Ludvig XV
Aikuisikä > Aluelaajennukset

Pääministeri de Fleuryn pettymykseksi kuningas onnistui vuonna 1733 saada Ranskan sekaantumaan Puolan perimyskysymykseen. Ludvigin tarkoituksena oli palauttaa appensa Stanisław Leszczyński takaisin maan valtaistuimelle. Samalla Ranska toivoi saavansa Lorrainen eli Lothrigenin herttuakunnan turvaamaan itärajaansa. Itärajapolitiikan, jonka mukaan raja oli aina kulkenut Reinillä, oli luonut jo kuningas Kaarle VII 1400-luvun puolivälissä. Eritoten Lorrainen herttuan Frans III:n aikeet avioitua Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Kaarle VI:n tyttären Maria Teresian kanssa herättivät epäilyjä, sillä Itävalta olisi näin tullut liian lähelle Ranskaa.
Ranska ei onnistunut palauttamaan Stanislausta Puolan valtaistuimelle, mutta Lorrainen herttuakunnan sen joukot valtasivat nopeasti. Wienin rauhassa marraskuussa 1738, herttuakunta annettiin Stanisław Leszczyńskille korvauksena lopullisesti menetetystä Puolan kruunusta. Herttuakunnan oli tämän kuoltua määrä siirtyä Ranskan kruunulle hänen tyttärensä, Ranskan kuningatar Maria Leszczyńskan kautta. Tämä sota maksoi Ranskalle todella vähän niin taloudellisesti kuin humaanitaarisestikin, jos sitä verrataan Ludvig XIV:n käymiin sotiin ja niiden kustannuksiin. Kun herttua Stanisław kuoli vuonna 1766, herttuakunta siirtyi Ranskalle. Tämä oli Ranskan viimeinen aluelaajeneminen ennen Ranskan suurta vallan­kumousta vuonna 1789.
Ranskan diplomatia toimi tehokkaana välittäjänä Itävallan ja Ottomaanien valtakunnan välillä ja sai aikaan Belgradin rauhan syyskuussa 1739. Rauha oli selvästi edullisempi Turkille kuin Itävallalle. Näin Ranska toteutti pitkäaikaista ulkopolitiikkaansa, jossa Itävallan heikentäminen oli keskeisellä sijalla. Ulkopolitiikan suuri tulos oli, että 1740-luvulla Ranskan suurvaltamahti vastasi kaupankäynnistä koko Lähi-idässä. Näin Ludvig XV:n arvostus oli korkealla kaikkialla Euroopassa ja myös kotimaassa.
Kun keisari Kaarle VI kuoli vuonna 1740, hänen tyttärensä Maria Teresian nousu valtaistuimelle aloitti Euroopassa ns. Itävallan perimyssodan. Koska vanhalla kardinaali de Fleuryllä ei ollut enää kylliksi voimia vastustaa sotaan osallistumista, kuningas otti voimakkaasti kantaa anti-itävaltalaisen ryhmittymän puolesta. Ludvig meni mukaan sotaan vuonna 1741 liittoutumalla Preussin kanssa. Sota päättyi vuonna 1748, ja merkittävin seuraus oli Sleesian jääminen Preussin haltuun. Itävallan hallitsija Maria Teresia yritti saada Sleesian takaisin ja keräsi liittolaisiksiin mm. Venäjän, Ruotsin ja Ranskan. Seitsenvuotisesta sodasta (1756–1763) Preussi selvisi voittajana ja Ranskan armeija kärsi useita nöyryyttäviä tappiota, kuten Rossbachin (5.11.1757) ja Krefeldin (23.6.1758) taisteluissa. Samanaikaisesti Ranska soti Preussin ainoaa liittolaista Englantia vastaan mm. Pohjois-Amerikassa ja Intiassa sekä menetti Suuressa siirto­maa­sodassa Uuden Ranskan eli koko keski- ja koillisosan mannerta (Quebec) Englannille. Ranska oli palaamassa Ludvig XIV:n ajan jatkuvaan sodassa olemisen aikakauteen.
Ikääntynyt pääministeri de Fleury ei nähnyt enää sotien päättymistä, sillä hän kuoli tammikuussa 1743. Nyt kuningas päätti seurata edeltäjänä esimerkkiä ja ilmoitti hallitsevansa vastedes ilman pääministeriä. Tästä voidaan katsoa alkaneen hänen yksinvaltiutensa.