stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lamont Dozier

Lamont Dozier vuonna 2009.
Lamont Dozier (16. kesäkuuta 1941 Detroit – 8. elokuuta 2022) oli yhdysvaltalainen laulaja, lauluntekijä ja musiikkituottaja. Hänet tunnetaan erityisesti työstään Brian ja Eddie Hollandin kanssa Motown-yhtiössä 1960-luvulla.
Elämä ja ura

Dozier aloitti musiikkiuransa 13-vuotiaana The Romeos -yhtyeen laulajana. Hän esiintyi 1950-luvulla Detroitissa ja nauhoitti vuonna 1960 debyyttisinglensä taiteilijanimellä Lamont Anthony. Single julkaistiin Motownin perustaja Berry Gordyn sisaren omistamalla Anna Records -levymerkillä. Vuonna 1963 Gordy palkkasi Dozierin omaan levy-yhtiöönsä antaen hänelle yhteistyökumppaneiksi tuottaja-lauluntekijäveljekset Brian ja Eddie Hollandin.
Dozier ja Hollandit (nimet esitetään usein muodossa Holland–Dozier–Holland) kirjoittivat ja tuottivat 1960-luvulla suuren määrän menestyskappaleita Motown-artisteille, joista menestyneimmäksi osoittautui The Supremes. Yhtye nosti peräkkäin listaykköseksi kuusi Dozierin ja Hollandien kirjoittamaa kappaletta, joista ensimmäinen oli vuoden 1964 ”Where Did Our Love Go?”. The Four Tops -yhtyeelle he tekivät muun muassa listahitit ”I Can’t Help Myself (Sugar Pie, Honey Bunch)” ja ”Reach Out, I’ll Be There”. Myös The Isley Brothers, Marvin Gaye, The Marvelettes ja Martha and the Vandellas nauhoittivat heidän materiaaliaan.
Dozier ja Hollandit ajautuivat erimielisyyksiin Motownin kanssa rojaltien jakamisesta, ja pitkän oikeuskäsittelyn jälkeen kolmikko päätti vuonna 1968 perustaa oman yhtiönsä. He alkoivat tuottaa musiikkia omien Invictus- ja Hot Wax -levymerkkiensä alla. Dozier alkoi uudelleen nauhoittaa musiikkia sooloartistina. Vuonna 1973 hän lopetti yhteistyön Hollandien kanssa ja siirtyi ABC Recordsille.
Balladi ”Trying to Hold On to My Woman” menestyi hyvin ja Dozierin ABC-debyyttialbumi Out Here on My Own saavutti kultalevyrajan. Hän nauhoitti ABC:lle vielä albumit Black Bach ja Love & Beauty ennen siirtymistään Warner Bros. Recordsille vuonna 1976.
Vuonna 1980 Dozier perheineen muutti Englantiin. Hän tuotti ja kirjoitti 1980-luvulla musiikkia muun muassa Aretha Franklinille, Eric Claptonille ja Phil Collinsille.
Holland–Dozier–Holland valittiin vuonna 1988 Songwriters Hall of Fameen ja vuonna 1990 Rock and Roll Hall of Fameen.
Kappaleita

Can I Get a Witness (Marvin Gaye)
Heat Wave (Martha and the Vandellas)
Nowhere to Run (Martha and the Vandellas)
I Can’t Help Myself (The Four Tops)
Reach Out I’ll Be There (The Four Tops)
You Can’t Hurry Love (The Supremes)
Baby Love (The Supremes)
Stop! In the Name of Love (The Supremes)
You Keep Me Hangin’ On (The Supremes)
Two Hearts (Phil Collins)
Diskografia

Dozierin omalla nimellään julkaisemat sooloalbumit.
Out Here on My Own (1974)
Black Bach (1975)
Love & Beauty (1975)
Right There (1976)
Peddlin’ Music on the Side (1977)
Bittersweet (1979)
Lamont (1981)
Working on You (1981)
Bigger Than Life (1983)
Inside Seduction	 (1991)
Reflections Of (2004)
Reimagination (2018)
Jaettu jana
Kirjallisuutta

