stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuolavaara-Keulakkopään tuulivoimapuisto
Yleistä

Tuulivoimapuisto on rakennettu kahden vaaran selänteelle. Lähin asutus sijaitsee Kuolajärvellä ja Lomajärvellä. Kuolavaaralla sijaitsee seitsemän tuulivoimalaa lähes suorassa itä-länsi -suuntaisessa rivissä, joka on 2,5 kilometriä pitkä. Voimalat on sijoitettu 320–410 metrin korkeudelle mpy. Loput tuulivoimalat sijaitsevat Keulakkopään harjanteella, joka on vastaavasti 4,3 kilometriä pitkä ja jossa voimalat muodostavat samansuuntaisen rivin. Ne on rakennettu 345–420 metrin korkeudelle. Keulakkopään voimaloista neljä sijaitsee Kittilässä ja kuusi Sodankylässä.
Tuulivoimalaitokset ovat saksalaisen Nordexin valmistamaa N117-mallia, jonka napakorkeus on noin 100 metriä, tuuliturbiinin halkaisija 116,8 metriä, ja jonka kapasiteetti on 3,0 megawattia. Voimalat sijaitsevat 320–420 metrin korkeudella mpy. Voimala-alueelle tulee huoltotiet kantatien 80 varressa sijaitsevasta Tepsan kylästä.
Voimaloiden tuottama sähkö johdetaan maakaapeleissa 20 kilovoltin jännitteellä vaarojen välissä sijaitsevalle omalle sähköasemalle, jossa jännite nostetaan 220 kilovolttiin. Sieltä tuotettu sähkö johdetaan siirtolinjaa myöten 2,5 kilometriä etelään päin, jossa linja kytketään Fingridin omistamaan siirtolinjaan kytkinkentän avulla.
Historiaa > Suunnittelu

Hanke käynnistettiin uutisen mukaan Metsähallitus Laatumaan ja Fortum Power and Heat Oy:n toimesta vuonna 2009 . Lapin ympäristökeskus vaati hankkeen toteuttamiseksi YVA-menettelyn soveltamista (18 tuulivoimalaan ). Hankkeessa oli tarkoituksena rakentaa enintään 20 tuulivoimalaitosta, joiden kapasiteetti olisi ollut 2–3 megawattia. Tuulivoimalat oli tarkoitus sijoittaa valtion omistamalle ja Metsähallituksen hallinnoimalle kiinteistölle, Kittilän ja Sodankylän rajan molemmin puolin Kuolavaara–Keulakkopään vaara-alueelle ja Tepsan kylän pohjoispuolelle. Hankkeen vaatima YVA-ohjelma saapui Lapin ELY-keskukselle huhtikuussa 2010, jonka jälkeen se oli yleisölle nähtävänä ja kommentoitavana. Siitä annettiin yhteysviranomaisen lausunto kesäkuussa 2010. Hankkeen vetäjät laativat lausunnon pohjalta YVA-selostuksen, joka saapui ELY-keskukselle tammikuussa 2011. Selostus oli helmikuusta alkaen nähtävillä Rovaniemellä ja kohdekuntien kirjastoissa. Yhteysviranomainen antoi arviointiselostuksesta lausunnon huhtikuussa 2011. Siitä käy ilmi, että 20 tuulivoimalaitoksen tuulivoimapuiston eri toteuttamisvaihtoehdoissa suurin ero oli sähkönsiirron toteuttamistavassa. Yhteysviranomaisen lausunnossa mainittiin puutteena esimerkiksi maanpuolustuksen tutkavalvonnan vaikutuksien arvioinnin puuttumista, mutta sille oli tulossa selvitys.
Tuulivoimapuiston osayleiskaavan ehdotus tuotiin käsittelyyn lokakuussa 2012. Kaavaan oli merkitty 20 tuulivoimalaitoksen paikat. Hankealueen kooksi ilmoitettiin 18 neliökilometriä. Kummatkin vaarat oli merkitty Tunturi-Lapin ja Pohjois-Lapin maakuntakaavaan tuulivoimalle varatuiksi alueiksi. Tuulipuiston rakentamista varten perustettiin yhtiö Kuolavaara-Keulakkopään Tuulipuisto Oy toukokuussa 2013 . Hanke valmistui jo huhtikuussa 2010  ja sille saatiin rahoittaja vasta vuonna 2014, jonka jälkeen tuulipuistoa voitiin alkaa rakentamaan. Omistajaksi tuli brittiläinen pääomasijoitusyhtiö Impax Asset Management Group yhdessä saksalaisen KfW Ipex Bankin kanssa. Tuulipuistoon ilmoitettiin sijoitettavan 106 miljoonaa euroa.
Historiaa > Rakentaminen

