stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Child in Time
Vastaanotto

Heikki Heino arvioi Deep Purple -historiikissaan, että ”Child in Timesta” on tullut eräs 1970-luvun tunnetuimmista kappaleista. Kappaleen suosiota lisäsi sen sodanvastaisen sanoman sopiminen aikakautensa tunnelmiin. Radio Free Europen soiton ansiosta kappale sai mainetta myös rautaesiripun takana. Verkkolehti Society of Rockin mukaan useimmat ajattelevat Deep Purplen nimen kuullessaan ”Smoke on the Wateria”, mutta yhtyeen ihailijat muistavat parhaiten ”Child in Timen”, sillä se on kappale, jonka ansiosta Deep Purplen erottui muista yhtyeistä.
Record Mirrorin aikalaisarviossa Rodney Collins kiitti Ian Gillanin laulusuoritusta, ja New Musical Expressin Richard Green ihasteli tämän ”hämmästyttäviä crescendoja”. AllMusicin Eduardo Rivadavia pitää laulusuoritusta Gillanin parhaana. Sputnikmusic-sivuston arviossa kehutaan kitarasooloa, joka saattaa olla Ritchie Blackmoren uran paras. ”[Blackmorelle] tyypillinen bluesvaikutteinen soolo on yli kaksi minuuttia pitkä, ja jokainen sekunti on sen arvoinen.” George Starostin kehuu kappaleen ”ylväyttä”, joka ei sorru muiden aikakauden hard rock -yhtyeiden teennäiseen mahtipontisuuteen. Metallican Lars Ulrich on nimennyt ”Child in Timen” yhdeksi suosikkikappaleistaan ja Deep Purplen ”ikonisimmaksi hetkeksi”.
Vastaanotto > Huomionosoituksia

Brittiläinen musiikkitoimittaja John Peel valitsi ”Child in Timen” vuoden 1976 ”Festive Fifty” -listallaan sijalle 25.
Hollantilaisen piraattiradion Radio Veronican kaikkien aikojen parhaiden kappaleiden listalla (1989) ”Child in Time” sijoittui ensimmäiseksi.
Brittiläinen Guitarist-musiikkilehden lukijat äänestivät kappaleen kitarasoolon ”Top 100 Guitar Solos of All-Time” -listalla (1996) sijalle 16.
Muita versioita

Gillanin 1970-luvun fuusiojazzia esittäny sooloyhtye Ian Gillan Band julkaisi 1976 kappaleen nimeä kantaneen debyyttialbuminsa, jolla kuultava versio on alkuperäistä tulkintaa rauhallisempi ja tunteikkaampi.
Kitaristi Yngwie Malmsteenin albumilla Inspiration (1996) kuullaan useiden muiden lainakappaleiden joukossa myös ”Child in Time”.
Entisen Deep Purple -kitaristin Ritchie Blackmoren myöhempi kokoonpano Blackmore’s Night julkaisi oman versionsa vuonna 2006 albumillaan The Village Lanterne. Albumilla kappaleen nimi on ”Mond Tanz / Child in Time”.
Argentiinalainen metalliyhtye Rata Blanca esitti ”Child in Timen” yhdessä Tarja Turusen kanssa konsertissaan Buenos Airesissa 5. kesäkuuta 2009.
David Jansson

