin Käpylässä, jossa Alea-kirjakin toimi. Häntä tuki Torstaikerhoksi kutsuttu ryhmä, johon kuului eri puolueiden edustajia kokoomuslaisista sosiaalidemokraatteihin. Kareen ohella Noottiin kirjoittivat varsinkin sen alkuaikoina Yrjö Kivimies, Olavi Keskinen, Pentti Poukka, Simo Juntunen, Reino Rinne, Ahti M. Salonen, Tuure Junnila, Georg C. Ehrnrooth ja Kullervo Rainio. Myös eräiden oikeistoradikaalien, kuten Teo Snellmanin ja ruotsalaisen Christopher Jolinin, kirjoituksia julkaistiin. Pekka Siitoimen kirjoitusten julkaisu lopetettiin hänen ryhdyttyään avoimesti uusnatsiksi, vaikka sitä ennen lehti oli puolustanut hänen perustamaansa Hengentieteen Seuraa.
Nootti ilmestyi kahdeksan kertaa vuodessa. Sen levikki oli suurimmillaan 7 000 mutta kääntyi pian laskuun. Ilmoituksia Noottiin ei saatu juuri lainkaan, joten sekä lehti että Alea-kirja olivat 1970-luvun puolivälistä alkaen jatkuvasti syvenneissä talousvaikeuksissa, ja tunnetuimmat kirjoittajat jättäytyivät pois. Lehti lakkautettiin kylmän sodan päätyttyä ja Kareen voimien hiivuttua 1990-luvun alussa.
Kirjallisuutta

Terveen järjen puolesta: valikoima Nootin parhaita kirjoituksia 1968–1983. Alea-kirja, Helsinki 1984. ISBN 951-9272-86-0
Kauko Kare & Katariina Kare (toim.): Terveen järjen puolesta 2: Alea-kirjan ja Nootin 25 vuotta. Alea-kirja, Helsinki 1993. ISBN 951-9429-86-7
Simo Grönroos, Kauko Kare - Suomettumisen kriitikko väitöskirja. Helsingin yliopisto 2023
Toisvesi

| Toisvesi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Virrat
Koordinaatit:  62°17′39″N, 23°43′50″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Toisveden alue (35.42)
Laskujoki:  Herraskoski ja Horhankoski 
Järvinumero:  35.421.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  98,1 m  
Rantaviiva:  81,516 km  
Pinta-ala:  29,4045 km²  
Tilavuus:  0,57256582 km³  
Keskisyvyys:  19,47 m  
Suurin syvyys:  85 m  
Valuma-alue:  1 530 km²  
Keskivirtaama:  14 m³/s  
Saaria:  56 
 fiToisvesi 
Toisvesi on järvi Kokemäenjoen valuma-alueella Ähtärin reitillä. Se sijaitsee kokonaisuudessaan Virtain kunnan alueella Pirkanmaan pohjoisimmassa osassa. Pinta-alaltaan Toisvesi on Pirkanmaan kymmenenneksi suurin järvi. Yli 19 metrin keskisyvyydellään se on Suomen kolmanneksi syvin järvi. Toisvedessä on laajoja alueita, joiden syvyys on vähintään 60 metriä. Syvin kohta on 85 metriä.
Maantietoa