Tuulivoimapuistoon rakennettiin huolto- ja asennustiestö sekä maakaapelointi ja tietoliikenne verkko. Eltel julkisti heinäkuussa 2014 sopimuksen, jossa se rakentaisi alueen koko infrarakenteen. Tuulivoimapuiston voimalaluvuksi oli nyt päätetty 17 tuulivoimalaa. Rakenteiden tuli valmistua kesään 2015 mennessä, jolloin päästäisiin pystyttämään tuulivoimaloita. Sähköntuotannon arveltiin alkavan vuoden 2015 loppupuolella. Suomen Tuulivoimayhdistyksen julkaiseman tuulivoimapuistojen luettelon mukaan vaikuttaa siltä, että vuonna 2015 valmistui puistoon 9 ja seuraavana vuonna 8 tuulivoimalaitosta. Rakentamisen aikana tuulivoimapuisto siirtyi Allianz Capital Partnersin omistukseen.
KD-naiset

| KD-naiset> KD-kvinnorna |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  4. marraskuuta 1973
Varapuheenjohtajat:  Riitta Haapala (1. vpj) 
Ideologia:  kristillisdemokratia
Osoite:  Karjalankatu 2 A 72 00520 Helsinki
Jäsenyydet:   Naisjärjestöjen Keskusliitto  Naisjärjestöt Yhteistyössä – Nytkis 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
KD-naiset (yhdistysrekisterissä Suomen Kristillisdemokraattiset (KD) Naiset ry) on vuonna 1973 perustettu Suomen Kristillisdemokraattien naisjärjestö. KD-naisten tehtävänä on vaikuttaa poliittisesti naisten tasa-arvoisen aseman vahvistamiseen ja ihmisarvon kunnioittamiseen. KD-naiset kertoo rohkaisevansa naisia eri elämänalueilta yhteiskunnallisen vaikuttamisen pariin. KD-naiset on 13 naispiirin kattojärjestö.
KD-naiset kertoo toimintansa lähtökohdaksi lähimmäisistä välittämisen. Erityisenä painopisteenä järjestö mainitsee kansalaisten hyvinvoinnin edistämisen ja riittävien peruspalvelujen turvaamisen. KD-naiset keskittyy ajankohtaisissa kannanotoissaan perhettä, lapsia, naisia, vammaisia ja vanhuksia sekä heikossa asemassa olevien asioihin.
Historia

KD-naiset perustettiin Tampereella 4. marraskuuta 1973 nimellä Suomen Kristillisen Liiton Naiset. Järjestö perustettiin puolueen piiritasoisten naisosastojen kattojärjestöksi ja perustava kokous pidettiin Hotelli Emmauksessa. Liiton perustamishanketta veti Leena Finnilä, josta tuli yhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja. Ensimmäisen toimintavuoden aikana järjestö kasvoi viidestä naisosastosta niin, että puolueen naisosasto löytyi jokaisesta 15 vaalipiiristä. Naistoiminnan järjestäytymiseen vaikutti erityisesti valtion budjettirahoitus.
Vuoden 1976 kunnallisvaaleissa puolueen kannatus nousi merkittävästi. Naisjärjestö koulutti tuoreita naisvaltuutettuja eri puolilla maata opettaen heille kokoustekniikkaa ja perehdytti toimijoita kunnallispolitiikkaan. Muihin puolueeseen verrattuna, kristillisdemokraattien naisvaltuutettujen osuus on ollut 1970-luvulta lähtien joko suurin tai toiseksi suurin. Ensimmäiset naiskansanedustajat puolue sai vuonna 1975, kun Ulla Järvilehto ja Impi Muroma valittiin eduskuntaan. Muroma toimi myös naisjärjestön puheenjohtajana vuosina 1976–1981.
2000-luvulla KD-naisten yhteistyö tiivistyi Baltian maiden sisarpuolueiden naisjärjestöjen kesken. Vuosituhannen vaihteessa järjestöllä oli ulkoasiainministeriön tukema hanke Liettuassa, jolla tuettiin tyttöjen vastaanottokodin käynnistämistä ja koulutettiin naisia moniammatilliseen lastensuojelutyöhön.
Puheenjohtajat