David Jansson (7. syyskuuta 1821 Kustavi – 12. kesäkuuta 1883 Kustavi) oli suomalainen laivanvarustaja, joka toimi esikuvana Volter Kilven teoksen Alastalon salissa päähenkilölle. Myös hänen poikansa merenkulkuneuvos Antti Wihuri oli huomattava laivanvarustaja.
Jansson syntyi Kustavin Grönvikin eli Viherlahden kylän Ääritalossa. Hänen vanhempansa olivat Juho Juhonpoika ja Stina Juhontytär. 1840-luvulla Jansson siirtyi Kustavin Lypyrtin eli Lypertön Alastalon isännäksi, mentyään naimisiin talon leskiemännän Liisa Juhontyttären kanssa, jolla oli kaksi lasta. Toinen heistä oli David Ericsson, kirjailija Volter Kilven isä. Alastalon isäntänä Jansson harjoitti kaupankäyntiä ja meriliikennettä ja hänen johdollaan toteutettiin useita laivahankkeita. Hän oli pääosakas 1858 Lokalahden Ruissaarella rakennetussa Lokala-nimisessä prikissä, samoin kuin Kustavin Kaitaisilla 1866 valmistuneessa Kaitais-nimisessä parkkilaivassa. Molempien kapteenina toimi Janssonin poikapuoli David Ericsson. Kaitaisen rakentamisen arvioidaan maksaneen noin 57 000 hopeamarkkaa ja tuottaneen osakkailleen 15 000 markkaa vuodessa 1867–1874, ennen rahtien vähenemistä. Jansson oli mukana myös useissa muissa laivahankkeissa.
Puolisonsa Liisa Juhontyttären kuoltua 1878 Jansson kihlautui Josefina Österbergin kanssa 1882, mutta kuoli kesäkuussa 1883 ennen kuin pariskunta ehti avioitua. Heidän poikansa Anton David (Antti) Wihuri syntyi saman vuoden lokakuussa.
Danny Higginbotham

Danny Higginbotham Gibraltarin paidassa vuonna 2014.
Daniel John "Danny" Higginbotham (s. 29. joulukuuta 1978 Manchester) on englantilainen seuratasolla uransa päättänyt jalkapalloilija. Vasenjalkaisen Higginbothamin pelipaikka on keskuspuolustaja. Hän on 185 senttimetriä pitkä. Vaikka hän ei pelaa enää seuratasolla, hän kuuluu silti Gibraltarin jalkapallomaajoukkueeseen.
Ura

Higginbotham on Manchester Unitedin kasvatti. Vuosina 1997-2000 hän pelasi liigassa seuran joukkueessa vain neljä ottelua ja vietti vuodet 1998-1999 lainassa Unitedin belgialaisessa yhteistyöseurassa Royal Antwerp FC:ssä. Hän siirtyi vuonna 2000 Valioliigan Derby Countyyn. Hän pelasi seurassa kolme kautta, joista kaksi ensimmäistä Valioliigassa ja viimeisen Mestaruussarjassa. Tammikuussa 2003 hän siirtyi Southampton FC:hen, joka pelasi tuolloin Valioliigassa. Southamptonia Higginbotham edusti neljä kautta, joista viimeinen kului jälleen Mestaruussarjassa. Kesäkuussa 2006 Higginbotham siirtyi Mestaruussarjan Stoke Cityyn. Hän pelasi seuran jokaisen pelin sarjassa ja siirtyi vasta kauden jälkeen Valioliiga-seura Sunderland AFC:n joukkueeseen. Sunderlandiakin Higginbotham edusti vain kauden, ennen kuin palasi kesällä 2008 takaisin Valioliigaan nousseeseen Stokeen. Stokea hän edusti vuoteen 2013 asti, mutta kävi välillä lainassa Nottingham Forestissa ja Ipswich Townissa. Tammikuussa 2013 Higginbotham siirtyi Stokesta Ykkösliigan Sheffield Unitediin, jossa hän pelasi kauden loppuun. Seurajoukkueuransa viimeisen kauden Higginbotham vietti sekä Chester FC:ssä että Altrincham FC:ssä, kunnes ilmoitti uransa päättymisestä tammikuussa 2014.
Englantilainen Higginbotham sai luvan edustaa maajoukkuetasolla UEFA-jäsenyyden vuonna 2013 saanutta Gibraltaria isoäitinsä kautta. Ensimmäisen kerran hän pelasi Gibraltarin jalkapallomaajoukkueessa marraskuussa 2013 Gibraltarin ensimmäisessä virallisessa ottelussa Slovakiaa vastaan. Hänet valittiin pelissä ottelun parhaaksi pelaajaksi.
Käännös suomeksi
William Scranton

