stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tieliikennelaki
Vuoden 2020 tieliikennelaki

Vuonna 2013 liikenne- ja viestintäministeriö aloitti lain kokonaisuudistuksen valmistelun. Sipilän hallitus antoi esityksen uudeksi tieliikennelaiksi eduskunnalle 23. marraskuuta 2017, mitä edelsi lausuntokierros kevään 2017 aikana. Liikenne- ja viestintäministeri Anne Berner määritteli uuden tieliikennelain tarkoitukseksi liikenteen sujuvuuden ja turvallisuuden ja niiden kautta ekologisuuden lisäämisen sekä edellytysten luomisen liikenteen digitalisoitumiselle ja turvalliselle automaatiolle samalla kun sääntelyä kevennetään.
Uusi tieliikennelaki (729/2018) annettiin 10. elokuuta 2018, ja se tulee voimaan 1. kesäkuuta 2020. Keskeisenä asiana uudessa tieliikennelaissa ovat toisaalta jokaisen tienkäyttäjän velvollisuus ennakoida toisten tienkäyttäjien toimintaa ja sovittaa oma toimintansa sen mukaisesti vaaran ja vahingon välttämiseksi sekä toisaalta varautuminen liikenteen teknologiseen kehittymiseen kuten automaatioon ja tiedon hyödyntämisen tarpeisiin. Lain nojalla otetaan käyttöön rikesakon korvaava liikennevirhemaksu. Lisäksi teiden ja katujen varteen tulee kokonaan uusia liikennemerkkejä samalla kun joitakin vanhoja merkkejä poistuu. Uusia liikennemerkkejä ovat esimerkiksi nastarenkaiden käytön kieltävä ja vähimmäisnopeuden osoittava merkki. Vanhentuneet liikennemerkit poistetaan tai korvataan uuden tieliikennelain mukaisilla merkeillä kymmenen vuoden siirtymäajan kuluessa.
Tieliikennelain voimaantulon yhteydessä kumottiin paitsi vuoden 1982 tieliikennelaki, myös useita tieliikennettä koskevia asetuksia, kuten vuoden 1982 tieliikenneasetus sekä vuoden 1993 asetus ajoneuvojen käytöstä tiellä. Käytännössä tämä merkitsee sitä, että jatkossa liikenteen ohjauksesta, nopeusrajoituksista, ajoneuvojen mitoista ja massoista sekä liikennerikkomusten seuraamuksista säädetään laissa eikä enää asetuksissa.
Vuoden 2020 tieliikennelaki > Ensimmäinen luku: Yleisiä säännöksiä

Luvussa säädetään, että tieliikennelaki koskee pääasiassa liikennettä tiellä ja ettei sitä sovelleta rautatieliikenteeseen. 2–3 §:ssä määritellään ja tarkennetaan, mitä laissa tarkoitetaan kulloisellakin termillä, kuten ajokaistalla, pihakadulla, tienkäyttäjällä, jalankulkijalla, raitiotiellä, joita koko tieliikennelaissa tullaan käyttämään. Säädetään tienkäyttäjän yleiset velvollisuudet sekä hierarkia, missä järjestyksessä tulee liikenteenohjausta noudattaa.
Vuoden 2020 tieliikennelaki > Toinen luku: Liikennesäännöt