Platon: Valtio.  (Teoksessa Teokset: Neljäs osa. Suomentanut Marja Itkonen-Kaila)  Helsingissä:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-15895-3
Drezna

| Drezna Дрезна |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Moskovan alue
Piiri:  Orehovo-Zujevo
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  2 km²
Korkeus:  123 m
Väkiluku (2011):  11 485
 – Väestötiheys:  5 742 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.drezna-adm.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Drezna (ven. Дре́зна) on kaupunki Moskovan alueen Orehovo-Zujevon piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kljazmaan laskevan Dreznajoen rannalla 83 kilometriä Moskovasta itään. Kaupungin läpi kulkee Moskovan ja Nižni Novgorodin välinen rautatie. Asukkaita on 11 500 henkeä (vuonna 2011).lähde?
Kaupunki on saanut alkunsa samannimisen rautatieaseman yhteyteen vuosina 1897–1898 perustetun kehräämö- ja kutomotehtaan työläisasutuksesta. Kaupunki siitä tuli vuonna 1940.
Kutomo on edelleen paikkakunnan ainoa huomattava teollisuuslaitos, mutta nykyään kaupungin talous perustuu OAO Agrarnojen kasvihuoneiden tuotantoon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Drezna Wikimedia Commonsissa
Dreznan kaupungille omistettu sivusto (venäjäksi)
Moskovan alueen kaupungit
Kristina Jakobsson-Kärki

Kristina Jakobsson-Kärki  on suomalainen vaatesuunnittelija, joka tunnetaan erityisesti Reimalle ja Finn-Lassielle suunnittelemistaan lastenvaatteista.
Jakobsson-Kärki opiskeli Taideteollisessa korkeakoulussa ja aloitti valmistuttuaan 1960-luvun puolivälissä pitkän uransa Reimassa. Hän asui pitkään Kankaanpäässä, kunnes muutti 1980-luvun alussa takaisin synnyinkaupunkiinsa Helsinkiin.
Hän sai lastenkulttuurin valtionpalkinnon vuonna 1987.
Hans-Jürgen Dörner

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 25. tammikuuta 1951
Syntymäpaikka: Görlitz, Saksan demokraattinen tasavalta
Kuolinaika: 19. tammikuuta 2022 (70 vuotta)
Pelipaikka: Keskus- tai laitapuolustaja
Lempinimi: Dixie
Junioriseurat
1960–1965: BSG Energie Görlitz
1965–1967: BSG Motor WAMA Görlitz
1967–1968: Dynamo Dresden
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1968–1985 | Dynamo Dresden | 392 | (65) |
Maajoukkue
| 1969–1985 | DDR | 100 | (9) |
Valmennusura
1985–1990: DDR:n alle 23-vuotiaat
1996–1997: Werder Bremen
1998–1999: FSV Zwickau
2000–2001: Al-Ahly
2001–2003: VfB Leipzig
2006–2010: Radebeuler BC 08
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Hans-Jürgen Dörner (25. tammikuuta 1951 Görlitz – 19. tammikuuta 2022) oli saksalainen jalkapalloilija ja valmentaja.
Dörner aloitti uransa BSG Energie Görlitzin ja BSG Motor WAMA Görlitzin juniorijoukkueissa, joista hän siirtyi Dynamo Dresdeniin vuonna 1967. Hän nousi seuran edustusjoukkueeseen vuonna 1968 ja pelasi samassa seurassa uransa loppuun asti vuoteen 1985 asti. Dörner voitti viisi DDR-Oberligan mestaruutta sekä viisi cup-mestaruutta. Hänet valittiin DDR:n vuoden jalkapalloilijaksi kolme kertaa.
Pelaajauran jälkeen Dörner toimi valmentajana ja korkeimmillaan hän valmensi Bundesliigassa pelannutta Werder Bremeniä.
Pelaajaura > Seurajoukkueet