Toisveden pinta-ala on 2 940 hehtaaria eli 29,4 neliökilometriä. Se on 16 kilometriä pitkä ja 8,5 kilometriä leveä. Pituusmitat antavat järvestä suurjärven vaikutelman, vaikka se on todellisuudessa vinon Y-kirjaimen muotoisena varsin kapea. Läntinen haara on 16 kilometriä pitkä ja se on leveimmillään 1,7 kilometriä leveä. Itäinen haara on vain 12 kilometriä pitkä, ja se on leveimmillään 1,2 kilometriä leveä. Voidaan tulkita, että läntinen haara on järvenselkä, josta haarautuu pohjois-koilliseen 7,2 kilometriä pitkä sivuhaara, ja joka taipuu pohjoispäässä etelään 1,6 kilometriä pitkänä Ohtolanlahtena. Itäisen haaran lahdensuu levenee itään Murtolahtena, jossa sijaitsee Ilomäen kylä.
Toisvedessä on kartan mukaan 56 saarta, joista suurin osa on rannanläheisiä luotoja. Ohtolanlahdella sijaitsevat Koskisaaret, joita on kaksi. Pohjoisempi saari on 180 metriä ja eteläisempi on 140 pitkä. Saarten kohdalla olevan Havonniemen länsipuolella sijaitsee Niittysaari ja Ruumissaari. Niittysaari on 240 metriä pitkä. Ikkalan kohdalla ovat kallioiset Lempiluodot. Järven eteläosassa Murolahden edustalla sijaitsee Akonsaari ja Y-haaran pohjoisrannassa Pukkisaari, joka on 240 metriä pitkä. Järven suurin saari Haukkasaari sijaitsee järven läntisen haara eteläosassa. Saari on lähes 500 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Sen pinta-ala on 7,2 hehtaaria. Järven pohjoisosan rannoilla on monia pikkusaaria. Niitä ovat esimerkiksi Lemmetinsaari, Koivusaari, Pajusaari, Ollinsaari, Nuottisaari, Koninkivi, Mertosaari ja Talassaari, sekä niistä suurin Suullisensaari. Sen pinta-ala on 2,0 hehtaaria.
Toisveden tilavuus on 572,6 miljoonaa kuutiometriä eli 0,5726 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 19,5 metriä ja suurin syvyys on 85 metriä. Syvin kohta sijaitsee järven läntisen Y-haaran pohjoisosassa, mistä alkaa yli 10 kilometriä pitkä syvänne, jossa on vettä 50–80 metriä. Syvänne on muodostunut samalla tavalla kuin esimerkiksi Päijänteen syvin kohta: Kun syväkivet jäähtyivät, maankuori lohkoontui kappaleiksi pitkänomaisia, kapeita siirroksia myöten. Myöhemmin näitä siirroksia myöten on tapahtunut useita liikuntoja. Vesitilavuudeltaan Toisvesi on likimain yhtä suuri kuin sitä huomattavasti laajemmat Kukkia ja Vesijärvi yhteensä. Suuren vesitilavuutensa ansiosta Toisvesi jäätyy verraten myöhään, joulukuussa.
Toisveden rantaviivan pituus on 81,5 kilometriä. Virtain keskustaajama sijaitsee välittömästi Toisveden eteläpuolella, järven eteläisen selän rannalla. Järven luoteisen haaran rantamilla sijaitsee Liedenpohjan kylä. Kantatie 66 kulkee Toisveden länsipuolitse ja kantatie 68 järven itäpuolitse.
Vedenkorkeus ja virtaama

Toisveden vedenpinnan korkeuksia on kerätty Suomen ympäristökeskuksen rekisteriin vuodesta 1903 alkaen. Järven keskivedenkorkeus (MW) on ollut 98,00 metriä mpy (N60), jossa on 0,93 metriä vuotuista vaihtelua. Ylin vedenkorkeus (HW) on ollut 99,38 metriä toukokuussa 1905 ja alin vedenkorkeus (NW) 96,88 metriä maaliskuussa 1948, joten äärivaihteluksi tulee 2,50 metriä.
Toisveden virtaamat mitataan järven eteläpäässä sijaitsevissa lasku-uomissa. Järven vapaat lasku-uomat ovat Herraskoski ja Horhankoski. Näiden lisäksi vettä virtaa Herraskosken kanavaa myöten pienempi määrä. Järven virtaamia on mitattu vuosina 1904–1979. Keskivirtaama (MQ) on ollut 14 kuutiometriä sekunnissa (m³/s). Keskiylivirtaama (MHQ) on ollut 46 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) 5,5 m³/s. Äärivirtaamat ovat olleet (HQ) 85 m³/s (toukokuussa 1905) ja (NQ) 1,0 m³/s (huhtikuussa 1948).
Veden laatu