Sisältää liikennesäännöt, joita Suomen teillä noudatetaan ja joiden noudattamista poliisi valvoo.
Luku 2 alkaa esteettömän kulun antamisesta hälytysajoneuvolle, kulkueelle (sotilasosaston, saattueen, valvotun lapsiryhmän tai muun järjestäytyneen kulkueen etenemistä) ja junalle sen 6 ja 7 §:n mukaan.
Tiellä ajaminen ja ajoneuvon sijoittaminen, ajoetäisyys,  ryhmittyminen, kääntyminen, väistäminen, kohtaaminen, ohittaminen sekä niihin liittyvät säännöt ja velvollisuudet säädetään 8–19 §:ssä. Lain mukaan Suomessa on oikeanpuoleinen liikenne, ja risteyksissä on väistettävä oikealta tulevaa, ellei liikennemerkillä ole toisin osoitettu.
20 ja 21 §:ssä säädetään siitä, mitä tulee ottaa huomioon, kun ajoneuvoa siirrettään muuhun suuntaan kuin suoraan.
Ajonopeuksista säädetään 23–25 §:ssä.
Pysäyttämistä ja pysäköintiä koskevat säännöt ja kiellot: 26–29 §.
Varovaisuusvelvollisuus kevyttä liikennettä kohtaan, suojatiesäännöt ja jalkakäytävän ylittäminen sekä pysähtyneen raitiovaunun tai linja-auton ohittaminen: 30–32 §.
Muissa paikossa, kuten pihakadulla, kävelykadulla sekä tunnelissa ajamisesta säädetään 33, 33a ja 33b §:ssä.
Valoista sekä valo- ja äänimerkeistä: 34–38 §.
Loput luvun 2 pykälät (41–48) käsittelevät eri aiheita.
Vuoden 2020 tieliikennelaki > Kolmas luku: Liikenteen ohjaus

Sisältää määräykset liikenteen ohjaajista, liikennemerkeistä, liikennevaloista ja tiemerkinnöistä.
Vuoden 2020 tieliikennelaki > Neljäs luku: Ajoneuvon käyttö tiellä

Sisältää määräykset turvavöistä, suojakypärästä sekä muista turvavarusteista ja -laitteista, nopeusrajoituksista, renkaista, ajoneuvojen kuormauksesta sekä mitoista ja massoista.
Vuoden 2020 tieliikennelaki > Viides luku: Liikennerikkomukset ja liikennevirhemaksu

Sisältää määritelmät eri tienkäyttäjien liikennerikkomuksista, joista voidaan määrätä liikennevirhemaksu.
Aiheesta muualla

Liikennemerkit (Arkistoitu – Internet Archive)
Poliisi – Moottoritie+tieliikennelaki
Poliisi – Surusaattue ja tieliikennelaki[vanhentunut linkki]
Tietävälä

Näkymä Tietäväläntieltä.
Tietävälä on kylä Orimattilassa, Päijät-Hämeessä. Alun perin Tietävälä sijaitsi Kirvussa, luovutetussa Karjalassa. Siirtolaiset perustivat uuden kylän Orimattilaan ja nimesivät sen vanhan kotiseutunsa mukaan. Virallisesti Tietävälä-nimistä kylää ei ole olemassa, vaan kylä on osa Tönnön ja Pakaan kyliä.
Tietävälä Kirvussa

Kirvun Tietävälä on vanha kylä, joka maakirjoissa mainitaan vuonna 1557. Tuolloin kylässä oli 25 taloa, joissa asui karjalaiseen tyyliin suurperheitä. Ennen sotia kylässä oli noin viisisataa asukasta. Vanha Kirvun Tietävälä oli yhtenäinen ja seuratoiminta oli vilkasta. Kuutena iltana viikossa oli toimintaa nuorisoseurantalolla ja lauantaisin käytiin naapuripitäjissä tansseissa. Kirvussa kuitenkin käytiin vain "vero maksus ja kirkos", muuten kyläläiset asioivat enemmän Ensossa.
Kylä koki suuria menetyksiä vuonna 1937, kun Mikko Lankisen sahan pannuhuoneesta alkoi tulipalo. Saha sijaitsi mäellä ja palo levisi lähiympäristöön. Sahan ohella paloivat vehnämylly, Verran huopatehdas, kaksi kauppaa sekä asuintaloja, yli kymmenen rakennusta kaikkiaan. Tietäväläiset ryhtyivät heti työhön, ja rakensivat kaiken uudelleen. Saha ja mylly toimivat jälleen 2–3 kuukautta tulipalosta.
Toisen maailmansodan alkamisen seurauksena tietäväläiset lähtivät ensimmäisen kerran evakkoon 13. maaliskuuta 1940 ja päätyivät Myrskylään. Elo-syyskuussa 1941 osa väestä pääsi palaamaan takaisin Tietävälään. Vuonna 1944 kyläläisten oli lähdettävä uudelleen evakkomatkalle. Tällä kertaa lopullisesti.
Tietävälä Orimattilassa

