stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alvar Cawén
Oman tyylin löytyminen

Cawén tavoitteli varhaisissa, vuosien 1911–1912 maalauksissa ranskalaista, aistikasta maalauksellisuutta. Aiheet olivat vaihtelevia katunäkymiä tai henkilökuvia, toteutukset keveän helein värein toteutettuja. Nämä varhaiset teokset ovat tulleet tunnetuiksi vasta taiteilijan kuoleman jälkeen. Kolmannella Pariisin-matkallaan hän tutustui kubismiin, ja oli ensimmäisiä suomalaisia, jotka sovelsivat sen rakenteellisia periaatteita vuosina 1913–15. Samalla tuli mukaan Cawénille tunnusomainen tummasävyinen väriskaala. Hänen pyrkimyksensä lähenivät Tyko Sallisen ja Marcus Collinin ekspressionismia, ja hän liittyikin 1917 Marraskuun ryhmän perustaneisiin taiteilijoihin.
Cawénin tuotannon yksi osa on lämmin henkilökuvaus, jossa kohteena ovat usein hänelle läheiset ihmiset, esimerkiksi äiti Eeva-Stiina. Taiteilijan luontosuhde kotiseutuunsa ilmenee hänen useissa eränkävijäkuvauksissaan. Samoin tulee esille suhde musiikkiin, joka oli taiteilijalle rakas harrastus. Teokset on toteutettu ohuin vedoin karkealle kankaalle, jolloin syntyi freskomainen vaikutelma.
Alttarimaalaukset

Tuotantonsa loppukaudella Cawén toteutti useita monumentaalimaalauksia. Hänen maalaamiaan alttaritauluja on Mäntän, Jämsänkosken, Kuusankosken, Lapinlahden ja Simpeleen kirkoissa. Näissä hän pyrki ilmavan keveään valon tulkintaan ja hallitun tasapainoiseen persoonalliseen ilmaisuun. Mäntän alttaritaulu on lopullisena toteutuksena säyseämpi kun siitä tehdyt luonnokset.
Valokuvia teoksista

Mimosa, 1914
Ikkuna, 1917
Kehtolaulu, 1921
Marraskuun ryhmäläisiä, 1921.
Sokea soittoniekka, 1922
Ateljeen sisäkuva, 1923
Toipilas, 1923
Omakuva, 1923.
Sokea, 1926
Lapinlahden kirkon alttaritaulu, Kristuksen kirkastuminen, 1931
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alvar Cawén Wikimedia Commonsissa
Alvar Cawén Kansallisgallerian kokoelmissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana
Gonaïves

| Gonaïves (Gonaibo) |
| --- | --- |
 syyskuussa 2008
 Gonaïves
 Koordinaatit: 19°26′44″N, 72°41′18″W 
Valtio:  Haiti
Departementti:  Artibonite
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  12,9 km²
Korkeus:  6 m
Väkiluku (2009):  228 725
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gonaïves (haitiksi Gonayiv) on kaupunki Haitilla, Gonâvenlahden koillisrannalla. Alun perin Gonaibo-niminen alkuperäisväestön kylä on nyt hedelmällisen Artibonite-tasangon kaupallinen keskus. Sillä on hyvä luonnollinen satama, jonka kautta viedään kahvia, puuvillaa, sokeria, banaaneja, mangoja ja puutavaraa.
Maantiede

Gonaïves sijaitsee laaksossa, vuoret ja kukkulat ympäröivät sitä kolmelta puolelta, neljäs sivu aukeaa merelle. Sijainti tekee siitä otollisen paikan tulvavahingoille. Syyskuussa 2004 hurrikaani Jeanne aiheutti tulvia ja mutavyöryjä, joissa kuoli yli 2500 ihmistä. Hurrikaanikaudella 2008 kaupunki kärsi erityisen kovasti useista myrskyistä, mukaan lukien hurrikaanit Hanna ja Ike, jotka aiheuttivat vakavia vahinkoja ja tulvia eri puolilla maata ja johtivat satoihin kuolemantapauksiin.
Historia

