stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sham 69
Sham 69 > Yhtyeen suosion aika

Pieni itsenäinen levy-yhtiö Step Forward julkaisi bändin ensimmäisen singlen ”I Don’t Wanna” syyskuussa 1977. Singlen menestys ja kasvava fanikunta saivat Polydorin kiinnittämään bändin Isossa-Britanniassa. Sen ensimmäinen albumi Tell Us the Truth – toinen puoli nauhoitettu live-esiintymisestä ja toinen studiossa – julkaistiin alkuvuodesta 1978. Sire Records julkaisi albumin Yhdysvalloissa. Albumin julkaisun aikoihin yhtyeen basisti lähti bändistä ja hänen tilalleen tuli Dave Tregunna.
Sham 69:n toinen albumi That’s Life julkaistiin syksyllä 1978, ja se sisälsi kaksi hittiä, ”Hurry Up Harry” ja ”Angels with Dirty Faces”, joka ylsi listasijalle 19.
Kun monien ensimmäisen aallon punk-yhtyeiden suosio alkoi hiipua, Sham 69:n suosio jatkoi kasvuaan. Yhtye kohtasi kuitenkin ongelmia: bändin riehakas ja yhteislauluun kannustava asenne alkoi vetää puoleensa väkivaltaisia ja sekä häiriöitä aiheuttavia skinheadeja ja tappelut yleistyivät keikoilla. Keikoista tuli myös Britannian äärioikeistolaisen (ja rasistisen) National Front -puolueen rekrytointipaikkoja, vaikka yhtyeen jäsenet eivät olleet itse äärioikeistolaisia. Sham 69 -laulaja Pursey vastusti mediassa National Frontia.
Sham 69 > Yhtyeen hajoaminen

Sham 69:n kolmas albumi The Adventures of Hersham Boys oli kaupallinen menestys, kuten myös single ”If the Kids Are United”, joka ylsi listoilla peräti sijalle 9, mikä oli bändin paras listasijoitus. Bändin suosiota kasvatti myös esiintyminen suositussa Top of the Pops -TV-showssa, mutta keikoilla lisääntynyt väkivalta vaikeutti kiertueita. Laulaja Jimmy Pursey alkoi menettää kiinnostustaan yhtyettä kohtaan. Yhtyeen rumpali Mark Cain jätti pian bändin, ja Ricky Goldstein otti rummut vastuulleen. Bändin neljännen, The Game -albumin saatua nihkeän vastaanoton sekä kriitikoilta että faneilta Pursey päätti hajottaa Sham 69:n vuonna 1980.
Sham 69 > Myöhemmät vuodet.

Yhtyeen hajottua laulaja Jimmy Pursey siirtyi soolouralle. Hän teki yhteistyötä Sex Pistols -kitaristi Steve Jonesin ja -rumpali Paul Cookin kanssa sekä julkaisi myös joukon kunnianhimoisia mutta kaupallisesti epäonnistuneita soololevyjä.
Rick Goldstein, Dave Parsons ja Dave Tregunna puolestaan yhdistivät voimansa The Dead Boysin laulajan Stiv Batorsin kanssa ja perustivat The Wanderers -yhtyeen, joka julkaisi yhden albumin. The Wanderersin hajottua Tregunna ja Bators perustivat The Damned -yhtyeen kitaristin Brian Jamesin kanssa The Lords of the New Church -yhtyeen, joka saavutti laajaa kansainvälistä suosiota.
Vuonna 1987 Pursey ja Parsons kokosivat uuden version Sham 69:stä. Yhtyeen kokoonpano on muuttunut monta kertaa, mutta siinä on toisinaan soittanut myös yhtyeen vanha basisti Dave Tregunna. Jimmy Pursey jatkaa yhä myös soolouraansa.
Alkuperäisen kokoonpanon Neil Harris kuoli syöpään tammikuussa 2018.
Jäsenet