William Scranton
William Warren Scranton (19. heinäkuuta 1917 – 28. heinäkuuta 2013) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän toimi Pennsylvanian 38. kuvernöörinä vuosina 1963–1967.
Scranton ei voinut olla ehdolla uudelle kuvernöörinkaudelle vuonna 1966, koska Pennsylvanian silloisen lain mukaan kuvernöörin toimikausien määrä oli rajattu yhteen. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa 1961–1963 ja toimi Yhdysvaltain YK-suurlähettiläänä 1976–1977.
William Seymour

William Seymour -nimisiä henkilöitä:
William Seymour, Henrik VIII jälkeläisiä, isoäitinsä Catherine Greyn kautta
Amerikkalainen saarnaaja William J. Seymour (1870–1922)
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”William Seymour”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Clarice Orsini

Clarice Orsini
Clarice Orsini (noin 1453 – 30. heinäkuuta 1488 Firenze) oli Firenzen johtajan Lorenzo de’ Medicin vaimo ja paavi Leo X:n äiti.
Clarice Orsini syntyi roomalaiseen Orsinin aatelissukuun, ja hänen vanhempansa olivat Iacopo Orsini ja Maddalena di Carlo Orsini. Clarice Orsinin nuoruusvuosista on vain vähän tietoa. Hän lienee saanut hyvin uskonnollisen kasvatuksen.
Avioliitto Lorenzo de’ Medicin kanssa

Lorenzon vanhemmat Piero ja Lucrezia de’ Medici pitivät jo vuonna 1467 Clarice Orsinia parhaana morsianehdokkaana Lorenzolle. Medicien Firenzen ulkopuoliseen perheeseen kohdistunut valinta saattoi herättää paheksuntaa heidän kotikaupungissaan, mutta Medicit tavoittelivat sillä riippumattomuutta ja toisaalta mahdollisia liittolaisia Roomasta.
Luultavasti ensimmäisen virallisen tunnustelun tulevasta avioliitosta teki Giovanni Tornabuoni, Lucrezian veli ja Medicin pankin Rooman haarakonttorin johtaja, jolla oli paljon vaikutusvaltaisia kontakteja Roomassa. Lucrezia matkusti sittemmin itse Roomaan tutustuakseen paremmin tulevaan miniäänsä. Lucrezia ei pitänyt Claricea erityisen kauniina, mutta oli kuitenkin tyytyväinen Claricesta saamaansa yleisvaikutelmaan.
Avioliittoa koskevat neuvottelut kestivät kuukausia, koska firenzeläiset ja roomalaiset avioliittolait poikkesivat toisistaan. Medicin edustajana neuvotteluissa oli Giovanni Tornabuoni ja Orsinin perheen edustajana kardinaali Latino Orsini. Roomassa solmittiin 10. joulukuuta 1468 valtakirjalla avioliitto, jossa sulhasen edustajana toimi Pisan arkkipiispa Filippo de’ Medici. Tämän jälkeen Clarice jäi Roomaan muutamaksi kuukaudeksi, jolloin hän kirjoitti ensimmäiset kirjeet aviomiehelleen. Lopulta toukokuun alussa 1469 Lorenzon veli Giuliano de’ Medici seurueineen saapui noutamaan Claricea Firenzeen. Ha lähtivät paluumatkalle 15. toukokuuta ja saapuivat Firenzeen toukokuun lopussa.
Firenzessä häitä vietettiin kesäkuun alussa useita päiviä, ja loisteliaisiin hääjuhliin osallistui yli tuhat vierasta. Morsian sai runsaasti lahjoja, muun muassa arvokkaan kuvitetun tuntien kirjan Gentile Becchiltä.
Clarice säilytti kiinteät välit omaan sukuunsa. Hän osallistui vuonna 1472 veljensä Organtino Orsinin häihin Roomassa. Jo vuonna 1470 Clarice oli jo kirjoittanut Milanon herttualle ja pyytänyt tätä ottamaan Organtinon palvelukseensa. Clarice myös pyysi Lorenzolta palveluksia suvulleen. Lorenzo järjesti muun muassa langolleen Rinaldo Orsinille Firenzen arkkipiispan viran ja yritti myöhemmin heikolla menestyksellä saada Rinaldolle nimityksen kardinaaliksi. Medicien säilyneestä  kirjeenvaihdosta selviää myös, että Clarice pyrki jatkuvasti olemaan hyvin perillä kaikista politiikkaan liittyvistä asioista.
Pazzi-salaliitto ja pako maaseudulle