Vuonna 1802 ranskalaiset vangitsivat vallankumouksellisen sankarin François-Dominique Toussaint L'Ouverturen hänen maaatilallaan kaupungin ulkopuolella. Jean-Jacques Dessalines julisti Haitin itsenäisyyden Ranskasta Gonaïvesin Place d'Armes -aukiolla 1. tammikuuta 1804. Merkittävä maamerkki on Musée du Centenaire, joka vihittiin käyttöön vuonna 1904 maan satavuotisen itsenäisyyden kunniaksi. Katedraali rakennettiin vuonna 1954.
Gonaïves oli Jean-Claude Duvalier'n hallituksen vastaisen vastarinnan keskus vuosina 1985 ja 1986.
Vuonna 2009 kaupungin väkiluvuksi arvioitiin noin 230 000, mikä teki siitä maan kolmanneksi suurimman taajaman.
Aiheesta muualla

Photo Journal Gonaives Visit Haiti
Ulla-Maija Paavilainen

Ulla-Maija Paavilainen (s. 3. heinäkuuta 1955 Honkilahti) on suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hänet tunnetaan pitkästä urastaan Me Naiset -lehden päätoimittajana sekä suomalaisten julkisuuden henkilöiden elämänkertojen kirjoittajana.
Ura

Paavilainen on työskennellyt toimittajana useissa eri lehdissä muun muassa Uudessa Suomessa, Seurassa ja Iltalehdessä, ennen 18-vuotista uraansa Me Naiset -lehden päätoimittajana vuosina 1984-2002. Vuosina 2002–2012 hän on oli Sport-lehden päätoimittaja. Hän on myös kirjoittanut kolumneja Taloussanomiin. Vuodesta 2012 hän on toiminut vapaana journalistina ja kirjoittaa artikkeleita sekä kolumneja useisiin aikakauslehtiin muun muassa Apu-lehteen. 2020-luvulla hän on kirjoittanut kolmen suomalaisen julkisuuden henkilön elämäkerran, Kirsti Paakkasen (2020), Elina Gustafssonin (2021) ja Jukka Rintalan (2022). Vuonna 2023 ilmestyi Paavilaisen koostama toimittaja-kirjailija Katarina Westin elämäkerta Päivät jotka sain. Paavilainen kirjoitti valmiiksi teoksen, jonka West itse aloitti. Katarina West menehtyi vuonna 2021.
Paavilainen on toiminut luottamustehtävissä, kuten Superpesis Oy:n varapuheenjohtajana ja Suomen Taitoluisteluliiton puheenjohtajana. Vuonna 2008 hänet palkittiin Piikkarit-kunniamaininnalla liikunnan tasa-arvotyöstä. Hän on Liikunnaiset-verkoston puheenjohtaja.
Mökkipaikkakunnallaan Puumalassa Paavilainen on toiminut Puumala-lehteä julkaisevan Puumala-Seuran puheenjohtajana vuosina 2021-2023.
Yksityiselämä

Ulla-Maija Paavilainen syntyi maanviljelijä Veijo Matti Paavilaisen ja Kerttu Maria Sallisen perheeseen Honkilahdelle nykyisen Euran alueelle. Hänellä on viisi sisarusta.
Ylioppilaaksi Paavilainen kirjoitti vuonna 1974 ja suoritti toimittajatutkinnon Tampereen yliopistossa vuonna 1977. Lisäksi Paavilainen on opiskellut Tampereen ja Jyväskylän yliopistoissa kirjallisuutta, taidehistoriaa ja folkloristiikkaa.
Hänen puolisonsa on ollut vuodesta 1994 toimitusjohtaja ja valokuvataiteilija Philip Laszlo. Heillä on yhteinen aikuinen poika. Lisäksi perheeseen kuuluu aikuiset lapset Laszlon aiemmasta suhteesta.
Paavilainen ja Laszlo asuvat Helsingissä. Osan vuodesta he asuvat Puumalassa, jossa heillä on ollut pitkään vapaa-ajan asunto.
Paavilainen sairastui herkästi uusiutuvaan syöpään alkuvuodesta 2023.
Teokset