Kirvusta tie johti mutkien kautta Orimattilan Tönnöön, kauppaneuvos Askolinin omistamille korpisille takamaille. Askolinin kanssa tehtiin ensimmäiset hallintasopimukset vuonna 1946 ja asumaan päästiin vuonna 1947. Jälleen kerran tietäväläiset näyttivät rakentajantaitonsa. Tietäväläinen yksituumaisuus ja yhteistoiminta ei kadonnut sodan melskeisiin. Yhtenäisyys säilyi, kun esimerkiksi maatalouskoneet hankittiin yhdessä, eikä oltu riippuvaisia ulkopuolisista.
Erityisen Tietävälästä tekee se, että kaikki kylään asettuneet siirtolaiset olivat lähtöisin samasta kylästä, ja että kylän nimi siirtyi uuteen paikkaan asukkaiden mukana. Tämä erikoisuus on herättänyt huomiota myös maailmalla ja kylään tultiin tutustumaan kaukaakin. Syyskuussa 1962 kylässä vieraili jopa Israelin pääministeri David Ben-Gurion. Tietäväläisiä uhkasi kuitenkin jälleen lähtö tien päälle. Askolin olisi tahtonut maansa takaisin. Maita ei kuitenkaan jouduttu luovuttamaan, mihin väitetään Johannes Virolaisen vaikuttaneen.
Maanviljelys ei ole kaikkia kyläläisiä elättänyt, vaan on täytynyt tehdä muita töitä. Tietävälä onkin tunnettu mm. Orimattilan sahti-kylänä. Sahtia valmistaa Orimattilan Tilaussahti Ky. Kirvun Tietävälässä sijainnut Verran huopatehdas perustettiin myöhemmin uudelleen Orimattilassa.
Kirjallisuutta

Tietävälän nuorisoseura ry : "Kirvusta Orimattilaan, sukupolvesta toiseen" / toimittaja Alli Hosiaisluoma-Karppinen . - [Orimattila] : Tietävälän nuorisoseura, 2006. ISBN 952-92-1105-8
Muistojen Tietävälästä ja Lietlahdesta nykypäivään / Alli Hosiaisluoma-Karppinen, toimittaja. - [Orimattila] : Kirvun Tietävälän koulupiiriläiset, 1996. ISBN 952-90-7683-5
Siirtokarjalainen perinnesidonnaisuus : Kirvun Tietävälästä Orimattilaan / Pirkko Sallinen-Gimpl. - Joensuu : Joensuun yliopisto, 1990. ISBN 951-696-889-9
Kari Alitalo

| Kari Alitalo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. toukokuuta 1952 (ikä 72) Kuopio
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Antti Vaheri
Instituutti:  WRI Wihuri Research Institute  Helsingin yliopisto Suomen Akatemia Kalifornian yliopisto (UCSF)
Tutkimusalue:  sydän- ja verisuonitaudit, syövän molekyylibiologia, geeniterapia
Tunnetut työt:  kasvutekijä VEGF-C:n ja reseptori VEGFR-3:n löytäminen
Palkinnot:  monia, mm. Matti Äyräpään palkinto InBev-Baillet Latour International Health Prize Stora Fernströmpriset Louis-Jeantet -palkinto Suomen tiedepalkinto, tieteen akateemikko (2020)
Kari Kustaa Alitalo (s. 21. toukokuuta 1952 Kuopio) on suomalainen tieteen akateemikko (2020–) ja lääketieteen ja kirurgian tohtori. Vuosina 1996–2000 hän toimi Helsingin yliopiston lääketieteellisen kemian professorina. Hän toimi yhtäjaksoisesti Suomen Akatemian akatemiaprofessorina vuodesta 1993 toukokuun 2020 loppuun saakka. Vuosina 2006–2011 hän johti Suomen Akatemian huippuyksikköä Center of Excellence in Cancer Biology.
Alitalo on tehnyt erityisesti syöpätutkimusta. Hän johtaa translationaalisen syöpäbiologian (Translational Cancer Biology) tutkimusohjelmaa Helsingin yliopiston Biomedicumissa. Vuodesta 2013 hän on johtanut myös Wihurin tutkimuslaitosta.
Koulutus ja ura