Vuoden 1478 Pazzi-salaliittoa seurannut ajanjakso oli Claricelle ja koko Medicien perheella vaikeaa aikaa. Tulehtuneen sisä- ja ulkopoliittisen tilanteen sekä äkisti puhjenneen ruttoepidemian vuoksi Lorenzo tahtoi lähettää perheensä turvaan kauas Firenzestä. Pakopaikaksi valittiin Pistoia, jossa Clarice ja lapset sekä poikien opettaja Angelo Poliziano seurueineen viettivät ajan elokuusta lokakuuhun 1478. He asuivat Medicien liittolaisen Andrea Panciatichin luona. Pian kävi kuitenkin ilmi, että Clarice ja lapset aiottiin siepata panttivangeiksi. Yksi salajuonen johtohenkilöistä, Piero Baldinotti, vangittiin ja hän paljasti, että hankkeen takana oli Napolin kuningas. Baldinotti hirtettiin, ja Clarice ja lapset siirrettiin turvaan Mugelloon.
He oleskelivat sen jälkeen Cafaggiolossa, jossa Claricen ja Polizianon erimielisyydet johtivat Polizianon erottamiseen. Erimielisyydet koskivat ennen kaikkea opetuksen sisältöä. Poliziano oli sopinut Lorenzon kanssa, että pojat saisivat perinpohjaisen koulutuksen, joka pohjautuu klassiseen kirjallisuuteen. Clarice puolestaan ei ymmärtänyt klassisen sivistyksen merkitystä, ja oli sitä mieltä, että klassikoiden opettaminen vahingoitti poikien uskonnollista kasvatusta. Lorenzo de’ Medici ei tahtonut kyseenalaistaa vaimonsa näkemystä, ja Poliziano korvattiin nopeasti tavanomaisemmalla ja mukautuvammalla Bernardo Michelozzilla, Lorenzon pääkanslerilla.
Clarice ja lapset joutuivat pian siirtymään Cafaggiolosta Trebbioon, sillä Cafaggiolossa epäiltiin puhjenneen ruttoepidemia. Trebbiossa he asuivat Lorenzon serkun Pierfrancesco de' Medicin huvilassa. Sen jälkeen he muuttivat Gaglianoon ja palasivat sieltä Cafaggioloon, jossa he oleskelivat aina syksyyn 1479 saakka, jonka jälkeen he palasivat Firenzeen.
Kuolema

Marraskuussa vuonna 1487 Clarice lähti Roomaan saattamaan tytärtään Maddalenaa, joka oli kihlattu paavi Innocentius VIII:n pojalle, Francesco Cibolle. Sen lisäksi, että halusi osallistua kihlajaisiin, Claricen toivoi myös synnyinkaupunkinsa leudon ilmaston helpottavan vakavaa keuhkosairautta, josta hän oli alkanut kärsiä. Hän tapasi Roomassa muun muassa serkkunsa Alfonsina Orsinin. Toukokuussa 1488 Clarice ja Maddalena palasivat Firenzeen.
Clarice kuoli Firenzessä 30. heinäkuuta 1488. Hänet haudattiin juhlallisissa hautajaisissa Firenzen San Lorenzon kirkkoon, Medici-suvun perhekirkkoon. Claricen kuoleman aikaan Lorenzo de' Medici ei ollut Firenzessä, eikä hän palannut kaupunkiin hautajaisten ajaksi, mistä häntä arvosteltiin.
Lapset

