stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Klusteri (taloustiede)

Klusteri tarkoittaa taloustieteessä yritysten ja yhteisöjen muodostamia maantieteellisiä keskittymiä, jotka ovat muodostuneet toisiinsa sidoksissa olevista toimialoista ja niihin liittyvistä muista toimijoista, jotka ovat merkittäviä kilpailun kannalta.
Klusteriajatus perustuu siihen, että verkostoyhteyksillään organisaatio voi tuottaa hyötyä itselleen ja koko verkostolle. Mukana olevat saattavat olla eri aloilta, sijaita toisaalla, mutta siitä huolimatta löydetään jokin yhteinen tapa hyötyä yhteistyöstä ja saavuttaa synergiaa. Yhteistoiminnan kannalta on otettava huomioon, että klusterissa on mukana myös kilpailevia organisaatioita. Tämän vuoksi yhteistoiminta saattaa olla jossain suhteissa kiellettyäkin (vrt. kartellisäännökset).
Tehokkaan klusterin tärkeimmät ominaisuudet ovat tuottavuuden kasvu, innovaatiokyky ja strateginen kyvykkyys. Klusterimaisen toiminnan synergiavaikutus näkyy juuri näissä tekijöissä. Kun useat tahot kehittävät yhteistyötään voidaan saavuttaa yhdessä suuruuden ekonomian etuja ilman usein sen tuomaa raskautta.
Klusteriteorioita taloustieteissä on käytetty kilpailukykyselvityksissä, joissa on selvitetty, miksi eri maissa toimivat yritykset pärjäävät toisia paremmin. Klusterianalyysissä ja siihen liittyvien kilpailukykytekijöiden kartoituksessa käytetään usein Harvardin yliopiston professorin Michael E. Porterin kehittämää ns. timanttimallia. Timanttimalli koostuu neljästä perusosasta ja kahdesta ulkoisesta tekijästä. Perusosat ovat yrityksen strategia, rakenne ja kilpailutilanne, tuotannon tekijäolot, lähialat sekä kysyntäolot. Ulkoiset tekijät ovat sattuma ja valtiovalta. Näiden tekijöiden vaikutus voi olla yritykselle joko edistävä tai jarruttava. Ne maat menestyvät parhaiten, joissa näiden perustekijöiden muodostama kilpailuetutimantti on edullisin.
Kauppa- ja teollisuusministeriön tilaamassa Kansallinen teollisuusstrategia-tutkimuksessa tunnistettiin Suomessa kahdeksan erilaista klusteria. Tunnistuksessa painotettiin teollisuus- ja vientinäkökulmaa. Lisäksi klusterit luokiteltiin, joko vahvoiksi, keskivahvoiksi, potentiaaleiksi tai latentiksi klusteriksi.
Vahvat klusterit:
Metsäklusteri
Keskivahvat klusterit:
Perusmetalliklusteri
Energiaklusteri
Potentiaaliset klusterit:
Telekommunikaatioklusteri
Hyvinvointiklusteri
Kuljetusklusteri
Latentit klusterit:
Rakennusklusteri
Elintarvikeklusteri
Muita klusteriesimerkkejä:
Levin matkailuklusteri, jossa yhteisellä toiminnalla, kuten varausjärjestelmällä ja markkinoinnilla saavutetaan merkittäviä synergiaetuja.
Suomen meriklusteri
EduCluster Finland, suomalainen koulutusliiketoiminnan klusteri.
Esimerkkejä erilaisista klustereista