Dörnerin ura alkoi juniorina BSG Energie Görlitzin juniorijoukkueissa vuonna 1960. Hänen isänsä oli tiukka valmentaja, jonka takia Dörnerillä ja hänen isällään oli usein riitoja jalkapalloon liittyen. Myöhemmin Dörner on kuitenkin sanonut, että kurinalainen isä oli hyvä jalkapallouran kannalta. Vuonna 1965 hän siirtyi naapuriseura BSG Motor WAMA Görlitziin. WAMA Görlitzissä Dörner pelasi kaksi kautta, jonka jälkeen hän siirtyi Dynamo Dresdeniin. Hän nousi seuran edustusjoukkueeseen kaudeksi 1968–1969 ja edusti seuraa kahdeksassa ottelussa DDR-Ligassa. Kausi päättyi seuralta sarjanousuun pääsarjaan. Ensimmäisellä pääsarjakaudellaan Dörner pelasi 19 ottelua ja teki yhden maalin. Kausi sujui seuralta myös hyvin ja se saavutti pronssia. Vuosi 1971 oli seuralta menestys, sillä Dynamo saavutti sekä Oberliga-mestaruuden että cup-mestaruuden.
Seuraavan kerran Dörner juhli maansa mestaruutta kaudella 1972–1973, jolloin Dynamo sijoittui ensimmäiseksi ennen FC Carl Zeiss Jenaa. Mestaruuden myötä Dynamo palkittiin maan vuoden urheilujoukkueeksi. Vuosina 1974 ja 1975 Dynamo ei voittanut DDR:n mestaruutta, mutta sijoittui molempina vuosina pronssille. Vuonna 1976 Dynamo palasi mestariksi ja seura voitti kolme mestaruutta perättäin. Vuonna 1977 Dörner valittiin ensimmäistä kertaa DDR:n vuoden jalkapalloilijaksi. Kausi 1977–1978 oli hänen parhaansa tilastollisesti, sillä hän teki kymmenen maalia 26 ottelussa. Maalimäärällä hän sijoittui jaetulle yhdeksännelle sijalla maalitilastossa.
Viimeisen mestaruuden jälkeen seura ei voittanut Dörnerin loppu-uran aikana DDR-Oberligaa, vaan Dynamo sijoittui parhaimmillaan toiseksi. Vuonna 1982 seura juhli cup-mestaruutta, mutta tällöin Dörner ei päässyt pelaamaan. Hän voitti urallaan vielä kaksi cup-mestaruutta vuosina 1984 ja 1985. Vuonna 1985 hänet valittiin myös viimeistä kertaa DDR:n vuoden jalkapalloilijaksi. Kausi 1985–1986 oli Dörnerin viimeinen ammattilaiskausi. Hän olisi vielä halunnut jatkaa uraansa, mutta valmentaja Eduard Geyer oli päättänyt Dörnerin uran olevan Dresdenissä ohitse. Geyer ei ikinä kertonut Dörnerille syytä päätökseen, eikä hän kritisoinut Geyerin päätöstä. Viimeisellä kaudellaan Dörner pelasi 25 ottelua ja teki kaksi maalia.
Pelaajaura > Maajoukkue

| Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Itä-Saksa> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Montreal 1976 | Jalkapallo |  |
Maajoukkuetasolla Dörner edusti maan alle 18-vuotiaiden ja alle 23-vuotiaiden maajoukkueita. Hän oli mukana EM-hopeaa vuonna 1969 voittaneessa alle 18-vuotiaiden maajoukkueessa. Dörner valittiin turnauksen parhaaksi pelaajaksi. Tämän kunniaksi maajoukkueen valmentaja Harald Seeger valitsi hänet ensimmäisen kerran DDR:n aikuisten maajoukkueeseen vuonna 1969, jolloin maa kohtasi Chilen. Ensimmäisen maajoukkuemaalinsa Dörner teki vuonna 1974 Tunisiaa vastaan.
Dörner ei päässyt loukkaantumisten takia Münchenin olympialaisiin, eikä vuoden 1974 MM-kilpailuihin. Montrealin olympialaisiin Dörner osallistui ja maa voitti olympiakultaa. Hän pelasi viimeisen pelinsä maajoukkueessa vuonna 1986 Luxemburgia vastaan. Aikaisemmin maajoukkueen valmentaja Bernd Stange oli ilmoittanut Dörnerille, että hän haluaa rakentaa nuoremman joukkueen, eikä Dörner kuulunut tähän joukkueeseen. Maajoukkueuran päätyttyä hän oli edustanut maataan sadassa maaottelua.
Valmennusura