Toisveden vesi on humuspitoista, kuten sen eteläpuolella sijaitsevan Ison Tarjanneveden eli Tarjanneveden, Vaskiveden ja Visuveden vedet. Järvi ei ole rehevöitynyt. Sen luoteishaaraan laskee Tulijoen kautta runsasravinteisia vesiä. Toisveden selkäalueella vesi on hyvänlaatuista, jätevesien vaikutus on suhteellisen pieni. Eräissä Toisveden lahdelmissa on havaittu vesikasvillisuuden lisääntymistä. Toisveden kuha- ja haukikanta on hyvä.
Historiaa

Toisveden ympäristöstä on löydetty kivikautisia asuinpaikkoja ja useita tervahautoja sekä lapinraunio. Alueelta on paikannettu myös ensimmäisen maailmansodan aikaisia linnoituslaitteita.
Vesistösuhteet

Toisvesi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Toisveden alueella (35.42), jonka Toisveden lähialueeseen (35.421) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 98,1 metriä mpy.
Toisvesi saa pääosan vedestään Soininjoesta, jonka valuma-alue on 1 213 neliökilometriä. Soininjoki on valjastettu Soininkosken voimalaitoksella ja tästä kohdasta katsotaan Toisveden lähialueen alkavan. Järven länsihaaraan laskee Sulkavanjoen valuma-alue (35.425) laskujoki Tulijoki ja pienen Naulaojan valuma-alueen (35.426) laskuoja.
Toisveden lähialueella on 38 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Ne luetellaan tässä alla. Soininjoen alueen viranomaisraja päättyy Soininkosken voimalaitokseen, mistä alkaa Toisveden lähialue. Ennen Toisvettä sen lasku-uomassa sijaitsevat vielä Kahilanjärvi (73 ha) ja Välivesi (22 ha), joka viimeisenä laskee Enonkoskea myöten Toisveden itäiseen haaraan. Kahilanjärven itärantaan laskee siihen pieni Kakaralampi (3 ha). Kahilanjärven länsirantaan laskee Varimo-oja, joka alkaa kaukana pohjoisessa. Sen valuma-alueelle kuuluvat Iso Ruuhijärvi (3 ha), Yltävänjärvi (9 ha), Heinijärvi (4 ha), Yläinen Heinijärvi (3 ha), Haukilampi (2 ha), Hoikkalampi (1 ha), Housulampi (4 ha) ja Kalliolampi (3 ha). Lahdenkylän keskellä Toisveden itähaaran länsirantaan laskee pieni oja, jonka alueella ovat Maajärvi (5 ha), Korpisjärvi (2 ha), Haukijärvi (3 ha) ja Lauttajärvi (4 ha). Ikkalaan laskee edellistä lyhyempi oja, jonka valuma-alueella sijaitsevat Nikulilammi (1 ha), Harrajärvi (4 ha), Kuurijärvi (2 ha), Haarajärvi (2 ha), Ahvenlampi (12 ha), Nevajärvi (2 ha) ja Pitkäjärvi (8 ha). Hieman ennen itäisen haaran loppumista lahden pohjoisrantaan laskee lopuksi lyhyt Kupanoja ja Iso Vehkalampi (1 ha). Itä- ja länsihaaran välissä olevalla niemimaalla on jäljellä joitakin lyhyitä ojia ja niiden valuma-alueella pieniä järviä, jotka laskevat niemimaan länsirantaan. Niitä ovat esimerkiksi Haukkajärvi (2 ha) ja Säynävälampi (4 ha).
Itäiseen haaraan kuuluu sen perukalla sijaitseva Ohtonlahti, jonne laskee etelästä pitkä oja. Sen valuma-alueelle sijoittuvat Reskanjärvi (1 ha), Alainen Kuusijärvi (8 ha), Yläinen Kuusijärvi (5 ha) ja Kalliojärvi (2 ha). Etelämmäksi järven itärantaan ja Ikkalaa vastapäätä laskevat Karkulampi (4 ha), Valkonen (3 ha) ja Mulkonen (1 ha). Virtain keskustaajan kautta Toisveden eteläpäähän laskee Yläinen-Toriseva (2 ha) ja Lappajärvi, ja etelärantaan laskee myös toista ojaa myöten Puttosenjärvi (7 ha) ja Sorvanjärvi (7 ha) ja kolmatta ojaa myöten  Korpisjärvi (5 ha). Herraskylän pohjoispuolelle laskevat järven ainoat länsipuolen järvet Letkunlammi (3 ha) ja Petäjäjärvi (6 ha).
Toisveden lasku-uomat ovat Vuolteen lahdella haarautuvat ja rinnakkaiset uomat Herraskosken kanava sekä peräkkäiset Herraskoski ja Horhankoski. Nämä yhtyvät molemmat Marttisenalaiseen, josta vesireitti jatkaa Keiturinsalmen läpi Vaskiveden Härkösselälle. Lasku-uomalle tulee pudotusta 2,0 metriä. Vesireitti jatkaa Vaskiveden läpi Visuvedelle ja Tarjanneveteen.
Aiheesta muualla