Jimmy Pursey – laulu (1975–1980, 1987–2006, 2011–)
Dave Parsons – kitara (1977–1980, 1987–)
Dave Tregunna – bassokitara (1977–1980, 2011–)
Robin Guy – rummut (2012)
Jäsenet > Entiset jäsenet

Neil Harris – soolokitara (1975–1977)
John Goode – rytmikitara (1975–1977)
Albie Slider (Albert Maskell) – bassokitara (1975–1977)
Andy Prince – bassokitara (1988–1991)
Mat Sargent – bassokitara (1995–2007)
Billy Bostik – rummut (1975–1977)
Mark Cain – rummut (1977–1979)
Ricky Goldstein – rummut (1979–1980)
Sonny Boy Williamson – rummut (1988)
Ian Whitewood – rummut (1988–2011)
Danny Fury – rummut (2011–2012)
Diskografia > Albumit

| Levy | Julkaistu | UK Albums Chart |
| --- | --- | --- |
| Tell Us the Truth | 1978 | 25 |
| That's Life | 1978 | 27 |
| The Adventures of the Hersham Boys | 1979 | 8 |
| The Game | 1980 | - |
| Volunteer  | 1988 | - |
| Information Libre | 1991 | - |
| Soapy Water and Mister Marmalade | 1995 | - |
| The A Files | 1997 | - |
| Direct Action: Day 21 | 2001 | - |
| Hollywood Hero | 2007 | - |
| Western Culture | 2007 | - |
| Who Killed Joe Public | 2010 | - |
| Their Finest Hour | 2013 | - |
| It'll End in Tears | 2017 | - |
Laulaja Jimmy Pursey lavalla Sham 69 -yhtyeen kanssa vuonna 2016.
Kaustisen ja Ullavan seurakunta

| Kaustisen ja Ullavan seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Kaustisen kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Oulun hiippakunta
Rovastikunta:  Kokkolan rovastikunta
Pääkirkko:  Kaustisen kirkko
Perustettu:  2006
Jäsenmäärä:  4 272 (2021)
– Osuus asukkaista:  86,6 %
Kirkollisvero:  1,70 %
Kirkkoherra:  Veli-Pekka Harju
Verkkosivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaustisen ja Ullavan seurakunta on Oulun hiippakuntaan ja Kokkolan rovastikuntaan kuuluva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimii Kaustisen kunnan ja Kokkolan Ullavan alueella.
Historia

Seurakunta perustettiin vuonna 2006 Kaustisen ja Ullavan seurakuntien yhdistyessä. Vuonna 2009 seurakunta liittyi Kokkolan seurakuntayhtymään, koska Ullavan kunta lakkautettiin ja liitettiin Kokkolan kaupunkiin. Kaustinen oli itsenäistynyt seurakuntana vuonna 1866 ja Ullava vuonna 1912.
Herätysliikkeet

Kaustisen ja Ullavan seurakunta kuuluu muun Keski-Pohjanmaan tavoin herätysliikkeiden maantieteelliseen kohtaamisalueeseen. Kaustisella vaikuttaa erityisesti evankelinen herätysliike, jonka pohjoiseen vaikutusalueeseen Kaustinen kuuluu.
Kirkot ja toimitilat

Kaustisen ja Ullavan seurakunnalla on käytössään seuraavat kirkot ja toimitilat:
Kaustisen kirkko
Ullavan kirkko
Kaustisen seurakuntakeskus
Ullavan seurakuntakoti
Nuolisen leirikeskus.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Kaustisen ja Ullavan seurakunnan kirkkoherroina:
2006–2009: Raimo Aspfors
2009→ Veli-Pekka Harju
Aiheesta muualla

