stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pukinjärvi

| Pukinjärvi> Infjärden |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Pukinjärvi korostettuna.
Kaupunki:  Vaasa
Suuralue:  Gerbyn suuralue
Kaupunginosa nro:  34
Väkiluku:  957 (1.1.2015)
Postinumero(t):  65230
Lähialueet:  Vetokannas, Lillby, Kustaala
Pukinjärvi (ruots. Infjärden) on Vaasan 34. kaupunginosa. Se on rakentunut 1990-luvulla. Valtaosa tonteista on osoitettu omakotitaloille, joiden lisäksi alueella on myös rivitaloja ja pienkerrostaloja.
Vaasan kaupunginhallinnon tilastoalueista Pukinjärvi kuuluu Gerbyn suuralueeseen.
Nimensä alue on saanut sen kupeessa aiemmin sijainneesta Bockin panimosta, jota suomenkieliset vaasalaiset nimittivät ”Pukin panimoksi”.
Pukinjärven ensimmäinen asemakaava, joka on arkkitehti Elmar Badermanin laatima, on vahvistettu vuonna 1992. Ennen asuinalueeksi rakentumista Pukinjärven alue on ollut peltoa ja luonnonvaraista metsää. Sieltä ei ole löydetty merkkejä varhaisesta asutuksesta.
Vesistö

Kaupunginosan itäpuolella sijaitsee Pukinjärvi. Se on alkujaan merenlahti, joka maankohoamisen myötä eristyi merestä järveksi.
Sekä Pukinjärven että viereisen Onkilahden pohja on saastunut alueella toimineiden Kemiran ja Puolustusvoimien varikon päästöistä. Nykyisin päästöjä ei enää sallita, mutta vuosisadan mittaan kertynyt myrkkykuorma on edelleen Pukinjärven ja Onkilahden pohjalla, eikä edelleenkään ole selvyyttä, mihin noin viidentoista aarin kokoinen maa-aines olisi mahdollista asianmukaisesti siirtää.
Pukinjärven kunnostaminen aloitettiin keväällä 2011, mutta työt keskeytettiin jo samana kesänä esiin tulleiden haitallisten aineiden vuoksi. Alueelta on löydetty esimerkiksi valkoista fosforia, arseenia, kromia, elohopeaa, kuparia ja sinkkiä.
Väestö

Vuonna 2015 Pukinjärven alueella asui 957 asukasta.
Pukinjärven asukkaista äidinkielenään suomea puhui 73,9 %, ruotsia 23,2 % ja muita kieliä 2,9 % vuonna 2015. Alueen työvoimasta opiskelijoita oli 17,9 % ja työttömiä 5,3 % vuonna 2013.
Olli-Pekka Heinonen

| Olli-Pekka Heinonen |
| --- | --- |
 Olli-Pekka Heinonen heinäkuussa 2013.
Opetushallituksen pääjohtaja
 15.10.2016–1.5.2021  
Edeltäjä:  Aulis Pitkälä
Seuraaja:  Minna Kelhä
Suomen liikenne- ja viestintäministeri
 Lipposen II hallitus 1.9.2000–3.1.2002  
Seuraaja:  Kimmo Sasi
Suomen liikenneministeri
 Lipposen II hallitus 15.4.1999–31.8.2000  
Edeltäjä:  Kimmo Sasi
Suomen opetusministeri
 Lipposen I hallitus 13.4.1995–14.4.1999 Ahon hallitus 11.2.1994–12.4.1995  
Edeltäjä:  Riitta Uosukainen
Seuraaja:  Maija Rask
Kansanedustaja
 24.3.1995–31.1.2002  
Ryhmä/puolue:  Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Satakunnan vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. kesäkuuta 1964 (ikä 60) Eurajoki
Puoliso:  Taina Tikka (2012–)
Tiedot
Puolue:  Kokoomus
Koulutus:  oikeustieteen kandidaatti (1990)
Olli-Pekka Heinonen (s. 25. kesäkuuta 1964 Eurajoki) on suomalainen viestintäjohtaja, poliitikko ja entinen virkamies. Puoluetaustaltaan hän on kokoomuslainen. Heinonen toimi maaliskuusta 2012 kesäkuuhun 2014 pääministeri Jyrki Kataisen valtiosihteerinä. Hän jatkoi tehtävässä myös Alexander Stubbin pääministerikaudella. Heinonen toimi Opetushallituksen pääjohtajana vuodet 2016–2021, jonka jälkeen hän siirtyi International Baccalaureate Organizationin pääjohtajaksi.
Heinonen oli kansanedustajana vuosina 1995–2002. Hän toimi opetusministerinä Ahon hallituksessa vuosina 1994–1995 ja Lipposen I hallituksessa vuosina 1995–1999. Lipposen II hallituksessa hän toimii liikenneministerinä vuosina 1999–2000 sekä liikenne- ja viestintäministerinä vuosina 2000–2002. Kaikkiaan hän toimi ministerinä 2885 päivää.
Ura

