stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ivan Reitman
Ura

Reitman teki yliopisto-aikanaan ensimmäiset lyhytelokuvansa. Hänen ensimmäinen pitkäelokuvansa oli pienen budjetin kauhukomedia Cannibal Girls (1973). B-elokuvien tuottaja Samuel Z. Arkoff otti sen levitykseensä. Reitman tuotti tämän jälkeen David Cronenbergin kauhuelokuvat Kylmät väreet (1975) ja Verenimijät (1977).
Reitman teki läpimurron vuonna 1978 tuottaessaan elokuvan Delta-jengi (National Lampoon's Animal House). Se tuotti Yhdysvalloissa yli 140 miljoonaa dollaria ja teki näyttelijä John Belushista tähden. Reitman ohjasi itse puolestaan komediat Jurtit (1979) ja Natsat (1981). Nissä pääosaa näytteli Bill Murray.
Reitman alkoi vuonna 1983 tuottaa Dan Aykroydin kirjoittamaa paranormaalia komediaa, jonka tämä oli alkujaan kirjoittanut Belushille. Belushi oli kuitenkin kuollut vuonna 1982. Haamujengistä muodostui Reitmanin uran menestynein elokuva, ja se mun muassa tuotti lähes 300 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti. Elokuva sai myös kaksi Oscar-ehdokkuutta, ja siitä tehtiin jatko-osa, spin-offeja, pelejä ja televisiosarjoja.
Haamujengin jälkeenkin Reitman jatkoi uraansa erityisesti komedioiden tuottajana ja ohjaajana. Toimintanäyttelijä Arnold Schwarzeneggerin kanssa hän teki yhteistyötä elokuvissa Identtiset kaksoset (1988), Lastentarhan kyttä (1990) ja Junior (1994). Reitman tuotti 1990-luvulla muun muassa perhekomedian Beethoven ja Michael Jordanin live-animaatioidun koripalloelokuvan Space Jam (1996).
Reitman jätti komedian Kuusi päivää, seitsemän yötä (1998) jälkeen ohjaustyöt vähemmälle, mutta hän jatkoi edelleen tuottajana. Reitman tuotti muun muassa kaksi poikansa Jason Reitmanin ohjaamaa elokuvaa, Up in the Airin (2009) ja Ghostbusters 3 – Afterlifen (2021). Up in the Air oli ehdolla parhaan elokuvan Oscar-palkintoon. Muita Reitmanin tuottamia elokuvia olivat elämäkertaelokuva Hitchcock sekä komediat Old School ja Road Trip.
Yksityiselämä

Ivan Reitman oli vuodesta 1976 asti naimisissa Geneviève Robertin kanssa. Heillä on poika, myös elokuvaohjaajana työskentelevä Jason Reitman, sekä kaksi tytärtä.
Reitman kuoli 12. helmikuuta 2022 nukkuessaan kotonaan Monteciton kaupungissa Kaliforniassa.
Filmografia

Kylmät väreet (Shivers, 1974) tuottaja
Death Weekend (1976) tuottaja
Delta-jengi (1978) tuottaja
Jurtit (Meatballs, 1979) ohjaaja
Natsat (Stripes, 1981) ohjaaja, tuottaja
Heavy Metal (1981) tuottaja
Haamujengi (Ghostbusters, 1984) ohjaaja, tuottaja
Vaaralliset yhdessä (Legal Eagles, 1986) ohjaaja, tuottaja
Identtiset kaksoset (Twins, 1988) ohjaaja, tuottaja
Ghostbusters II (1989) ohjaaja, tuottaja
Lastentarhan kyttä (Kindergarten Cop, 1990) ohjaaja, tuottaja
Seis! Tai mamma ampuu (Stop! Or My Mum Will Shoot, 1992) tuottaja
Dave (1993) ohjaaja, tuottaja
Junior (1994) ohjaaja, tuottaja
Space Jam (1996) tuottaja
The Late Shift (1996) tuotantopäällikkö
Howard Sternin intiimit osat (Howard Stern's Private Parts, 1997) tuottaja
Isänpäivä (Father's Day, 1997) ohjaaja, tuottaja
Kuusi päivää, seitsemän yötä (Six Days Seven Nights, 1998) ohjaaja, tuottaja
Evoluutio (Evolution, 2001) ohjaaja, tuottaja
My Super Ex-Girlfriend (My Super Ex, 2006) ohjaaja
Näin ystävien kesken (No Strings Attached, 2011) ohjaaja, tuottaja
Aiheesta muualla