Ympäristö.fi
Kolumbus.fi
Kuhamaa.fi
Maplandia.com
Liedenpohja.fi
Nba.fi
(35.4)
Noppaperhoset

| Noppaperhoset |
| --- | --- |
 Rhetus periander
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Noppaperhoset Riodinidae  Grote, 1895
Alaheimot
 Euselasiinae  Nemeobiinae  Riodininae 
Katso myös
   Noppaperhoset Wikispeciesissä   Noppaperhoset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Noppaperhoset (Riodinidae) on päiväperhosiin kuuluva perhosheimo. Siihen kuuluu maailmanlaajuisesti noin 1000 lajia. Lajimäärä on suurin trooppisessa Amerikassa, mutta heimo on edustettuna myös vanhalla mantereella.
Tyypillinen piirre on heimon perhoslajien siivillä näkyvät kirkkaat ja metallinhohtoiset täplät tai kuviot. Heimon perhoset muistuttavat sinisiipiä, sillä koiraiden etummainen raajapari on surkastunut, kun naarailla kaikki raajat ovat täysimittaisia. Lisäksi takasiipien siipisuonitus on heimolle tunnusomainen. Lepäävät perhoset piilottelevat lehtien alapinnoilla pitäen siipiään ruumiin sivuille levitettynä. Pääasiassa koiraiden eturaajojen piirteiden perusteella heimo on joskus yhdistetty joko sinisiipisiin tai täpläperhosiin.
Euroopassa heimoa edustaa esikkoperhonen eli noppaperhonen (Hamearis lucina), jota ei tavata Suomessa, mutta kylläkin Virossa sekä Etelä-Ruotsissa.
Aiheesta muualla

etelä- ja keskiamerikkalaisia lajeja (englanniksi)
amerikkalaisia lajeja (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q838733  Wikispecies: Riodinidae  AFD: Riodinidae  BAMONA: Riodinidae  BioLib: 51365  BOLD: 591  BugGuide: 12663  CoL: FSJ  EoL: 894  EPPO: 1RIODF  Fauna Europaea: 357093  Fauna Europaea (new): 51c00c56-74d7-4b93-94ed-604921657601  GBIF: 1933999  iNaturalist: 59166  IRMNG: 110676  ITIS: 117266  NBN: NHMSYS0021143575  NCBI: 124343  Open Tree of Life: 572802  Paleobiology Database: 212997  Tree of Life: 12174
Matti Tolonen (jääkärikapteeni)

Matti Aukusti Tolonen (14. joulukuuta 1892 Lieksa – 8. huhtikuuta 1967) oli suomalainen jääkärikapteeni.  Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä komppanian varapäällikkönä.
Perhetausta

Tolosen vanhemmat olivat työnjohtaja Iisakki Tolonen ja Hanna Oinonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Rauha Laina Palosen kanssa.
Opinnot

Tolonen kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Haminan suomalaista yhteiskoulussa vuonna 1925. Hän suoritti taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1926 ja komppanianpäällikkökurssin Taistelukoulussa vuonna 1929.
Jääkärikausi

Tolonen työskenteli vakuutusasiamiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 2. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.  Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Tolonen siirrettiin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan 20. helmikuuta 1917.
Suomen sisällissota

