HMS Bellerophon (1786)
Palvelus > Napoleonin sodat

Toukokuussa sotatoimien jälleen alkaessa Loring ylennettiin kommodoriksi ja hänet nimitettiin Länsi-Intiassa olevien laivastovoimien komentajaksi. Osasto valtasi myöhemmin kesäkuussa Ranskan laivaston korvetin Mignonnen ja prikin.
Osaston ollessa Cap-Haïtien edustalla Saint-Dominguen rannikolla havaittiin 24. heinäkuuta Ranskan laivaston linjalaivat Duguay-Trouin ja Duquesne sekä fregatti Guerrière. Näistä Duquesne vallattiin seuraavana päivänä loppujen päästessä pakoon. Loring sai marraskuussa neuvottelupyynnön kenraali Rochambeaulta, joka johti kenraali Jean-Jacques Dessalinesin johtamien Haitin kapinallisten piirittämää Saint-Dominguen ranskalaisvaruskuntaa. Neuvottelujen jälkeen ranskalaiset saivat nousta laivoihinsa ja siirtyä sotavankeuteen Jamaikalle.
Helmikuun alussa 1804 aluksella oli 212 merimiehellä joko malaria tai keltakuume. Näistä 17 kuoli aluksella ja sadasta maihin sairaalaan siirretystä kuoli vielä 40. Alus sai määräyksen palata Britteinsaarille ja lähti 17. kesäkuuta Jamaikalta suojaten 178 kauppalaivan saattuetta. Viiden viikon purjehduksen jälkeen saattue ankkuroi 11. elokuuta Downsiin, mistä Loring siirsi 24. elokuuta aluksensa edelleen Portsmouthiin huollettavaksi. Alus siirrettiin 5. syyskuuta telakalle, missä pohja kuparoitiin uudelleen ja alus huollettiin muutenkin. Kunnostuksen kokonaiskustannukset olivat 11 914 puntaa, josta 349 puntaa kului rungon kunnostukseen, 2 352 puntaa mastoihin ja 5 015 puntaa takilaan ja varastoihin. Loppuosa oli työvoimakuluja. Alus vapautui 8. lokakuuta telakalta ja lähti 1. marraskuuta Brestin edustalle amiraali Cornwallisin johtamaan Kanaalin laivastoon. Aluksen saapuessa täydentämään varastojaan Plymouthiin Loring luovutti 24. elokuuta päällikkyyden John Cookelle.
Toukokuussa 1805 alus liittyi Gibraltarilla vastamuodostettuun vara-amiraali Collingwoodin osastoon, jonka tehtävänä oli valvoa Cádizia. Maanantaina 21. lokakuuta Collingwoodin laivasto havaitsi merelle lähteneen Espanjan ja Ranskan yhdistyneen laivaston, johon kuului 33 linjalaivaa, viisi fregattia ja kaksi prikiä. Collingwoodilla oli 27 linjalaivaa, neljä fregattia sekä kutteri ja kuunari. Seuranneessa Trafalgarin taistelussa Cooke kaatui jo alkuvaiheessa Monarcan mastoissa olleiden muskettimiesten osuessa, jolloin ensimmäinen luutnantti Willian Cumby otti komennon. Aluksen tykit vaurioittivat kahdella täyslaidallisella vakavasti Espanjan laivaston Monarcaa, jonka Cumbyn lähettämä valtausmiehistö otti valvontaansa. Alus otti valvontaansa myös Bahaman, jonka kanssa se oli vaihtanut laukauksia taistelun alkuvaiheessa. Taistelussa aluksella sai surmansa 28 miestä ja haavoittui 123.
Taistelun jälkeen aluksella ei ollut juurikaan takilaa, joten se keinui voimakkaasti myrskyn noustessa. Aluksen varamasto saatiin paikalleen ja takilaa korjattua parin seuraavan päivän aikana. Alukselta havaittiin torstaina 24. lokakuuta kahdeksan linjalaivaa, jotka ottivat hinaukseen taistelussa vallatun Espanjan laivaston San Agustínen. Bellerophon kykeni 27. lokakuuta aloittamaan paluumatkan Gibraltarille, jonne se saapui seuraavana päivänä. Aluksen haavoittuneet siirrettiin maihin ja vaurioiden korjaamista jatkettiin seuranneet kahdeksan päivää. Richard Thomas vastaanotti 3. marraskuuta aluksen päällikkyyden, mutta jo seuraavana päivänä päälliköksi kotimatkaa varten saapui HMS Royal Sovereignilta Edward Rotherham. Alus lähti Gibraltarilta Nelsonin ruumista kuljettavan HMS Victoryn ja HMS Belleislen kanssa. Start Pointin edustalla alus erkani osastosta ja ankkuroi Cawsandinlahdelle, mistä se jatkoi 14. joulukuuta Plymouthiin. Alus siirrettiin kymmenen päivää myöhemmin telakalle korjattavaksi.
Alus vapautui 20. tammikuuta 1806 telakalta. Korjauskustannukset olivat 18 082 puntaa, mistä noin puolet meni takilan kunnostamiseen ja varastojen täydentämiseen. Alus palautettiin 26. helmikuuta palvelukseen, jolloin Rotherham jatkoi päällikkönä. Alus valvoi Brestin saartoa, mistä se kävi toisinaan Cawsandinlahdella tai Torbayssä täydentämässä varastojaan tai suojassa Atlantin myrskyiltä. Rotherham luovutti 8. kesäkuuta 1808 aluksen päällikkyyden Samuel Warrenille, jonka alaisuudessa alus siirtyi kontra-amiraali Alan Gardnerin osaston mukana Pohjanmerelle valvomaan Hollannin kuningaskunnan satamia. Saarron tehtävänä oli estää Napoleonin veljen Hollannin kuninkaan Louis Bonaparten hallintaan joutuneen Alankomaiden laivaston siirto Ranskaan. Osasto oli Vlissingenin edustalla, mistä se kykeni noutamaan täydennyksiä ja hakeutumaan tarvittaessa suojaan Yarmouthin redille.