Paavilaisen esikoisteos oli nuorena kirjoitettu Kontakti-kirja Valekierre, mutta varsinaisesti esikoinen on hänen teoksensa Sinulle luotu.
Valekierre, Kauppaitten kustannus, 1970 (Kontakti-kirja)
Sinulle luotu, Otava, 2007
Sokerisiskot, Otava, 2008
Äkkilähtö, Otava, 2009
Kylmä kamari, Otava, 2010
Kummitäti, Otava, 2011
Superihmisiä? Johtajan voimavarat, WSOY 2010
Hanki elämä! Jokanaisen voimakirja, WSOY 2011
Vanhapoika : romaani.  Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-26506-1
Liikkeelle! : Kunnossa kaiken ikää -ohjelman tarina 25 vuotta.  Jyväskylä:  LIKES-tutkimuskeskus, 2019.  ISBN 978-951-790-488-9
Hyvä tyttö.  Helsinki:  Otava, 2019.  ISBN 978-951-1-32610-6
Suurin niistä on rakkaus : Kirsti Paakkasen tarina.  Helsinki:  Otava, 2020.  ISBN 978-951-1-35022-4
Kuin muuttolinnut.  Helsinki:  Otava, 2021.  ISBN 978-951-1-39379-5
Rohkeudella Elina Gustafsson.  Helsinki:  Otava, 2021.  ISBN 978-951-1-40077-6
Jukka Rintala : elämänviiva.  Helsinki:  Otava, 2022.  ISBN 978-951-1-40562-7
Päivät jotka sain.  Kirjapaja, 2023.  ISBN 9789523547742
RCH 155

| RCH 155 |
| --- | --- |

Tyyppi:  itseliikkuva haupitsi
Valmistaja:  KNDS Deutschland
Valmistusmaa:   Saksa
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  155 mm
Aseen pituus:  pituus 10,4 m leveys 2,99 m korkeus 3,6 m
Paino (tyhjänä):  39 t
Tehokas kantama:  40–54 km
Tulinopeus (laukausta/min):  9 laukausta minuutissa
RCH 155 on saksalaisen KNDS Deutschlandin valmistama itseliikkuva haupitsijärjestelmä. Järjestelmän ydinosa on modulaarinen miehittämätön tykkitorni 155 mm tykillä, joka voidaan asentaa esimerkiksi Boxer-panssariajoneuvoon. Järjestelmän kantama on valmistajan mukaan 40–54 km ja tulinopeus 9 laukausta minuutissa. Sen on tarkoitus olla liikkuvampi, kuin esimerkiksi raskaampi PzH 2000.
Saksan asevoimat aloitti järjestelmän koekäytön helmikuussa 2023 ja Ukraina tilasi niitä heinäkuussa 2022. Yhdistynyt kuningaskunta ilmoitti sen kehittämisestä omien asevoimiensa käyttöön vuonna 2024 ja Sveitsi valitsi sen  M109-panssarihaupitsiensa seuraajaksi samana vuonna.
Kehitys