Ivan Reitman Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ivan Reitman Elonetissä.
Sojuz 18-1

Sojuz 18-1 oli Neuvostoliiton epäonnistunut Sojuz-laukaisu milloin?. Alus ei saavuttanut kiertorataa.
Sen tarkoitus oli kuljettaa kaksi kosmonauttia Saljut 4-avaruusasemalle. Lennon kestettyä 288,6 sekuntia loppuunpalaneen toisen rakettivaiheen irrotus pyroteknisillä laitteilla epäonnistui, kun kuudesta kiinnityspultista katkesi vain kolme. Kolmas rakettivaihe syttyi toisen vaiheen rakenteen ollessa vielä kiinni, sen työntövoima repäisi loppuunpalaneen vaiheen irti. 6,5 sekuntia myöhemmin aluksen turvalogiikka sammutti kolmannen rakettivaiheen ja irrotti miehitetyn kapselin. Paluun alku tapahtui ylisuurella 21,3 g:n kiihtyvyydellä. Lento kesti vain 21 minuuttia ja päättyi onnistuneeseen laskuun laskuvarjojen varassa. Kapseli laskeutui ilmeisesti Kiinan kansantasavallan raja-alueelle, josta Neuvostoliiton helikopterit pikaisesti noutivat miehistön.
Miehistö

Vasili Lazarev
Oleg Makarov
Sophie Hæstorp Andersen

| Sophie Hæstorp Andersen |
| --- | --- |
 Sophie Hæstorp Andersen vuonna 2013.
Tanskan sosiaali- ja asuntoministeri
 Mette Frederiksenin II hallitus 29. elokuuta 2024–  
Edeltäjä:  Pernille Rosenkrantz-Theil
Kööpenhaminan pormestari
 2022–2024  
Edeltäjä:  Lars Weiss
Seuraaja:  Lars Weiss
Kansankäräjäedustaja
 2007–2013 2001–2005  
Henkilötiedot
Koko nimi:  Anne Sophie Hæstorp Andersen
Syntynyt: 26. syyskuuta 1974 (ikä 50)
Tiedot
Puolue:  Sosiaalidemokraatit
Tutkinnot:  Kööpenhaminan yliopisto
Aiheesta muualla
sophiehaestorp.dk
Anne Sophie Hæstorp Andersen (s. 26. syyskuuta 1974) on tanskalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko ja Tanskan nykyinen sosiaali- ja asuntoministeri elokuusta 2024. Tätä ennen hän oli Kööpenhaminan pormestari vuosina 2022–2024. Andersen on istunut kansankäräjillä vuosina 2001–2005 ja 2007–2013.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sophie Hæstorp Andersen Wikimedia Commonsissa
Sophie Hæstorp Andersen Tanskan kansankäräjien verkkosivuilla (tanskaksi)
Sophie Løhde

| Sophie Løhde |
| --- | --- |
 Løhde vuonna 2015.
Tanskan sisä- ja terveysministeri
 Mette Frederiksenin II hallitus 15. joulukuuta 2022–  
Edeltäjä:  Christian Rabjerg Madsen (sisäministeri) Magnus Heunicke (terveysministeri)
Tanskan julkisten innovaatioiden ministeri
 Lars Løkke Rasmussenin III hallitus 28. marraskuuta 2016 – 27. kesäkuuta 2019  
Edeltäjä:  virka perustettu
Seuraaja:  virka lakkautettu
Tanskan terveys- ja vanhusministeri
 Lars Løkke Rasmussenin II hallitus 28. kesäkuuta 2015 – 28. marraskuuta 2016  
Edeltäjä:  Nick Hækkerup
Seuraaja:  Ellen Trane Nørby (terveysministeri) Thyra Frank (vanhusministeri)
Kansankäräjäedustaja
 13.11.2007–  
Henkilötiedot
Koko nimi:  Sophie Løhde Jacobsen
Syntynyt: 11. syyskuuta 1983 (ikä 41) Birkerød, Tanska
Tiedot
Puolue:  Venstre
Koulutus:  Kööpenhaminan kauppakorkeakoulu
Aiheesta muualla
stemsophie.dk
Sophie Løhde Jacobsen (s. 11. syyskuuta 1983 Birkerød) on tanskalainen Venstren poliitikko ja Tanskan nykyinen sisä- ja terveysministeri joulukuusta 2022. Hän on istunut kansankäräjillä vuodesta 2007. Vuosina 2015–2016 hän oli Tanskan terveysministeri ja vuosina 2016–2019 julkisten innovaatioiden ministeri.
Aiheesta muualla