Kaustisen ja Ullavan seurakunnan kotisivut
| n k Kokkolan seurakuntayhtymä |
| --- | --- |
Seurakunnat:  Halsua  Kokkola (suomalainen)  Kokkola (ruotsalainen)  Kaustinen ja Ullava  Kälviä  Lohtaja 
| n k Kokkolan rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Halsua  Kannus  Kaustinen ja Ullava  Kokkolan suomalainen  Kälviä  Lohtaja  Perho  Toholampi  Veteli  |  |
| Entiset seurakunnat |  Kaarlela (suom.)  Kaustinen  Kokkola ksrk  Kokkola msrk  Lestijärvi  Ullava  |  |
Oulun hiippakunta
| n k Ullava |
| --- | --- | --- |
 Keski-Pohjanmaa  Kokkola 
| Kylät |  Alikylä  Haapala  Hanhisalo  Jääskä  Kirkonkylä  Korpi  Neverbacka  Norppa  Rahkonen  Sepänkylä  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Ullavan kirkko.
Posion seurakunta

| Posion seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Posion kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Oulun hiippakunta
Rovastikunta:  Rovaniemi-Koillismaan rovastikunta
Pääkirkko:  Posion kirkko
Perustettu:  1925
Jäsenmäärä:  2 518 (2021)
– Osuus asukkaista:  82,1 %
Kirkollisvero:  1,75 %
Kirkkoherra:  Leena Pudas
Verkkosivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Posion seurakunta on Posion kunnassa Suomen Lapissa toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Se kuuluu Oulun hiippakuntaan ja Rovaniemi-Koillismaan rovastikuntaan.
Historia

Posion seurakunnan perustamisesta keskusteltiin ensimmäisen kerran julkisesti vuonna 1890 Kuusamon seurakunnan piispantarkastuksessa, jonka piti Kuopion piispa Gustaf Johansson. Silloin Posion kyläkokous esitti asiaa Kuopion hiippakunnan tuomiokapitulille. Kun anomus ei tuottanut tulosta, se uudistettiin täsmennettynä vuonna 1905. Senaatti antoi lopullisen mutta ehtoja sisältäneen päätöksen 1. huhtikuuta 1908.  Kun Posiolla ei päästy yksimielisyyteen, kuinka ehdot täytetään, itsenäisen toiminnan aloitus siirtyi vuoden 1926 alkuun asti.
Toimipaikat

Vuosina 1926–1927 alun perin rukoushuoneeksi rakennettu Posion kirkko vihittiin kirkoksi 1953 peruskorjauksen jälkeen. Kirkossa on 300 istumapaikkaa sekä pyörätuolipaikkoja kirkkosalin pääkäytävällä ja reunoilla.
Seurakuntatalo valmistui vuonna 1969. Se on Aarre Holttisen suunnittelema. Päärakennusta laajennettiin Jorma Varangan piirustusten mukaan vuonna 1989. Seurakuntasaliin mahtuu 260 henkeä. Salin yhteydessä on keittiö. Lasten ja nuorten kerhotilan lisäksi seurakuntatalossa on alakerrassa kirjasto, jota voidaan käyttää myös kokous- ja ryhmätilana.
Herätysliikkeet

Posion seurakunta kuuluu muun Lapin tavoin lestadiolaisuuden tukialueeseen. Posion alueen selvästi voimakkain suuntaus on vanhoillislestadiolaisuus ja alue kuuluu liikkeen vahvaan tukialueeseen.
Papisto

Muun muassa seuraavat henkilöt ovat toimineet Posion seurakunnan kirkkoherroina:
Papisto > Kirkkoherrat

1925–1939: Antti Emil Poukula
XXXX–XXXX:  Sulo Isokoski
XXXX–XXXX: Erkki Koivurova
1978: vt. Jaakko Arppe
1978–2005: Pekka Tapaninen
2005–2008: Timo Suutari
2008–2011: Risto Tuominen
2012→ Leena Pudas
Aiheesta muualla