Tolonen astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 ensin vannottuaan sotilasvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen armeijalle. Tässä tilaisuudessa hänet ylennettiin varavääpeliksi. Suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 aselaivoja seuranneen jääkäreiden etukomennuskunnan mukana Vaasaan. Vaasasta hänet määrättiin Vöyrin sotakouluun, missä hän toimi 5. komppanian varapäällikkönä. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Vaskivedellä, Kurussa, Muroleessa, Teiskossa, Uudessakylässä ja Lapinniemellä, missä hän lopulta haavoittui pahasti 28. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Tolonen toimi sisällissodan jälkeen haavoistaan toivuttuaan kesäkuussa vuonna 1918 opettajana 3. Divisioonan päällystökursseilla. Hänet siirrettiin 9. heinäkuuta 1918 Laatokan jalkaväkirykmentti 6:een, joka tunnettiin myöhemmin nimellä Viipurin rykmentti. Hän toimi rykmentissä aluksi 6:nnen ja 6. marraskuuta 1920 alkaen 5. komppanian sekä 7. tammikuuta 1926 alkaen 2. konekiväärikomppanian päällikkönä. Viipurin rykmentistä hänet siirrettiin 28. toukokuuta 1926 Pohjois–Savon rykmenttiin, missä hänet sijoitettiin ensin 7. komppanian päälliköksi ja 10. syyskuuta 1926 alkaen aliupseerikoulun johtajaksi sekä 22. marraskuuta 1927 jälleen 7. komppanian päälliköksi. 6. komppanian päälliköksi hänet siirrettiin 27. heinäkuuta 1928, josta hänet siirrettiin 1. syyskuuta 1932 alkaen 1. komppanian päälliköksi, josta tehtävästä hänet siirrettiin 1. syyskuuta 1935 aliupseerikoulun johtajan apulaiseksi. Armeijasta hän erosi 6. marraskuuta 1935, jonka jälkeen hän työskenteli vakuutusasiamiehenä Kuopiossa aina vuoteen 1967 saakka.
Talvi- ja jatkosota

Tolonen osallistui talvisotaan toimistoupseerina Pohjois-Savon suojeluskuntapiirin esikunnassa. Välirauhan aikana hän toimi koulutusupseerina Jalkaväenkoulutuskeskus 6:ssa ja Pohjois-Savon suojeluskuntapiirissä. Myöhemmin hän siirtyi Pohjois-Savon suojeluskuntapiirin esikuntaan toimistoupseeriksi. Jatkosodan puhjettua hänen tehtävänsä muuttuivat Pohjois-Savon suojeluskuntapiirissä, nyt hän toimi jakoelimen päällikkönä, kunnes hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 12:sta II pataljoonaan. Vuonna 1942 hänet siirrettiin ylimääräisten vartioiden tarkastajaksi Keskusvarikko 6:een, missä hän palvelikin sodan loppuun saakka. Hänet haudattiin Kuopion uudelle hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 7. helmikuuta 1918  Vänrikki 24. helmikuuta 1918  Luutnantti 15. huhtikuuta 1918  Kapteeni 28. toukokuuta 1926 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania kuvattuna Libaussa
Toinen Tšetšenian sota

Toinen Tšetšenian sota käytiin Venäjän ja Tšetšenian välillä vuosina 1999–2009. Ensimmäinen Tšetšenian sota oli päättynyt Venäjän tappioon, mutta Tšetšenian itsenäisyyttä ei ollut tunnustettu. Terrori-iskut saivat Vladimir Putinin lähettämään Venäjän joukot takaisin Tšetšeniaan.
Suurimmat taistelut käytiin sodan alussa vuosina 1999–2000. Groznyitä puolustaneet tšetšeenit pakenivat vuorille, ja kevättalvella 2000 alkoi pitkä sissisotavaihe. Vuonna 2009 Venäjä julisti lopettavansa terrorisminvastaisen operaationsa rauhoittuneen tilanteen vuoksi.
Sodan alku