Heinonen valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1990. Vuosina 1990–1991 hän työskenteli kokoomuksen eduskuntaryhmän suunnittelusihteerinä ja vuosina 1991–1994 opetusministeri Riitta Uosukaisen erityisavustajana.
Vuosina 1994–1995 Heinonen toimi Ahon hallituksen opetusministerinä hänen edeltäjänsä Uosukaisen siirryttyä eduskunnan puhemieheksi. Tietotekniikan Liitto palkitsi hänet Vuoden atk-vaikuttaja -palkinnolla vuonna 1995. Vuoden 1995 eduskuntavaaleissa Heinonen valittiin kansanedustajaksi Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Vaalien jälkeen hän jatkoi opetusministerinä Lipposen I hallituksessa. Vuoden 1999 vaaleissa Heinonen valittiin jatkokaudelle. Lipposen II hallituksessa hän hoiti liikenneministerin ja syyskuusta 2000 lähtien myös viestintäministerin tehtäviä.
Heinosen ollessa liikenneministerinä Sonera osti Saksasta 3G-oikeudet noin 3,5 miljardilla eurolla tiettyihin taajuusalueisiin. Nämä osoittautuivat myöhemmin arvottomiksi. Valtion omistus Sonerassa oli liikenne- ja viestintäministeriön hallussa. Oikeuskansleri Paavo Nikula selvitti Soneran kauppoja ja hallituksen toimintaa syksyllä 2002. Hän totesi päätöksessään, etteivät ministerit tai liikenne- ja viestintäministeriöiden virkamiehet rikkoneet virkavelvollisuuksiaan tai toimineet lainvastaisesti. Selvityksessä ei ilmennyt, että kaupoista olisi keskusteltu hallituksen piirissä tai hallituksen ja Soneran edustajien välillä.
Heinonen joutui UMTS-kohussa suurimpaan vastuuseen ja hän ilmoittikin lokakuussa 2001 jättävänsä politiikan. Heinonen siirtyi helmikuussa 2002 Yleisradion suomenkielisen television johtajaksi. Hänen seuraajakseen kansanedustajaksi nousi Anne Holmlund.
Ylellä Heinonen toimi myöhemmin Asia- ja kulttuuri -ohjelmistoalueen johtajana, josta hän siirtyi yhtiön organisaatiouudistuksen yhteydessä vuonna 2011 Yle Julkaisujen johtajaksi.
Tammikuussa 2012 Heinonen ilmoitti jättävänsä Ylen pääministeri Jyrki Kataisen tiedusteltua hänen halukkuuttaan valtiosihteerin tehtävään. Heinonen aloitti 1. maaliskuuta 2012 Kataisen valtiosihteerinä.
Toukokuussa 2015 valtiovarainministeri Alexander Stubb nimitti Heinosen poliittiseksi valtiosihteerikseen. Lokakuussa 2016 Heinonen valittiin Opetushallituksen pääjohtajaksi.
Yksityiselämä

Heinonen oli vuosina 1988–2008 naimisissa Päivi Heinosen kanssa ja heillä on kaksi poikaa ja yksi tytär.
Aiheesta muualla