Pelaajauran jälkeen Dörner ryhtyi valmentajaksi. Hän toimi Dynamo Dresdenin juniori- ja reservijoukkueiden valmentajana vuosina 1986–1989. Aluksi hän toimi Itä-Saksan olympiajoukkueessa ja myöhemmin yhdistyneen Saksa olympiajoukkueessa. Dörner siirtyi Bundesliigassa pelanneen Werder Bremenin päävalmentajaksi tammikuussa 1996. Kauden 1997–1998 alussa joukkue hävisi kolme ottelua perättäin, jolloin Dörnerille annettiin potkut. Tämän jälkeen hän valmensi myös FSV Zwickauta, VfB Leipzigia ja egyptiläistä Al-Ahlya. Viimeisimpänä joukkueena hän valmensi Dresdenin kaupunkiliigassa pelannutta Radebeuleria. Dörner valmensi seuraa kesään 2010 asti, jonka jälkeen hän toimi Dynamo Dresdenin organisaatiossa.
Yksityiselämä

Dörner oli naimisissa ja hänellä oli kaksi lasta. Viimeisinä vuosinaan hän asui Freitalissa. Toinen lapsista, Steffen Dörner, on pelannut Saksan alemmilla sarjatasoilla. Dörnerillä oli oma jalkapallokoulu Dresdenissä ja hän toimi liikunnanopettajana sekä Saksan jalkapalloliiton jalkapallonopettajana.
Saavutukset

DDR:n mestaruus (5): 1971, 1973, 1976, 1977, 1978
DDR:n cupin voitto (5): 1971, 1977, 1982, 1984, 1985
DDR:n vuoden jalkapalloilija (3): 1977, 1984 ja 1985
Tilastot

| Joukkue | Sarja | Kausi | Ottelut | Maalit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Dynamo Dresden | DDR-Liga | 1968–1969 | 8 | 5 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1969–1970 | 19 | 1 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1970–1971 | 20 | 3 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1971–1972 | 26 | 7 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1972–1973 | 15 | 1 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1973–1974 | 20 | 3 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1974–1975 | 26 | 6 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1975–1976 | 25 | 8 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1976–1977 | 16 | 2 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1977–1978 | 26 | 10 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1978–1979 | 26 | 4 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1979–1980 | 26 | 7 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1980–1981 | 26 | 1 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1981–1982 | 25 | 1 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1982–1983 | 19 | 2 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1983–1984 | 26 | 3 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1984–1985 | 26 | 4 |
| Dynamo Dresden | DDR-Oberliga | 1985–1986 | 25 | 2 |
| Yhteensä | DDR-Liga | 1 kausi | 8 | 5 |
| Yhteensä | DDR-Oberliga | 17 kautta | 392 | 65 |
Hr. Ms. Jacob van Heemskerck (1906)

