Lockheed L-188 Electra
Kehitys ja valmistus

Ennen kuudenkymmenen Vickers Viscountin tilausta 1954 Capital Airlines oli yhteydessä Lockheediin selvittääkseen potkuriturbiinikoneen hankintamahdollisuuksia Yhdysvalloista. Lockheed oli kiinnostunut, mutta kielteiseen lopputulokseen päätynyt selvitys muiden lentoyhtiöiden tarpeesta esti suunnittelun aloittamisen. American Airlines toimitti kuitenkin uudistetun esityksen seuraavan vuoden alkupuolella, jolloin yhtiö aloitti kehitystyön.
American Airlinesin esitys koski nelimoottorista lentokonetta, jossa olisi kapasiteettia olisi 75 matkustajalle. Koneen toimintamatkana piti olla vähintään 3 220 kilometriä. Esityksen merkittävästi suurempi toimintamatka aiempaan 805-1 290 kilometriin verrattuna ei saanut kuitenkaan tehdä operoinnista lyhyemmillä matkoilla kannattamatonta. Vaatimusten täyttämiseksi Lockheed esitti alatasoista pyöreällä rungolla olevaa CL-310-konetta, jonka voimanlähteenä olisivat joko Rolls-Royce Dart tai Napier Eland -moottorit. American oli tyytyväinen, mutta Eastern Air Lines halusi suuremman toimintamatkan (4 025 km), matkustajamäärän (85–90 henkeä) ja matkalentonopeuden (563 km/h). Vaihtamalla moottorit Allison 501D:ksi voitiin koneen kokoa kasvattaa ja sen suoritusarvot paranivat taloudellisuutta heikentämättä. Muutoksen jälkeen kumpikin lentoyhtiö oli tyytyväinen esitykseen ja sopimusneuvottelut saatiin päätökseen American Airlinesin kanssa 8. kesäkuuta 1955 ja Eastern Air Linesin kanssa 27. syyskuuta. American Airlines tilasi 35 konetta ja Eastern Air Lines 40.
Ensimmäinen Electra valmistui 26 kuukaudessa, jolloin Lockheedillä oli kaikkiaan 129 koneen tilaukset kuudelta yhdysvaltalaiselta lentoyhtiöltä, kolmelta ulkomaiselta yhtiöltä ja moottorivalmistajalta. Näiden lisäksi oli tilausoptioita 48 koneesta.
Kahdeksan viikkoa ennen suunniteltua ajankohtaa ensimmäinen Electra (N1881, c/n 188-001) lähti 6. joulukuuta 1957 Lockheedin lentoterminaalista Palmdaleen koelentoja ja hyväksyntää varten. Ongelmaton testiohjelma, johon osallistui neljä Electraa, johti Yhdysvaltain ilmailuhallinnon (FAA) hyväksyntään 22. elokuuta 1958. Toimitukset tilaajille alkoivat 8. lokakuuta, kun Eastern Air Lines hyväksyi seitsemännen valmistuneen koneen. Yhtiö oli vastaanottanut vuoden loppuun mennessä kaikkiaan kuusi Electra L188A -konetta. Lockheed toimitti vuoden loppuun mennessä myös American Airlinesille neljä konetta. Lentäjälakko viivästytti koneiden käyttöönottoa lentoyhtiöissä ja liikenne alkoi vasta seuraavan vuoden alussa, Easternilla 12. tammikuuta ja Americanilla 23. tammikuuta.
Konetta tilattiin kahtena eri mallina 188A ja 188C. Voimalaitteena oli normaalisti neljä Allison 501D-13 tai 13A -turbiinimoottoria, mutta vaihtoehtona olivat myös saman valmistajan 501D-15-moottorit. Normaali matkustajamäärä oli 66–80, minkä lisäksi oli kuusi lisätuolia ykkösluokassa. Kone oli myös mahdollista varustaa tiiviimmin jopa 98 matkustajalle. Siinä oli normaalisti kolmen hengen lentomiehistö ja kaksi matkustamohenkilökuntaa. Malli 188C oli pidemmän toimintamatkan versio, jossa oli suuremmat polttoainesäiliöt ja hieman suurempi lentoonlähtöpaino. Ensimmäinen 188C oli samalla 57. valmistunut lentokone ja se luovutettiin 19. heinäkuuta 1959 Northwestern Airlinesille.
Malli 188B oli Lockheedin epävirallisesti käyttämä nimitys 188C:lle (c/n 188-2001 – 188-2022), joissa oli kiskoihin asennetut matkustajien istuimet, kaksi lisävessaa ja suunnistajan tilat. Nämä koneet toimitettiin ulkomaiselle tilaajalle. Kaikkiaan valmistettiin 116 mallin 188A-konetta, jotka toimitettiin American Airlinesille (35), Eastern Air Linesille (35), Nationalille (14), Westernille (12), Braniffille (9), Trans Australialle (3) ja Ansett-ANA:lle (2). Mallia 188C valmistettiin 54 kappaletta, jotka toimitettiin Northwestille (18), KLM:lle (12), Qantasille (4) ja Garudalle, Pacific Southwestille ja TEAL:lle kolme kullekin. Viimeinen valmistunut Electra 188C luovutettiin 15. tammikuuta 1961 Garudalle.