Lorenzon ja Claricen avioliitosta syntyi seitsemän lasta:
Lucrezia de’ Medici (s. 1470)
Piero di Lorenzo de’ Medici (s. 1472)
Maddalena de Medici (s. 1473)
Giovanni di Lorenzo de' Medici (s. 1475)
Luisa de’ Medici (s. 1476)
Contessina de’ Medici (s. 1478)
Giuliano de’ Medici (s. 1479)
Heidän lisäkseen vuonna 1471 syntyivät keskosina kaksoset, jotka kuolivat pian syntymänsä jälkeen.
Clarks

| Clarks |
| --- | --- |
Perustettu:  1825
Perustaja:  Cyrus &  James Clark
Toimitusjohtaja:  Melissa Potter
Kotipaikka:  Street, Somerset, Britannia
Toiminta-alue:  maailmanlaajuinen
Toimiala:  vähittäiskauppa
Tuotteet:  jalkineet
Liikevaihto:  1,433 mrd. puntaa (2012)
Henkilöstö:  15 059
Omistaja:  Clarksin suku (84%) työntekijät ja instituutiot (16%)
Kotisivu:  clarks.co.uk
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Clarks, Leeds.
C. and J. Clark Ltd, paremmin tunnettu nimellä Clarks, on brittiläinen korkealaatuisten kalliimman hintaluokan jalkineiden valmistaja. Yhtiön päämaja on Streetin kylässä Somersetissä.
Historiaa

Vuonna 1830 Cyrys Clark ja hänen veljensä James valmistivat ensimmäiset lampaannahkatossut Streetissä, Englannissa. Tuotanto kasvoi nopeasti vuonna 1856 hankittujen Singer-ompelukoneiden myötä. William Clark kehitti jalan luonnollista muotoa myötäilevän Hygienic Linen, josta tuli menestys.
1900-luvun alusta 1940-luvulle kehitettiin uusia tekniikoita ja materiaaleja, joilla pyrittiin saamaan kaikki irti massatuotannosta. Tärkeä merkkipaalu oli myös naisten jalkineiden kehittäminen naisten kapeiden nilkkojen mukaisiksi. Tällöin yhtiön johdossa toimi Alice Clark ja John Roger.
Toisen maailmansodan jälkeen yhtiön kasvu jatkui entisestään sen päästessä maailmanmarkkinoille. 1950-luvun alussa Nathan Clark kehitti Desert Boots -erämaanilkkurit, joista tuli myyntimenestys. 1960-luvulla Lance Clark suunnitteli kuuluisan Wallabee-mallin, yksinkertaiset mokkasiinit, joista muodostui todellinen klassikko.
Nykyään Clarks on maailmanlaajuinen yhtiö, se valmistaa yli 50  miljoonaa paria kenkiä vuodessa,  työllistää  15 000 työntekijää, ja jonka vuoden 2012 liikevaihto oli 1,4 miljardia puntaa.
Aiheesta muualla