.aspx Olli-Pekka Heinonen Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Olli-Pekka Heinonen Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Riitta Uosukainen | Suomen opetusministeri 1994−1999 | Seuraaja: Maija Rask |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kimmo Sasi | Suomen liikenne- ja viestintäministeri 1999−2002 1. syyskuuta 2000 saakka liikenneministeri | Seuraaja: Kimmo Sasi |
| n k Ahon hallitus |
| --- | --- |
Aho
 Isohookana-Asunmaa  Juhantalo, Tuomisto, Kääriäinen  Kanerva  Kankaanniemi  Kuuskoski, Huuhtanen  Norrback  Pekkarinen  Pietikäinen  Pokka, Jäätteenmäki  Pura, Pesälä  Rehn, Enestam  Rusanen, Taina  Uosukainen, Heinonen  Viinanen  Väyrynen, Haavisto, Rantanen 
Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1995–1999 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (39):  Ala-Harja  Antvuori (1996–1999)  Aura  Dromberg  Heinonen  Häkämies (1995–1998)  Ihamäki  Järvenpää (1998–1999)  Kaarilahti  I. Kanerva  S. Kanerva (1996–1999)  Kantalainen  Karpio  Karhunen  Knaapi-Lamminen  Kokkonen  Kohijoki  Korhonen  H. Koskinen  J. Koskinen (1996–1999)  Kuosmanen  Kurola  Lamminen  Lekman (1998–1999)  Lindén  Linnainmaa (1995–1997)  Markkula-Kivisilta  Markkula  Niinistö  Nurmi  Perho  Pietikäinen  Piha (1995–1996)  Rauramo (1995–1998)  Saario (1995–1996)  Salolainen (1995–1996)  Sasi  Savela  Siimes (1996–1998)  Sjöblom (1997–1999)  Taina  Tiuri  Tulonen  Uosukainen  Viinanen (1995–1996)  Zyskowicz 
1 2  Pertti Salolainen valittiin 1996 Suomen suurlähettilääksi Lontooseen. Tilalle nousi Pirjo-Riitta Antvuori.  1 2  Kari Häkämies valittiin Kuopion kaupunginjohtajaksi 1998. Tilalle nousi Heikki Järvenpää.  1 2  Kirsi Piha valittiin Euroopan parlamentin jäseneksi 1996. Tilalle nousi Seppo Kanerva.  1 2  Iiro Viinanen valittiin Pohjolan pääjohtajaksi 1996. Tilalle nousi Jari Koskinen.  1 2  Anssi Rauramo valittiin Helsingin liikuntajohtajaksi 1998. Tilalle nousi Sirkka Lekman.  1 2  Tuula Linnainmaa jätti paikkansa kansanedustajana 1997. Tilalle nousi Jouni Sjöblom.  1 2  Väinö Saario menehtyi vaalikaudella toukokuussa 1996. Tilalle nousi Outi Siimes.  
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1999–2003 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (46):  Akaan-Penttilä  Antvuori  Dromberg  Harkimo  Heinonen (1999–2002)  Hemmilä  Holmlund (2002–)  Häkämies  Ihamäki  Itälä  I. Kanerva  S. Kanerva (1999–2002)  Kantalainen  Karpio  Karttunen  Katainen  Kokkonen  Korhonen  Koskinen  Kummola  Kuosmanen  Kurvinen  Lehtimäki  Lindén  Markkula-Kivisilta  Markkula  Mäki-Hakola  Nepponen  Niinistö  Nurmi  Perho  Pietikäinen  Piha  Ravi  Salo  Sarkomaa  Sasi  Seppälä  Sjöblom  Tiura  Tiuri  Tulonen  Uosukainen  Vahasalo  Vilén  Virén  Zyskowicz 
1 2  Olli-Pekka Heinonen siirtyi helmikuussa 2002 Yleisradion suomenkielisen television johtajaksi, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Anne Holmlund.  ↑  Seppo Kanerva erosi kokoomuksesta ja liittyi Keskustan eduskuntaryhmään joulukuussa 2002.  
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta  Uppslagsverket Finland
Viidakkovekara Juuso