Seurakunnan kotisivut
| n k Rovaniemi-Koillismaan rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Kemijärvi  Kuusamo  Posio  Pudasjärvi  Ranua  Rovaniemi  Salla  Taivalkoski  |  |
Oulun hiippakunta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Aki Kaurismäki

| Aki Kaurismäki |
| --- | --- |
 Aki Kaurismäki vuonna 2017.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Aki Olavi Kaurismäki
Syntynyt: 4. huhtikuuta 1957 (ikä 67) Orimattila
Ammatti:  ohjaaja, käsikirjoittaja
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Mies vailla menneisyyttä
Palkinnot
 Parhaan ohjauksen Hopeinen karhu Toivon tuolla puolen (2017) Grand Prix Mies vailla menneisyyttä (2002) Parhaan elokuvan Jussi-palkinto Le Havre (2011) Parhaan ohjauksen Jussi-palkinto Tulitikkutehtaan tyttö (1990)  Boheemielämää (1992)  Le Havre (2011) Parhaan käsikirjoituksen Jussi-palkinto Mies vailla menneisyyttä (2002)  Le Havre (2011) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Aki Olavi Kaurismäki (s. 4. huhtikuuta 1957 Orimattila) on suomalainen elokuvaohjaaja. Hän on niin sanottu auteur-ohjaaja, toisin sanoen hän käsikirjoittaa, ohjaa, tuottaa ja useimmiten leikkaakin elokuvansa pääosin itse. Kaurismäen tunnetuimpia elokuvia ovat Mies vailla menneisyyttä (2002) ja Le Havre (2011).
Kaurismäen elokuville on tunnusomaista yleiskielinen artikulointi ja valtavirran ulkopuolella elävien ymmärtävä esittäminen. Matti Pellonpää ja Kati Outinen ovat olleet Kaurismäen luottonäyttelijöitä, mutta suuremmissa tai pienemmissä rooleissa ovat esiintyneet usein myös Elina Salo, Esko Nikkari, Sulevi Peltola, Markku Peltola, Sakari Kuosmanen ja Kari Väänänen.
Kaurismäki on saanut akateemikon arvonimen, josta hän luopui myöhemmin.
Nuoruus