Alitalo valmistui ylioppilaaksi vuonna 1971, lääketieteen kandidaatiksi vuonna 1973, lisensiaatiksi vuonna 1977 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1981 Helsingin yliopistosta. Hän suoritti tohtorintutkintonsa professori Antti Vaherin tutkimusryhmässä. Hänen väitöskirjansa (1980) aihe oli Connective tissue glycoproteins of normal differentiated and of malignant human cells.
Vuonna 1976 Alitalo opiskeli Yhdysvalloissa ja toimi vierailevana tutkijana Washingtonin yliopistossa Seattlessa vuosina 1981–1982 ja vuosina 1982–1983 Kalifornian yliopistossa San Franciscossa, missä hän työskenteli muun muassa syöpätutkimuksesta vuonna 1989 palkittujen nobelistien J. Michael Bishopin ja Harold E. Varmusin kanssa.
Alitalo aloitti uransa Suomen Akatemian tutkimusassistenttina vuosina 1979–1982. Vuosina 1983–1985 hän oli Akatemian nuorempi ja vuosina 1985–1987 vanhempi tutkija. Vuosina 1983–1989 hän oli Helsingin yliopiston solubiologian dosentti ja vuonna 1987 Turun yliopiston lääketieteellisen kemian professori. Alitalo oli vuodet 1987–1988 Helsingin yliopiston ja Suomen Syöpäinstituutin tutkijaprofessori. Vuosina 1988–1989 Alitalo oli Helsingin yliopiston virkaa toimittava syöpäbiologian professori ja vuosina 1989–1996 varsinainen professori. Vuodesta 1996 hän toimi lääketieteellisen kemian professorina.
Vuodesta 1993 Alitalo on ollut tutkijaprofessori ja myöhemmin akatemiaprofessori sekä vuodesta 1999 huippuyksikön johtaja.
Tutkimus

Alitalon johtama tutkimusryhmä on löytänyt muun muassa imusuonen endoteelin kasvutekijä-C:n (VEGF-C) ja sen reseptorin VEGFR-3:n, jotka säätelevät imusuoniston kehitystä ja kasvua. Imusuonilla on erityisen suuri merkitys useiden syöpäkasvainten etäpesäkkeiden leviämisessä elimistöön ja näin ollen VEGF-C:n ja VEGFR-3:n estolla voi olla suuri merkitys uusien hoitokeinojen löytymiselle syövän hoitoon.
Alitalon ryhmä on onnistunut eläinkokeissa vähentämään etäpesäkkeiden syntymistä imusolmukkeisiin. Lisäksi imusuonten kontrolloimiselle muun muassa geeniterapian avulla voi olla sovellusmahdollisuuksia muun muassa sydän- ja verisuonitaudeissa sekä eräissä tulehdustaudeissa. Puuttuvien imusuonten korvaaminen saattaisi olla uusi lymfedeeman eli imunestepöhön hoitomuoto. Alitalo tutkimusryhmineen on jo aloittanut lymfedeeman ensimmäiset kliiniset geeniterapiakokeet yhdessä Kuopion yliopiston akatemiaprofessori Seppo Ylä-Herttualan kanssa.
Alitalo on ohjannut yli 40 väitöskirjaa ja useat tutkijatohtorit ovat tehneet työtä hänen kanssaan. Monet hänen opiskelijoistaan ja tutkijatohtoreistaan ovat perustaneet omia laboratorioita (esim. Jussi Taipale, Juha Partanen ja Tomi Mäkelä).
Tunnustukset