| Hr>  Ms. Jacob van Heemskerck |
| --- | --- |
 Hr. Ms. Jacob van Heemskerck

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Amsterdamin telakka
Kölinlasku:  1905
Laskettu vesille:  22. syyskuuta 1906
Palveluskäyttöön:  22. huhtikuuta 1908
Poistui palveluskäytöstä:  13. syyskuuta 1974
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 920 t
Pituus:  98 m
Leveys:  15,19 m
Syväys:  5,69 m
Koneteho:  5 400 ihp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  340
Aseistus
Aseistus:  2 × 9,4" tykkiä 6 × 15 cm tykkiä 6 × 7,5 cm tykkiä 4 × 1 naulan tykkiä 2 × 45 cm torpedoputkea
Hr. Ms. Jacob van Heemskerck oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston rannikkopanssarilaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Amsterdamin telakalta ja sen köli laskettiin vuonna 1905. Alus laskettiin vesille 22. syyskuuta 1906 ja se otettiin palvelukseen 22. huhtikuuta 1908.
Alus oli 98 metriä pitkä. Aluksen leveys oli 15,19 ja syväys 5,69 metriä. Sen uppouma oli 4 920 tonnia. Aluksella oli kaksiakselinen höyrykone, joka tuotti 6 400 ihp:tä. Aluksen maksiminopeus oli 16,5 solmua. Aluksen varastoissa oli 680 tonnia hiiltä.
Aluksen suojana oli panssarivyö, jonka paksuus oli viisitoista senttimetriä. Barbettien ja tykkitornien suojana oli kahdeksan senttimetrin panssarointi. Sen pääaseina oli kaksi 24 senttimetrin tykkiä, joiden lisänä aluksella oli kuusi viidentoista ja kuusi 7,5 senttimetrin tykkiä. Aseistuksen täydensivät neljä yhden naulan tykkiä ja kaksi 45 senttimetrin torpedoputkea. Aluksen miehistöön kuului 340 henkeä.
Palvelus

Alus lähti vuonna 1908 yhdessä Hr. Ms. Frieslandin ja Hr. Ms. Gelderlandin kanssa partiomatkalle Venezuelan rannikolle toisen Castron kriisin aikana.
Alus lähti 16. toukokuuta 1910 IJmuidenista Sheernessiin. Se kuljetti prinssi Henryn Edward VII:n hautajaisiin, jotka pidettiin 20. toukokuuta. Loppumatkan viisi Britannian kuninkaallisen laivaston torpedovenehävittäjää saattoi alusta. Myöhemmin samana vuonna Belgian hallitsijapari teki valtiovierailun, jonka aikana he tutustuivat alukseen. Satamassa olleet sotalaivat ampuivat kunnialaukaukset. 24. heinäkuuta alus lähti Den Helderistä Yrjö V:n kruunajaisiin, jonka aikana se osallistui laivastokatselmukseen Spitheadissä 27. heinäkuuta.
Alus lähti 17. toukokuuta 1917 Zorg en Vlijtin kanssa noutamaan Mercuriuksen ja Jacoban miehistöt. Saksan laivasto oli vallannut alukset ja ne upotettiin myöhemmin.
Aluksen aktiiviuran päätyttyä se muutettiin liikkumattomaksi rannikkopatteriksi nimellä Batterijschip IJmuiden. Se otettiin palvelukseen uudessa tehtävässä 19. huhtikuuta 1939. Alus oli sijoitettuna IJmuideniin. Saksalaisten hyökättyä Alankomaihin 14. toukokuuta 1940 aluksen miehistö upotti sen estääkseen aluksen joutumisen saksalaisille.
Saksalaiset nostivat aluksen 16. heinäkuuta ja se hinattiin Amsterdamiin 24. heinäkuuta. Alus hinattiin edelleen Kieliin maaliskuussa 1941. Se modernisoitiin Howaldtswerkellä kelluvaksi ilmatorjuntapatteriksi nimellä Undine. Sodan päätyttyä alus löytyi Wilhelmshafenista ja se palautettiin Alankomaille.
Amsterdamin telakka muutti aluksen majoitusalukseksi, missä tehtävässä se otettiin palvelukseen 23. helmikuuta 1948 nimellä Neptunus. Alus poistettiin palveluksesta 13. syyskuuta 1974 ja se romutettiin 4. lokakuuta.
Jarl Jakobsson