Kaurismäki syntyi Orimattilassa mutta asui nuoruudessaan useilla paikkakunnilla, kuten Toijalassa ja Lahdessa, joiden elokuvakerhojen aktiivinen jäsen hän oli. Tämän jälkeen 1970-luvun loppupuolella hän opiskeli noin kaksi vuotta tiedotusoppia Tampereen yliopistossa. Omien sanojensa mukaan Kaurismäki katuu, että ei viettänyt noita kolmea vuotta ammattikoulussa, sillä puusepän tai sähköasentajan ammatista ”olisi ollut ainakin jotain konkreettista hyötyä”. Hän työskenteli muun muassa maalarina, astianpesijänä ja hiekkapuhaltajana sekä vuonna 1978 Ilta-Sanomissa kesätoimittajana.
Tampereella asuessaan ja opiskellessaan Kaurismäki osallistui ahkerasti elokuvatoimintaan. Hän oli muun muassa elokuvakerho Monroen jäsen, järjestäjänä Tampereen lyhytelokuvajuhlilla sekä kirjoitti elokuva-arvosteluja ja muita kulttuurijuttuja Tampereen ylioppilaslehteen Aviisiin. Myöhemmin hän kirjoitti myös Filmihulluun. Aivan alun perin Kaurismäki olisi halunnut kirjailijaksi, mutta jäi kuitenkin ”koukkuun” elokuvaan. Hän on kertonut 1970-luvun puolessavälissä katsoneensa parhaimmillaan 3–6 elokuvaa päivässä, niin televisiosta, Elokuva-arkistossa, elokuvakerhoissa kuin -teattereissa.
Kaurismäki haki opiskelupaikkaa elokuvakoulusta mutta ei päässyt sisään. Hänen veljensä Mika pääsi kuitenkin opiskelemaan elokuvaohjaamista Münchenin elokuvakouluun. Päättötyönsä hän teki Suomessa. Tuloksena oli elokuva Valehtelija (1981), johon Aki teki käsikirjoituksen ja jonka pääosaa hän näytteli. Päähenkilön nimi Ville Alfa otettiin Jean-Luc Godardin elokuvasta Alphaville (1965). Villealfaksi nimettiin myös veljesten perustama elokuvayhtiö, joka jatkoi 1990-luvulle asti. Valehtelija palkittiin Tampereen lyhytelokuvajuhlilla Risto Jarva -palkinnolla.
Valehtelijan jälkeen veljekset ohjasivat yhdessä suomirock-dokumentin Saimaa-ilmiö (1981) ja Mika yksinään puolen tunnin lyhytelokuvan Jackpot 2 (1982), jonka käsikirjoittajana Aki jälleen toimi. Näiden jälkeen alkoi ensimmäisen pitkän fiktioelokuvan suunnittelu. Tuloksena oli elokuva Arvottomat (1982). Käsikirjoituksen Aki laati elokuvaan yhdessä Pauli Pentin kanssa, ja Mika ohjasi sen. Arvottomat on tie-elokuva omaa tietä kulkevista ihmisistä, jotka tarkoituksella jättäytyvät järjestyneen yhteiskunnan ulkopuolelle, koska eivät pysty jakamaan yhteiskunnan edustamia arvoja. Temaattisesti elokuvan katsotaan olevan jatkoa Valehtelijalle. Myös Arvottomissa esiintyy Akin esittämä Ville Alfa -hahmo. Elokuva sai paljon kiitosta, ja sen katsottiin uudistavan kotimaista ilmaisukieltä raikkaalla tavalla.
Arvottomien jälkeen aukesivat myös Aki Kaurismäen mahdollisuudet toimia ohjaajana. Veljekset tekivät yhteistyötä vielä kahdessa Mikan ohjaamassa elokuvassa: Klaanissa (1984) Aki oli käsikirjoittajana ja Rossoon (1985) Aki teki dialogin. Mutta tämän jälkeen heidän tiensä elokuvantekijöinä erkanivat. Kumpikin keskittyi omaan ohjaajanuraansa, eikä Akikaan enää käsikirjoittanut muiden ohjaajien elokuvia, lukuun ottamatta Veikko Aaltosen esikoiselokuvaa Tilinteko (1987), jonka toisena käsikirjoittajana hän toimi yhdessä ohjaajan kanssa.
Ura > Ohjaajanuran alku ja ensimmäiset elokuvat

Aki Kaurismäen ohjaajanura alkoi kunnianhimoisesti. Ensimmäisenä pitkänä elokuvana hän toteutti sovituksen Fjodor Dostojevskin klassikkoromaanista: Rikos ja rangaistus (1983) oli 1800-luvun Pietarista 1980-luvun Helsinkiin siirretty tarina murhasta, siihen johtavista syistä ja sen seurauksista. Markku Toikka näyttelee nuorta teurastamotyöläistä, Antti Rahikaiseksi muuttunutta Rodion Raskolnikovia, joka elokuvan alussa tappaa rikkaan liikemiehen. Tämän jälkeen alkaa kissa- ja hiirileikki poliisin ja Rahikaisen välillä. Kaurismäen mukaan elokuva oli kunnianosoitus elokuvan kultaisille vuosille, jolloin yhteen rikoselokuvaan riitti yksi murha. Käsikirjoituksen Kaurismäki laati yhdessä Pauli Pentin kanssa. Elokuva sai kiitosta kriitikolta ja katsojia 70 000. Elokuva säilyi pitkään Aki Kaurismäen katsotuimpana elokuvana Suomessa. Enemmän katsojia sai vasta Mies vailla menneisyyttä, yli 176 000 katsojaa. Se on säilynyt Kaurismäen katsotuimpana elokuvana.
Rikoksen ja rangaistuksen kautta alkoi myös Kaurismäen yhteistyö Timo Salmisen kanssa, joka on kuvannut jokaisen hänen elokuvansa, lukuun ottamatta tv-sovitusta Jean-Paul Sartren näytelmästä, Likaiset kädet (1989). Myös Matti Pellonpäällä oli merkittävä sivurooli elokuvassa. Sittemmin hänestä kehittyikin yksi Kaurismäen luottonäyttelijöitä. Molemmat olivat tosin Kaurismäelle tuttuja jo entuudestaan, sillä he olivat työskennelleet Mikan ohjaamien elokuvien parissa.
Kaurismäen toinen elokuva oli enemmän tai vähemmän kieli poskessa tehty Calamari Union (1985). Elokuva kertoo viidestätoista Frank-nimisestä miehestä, jotka elokuvan alussa lähtevät vaellukselle Kalliosta Eiraan paremman elämän toivossa. Matka on pitkä ja vaarallinen. Perille pääsee vain kaksi Frankia, ja hekin huomaavat myöhästyneensä: Eira on jo vallattu. Calamari Union tehtiin halvalla, mustavalkoisena ja pienellä kuvausryhmällä. Käsikirjoituksena toimi yhden A-nelosen mittainen kaavio, ja dialogin ohjaaja kirjoitti yleensä vasta paikan päällä.
Ura > Leningrad Cowboys ja Hamlet

