stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sähköposti
Sähköpostin rakenne > Aihe

Subject-rivillä kerrotaan viestin aihe. Tämä on syytä valita huolella, varsinkin jos vastaanottaja saa paljon sähköpostia. Kun viestiin myöhemmin tahtoo palata, on hyvä jos otsikko on kuvailevampi kuin "Hei". Huono otsikko saattaa myös johtaa siihen, ettei viestiä koskaan lueta.
Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Kun vastataan toiseen viestiin, sähköpostiohjelma lisää viestin aiheen eteen "Re: ", jollei sellaista jo ole. Näin alkuperäinen viesti erottuu ja viestit on helppo ryhmittää. "Re: " lyhenne on johdettu latinan sanasta res ("asiaan liittyen"), eikä yleisen harhaluulon mukaisesti englannin kielen sanasta reply. Joissakin sähköpostiohjelmissa tämä etuliite on lokalisoinnin nimissä käännetty eri kielille, jolloin ohjelmat eivät enää tunnista sen teknistä merkitystä, seurauksena yhä pitenevä aiherivi ja ryhmittämisen vaikeutuminen.
Sähköpostin rakenne > MIME

Ennen vanhaan sähköpostit lähetettiin 7-bittisellä ASCII:lla ja sen kansallisilla muunnoksilla. Kun kansainvälinen sähköposti ja erilaiset liitteet yleistyivät, tämä, satunnainen uuencode ja eri yhteisöjen käytännöt eivät enää riittäneet, jolloin kehitettiin MIME ("Multipurpose Internet Mail Extensions") yhteiseksi tavaksi kuvailla viestin sisältö ja sisällön muoto. MIME on sittemmin siirtynyt käyttöön muuallekin.
Sähköpostin rakenne > MIME > Content-*

Tässä saatekirje on pelkkää länsimaista, 8-bittistä tekstiä sellaisenaan, ilman sen kummempia muotoiluja. Sähköpostiohjelma saa lisätä rivinvaihtoja kappaleisiin. Tyypillinen suomalainen saatekirje, paitsi, että kuvaus "saatekirje" harvoin lisätään:
Content-Description: saatekirje
 Content-Type: text/plain; charset=iso-8859-1; format=flowed
 Content-Transfer-Encoding: 8bit
Tässä MIME-osassa liite on mukana useammassa kuin yhdessä muodossa, esimerkiksi sähköpostiohjelmassa  helposti luettavana tekstinä ja PDF:nä tulostamista varten (osien välissä rivi "--==--=="):
Content-Type: multipart/alternative; boundary="==--=="
Vastaava, mutta tässä liitteen osat eivät ole saman asian vaihtoehtoisia näyttötapoja, vaan esimerkiksi saatekirje ja liite:
Content-Type: multipart/mixed; boundary="==--=="
Tässä on kokouskutsu pdf-muodossa, tallentamiseen ehdotetaan tiedostonimeä kutsu_syys07.pdf (joka toimii useimmissa käyttöjärjestelmissä), tiedosto on koodattu base64-koodauksella, jotta se ei rikkoontuisi matkan varrella, ja se ehdotetaan näytettäväksi liitteenä, ei suoraan:
Content-Description: kokouskutsu; filename=kutsu_syys07.pdf
 Content-Type: application/pdf;
 Content-Transfer-Encoding: base64
 Content-Disposition: attachment
Sähköpostin rakenne > Tieto postin kulusta