Jarl Jakobsson
Jarl Gustaf Anian Jakobsson (11. toukokuuta 1880 Helsinki – 28. joulukuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen yleisurheilija.
Jakobsson osallistui Lontoon 1908 olympialaisissa vauhdittomaan pituushyppyyn sekä perinteisen ja vapaan tyylin keihäänheittoon mutta ei selviytynyt loppukilpailuihin. Vuonna 1906 hän saavutti keihäänheitossa molempien käsien yhteistuloksen epävirallisen maailmanennätyksen 91,41 m. Vauhdittomassa pituudessa hän teki Suomen ennätyksen 286,5 cm vuonna 1907.
Jarl Jakobssonin veli Evert Jakobsson osallistui myös Lontoon olympialaisiin. Hänen serkkunsa on taitoluistelun olympiavoittaja Walter Jakobsson.
Drusus Julius Caesar

Drusus
Drusus Julius Caesar (7. lokakuuta n.14 eaa. – 14. syyskuuta 23 jaa.) oli antiikin roomalainen aristokraatti. Hänen isänsä oli Tiberius ja hänen äitinsä Vipsania Agrippina. Hän sai lisänimen "Caesar" vuonna 4 jaa. Augustuksen adoptoitua Tiberiuksen. Sitä ennen hänen nimensä oli Nero Claudius Drusus. Samoihin aikoihin Drusus meni naimisiin serkkunsa Livillan kanssa. Pari sai kolme lasta: kaksoset Germanicuksen, joka kuoli lapsena, ja Tiberius Gemelluksen sekä tyttären Julia Livian.
Drusus oli sotilasuralla. Augustuksen kuoleman jälkeen hän onnistui kukistamaan kapinan Pannoniassa. Hänen sotaretkensä Illyriassa vuosina 17-20 toi hänelle ovation. Oxford Classical Dictionary, hakusana "Iulius (RE 136) Caesar (1), Drusus"</ref> Hän oli kahdesti konsulina: vuonna 15, ja 21 yhdessä Tiberiuksen kanssa. Yhdessä Germanicuksen kanssa he olivat Tiberiuksen perillisiä. He olivat hyvissä väleissä.*  Germanicus kuitenkin kuoli vuonna 19, jonka jälkeen Drusus oli selkeästi Tiberiuksen seuraaja. Vuonna 22 Drusukselle myönnettiin kansantribuunin oikeudet. Drusus oli suosittu, mutta mahdollisesti väkivaltainen luonteeltaan.
Drusus ei tullut toimeen pretoriaanikaartin päällikkö Sejanuksen kanssa. Drusus kuitenkin kuoli vuonna 23 jättäen Tiberiuksen vaille selkeää seuraajaa. Sejanuksen kukistuttua vuonna 31 väitettiin Drusuksen vaimon Livillan olleen Sejanuksen rakastaja ja myrkyttäneen Drusuksen.
Drakhma

Ateenalainen drakhma, n. 449–420 eaa. Kuvituksessa kypärällä varustettu Athenen pää sekä pöllö, oliivinlehvä ja teksti ΑΘΕ[ΝΑΙΩΝ], Athē[naion], ”ateenalaisten (polis)”.
Drakhma (m.kreik. δραχμή, drakhmē, ”kourallinen”; lat. drachma) oli antiikin kreikkalainen massan yksikkö ja rahayksikkö. Massan yksikkönä se vastasi alun perin nippua kuparitankoja ja kuutta obolia. Attikalainen (ateenalainen) drakhma oli nykymitoissa noin 4,31 grammaa. Myös rahayksikkönä drakhma vastasi kuutta obolia. Se oli yleensä hopearaha.
Roomassa drachma oli painomittana uncian kahdeksasosa ja sicilicuksen puolikas. Rahana kreikkalainen drakhma vastasi roomalaisella kaudella suunnilleen yhtä roomalaista denaaria. Nykyisen Kreikan rahayksikkö vuosina 1832–2001 oli antiikin drakhmasta nimensä saanut drakma.
Muuntotaulukko