RCH 155 valmistaja on saksalainen KNDS Deutschland. Järjestelmän on tarkoitus olla vaihtoehto raskaammalle PzH 2000 panssarihaupitsille. RCH 155 on kevyempi ja liikkuvampi. RCH 155 julkaistiin Eurosatory-puolusutsmessuilla Pariisissa kesäkuussa 2016. Saksan asevoimat eli Bundeswehr aloitti sen koekäytön helmikuussa 2023.
Ukraina tilasi 18 järjestelmää noin 216 miljoonan euron hintaan heinäkuussa 2022. Ne on tarkoitus luovuttaa vuoteen 2025 mennessä. KNDSn mukaan kesäkuussa 2024 Ukraina oli muut myöhemmät tilaukset huomioon ottaen tilannut yhteensä 54 järjestelmää. Yhdistynyt kuningaskunta ilmoitti huhtikuussa 2024 sopimuksesta kehittää järjestelmää oman armeijansa käyttöön. Sveitsin asevoimat valitsi järjestelmän Mowag Piranha-alustalla vanhempien M109-panssarihaupitsiensa seuraajaksi marraskuussa 2024.
Ominaisuudet

RCH 155:n pääase on 155 mm tykki. Valmistajan mukaan sen tulinopeus on 9 laukausta minuutissa. Tyyki sijaitsee miehittämättömässä tykkitornimoduulissa. Tykin kantama on ammuksesta riippuen 40–54 km. Joillakin ammustypeillä, kuten Excalibur, kantama voi olla vielä tätä pidempi. Tykki sijaitsee miehittämättömässä tykkitornimoduulissa. Tykin ampumakulma tykkitornissa on -2.5° – +65° ja tykkitorni kääntyy 360°. RCH 155 kantaa kerrallaan 30 esikäsiteltyä ammusta ja 144 modulaarista panosta. Tykillä on automaattilataaja, induktiivinen ammuksen sytyttimen ohjelmointi ja sähköinen täysautomaattinen suuntausjärjestelmä. Siihen voidaan lisätä optinen suorasuuntausjärjestelmä. Tulivaikutusta voidaan tehdä samanaikaisesti, eli ammuksia ammutaan eri kulmilla, jolloin ne osuvat kohteeseen yhtä aikaa. Tulta voidaan antaa ammu ja siirry menetelmällä, mutta myös järjestelmän liikkuessa. Tulenohjaustietokone tekee ballistisen laskennan ja siirtää dataa tykistönhallintajärjestelmään. Järjestelmään voidaan pääaseen ohella asentaa tarvittaesssa toissijainen kauko-ohjattu ase.
Järjestelmän pituus on 10,4 m, leveys 2,99 m ja korkeus 3,6 m. RCH 155 alusta on käytännössä sama, kuin Boxer vain pienin muutoksin. Miehistön jäseniä on kaksi. Järjestelmän taistelupaino on 39 t. Alustan voimanlähde on 600 kW/815 hv MTU mottori. Nopeus tiellä on 100 km/t ja toimintasäde 700 km. Järjestelmä on NBC -suojattu ja sisältää automaattisen palonhavaitsemis- ja sammutusjärjestelmän. Tarvittaessa siihen voidaan lisätä savunheitinjärjestelmä. Tykkimoduulissa ja miehistön tilassa on lämmitys- ja jäähdytysjärjestelmä.
Järjestelmä Piranha-alustalla.
Carolus Lindberg

Carolus Lindberg vuonna 1931.
Carolus Lindberg (5. marraskuuta 1889 Helsinki – 10. toukokuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja professori.
Ura

Lindberg suoritti ylioppilastutkinnon vuonna 1908, ja arkkitehdiksi hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta 1914. Hän suoritti täydennysopintoja matkoillaan Skandinavian maihin, Britanniaan, Italiaan ja Balkanilla.
Valmistuttuaan hän toimi korkeakoulun arkkitehtiosastolla assistenttina 1916–1924. Hän perusti oman arkkitehtitoimiston 1918. Hänestä tuli ensimmäisenä arkkitehtina Suomessa tekniikan tohtori 1919. Väitöskirjan aiheena oli tiilten käyttö keskiaikaisissa kivikirkoissa. Hän toimi Arkkitehti-lehden päätoimittajana 1921–1927.
Vuonna 1925 hänestä tuli Suomen ja Pohjoismaiden rakennustaiteen ja ornamentiikan professori Teknilliseen korkeakouluun, ja hän hoiti virkaa 30 vuotta.
Lindberg oli myös urheiluvaikuttaja. Hän toimi Suomen Palloliitossa ensin varapuheenjohtajana, ja 1912 hänet valittiin puheenjohtajaksi. Samana vuonna hän oli myös Tukholman olympialaisissa Suomen jalkapallomaajoukkueen johtajana. Teknillisessä korkeakoulussa Lindberg tunnetaan myös polyteekkarien massaurheilun isänä.
Lindberg piirsi myös karikatyyrejä nimimerkillä Cara L. suomenruotsalaisiin pilalehtiin Garm ja Kerberos.
Hankkeita > Asemakaavat