Clarks ORIGINALS
Clarks
William Serle

William Serle (29. heinäkuuta 1912 Edinburgh, Skotlanti – 7. lokakuuta 1992 Edinburgh) oli skotlantilainen lintutieteilijä ja presbyteeripappi.
William Serlen isä toimi pappina Duddingston Mansessa Edinburghissa. William kävi George Watson’s Boys’ Collegen vuosina 1918–1930. Sieltä päästyään hän meni opiskelemaan lääketiedettä Edinburghin yliopistoon ja valmistui sieltä 1935. Serle pestautui lääkäriksi siirtomaahallinnon palvelukseen ja purjehti Nigeriaan 1937. Hän asui Nigeriassa ja Kamerunissa seuraavat 20 vuotta. Toisessa maailmansodassa Serle palveli Länsi-Afrikan ambulanssijoukoissa (West African Field Ambulance Corps) ja joutui myös Intiaan ja Burmaan. Vuonna 1956 Serle avioitui Sheila Lawrien kanssa (William Serlen isä oli Sheilan kastepappi).
Lokakuussa 1957 Serle palasi Edinburghin yliopistoon opiskelemaan papiksi. 1959 hänet vihittiin papiksi, ja hän sai viran Drumoakista Aberdeenin läheltä. Siellä hän palveli 28 vuotta. Perheeseen syntyi viisi tyttöä ja yksi poika. 1980-luvun puolimaissa Serlen terveys heikkeni, ja hän muutti Rathoon Edinburghin lähelle, missä hän kuoli lokakuussa 1992.
Jo William Serlen isä oli British Ornithologists Unionin (BOU) jäsen. William Serle julkaisi ensimmäiset tukkakoskeloa koskevat lintuhavaintonsa 18-vuotiaana. Kaikkiaan Serle julkaisi 65 lintutieteellistä artikkelia tai teosta, joista kuutisenkymmentä käsitteli Afrikan lintuja. Hänen  tunnetuin teoksensa on 1977 julkaistu The Collins Field Guide to the Birds of West Africa, jonka hän kirjoitti yhdessä G. J. Morelin kanssa ja jonka kuvitti Wolfgang Hartwig.
Paitsi kirjoittamista, Serle harrasti myös keräämistä. Hänellä oli loistava linnunnahkojen (noin 10 000 näytettä) ja -munien kokoelma, joista munakokoelma on sijoitettu Skotlannin kansallismuseoon, jossa on myös hänen isänsä kokoelma. Siellä on myös yli 2 000 linnunpesän kokoelma yksityiskohtaisine muistiinpanoineen. Nahkakokoelman pääosa on Lontoossa British Museumissa, ja osa, noin 500 näytettä, on Skotlannin kansallismuseossa.
Serle nimesi kamerunintimalin (Kupeornis gilberti) vuonna 1949. James Paul Chapin nimesi Serlen kunniaksi kultarintabulbulin (Phyllastrephus xavieri) alalajin serlei.
David Jarolím

David Jarolím
David Jarolím (s. 17. toukokuuta 1979 Čáslav) on tšekkiläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Ligue 1:ssä pelaavaa Éviania.
Čáslavissa syntynyt Jarolím vietti osan lapsuusvuosistaan Ranskassa ja aloitti jalkapallon FC Rouenin junioriakatemiassa. Kun Jarolímin perhe palasi kotimaahan hän pelasi Slavia Prahan junioriakatemiassa. Vuonna 1994 hän siirtyi FC Bayern Müncheniin. Hän pelasi seuran reserveissä. Hän nousi seuran edustusjoukkueeseen ensimmäisen kerran kaudella 1997–1998, mutta vietti kauden pääasiassa reserveissä. Jarolím debytoi Bundesliigassa 13. huhtikuuta 1999 1. FC Kaiserslauternia vastaan.
Kauden 2011/12 jälkeen Jarolím siirtyi HSV:stä Ranskan pääsarjaan Évianin joukkueeseen.
David Janssen