Muuntotaulukko attikalaisen mittajärjestelmän mukaisesti:
| Mittayksikkö (y) | Muuntokerroin (x)> 1 drakhmē = x × y | Muuntokerroin (x)> 1y = x × drakhmē |
| --- | --- | --- |
Kreikkalaiset
| – obolos (oboli) | 6 obolia | 1⁄6 drakhmaa |
| – mna (mina) | 1⁄100 minaa | 100 drakhmaa |
| – talanton (talentti) | 1⁄6000 talenttia | 6 000 drakhmaa |
Kansainväliset (SI)
| – gramma | 4,31 g | 0,23 drakhmaa |
Brittiläiset
| – unssi | 0,152 oz | 6,58 drakhmaa |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta drakhma Wikimedia Commonsissa
Dubjonki

Dubjonki.
Dubjonki (ven. Дубёнки, ersäksi Дубинька, Dubińka) on kylä, maalaiskunta ja Dubjonkin piirin hallinnollinen keskus Mordvan tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee pienen Sjuksjurmajoen varrella 83 kilometriä Saranskista itään. Kunnassa on 3 300 asukasta (vuonna 2015).
Kylä on syntynyt tataarien maille 1600-luvulla. Asukkaat ovat etupäässä ersäläisiä.
Dubjonkin kautta kulkee Saranskin ja Uljanovskin välinen maantie. Siellä toimii maatalousyritys, meijeri, leipomo ja muuta jalostusteollisuutta. Palveluihin kuuluvat keskikoulu, ammattikoulu, taidekoulu, kulttuuritalo, kaksi kirjastoa ja piirisairaala. Kylässä on kotiseutumuseo.
Itämainen matto

Mattokauppias. Jean-Léon Gérôme, öljymaalaus kankaalle, n. 1887.
Itämainen matto on käsinkudottu matto, joka on valmistettu Turkista Kiinaan ulottuvalla alueella. Tunnetuimpia ja laadukkaimpia itämaisia mattoja ovat persialaiset matot, joita valmistetaan Iranissa. Itämaiset matot tehdään yleensä villasta, silkistä ja puuvillasta. Yhden maton valmistukseen käsin voi kulua useita vuosia. Itämaiset matot nimetään yleensä sen kaupungin mukaan, jonka tienoilla ne on valmistettu, tai niitä valmistavien heimojen mukaan.
Historia

Koska matoissa käytetty villa lahoaa nopeasti maassa, erityisen vanhoja itämaisia mattoja on säilynyt vain poikkeusolosuhteissa. Vanhin säilynyt itämainen matto on Pazyrykmatto, joka löydettiin 2 500 vuotta vanhasta eteläsiperialaisesta haudasta jäälohkareen sisältä. Tämä korkealaatuinen persialainen villamatto on kooltaan 200×183 cm. Vuodelta 850 eaa. tunnetaan Assyriasta obeliskien reliefejä kuninkaalle veroina annetuista matoista, mikä viittaa arvostukseen mattoja kohtaan.
Islamin leviämisen myötä 600-luvulla jaa. matot saivat uudenlaisen merkityksen Persiassa, kun niitä alettiin käyttää henkilökohtaisina rukousalustoina. Vaikka Koraani ei suoraan edellytäkään juuri maton käyttöä viisi kertaa päivässä suoritettavassa rukouksessa, paksu ja helposti kuljetettava villamatto sopii alustaksi hyvin. Myös suurten moskeijoiden lattioilla alettiin käyttää isoja ja upeita loistomattoja.
Matot yleistyivät Persiassa pian koko kansan jokapäiväiseen käyttöön: niillä sisustettiin koteja ja hautoja, ja niitä annettiin lahjoiksi. Persialaismattojen kulta-aikana pidetään 1500-lukua, jolloin šaahi Abbas Suuri alkoi tuottaa pääkaupunkinsa Esfahanin palatseihin ja moskeijoihin mitä loisteliaimpia mattoja. Abbasin isän Tahmasp I:n valmistuttamaa kuuluisaa, maailman loisteliaimpana pidettyä Ardebil-mattoa säilytetään Victoria and Albert Museumissa Lontoossa. Myös Ruotsin kuningashuoneelle kuuluva metsästysmatto on tältä ajalta.
Keskiajan Euroopassa ei itämaisia mattoja vielä tunnettu; vain Venetsiaan ja Genovaan tuotiin turkkilaisia mattoja, jotka eivät vetäneet laadullisesti vertoja persialaisille. Eurooppaan tuotiin Abbas Suurenkin aikaan hienoimpia persialaismattoja vain kuninkaallisille ja ruhtinaille. Vasta 1800-luvun loppupuolella itämaisten mattojen kysyntä alkoi voimakkaasti kasvaa Euroopassa ja Amerikassa. Kysynnän myötä länsimaiset kauppahuoneet perustivat Persiaan kutomoita, jotka valmistivat oman seutunsa perinteisiä mattotyyppejä. Samalla suurehkojen mattojen mittasuhteet muuttuivat perinteisen pitkulaisista neliömäisemmiksi vastaamaan länsimaista makua. Toisen maailmansodan jälkeen persialaismattojen kysyntä oli huipussaan, kun tavallisillakin ihmisillä oli varaa niihin. Iranin elinkustannusten nousun myötä mattojen valmistus on viime vuosikymmeninä kuitenkin hiipunut ja niiden hinnat nousseet samalla kun kaikkein loisteliaimpien mattojen tuotanto on vähentynyt.
Materiaali