Hyvinkää
Karjaa
Kuusankoski
Lahti
Valkeakoski
Varkaus
Hankkeita > Entisöinnit

Hollolan keskiaikainen kivikirkko
Janakkalan keskiaikainen kivikirkko
Sundin kirkko
Turun linnan entistämistoimikunnan jäsen
Vanajan kirkko
Hankkeita > Vaakunat

Vehkalahden vaakuna, Haminan vaakunana vuosina 2003–2012
Hollolan vaakuna
Kankaanpään vaakuna
Merikarvian vaakuna
Oriveden vaakuna
Rauman vaakuna
Ristiinan vaakuna (poistettu käytöstä 2013 Ristiinan liityttyä Mikkeliin)
Savonlinnan vaakuna
Hankkeita > Liput

Karjalan Kaartin Rykmentin lippu
Polkupyöräpataljoona 3:n lippu
Kirjallisuutta

Koristetaide, Carolus Lindberg, 1927
Pohjolan rakennustaide, Carolus Lindberg, 1930
Pohjolan valkea kaupunki, Carolus Lindberg, 1931
Suomen kirkot, Carolus Lindberg, 1934
Rakennustaide ja rakennustekniikka, Carolus Lindberg, toim. sarjassa Keksintöjen kirja, num 8. 1938
Aiheesta muualla

Tuomi, Timo: / Lindberg, Carolus (1889–1955). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 11.10.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Suomen Palloliiton puheenjohtajat
Walter Flander (1907–1908) |
John Catani (1909) |
Uno Westerholm (1910–1911) |
Carolus Lindberg (1912) |
Walter Qvist (1913–1917) |
Erik von Frenckell (1918–1952)

Juuso Walden (1953–1963) |
Osmo P. Karttunen (1963–1974) |
Ove H. Rehn (1974–1975) |
Jouko Loikkanen (1975–1983) |
Lauri Pöyhönen (1983–1987) |
Pentti Seppälä (1987–1997)

Pekka Hämäläinen (1997–2009) |
Sauli Niinistö (2009–2012) |
Markku Lehtola, vt. (2012) |
Pertti Alaja (2012–2017) |
Markku Lehtola, vt. (2017–2018) |
Ari Lahti (2018–)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Lindbergin suunnittelema Oriveden sankarimuistomerkki Orivedellä (1949).
Mari Perankoski

| Mari Perankoski |
| --- | --- |
 Mari Perankoski vuoden 2011 Jussi-gaalassa
Henkilötiedot
Koko nimi:  Mari Johanna Hynynen
Syntynyt: 10. maaliskuuta 1970 (ikä 54) Varkaus
Ammatti:  näyttelijä, käsikirjoittaja
Puoliso:  Jouni Hynynen (vih. 2016)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1995–
Merkittävät roolit:   Roba  Syke  Putous  Tie pohjoiseen  Ihmisten puolue  Kontio & Parmas  Mielensä­pahoittaja 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Svensk Filmdatabas
Mari Perankoski (oikealta nimeltään Mari Johanna Hynynen, o.s. Peran­koski, s. 10. maaliskuuta 1970 Varkaus) on suomalainen näyttelijä ja käsikirjoittaja. Hän on ollut mukana muun muassa televisio­sarjoissa Kallio, Kalapuikkokeitto, Röyhkeä diplomaatti, Ranuan kummit, Hyvät naiset ja herrat, Ihmisten puolue, Roba ja Kummeli esittää: Kontio & Parmas. Lisäksi hän on näytellyt sekä Q-teatterissa että Ryhmäteatterissa.
Ura