Alitalo on saanut lukuisia tiedepalkintoja ja tunnustuksia. Alitalo valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1991 ja Suomen Tiedeseuran jäseneksi vuonna 2007.  Vuonna 1998 hän sai Matti Äyräpään palkinnon. Vuonna 2005 Alitalolle myönnettiin Eric K. Fernströmin säätiön miljoonan kruunun arvoinen Stora Fernströmpriset ja vuonna 2006 Louis-Jeantet-palkinto.
Huhtikuussa 2009 Alitalo ja Kuopion yliopiston akatemiaprofessori Seppo Ylä-Herttuala saivat 200 000 euron arvoisen InBev-Baillet Latour International Health Prize -tiedepalkinnon. Se myönnettiin tutkimuksesta, jossa selvitettiin veri- ja imusuonten uudiskasvun ja niiden säätelyn sovellusmahdollisuuksia sydän- ja verisuonitautien sekä syövän hoidossa. Alitalo ja Ylä-Herttuala ovat vuosien ajan tehneet yhteistyötä edellä mainittujen sairauksien geenihoidon kehittämiseksi. Heiltä on ilmestynyt 15 yhteistyövuoden aikana yli 40 yhteisjulkaisua.
Vuonna 2010 Alitalo sai 400 000 Norjan kruunun Anders Jahren lääketieteen pääpalkinnon. Professori Alitalo on kutsuttu Ruotsin kuninkaallisen tiedeakatemian jäseneksi. Vuodesta 2011 hän on ollut Academia Europæan jäsen. Vuonna 2013 hänelle myönnettiin A. I. Virtanen -palkinto, hänet valittiin jäseneksi Yhdysvaltain kansalliseen tiedeakatemiaan ja Suomen opetus- ja kulttuuriministeriö myönsi hänelle 85 000 euron arvoisen Suomen tiedepalkinnon. Keväällä 2014 Alitalo sai ensimmäisenä suomalaisena arvostetun Hollannin Kuninkaallisen tiedeakatemian myöntämän Heinekenin lääketieteen palkinnon, jonka arvo on 200 000 euroa.
Julkaisut

Alitalo on ollut mukana yli 500 tieteellisessä julkaisussa biolääketieteen, syöpätutkimuksen, molekyyli- ja solubiologian aloilta. Solubiologian alalla hän oli vuosina 1996–2007 Euroopan toiseksi eniten viitattu kirjoittaja. Vuonna 2013 Alitalo oli Euroopan viidenneksi siteeratuin syöpätutkija.
Alitalo, Kari et al. (2005): Lymphangiogenesis in development and human disease. Nature, 438:946–53.
Alitalo, Kari et al. (2004): Lymphangiogenesis and cancer: meeting report. Cancer Res, 64:9225–9.
Alitalo, Kari et al. (2002): Growth factors controlling angiogenesis and lymphangiogenesis. Ugeskr Laeger-, 164:3170–2.
Aiheesta muualla

Kari Alitalo, Kari AlitaloLab (englanniksi) (helsinki.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  ORCID  ResearcherID 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Tietäjä