Sophie Løhde Tanskan kansankäräjien verkkosivuilla (tanskaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sophie Løhde Wikimedia Commonsissa
Impilahti

| Impilahti Impilax Imbilahti> Entinen kunta – luovutettu Neuvostoliitolle |
| --- | --- |

 sijainti 
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Salmin kihlakunta
Kuntanumero:  147
Perustettu:  16381 Sortavalasta
Lakkautettu:  1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Pinta-ala:  904 km²
Väkiluku:  14 399   (1939)
– väestötiheys:  15,9 as./km²
  1 Seurakunnan perustamisvuosi 
Impilahden perinnevaakuna.
Impilahti (karjalaksi Imbilahti, ruots. Impilax) on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Raja-Karjalassa, Laatokan rannalla, Neuvostoliitolle vuonna 1944 luovutetulla alueella. Vuonna 1939 Impilahden pinta-ala oli 904,3 km² ja asukasluku 12 891. Impilahden suurin taajama oli teollisuuskeskus Pitkäranta, hallinnollinen keskus Impilahden kirkonkylä.
Elinkeinot

Kunnan pääelinkeinoja olivat maa- ja metsätalous, mutta Impilahti oli myös vilkas teollisuuspitäjä. Pitkärannassa oli saha ja selluloosatehdas, ja kunnassa oli myös  puuhiomo, tiilitehdas, meijeri, myllyjä, sahoja ja voimalaitoksia. Pitkärannassa myös louhittiin ja jalostettiin kuparimalmia ja jonkin verran rautaa, hopeaa ja tinaa. 1800-luvulla Pitkärannassa oli suuri pullotehdas.
Historiaa

Impilahden pitäjän aluetta ei vielä 1600-luvun alkupuolella merkitty maakirjoihin pitäjänä, vaan alue kuului Suistamon pogostaan. Suistamon mukana alue kuului vuodet 1651–1669 Salmin kreivikuntaan.
Pitäjä kuului Käkisalmen lääniin, josta vuonna 1721  tuli osa Vanhaa Suomea. Vuonna  1812  Vanha Suomi liitettiin Viipurin lääninä Suomeen. Vuoden  1868  alusta lähtien pitäjänkokousten sijaan alettiin Impilahdella pitää kuntakokouksia.
Ensimmäinen kansakoulu kuntaan perustettiin vuonna 1870 ja ensimmäinen höyrykoneen pyörittämä höyrysaha 1873. Vuonna 1932 valmistui Läskelä–Pitkäranta-rautatie. Sen varrella, kolmen kilometrin päässä Impilahden kirkolta sijaitsi laiturivaihde, joka nimettiin Impilahden mukaan.
Impilahden länsiosissa puhuttiin perinteisesti suomen kaakkoismurteita, kunnan itäosa kuului puolestaan karjalankieliseen alueeseen. Impilahdessa käytetty karjala oli itäisestä naapuripitäjästä Salmesta poiketen varsinaiskarjalaan kuuluvaa eteläkarjalaa.
Seurakunnat

Vuonna  1589  Impilahti mainitaan Sortavalan ortodoksisen emäseurakunnan kappelikuntana. Impilahden luterilainen seurakunta perustettiin  1638  käännyttämään Stolbovan rauhassa 1617 Ruotsin hallintaan siirtyneen Käkisalmen läänin ortodoksisia asukkaita. Aluksi jumalanpalvelukset pidettiin talollisten pirteissä tai käytiin Pälkjärven kirkossa, sillä seurakunnan oma kirkko valmistui vasta 1670-luvulla. Laajimmillaan Impilahden luterilaisen seurakunnan alueeseen kuuluivat Impilahden lisäksi Suistamon, Suojärven, Korpiselän ja Salmin pitäjät. Tosin alueella oli vain vähän luterilaisia asukkaita.
Impilahden luterilaiseen seurakuntaan kuului Pitkärannan rukoushuonekunta. Ortodoksisia seurakuntia Impilahdella oli kaksi Kitelä ja Pitkäranta. Kaikkien seurakuntien kirkot ovat tuhoutuneet sodissa tai niiden jälkeisenä aikana.
Impilahden kunnan kylät