| Viidakkovekara Juuso> Jungledyret Hugo |
| --- | --- |

Ohjaaja:   Flemming Quist Møller  Stefan Fjeldmark 
Käsikirjoittaja:  Flemming Quist Møller
Tuottaja:  Per Holst
Säveltäjä:   Anders Koppel  Hans-Henrik Ley 
Kuvaaja:  Jan-Erik Sandberg
Leikkaaja:  Mette Hesthaven
Pääosat:  Jesper Klein Kaya Brüel Jytte Abildstrøm Flemming Quist Møller
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Tanska
Tuotantoyhtiö:  A. Film Per Holst Filmproduktion
Levittäjä:  Egmont Film TriStar Pictures
Ensi-ilta:  Suomi 17. helmikuuta 1995
Kesto:  72 min
Alkuperäiskieli:  tanska
Seuraaja:  Viidakkovekara Juuso elokuvasankarina
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viidakkovekara Juuso (tansk. Jungledyret Hugo) on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut tanskalainen piirroselokuva. Elokuvan tuotti A Film I/S ja sen ohjasivat Stefan Fjeldmark ja Flemming Quist Møller. Elokuvalle tehtiin vuonna 1996 jatko-osa Viidakkovekara Juuso elokuvasankarina. Vuonna 2003 tehtiin myös elokuvaan perustuva tanskalais-brittiläis-kanadalais-yhdysvaltalainen piirrossarja. Elokuvalle tehtiin vielä vuonna 2007 toinen jatko-osa, joka oli elokuvista ja piirrossarjasta poiketen tanskalais-norjalais-latvialainen tietokoneanimaatioelokuva.
Suomessa elokuva sai ensi-illan helmikuussa 1995. Elokuvaa on myös esitetty televisiossa Yle TV1:llä vuosina 1997, 1998 ja 1999.
Juoni

Elokuva kertoo viidakossa asustavasta erittäin harvinaisesta Viidakkovekara Juusosta, joka joutuu diivailevan elokuvatähden, Isabella Inhasen kaappaamaksi. Juuso ei viihdy kaupungissa ja yrittää keinolla millä hyvänsä päästä takaisin viidakkoon. Hän tutustuu Riitta-nimiseen tyttökettuun, jonka kanssa hänellä syntyy romantiikansävyinen ystävyyssuhde.
Äänirooleissa

Alkuperäiset ääninäyttelijät
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jesper Klein  | … |  Viidakkovekara Juuso, Lettunen  |
|  Kaya Brüel  | … |  Riitta  |
|  Jytte Abildstrøm  | … |  Isabella  |
|  Flemming Quist Møller  | … |  Konrad, oranssi kissa  |
|  Anne Marie Helger  | … |  Sabiina Sannansäästö  |
|  Helle Ryslinge  | … |  Riitan äiti  |
|  Søs Egelind  | … |  Zik, Zak  |
|  Mek Pek  | … |  Viidakkovekara Juuso (laulut)  |
|  Thomas Winding  | … |  kertoja  |
Suomalaiset ääninäyttelijät
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Heikki Määttänen  | … |  Viidakkovekara Juuso, leijona, palkkionmetsästäjä, kertoja   |
|  Eppu Nuotio  | … |  Riitta   |
|  Erja Manto  | … |  Isabella, musta kissa   |
|  Tuomo Holopainen  | … |  Lettunen, käärme, harmaa kissa, palkkionmetsästäjä, kokki   |
|  Olli Ikonen  | … |  Konrad, lasten isä, oranssi kissa, palkkionmetsästäjä   |
|  Monna Kamu  | … |  Sabiina Sannansäästö, lasten äiti, Riitan äiti   |
|  Timo Turpeinen  | … |  Viidakkovekara Juuso (laulut)   |
|  Tiina Sandelin  | … |  Riitta (laulut)   |
|  Anna Nuotio  | … |  isosisko   |
|  Anton Nuotio  | … |  pikkuveli   |
Obytitšna

| Obytitšna ukr>  Обитічна |
| --- | --- |
 Obytitšna-joki lähellä Prymorskin kaupunkia Zaporižžjan alueella
Alkulähde:  Asovan ylänkö, lähellä Smyrnoven kylää, Polohyn piiri, Zaporižžjan alue  47°12′16.4″N, 36°29′44.4″E
Laskupaikka:  Obytitšnan lahti, lähellä Prymorskia, Asovanmeren pohjoisrannikko GeoNames-tietokannassa 698821  46°40′12.2″N, 36°11′51.1″E
Maat:   Ukraina
Pituus:  96, 96,1 tai 100 km
Alkulähteen korkeus:  196 m
Valuma-alue:  1 430 tai 1 437,0 km²
Obytitšna (ukr. Обитічна)), myös Obitotšna (ukr. Обiточна) on joki, joka virtaa Zaporižžjan alueella Ukrainassa ja päättyy Obytitšnan lahteen, Asovanmeren pohjoisrannikolla.
Obytitšna on Asovanmereen päättyvistä kolmanneksi suurin joki.
Joen kulkureitti