”Tietäjä iänikuinen” – Väinämöinen oli kuuluisin suomalaisen mytologian tietäjä. Hänen taikavoimansa perustui lauluun ja syntyjä ja luotteita koskevaan tietoon. R. W. Ekmanin maalaus Väinämöisen soitto vuodelta 1866.
Tietäjä on suomalaisessa kansanperinteessä taikavoimainen, yliluonnollisia voimia käyttävä henkilö, jonka taikavoimat perustuvat suureen tietoon. Tietäjiksi kutsuttuja henkilöitä oli sekä myyttisissä kertomuksissa että oikeasti. Oikeiden tietäjien tärkein tehtävä oli usein parantaa sairaita.
Monet tietäjät osasivat kalevalaisia runoja, sekä taruja että loitsuja. Tietäjä saattoi olla sekä myyttisten tarinoiden kertoja että kansanparantaja. Eräät tietäjän tärkeimmistä tiedoista koskivat ilmiöiden alkuperää, syntyä. Uskottiin, että olentoja ja ilmiöitä voitiin hallita, jos niiden alkuperä tunnettiin. Esimerkiksi sairauden saattoi voittaa, jos lausui tai lauloi sen synnyttäneen pahan henkiolennon syntysanat sisältävän loitsun. Tärkeää tietäjän tietoa olivat myös ne loitsun erityiset sanat, joissa oli loitsun voima. Näitä tarkkaan varjeltuja "taikasanoja" nimitettiin luotteiksi. Luotteita pidettiin niin suurina salaisuuksina, ettei niistä ole jäänyt juuri tietoa.
Tietäjät, noidat ja kansanparantajat olivat eräänlaisia kosmisen tasapainon säilyttäjiä. Erilaisille olennoille oli oikeat paikkansa maailmankaikkeudessa, ja jos olentoja meni vääriin paikkoihin, syntyi ongelmia. Esimerkiksi ihminen saattoi sairastua, jos hänestä lähti häneen kuuluvia sieluolentoja, tai jos häneen tuli häneen kuulumattomia ympäristön haltijaolentojen väkiä. Parantajan tehtävä oli usein palauttaa olennot oikeille paikoilleen.
Tietäjä yleensä tunsi erilaisiin tarpeisiin erilaisia taikoja, joissa useimmiten piti tehdä rituaaleja ja loitsia, usein myös käyttää taika-aineita tai taikaesineitä.
Tietäjälaitos ja šamaanilaitos

Tietäjälaitos tarkoittaa suomalaista tai läheisten itämerensuomalaisten sukulaiskansojen perinnettä, jossa yhteisö pitää joitakin henkilöitä tietäjinään. Tietäjällä on tietty vakaa sosiaalinen rooli yhteisössään, hänellä on tehtäviä joita häneltä ilman muuta odotetaan, kuten sairaiden auttaminen, mutta velvoitteiden vastapainona hänen sanomisillaan ja määräyksillään on yleensä suuri painoarvo, jopa verrattavissa jumalan sanaan. Tietäjällä on myös usein vapauksia tehdä asioita, joita muut eivät saa tehdä, kuten mennä pyhälle alueelle.
Vaikka tietäjän synonyyminä käytetäänkin usein sanaa šamaani, on šamaanilaitos tarkalleen ottaen ja tieteellisessä kielenkäytössä eri asia kuin suomalainen tietäjälaitos. Varsinaisessa šamaanilaitoksessa šamaanin taikamenot ovat yhteisöä yhdistävä, tärkeä tapahtuma, eräänlainen "kansanjuhla", johon osallistuvat usein kaikki yhteisön jäsenet tai osallistujiksi kelpaavat, esimerkiksi kaikki miehet. Itämerensuomalainen tietäjä toimi yleensä yksin tai joskus muutaman avustajan kanssa, eikä taikamenoilla yleensä ollut muuta yleisöä kuin parannettava tai autettava itse. Šamaanit myös monissa tapauksissa vajoavat menoissaan transsiin, usein rumpujen, laulun ja huumaavien aineiden avulla, ja kulkevat ja toimivat tällöin henkimaailmassa. Suomalaisten tai karjalaisten tietäjien transsimatkoista ei kuitenkaan ole kiistattomia historiallisia merkintöjä.
Eräät tutkijat, kuten Anna-Leena Siikala, arvelevat, että suomalainen tietäjälaitos on aiemmin muistuttanut enemmän oikeaa šamaanilaitosta. Esimerkiksi kertomukset loveen lankeamisesta ja sankarien matkoista kuolleiden maahan Tuonelaan on tulkittu transsitilan käytöksi. Šamanististen piirteiden on arveltu vähentyneen muun muassa kristinuskon pakanallisuuteen kohdistaman vihamielisyyden pelosta. Suomalaisten kulttuuri ja elämäntapa on myös pitkään perustunut maanviljelyyn, kun taas šamanismi on leimallisinta metsästäjä-keräilijöille.
Tietäjälaitos ja šamaanilaitos > Itämerensuomalaisten noitarumpuja ja transsimatkoja