1973–1975: Leena Finnilä
1976–1981: Impi Muroma
1995–2007: Leena Rauhala
2008–2013: Marika Visakorpi
2014–2015: Marja-Leena Kemppainen
2016–2021: Tiina Tuomela
2022–2023: Sari Kumin (eronnut tehtävästä ja puolueesta)
2024–2025: Leena Askeli
Snovsk

| Snovsk Сновськ |
| --- | --- |
 Snovskin rautatieasema.
 Tšernihivin alue Ukrainassa, alla kaupungin sijainti alueella
 Snovsk
 Koordinaatit: 51.8197°N, 31.9430°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Tšernihivin alue
Väkiluku (2013)  ():  11 471
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Snovsk (ukr. Сновськ, ven. Сновск) on kaupunki Tšernihivin alueella Ukrainassa. Se sijaitsee Desnan sivujoen Snovin varrella 69 kilometriä Tšernihivistä koilliseen. Kaupunki on Snovskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Homelin ja Bah’matšin välinen rautatie. Asukkaita on 10 546 henkeä (vuonna 2024).
Kaupunki on perustettu vuonna 1924. Aluksi sen nimenä oli Snovsk. Vuonna 1935 se nimettiin uudelleen paikkakunnalla syntyneen kansalaissodan punasankarin Nikolai Štšorsin mukaan. Alkuperäinen nimi palautettiin vuonna 2016. Snovskissa toimi huonekalutehdas, elintarviketeollisuutta ja rautatieliikenteen yrityksiä. Kaupungissa on kotiseutumuseo, veturimuseo ja Nikolai Štšorsille omistettu museo.
Aiheesta muualla

Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
Laulujuhlat

Viron laulujuhlat Tallinnassa vuonna 2009
Laulujuhlat ovat suuria kuorojen kokoontumisia, joissa voi olla kymmeniätuhansia esiintyjiä. Esiintymisiä varten on usein erityinen suuri katettu laululava. Laulujuhlien perinne rantautui 1800-luvun loppupuolella Suomeen Virosta.
Historia

Suomen ensimmäiset laulujuhlat järjestettiin Jyväskylässä vuonna 1884. Kolme vuotta aikaisemmin laulujuhlien pääasiallinen järjestäjä ja aktiivinen suomalaisuusmies Aksel August Granfelt oli saanut luvan yhden päivän kestäville laulajaisille, joiden onnistuminen loi pohjan vuoden 1884 juhlille. Niille osallistui kuusi kuoroa ja kuusi soittokuntaa, ja ne järjestettiin Kansanvalistusseuran juhlakokousten yhteydessä.
Innostuksesta huolimatta Jyväskylässä järjestettävien juhlien osallistujamäärä ei lähivuosina alkanut nousta. Vuoden 1890 juhlien jälkeen päätettiin laulujuhlat irrottaa Kansanvalistusseuran juhlakokouksista. Tämän jälkeen laulujuhlia ruvettiin järjestämään tiuhaan tahtiin eri puolilla Suomea. 1900-luvun lopussa venäläispolitiikan voimistuessa laulujuhlista tuli myös eräänlainen mielenosoituksen muoto.
Viimeiset Kansanvalistusseuran järjestämät laulu- ja soittojuhlat pidettiin vuonna 1931 Helsingissä. Tämän jälkeen musiikkijärjestöt alkoivat järjestää omia juhliaan.
Porin laulu- ja soittojuhlat kesäkuussa 2007 olivat Suomen ja Viron ensimmäiset Suomessa järjesteyt näiden maiden yhteiset laulujuhlat. Näin Tallinnassa vuonna 2000 pidetyt ensimmäiset suomalais-virolaiset laulu- ja soittojuhlat saivat jatkoa.
Laulujuhlia