Obytitšna-joki virtaa pohjoisesta etelään Polohyn ja Berdjanskin piirien läpi.
Prymorskin kaupunki sijaitsee Obytitšnan ja sen vasemmanpuolisen sivujoen Kiltyttšjan yhtymäkohdassa, Berdjanskin lahden luoteisrannalla Asovanmeren pohjoisosan tuntumassa. Tämä alun perin Obytitšnan kylä tuli tunnetuksi vuonna 1817 kenraalikuvernöörin herttua Richelieun aloittaman Asovanmeren sataman rakentamishankkeen yhteydessä. Silloin sataman rakennuspaikaksi valittiin Obytitšnan joensuu, mutta pian kävi selväksi, että tämä paikka oli satamalle erittäin huono. Siksi satama rakennettiin Berdjanskin lahden itärannalle tämänhetkiselle Berdjanskin alueelle. Obytitšnan kylästä tuli Nohain kaupunki vuonna 1821.
Joen nimi

Joidenkin lähteiden pohjalta paikallishistorioitsijan Tarass Dyškantin mukaan muinaisen tiedemiehen Klaudios Ptolemaioksen maantieteellisen teoksen ”Geografia” arvoituksia tulkitsemalla Ukrainan kartalla löytyi Herra-joki, joka osoittautui Obytitšnaksi. Tämä lähes 100 kilometrin pituinen joki oli peräisin Asovan ylämaan etelärinteiltä tai Ptolemaioksen nimeämiltä "Alan-vuorilta" ja sen alajuoksulla siihen virtasi toinen joki, Kiltitštšja eli Hipakirius. Näiden jokien itäpuolella Ptolemaioksen mukaan on Agar- eli Berdajoki, mitä Herodotus kutsui Oariksi. Suositun ja halutun Hipakiriuksen-Obytitšnan valuma-alueella löydettiin yhteensä jopa 27 hautakukkulaa eli kurgantumulusta, joiden määrän oletetaan vahvistavan sen, että Obytitšna-Herra-joen rannoille haudattiin joskus skyyttien aatelisia.
Joidenkin lähteiden mukaan nogait, jotka siirrettiin 1800-luvun alussa Kizljarin aroilta Asovan alueelle, kutsuivat "obatašiksi" kiteistä kalliopaljastumaa, jonka alta Obytitšna ilmestyy. Nimestä "oba" tarkoittaa vuorta, kumpua ja "taš" kiveä. Ikivanhan Oba-Tašin kummulla on korkeutta 196 metriä merenpinnan yläpuolelle saakka ja Obatašnaja- tai Obytitšnajoki saa alkunsa aivan sen pohjoispuolella. Voi olettaa, että Oba-Tašnajajoki aikoinaan muuttui Obatošnaja-joeksi tai sitten Obototšnaja- tai Obytotšnajajoeksi ihmisten yksinkertaistaessa nimeä, minkä tarkoitus tulevien sukupolvien keskuudessa ei ollut täysin selvää.
Joen kuvaus