Samoihin aikoihin Tulitikkutehtaan tytön kanssa tehty Leningrad Cowboys Go America (1989) oli elokuva, joka toi Kaurismäelle kansainvälistä mainetta. Elokuva oli samannimisen rock-yhtyeen ympärille rakennettu tarina, joka kertoi Siperiasta Yhdysvaltoihin muuttavan yhtyeen edesottamuksista sen yrittäessä saavuttaa menestystä. Leningrad Cowboys Go America oli sukua Calamari Unionin absurdille huumorille. Kaurismäki ei itsekään ottanut elokuvaa vakavasti vaan on useampaan otteeseen maininnut sen maailman surkeimmaksi elokuvaksi, jos joitain Sylvester Stallonen elokuvia ei oteta lukuun.
Leningrad Cowboys Go America kuvattiin Yhdysvalloissa, ja se oli myös Kaurismäen ensimmäinen englannin kielellä toteutettu elokuva. Pääosaa, yhtyeen manageria, näytteli Matti Pellonpää. Elokuvassa esiintyi myös pienessä osassa Kaurismäen ystävä, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja Jim Jarmusch. Vuonna 1994 Kaurismäki teki elokuvalleen jatko-osan Leningrad Cowboys Meet Moses.
Rikoksella ja rangaistuksella alkanut klassikkofilmatisointien tekeminen jatkui elokuvalla Hamlet liikemaailmassa (1987). Elokuva perustui William Shakespearen näytelmään Hamlet, mutta tapahtumat sijoittuvat jälleen kerran Suomen nykyaikaan. Nyt tosin absurdimmassa muodossa kuin aikaisemmin. Hamlet liikemaailmassa onkin jälleen kerran sukua Calamari Unionille, mustavalkokuvausta myöten. Elokuva seuraa melko tarkasti alkuperäistekstiä. Hamletin kuuluisa "Ollako vai eikö olla" -monologi on sen sijaan jätetty pois.
Ura > Suomi-trilogia