Kirkon musiikkijuhlat, Suomi, joka neljäs vuosi
Latvian laulujuhlat joka viides vuosi
Sortavalan Laulujuhlat, Suomi, 1896, 1906, 1926 ja 1935 sekä Venäjä, vuodesta 2012 alkaen
Sulasolin laulu- ja soittojuhlat joka viides vuosi
Viron laulujuhlat joka viides vuosi
Laulujuhlia > Entisiä laulujuhlia

Joensuun laulujuhlat, vuosina 1981–1997
Viipurin laulujuhlat, vuosina 1889, 1908 ja 1937
Turun laulujuhlat, vuonna 1892
Helsingin laulujuhlat, vuosina 1900 ja 1930
Laulujuhlat Loviisassa vuonna 1910.
Kyynärä

Kyynärän mitta.
Kyynärä on vanha pituusmitta, joka osapuilleen vastaa kyynärpään ja keskisormen pään välistä etäisyyttä. Kyynärän tarkka määritelmä on vaihdellut eri kulttuureissa ja sen pituus on vastannut yleensä 45–70 senttimetriä.
Kyynärän pituuksia

Vanha suomalainen, alkujaan ruotsalainen Tukholman kyynärä (ruots. aln) on  59,34 cm = 1⁄3 syltä = 2 jalkaa = 4 korttelia = 24 (Ruotsin) tuumaa.
Autonomian aikaan Suomessa käytettiin venäläiseen kyynärään eli arsinaan perustuvaa pituusmittajärjestelmää. Arsina on 71,12 cm eli 28 (Venäjän tai Englannin) tuumaa.
Egyptissä kyynärä vastasi etäisyyttä kyynärpäästä keskisormen päähän. Kyynärän jakautui seitsemään kämmeneen, ja kukin kämmen vielä neljään sormeen. Mittojen vakioimiseksi Egyptissä otettiin käyttöön kaksi standardikyynärää: kuninkaallinen kyynärä oli 52,30 cm ja lyhyt kyynärä 45,01 cm. Raamatussa puolestaan mainitaan kyynärä, johon sisältyi kyynärän pituuden lisäksi kämmenen leveys.
Antiikin Kreikassa kyynärä tunnettiin nimellä pekhys. Sen tarkka pituus vaihteli kaupungeittain. Attikalainen eli Ateenassa käytetty kyynärä oli noin 44,4 cm.
Roomalainen kyynärä oli noin 44,37 cm pitkä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kyynärä Wikimedia Commonsissa
Keskiaikaiset mitat
Leo XIII

| Leo XIII |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Gioacchino Pecci
Syntynyt: 2. maaliskuuta 1810 Carpineto Romano, Italia
Kuollut: 20. heinäkuuta 1903 (93 vuotta) Apostolinen palatsi, Vatikaani
Paavi
Paavius alkoi:  20. helmikuuta 1878
Paavius päättyi:  20. heinäkuuta 1903
Edeltäjä:  Pius IX
Seuraaja:  Pyhä Pius X
 Nimikirjoitus
Leo XIII, alun perin kreivi Gioacchino Vincenzo Raffaelle Luigi Pecci, (2. maaliskuuta 1810 Carpineto Romano, Italia – 20. heinäkuuta 1903 Apostolinen palatsi, Vatikaani) oli Rooman piispa eli paavi 20. helmikuuta 1878 – 20. heinäkuuta 1903.
Leo XIII oli Vatikaanin Annuario Pontificio -vuosikirjassa julkaistun virallisen, mutta perimätietoon perustuvan paaviluettelon mukaan 256. paavi. Leo XIII:n paavinkausi eli pontifikaatti tapahtui nk. Vatikaanin vankeudessa, jonka aikana paavinistuimen ja Italian valtion välillä vallitsi riita.
Leo XIII:n vuonna 1891 lähettämä kiertokirje Rerum Novarum oli merkittävä kannanotto sosialismiin. Paavi edeltäjiensä tapaan tuomitsi aatteen, mutta puolusti työläisten ihmisarvoa ja -oikeuksia sekä hyväksyi monet heidän vaatimuksistaan. Hän totesi työläisillä olevan oikeus kunnolliseen palkkaan ja hyväksyi heidän poliittisen järjestäytymisensä. Leo XIII:n mukaan valtion tulisi toimia siten, että sosiaalisen tasa-arvon olisi mahdollista toteutua.
Lapsuus ja nuoruus