Jokainen sähköpostipalvelin matkan varrella lisää viestin alkuun Received-rivin, jossa se kertoo mistä se sai viestin, oman nimensä, kellonajan ja muuta virheenetsinnässä mahdollisesti tarvittavaa tietoa.
Viestiä edelleenlähetettäessä sellaisenaan (kuten silloin, kun oletetaan viestin olevan tarkoitettu myös toiselle, eikä selitystä tästä tarvita), viestin alkuun lisätään myös joukko Resent-rivejä, jotka vastaavat alkuperäisen viestin tietoja, mutta kertovat edelleenlähettämisestä, esimerkiksi Resent-From, Resent-To ja Resent-Date.
Viestin lähettäjän on mahdollista kirjoittaa lähettäjätiedot haluamikseen ja myös lisätä Received-rivejä viestin alkuun. Sen sijaan hän ei voi juurikaan vaikuttaa siihen, mitä viestiä vastaanottavat palvelimet siihen kirjoittavat.
Jos muka ystävältä tulleen törkeän viestin Received-tiedot poikkeavat vastaavista hänen muissa viesteissään, on aihetta olettaa, että lähettäjätiedot on väärennetty. Samaten jos muka pankilta tullut viesti on kulkenut ilmaissähköpostipalvelimen kautta (pankit eivät lähetä salasanapyyntöjä tms. sähköpostin kautta; jos viesti vaikuttaa uskottavalta, soita pankkiin ja kysy).
Sähköpostiohjelmat voivat myös pyytää tietoja siitä, onko viesti tullut perille ja onko se avattu. Useimmiten nämä toiminnot eivät ole käytössä, yksityisyyden suojelemiseksi. Silloinkaan, kun ne ovat käytössä, ei ole varmuutta siitä, onko vastaanottaja oikeasti huomannut viestin. Jos viestin perillemeno on tärkeää, pyydä kuittaus ja käytä tarvittaessa puhelinta.
Sähköpostin rakenne > Viittaukset viesteihin

Sähköpostiviestissä on sitä yksilöivä tunniste,
Message-ID: <jokinkoodi@example.org>
johon voidaan viitata muualta, esimerkiksi vastausviestin kohdissa
In-Reply-To: <jokinkoodi@example.org>
 References: <aikaisempi@example.org> <jokinkoodi@example.org>
Näiden koodien perusteella koko viestiketju on helppo jäsentää, myös silloin, kun aihe muuttuu.
Sähköpostin rakenne > Päiväys

Sähköpostiviestit päivää joko sähköpostiohjelma tai palvelin:
Date: Fri, 26 Oct 2007 11:03:47 +0300
Päiväys on määrämuotoinen ja aikavyöhyke ilmoitetaan erotuksella UTC:hen, joskus sen lisäksi aikavyöhykkeen lyhenteellä. Päiväyksen on tarkoitettu osoittavan hetkeä, jolloin viesti on kirjoitettu valmiiksi, lähettämisen aika näkyy Received-tiedoista.
Kirjallisuutta

Alasilta, Anja: Meili meitä pyörittää: Työelämän sähköpostiviestintä.  Helsinki:  Infor, 2009.  ISBN 978-952-5123-86-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sähköposti Wikimedia Commonsissa
Havainne sähköpostiohjelmista.
Venäjän–Persian sota (1826–1828)

Venäjän–Persian sota oli vuosina 1826–1828 käyty sota Venäjän keisarikunnan ja qajarien Persian välillä. Sitä edelsi nöyryyttävään Golestanin rauhaan päättynyt vuosien 1804–1813 sota, jolloin Persia menetti Jerevania lukuun ottamatta alueensa Araksjoen pohjoispuolella. Rauha oli epäsuosittu, ja brittien tukema Persian šaahin poika Abbas Mirza johti persialaiset uuteen sotaan vuonna 1826. Alkumenestyksen jälkeen sota päättyi kuitenkin entistä epäedullisempaan Turkmantšain rauhaan vuonna 1828, jonka myötä Persia menetti myös Jerevanin.
Tausta

Alueista Kaukasuksella kiistelleet Venäjä ja qajarien Persia olivat käyneet vuosien 1804–1813 välillä sodan, joka oli päättynyt persialaisten kannalta nöyryyttävään Golestanin rauhaan. Rauhansopimuksen nojalla Persia menetti Venäjälle suuren osan alueistaan Araksjoen pohjoispuolella. Persian käsiin olivat jääneet vain Jerevan ja Nahitševan. Sopimus oli huomattavan epäsuosittu Persiassa, jossa alettiinkin pian puhua uudesta jihadista Venäjää vastaan. Persialaisia aiemmassa sodassa komentanut šaahi Fath Ali Šahin poika Abbas Mirza alkoikin valmistella uutta sotaa esimerkiksi uudistaen johtamansa armeijan joukkoja Azerbaidžanissa. Tukea Abbas Mirza sai briteiltä. Britit olivat olleet Venäjän liittolaisia Napoleonin sotien aikana, mutta Venäjää alettiin pitää jälleen uhkana Napoleonin tappion jälkeen vuonna 1815.
Sota