Ensimmäinen Tšetšenian sota oli päättynyt Venäjän tappioon vuonna 1996. Vuonna 1997 kapinallisjohtaja Aslan Mashadov oli valittu Tšetšenian presidentiksi, ja Venäjä oli tunnustanut hänen hallituksensa mutta ei ottanut kantaa Tšetšenian itsenäisyyteen.
Elokuussa 1999 Šamil Basajevin ja Khattabin johtamat islamilaistaistelijat tunkeutuivat Tšetšeniasta Dagestaniin ja perustivat sinne valtion nimeltä ”Pohjois-Kaukasian islamilainen tasavalta”, jota oli tarkoitus laajentaa muuallekin Kaukasiaan.. Seuraavien viikkojen aikana Venäjän joukot valtasivat alueet takaisin.
Syyskuussa 1999 Dagestanissa ja Venäjän eri osissa räjäytettiin kerrostaloja. Iskuissa kuoli 300 ihmistä. Venäjän viranomaiset syyttivät iskusta tšetšeenejä ja heitä tukeneita islamilaistaistelijoita.
Venäjä vaati syyskuun lopussa jyrkin sanoin Tšetšenian presidentti Aslan Mashadovia pidättämään terroristi Šamil Basajevin, mutta Mashadov ei suostunut. Vaikka Basajev ei ollutkaan poliittisesti suosittu Tšetšeniassa, hänellä oli ulkomaisia tukijoita ja sen verran vaikutusvaltaa maassa, ettei Mashadov kyennyt pidättämään häntä.
Sota ja Groznyin valtaus

23. syyskuuta venäläiset pommittivat Groznyia ensimmäistä kertaa neljään vuoteen. Mashadov julisti Pyhän sodan, mikä oli liikekannallekutsu kaikille aikuisille miehille.
1. lokakuuta Venäjän pääministeri Vladimir Putin lähetti joukot Tšetšeniaan.
Joulukuussa 1999 Mashadov julisti että Groznyia puolustetaan viimeiseen asti. Venäläiset kehottivat siviilejä poistumaan kaupungista 11. joulukuuta mennessä, minkä johdosta Euroopan unioni uhkasi Moskovaa pakotteilla. Läntisten lähteiden mukaan Groznyssä oli tuolloin 50 000 ihmistä. Venäläiset viranomaislähteet ovat väittäneet siellä olleen vain toistakymmentätuhatta ihmistä. Kaupungista taisteltiin viikkojen ajan kovasti, ja helmikuussa 2000 Venäjä valtasi sen.
Sissisota

Presidentiksi vuodenvaihteessa noussut Putin julisti että kaupunki oli vallattu, mutta taistelut jatkuivat vuorilla.
Lokakuussa 2002 ryhmä tšetšeenimilitantteja otti 700 henkeä panttivangeiksi moskovalaisessa teatterissa. Välikohtauksessa sai surmansa 130 henkeä, useimmat heistä turvallisuusjoukkojen vapautusiskussa. Tapahtuman jälkeen Venäjä voimisti iskujaan Tšetšeniassa.
Beslanin koulukaappauksessa vuonna 2004 kuoli 340 lasta. Venäjä syytti kaappauksesta kansainvälisiä terroristeja ja etsintäkuulutti Mashadovin ja Basajevin.
Sisseillä on epäilty olevan yhteyksiä al-Qaidaan, mutta niitä ei ole voitu todistaa.
Lokakuussa 2004 Alu Alhanov valittiin Tšetšenian presidentiksi. Seuraavassa helmikuussa kapinallisjohtaja Mashadov tarjosi tulitaukoa ja yritti taivutella venäläisiä rauhanneuvotteluihin. Alhanovin hallitus vaati Mashadovia antautumaan. Mashadov sai surmansa maaliskuussa venäläisjoukkojen erikoisoperaatiossa.
Sodan päättyminen

Venäjä ilmoitti lopettaneensa terrorisminvastaisen operaationsa 16. huhtikuuta vuonna 2009.
Sotarikokset