Gioacchino Vincenzo Pecci syntyi lähellä Rooman kaupunkia vuonna 1810. Hän kuului useiden muiden häntä paavinistuimella edeltäneitten tapaan Kirkkovaltion alempaan aateliin.
Gioacchino Pecci osoitti jo nuorena poikkeuksellista lahjakkuutta. 1823 hän laati kahdensadan heksametrisäkeen pituisen runon latinaksi. Se kertoi Pyhän Paavalin basilikan palosta. Lahjakkaana nuorena hän pääsi opiskelemaan Accademia dei Nobili Ecclesiastici -diplomaattikorkeakoulussa, joka oli tarkoitettu kouluttamaan Kirkkovaltion tulevaa kirkollista eliittiä.
1840-luvulla Pecci toimi nuntiuksena Belgiassa. Hän kuitenkin epäonnistui välittäjänä piispojen ja kuningashuoneen välisessä kiistassa, ja kuninkaan toiveesta hänen oli luovuttava tehtävistään 1846. Nuntiuksena olon jälkeen hänet nimitettiin Perugian piispaksi. Kyseinen piispanistuin ei ollut Italian tärkeimpiä, mutta johtaessaan sitä kolmenkymmenen vuoden ajan Pecci tuli tunnetuksi hyvistä hallintotaidoistaan.
1853 paavi Pius IX nimitti Peccin kardinaaliksi. Pecciä ei kuitenkaan kutsutti Roomaan, koska silloinen kardinaalivaltiosihteeri piti enemmän keskinkertaisista kardinaaleista alaisinaan. Kyseisen kardinaalivaltiosihteerin kuoltua paavi Pius IX kutsui Peccin kardinaalikamariherraksi eli camerlengoksi.
Valinta paaviksi

Pius IX:n kuoltua 1878 kardinaalit kokoontuivat valitsemaan uutta paavia. Peccin mahdollisuuksia nousta paaviksi varjosti se, että yleisen käytännön mukaan camerlengoa ei valittu paaviksi.
Vuoden 1878 konklaavin kaikki Pius IX:n nimittäneet kardinaalit olivat konservatiiveja,, joten seuraava paavi tulisi myös todennäköisesti olemaan konservatiivi. Pecci kuului itsekin konservatiiveihin, mutta ei ollut sitoutunut Pius IX:n jyrkkään ja modernismin tuomitsevaan linjaan. Sen sijaan hän oli julkaissut useita ajan tieteeseen ja kulttuurin myönteisesti suhtautuvia kiertokirjeitä. Konklaavin äänestyksessä Peccille oli etua myös siitä, että hän ei kuulunut entisen kardinaalivaltiosihteeri Antonellin suosikkeihin. Peccin onnistuikin jo kolmannella äänestyskerralla saada taakseen tarvittava kahden kolmanneksen enemmistö.
Giacchino Vincenzo Pecci otti paavilliseksi nimekseen Leo XIII. Paaviksi tullessaan hän oli 67-vuotias ja hänen terveytensä oli suhteellisen heikko. Tästä huolimatta hän toimi paavina neljännesvuosisadan 1878–1903. Jo se, ettei uusi paavi ottanut nimeään kummaltakaan edeltäjältään herätti toiveikkuutta uudistusmielisissä katolilaisissa ja myös paavin päätös valita valtiosihteerikseen vapaamielinen kardinaali vaikutti heidän mielestään hyvältä merkiltä.
Tilanne Leo XIII:n noustessa paaviksi