Uusi sota alkoi Abbas Mirzan ja tämän veljen Muhammad Mirzan johtamalla hyökkäyksellä vuonna 1826. Heidän johtamaansa armeijaan kuului 35 000 miestä. Persialaiset saavuttivat aluksi huomattavia voittoja. Suurin osa Venäjän käsiin jääneestä nykyisestä Azerbaidžanista vallattiin takaisin, ja persialaiset uhkasivat myös Tbilisiä Georgiassa. Venäläisiä komentanut kenraali Aleksei Jermolov oli vieraannuttanut monet paikalliset Venäjän uusilla alueilla. Persialaisten edetessä monet paikalliset johtajat siirtyivätkin heidän puolelleen. Jermolov joutui vetäytymään persialaisten uhkaamasta Gəncəsta, mutta pian alueelle saapui venäläisiä vahvistuksia ja uusi komentaja Ivan Paskevitš. Uudet joukot ja komentajat saivat pysäytettyä persialaisten etenemisen. Persialaiset olivat puolestaan odottaneet suurempaa apua briteiltä, joilta sitä ei kuitenkaan herunut. Britit vetosivat vuonna 1809 solmitun ystävyys- ja yhteistyösopimuksen pykälään, jonka mukaan brittien tuli tukea Persiaa siihen kohdistuvan hyökkäyksen tapahtuessa. Kun Persia oli itse hyökkääjän asemassa, apua ei tarvinnut antaa. Sotaonni kääntyi, ja Paskevitšin johtamat venäläiset valtasivat takaisin Gəncən ja lokakuun alussa 1827 Jerevanin ja Itä-Armenian. Myöhemmin lokakuussa kukistui myös Tabriz.
Seuraukset

Helmikuussa 1828 Persia ja Venäjä solmivat sodan päättäneen Turkmantšain rauhan. Rauhansopimus oli Persian kannalta huonompi kuin edellinen Golestanin rauha. Persia menetti nyt myös sen vielä tähän asti hallitseman Armenian, ja kaikki alueet Araksjoen pohjoispuolella olivat nyt Venäjän käsissä. Sopimukseen kuuluivat myös 20 miljoonan ruplan sotakorvaukset ja toimintavapaus venäläisille kauppiaille Persiassa. Myöhemmin muut Euroopan valtiot vaativat saman tapaisia etuoikeuksia itselleen, mikä heikensi Persian suvereeniutta. Rauha sai myös väkivaltaisen loppunäytöksen, kun väkijoukko surmasi rauhanehtojen täyttymistä Teheraniin valvomaan saapuneen venäläisen Aleksandr Gribojedovin 30. tammikuuta 1829. Uudelta sodalta vältyttiin Fath Ali Šahin lähetettyä anteeksipyynnön lähetystönsä mukana Pietariin. Voitettuaan persialaiset Paskevitš johti joukkonsa sotaan Turkin osmaneja vastaan. Adrianopolin rauhassa turkkilaiset luopuivat persialaisten tapaan alueistaan Kaukasuksella, ja Venäjä oli näin vakiinnuttanut oman asemansa alueella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän–Persian sota (1826–1828) Wikimedia Commonsissa
Venäjän ja Persian raja ennen vuoden 1804–1813 sotaa (punaisella) ja sodan jälkeen solmitun Golestanin rauhan jälkeen (mustalla).
Venäläiset valtaavat Jerevanin vuonna 1827. Maalaus vuodelta 1893.
Taistelu Gəncəsta. Franz Roubaudin maalaus 1800-luvulta.
Heikki Veräväinen

Heikki Veräväinen (s. 19. toukokuuta 1945 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1964–1967 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Veräväinen edusti koko SM-sarjauransa Rosenlewin Urheilijat -38:aa. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 46 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 8 + 1 = 9 ja jäähymääränsä 10 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1967.
Verotusneuvos

Verotusneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 7. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 8 700 euroa tai 2 200 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1944. Vuosien 1918–2013 aikana verotusneuvoksen arvonimi on myönnetty seitsemälle henkilölle.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Nro | Päivämäärä | Henkilö | Ammatti tai arvo | Kotipaikka | Lähteet |
|  1.  | 5.4.1944  | Lars Holm | konttoripäällikkö, varakonsuli, Porin verojohtaja  | Pori  |    |
|  2.  | 23.12.1987  | Toivo Rikkinen | Kotkan verojohtaja, varatuomari  | Kotka |   |
|  3.  | 15.5.1998  | Esko Nikander | Hämeen alueverojohtaja, ekonomi | Hämeenlinna  |   |
|  4.  | 12.11.1999  | Raimo Pallonen | johtava verokonsultti, varatuomari  | Helsinki |   |
|  5.  | 28.6.2002  | Kauko Valkama | varatuomari | Järvenpää |  |
|  6.  | 12.6.2009  | Markku Hirvonen  | projektipäällikkö, valtiotiet. kand.  | Helsinki |  |
|  7.  | 11.6.2010  | Mirjami Laitinen  | pääjohtaja, hallintotiet. kand. | Helsinki |  |
Venäjän–Persian sota (1804–1813)

Venäjän–Persian sota oli vuosina 1804–1813 käyty sota Venäjän keisarikunnan ja qajarien Persian välillä. Sodan taustalla oli maiden kiista Georgian alueesta, jonne Venäjä oli ulottanut vaikutusvaltansa 1700-luvulla. Sota alkoi venäläisten hyökkäyksellä vuonna 1804. Napoleonin sotien takia sota oli mutkikas myös kansainvälisen politiikan kannalta Persian hakiessa tukea Ranskalta ja briteiltä, joiden kanta sotaan vaihteli kuitenkin alati muuttuvien liittolaisuussuhteiden kautta. Sota päättyi lopulta Golestanin rauhaan vuonna 1813, jossa Persia menetti suuret osat alueistaan Araksjoen pohjoispuolella. Sopimus olikin epäsuosittu ja vuosina 1826–1828 käytiin vielä toinen sota, joka päättyi kuitenkin entistä epäedullisempiin ehtoihin Persialle.
Tausta

Venäjän–Persian sodan taustalla oli maiden kiista nykyisen Georgian alueesta. Venäläiset olivat ulottaneet valtansa Georgiaan jo vuosina 1722–1723 käydyn sodan aikana Pietari Suuren kaudella, mutta lyhyen miehityksen jälkeen alue luovutettiin takaisin Persialle. Myöhemmin samalla vuosisadalla Venäjän Katariina Suuri liittoutui Georgian Kakhetin ja Kartlin kuningaskunnat yhdistäneen Erekle II:n kanssa. Vuonna 1783 solmittiin Georgijevskin sopimus, jolla kuningaskunnista tuli Venäjän protektoraatteja. Georgian kuningas sai pitää asemansa, mutta hän vannoi uskollisuutta Venäjälle saaden myös sotilasapua. Sotilasapuun kuului venäläinen varuskunta Tbilisissä, joka kuitenkin vedettiin georgialaisten suureksi pettymykseksi pois ennen Persian šaahi Agha Muhammad Šahin sotaretkeä Georgiaan. Agha Muhammad voitti Ereklen joukot Krtsanisin taistelussa Tblisin lähistöllä vuonna 1795, minkä jälkeen kaupunki hävitettiin. Tuhansia kaupungin asukkaita vietiin orjuuteen Persiaan. Myöhemmin venäläiset vetosivat tapahtumiin osoituksena georgialaisten suojelun tarpeesta, vaikkakin tuhon oli osittain mahdollistanut heidän oma vetäytymisensä.
Katariina Suuren kuoleman jälkeen Venäjän johtoon nousi Paavali I. Vuonna 1801 hän lakkautti Georgijevskin sopimuksen ja liitti Kartli-Kakhetin suoraan Venäjän alaisuuteen. Tällä välin surmatun Agha Muhammad Šahin seuraaja Fath Ali Šah esitti turhaan protesteja Persian suvereeniudesta Georgiassa. Häntä Venäjän valtaistuimella seuranneella Aleksanteri I:llä oli vielä suuremmat tavoitteet Kaukasuksen suunnalla. Maaliskuussa 1802 Aleksanteri kertoi ministereilleen tavoitteenaan olevan Venäjän rajan siirtäminen Kura- ja Araksjoille. Tavoitteensa toteuttamaan keisari asetti georgialaistaustaisen kenraali Pavel Tsitsianovin.
Sota