Sekä Venäjän joukot ja heitä tukevat tšetšeenit että heitä vastustavat tšetšeeniseparatistit rikkoivat törkeästi ihmisoikeuksia ja sodan sääntöjä toisessa Tšetšenian sodassa. Venäjän tekemistä ihmisoikeusrikoksista on raportoinut muun muassa kansainvälinen ihmisoikeusjärjestö Human Rights Watch ja Euroopan neuvosto.
Tiedot sodan uhrien määrästä ovat hyvin epävarmoja. Venäjä on myöntänyt 4 572 sotilaan menehtyneen vuoden 2002 loppuun mennessä, mutta esim. venäläisten sotilaiden äitien järjestön tietojen mukaan kaatuneita sotilaita olisi noin kolminkertainen määrä. Kuolleiden tšetšeenien lukumäärä on paljon korkeampi ja myös vielä epävarmempi: venäläisten sotilaslähteiden mukaan yli 20 000 kapinallista on kuollut, mutta tšetšeenilähteiden mukaan luku on yli puolet pienempi. Tšetšeenien mukaan sodan siviiliuhrien määrä on huomattavasti yli 10 000, joidenkin arvioiden mukaan peräti 250 000. Tšetšenian sisäisten pakolaisten määrän arvioidaan olevan yli 230 000.
Kritiikki sanomalehdissä ja kirjoissa

Venäjälläkin riippumattomat tiedotusvälineet ovat kritisoineet avoimesti Tšetšenian sotaa, muun muassa viikkolehti Novaja gazeta. Sodanvastustuksestaan tuli kuuluisaksi myös Novaja Gazetan toimittaja Anna Politkovskaja, jolta on ilmestynyt muun muassa kirja Toinen Tšetšenian sota. Aleksandr Litvinenko ja Juri Felštinski julkaisivat aluksi Venäjältä paenneen oligarkki Boris Berezovskin tuella kirjan Venäjä kuilun partaalla – turvallisuuspalvelut demokratian uhkana. Kirjan mukaan FSB teki terrori-iskut Moskovassa ja muualla, ja pani ne tšetšeenien syyksi. Siten Venäjän hajoamista pelkäävät poliitikot saivat syyn tšetšeenien separatismin kukistamiseen. Putin pystyi kirjan mukaan häikäilemättömästi ratsastamaan juonitellen aloitetulla sodalla presidentiksi, kun esiintyi kovaotteisena terroristi-tšetšeenejä vastaan taistelevana sankarina.
Sekä Litvinenko että Politkovskaja murhattiin.
Samoin heinäkuun 15. päivänä vuonna 2009 tuntemattomat miehet sieppasivat ja murhasivat metsässä Anna Politkovskaja -palkinnon saaneen toimittajan Natalia Estemirovan sen jälkeen, kun Tšetšenian sota oli jo päättynyt. Estemirova oli tutkinut Tšetšenian sodan ihmisoikeusrikkomuksia jo vuodesta 1999, jolloin toinen Tšetšenian sota alkoi. Estemirovan työtoveri Stanislav Markelov oli murhattu jo tammikuussa 2009 Moskovassa. Estemirovan murha oli jo viides Tšetšenian ihmisoikeusloukkauksia tutkineiden aktivistien murha vuonna 2009. Venäjän ihmisoikeusjärjestö Memorial veti murhan takia toimintansa pois Tšetšeniasta. Järjestön johtaja Oleg Orlov syytti murhasta Tšetšenian johtaja Kadyrovia, joka uhkasi nostaa Orlovia vastaan syytteen kunnianloukkauksesta.
Kirjallisuutta

Matthew Evangelista, Tšetšenian sodat, Suomentanut Juhani Yli-Vakkuri. Like Suomen Rauhanpuolustajat 2004 ISBN 952-471-425-6
Anna Politkovskaja, Toinen Tshetshenian sota, Suomentanut Jukka Mallinen. Like, Suomen Rauhanpuolustajat, 2003 ISBN 952-471-141-9
Žerebtsova, Polina: Sodan sirpaleet. Tytön päiväkirja Tšetšeniasta.  (Dnevnik Žerebcovoj Poliny, 2011)  Suomentanut Antti Rautiainen. Helsinki:  Into, 2014.  ISBN 978-952-264-312-4
Herpen, Marcel H. van: Putinin sodat. Venäjän uuden imperialismin nousu.  (Putin’s Wars. The Rise of Russia's New Imperialism, 2014)  Suomentanut Kimmo Pietiläinen. Helsinki:  Terra cognita, 2015.  ISBN 978-952-5697-71-1