Syyskaudella 2010 Nelosella esitettiin Peran­kosken juontamaa viihde­ohjelmaa Yksi lensi yli Marin pesän. Hän ääninäytteli poliittisessa animaatio­satiirissa Itse valtiaat useita eri hahmoja.
Yksityiselämä

Mari Peran­koskella on poika entisen miehensä näyttelijä-ohjaaja Jani Volasen kanssa. Aiemmin Peran­koski on ollut avo­liitossa ohjaaja Miika Soinin kanssa. Peran­kosken puoliso on muusikko Jouni Hynynen. He avioituivat syys­kuussa 2016.
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Nimi | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1995 | Lipton Cockton in the Shadows of Sodoma | — |
| 2006 | Kirkkaalta taivaalta | Heila |
| 2008 | 8 päivää ensi-iltaan | maskeeraja |
| 2008 | Blackout | Mari Koski |
| 2009 | Haarautuvan rakkauden talo | Tiina |
| 2009 | Pihalla | Leena |
| 2011 | Veljekset | Raisa |
| 2011 | Roskis­prinssi | Kaija |
| 2012 | Kohta 18 | Andren äiti |
| 2012 | Tie pohjoiseen | Minna Paakku |
| 2012 | Rakkauden rasvaprosentti | Susanna |
| 2013 | 21 tapaa pilata avioliitto | assistentti puhelimessa |
| 2013 | Tumman veden päällä | Taina |
| 2014 | Mielensä­pahoittaja | miniä |
| 2018 | Ilosia aikoja, Mielensäpahoittaja | miniä |
| 2021 | Luokkakokous 3 – Sinkkuristeily | nais­sika |
| 2022 | Mielensäpahoittaja Eskorttia etsimässä | miniä |
Aiheesta muualla

Mari Perankoski Rotten Tomatoesissa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle
Andreas Kramer

| Andreas Kramer |
| --- | --- |
 Andreas Kramer vuonna 2022.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jens Andreas Kramer
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1997 (ikä 27)
Kansalaisuus:   Ruotsi
Uran tiedot
Laji:  keskimatkojen juoksu
Seura:  Sävedalens AIK (2012–2020)   Ullevi Vikingen (2021–)
Kilpauran kesto:  2012–
Valmentaja:  Per Skoog
Saavutukset
Ennätykset:  400 m 49,27 (2016)    800 m 1.44,47 (2020)    1 000 m  2.16,96 (2023)    1 500 m 3.46,0 (2016)   2 000 m 5.48,91 (2012)  Lähde:
| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Andreas Kramer ottaa EM-hopeaa Puolan Adam Kszczotin vanavedessä Berliinissä 2018. |  Andreas Kramer ottaa EM-hopeaa Puolan Adam Kszczotin vanavedessä Berliinissä 2018. |  Andreas Kramer ottaa EM-hopeaa Puolan Adam Kszczotin vanavedessä Berliinissä 2018. |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten yleisurheilu
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Glasgow 2024 | 800 m |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Berliini 2018 | 800 m |  |
| U23 EM-kilpailut  | U23 EM-kilpailut  | U23 EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | 	Bydgoszcz 2017 | 800 m |  |
Jens Andreas Kramer (s. 13. huhtikuuta 1997 ) on ruotsalainen keskimatkojen juoksija päämatkanaan 800 metriä.
Tausta