Tsitsianovin johtama venäläisten sotaretki Persiaan alkoi vuonna 1804. Gəncən valtauksen yhteydessä Tsitsianov hylkäsi Gəncən kaanin antamat antautumisehdot. Kaupunki vallattiin ja venäläiset surmasivat jopa 3 000 paikallista. Gəncə sai uuden nimen Jelizavetpol ja sen moskeija muutettiin kirkoksi. Lähellä Jerevania he voittivat puolestaan Fath Ali Šahin pojan Abbas Mirzan johtamat persialaiset joukot. Venäläisten aluksi persialaisista saavuttamista voitoista huolimatta sota ei sujunut täysin suunnitelmien mukaan. Tsitsianovin käydessä neuvotteluja Bakun antautumisesta paikallisen persialaisen kuvernöörin kanssa vuonna 1806 kuvernöörin veljenpoika ampui häntä rintaan ja Tsitsianov kuoli.
Persialla oli monimutkaiset ulkosuhteet johtuen paljolti samaan aikaan käydyistä Napoleonin sodista, joka muutti maailmanpoliittista tilannetta vähän väliä. Persia oli ennen Venäjän vastaista sotaa liittoutunut brittien kanssa brittien epäiltyä Venäjän mahdollisesti liittoutuvat Ranskan kanssa ja tavoittelevan Intiaa. Kansainvälisen politiikan muutokset olivat kuitenkin tehneet briteistä ja venäläisistä sittemmin liittolaisia ja kun Fath Ali Šah pyysi briteiltä apua venäläisiä vastaan pyyntö jätettiin huomiotta. Persia kääntyikin brittien sijaan sen vihollisen Ranskan puoleen. Ranska lähettikin Persiaan lähetystön ja Napoleon tunnusti Persian oikeuden Georgiaan. Persialle luvattiin myös sotilasapua, mutta jo ennen lähetystön saapumista perille ranskalaiset voittivat venäläiset Friedlandin taistelussa vuonna 1807, minkä jälkeen he liittoutuivat Venäjän kanssa. Ranskalaisten lähetystöä säikähtäneet britit olivat puolestaan rientäneet oman lähetystönsä kanssa Persiaan. Teheraniin vuonna 1809 saapunut Harford Jones solmikin Persian kanssa ystävyys- ja yhteistyösopimuksen, jolla britit lupasivat apua mitä tahansa maahan tunkeutuvaa eurooppalaisvaltaa vastaan. Persialaiset lupasivat puolestaan olla vaarantamatta brittien Intiaa ja tukea sitä tukea afgaanien hyökkäyksen varalta. Britit kannustivat Persiaa jatkamaan sotaansa Venäjää vastaan, mutta vuonna 1812 liittolaissuhteet muuttuivat jälleen Napoleonin hyökättyä Venäjälle.
Rintamalla persialaiset olivat saavuttaneet joitakin voittoja venäläisistä Abbas Mirzan johdolla. Venäläisten ei esimerkiksi onnistunut vallata nykyisen Armenian aluetta, vaikka he piirittivät sen pääkaupunkia Jerevania kahteen otteeseen. Persialaisten onnistui myös yllyttää vuonna 1812 venäläisvastainen kapina venäläisten hallussaan pitämässä Georgiassa. Kokonaisuudessaan persialaiset kärsivät kuitenkin enemmän tappioita ja lokakuussa 1812 he kokivat erityisen raskaan tappion Aslanduzin taistelussa Araksjoen varrella.
Seuraukset

Briteille persialaisten sota heidän uutta liittolaistaan Venäjää vastaan alkoi käydä kiusalliseksi ja lokakuussa 1813 britit välittivätkin osapuolten välille Golestanin rauhan. Rauhansopimuksen nojalla Persia menetti Venäjälle lähes kaikki alueensa Araksjoen pohjoispuolella, kuten Dagestanin, Širvanin ja Georgian. Se sai kuitenkin pitää Jerevanin ja Nahitševanin. Sopimukseen kuului myös ehto, jonka mukaan Venäjä tunnustaisi ja tukisi Persian laillista kruununperijää. Ehto antoi käytännössä Venäjälle mahdollisuuden sekaantua maan kruununperimykseen, mikä osoittautui sittemmin huomattavan vahingolliseksi Persialle. Sopimuksen ehdot olivat muutenkin hyvin epäsuosittuja Persiassa. Abbas Mirza alkoi valmistautua uuteen sotaan ja sai tukea Napoleonin tappion vuonna 1815 jälkeen venäläisvastaisiksi jälleen muuttuneilta briteiltä. Toinen sota syttyi vuonna 1828, mutta se päättyi persialaisille vielä epäedullisempaan Turkmentšain rauhaan vuonna 1828, jolloin Persia menetti myös Jerevanin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän–Persian sota (1804–1813) Wikimedia Commonsissa
Venäjän ja Persian raja ennen sotaa (punaisella) ja sodan jälkeen solmitun Golestanin rauhan jälkeen (mustalla).
Persialaisten voitto Sultanabadissa vuonna 1812 persialaisessa maalauksessa.
Venäläiset valtaamassa linnoitusta Lankaranin alueella. Franz Roubaudin maalaus vuodelta 1892.
Vesannon vaakuna