Haukkaselkä, Hippola, Hunttila, Huunukka, Hättilä, Janaslahti, Kerisyrjä, Kirkonkylä, Kitelä, Koirinoja, Koivuselkä, Kokkoselkä, Kytösyrjä, Leppäsilta, Metsäkylä, Mursula, Mäkisalo, Nietjärvi, Pitkäranta, Purovaara, Ruokojärvi, Räkäli, Sumeria, Syskyjärvi, Syskyä, Uomaa ja Välimäki.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 20 koulupiiriin.
Sota-aika

Impilahden Koirinojan seutu tunnetaan talvisodan ankarista mottitaisteluista. Alueella on runsaasti venäläisten sotamuistomerkkejä, ja 2000-luvun alussa siellä paljastettiin sodan muistoksi monumentti Murheen risti.
Tunnettuja impilahtelaisia

Aleksanteri Ahola-Valo, kasvatusajattelija, taiteilija, suunnittelija, kirjailija ja filosofi
Taina Elg, näyttelijä
Siggo Frondelius, kirkkoherra
Ola Kettunen, sisustussuunnittelija
Arvo Kuikka, musiikkineuvos
Jorma Saahko, mediapersoona
Pentti Saarikoski, runoilija
Jaakko Seise, liikemies ja kansallissosialisti
Cyril Szalkiewicz, pianotaiteilija
Nykytilanne

Entinen Impilahden kunnan alue kuuluu nykyisin pääasiassa Karjalan tasavallan Pitkärannan piiriin, jossa se on jaettu Impilahden maalaiskunnan ja Pitkärannan kaupunkikunnan kesken.
Kirkonkylän eteläpuolella ollut kookas Itä-Karjalan Kansanopisto on tuhoutunut raunioiksi. Sotien jälkeen toiminta siirrettiin Punkaharjulle. Useimmat Impilahden kylistä ovat jääneet tyhjiksi, eikä useimmissa ole edes rakennuksia.
Aiheesta muualla

Impilahti-seuran sivut (Arkistoitu – Internet Archive)  www.impilahti.net
Karttahahmotelma  luovutettukarjala.fi
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit:  Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat:  Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat:  Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt:  Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet:  Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan:  Hanko
osin:  Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 :  Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Itä-Karjalan Kansanopiston rauniot Impilahdellä
Sophie Karthäuser

Sophie Karthäuser
Sophie Karthäuser (s. 1974 Malmedy) on belgialainen oopperalaulaja, joka on äänialaltaan sopraano.
Karthäuser valmistui Guildhall School of Music and Dramasta, jossa oli opiskellut Noelle Barkerin johdolla. Hän voitti yleisöpalkinnon Wigmore Hallin laulukilpailussa. Karthäuser on saavuttanut kansainvälistä arvostusta Wolfgang Amadeus Mozartin oopperaroolien tulkitsijana. Paminan roolissa (Taikahuilu) hän teki ensimmäisen esiintymisensä René Jacobsin johdolla La Monnaiessa. Susannana (Figaron häät) hän esiintyi ensimmäisen kerran William Christien johdolla Opéra de Lyonissa. Karthäuser on tulkinnut lukuisissa eri oopperataloissa monia muitakin Mozartin oopperoiden rooleja, joihin ovat kuuluneet Tamiri (Il re pastore), Sandrina (La finta giardiniera), Serpetta (La finta giardiniera), Despina (Così fan tutte), Zerlina (Don Giovanni) ja Ilia (Idomeneo). Karthäuserin muuhun oopperaohjelmistoon on kuulunut muun muassa monia barokkioopperoita, Hector Berlioz'n Béatrice et Bénédict ja Claude Debussyn Pelléas et Mélisande.
Karthäuser on esiintynyt resitalistina sellaisten pianistien kuin Graham Johnsonin, Eugene Astin, Cédric Tiberghienin ja David Livelyn kanssa. Hän on laulanut myös monien orkesterien konserttisolistina. Hän on tehnyt levytyksiä muun muassa Harmonia Mundi -levymerkille. Karthäuser on istunut eri kilpailuiden, kuten Kuningatar Elisabetin musiikkikilpailun tuomaristossa. Hän on saanut palkintoja, kuten vuonna 2015 Diapason d'Orin Michel Richard Delalanden teoksen Leçons de Ténèbres (Harmonia Mundi, 2015) Ensemble Correspondancesin ja Sébastien Daucén kanssa.
Aiheesta muualla