Andreas Kramer on syntynyt ja kasvanut Ruotsissa. Hänen äitinsä Anne-Lise on norjalainen, joka nuoruudessaan oli myös 800 metrin juoksija. Näin hänellä olisi ollut mahdollisuus edustaa myös Norjaa valinnan päätyessä kuitenkin Ruotsin edustusasuun. Andreas aloitti yleisurheilu-uransa 15-vuotiaana vuonna 2012 ja saavutti vuonna 2014 ajan 1.51,59.
Muuta

Andreas Kramer on uransa ohella opiskellut Chalmersin teknillisessä korkeakoulussa Göteborgissa konetekniikkaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andreas Kramer Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Henkilöt:  World Athletics  Yle  Tilastopaja 🔒
Freising

| Freising |
| --- | --- |

 vaakuna
 Freising
 Koordinaatit: 48°24′N, 11°45′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baijeri
Hallintopiiri:  Ylä-Baijeri
Piirikunta:  Freising
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  88,45 km²
Korkeus:  448 m m
Väkiluku:  44 505 (30,6,2007)
 – Väestötiheys:  503 as./km²
 
 www.freising.de Kotisivut  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Freising on kaupunki Etelä-Saksassa, Baijerin osavaltiossa 33 kilometriä Münchenistä koilliseen. Se on saman nimisen piirikunnan suurin kaupunki. Kumpuilevaan maastoon rakennetulle kaupungille ovat tyypillisiä huomattavat, mikroilmastoon vaikuttavat korkeuserot. Freisingissa sijaitsee eräs Saksan suurimmista kirkollisista kirjastoista, Dombibliothek Freising, jossa on yli 270 000 nidettä. Kaupungin keskusta on aivan Münchenin lentoaseman kupeessa.
Freisingin naapurikuntia ovat pohjoisesta myötäpäivään Zolling, Marzling, Hallbergmoos, Neufahrn, Kranzberg ja Kirchdorf an der Amper.
Ilmasto

Vuoden keskilämpötila on 7,3 °C ja sademäärä 814 millimetriä. Läheiset Alpit sekä Tonava tekevät Freisingin ilmastosta sangen vaihtelevan. Föhntuulet tuovat etelästä lämpimiä ja kuivia ilmavirtauksia. Alppien läheisyyden vuoksi talvet ovat usein runsaslumisia. Erdinger Moos -suoalueelta Freisingin ja Erdingin kaupunkien välissä kulkeutuu sumupilviä etenkin kaupungin kaakkoisosaan.
Historia

Freisingin alueelta on löydetty jäänteitä pronssikautisesta asutuksesta. Pysyvän asutuksen aika alkaa 700-luvulta, jolloin paikka tunnettiin nimellä Frigisinga. Nykyisin kaupungin nimi italiaksi ja espanjaksi on Frisinga. Alueella oli kristillinen pyhäkkö. Pyhä Bonifatius perusti arkkihiippakunnan vuonna 739 ja paikasta alkoi kehittyä hengellinen keskus (Geistliche Stadt). Vuonna 860 piispa Anno rakennutti kolmilaivaisen tuomiokirkon, joka paloi ensimmäisen kerran vuonna 903. Nykyinen viisilaivainen tuomiokirkko on vuodelta 1159. Keisari  Otto III myönsi Freisingille kaupunkioikeudet 996.
Myöhäiskeskiaika oli Freisingille kasvun aikaa. Myös piispa Johann Franz Eckher von Kapfing und Liechteneckin valtakaudella 1696–1727 kaupunki kukoisti. Vuonna 1697 Marienplatzille perustettiin kaupungin ensimmäinen lyseo. Sekularisaatiossa vuonna 1803 katolisen kirkon ote kaupungista heikkeni. Freising liitettiin rautatieverkkoon 1858. Kansallissosialismin kaudella 1934–1945 Freising oli merkittävä varuskuntakaupunki jalkaväkineen ja tykistöineen. Toisen maailmansodan aikana kaupunkiin kohdistui yksi tuhoisa ilmahyökkäys. 18. huhtikuuta 1945 tapahtuneessa pommituksessa kuoli 224 ihmistä ja muun muassa rautatieasema tuhoutui.
Münchenin lentoaseman (Flughafen München Franz Josef Strauß) rakentaminen 1992 vaikutti huomattavasti Freisingin kehitykseen. Lentokenttä sijaitsee vain viiden kilometrin päässä kaupungin keskustasta.
Väestökehitys, talous ja liikenne