Vesannon vaakuna
Vesannon vaakuna on Vesannon kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa paikkakuntalaisten harrastuneisuuteen musiikin saralla.
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä kultaiset viitosjänteet.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Vesannon kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 25. syyskuuta 1967. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 3. tammikuuta 1968.
Vekaluhtakana

| Vekaluhtakana |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kurkilinnut Gruiformes
Heimo::  Rantakanat Rallidae
Suku::  Vekaluhtakanat Gallirallus
Laji::  australis
Kaksiosainen nimi
 Gallirallus australis  (Sparrman, 1786) 

Alalajit 
 G a. australis  G. a. greyi  G. a. hectori  G. a. scotti 
Katso myös
   Vekaluhtakana Wikispeciesissä   Vekaluhtakana Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vekaluhtakana (Gallirallus australis) on Uudessa-Seelannissa elävä lentokyvytön rantakanalaji. Laji tunnetaan kotimaassaan maorinkielisellä nimellä weka. Alalajeja tunnetaan neljä. Osa niistä on uhanalaisia, mutta joillekin saarille siirrettynä siitä itsestä on tullut uhka muille lajeille.
Koko ja ulkonäkö

Vekaluhtakanakoiraan pituus on 50–60 senttimetriä, naaraan 46–50 senttimetriä. Naarailla on painoa 350–1035 grammaa, koirailla 530–1600 grammaa. Siipiväli on 50–60 senttimetriä. Se on vankkaruumiinen lintu, jolla on voimakas nokka ja jalat. Vekaluhtakanalla on lentokyvyttömäksi linnuksi pitkä pyrstö. Höyhenpeite on ruskea ja sitä kirjovat mustat viirut. Nokka on melko pitkä. Vekaluhtakanan neljä eri alalajia eroavat toisistaan värien yksityiskohtien ja koon perusteella. G. a. australis ja G. a. scotti -alalajeilla on kolme erilaista muotoa. Molempien alalajien värimuodoilla on ruskea höyhenys, jossa on häivähdys kastanjanruskeaa, harmaata tai mustaa. G a. scotti on alalajeista pienempi. G. a. greyi -alalajin selkäpuoli hyvin tummanruskea, vatsapuoli harmaa. G. a. hectori on kellertävänruskea ja on kaikista alalajeista vaalein.
Vekaluhtakana sekoitetaan joskus pienempään itkuluhtakanaan, joka on kuitenkin lentokykyinen. Toisin kuin vekalla, itkuluhtakanan rinnassa kulkee valkoisia ja mustia juovia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Vekaluhtakanaa tavataan vain Uudessa-Seelannissa. Sen alkuperäiseen levinneisyysalueeseen kuuluvat Eteläsaari, Pohjoissaari ja Stewartinsaari. G. a. greyi elää Pohjoissaarella Opotikin ja Matawain välisillä kukkula-alueilla, Haurakinlahden reunamilla lähellä Aucklandia ja Whirinakin metsässä. Alalajia on siirretty vaihtelevalla menestyksellä saaren eri osiin. Se elää myös istutettuna joillain rannikon pikkusaarilla. G. a. australis on yleisin alalaji. Se elää Eteläsaarella koko Marlborough Soundsin alueella ja hajanaisemmin Nelsonin, West Coastin alueen ja Fiorlandin seudulla. G. a. hectori eli aiemmin Eteläsaaren itäosissa, mutta hävisi alueelta 1920-luvulla. Nykyään se elää vain Chathamsaarilla, jonne sitä istutettiin vuonna 1905. Saarten kanta on runsas. G. a. scotti elää Stewartinsaarella ja joillakin sitä ympäröivillä saarilla. Yhteensä vekaluhtakanaa tavataan yli 70 saarella joko alkuperäisenä tai istutettuna.
Vekaluhtakanat ovat alttiina suurille kannanvaihteluille. Olosuhteiden ollessa hyvät niiden määrä kasvaa, mutta kun ravinnosta on pulaa, kanta romahtaa äkillisesti.
Vekaluhtakana elää monenlaisissa elinympäristöissä. Sitä tavataan metsissä, alpiinisilla ruohikkomailla, hiekkadyyneillä, rannikon kosteikoilla, kivisillä rantamilla, viljelyalueilla ja jopa kaupunkialueilla.
Elintavat

Vekaluhtakana on luonteeltaan hyvin utelias ja ärhäkkä. Linnun äännähdykset ovat kovaäänisiä ja toistuvia ”coo-et”-huutoja, joita se päästää lähinnä iltahämärän ja varhaisaamun aikaan. Vekaluhtakanat huutavat duetossa siten, että koiras huutaa hitaat ja matalat osat. Vekaluhtakana on nopea juoksija, ja lajilla on erittäin hyvä suunnistustaito. Elinikä voi olla 15 vuotta.
Elintavat > Ravinto

Vekaluhtakana on kaikkiruokainen. Ravinnosta noin 30 prosenttia on eläimiä, loput kasviravintoa. Metsissä se syö lähinnä pudonneita hedelmiä ja selkärangattomia, kuten kastematoja, hyönteisiä, nilviäisiä ja äyriäisiä. Kasviravintoon kuuluvat hedelmien lisäksi marjat, heinät, siemenet ja lehdet. Ne saalistavat myös liskoja, sammakoita, wetoja, hämähäkkejä, linnunmunia ja linnunpoikasia. Toisinaan ne tappavat myös rottia, hiiriä, kanoja, nuoria sorsia ja kaniineja. Tilaisuuden tullen ne voivat käydä haaskalla. Kivisillä ranta-alueilla ne syövät satunnaisesti myös nivelkotiloita ja muita selkärangattomia. Vekaluhtakanat vierailevat myös kaatopaikoilla ja tunkeutuvat kanaloihin syömään kananpoikia. Lisäksi ne syövät kasviksia ihmisten puutarhoista ja varastelevat leirintäalueilta kaikkea syötäväksi kelpaavaa. Ne etsivät ravintoa monin eri tavoin, kuten penkomalla kariketta, tutkimalla rantojen roskaa ja merilevää. Ne tarkastavat myös puu- ja maakoloja ja seuraavat usein villisikoja. Vahvan nokkansa avulla ne voivat rikkoa munia ja tappaa saaliin, jonka ne ovat painaneet jaloillaan maahan.
Laji on pensaikoissa tärkeä siementen levittäjä. Se levittää siemeniä, jotka ovat liian suuria pienemmille marjoja syöville linnuille.
Elintavat > Lisääntyminen

Vekaluhtakanan lisääntymisaika vaihtelee asuinalueen ilmaston, ravintotilanteen ja kannan tiheyden mukaan. Ne voivat lisääntyä jopa ympäri vuoden. Vekaluhtakanalla on vain yksi pesintäkumppani lisääntymiskauden aikana ja se voi pesiä saman kumppanin kanssa koko elinikänsä. Pari on hyvin reviiritietoinen. Se tekee pesänsä kuivaan maahan, yleensä peitteiseen paikkaan, kuten tussock-heinikkoon, maakoloon tai puunonkaloon. Vekaluhtakanan kuppimainen ja matala pesä voi olla myös puunrungon, kiven tai kannon alla. Sekä koiras, että naaras tai vain koiras kutoo pesän heinistä, oksista, sammalista ja lumpeista. Se vuorataan hienommilla heinillä ja joskus myös höyhenillä, karvoilla ja lehdillä. Naaras munii pesään 2–4 kermanvalkeaa tai vaaleanpunaista munaa. Haudonta-aika kestää 26–28 päivää. Naaras hautoo päivällä, koiras yöllä. Poikaset jättävät pesän kahden tai kolmen päivän ikäisinä, mutta vanhemmat vielä ruokkivat niitä kunnes poikaset ovat täysikasvuisia, eli 6–10 viikkoa. Tämän jälkeen vanhemmat häätävät poikaset pois, jolloin naaras voi munia uuden poikueen. Jos ravintoa on runsaasti, pari voi kasvattaa jopa neljä poikuetta vuodessa.