Itämaiset matot tehdään yleensä villasta, tai silkistä ja puuvillasta; joskus harvoin käytetään myös pellavaa tai juuttia. Nukka on yleensä lampaanvillaa, joskus kamelin- tai vuohenkarvaa tai silkkiä. Erityisen hyvää mattolankaa saa aasialaisesta rasvahäntälampaasta. Paras persialainen villa tulee Kurdistanista ja Khorasanista.
Valmistus > Solminta

Aluksi villa kehrätään langaksi, pestään, kuivataan ja värjätään. Itämaiset matot kudotaan vanhanmallisilla mattopuilla, jotka pieniä mattoja valmistavilla paimentolaisilla ovat vaakatasossa ja paikoillaan pysyvillä heimoilla pystytasossa. Pieniä mattoja kutoo yksi henkilö ja isoja useampi kerrallaan työryhmänä, jota johtaa usein äänikomennoillaan mestari, joka tuntee matossa käytettävän kuvion. Nykyaikana matonsolmijat työskentelevät kuitenkin yleensä itsenäisesti mallipiirros edessään.
Persiassa ja Turkissa mattoja kutovat niin naiset, miehet kuin lapsetkin. Kiinassa lapset eivät kudo, vaan työstävät maton pintaa ja hapsuja. Kaukasiassa, Turkmenistanissa ja paimentolaisheimoissa vain naiset kutovat mattoja.
Solminnan vaiheet:
Pitkät loimilangat pingotetaan mattopuiden väliin. Loimilanka on yleensä puuvillaa.
Matto solmitaan alhaalta ylös; aluksi kudotaan alareuna.
Loimiin solmitaan vaakasuuntainen värikäs nukkarivi.
Nukka voidaan solmia kahden tai neljän loimilangan ympäri kahdella tavalla: turkkilaisella solmulla (gördes) tai persialaisella solmulla (sennee).
Nukkarivin jälkeen mattoon pujotetaan tiukka kudelanka, ja sen jälkeen jälleen uusi nukkarivi ja niin edelleen.
Lopuksi mattoon solmitaan yläreuna, siihen jätetään hapsut ja se irrotetaan puista.
Matonleikkaaja tasoittaa nukan, ja matto viimeistellään ja pestään.
Sennee-solmu, joka tekee matosta taipuisan ja hienostuneen näköisen.
Gördes-solmu, joka on helpompi solmia paksuihin mattoihin.