Obytitšna saa alkunsa rotkosta Asovan vuoristoisen tasangon etelärinteiden ylämailta lähellä Smyrnoven kylää Polohyn piirissä Zaporižžjan alueella. Sen pituus on joko 96, 96,1 tai 100 kilometriä ja se virtaa Asovanmereen lähellä Prymorskin kaupunkia. Obytitšnan valuma-alue on noin 1 430,0 tai 1 437,0 neliökilometriä ja siihen kuuluu viisi jokea, joiden pituus on yli 10 ja pituus yhteensä 98 kilometriä. Jokiverkoston tiheys on 0,23 km/km2. Joen uoma on mutkainen, leveys on keskimäärin 8–10, suurin 20 ja syvyys paikoin 2 metriä, kaltevuus 1,8 m/km. Laakso on puolisuunnikkaan muotoinen, kolme ja alajuoksulla jopa kuusi kilometriä leveä, syvyyttä paikoittain 30–40 metriä.
Joen yläjuoksulla esiintyy ylängölle tavanomaista kumpuista maastoa, missä on syviä rotkoja ja kiteisiä kivipaljastumia, jyrkänteitä ja halkeamia, joiden pohjat ovat joko kivien peitossa tai leveitä, paikoin soisia mutatasankoja. Täällä on monia rotkoja, joiden pohjaa pitkin virtaavat useat purot ja lähteet. Silti yläjuoksulla joki kuivuu kesällä. Täällä Obytitšnalla on korkeat, usein kiviset rannat jyrkkine rinteineen ja merkittävästi syvyyttä. Kohti alajuoksua maaperä alkaa koostua yhä erilaisemmista sedimenteistä, jolloin joki levenee, virtaus hidastuu ja on vähemmän syvyyttä verrattuna yläjuoksuun ja tulvatasanteilla on leveyttä vähintään kilometrin verran. Tulvatasangot ovat niittykasvillisuuden peittämiä ja alajuoksulla osittain soisia. Obytitšna saa täydennystä lumensulamis- ja pohjavedestä. Luonteenomaisia täällä ovat kevättulvat ja talvinen epävakaa jääpeite. Prymorskin kaupungin läpi virratessa Obytitšna jakaa sen kahteen erikokoiseen osaan ja siitä viimeiset 17 kilometriä laskupaikalle lounaaseen saakka joki kulkee yhdensuuntaisesti ja rinnakkain Asovanmeren rannikon kanssa. Täällä joen erottaa merestä viiden kilometrin pituinen ja 30–40 metrin korkuinen harju, joka koostuu kellanruskeasta savesta. Täältä joen mukaan kuljettamista sedimenteistä on syntynyt joskus asuttu Obytitšnan kynnäs. Obytitšnajoelle on perustettu noin 15 tai 20 vesisäiliötä tai tekolampea vesihuoltoa, kastelua ja kalankasvatusta varten ja yläjuoksulla sijaitsee varastoallas.
Joen kuvaus > Sivujoet

Vuonna 1957 julkaistun Ukrainan jokikatalogin ja Zaporižžjan alueen jokien luettelon mukaan Obytitšnan vasemmanpuoleinen sivujoki on joko 67 tai 70 kilometrin pituinen Kiltyttšja sekä oikeanpuoleiset 11,5 kilometriä pitkä Sasykulak tai Sosykulak ja joko 21 tai 24,4 kilometrin pituinen Tšokrak.
Joen ekologinen tilanne

Obytitšnan ekologinen tilanne on samanlainen kuin muiden Asovanmeren alueen jokien, joille suurinta vahinkoa aiheuttaa jokilaaksojen jyrkkien rinteiden tuhoutuminen ja jokivartisten peltojen kasteluun tarkoitettujen keinotekoisten altaiden lisääminen. Vuosia laiminlyötyjen jokien tilanne on johtanut niiden virtausten ja vedenvaihdon vähenemiseen. Obytitšna-joen lähteiden liettymisongelma on kestänyt useita vuosikymmeniä ja myöskään 2000-luvun alun yritykset puhdistaa joen rannat eivät parantaneet tilannetta. Obytitšna alajuoksullaan kuivuu paikoittain niin, että käytännössä puuttuu paikka, jossa joki virtaisi mereen. Lopuksi sen kerrotaan tapahtuvan kapean salmen kautta, jonka yli voisi vaivatta hypätä. Osana alueen sosioekonomista kehitysohjelmaa on maaliskuussa vuonna 2024 suunniteltu myös Obytitšnan ruoppaamista ja puhdistamista 4,2 kilometrin verran.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Obytitšna Wikimedia Commonsissa
Kiltitštšja
Kasper Borremans

| Kasper Borremans> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. elokuuta 2006 (ikä 18)
Kansalaisuus:   Suomi
Pyöräilijä
Joukkue:  Bahrain Victorious Development Team
Laji:  maantiepyöräily cyclocross
Rooli:  ajaja
Ura
Amatöörijoukkue(et)
2023–2024:  Cannibal - Victorious U19 Development Team
Ammattilaisjoukkue(et)
2025–:  Bahrain Victorious Development Team
 Tiedot päivitetty: 24. tammikuuta 2025 
Kasper Borremans (s. 21. elokuuta 2006 Hyvinkää) on suomalainen maantie- ja cyclocross-pyöräilijä . Hän on vuodesta 2025 lähtien kilpaillut Bahrain Victorious Development Teamissa ja hänellä on sopimus siirtymisestä Team Bahrain Victorious -tallin ykkösjoukkueeseen vuonna 2027.
Borremans saavutti e-pyöräilyn yleisen sarjan MM-pronssia vuonna 2024.
Saavutuksia > Maantiepyöräily