Monet tutkijat ovat šamanistisia perinteitä ja suomalaista tietäjyyttä verratessaan panneet merkille, että ei ole tietoa suomalaisten noitarummuista. Noitarummut ovat tärkeä tekijä monen šamanistisen perinteen transsin harjoittamisessa, ja noitarumpujen puuttuminen kertoisi osaltaan, ettei suomalaisessa muinaisuskonnossa, tai ainakaan sen viimeisimmässä, melko kattavasti dokumentoidussa vaiheessa ole enää harjoitettu transsia. Asia ei kuitenkaan ole aivan näin yksinkertainen. Esimerkiksi Martti Haavio on löytänyt muutaman epävarman dokumentin noitarummuista ja transsimatkoistakin.
Paltamon kirkkoherra Mansuetus Jacobi Fellman kirjoitti ruotsiksi noin vuonna 1650 hieman vaikeaselkoisen tiedonannon Kemin-Lapin lappalaisten ja suomalaisten pakanallisista tavoista. Fellman ei aina erittele, kumpaa ryhmää milloinkin tarkoittaa. Hän kertoo noitamenoista, joissa noidat lyövät rumpua vasaralla. Menoissa noidat laulavat runonlaulua (runowijssor), ja eräs heistä kaatuu, ja haluaa "nähdä" ja ennustaa. Martti Haavio (1967) tulkitsee tämän transsimatkaksi eli loveen lankeamiseksi. Fellman kirjoitti myös, että (ilmeisesti kyseessä olevat, aiemmin mainitsemansa) noidat sanovat olevansa suvultaan suomalaisia, ja että he sanovat olleensa venäjänuskoisia eli ortodokseja. Haavion mukaan ortodoksisuus viittaa karjalaisiin. Fellman mainitsee myös noitien asuvan lautamökeissä, ei siis kodissa, kuten saamelaiset vielä tuolloin. Lisäksi Fellmanin käyttämät noidan välineiden nimitykset arpa ja kannus ovat itämerensuomalaisia, eivät saamelaisia, vaikka saamelaiset termit olisivat tunnettuja ja käytettävissä saamelaisten välineiden kuvailuun. Myös Fellmanin kuvaama runonlaulu vaikuttaa olevan pikemminkin itämerensuomalaisten kalevalaista runonlaulua kuin saamelaisten joikua; sanaa runo on käytetty ruotsin kielessä jo vanhastaan itämerensuomalaisten kalevalaisesta runonlaulusta, ja joiulla on oma nimityksensä. Haavio kertoo myös tutkija Ernst Mankerin vuonna 1938 todenneen, että Kemin-Lapista tunnetulla erityisen kehittyneellä ja taidokkaasti maalatulla rumputyypillä ei ole ollenkaan saamelaista nimeä, vain suomalainen nimitys kannus. Nimitys voi Haavion mukaan siitä, että rumpuja käyttivät suomalaiset, ja taidokkaina tekeleinä rummut tuskin olivat kopioita toisen ryhmän rummuista, vaan jatkoa pitkälle perinteelle.
Lapin asutushistorian perusteella Haavion tulkinta Fellmanin tiedonannosta ei kuitenkaan ole kovin uskottava, sillä 1600-luvulla alueella ei tiedetä asuneen uudisasukkaita. Joka tapauksessa historialliset dokumentit itämerensuomalaisisten šamanistisista menoista ja välineistä ovat hyvin vähäisiä, tulkinnallisia ja peräisin Lapista, jossa on voimakas saamelainen vaikutus.
Apueläimet ja apuolennot