| David Janssen |
| --- | --- |
 David Janssen vuonna 1974.
Henkilötiedot
Koko nimi:  David Harold Meyer
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1931 Naponee, Nebraska, Yhdysvallat
Kuollut: 13. helmikuuta 1980 (48 vuotta) Malibu, Kalifornia
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
David Janssen (synt. David Harold Meyer, 27. maaliskuuta 1931 Naponee, Nebraska – 13. helmikuuta 1980 Malibu, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Jansen solmi vuonna 1950 sopimuksen Universalin kanssa. Hänen tuon ajan elokuviinsa kuuluvat muun muassa Francis kadettikoulussa (1952) ja Helvettiin ja takaisin (1955). Janssen sai vuonna 1957 nimiroolin etsiväsarjassa Richard Diamond, Private Detective. Hän näytteli sarjassa kolmen vuoden ajan. Vuosina 1963–1967 Janssen näytteli pääroolin tohtori Richard Kimblenä televisiosarjassa Takaa-ajettu, mistä roolista hän sai Golden Globe -palkinnon. Jansen on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Wienin taidehistoriallinen museo

Wienin taidehistoriallinen museo
Wienin taidehistoriallinen museo (saks. Kunsthistorisches Museum) on taidehistoriallinen museo Ringstraßen varrella Wienissä Itävallassa. Sen avasi Itävallan keisari Frans Joosef I vuonna 1891. Museon suunnittelivat arkkitehdit Gottfried Semper ja Karl von Hasenauer Italian renessanssin tyyliin, ja se rakennettiin vuosina 1872–1891. Museon kokoelmiin kuuluu muun muassa muinaisen Egyptin, antiikin Kreikan, antiikin Rooman sekä keskiajan, renessanssin ja barokin ajan taideteoksia. Museon kokoelmat ovat maailman laajimpia ja tärkeimpiä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Museon kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
David Jacobs (täsmennyssivu)

David Jacobs voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
David Jacobs, walesilainen olympiavoittaja.
David Jacobs, näyttelijä ja radio- ja televisioesiintyjä.
David Jacobs, yhdysvaltalainen käsikirjoittaja.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”David Jacobs”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
David Freeland Parmelee

David Freeland Parmelee (20. kesäkuuta 1924 Oshkosh, Wisconsin – 16. joulukuuta 1998 Las Vegas, Nevada) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Parmelee asui nuoruutensa Michiganin Iron Mountainissa, kunnes liittyi merivoimiin 1943. Hän palveli eteläisellä Tyynellämerellä 33 kuukautta. Sodan jälkeen hän opiskeli Lawrence Universityssä Wisconsinin Appletonissa ja valmistui kandidaatiksi 1950. Jatko-opintonsa hän suoritti Michiganin yliopistossa Ann Arborissa, ja valmistui maisteriksi 1952. Tohtoriopintonsa hän suoritti Oklahoman yliopistossa Normanissa George Miksch Suttonin ohjauksessa.
Parmelee toimi Emporian valtionyliopistossa Kansasissa 1958–1970, ensin assistenttina ja sittemmin professorina. Sitten hän toimi Minnesotan yliopiston Lake Itascan metsätieteellisen ja biologisen aseman johtajana 1970–1986 ja Cedar Creek Natural History Arean johtajana 1970–1984. Vuosina 1970–1992 hän oli yliopiston ekologian ja käyttäytymisbiologian professori. Vuosina 1986–1992 Parmelee toimi myös Minnesotan yliopiston Bell Museum of Natural Historyn lintuosaston kuraattorina. 1992 hän luopui virastaan ja ryhtyi Nevadan yliopiston Barrick Museum of Natural Historyn tutkimuskuraattoriksi Las Vegasiin.
Parmelee liittyi American Ornithologists’ Unioniin 1948 ja kuului myös neljään muuhun pohjoisamerikkalaiseen lintutieteelliseen yhdistykseen. Hän oli myös Tutkimusmatkailijoiden kerhon (Explorers Club) jäsen.
Parmeleen tutkimuskohteina olivat arktisen alueen ja Antarktiksen linnut. Hän julkaisi näiden alueiden linnuista yli 120 artikkelia. Hänen kunniakseen on Antarktikselle nimetty Parmelee Massif.
Parmeleen puoliso oli Jean ja heillä oli yksi tytär.
Teoksia