Sophie Karthäuser Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Seitsemäntoista provinssia

Seisemäntoista provinssia 1477
Seitsemäntoista provinssia olivat valtioiden personaaliunioni läntisessä Euroopassa 1400- ja 1500-luvuilla. Alueeseen kuuluivat nykyinen Alankomaat, Belgia, Luxemburg, suuri osa Pohjois-Ranskaa (Artois, Ranskan Flanderi) ja pieni osa läntistä Saksaa.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Seventeen Provinces
Skatvalin kirkko

| Skatvalin kirkko Skatval kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2007.
Sijainti:  Stjørdal, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Nidarosin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1901
Suunnittelija:  Johan T. Wæhre
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  440
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Skatvalin kirkko (norj. Skatval kirke) on Stjørdalin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1901.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Skatvalin kirkko Wikimedia Commonsissa
Sinfonia nro 4 (Mendelssohn)

Felix Mendelssohn Bartholdyn neljäs sinfonia A-duurissa (op. 90) tunnetaan lisänimellä Italialainen. Teoksen historia juontaa juurensa Mendelssohnin vuosien 1829–1831 Euroopan-kiertueeseen. Säveltäjä luonnosteli teostaan jo Italiassa, mutta jätti työnsä kesken. Se kuitenkin valmistui myöhemmin Berliinissä vastauksena Lontoon filharmonisen seuran pyyntöön. Säveltäjä itse johti teoksensa kantaesityksen Lontoossa 13. toukokuuta 1833. Hän kuitenkin oli tyytymätön siihen ja teki sinfoniasta uudistetun version vuonna 1837. Hän jopa suunnitteli säveltävänsä vaihtoehtoiset versiot kolmesta viimeisestä osasta. Teosta ei julkaistu Mendelssohnin elinaikana, vaan se painettiin vasta vuonna 1851.
Teoksen vaatima orkesteri koostuu kahdesta huilusta, kahdesta oboesta, kahdesta klarinetista, kahdesta fagotista, kahdesta käyrätorvesta, kahdesta trumpetista, patarummuista ja jousista.
Osat

Sinfonia nro 4
Kaikki osat Musopen Symphony Orchestra.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Allegro vivace
Andante con moto
Con moto moderato
Saltarello: Presto
Riemukas ensimmäinen osa on sonaattimuotoinen. Sitä seuraava osa on d-mollissa ja perustuu vaikutelmaan uskonnollisista menoista, joita säveltäjä todisti Napolissa. Kolmas osa on menuetti. Neljäs osa on mollissa, ja siinä on vaikutteita roomalaisesta saltarellosta sekä napolilaisesta tarantellasta. Koko teoksen tyypillinen esitys kestää puolisen tuntia.
Aiheesta muualla

Allmusic.com: Symphony No. 4 in A major ("Italian"), Op. 90 (englanniksi)
IMSLP: Symphony No.4, Op.90 (Mendelssohn, Felix) (nuotteja)
Felix Mendelssohnin sinfoniat
12 jousisinfoniaa
Sinfonia nro 1 (c-molli, op. 11)
Sinfonia nro 2, Ylistyslaulu (B-duuri, op. 52)
Sinfonia nro 3, Skottilainen (a-molli, op. 56)
Sinfonia nro 4, Italialainen (A-duuri, op. 90)
Sinfonia nro 5, Uskonpuhdistus (D-duuri, op. 107)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Symphony No. 4 (Mendelssohn)
Käännös suomeksi
Sojuz 19