Tietäjillä oli joskus toimissaan apuna kesytettyjä villieläimiä, tai he uskoivat vuorovaikuttavansa joidenkin villieläinten kanssa. Joidenkin tiedetään pitäneen kaarneita eli korppeja tai käärmeitä lemmikkeinään. Tietäjä saattoi myös pyydystää kalan tai muun villieläimen, ja laittaa sen suuhun jonkun henkilön hiuksia tai kynnenpalan. Sitten hän päästi eläimen menemään. Uskottiin, että eläin vei nämä ihmisen osat Tuonelaan, ja ihmisen osien kurja kohtalo heijastui myös ihmisen itsensä hyvinvointiin. Seurauksena oli vakava henkinen tai ruumiillinen sairaus. Tätä kutsuttiin ihmisen pilaamiseksi.
Tietäjällä oli myös täysin yliluonnollisia apureita. Luonto oli ihmisen henkilökohtainen suojelushaltija, mahdollisesti esi-isän henki. Luonto avusti niin ruumiillisissa, henkisissä kuin yliluonnollisissakin toimissa. Jokaisella terveellä ihmisellä lukuun ottamatta vastasyntyneitä, oli oma luonto, mutta vain voimakasluontoinen eli sellainen, jolla oli voimakas luonto-haltija, saattoi menestyä tietäjänä. Luontoa saattoi nostattaa, eli herätellä ja virkistää loitsuilla.
Varsinkin noituuksia tekevillä talon emännillä arveltiin olevan apunaan para, pelottavan näköinen olento, joka varasti emännälleen muiden talojen rikkauksia.
Muita nimityksiä

Tietäjillä ja vastaavilla hahmoilla oli lukuisia eri nimityksiä. Runo merkitsi alun perin ihmistä, jonka kalevalaisen runouden taito teki taikavoimaiseksi. Noita tarkoitti melko lailla samaa kuin tietäjä, mutta  kristinusko leimasi varsinkin noidat pahoiksi. Velho oli alkujaan vihollisnoidan nimitys, mutta nykyään lähes tietäjän synonyymi.
Samantapaisten hahmojen nimityksiä löytyy lisää artikkelista velho.
Tiiksi

Rokaččun muistomerkki.
Tiiksi (ven. Тикша, Tikša, karjalaksi Tiikši) on Lietmajärven maalaiskuntaan kuuluva kylä Mujejärven piirin pohjoisosassa Karjalan tasavallassa Venäjällä.
Ennen yhdistämistään Lietmajärveen Tiiksi oli erillinen kylähallintoalue, joka rajoittui idässä Rukajärven kylähallintoalueeseen, lounaassa Mujejärveen, luoteessa Lietmajärveen ja koillisessa Belomorskin piiriin.
Tiiksi sijaitsee 72 kilometriä piirikeskuksesta Mujejärvestä koilliseen. Kylässä oli noin 600 asukasta vuonna 1996.
Muuta

Tiiksiin, kuten myös muualla Mujejärven piiriin on pyritty kehittämään luontoturismia jopa Euroopan unionin hankkein, jossa Lieksan kaupunki on ollut mukana.
Luettelo Itä-Ukrainan separatistien sotilaskalustosta

Tämä on luettelo Itä-Ukrainan separatistien käyttämästä sotilaskalustosta.
Jalkaväki > Käsiaseet

| Nimi | Tyyppi | Kuva | Huom>  |
| --- | --- | --- | --- |
| AKM | Rynnäkkökivääri |  |  |
| AKMS | Rynnäkkökivääri |  |  |
| AKS-74U | Rynnäkkökivääri |  |  |
| AK-74 | Rynnäkkökivääri |  |  |
| Z-10 | Rynnäkkökivääri |  | Siviiliurheilu- ja harrastusmalleja. |
| Z-15 | Rynnäkkökivääri |  | Siviiliurheilu- ja harrastusmalleja. |
| SVD | Tarkkuuskivääri |  |  |
| VSS | Tarkkuuskivääri |  |  |
| ASVK | Tarkkuuskivääri |  |  |