Lähteet: First Cycling, Pro Cycling Stats
Saavutuksia > Cyclocross

Lähteet: First Cycling, Pro Cycling Stats
Kazanin kaanikunta

Kazanin kaanikunta (tat. Казан ханлыгы, Qazan xanlığı ja ven. Каза́нское ха́нство, Kazanskoje hanstvo) oli vuosina 1438–1552 toiminut tataarien feodaalinen valtio, joka sijaitsi entisen Volgan Bulgarian alueella eli nykyisen Tatarstanin, Marimaan, Tšuvassian ja Mordvan alueilla sekä osittain Udmurtian ja Baškortostanin alueilla. Kaaninkunnan pääkaupunki oli Volga- ja Kazanka-jokien yhtymäkohdassa sijaitseva Kazan.
Maantiede

Kaanikunnan alue muodostui Bolğarin, Cükätäwin, Kazanin ja Qaşanin valtakuntien maista, joissa asuivat muslimibolgaarit, sekä muista maista, jotka alun perin kuuluivat Volgan Bulgariaan. Kaanikunnan pääjokia ja -väyliä olivat Volga-, Kama- ja Vjatka-joet.
Väestö

Suurin väestöryhmä olivat tataarit, joskaan kyseinen nimitys ei tiettävästi ollut kaaninkuntalaisten omassa käytössä. He tunnistautuivat yleensä "muslimeina" ja "kazanilaisina", tai vaihtoehtoisesti "Kazanin turkkilaisina". Puhutuin- ja virallinen kieli oli "Volgan turkki" (İdel buyı törki tele), eli vanha tataari. Valtionuskonto oli sunnalainen islam (hanafi). Muihin kansoihin lukeutui venäläiset, marit, tšuvassit, nogait, baškiirit, armenialaiset ja keski-aasialaiset.
Kaanikunnan aristokraattisen luokan arvonimiä olivat etenkin soltan, bäk, ämir ja morza.
Historia

Kazanin kaupungin perustivat alun perin noin 1000-luvulla bolgaarit, jotka olivat Pontisen aron turkkilaisia soturiheimoja.
Kazanin kaanikunta oli yksi kahdeksasta kaaninkunnasta, jotka muodostuivat Kultaisen ordan hajaannuttua 1400-luvun lopulla. Se oli Krimin, Astrahanin ja Siperian ohella yksi sotilaallisesti ja hallinnollisesti voimakkaista kaanikunnista. Kazanin kaanikunnan perusti Uluġ-Muhammad (الغ محمد), joka nousi valtaan paikallisen aateliston tukemana.
Tsaari Iivana Julman hallitsema Moskovan Venäjä valtasi pääkaupunki Kazanin piirityksen jälkeen lokakuussa 1552. Samalla Venäjä valtasi kaanikunnan kokonaan ja liitti sen osaksi alueitaan.
Lista kaaneista

1) Oluğ-Möxämmät (اولوغ محمد)
2) Mäxmüt (محمود)
3) Xälil (خلیل)
4) İbrahim (ابراهیم)
5) İlham (الهام)
6) Möxämmät-Ämin (محمد امین)
7) Mamıq
8) Ğabdel-Latıyf (عبد اللطيف)
9) Şah-Ğali (شاه علی)
10) Säxib-Gäräy (صاحب كراى)
11) Safa-Gäräy (صفا گرای)
12) Can-Ğali (جان علی)
13) Ütämeş-Gäräy
14) Yädegär-Möxämmät (یادگار محمد)
Runoilija, valtiomies ja kaanikunnan imaami Qol-Şärif (قل شریف) puolustamassa Kazania Iivana Julman hyökkäykseltä.