Suomessa katsotaan olevan voimakas metsäklusteri, joksi kutsutaan metsäteollisuuden, metsätalouden ja niihin liittyvän tuotannon keskittymää. Tähän klusteriin kuuluu lukuisia yrityksiä, joiden toiminta nivoutuu enemmän tai vähemmän toisiinsa ja tukee toimintaa joko suoraan tai välillisesti. Esimerkkeinä laajasta klusterista on osaamisen laajuus alkaen metsäkoneista, paperikoneisiin ja venttiileihin, sellusta, sahatavarasta ja paperista automaatioon, kemikaalien valmistamisesta logistiikkaan sekä alan tutkimus ja koulutus.
Vaikka monet alan yrityksistä eivät toimi yhteistyössä toistensa kanssa, vaan ovat jopa toistensa kilpailijoita, katsotaan usein, että tämän kokonaisuudet osaaminen, kilpailu, tunnettavuus maailmalla yms tukee kaikkien alalla olevien toimintaa positiivisesti ts. on enemmän kuin osiensa summa.
Klooriasetonitriili

| Klooriasetonitriili |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-klooriasetonitriili
CAS-numero:  107-14-2
PubChem CID:  7856
SMILES:  C(C#N)Cl 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H2ClN
Moolimassa:  75,496 g/mol
Sulamispiste:  < 25 °C 
Kiehumispiste:  126–42 °C
Tiheys:  1,19 g/cm3 
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen.
Klooriasetonitriili (C2H2ClN) on asetonitriilin monokloorijohdannainen. Klooriasetonitriiliä käytetään muun muassa orgaanisessa synteesissä valmistettaessa muita yhdisteitä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa klooriasetonitriili on väritöntä nestettä, jolla on pistävä haju. Aine reagoi happojen ja pelkistävien aineiden kanssa, jolloin reaktiotuotteena syntyy hyvin myrkyllistä vetysyanidia.
Valmistus

Klooriasetonitriilisynteesin lähtöaineena on kloorietikkahappo. Kloorietikkahappoa ja etanolia kuumennetaan rikkihapon läsnä ollessa, jolloin syntyy etyyliklooriasetaattiesteri. Etyyliklooriasetaattiin lisätään ammoniakkia ja seosta viilennetään. Reaktiossa muodostuu klooriasetamidia ja ammoniumkloridia. Klooriasetamidia kuumennetaan yhdessä fosforipentoksidin kanssa, jolloin reaktiotuotteena saadaan klooriasetonitriiliä. Syntynyt tuote puhdistetaan tislaamalla.
Klooriasetonitriiliä voi muodostua myös jätevedenpuhdistuksen yhteydessä, jos puhdistukseen käytetään klooria. Kloori reagoi vedessä olevien humusaineiden kanssa, jolloin muodostuu klooriasetonitriiliä.
Käyttö

Klooriasetonitriiliä käytetään pääasiassa valmistettaessa muita orgaanisia yhdisteitä. Erityisesti sitä käytetään syntetisoitaessa hyönteismyrkkynä käytettävää fenoksikarbia ja verenpainelääkkeenä käytettävää guanetidiiniä. Klooriasetonitriiliä on käytetty myös fumiganttina.
Myrkyllisyys

Klooriasetonitriili voi aiheuttaa hengitettynä yskää, hengityksen vaikeutumista, päänsärkyä ja jopa tajuttomuuden. Aine ärsyttää myös ihoa ja aiheuttaa silmien kirvelyä. Hengitettynä klooriasetonitriili voi vaikeuttaa soluhengityksen toimintaa, mikä voi johtaa syanoositilaan.
Kobayakawa Hideaki