Työläistrilogian ohella Kaurismäen toinen merkittävä elokuvasarja on niin sanottu Suomi-trilogia, jonka kunkin osan tarkoitus on kuvata suomalaisessa yhteiskunnassa olevia ongelmia. Edeltäjänsä tavoin tämäkin trilogia on vahvasti työväenluokkalainen.
Trilogia alkoi työttömyydestä kertovalla elokuvalla Kauas pilvet karkaavat (1996), jonka alkuperäinen tarkoitus oli olla jatko-osa Varjoja paratiisissa aloitetulle Nikanderin ja Ilonan suhteelle. Pellonpään kuoleman johdosta käsikirjoitusta jouduttiin kuitenkin muuttamaan. Kati Outisen näyttelemä Ilona säilyi edelleen Ilonana, mutta hänen uutta miestään Lauria näytteli Kari Väänänen. Elokuvassa on kohtaus, jossa Ilona poikkeaa hautausmaalla. Pariskunnan kuollutta lasta esittää postuumisti lapsuudenvalokuvansa myötä Matti Pellonpää.
Ankeasta aiheestaan huolimatta elokuva on valoisa tarina 1990-luvun alkupuolen lamavuosien Suomesta. Ilona ja Lauri menettävät elokuvan alussa työpaikkansa saneerausten vuoksi. Pitkällisten taistelujen jälkeen he saavat perustetuksi oman ravintolan, joka lopussa osoittautuu varsinaiseksi menestykseksi. Elokuvan nimi tulee Rauli Badding Somerjoen esittämästä laulusta ”Pilvet karkaa, niin minäkin”.
Kauas pilvet karkaavat oli myös Kaurismäen siihenastisen uran menestynein elokuva. Euroopan maiden lisäksi se levisi useisiin Aasian maihin sekä Yhdysvaltoihin. Elokuva pääsi kilpailemaan Cannesin elokuvajuhlille Kultaisesta palmusta. Palkintoa ei tullut, mutta kriitikot kuitenkin ylistivät elokuvaa.
Trilogian toinen osa Mies vailla menneisyyttä (2002) on tarina asunnottomuudesta. Pohjois-Karjalasta Helsinkiin tullut mies piestään heti hänen astuttuaan ulos junasta Helsingin rautatieasemalla. Hän menettää muistinsa ja ajautuu lopulta asunnottomien asuinalueelle. Elokuvan aikana hän rakastuu Pelastusarmeijan sotilaaseen (Kati Outinen). Synkkyydestään huolimatta elokuvassa on kuitenkin paljon kaurismäkeläistä huumoria, ja elokuva päättyy kaikin puolin onnellisesti.
Pellonpään kuoltua hänen roolinsa peri Markku Peltola. Peltola oli jo aikaisemmin näytellyt pienen osan trilogian edellisessä elokuvassa. Mies vailla menneisyyttä oli suuri menestys, ja se pääsi ensimmäisenä suomalaisena elokuvana kilpailemaan Oscar-patsaasta. Elokuva sai Cannesin elokuvajuhlien Grand Prix -palkinnon.
Trilogian viimeinen elokuva Laitakaupungin valot (2006) on kuvaus syrjäytymisestä. Janne Hyytiäisen näyttelemä vartija yrittää huonolla menestyksellä luoda kontaktia sekä työkavereihin että vastakkaiseen sukupuoleen. Rikolliskoplan huiputtamana hän joutuu Arielin Taiston tapaan syyttömänä vankilaan. Elokuvan viimeinen kuva antaa kuitenkin lupauksen toivosta.
Elokuva oli Cannesissa ehdolla Kultaisen palmun saajaksi, mutta palkintoa ei tullut. Elokuvassa on myös pieni kohtaus, jossa Kati Outinen näyttelee valintamyymälän kassaa. Kohtaus voidaan nähdä suorana viittauksena Varjoja paratiisissa -elokuvaan.
Ura > 2010-luku