Freisingin syntyvyysaste on suhteellisen korkea ja kuolleisuusaste alhainen. Muuttotase on ollut 2000-luvulla positiivinen. Kaupungin väestömäärän muutos vuosina 1993–2007 oli noin +17 %.
Kauppa ja liikenne ovat Freisingin merkittävimpiä työllistäjiä. Münchenin läheisyyden ansiosta työttömyysaste on alhainen. Freisingissa sijaitsee muun muassa Texas Instruments -konsernin Euroopan pääkonttori. Kaupungissa toimii myös vuonna 1040 perustettu panimo Bayerische Staatsbrauerei Weihenstephan.
Kaupungin oppilaitoksiin lukeutuvat muun muassa ammattikorkeakoulu Fachhochschule Weihenstephan sekä Münchenin teknillisen yliopiston (Technische Universität München) tiedekeskus (Wissenschaftszentrum Weihenstephan für Ernährung, Landnutzung und Umwelt der Technischen Universität München).
Freising kuuluu Münchenin lähiliikennealueeseen. Sen läheisyydessä kulkevat moottoritiet A 92 sekä A 9. Valtatiet B 11 ja B 301 kulkevat kaupungin halki. Freisingin rautatieasema sijaitsee München–Regensburg-radalla, joka on kaksiraiteinen ja sähköistetty. Etäisyys Münchenin päärautatieasemalta Freisingin asemalle on 40,7 kilometriä.
Kuuluisuuksia

Freisingissa syntyneitä kuuluisuuksia ovat muun muassa fyysikko Ludwig Prandtl, taidemaalari Therese von der Vring sekä jalkapalloilija Hans Pflügler.
Kirjallisuutta

Gruber; Hans: Es geschah zwischen den drei Bergen - Geschichten aus Freising, Freisinger Künstlerpresse, 1989. ISBN 3-927067-05-9
Fahr, Friedrich, Ramisch, Hans ja Steiner, Peter B. (Hrsg.): Freising. 1250 Jahre Geistliche Stadt II – Beiträge zur Geschichte und Kunstgeschichte der altbayerischen Bischofsstadt, Wewel Verlag, München 1994. ISBN 3-87904-125-3
Glaser, Hubert (Hrsg.): Freising wird bairisch, Verlag Schnell & Steiner, Regensburg 2002. ISBN 3-7954-1506-3
Lähteet ja viitteet

↑  http://www.freising.de/wirtschaft/index.htm%5Bvanhentunut+linkki%5D
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Freising Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Postinumero:: 85354–85356
Kuntakoodi:: 09 1 78 124
Freisingin katedraali
Kimmo Porttila

Kimmo Porttila (s. 1982) on suomalainen urheilutoimittaja ja -selostaja, joka on työskennellyt muun muassa Ylen urheilutoimituksessa ja MTV Urheilussa. Hän on toiminut Ylen urheiluselostajana muun muassa jääkiekossa, alppihiihdossa, mäkihypyssä, yleisurheilussa ja jalkapallossa – sekä televisiossa että radiossa. Viime vuosina Porttila on toiminut YLE:n selostajana hiihdon ja yleisurheilun arvokisoissa, kuten Tokion kesäolympialaisissa ja Pekingin talviolympialaisissa. Sitä ennen hän oli selostajana myös Rio de Janeiron 2016 kesäolympialaissa ja 2018 Pyeongchangin talviolympialaisissa.