Kobayakawa Hideaki maalauksessa.
Kobayakawa Hideaki (jap. 小早川 秀秋, 1577 – 1. joulukuuta 1602) oli japanilainen daimio, joka eli Azuchi-Momoyama-kaudella. Hideaki oli Toyotomi Hideyoshin langon Kinoshita Iesadan viides poika, jonka Kobayakawa Takakage adoptoi sukuunsa.
Hideyoshi nimitti Kobayakawan yhdeksi toisen Korean sotaretken komentajista Kuroda Kanbein alaisuuteen. Sotaretken aikana Kobayakawa ei tullut toimeen joukkojen valvojana toimineen Ishida Mitsunarin kanssa, sillä Ishida kanteli Hideakin kyvyttömyydestä Hideoyoshille. Ilmeisesti tämän johdosta Hideyoshi siirsi Kobayakawan läänityksen Kyūshūsta vähempituottoiseen Echizeniin. Ennen kuolemaansa Hideyoshi kuitenkin peruutti muutoksen ja salli Kobayakawan muuttaa takaisin.
Ukiyo-e, Kobayakawa Hideaki
Pian Hideyoshin kuoltua sijaishallitsijoiden neuvostossa toimineet Tokugawa Ieyasu ja Ishida Mitsunari jakaantuivat kahteen vastakkaiseen leiriin. Kartuttaakseen joukkojansa Ishida tarjosi Kobayakawalle kahta lääniä Osakan ympäriltä sekä kampakun paikkaa, mikäli tämä liittyisi hänen kannattajiinsa. Kobayakawa kysyi neuvoa Hideyoshin leskeltä Neneltä, joka kuitenkin kehotti tätä liittymään Tokugawaan. Mitsunari ei hyväksynyt päätöstä, sillä Hideakin lähes 16 000 sotilaan armeija olisi merkittävä tekijä sodassa, ja suostutteli Kobayakawan liittymään riveihinsä. Vaikka Kobayakawa lupasi antaa tukensa Mitsunarille, hän kävi salaa keskustelua myös Tokugawan kanssa.
Sekigaharan taistelussa Kobayakawan joukot sijoittuivat Masuo-vuorelle Ōtani Yoshitsugun joukkojen yläpuolelle ja ne muodostivat Mitsunarin armeijan oikean siiven. Kun Mitsunari komensi Hideakin etenemään, tämä ei suostunut ja pysyi paikallaan vielä Konishi Yukinagan ja Ōtani kehotuksista huolimatta. Tämän seurauksena Ōtani alkoi epäillä Hideakin uskollisuutta ja käänsi varmuuden vuoksi osan joukoistaan vastaamaan mahdolliseen hyökkäykseen selustasta. Myös Tokugawa oli epävarma Hideakin lopullisesta päätöksestä ja lähetti joukkojaan ampumaan Kobayakawaa kohti muistutuksena tilanteen vakavuudesta. Tämän seurauksena Kobayakawa teki päätöksen ja komensi joukkonsa hyökkäämään Ōtania vastaan. Taistelusta tuli verinen molemmille osapuolille, mutta tilanne ratkesi viimein kun Mitsunarin puolella taistellut Wakisaka Yasuharu loikkasi Ieyasun puolelle ja auttoi Hideakia tuhoamaan Ōtanin joukot.
Taistelun jälkeen Tokygawa lähetti Kobayakawan jahtaamaan pakenevia vihollisiaan, ja tämä päihitti Ishida Masatsugun Sawayaman piirityksessä. Muutamaa vuotta myöhemmin Kobayakawa ilmeisesti tuli hulluksi ja kuoli ilman perillistä. Tämän myötä Kobayakawan klaani hajosi ja sen läänitykset annettiin Ikedan klaanille.
Frederik Willem de Klerk

| Frederik Willem de Klerk |
| --- | --- |
 F.W. de Klerk vuonna 2012.
Etelä-Afrikan 7. valtiollinen presidentti
 15. elokuuta 1989 – 10. toukokuuta 1994  
Edeltäjä:  Pieter Willem Botha
Seuraaja:  Nelson Mandela (presidenttinä)
Etelä-Afrikan varapresidentti
 10. toukokuuta 1994 – 30. kesäkuuta 1996 Yhdessä Thabo Mbekin kanssa  
Presidentti:  Nelson Mandela
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. maaliskuuta 1936  Johannesburg, Transvaalin provinssi, Etelä-Afrikan unioni
Kuollut: 11. marraskuuta 2021 (85 vuotta)
Ammatti:  asianajaja
Puoliso:  Marike Willemse (1959–1998)  Elita Georgiades (1998–)
Tiedot
Puolue:  Kansallispuolue
Uskonto:  protestantti
Kunnianosoitukset:   Nobelin rauhanpalkinto (1993)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
fwdeklerk.org
Frederik Willem de Klerk  tunnetaan nimellä F. W. de Klerk (18. maaliskuuta 1936 Johannesburg, Etelä-Afrikka – 11. marraskuuta 2021) oli eteläafrikkalainen poliitikko, joka toimi maansa valtiollisena presidenttinä vuosina 1989–1994 ja Kansallispuolueen johtajana 1989–1997. Hän sai Nobelin rauhanpalkinnon yhdessä seuraajansa Nelson Mandelan kanssa apartheid-politiikan lopettamisesta. De Klerk oli Etelä-Afrikan viimeinen vähemmistövallalla valittu presidentti.
Uran alku

Frederik de Klerkin suku oli merkittävässä asemassa Etelä-Afrikan politiikassa. Hänen isänsä Jan de Klerk toimi ministerinä Hendrik Verwoerdin hallituksessa ja hänen setänsä Johannes Strijdom toimi maan pääministerinä vuosina 1954–1958. De Klerk opiskeli lakimieheksi Potchefstroomin yliopistossa ja valittiin maan parlamenttiin Kansallispuolueen ehdokkaana Vereenigingin vaalipiiristä vuonna 1972. Hänestä tuli ministeri vuonna 1978 ja toimi tulevina vuosina useissa eri ministerintehtävissä. Konservatiivisen puolueen erottua Kansallispuolueesta de Klerkistä tuli puolueen Transvaalin osaston johtaja.
Nousu valtiolliseksi presidentiksi

Kansallispuolueen kenttäväen tyytymättömyys Pieter Willem Bothan toimintaan kasvoi varsinkin tämän aivoverenvuodon jälkeen. 15. elokuuta 1989 Botha joutui eroamaan valtiollisen presidentin tehtävästä painostuksen edessä. De Klerk, joka oli valittu helmikuussa puolueen puheenjohtajaksi, nousi maan uudeksi valtiolliseksi presidentiksi. Hän oli presidentiksi tullessaan melko tuntematon. Hän ei ollut kuulunut keskeisiin ministereihin, ja hänen parlamenttipuheensa olivat antaneet kuvan apartheid-järjestelmän tukijasta.
Presidenttikausi

De Klerk oli päätynyt siihen lopputulokseen, että ulko- ja sisäpoliittinen tilanne vaati neuvottelujen aloittamista apartheidia vastustaneiden järjestöjen kanssa. Kun kommunismi oli romahtanut Itä-Euroopassa, oli mahdotonta enää puolustaa Kansallispuolueen muodostaman hallituksen aikaisempaa näkemystä, jonka mukaan Afrikkalaisen kansalliskongressin vastainen taistelu oli osa laajempaa kommunismin vastaista taistelua. Pitkällä aikavälillä myös kansainvälinen taloudellinen painostus tulisi johtamaan maan elintason laskemiseen. De Klerk katsoi, että neuvottelujen avulla olisi mahdollista saavuttaa maan valkoisen väestön kannalta parempi lopputulos silloin, kun ne käytäisiin hallituksen vielä ollessa suhteellisen vahvoilla sotilaallisesti.
2. helmikuuta 1990 de Klerk ilmoitti laillistavansa apartheidia vastustaneet järjestöt, vapauttavansa Nelson Mandelan ja satoja muita poliittisia vankeja ja olevansa valmis aloittamaan neuvottelut kaikkien osapuolien kanssa uudesta perustuslaista.
Neuvottelujen aikana poliittinen väkivalta maassa lisääntyi valkoisten, etupäässä afrikaanerinationalististen äärioikeistolaisten liikkeiden ja Inkatha-vapauspuolueen toiminnan vuoksi. Myös maan turvallisuuspoliisi käytti rikollisia keinoja apartheid-hallinnon vastaisen kapinan kukistamiseen. Myöhemmin on saatu todisteita siitä, ettei presidentti de Klerk ollut todennäköisesti täysin tietoinen turvallisuuspoliisin toimista, vaan niiden takana oli ”kolmas voima”, joka koostui pääasiassa armeijan upseereista ja turvallisuusjoukkojen johtajista. Etelä-Afrikan presidentti Thabo Mbeki arveli, että tarkoituksena oli luoda maahan sekasorto, jonka jälkeen de Klerk olisi voitu syrjäyttää ”järjestyksen palauttamiseksi”.
Presidenttikauden jälkeen