Leo XIII:n noustessa paavinistuimelle oli meneillään niin kutsuttu Vatikaanin vankeus eli Italian valtion ja paavin välinen kiista. Leo XIII:n edeltäjä Pius IX oli toiminut paavina 31 vuotta ja ollut paavinkautensa eli pontifikaattinsa aikana – pontifikaatin alkua lukuun ottamatta – hyvin konservatiivinen ja tuominnut modernistuvan maailman. Pius IX oli myös tuominnut väitteen, jonka mukaan "Rooman paavi voisi ja että hänen tulisi sopia edistyksen, vapaamielisyyden ja modernin kulttuurin kanssa". Toteamuksen nimittäminen harhaopiksi oli luonut syvän kuilun vanhoillisen paaviuden ja uudistuvan Euroopan välille. Pius IX oli myös julkaissut kiertokirjeen, jonka liitteenä oli Syllabus errorum, erehdysten luettelo, jossa Pius IX oli tuominnut kahdeksankymmentä modernina harhaoppina pitämäänsä asiaa, mm. omantunnonvapauden, protestantismin, siviiliavioliiton sekä sosialismin.
Pius IX pontifikaatin aikana paavi oli menettänyt Kirkkovaltion yhdistyneen Italian liitettyä sen sotilaalliseksi osaksi Italiaa. Tämä tapaus oli luonut kiistan, Vatikaanin vankeuden, paavinistuimen ja Italian valtion välille.
Paavina vuodet 1878–1903 > Sovinto Saksan kanssa

Paavin ja Italian valtion välinen kiista oli osoitus paavin puolueettomuudesta ja mahdollisti paaville uuden roolin maailmanpolitiikassa, eli toimimisen puolueettomana välittäjänä.
1886 Saksan valtakunnankansleri Otto von Bismarck tarjosi Leo XIII:lle juuri tällaista roolia pyytäessään tätä sovittelemaan Saksan ja Espanjan välistä kiistaa erään Tyynellämerellä sijaitsevan saaren omistuksesta. Von Bismarckin toiminta merkitsi paavinistuimen ja Saksan sovintoa ns. "kulttuuritaistelussa".
1870-luvulla syntynyt yhdistynyt Saksa oli preussilaisjohtoinen ja luonteeltaan myös protestanttinen, vaikka kolmannes maan väestöstä tunnusti katolista uskoa. Kun Pius IX oli julistanut paavin erehtymättömäksi 1870-luvulla, oli von Bismarck alkanut epäillä, että Saksan katoliset puolueet eivät olleet uskollisia Saksalle vaan Roomalle. Von Bismarck olikin onnistunut ajamaan läpi erilaisia katolisvastaisia toimia, muun muassa katolisten pappien kiellon osallistua politiikkaan ja jesuiittojen karkottamisen maasta.
Paavi Pius IX oli vastannut tähän julistamalla kaikki von Bismarckin lait mitättömiksi. Valtakunnankanslerin ja paavin välinen kiista oli johtanut siihen, että useita pappeja oli vangittu ja peräti 1 400 seurakuntaa oli ilman pappia. Lisäksi paavi ja valtakunnankansleri olivat kiistassa ajautuneet niin pahasti riitoihin, että sovintoa ei ollut mahdollista saada aikaan ennen uuden paavin valtaannousua.
Neuvotteluissa Saksan kanssa Leo XIII osoitti kyvykkyytensä neuvottelijana. Paavinistuimen voidaan katsoa selvinneen kiistasta voittajana, sillä se joutui ainoastaan siirtämään kaksi Saksan erottamaa piispaa toisiin tehtäviin. Saksan parlamentti taas joutui lieventämään katolisvastaisia lakejaan, joka merkitsi muun muassa sitä, että katolisten pappien valvonta loppui, maasta karkotetut munkit ja nunnat saattoivat palata Saksaan ja Saksan ja paavin diplomaattisuhteet solmittiin uudelleen.
Paavina vuodet 1878–1903 > Suhteet Ranskaan

Leo XIII:n aikana Ranska oli Euroopan johtava katolinen valtio. Ranska oli kuitenkin jakaantunut kahteen leiriin, joista toinen kannatti uskontoa ja uskoi paavin arvovaltaan kirkon sisällä. Toinen leireistä taas koostui kirkonvastaisista tasavaltalaisista, jotka uskoivat uskontoa enemmän tieteeseen.
Napoleon III:n Toinen keisarikunta oli ollut katolisella kirkolle suopea, mutta hävittyään sodan Saksalle, oli alkanut 1871 Pariisin kommuuni, jossa kirkkoja ja luostareita oli ryöstetty ja jonka aikana useita pappeja oli ammuttu.
Toisen keisarikunnan jälkeen Ranskassa seurasi kolmas tasavalta. Aluksi tasavalta tuki katolista kirkkoa, koska se oli Pius IX:n aikana vastustanut Saksaa. Tilanne kuitenkin muuttui 1879, jolloin tasavaltalaiset saivat enemmistön Ranskan parlamentin molempiin kamareihin. Tasavaltalaiset vastustivat kirkkoa ja pappisvaltaa, ja he pyrkivätkin vähentämään sen vaikutusvaltaa. Lainsäädännön avulla luostarien toiminta muuttui rajoitetummaksi ja jesuiitat karkotettiin Ranskasta 1880.
Leo XIII ilmoitti kiertokirjeessään vuonna 1892, että katolinen kirkko pystyy toimimaan sovussa kaikkien eri hallitusmuotojen kanssa. Siksi hän kehottikin Ranskan katolilaisia hyväksymään tasavallan ja demokratian sekä sopeutumaan vallitsevaan tilanteeseen. Kehotus ei kuitenkaan toiminut halutulla tavalla, sillä suurin osa papeista ja piispoista pysyi yhä kuningasvallan kannattajina. Tasavallan ja katolisen kirkon välinen kuilu syvenikin huolimatta Leo XIII:n sovitteluyrityksistä.
Paavina vuodet 1878–1903 > Kuolema

Leo XIII kuoli 20. heinäkuuta 1903 hallittuaan paavinistuinta 25 vuotta. Hän oli kuollessaan 93-vuotias. Leo XIII oli elinaikanaan hyvin sivistynyt henkilö, ja oli tiennyt kirkon merkityksen länsimaisen kulttuurin kehittymisessä. Siksi hän oli antanut siirtää suuren keskiajan paavin Innocentius III:n maalliset jäännökset Perugiasta Vatikaanin alueelle. Leo XIII oli ihaillut suuresti Innocentius III:n asemaa kulttuurin suunnannäyttäjänä ja rauhanrakentajana, minkä vuoksi Leo XIII olikin pyytänyt saada tulla haudatuksi Innocentius III:n lähelle. Leo XIII:n kuoltua häntä ei haudattukaan Pietarinkirkkoon – kuten on tehty kaikille hänen seuraajilleen – vaan hänen toiveensa mukaan hänet haudattiin nykyisen Vatikaanin alueella sijaitsevaan Lateraanikirkkoon, minne myös Innocentius III:n maalliset jäännökset oli siirretty.
Leo XIII:n perintö paavinistuimelle

Paavina Leo XIII oli ollut sovittelevaisempi ja diplomaattisempi kuin edeltäjänsä ja onnistunut parantaa suhteitaan eri Euroopan valtioihin. Hän oli myös ottanut paaviuden ensimmäisen askeleen modernin maailman uudelleenarviointiin yleiskirjeellään Rerum novarum, jossa modernia yhteiskuntaa ei enää torjuttu. Tämä oli tärkeä tapahtuma 1800-luvun paaviudelle, joka oli jo vuosikymmeniä ollut kiistoissa modernisoituvan maailman kanssa.
Paavina Leo XIII myös yritti saada suurimman osan katolisesta papistosta hyväksymään tasavallan, mutta papisto kieltäytyi. Kirkon ja tasavallan välinen kuilu kasvoi entisestään, mutta paavi oli tehnyt voitavansa. Samoin Leo XIII:n sovittelut paavinistuimen ja muiden Euroopan valtioiden välillä olivat tärkeitä ja paransivat suuresti paavinistuimen diplomaattisuhteita, jotka olivat kärsineet suuresti Pius IX:n aikana.
Leo XIII:n toimiin kuuluu myös Vatikaanin arkistojen avaaminen tutkijoiden käyttöön 1883. Paavi perusteli päätöstään avata arkistot myös protestanttisille tutkijoille sanoen: "Kirkolla ei ole mitään pelättävää totuudessa." Leo XIII:n päätöksen seurauksena useat Euroopan valtiot perustivat Roomaan omia tutkimuslaitoksiaan. Samalla valtiot lähettivät historiantutkijoitaan tutustumaan arkistoihin. Lisäksi tutkijoiden työtehtäviin kuului jäljentää omaa maataan koskevia asiakirjoja. Leo XIII arvosti tieteellistä tutkimusta muutenkin, minkä seurauksena hän muun muassa modernisoi Vatikaanin observatorion.