Venäjän keisarikunnan liityttyä sotaan Ranskan rinnalle Bellerophon lähetettiin 1809 amiraali Sir James Saumarezin johtamaan Itämeren laivastoon, joka lähti 24. toukokuuta Göteborgista. Se saapui 4. kesäkuuta Karlskronaan, mistä Bellerophon ja HMS Minotaur jatkoivat Suomenlahdelle, jonne osaston muut alukset saapuivat kuukauden lopulla. Hangon edustalla alukset lähettivät 19. kesäkuuta joukkoja veneillä valtaamaan rannikon läheisyydessä olevia aluksia. Neljän rannikkopatterin tuleen joutunut valtausosasto valtasi yhden patterin, jonka se tuhosi. Valtausosasto palasi Bellerophonille mukanaan viisi haavoittunutta. Alus osallistui 7. heinäkuuta myös Barösundissa vastaavaan operaatioon. Alus palasi Britteinsaarille suojaten kauppalaivoja ja saapui 21. marraskuuta Yarmouthin redille.
Alus saapui 6. tammikuuta 1810 Sheernessiin, missä pohjan kuparointia korjattiin sekä tehtiin joitakin pieniä korjauksia. Kustannuksia syntyi 3 313 puntaa, mistä pääosa oli työvoimakuluja. Alus vapautui 18. helmikuuta telakalta. Se viipyi Noressa, kunnes alus keväällä palasi Hollannin rannikolle. John Halsted vastaanotti 23. elokuuta aluksen päällikkyyden, mikä siirtyi 5. marraskuuta Portsmouthissa Augustus Brinelle. Alus siirrettiin 15, marraskuuta kuparoitavaksi Portsmouthissa telakalle, mistä se vapautui 30. marraskuuta. Alus lähti 13. joulukuuta aloittaen partioinnin Texelin ja Hoek van Hollandin välillä.
Joulukuussa 1812 alus palasi Portsmouthiin, missä se siirrettiin 22. tammikuuta 1813 telakalle. Kuukautta myöhemmin vapauduttuaan telakalta aluksen päällikkyyden vastaanotti Edward Hawker, joka valmistautui vastaanottamaan vara-amiraali Sir Richard Goodwin Keatsin uuden Newfoundlandin kuvernöörin ja kuljettamaan hänet Spitheadistä St. Johnsiin. Amiraalin saavuttua alus lähti 22. huhtikuuta merelle suojaten kolmen muun sotalaivan kanssa 72 kauuppa-aluksen saattuetta. Alus saapui 31. toukokuuta St. John’siin, mistä se jatkoi viikkoa myöhemmin saattueen mukana Bermudalle. Palatessaan St. John’siin alus valtasi amerikkalaisen kaapparin. Alus lähti 22. marraskuuta saattueen mukana merelle saapuen kuukautta myöhemmin Torbayhin, mistä se jatkoi Portsmouthiin.
Pääosan helmikuusta 1814 alus oli Portsmouthin telakalla kuparoitavana. Alus lähti 26. huhtikuuta Newfoundlandiin suojaten saattuetta, minkä jälkeen se partioi Pohjois-Amerikan vesillä ennen paluutaan Spitheadiin joulukuussa. Maaliskuussa 1815 alus siirtyi Noreen, missä aluksen päälliköksi tuli 9. huhtikuuta Frederick Lewis Maitland. Aluksen päällikkö vastaanotti käskyn siirtyä Plymouthiin liittyäkseen kontra-amiraali Sir Henry Hothamin laivastoon, jonka tehtävänä oli saartaa Ranskan rannikon Loiren ja Gironden väliset satamat. Alus ankkuroi 31. toukokuuta Rade des Basquesiin, jolloin havaittiin kaksi Ranskan laivaston fregattia  Méduse ja Saale sekä korvetti Balladiére ja priki Épervier ankkurissa Île d'Aixilla. Ranskalaisaluksia valvottiin seuraavana kuukausi. Maitland sai 30. kesäkuuta nimettömän viestin, jonka mukaan Napoleon olisi vetäytymässä Waterloossa kärsimänsä tappion jälkeen Bordeaux'iin.
Napoleon nousi 8. heinäkuuta Saalen kannelle. Saman aikaisesti Bellerophonin tueksi olivat saapuneet fregatit HMS Myrmidon ja HMS Slaney. Kaksi päivää myöhemmin saapuivat kreivi Emmanuel de Las Cases ja kenraali Savary tuomaan Maitlandille tiedon Napoleonin ja hänen perheensä passista Yhdysvaltoihin. Maitlandilla oli kuitenkin käsky estää Napoleonin pako. Neuvottelun aikana saapui sluuppi HMS Falmouth, joka toi amiraali Hothamin käskyn passin hylkäämisestä. HMS Daphne ja HMS Cyrus saapuivat 12. heinäkuuta täydentämään piirityslaivastoa. Samana päivänä Ranska antautui virallisesti liittokunnalle, jolloin Napoleonista tuli virallisesti pakolainen. Hän päätti antautua ja luottaa brittiläiseen oikeuteen.