Etelä-Afrikan ensimmäisissä vapaissa vaaleissa vuonna 1994 Kansallispuolue nousi toiseksi suurimmaksi puolueeksi ja de Klerkistä tuli kansallisen yhtenäisyyden hallituksessa varapresidentti. De Klerk erosi tehtävästä vuonna 1996 samalla kun Kansallispuolue jätti hallituksen ja siirtyi oppositioon. Elokuussa 1997 de Klerk jätti tehtävänsä Kansallispuolueen johtajana ja luopui politiikasta, omien sanojensa mukaan puolueen ja maan edun vuoksi.
Kun Etelä-Afrikan Totuuskomissio esitti raporttinsa vuonna 1998, siitä puuttui de Klerkiä käsittelevä osa. Se poistettiin, kun de Klerk uhkasi haastaa komission oikeuteen. Hän oli aiemmin suostunut komission haastateltavaksi, mutta vaati poistettavaksi osaa, jossa häntä syytettiin pommiattentaateista mustien vapautusliikkeiden toimistoihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frederik Willem de Klerk Wikimedia Commonsissa
| n k Etelä-Afrikan presidentit |
| --- | --- |
Valtiollinen presidentti:  Charles Robberts Swart  Jacobus Johannes Fouché  Nicolaas Johannes Diederichs  B. J. Vorster  Marais Viljoen  Pieter Willem Botha  Frederik Willem de Klerk 
Presidentti:  Nelson Mandela  Thabo Mbeki  Kgalema Motlanthe  Jacob Zuma  Cyril Ramaphosa 
Nobelin rauhanpalkinnon saajat
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Dunant, Passy 1902: Ducommun, Gobat 1903: Cremer 1904: Kansainvälisen oikeuden instituutti 1905: Suttner 1906: Roosevelt 1907: Moneta, Renault 1908: Arnoldson, Bajer 1909: Beernaert, Paul Balluet d’Estournelles de Constant 1910: Kansainvälinen Rauhantoimisto 1911: Asser, Fried 1912: Root 1913: La Fontaine 1917: Punainen Risti 1919: Wilson 1920: Bourgeois 1921: Branting, Lange 1922: Nansen 1925: Chamberlain, Dawes
1926–1950:  1926: Briand, Stresemann 1927: Buisson, Quidde 1929: Kellogg 1930: Söderblom 1931: Addams, Butler 1933: Angell 1934: Henderson 1935: Ossietzky 1936: Lamas 1937: Cecil 1938: Nansenin kansainvälinen pakolaistoimisto 1944: Punainen Risti 1945: Hull 1946: Balch, Mott 1947: Kveekarit 1949: Boyd Orr
1951–1975:  1950: Bunche 1951: Jouhaux 1952: Schweitzer 1953: Marshall 1954: Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestö 1957: Pearson 1958: Pire 1959: Noel‑Baker 1960: Lutuli 1961: Hammarskjöld 1962: Pauling 1963: Punainen Risti 1964: King 1965: Unicef 1968: Cassin 1969: Kansainvälinen työjärjestö 1970: Borlaug 1971: Brandt 1973: Kissinger, Lê 1974: MacBride, Satō 1975: Saharov
1976–2000:  1976: B. Williams, Corrigan 1977: Amnesty International 1978: Sadat, Begin 1979: Äiti Teresa 1980: Esquivel  1981: YK:n pakolaisapujärjestö 1982: Myrdal, García Robles 1983: Wałęsa 1984: Tutu 1985: Lääkärit ydinsotaa vastaan 1986: Wiesel 1987: Arias 1988: YK:n Rauhanturvaajat 1989: Dalai Lama 1990: Gorbatšov 1991: Suu Kyi 1992: Menchú 1993: Mandela, de Klerk 1994: Arafat, Peres, Rabin 1995: Pugwash-liike, Rotblat 1996: Belo, Ramos Horta 1997: Kampanja maamiinojen kieltämiseksi (ICBL), J. Williams 1998: Hume, Trimble 1999: Lääkärit ilman rajoja 2000: Kim
2001–:  2001: YK, Annan 2002: Carter 2003: Ebadi 2004: Maathai 2005: IAEA, ElBaradei 2006: Yunus, Grameen Bank 2007: Gore, IPCC 2008: Ahtisaari 2009: Obama 2010: Liu 2011: Gbowee, Johnson Sirleaf, Karman 2012: EU 2013: Kemiallisten aseiden kieltojärjestö 2014: Satyarthi, Yousafzai 2015: Tunisian kansallisen vuoropuhelun kvartetti 2016: Juan Manuel Santos 2017: International Campaign to Abolish Nuclear Weapons 2018: Murad, Mukwege 2019: Abiy 2020: Maailman ruokaohjelma 2021: Ressa, Muratov 2022: Bjaljatski, Memorial, Center for Civil Liberties 2023: Mohammadi 2024: Nihon Hidankyō
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
De Klerk vuonna 1990.
Klorendiinianhydridi

| Klorendiinianhydridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,2,3,4,7,7-heksaklooribisyklo[2.2.1]hept-2-eeni-5,6-dikarboksyylianhydridi
CAS-numero:  115-27-5
PubChem CID:  12293770
SMILES:  C12C(C(=O)OC1=O)C3(C(=C(C2(C3(Cl)Cl)Cl)Cl)Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C9H2Cl6O3
Moolimassa:  370,806 g/mol
Sulamispiste:  231-235 °C
Tiheys:  1,73 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Klorendiinianhydridi (C9H2Cl6O3) on kloorattuihin rengasrakenteisiin anhydrideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää polymeeriteollisuudessa palonsuoja-aineena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa klorendiinianhydridi on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste hydrolysoituu erityisesti emäksisten vesiliuosten vaikutuksesta klorendiinihapoksi. Klorendiinianhydridi liukenee muun muassa etanoliin. Klorendiinihappo ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä ja sille altistuminen voi aiheuttaa allergisen reaktion. Yhdiste kuuluu niin sanottuihin reaktiivisiin palonsuoja-aineisiin.
Valmistus ja käyttö

Klorendiinianhydridiä valmistetaan heksakloorisyklopentadieenin ja maleiinianhydridin välisellä Diels–Alder-reaktiolla. Tuote voidaan puhdistaa hydrolysoimalla se klorendiinihapoksi ja tämän jälkeen eristää klorendiinihappo. Kuumennettaessa klorendiinihappoa se kondensoituu muodostaen jälleen klorendiinianhydridia.
Klorendiinihappoa käytetään polymeerien palonestoaineena. Erityisesti sitä käytetään tyydyttymättömien polyestereiden valmistuksessa yhdessä maleiinianhydridin ja polyolien kanssa. Lisäksi sitä käytetään myös alkydi- ja epoksihartsien palonsuoja-aineena. Klorendiinihappo parantaa myös polymeerien UV-säteily- ja korroosiokestävyyttä.
Knäžöi

| Knäžöi, Knäsöi, Knäsö Княжая Губа, Knjažaja Guba |
| --- | --- |
 Knäsöinlahti.
 Knäžöi, Knäsöi, Knäsö
 Koordinaatit: 66°52′19″N, 32°23′45″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Murmanskin alue
Piiri:  Kantalahden piiri
Kunta:  Zelenoborski
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2010):  127
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Knäžöi eli Knäsöi (ven. Княжая Губа, Knjažaja Guba) on kylä Murmanskin alueen Kantalahden piirin Zelenoborskin kunnassa. Se sijaitsee Vienanmeren samannimisen lahden rannalla Pietarin ja Murmanskin välisen M18-valtatien itäpuolella. Kylässä oli 127 asukasta vuonna 2010. Etappitietä Suomen rajalta Alakurtin kohdalta Knäsöön oli 112 kilometriä.
Kylän nimeen liittyy seudulla 1500-luvun puolivälissä vierailleen hollantilaisen Simon van Salingenin kuulema tarina. Sen mukaan venäläiset ruhtinaat löivät aluetta kolmellasadalla purjealuksella valloittamaan tulleet ruotsalaiset ja norjalaiset Koudan ja Kantalahden välisessä lahdessa, joka sai nimekseen Knjažaja guba (’Ruhtinaanlahti’). Historialliset lähteet eivät tätä tapahtumaa tunne, mutta vuonna 1574 Knäsöi mainitaan vartiopaikkana toimineena yhdentoista talon kylänä. Sen asukkaat saivat elantonsa kalastuksesta.
Pohjois-Venäjän intervention aikana Knäsöissä sijaitsi suomalaisten Knäsön punakaartilaisten ja Muurmannin legioonan tukialue. Vuonna 1926 kylässä asui 389 karjalaista, 327 venäläistä ja 33 suomalaista. Vuonna 1951 sen viereen perustettiin Knäsöin vesivoimalaitoksen rakentajia varten Zelenoborskin taajama.
Kylä koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista ja matalista usean perheen asuintaloista. M18-valtatie erottaa sen Zelenoborskin taajamasta. Knäsöissä toimii kalanviljelylaitos ja saha. Palveluihin kuuluu lääkintäasema ja kauppa. Länsilaidalla sijaitsee huoltoasema. Kylän ja Knäsöin aseman välillä liikennöi linja-auto.
Muurmannin radalla oleva Knäsöin rautatieasema (ven. Knjažaja) sijaitsee Zelenoborskin taajaman lounaispuolella kymmenen kilometrin päässä Knäsöin kylästä.
Koboltti(III)

| Koboltti(III)oksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1308-04-9
PubChem CID:  4110762
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Co2O3
Moolimassa:  165,86 g/mol
Ulkomuoto:  Ruskeaa tai mustaa kiteistä ainetta
Sulamispiste:  895 °C
Tiheys:  5,2 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene
Koboltti(III)oksidi eli dikobolttitrioksidi (Co2O3) on yksi koboltin oksideista.
Yhdiste on ruskeaa tai mustaa kiteistä ainetta, joka on veteen liukenematonta. Happoliuoksiin se sen sijaan liukenee koboltti(III)yhdisteiksi, jotka pelkistyvät helposti koboltti(II)suoloiksi. Koboltti((III)oksidia valmistetaan kuumentamalla kobolttikarbonaattia tai kobolttinitraattia. Yhdistettä kuumentamalla muodostuu koboltti(II)oksidin ja koboltti(III)oksidin sekaoksidia, jonka kaava on Co3O4). Koboltti(III)oksidia käytetään katalyyttinä.
Kirkkoisä

Kirkkoisiksi kutsutaan kristinuskon alkuvaiheen ensimmäisiä ja vaikutusvaltaisimpia teologeja ja kirjoittajia, jotka ovat luoneet pohjan koko kristinuskon teologialle.
Kirkkoisät vaikuttivat aikana, jolloin kristillinen oppi, teologia ja elämä muotoutuivat voimakkaasti, toiselta vuosisadalta 500-luvulle. Tätä ajanjaksoa kutsutaan kirkkohistoriassa patristiseksi ajaksi heidän mukaansa (latinan sanasta patres, ”isät”). Nimitys kirkkoisä on myöhemmin, lähinnä keskiajalla, annettu kunnianimitys niille kirkon opettajille, joiden on katsottu saavuttaneen yleiskirkollisen auktoriteettiaseman kirkon piirissä.
Pyhä Athanasios Aleksandrialainen oli yksi kreikkalaisista kirkkoisistä.
Ensimmäisiä kristillisiä kirjoittajia ja teologeja, jotka elivät kahden ensimmäisen sukupolven aikana apostolien jälkeen, kutsutaan apostolisiksi isiksi tai apostolisiksi kirkkoisiksi. Heidän oletetaan tunteneen joitain apostoleja henkilökohtaisesti. Myöhäisemmät kirkkoisät taas tunsivat apostolien perinnön suullisena ja kirjallisena perimätietona. Kirkkoisillä ei siis tarkoiteta kristinuskon alkuaikojen marttyyrejä, askeetteja tai muita pyhimyksiä — suurin osa on tosin julistettu pyhimyksiksi myöhemmin — ei myöskään apostoleja eikä Uuden testamentin kirjojen kirjoittajia.
Kirkkoisien merkittävin aikaansaannos on heidän edustamansa kristinuskon haaran (joka oli suhteellisen yhtenäinen vuoteen 1054, jolloin se jakautui läntiseen katoliseen ja itäiseen ortodoksiseen kirkkoon) määrittely suhteessa antiikin filosofiaan, monijumalaisiin uskontoihin sekä muihin kilpaileviin kristinuskon tulkintoihin. Tämä määrittely on tapahtunut kirkon opin täsmennys- ja määrittelytyön kautta (saarnat, teologiset kirjoitukset, kirkolliskokoukset), julkisissa sekä yksityisissä elämänohjeissa (saarnat, kirjeet, moraaliset kirjoitukset) sekä kristinuskoa puolustavissa kirjoituksissa (apologiat). Ekumeenisten kirkolliskokousten päätöksiin ja Raamatun kaanonin muodostumiseen kirkkoisien vaikutus on ollut ratkaiseva.
Kirkkoisät jaetaan usein kahteen ryhmään, näiden kirjoituksissaan käyttämän kielen mukaan: latinalaisiin ja kreikkalaisiin kirkkoisiin. Kuitenkin esimerkiksi kreikkalaiset kirkkoisät olivat tunnettuja opettajia myös läntisen Välimeren latinankielisellä alueella ja päinvastoin – 'kirkkoisyys' sisältää ajatuksen kirkkoisän opetuksen luonteesta yleisenä ja (teoriassa) koko kristilliseen maailmaan levinneenä. Osa kirkkoisistä kirjoitti muilla kuin latinan ja kreikan kielillä. Esimerkiksi Pyhä Efraim Syyrialainen kirjoitti syyriaksi, mutta hänen teoksiaan käännettiin jo varhain ja laajalti kreikaksi ja latinaksi.
Kirkkoisien ajattelua, työtä ja opetusta tutkivaa tieteenhaaraa kutsutaan patristiikaksi. Kirkkoisien teoksista on koottu laitoksia nimellä Patrologia.
Apostoliset isät

Kaikkein ensimmäisiä kirkkoisiä kutsutaan apostolisiksi isiksi, koska on ajateltu näillä olleen suoran kontaktin apostoleihin ja näiden opetukseen. Merkittävimmät olivat:
Pyhä Klemens eli Klemens I (k. 97)
Pyhä Ignatios (k. 107)
Pyhä Polykarpos (69/80–155/167)
Papias (ensimmäinen ja toinen vuosisata)
Hermas (toisen vuosisadan alku)
Latinalaiset kirkkoisät

Kuuluisimmat latinalaiset kirkkoisät olivat:
Tertullianus (160–220)
Cyprianus (noin 200–258)
Pyhä Augustinus (354–430)
Pyhä Ambrosius (340–397)
Pyhä Hieronymus (342–420), Vulgatan kääntäjä
Leo Suuri (Paavi Leo I) (k. 461)