Vuonna 2011 ensi-iltansa saanut Le Havre kertoo vapaaehtoiseen maanpakoon vetäytyneestä entisestä menestyskirjailijasta, nykyisestä kengänkiillottajasta Marcel Marxista, joka yrittää pelastaa pakolaispojan. Ranskankielisen elokuvan tapahtumat sijoittuvat pohjoisranskalaiseen Le Havren satamakaupunkiin. Elokuva osallistui Cannesin elokuvajuhlille virallisessa ohjelmassa ja sai Fipresci-palkinnon. Se oli Suomen Oscar-ehdokas. Elokuva sai Suomessa Jussi-palkintoja kuudessa sarjassa.
”Satamakaupunkitrilogian” toinen elokuva Toivon tuolla puolen sai ensi-iltansa 3. helmikuuta 2017. Elokuvan pääosissa näyttelevät Syyriasta Suomeen muuttanut Sherwan Haji ja Sakari Kuosmanen, jonka roolina on maata kiertävä paitakauppias. Muissa rooleissa ovat muiden muassa Kaija Pakarinen, Kati Outinen, Tommi Korpela ja Tuomari Nurmio. Kaurismäki käsikirjoitti ja tuotti elokuvan itse. Elokuva kuvattiin alkusyksystä 2016 Helsingissä, ja sen levityksestä vastasi B-Plan Distribution. Elokuva oli osa Suomi 100 -juhlavuoden ohjelmaa. Kaurismäki palkittiin elokuvasta parhaan ohjaajan Hopeisella karhulla Berliinin elokuvajuhlilla 2017. Ranskassa kuvatun Le Havren jälkeen Kaurismäki suunnitteli kuvaavansa myös kaksi seuraavaa elokuvaansa ulkomailla, mutta Toivon tuolla puolen kuvattiin lopulta Suomessa. Satamakaupunkitrilogiaan ei ole tehty kolmatta osaa.
Ura > 2020-luku

Kaurismäki kertoi lopettavansa uransa Toivon tuolla puolen -elokuvan jälkeen. Kesäkuussa 2022 kuitenkin julkistettiin uusi elokuva, Kuolleet lehdet. Kuvaukset alkoivat elokuussa 2022, ja ne keskittyivät Helsingin Kallioon. Elokuva sai ensi-iltansa 15. syyskuuta 2023. Siitä tuli Kaurismäen katsotuin elokuva jo kuudennen esitysviikon jälkeen. Pääosissa esiintyvät Alma Pöysti ja Jussi Vatanen, ja sitä on kutsuttu muun muassa ”klassiseksi pelkistetyksi rakkaustarinaksi” ja ”poliittiseksi romanttiseksi komediaksi”. Kaurismäki itse on kuvaillut elokuvaa Varjoja paratiisissa -elokuvan sisareksi.
Tyyli

Kaurismäen elokuville on tunnusomaista yleiskielinen artikulointi, valtavirran ulkopuolella elävien ymmärtävä esittäminen sekä runsas tupakanpoltto. Amerikkalainen elokuvakriitikko Roger Ebert esitteli Kaurismäen Mies vailla menneisyyttä -elokuvan arvostelussa hänen tyyliään: ”Hänen hahmonsa tapaavat seistä paikoillaan ja lausua dialoginsa kuin kerrottaisiin ikiaikaisia totuuksia, ja samalla kamera tapaa olla paikoillaan ja huomioida hahmot ilman suurempia hienouksia. Hänen hahmonsa eivät hymyile paljoa, he nyökkäilevät usein surullisesti, he polttavat paljon ja tuntuvat aina odottavan pahinta.”
Matti Pellonpää ja Kati Outinen ovat olleet Kaurismäen luottonäyttelijöitä, mutta suuremmissa tai pienemmissä rooleissa ovat näytelleet usein myös Elina Salo, Esko Nikkari, Sulevi Peltola, Markku Peltola, Sakari Kuosmanen ja Kari Väänänen. Kaurismäen henkilögalleriaan lukeutuvat lisäksi sellaiset muilta aloilta tunnetut henkilöt kuin asianajaja Matti Wuori, elokuvatutkija Peter von Bagh tai laulajat Annikki Tähti, Markus Allan ja Veikko Lavi.
Kaurismäki on niin sanottu auteur-ohjaaja. Hän käsikirjoittaa, ohjaa, tuottaa ja useimmiten leikkaakin elokuvansa pääosin itse. Lisäksi auteur-asemaan kuuluu tekijän persoonallinen, valtavirran elokuvista poikkeava kerrontatyyli.
Peter von Bagh jakaa Kaurismäen elokuvat kolmeen lajiin:
klassikkofilmatisoinnit (Rikos ja rangaistus, Hamlet liikemaailmassa)
hupielokuvat (Calamari Union, Leningrad Cowboys Go America)
työläiselokuvat (Varjoja paratiisissa, Kauas pilvet karkaavat).