Bird Island in Antarctic Waters (1980)
Antarctic Birds: Ecological and Behavioral Approaches (1993)
Wildfell Hallin asukas

| Wildfell Hallin asukas> The Tenant of Wildfell Hall |
| --- | --- |
 Alkuperäisteoksen etusivu
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Anne Brontë
Kieli:  englanti
Genre:  romaani
Kustantaja:  Thomas Cautley Newby
Julkaistu:  kesäkuu 1848
Suomennos
Suomentaja:  Kyllikki Villa
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  1971
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Anne Brontë sisarensa Charlotten kuvaamana
Wildfell Hallin asukas (engl. The Tenant of Wildfell Hall) on englantilaisen kirjailijan Anne Brontën kirjoittama romaani vuodelta 1848. Romaani kertoo naisesta, joka jättää vastuuttoman alkoholistimiehensä pelastaakseen itsensä ja pienen poikansa. Wildfell Hallin asukas oli Brontën toinen romaani, ja se menestyi paremmin kuin hänen esikoisteoksensa Agnes kotiopettajatar. Ensijulkaisunsa aikaan romaani kohtasi kritiikkiä muun muassa alkoholismin kuvauksestaan. Sitä kritisoitiin lisäksi naiskuvastaan, sillä romaanin nähtiin puolustavan naisen oikeutta jättää aviomiehensä. Useat myöhemmät kriitikot ovat pitäneet Wildfell Hallin asukasta yhtenä ensimmäisistä feministisistä romaaneista. Romaani jäi Anne Brontën viimeiseksi, sillä hän kuoli toukokuussa vuonna 1849 vajaa vuosi Wildfell Hallin asukkaan julkaisun jälkeen. Romaanin pohjalta on tehty kaksi televisioelokuvaa, joista ensimmäinen esitettiin vuonna 1968 ja toinen vuonna 1996.
Romaanin käänsi myöhemmin suomeksi Kyllikki Villa.
Aiheesta muualla

Wildfell Hallin asukas projekti Gutenbergissä (englanniksi)
XXL (yhtye)

XXL on pohjoismakedonialainen popyhtye Skopjesta. Se edusti maataan vuoden 2000 Eurovision laulukilpailussa Tukholmassa kappaleella ”100% Te Ljubam”. Kappeleesta tehtiin sekä englannin- että makedoniankielinen versio. Yhtyeen jäseniä ovat Marija Nikolova, Ivona Dzampovska, Rosica Nikolovska ja Verica Karanfilovska.
Wildest Dreams (albumi)

| Wildest Dreams Tina Turner |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 22. huhtikuuta 1996
 Tuottaja(t): Trevor Horn, Terry Britten
 Tyylilaji: poprock, soft rock, R&B, soul
 Levy-yhtiö: Parlophone
Tina Turnerin muut julkaisut
| The Collected Recordings – Sixties to Nineties 1994 | Wildest Dreams 1996 | Twenty Four Seven 1999 |
Wildest Dreams on rocklaulaja Tina Turnerin vuonna 1996 julkaistu kahdeksas studioalbumi.
Albumilla on James Bond -elokuvan 007 ja kultainen silmä tunnuskappale ”GoldenEye”, joka oli julkaistu jo edellisenä vuonna singlenä. Albumilta julkaistiin kuusi singleä, joista kaksi, "Missing You" ja "Unfinished Sympathy"  olivat coverversioita. Albumin nimikappaleessa “In Your Wildest Dreams” mukana ovat Euroopan versiossa Antonio Banderas ja Pohjois-Amerikan painoksissa  Barry White.  Kappaleessa "On Silent Wings" vierailevana vokalistina on Sting.
Albumi oli Suomen virallisella listalla 19 viikkoa korkeimmillaan sijalla 3. Albumi myi Euroopassa tuplaplatinaa.