Taiteilijan näkemys yhteislennon alusten telakoitumisesta
Sojuz 19 oli Neuvostoliiton Sojuz-lento. Laukaisu tapahtui Baikonurin kosmodromilta 15. heinäkuuta 1975 ja paluu noin 6 vuorokautta myöhemmin, 21. heinäkuuta 1975. Lennon radiokutsu oli Союз, Sojuz. Lento oli Apollo-Sojuz-yhteislennon Neuvostoliiton puoli.
Miehistö

Aleksei Leonov
Valeri Kubasov
Aiheesta muualla

Spacefacts.de: Sojuz 19 (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Sojuz 18 | Sojuz | Seuraaja: Sojuz 20 |
Sinfonia nro 4 (Tšaikovski)

Pjotr Tšaikovski (1840–1893) sävelsi neljännen sinfoniansa f-mollissa (op. 36) vuosina 1877–1878. Se kantaesitettiin helmikuussa 1878 Nikolai Rubinsteinin johtamana. Sinfonia on neliosainen. Sen osat ovat seuraavat:
1. Andante sostenuto - Moderato con anima - Moderato assai, quasi andante - Allegro vivo
2. Andantino in modo di canzona
3. Scherzo: Pizzicato ostinato - Allegro
4. Finale: Allegro con fuoco
Neljännen sinfonian sävellystyö oli Tšaikovskille vaikea ja tuskallinen, mutta sen valmistuttua hän piti sitä yhtenä onnistuneimmista sävellyksistään. Tšaikovski omisti teoksen suosijalleen rouva Nadežda von Meckille, joka maksoi yli kymmenen vuoden ajan Tšaikovskille säännöllisen apurahan. Vaikka Tšaikovski ja von Meck olivat usein suorastaan kiihkeässä kirjeenvaihdossa, he eivät koskaan henkilökohtaisesti tavanneet. Sinfonian ensiesityksen jälkeen Tšaikovski kirjoitti von Meckille: "Olen niin iloinen siitä, että se on meidän teoksemme, ja kuullessanne sitä tietäkääkin, miten paljon olen sen joka tahdissa Teitä ajatellut."
Sinfonia on levytetty useaan otteeseen. Levytyksillä ovat olleet esittäjinä muiden muassa Leonard Bernsteinin johtamat New Yorkin filharmonikot, Mariss Jansonsin johtamat Oslon filharmonikot, Daniel Barenboimin johtama Chicagon sinfoniaorkesteri, Herbert von Karajanin johtamat Berliinin filharmonikot ja Jevgeni Mravinskin johtamat Leningradin filharmonikot.
Sinfonian kuvaus

Pjotr Tšaikovski on itse antanut yksityiskohtaisen selostuksen neljännestä sinfoniastaan:
"Johdanto on sen ydin, koko sinfonian pääajatus. Kohtalo estää ihmistä tulemasta onnelliseksi ja saavuttamasta päämääräänsä. Kade Kohtalo järjestää niin, että rauha ja mukavuus eivät pääse vallitsemaan, että pilvet eivät haihdu taivaalta. Tämä mahti on voittamaton. Ei voi tehdä muuta kuin alistua ja turhaan valittaa. Epätoivo lisääntyy lisääntymistään. Parasta kääntää selkänsä tosiolevalle ja tuudittautua unelmiinsa."
Ensimmäisen osan valta-aihe on kirkas klarinettisoolo, jonka säveltäjä tulkitsee seuraavasti:
"Ilo! Mikä ihana uni! Säteilevä olento, joka lupaa onnea, väikkyy edessäni ja viittoilee kutsuvasti. Allegron kiusaava ensimmäinen aihe kuuluu nyt kaukaa. Nyt sielu on täysin unelmiensa lumoissa. Ei ajatustakaan synkkyydestä ja surusta. Onni! Onni! Onni! Ei, vain unelmia, ja Kohtalo särkee ne... Ei mitään satamaa, aallot vain heittelevät uhriaan edestakaisin, kunnes meri hänet nielee. Sellainen on ensimmäisen osan ohjelma, olemus."
"Toinen osa näyttää surun toisen vaiheen. Melankolia valtaa työn väsyttämän yksinistujan. Hän suree menneisyyttä, hän ei uskalla eikä tahdo aloittaa uutta elämää. Hän muistelee iloisia hetkiä. Hän muistelee myös synkkiä hetkiä, korvaamattomia menetyksiä. Ja kaikki se on nyt niin kaukana. Kaikki on niin synkkää, ja kuitenkin on niin suloista miettiä menneitä."
"Kolmannessa osassa ei ole mitään määriteltävissä olevaa tunnelmaa, ei tarkkaa vaikutelmaa. Vain oikukkaita korukuvioita, epämääräisiä varjoja, jotka vilahtelevat mielikuvituksessa kuin olisi hiukan humalassa. Tunnelma on milloin iloinen, milloin suruinen."
"Scherzossa on aivan uutta. Aluksi esittävät pelkät jouset pizzicatoa. Triossa soittavat puupuhaltimet yksinään. Lopuksi kaikki kolme soitinkuoroa sysivät toisilleen lyhyitä säkeitä."
Viimeistä osaa Tšaikovski kuvailee näin:
"Ellet tyydy itseesi, katso ympärillesi. Mene kansan luo. Katso, miten se osaa riemuita, miten se osaa antautua ilon valtaan. Kansanjuhla... Miten he ovatkaan onnellisia. Väitätkö tosissasi, että kaikki tässä maailmassa on synkkää ja surullista? Vielä on olemassa onnea, yksinkertaista onnea. Yhdy muiden iloon ja onneen, niin osaat elää."
Instrumentaatio

piccolo
2 huilua
2 oboeta
2 klarinettia
2 fagottia
4 käyrätorvea
2 trumpettia
3 pasuunaa
tuuba
patarummut
bassorumpu
lautaset
triangeli
jouset
Soomaan kansallispuisto

Riisan suo
Soomaan kansallispuisto on Virossa sijaitseva kansallispuisto. Tarkalleen se sijaitsee Pärnumaan ja Viljandimaan rajaseudulla. Sen pinta-ala on noin 400 neliökilometriä. Alueella on laajoja soita ja suometsiä. Siellä on myös jokia, joita ympäröivät niityt. Keväisin puolet puiston alueesta on tulvaveden peitossa. Tulvan aikana puistossa esiintyy majavia. Muita puistossa esiintyviä nisäkkäitä ovat karhu, susi, ilves, villisika, peura ja hirvi. Puiston lintuja ovat pöllöt, maakotka, kanalinnut ja tikka. Tulvan aikana puistossa on mahdollisuus  kanootilla melomiseen. Alueen niityissä on luhtaniittyjä ja lehtoniittyjä. Alueella sijaitseville Riisansuolle ja Kuresuolle pääsee luontopolkuja pitkin ja näiden polkujen varrella on näköalatorneja.
Aiheesta muualla

https://www.visitestonia.com/fi/minne-menna/etela-viro/soomaan-kansallispuisto
https://vironretkiopas.net/2015/11/01/soomaa-rahvuspark-viljandimaa/
Sinfonia nro 4 (Prokofjev)

Sergei Prokofjev sävelsi neljännen sinfoniansa C-duurissa (op. 47) vuosina 1929–1930. Teoksen esitti ensimmäistä kertaa 14. marraskuuta 1930 Bostonissa Serge Koussevitzkyn johtama Bostonin sinfoniaorkesteri. Orkesteri oli tilannut teoksen esitettäväksi 50-vuotisjuhlakaudellaan. Myöhemmin Prokofjev sävelsi teoksesta uuden version. Vuoden 1947 versio on hänen opuksensa numero 112.
Osat

Andante assai. Allegro eroico
Andante tranquillo
Moderato, quasi allegretto
Allegro risoluto
Kokoonpano

2 huilua
piccolo
2 oboea
englannintorvi
2 klarinettia
bassoklarinetti
2 fagottia
kontrafagotti
4 käyrätorvea
2 trumpettia
3 pasuunaa
tuuba
patarummut
bassorumpu, symbaalit, pikkurumpu, tamburiini
jouset
Soomaaliyeey toosoo

Soomaaliyeey toosoo (suom. Herää, Somalia) oli Somalian kansallislaulu vuosina 2000–2012. Maan itsenäistyttä Italian ja Ison-Britannian vallasta vuonna 1960. Soomaaliyeey toosoo on vanha, tunnettu somalialainen kansanlaulu.
Vuonna 1959 kirjoitettu Qolobaa Calankeed korvasi Somaaliyeey toosoon.
Kertosäkeen käännös

Kertosäe: