stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yrjö Nahi
Jääkärikausi

Nahi työskenteli autonkuljettajana, kun hän sai tiedon jääkäriliikkeestä maanviljelijä Pieltä syksyllä vuonna 1915. Asiasta innostuneena päätti hän värväytyä Saksaan jääkäripataljoona 27:ään. Matkaan hän lähti ns. Lapuan reittiä, jonka varrella hän joutui vangituksi Seinäjoella 28. helmikuuta 1916. Mukanaan hänellä oli neljä neljä muuta miestä, jotka hänen oli määrä saattaa Jääkäripataljoona 27:n alokasryhmään Saksaan.
Seinäjoelta heidät siirrettiin edelleen Helsinkiin Katajanokan tutkintavankilaan. Häntä syytettiin jääkärivärväyksestä. Tätä vankeutta kesti 7 viikkoa, jonka ajan Yrjö Nahi kuvailee elämänsä raskaimmaksi. Katajanokalta matka jatkui Venäjälle Pietariin Spalernajan vankilaan. Koppikaverikseen Yrjö Nahi sai Vilho Mäen, mutta ei aikaakaan, kun Nahi huomasi olevansa sellissään yksin, sillä poliittisesti arveluttavien vankien ei ollut suotavaa olla samoissa selleissä. Hänen naapureinaan Spalernajassa olivat seinänaapurina G. Salonius ja yläkerran naapurina yliloikkari Niskanen, "petturi ja maankavaltaja" (näitä sanoja käyttää S-W. Pekkola kirjassaan Kalterijääkärit). Sellikavereina Nahilla vieraili pikkurikollisista murhamiehiin.
Venäjän vallankumous oli vapauttava Spalernajan vangit 12. maaliskuuta 1917. Vankilasta vapauduttuaan Yrjö Nahi yritti uudemman kerran lähtöä Saksaan jääkärioppiin. Tällä kertaa hän käytti ns. Nurmeksen etappia. Matka eteni Hyrynsalmelle "Hallan Ukon" luokse, josta hän sai matkakaverikseen Aarne Sihvon, joka johdatti hänet jääkäripataljoona 27:ään Lockstedtin leirille, missä hänet sijoitettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 13. toukokuuta 1917. Täydennysjoukosta hänet siirrettiin pataljoonan 2. komppaniaan 7. elokuuta 1917.
Suomen sisällissota

Nahi astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä. Takaisin Suomeen hän saapui 18. helmikuuta 1918 aselaivoja saattaneen komennuskunnan mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin 21. helmikuuta 1918 alkaen komppanianpäälliköksi Porin rykmentin I pataljoonan 4. komppaniaan, jonka päällikkönä hän toimi Porin valtaukseen saakka. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Pomarkussa ja Noormarkussa sekä Porin valtaukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika

Nahi palveli sisällissodan jälkeen komppanianpäällikkönä Porin rykmentistä muodostetussa Tammisaaren vartiopataljoonan 2. komppaniassa, josta hänet siirrettiin hänen anomuksestaan 6. syyskuuta 1918 alkaen Itämeren jalkaväkirykmentti 1:een, josta muodostettiin myöhemmin Porin rykmentti. Rykmentissä hän toimi nuorempana upseerina 3. konekiväärikomppaniassa. Komppaniassa hän toimi myös komppanianpäällikkönä 27. tammikuuta - 8. marraskuuta 1920 välisen ajan. Toisen konekiväärikomppanian päälliköksi hänet nimitettiin 15. huhtikuuta 1921 ja toisen pataljoonan komentajaksi 8. lokakuuta 1931. Seuraavaksi hänet nimitettiin 29. joulukuuta 1930 aliupseerikoulun johtajaksi. Aliupseerikoulusta hänet siirrettiin 5. joulukuuta 1937 yleisesikuntaupseeriksi Turun pohjoisen sotilaspiirin esikuntaan.
Talvi- ja jatkosota

Nahi osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana Jalkaväkirykmentti 15:ssä ja osallistui taisteluihin Summassa, Näykkijärvellä ja Viipurissa. Välirauhan aikana hän toimi edelleen samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin Sisä-Suomen suojeluskuntapiirin päälliköksi ja myöhemmin komentajaksi.
Jatkosodan puhjettua Nahi komennettiin Jalkaväkirykmentti 50:n komentajaksi ja hän osallistui sen komentajana taisteluihin Laatokan Karjalassa. Ilmeisesti Yrjö Nahilla oli huonot välit  IV armeijakunnan komentajaan Paavo Talvelaan, kun hänet siirrettiin päällikön paikalta jo ensimmäisenä sotavuonna VI Armeijakunnan Henkilötäydennyskeskuksen päälliköksi. Paavo Talvelan elämäkerrasta saa käsityksen, että siirron takana olisi jääkärieversti Kaarlo Heiskanen, minkä Talvela sanojensa mukaan siunasi. Nahia seurasi rykmentin komentajana majuri Martti Aho. Henkilötäydennyskeskuksesta hänet siirrettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 3:een. Koulutuskeskuksesta hänet siirrettiin vuonna 1942 komentajaksi Sisä-Suomen suojeluskuntapiiriin ja hän hoiti samalla myös Keski-Pohjanmaan sotilasläänin komentajan tehtäviä, kunnes erosi sotien jälkeen vakinaisesta palveluksesta ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä Turun Hirvensalossa. Hänet haudattiin Turkuun.
Luottamustoimet

Nahi toimi 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen varajäsenenä vuosina 1930–1935 ja jäsenenä vuosina 1936–1937 sekä toimi Porin rykmentin kunnianeuvoston puheenjohtajana vuosina 1933–1936.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 7. helmikuuta 1918  Varavääpeli 12. toukokuuta 1918  Vänrikki 30. toukokuuta 1918  Luutnantti 25. helmikuuta 1920  Kapteeni 6. joulukuuta 1922  Majuri 8. lokakuuta 1930  Everstiluutnantti 1940 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun 2. lk. ritarimerkki  Suojeluskuntajärjestön ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Teimei

| Teimei |
| --- | --- |
 Keisarinna vuonna 1912.
Japanin keisarinna
Valtakausi:  30. heinäkuuta 1912 – 25. joulukuuta 1926
Kruunajaiset:  10. marraskuuta 1915

Syntynyt:  Sadako Kujō (九条節子) 25. kesäkuuta 1884 Nishikichō, Tokion prefektuuri, Japani
Kuollut:  17. toukokuuta 1951 (66 vuotta) Ōmiyan palatsi, Minato, Tokio, Japani
Hautapaikka:  Musashin keisarillinen hautausmaa, Hachiōji, Tokio, Japani
Puoliso:  Yoshihito (1900–1926)
Lapset:  Hirohito Yasuhito Nobuhito Takahito
Isä:  Michitaka Kujō
Äiti:  Ikuko Noma (jalkavaimo)
Uskonto:  šintolaisuus (ennen buddhalaisuus (lootussutra))
Keisarinna Teimei (貞明皇后 Teimei-kōgō, 25. kesäkuuta 1884 – 17. toukokuuta 1951) oli Japanin keisari Taishōn vaimo. Hänen alkuperäinen nimensä on Sadako Kujō (九条節子 Kujō Sadako), ja hän oli keisari Shōwan äiti. Hänen postuumi nimensä, Teimei, tarkoittaa "valistunutta jatkuvuutta".
Elämäkerta

Sadako Kujō syntyi 25. kesäkuuta 1884 Tokiossa Fujiwara-klaanin Kujō-haaran päämiehen herttua Michitaka Kujōn neljäntenä tyttärenä. Hänen äitinsä oli Ikuko Noma.
Hän meni naimisiin silloisen kruununprinssi Yoshihiton (tulevaisuudessa keisari Taishō) kanssa 10. toukokuuta 1900. Pari asui vastarakennetussa Tokiossa Akasakan palatsissa Tokion keisarillisen palatsin ulkopuolella. Kun Sadako synnytti pojan, prinssi Hirohiton (myöhemmin keisari Shōwa) vuonna 1901, hän oli sitten vuoden 1750 ensimmäinen kruununprinssin tai keisarin virallinen vaimo, joka synnytti virallisen kruununperijän.
Hänestä tuli keisarinna (kōgō), kun hänen aviomiehensä nousi valtaistuimelle 30. heinäkuuta 1912. Sadakolla oli paljon vaikutusvaltaa miehensä heikon fyysisen ja henkisen kunnon vuoksi. Hän oli Japanin Punaisen Ristin aktiivitukija. Keisarin ja keisarinnan välit olivat hyvät, mistä todistaa se, ettei keisari Taishōlla ollut kiinnostusta hankkia jalkavaimoja, mikä rikkoi satoja vuosia vanhan keisarillisen perinteen, sekä se, että Sadako synnytti neljä poikaa.
Keisari Taishōn kuoleman jälkeen 25. joulukuuta 1926 Sadakon titteliksi tuli leskikeisarinna (皇太后 Kōtaigō) ("edellisen keisarin leski"). Hän vastusti avoimesti Japanin osallistumista toiseen maailmansotaan, mikä saattoi aiheuttaa riitaa hänen poikansa Hirohiton kanssa. Vuodesta 1943 Sadako työskenteli kulissien takana kolmannen poikansa prinssi Takamatsun kanssa syöstäkseen pääministeri Hideki Tōjōn vallasta.
Sadako oli buddhalainen. Hän uskoi lootussutraan ja rukoili šintolaisissa rituaaliseremonioissa Tokion keisarillisessa palatsissa.
Hän kuoli 17. toukokuuta 1951 Ōmiyan palatsissa Tokiossa 66-vuotiaana, ja hänet haudattiin miehensä lähelle Tama no higashi no misasagiin (多摩東陵) Musashin keisarilliselle hautausmaalle Tokiossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teimei Wikimedia Commonsissa
Bix, Herbert P. (2000). Hirohito and the Making of Modern Japan. New York: HarperCollins. ISBN 978-0-06-019314-0
Fujitani, Takashi. (1998). Splendid Monarchy: Power and Pageantry in Modern Japan.. Berkeley: University of California Press. ISBN 978-0-520-20237-5
Hoyt, Edwin P. (1992). Hirohito: The Emperor and the Man. New York: Praeger Publishers. ISBN 978-0-275-94069-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Japani 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  IdRef
Juuso Taskinen

Juuso Herman Taskinen (20. marraskuuta 1896 Oulu – 5. marraskuuta 1955) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa, missä hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisessa armeijassa joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä.
Tausta ja koulutus

Taskisen vanhemmat olivat perämies Joseph Aleksander Taskinen ja Anna Aleksandra Pehkonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Kerttu Alina Halosen kanssa. Taskinen kävi kansakoulun. Hän suoritti Taistelukoulun kanta–aliupseerikurssin vuosina 1923–1924, sotilaspedagogisen kurssin 1926 sekä Kymenlaakson suojeluskuntapiirin voimistelunjohtajakurssin vuonna 1928. Pioneerityövälineiden teroituskurssin hän suoritti Ammattienedistämislaitoksessa Helsingissä 1935 ja kävi palontorjuntakurssin Suomenlinnassa 1935.
Jääkärikausi

Taskinen työskenteli putkimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 3. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hänet siirrettiin pataljoonan 2. komppaniaan 23. syyskuuta 1917.
Suomen sisällissota

Taskinen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. Krenatöörirykmentin Seinäjoen pataljoonan 1. komppaniaan. Hän toimi 16. maaliskuuta – 31. maaliskuuta 1918 välisen ajan komppanianpäällikkönä. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Länkipohjassa, Orivedellä, Vääksyn–Kangasalan akselilla ja Lempäälässä, missä hän haavoittui Putkiston luona 31. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Taskinen siirrettiin sisällissodan jälkeen 11. heinäkuuta 1918 alkaen koulutusaliupseeriksi Pioneerikoulutuspataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin huhtikuussa 1919, Pioneerikoulutuspataljoonan jakaantuessa kahteen pataljoonaan, Pioneeripataljoona I:een, jossa hän toimi koulutusaliupseerina panssarijuna 1:ssä ja 2:ssa. Hänet määrättiin 17. lokakuuta 1920 alkaen komppanianvääpeliksi 2:seen ja 15. joulukuuta 1920 alkaen 4. komppaniaan sekä 30. heinäkuuta 1921 alkaen 3. komppaniaan. Vääpelin tehtävistä hänet siirrettiin 27. marraskuuta 1922 alkaen koulutusaliupseeriksi 1. komppaniaan. Erilliseen Pioneerikomppaniaan hänet siirrettiin 1. joulukuuta 1927 ja edelleen 1. maaliskuuta 1934 alkaen pioneeriopetusaliupseeriksi Reserviupseerikouluun, jossa hän palveli aina talvisodan syttymiseen saakka.
Talvi- ja jatkosota

Taskinen toimi talvi- ja jatkosodan aikana opetusaliupseerina ja Pioneerikomppanian vääpelinä (pioneerilinjan adjutantti) Upseerikoulussa, jossa hän toimi vielä sotien jälkeenkin aina vuoteen 1948 saakka, jolloin hänet siirrettiin Pioneerirykmentin 1. pataljoonan adjutantiksi. Hän oli tehtävässä vuoteen 1951, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja työskenteli sen jälkeen Korian kirkon vahtimestarina vuoteen 1952, jolloin hän siirtyi Kymen Meijerin Kouvolan piirin myyntipäälliköksi ja oli tehtävässä vuoteen 1955. Hänet haudattiin Kouvolaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 1. heinäkuuta 1918  Vänrikki 1942  Luutnantti 1944 |      |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1944)  Suomen Leijonan ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Temnikov

| Temnikov (Темников) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Mordva Venäjällä, alla kaupungin sijainti tasavallassa
 Temnikov
 Koordinaatit: 54°37′54″N, 43°12′31″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Mordva
Piiri:  Temnikovin piiri
Perustettu:  1536
Kaupungiksi:  1779
Väkiluku (2010)  ():  7 243
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  431220 (piiri 431220–431253)
Suuntanumero(t):  +7 83445
 
 www.temnikow.net 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Temnikov (mord. ja ven. Те́мников) on kaupunki Temnikovin piirissä Mordvan tasavallan luoteisosassa Venäjällä, 158 kilometriä pääkaupungista Saranskista luoteeseen. Kaupunki sijaitsee Mokšajoen varrella.
Sanaksarin luostari muutama kilometri Temnikovin kaupungista luoteeseen
Aiheesta muualla

Temnikovsky District, The Natural and Cultural Heritage of Mordva, (englanniksi) (sisältää hyvää aineistoa)
Mordvan tasavallan kaupungit
Pääkaupunki: Saransk / Saran oš

Tasavallan hallinnon alaiset kaupungit: Kovylkino | Ruzajevka

Piirien hallinnon alaiset kaupungit: Ardatov | Insar | Krasnoslobodsk | Temnikov
Tellima

| Tellima |
| --- | --- |
 Tellima.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Saxifragales
Heimo::  Rikkokasvit Saxifragaceae
Alaheimo::  Heucheroideae
Suku::  Tellimat Tellima
Laji::  grandiflora
Kaksiosainen nimi
 Tellima grandiflora  (Pursh) Douglas ex Lindl. 
Katso myös
   Tellima Wikispeciesissä   Tellima Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tellima (Tellima grandiflora) on rikkokasveihin kuuluva monivuotinen kasvi, joka on ainoa laji suvussaan. Se kasvaa luonnonvaraisena läntisessä Pohjois-Amerikassa Kaliforniasta Alaskaan kosteissa metsissä. Tellimaa viljellään myös puutarhaperennana.
Tellima kasvaa 80 senttimetriä korkeaksi ja 30 cm leveäksi. Sillä on viisi- tai seitsenliuskaiset karvaiset lehdet, jotka muodostavat ruusukkeen. Kukintona on pystyn varren päähän kehittyvä terttu, jossa on harvasti 15–30 kappaletta vihertävänvalkoisia ja 9 millimetriä pitkiä kukkia.
Kuvia tellimasta:
Telliman kukinto.
Telliman kukka.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Tellima (Tellima grandiflora)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Tellima grandiflora:  Wikidata: Q847750  Wikispecies: Tellima grandiflora  BOLD: 438325  Calflora: 7931  CoL: 8VCNP  EoL: 583232  EPPO: TLLGR  EUNIS: 181626  FNA: 220013317  GBIF: 3032698  GRIN: 448262  iNaturalist: 51655  IPNI: 794860-1  IRMNG: 10455896  ISC: 117445  ITIS: 24527  MoBotPF: 286921  NatureServe: 2.152849  NBN: NHMSYS0000464365  NCBI: 29775  NZOR: 6efcedf0-591a-4d7a-a7cf-72f89d5f6d9f  Observation.org: 17151  Open Tree of Life: 182588  PalDat: Tellima_grandiflora  PfaF: Tellima grandiflora  Plant List: kew-2520992  PLANTS: TEGR2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:794860-1  Tropicos: 29100773  VASCAN: 9310  WFO: wfo-0000459248  Laji.fi: MX.41547 
Mitella grandiflora:  Wikidata: Q39924745  CoL: 8VD9F  GBIF: 5567535  GRIN: 457362  IPNI: 791954-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:791954-1  Tropicos: 50217499  WFO: wfo-0000451292
Tazovski

| Tazovski (Тазовский) Taz; 1949 saakka: Halmer-Sede |
| --- | --- |
 lippu
 Jamalin Nenetsian sijainti Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Tazovski
 Koordinaatit: 67.4710°N, 78.7202°E 
Valtio:  Venäjä
Piirikunta:  Jamalin Nenetsia
Piiri:  Tazin piiri
Historiallinen maininta:  1500-luku
Väkiluku (2010):  6 793
Postinumero:  629350
Suuntanumero(t):  +7 34940
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tazovski (ven. Тазовский) tai Taz, vuoteen 1949 saakka myös Halmer-Sede (ven. Хальмер-Седэ) on Tazin kunnallispiirin hallintokeskuksena toimiva kaupunkityyppinen taajama Jamalin Nenetsian autonomisen piirikunnan itäosissa Luoteis-Siperiassa, Tazinlahden pohjukassa, sinne laskevan Taz-joen suun eteläpuolella. Tazovski sijaitsee linnuntietä noin 540 kilometriä Jamalin Nenetsian pääkaupunki Salehardista itäkoillisen.
Väestö

Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan taajamassa asui 6 793 henkeä ja koko Tazin eli Tazovskin kunnallispiirissä 16 537. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Tazovskin taajaman etninen jakauma oli seuraava: nenetsit 51,7%, venäläiset 31,3%, ukrainalaiset 6,9%, tataarit 3,0%, azerit 1,3 %, valkovenäläiset 0,7% ja muut kansallisuudet 5,1%.
Historiaa

Ensimmäiset historialliset maininnat kylästä alueella liittyvät 1500-luvun kauppareitin kuvaamiseen. Tazin kylä tunnetaan siten yhtenä koko Jamalin Nenetsian piirikunnan vanhimmista asutuspaikkoina. Vuodesta 1883 alkaen kauppayhtiö (Funk, Murzein ja Vordropper) piti kauppa-asemaa kylässä Halmer-Seden alueella (nenetsiaksi: kuollut mäki/harju); sieltä vaihdettiin teetä, sokeria, tulitikkuja ja vastaavaan paikallisten asukkaiden kalaa vastaan. Seuraavana vuonna kauppayhtiö ryhtyi ostamaan paikallisten nenetsien Taz-joelta ja Tazinlahdelta pyytämää kalaa tonnikaupalla. Kauppiaat vaihtuivat, kylä kehittyi.
Vallankumous puhkesi ja aikanaan tästä kaukaisesta kylästäkin tuli osa Neuvostoliittoa. Vuonna 1921 perustettiin ideologian mukaisesti kyläneuvosto, joka otti paikallisten asukkaiden elämän ja osuuskuntien järjestämisen vastuulleen. Kylän pääasiallinen toimeentulo oli lokakuussa 1931 kalastus, johon tarkoitukseen oli yhteensä seitsemän moottorivenettä tai kalastusalusta. Kylässä asui 2 560 henkeä, joista vain 14 oli lukutaitoisia...
Liikenneyhteyksiä

Taajamassa on kesäkaudella avoin jokisatama ja ainakin joskus käytössä ollut pienlentokenttä (helikopterilennot). Maantieyhteys muualle Jamalin Nenetsiaan olemassa petrokemian tuotantokenttien ja Urengoin kautta. Lähin rautatieasema on noin 10 kilometriä Urengoista länteen sijaitseva Korotšajevo. Lähin 100 tuhannen asukkaan kaupunki on Novyi Urengoi, joka sijaitsee linnuntietä noin 180 kilometriä lounaaseen (rautatie ja lentoasema).
Aiheesta muualla

Tazin eli Tazovskin piirin kotisivut (venäjäksi)
Jussi Tella

| Jussi Tella> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Jussi Tella
Syntynyt: 1971
Kansalaisuus:  suomalainen
Shakinpelaaja
Titteli:  kansainvälinen mestari
Elo-luku:  2 408 (tammikuussa 2014)
Korkein Elo:  2 440 (tammikuussa 2002)
Jussi Tella (s. 1971) on suomalainen kansainvälisen mestaritason shakinpelaaja. Hänen kansainvälinen vahvuuslukunsa on ollut korkeimmillaan 2 440 tammikuussa 2002.
Kirjat

Jouni Yrjölä & Jussi Tella: An Explosive Chess Opening Repertoire for Black (Gambit 2001) ISBN 1-901983-50-1 / ISBN 978-1-901983-50-0
Jouni Yrjölä & Jussi Tella: The Queen’s Indian (Gambit 2003) ISBN 1-901983-90-0
Aiheesta muualla

FIDE-kortti: Jussi Tella (englanniksi)
ChessBase-sivustolla Tella ja hänen pelejään (Arkistoitu – Internet Archive)
Hannunniitun shakkikerhon sivuilla Jussi Tellan luentoja ja artikkeleita
Jussi Tella ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)
Teoderik I (visigoottien kuningas)

| Teoderik I |
| --- | --- |
 Félix Castellon maalaus kuningas Teodorikistä vuodelta 1635
Visigoottien kuningas
Valtakausi:  418–451
Edeltäjä:  Wallia
Seuraaja:  Thorismund

Syntynyt:  n. 393 Peucen saari, Dobrudzha
Kuollut:  20. kesäkuuta 451 Katalaunien kenttien taistelu
Puoliso:  Flavia Valiana
Lapset:  Thorismund  Teoderik II  Frederic  Eurik  Retimer  Himnerith
Suku:  Balt
Isä:  Alarik
Uskonto:  areiolainen kristinusko
Teoderik I tai Theoderik I (gootiksi Þiudarīks, lat. Theodericus; noin 393 – 20. kesäkuuta 451) oli visigoottien kuningas myöhäisantiikin aikana vuosina 418–451.
Teoderik oli kuningas Alarikin avioliiton ulkopuolella syntynyt poika. Teoderikin valtakaudella visigootit saivat haltuunsa Tolosan eli nykyisen Toulousen alueen Akvitaniassa. Teoderik liittoutui aluksi Länsi-Rooman kanssa ja taisteli heidän puolellaan vandaaleja vastaan vuonna 422. Visigoottien ja roomalaisten välillä oli kuitenkin yhä kiistoja, mutta ne laantuivat, kun magister militum Flavius Aëtius sai vuonna 426 aikaan sopimuksen, jossa Länsi-Rooma vapautti visigootit foederati-velvoitteista ja tunnusti heidän valtionsa suvereenisuuden. Visigootit liittyivät myöhemmin roomalais-germaaniseen liittoutumaan Katalaunien kenttien taistelussa Attilan johtamia hunneja vastaan 20. kesäkuuta vuonna 451. Teoderik kuoli taistelukentällä. Teoderik oli luultavasti ensimmäinen germaanikuningas, joka julkaisi kirjoitettuja lakeja.
Teoderik I:llä oli monia lapsia, joista myöhemmin visigoottien kuninkaiksi nousivat Thorismund, Teoderik II ja Eurik.
Vilho Tattari

Vilho Toivo Tattari (7. lokakuuta 1893 Kaukola – 24. tammikuuta 1962) oli suomalainen jääkärivänrikki.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Aleksanteri Tattari ja Maria Haikonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Aleksandra Niikon kanssa, joka kuoli vuonna 1935 ja hän avioitui toisen kerran vuonna 1937 Tyyne Ruuskan kanssa.
Opinnot

Tattari kävi kansakoulun ja Taistelukoulun kanta-aliupseerikurssin vuonna 1924 sekä yksityisen autonkuljettajakursssin vuonna 1925 ja armeijan autokurssin vuonna 1934.
Jääkäriaika

Tattari työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 8. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Tattari siirrettiin pataljoona 2. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917.
Suomen sisällissota

Tattari astui Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 vannottuaan ensin lippuvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen. Tässä tilaisuudessa hänet ylennettiin varavääpeliksi. Saksasta Suomeen hän saapui 18. helmikuuta 1918 aselaivoja seuranneen jääkäreiden etukomennuskunnan mukana Vaasaan. Vaasasta hänet määrättiin joukkueenjohtajaksi 2. Krenatöörirykmentin Seinäjoen pataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti sisällissodassa osaa taisteluihin Kuhmoisissa, Länkipohjassa, Orivedellä, Vääksyn-Kangasalan akselilla, Moisiossa, Lempäälässä ja Vesilahdella sekä rykmentin etenemisliikkeeseen Valkeakosken, Hauhon, Tuuloksen ja Lammin kautta Koskelle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Tattari siirrettiin sisällissodan jälkeen 17. heinäkuuta 1918 Suomen valkoisen kaartin 1. konekiväärikomppaniaan, josta hän erosi 16. helmikuuta 1919 ja siirtyi myöhemmin Salmin rajavartioston palvelukseen 1. komppanian vääpeliksi. Salmissa hän palveli vuoteen 1923 saakka, jolloin hän siirtyi koulutusaliupseeriksi Karjalan kaartin rykmentin 2. konekiväärikomppaniaan, missä hän palveli 22. tammikuuta 1925 asti. Takaisin Salmiin hän siirtyi 4. tammikuuta 1926 ja hänet sijoitettiin päälliköksi Salmin rajavartiostoon. Päällikkönä hän ei tosin ollut kuin 30. huhtikuuta 1926 saakka, jolloin hän siirtyi koulutusaliupseeriksi Savon jääkärirykmentin 6. komppaniaan, missä hän palveli 1. marraskuuta 1927 saakka. Marraskuun alussa vuonna 1927 hänet siirrettiin koulutusaliupseeriksi Kuormastopataljoonan (myöhemmin Huoltopataljoona 2.) kuormastokomppaniaan, kunnes 31. joulukuuta 1927 hän siirtyi autonkuljettajaksi autokomppaniaan. Vuoden 1932 alussa hänet siirrettiin korjaamon johtajaksi Vuoksen jääkäripataljoonaan (myöhemmin Jääkäripataljoona 4). Vuoksen jääkäripataljoonassa hän siirtyi seuraavaksi 1. toukokuuta 1934 alkaen moottoriajoneuvoaliupseeriksi. Armeijasta hän erosi 16. helmikuuta 1938 sairauden takia. Myöhemmin hän työskenteli vielä Ammuslataamon autonkuljettajana. Hänet haudattiin Kangasalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 19. syyskuuta 1917  Varavääpeli 7. helmikuuta 1918  Vääpeli 7. huhtikuuta 1918  Vänrikki 1942 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista.