stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Manipulaatiohoito
Hoitomuodot > Kiropraktiikka, osteopatia ja naprapatia

Kiropraktiikka ja osteopatia syntyivät 1800-luvulla yksityisten henkilöiden ajattelun tuloksena. Kiropraktiikassa uskotaan, että selkärangan nivelten virheasennot aiheuttavat "subluksaatioita" eli jonkinlaisia sijaltaanmenoja, jotka aiheuttavat selkäkipuja ja muita vaivoja. Tämä teoria on nykyisen lääketieteellisen tiedon valossa pääosin epätieteellinen. Osteopatian periaatteet ovat sinänsä lääketieteellisiä, mutta reumatologian dosentin Jukka Martion mukaan näistä periaatteista ei voida suoraan ymmärtää miksi hoitoa pitäisi toteuttaa juuri osteopaatin suorittamalla käsittelyllä. Osteopatiassa katsotaan kuitenkin, että elimistön toimintoja voidaan säädellä käsittelemällä niveliä ja selkärankaa. Naprapatia on hyvin lähellä kiropraktiikkaa, mutta siinä hyväksytään normaalien lääketieteellisten periaatteiden noudattaminen.
Hoitomuodot > Kansanparannus

Kansanparannuksessa hoitoja ei tavallisesti pyritä selittämään tieteellisesti ja niiden pohjana on kansanomainen jänteiden, nikamien ja nivelten käsittely. Nykyisin työtavat eivät merkittävästi eroa osteopatiasta, mutta kansanparannuksessa Martion mukaan harvemmin esitetään katteettomia lupauksia kaikkien vaivojen hoitamisesta. Aikaisemmin kansanparannukseen liittyi myös maagis-uskonnollisia piirteitä, jotka ovat nykyisin pääosin poistuneet.
Hoitosuositukset

Kansainvälisiin selkähoitosuosituksiin selkärangan manipulaatiohoidot nousivat 1990-luvun aikana. Vuonna 1995 yhdysvaltalaisessa hoitosuosituksessa todettiin, että manipulaatiohoidoilla oli selvästi vaikuttavuutta akuutin selkäkivun hoidossa ja sama todettiin vuonna 1996 brittiläisessä hoitosuosituksessa. Muut eurooppalaiset ja myös suomalaiset hoitosuositukset ovat sittemmin myötäilleet tätä linjaa. Vuonna 2004 julkaistussa EU:n hoitosuosituksessa katsottiin, että manipulaatio on käypää hoitoa myös kroonisissa selkävaivoissa. Brittiläisessä selvityksessä selkäkipupotilaille suositellaan ensin mm. kiropraktiikan ja osteopatian käyttöä ennen potilaan lähettämistä erikoislääkärille.
Selkärangan manipulaatiohoitoja ei tulisi antaa tapauksissa, joissa diagnoosi on epäselvä tai potilaalla on todettu:
selkärankaa heikentävät tauti (kasvain, tulehdus, vaikea osteoporoosi)
selkärankareuma
spinalistenoosi
instabiilius selkärangassa
vaikea-asteinen spondyloartroosi
kaularangan yläosan anomalia
tuore vamma
suurentunut verenvuototaipumus
Haitat

Selkärangan manipulaatiohoidon haittoja ei ole tutkittu systemaattisesti, mutta tapaustutkimusten perusteella on arvioitu, että komplikaatioriski olisi alle yksi miljoonasta toimenpiteestä. Haittavaikutuksia voivat olla kivun paheneminen, välilevypullistuma tai cauda equina -oireyhtymä. Vuonna 2004 Suomessa raportoitiin 20 vahinkoa, jotka liittyivät manipulaatiohoitoihin. Syynä näihin oli pääasiassa hoidon antajan puutteellinen koulutus tai vajavainen lääketieteellinen alkutilanteen kartoitus, ja haitat olisivat olleet siten periaatteessa vältettävissä.
Niskan alueen manipulaation vakavin mahdollinen haitta on niskavaltimoiden vauriot, jotka aiheuttavat verenkiertohäiriöitä, tajunnan menetyksiä, halvauksia ja jopa kuoleman. Näitä haittoja on raportoitu useita myös Suomessa viime vuosina. Tämän vuoksi manipulaatiohoitoja ei suositella niskapotilaille.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lääkäri varoittaa selkä- ja kaularangan manipulaatiosta (Arkistoitu – Internet Archive). Turun sanomat 7.1.2009.
Niemistö, Leena: A randomized controlled trial of combined manipulative therapy, stabilizing exercises, and specialist consultation compared to specialist consultation alone for chronic low back pain.  (Academic Dissertation, May 2005)  Helsinki:  University of Helsinki, 2005.  ISBN 952-10-2466-6  verkkoversio (pdf) (viitattu 22.4.2009). (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Daniel David Palmer, kiropraktiikan kehittäjä
Marathon

| Marathon> Μαραθών |
| --- | --- |
 Marathonin tasankoa.
Sijainti
 Marathon
Koordinaatit:  38°8′48″N, 23°58′13″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Plási, Marathónas, Itä-Attika, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunki ja demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Aiantis
Trittys:  paralia
Demonyymi:  Marathōnios (Μαραθώνιος)
Väkiluku:  noin 3 000
Bulen jäseniä:  10
 :  13 (vsta 224 eaa.)
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Aiheesta muualla
  Marathon Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Marathon (m.kreik. Μαραθών, Marathōn) oli antiikin aikainen kaupunki ja Aiantis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen paralia-trittykseen eli Attikan rannikkoalueiden demoksiin ja sijaitsi Marathonin tasangolla Attikan itäosassa. Antiikin Marathon tunnetaan erityisesti Marathonin taistelusta. Marathonin arkeologiset kohteet sijaitsevat siitä nimensä saaneessa nykyisessä Marathónaksen kunnassa.
Maantiede

Marathonin rannikkotasanko laskee itäosassaan Egeanmereen. Muilta sivuilta tasankoa reunustavat kallioiset kukkulat. Länsipuolella tasankoa reunustaa Pentelikonin yhdistyvä Brilessos. Pohjoisessa ja etelässä tasangon laidalla oli antiikin aikana suot, joista pohjoinen oli huomattavasti suurempi. Tasanko itsessään oli jo antiikin aikana maanviljelyskäytössä ja siellä viljeltiin oliiveja ja viiniä. Tasangon pituus pohjois-eteläsuunnassa on noin 10 kilometriä ja leveys itä-länsisuunnassa noin 2,5–5 kilometriä. Marathonin rannikolla sijaitsee Kynosuran niemi.
Historia

Marathonin alue on ollut asuttu neoliittiselta kivikaudelta lähtien. Sen alueen neljä kaupunkia muodostivat alun perin Tetrapolis-nimisen liiton. Siihen kuuluivat Marathon, Probalinthos, Trikorythos ja Oinoe. Kaikki nämä neljä demosta sijaitsivat Marathonin tasangolla Parnes- ja Pentelikon-vuorten välisellä alueella. Marathon oli näistä merkittävin, ja siksi demoksiin viitattiin yleensä yhdessä Marathonin nimellä.
Kreikkalaisessa mytologiassa Marathonia hallitsi Ksuthos, joka nai Erekhtheuksen tyttären. Herakleidit pakenivat alueelle sen jälkeen, kun heidät oli ajettu pois Peloponnesokselta, ja voittivat siellä Eurystheuksen. Marathon oli myös paikka, jossa Theseus voitti aluetta hävittäneen Marathonin härän. Alueen nimen selitettiin tulleen heeros Marathonista, joka oli Sikyonin kuninkaan Epopeuksen poika tai toisen näkemyksen mukaan arkadialainen.
Perinteen mukaan Tetrapolis oli yksi Kekropsin ajan Attikan kahdestatoista vanhasta kaupungista (polis) tai kylästä (kōmē), jotka Theseus myytin mukaan yhdisti (synoikismos) Ateenaksi. Tämän jälkeen Tetrapolis jäi pois käytöstä. Kleistheneen uudistuksen vuonna 508 eaa. jälkeen Tetrapoliksen osista tuli demoksia. Marathon, Trikorythos ja Oinoe kuuluivat Aiantis-fyleen ja Probalinthos Pandionis-fyleen. Marathonin demoksella oli alun perin 10 edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa (fyleissä ja demoksissa myöhemmin tapahtuneiden muutosten seurauksena edustajia oli roomalaisella kaudella 13).
Antiikin ajalta Marathon tunnetaan erityisesti vuonna 490 eaa. käydyn Marathonin taistelun paikkana. Taistelu oli osa persialaissotia, ja siinä Ateenan armeija kukisti persialaiset näiden tehtyä ensimmäisen hyökkäyksen Attikan maaperälle. Tarinan mukaan taistelun jälkeen sotilas nimeltä Feidippides juoksi Ateenaan kertomaan voitosta. Perillä hän huudahti ”νενίκαμεν” (nenikamen, ”olemme voittaneet”) ja kuoli. Matka Marathonista Ateenaan olisi ollut noin 40 kilometriä. Tästä juontuu nykyinen urheilulaji maratonjuoksu.
Marathon oli suurikokoinen demos, ja sen väkiluvuksi on arvioitu suurimmillaan noin 3 000 henkeä. Tunnetuimpia Marathonista kotoisin olleita henkilöitä on roomalaisella ajalla elänyt Herodes Atticus. Hän myös kuoli Marathonissa. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Marathōnios (Μαραθώνιος).
Marathonin arkeologiset kaivaukset on suorittanut Ateenan arkeologinen seura.
Arkeologiset kohteet ja löydökset

Antiikin aikaisen Marathonin demoksen oletetaan sijainneen nykyisen Vranáksen kylän alueella nykyisen Marathónaksen kaupungin sijasta. Alueelta on tehty lukuisia löytöjä pitkän historian varrelta, muun muassa neoliittiselta kaudelta, helladiselta ja mykeneläiseltä kaudelta sekä antiikin ajalta aina roomalaiselle kaudelle saakka. Monet löydöistä ovat hautalöytöjä.
Marathonin taistelun tasangon keskellä nykyisessä Ágios Panteleímonaksen kylässä sijaitsee niin kutsuttu Ateenalaisten hautakumpu (38°07′05″N, 23°58′42″E), joka tunnetaan nykyisin nimellä Sorós (”Kasa”). Kumpu on noin 9 metriä korkea, ja sen halkaisija on noin 50 metriä ja ympärysmitta noin 183 metriä. Siihen on haudattu ne 192 ateenalaista sotilasta, jotka kuolivat Marathonin taistelussa. Hautakummusta on löydetty jäänteitä hautaroviolla poltetuista luista sekä hautalahjaksi annettua keramiikkaa.
Vranáksen kylässä puolestaan sijaitsee pienempi niin kutsuttu Plataiailaisten hautakumpu (38°07′24″N, 23°56′56″E), johon haudattiin taistelussa kuolleet plataiailaiset sotilaat. Sen lähellä sijaitsee mykeneläisaikaisten tholos-hautojen (2000–1600 eaa.) arkeologinen kohde.
Oinoen alueelta on löydetty Panin luola. Sen vanhimmat löydöt ovat ajalta 5300 eaa. ja se on ollut käytössä yhtäjakoisesti mykeneläisen ajan lopulle noin vuoteen 1100 eaa. saakka. Luola otettiin uudelleen käyttöön Marathonin taistelun jälkeen. Tuolloin siitä tehtiin Panin kulttipaikka Ateenan Panin luolan tavoin, sillä jumalan uskottiin auttaneen ateenalaisia taistelussa.
Alueen muihin löytöihin lukeutuvat Tsépin, Vranáksen ja Plásin kivi- ja pronssikautiset hautausmaat; Herakleion eli Herakleelle omistettu pyhäkkö, jota marathonilaiset pitivät Kreikan varhaisimpana; Herodes Atticuksen tai tämän vaimon Regillan tila; sekä Herodeen noin vuonna 160 jaa. perustaman Egyptiläisten jumalten pyhäkön rauniot.
Alueelta tehdyt esinelöydöt ovat Marathonin arkeologisessa museossa, joka sijaitsee Vranáksessa lähellä Plataiailaisten hautakumpua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marathon Wikimedia Commonsissa
Aiantis-fyle
| --- | --- |
Asty:  Faleron
Paralia:  Marathon · Oinoe · Rhamnus · Trikorythos
Mesogeios:  Afidna
Ateenalaisten hautakumpu.
Marathonin tasankoa, keskellä Plataiailaisten hautakumpu.
Egyptiläisten jumalten pyhäkön rauniot.
Maremmanhevonen

| Maremmanhevonen |
| --- | --- |

Tyyppi::  lämminverinen
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Italia
Polveutuminen::  paikalliset muinaiset kannat, englannintäysiverinen
Rodun syntyaika::  noin 800-luku
Kantakirja perustettu::  1980
Muita nimityksiä::  Maremmano
Esiintyminen ja käyttö
Käyttötarkoitus::  karjaratsu, urheiluratsu, harrasteratsu
Globaali esiintyminen::  noin 3 000 yksilöä
Tärkeimmät alueet::  Italia
Ominaisuudet
Korkeus::  160–172 cm
Värit::  musta, tummanruunikko
Maremmanhevonen (ital. 'cavallo maremmano') on vanha italialainen lämminverinen hevosrotu. Se on kotoisin eteläiseen Toscanaan ja pohjoiseen Latiumiin sijoittuvalta Maremman alueelta, missä sikäläiset karjankasvattajat (butteri) ovat vanhastaan käyttäneet sitä ratsunaan karjanpaimennuksessa. Alueen ankarissa sääoloissa ja entisaikaan soisissa maastoissa rodusta on kehittynyt sitkeä, kestävä ja varmajalkainen.
Ominaisuudet

Maremmanhevonen on rakenteeltaan suhteellisen kevyt lämminverinen, jonka säkäkorkeus on 160–172 cm. Väriltään se on musta tai yleensä tummasävyinen ruunikko. Sen rakenne on tukeva: sillä on pitkänomainen ja hiukan kyömy pää, leveä kaula, korkea ja lihaksikas säkä, leveät ryntäät ja vahvat lautaset, ja sen jalat ovat kestävät ja hyvärakenteiset. Luonteeltaan nykyinen maremmanhevonen on varsin säyseä ja paljon esi-isiään helpompi, ja sen katsotaan sopivan niin aikuisten kuin lastenkin ratsuksi.
Historia

Maremmanhevosen katsotaan polveutuvan Tyrrhenanmeren rannikolla jo etruskiaikoina (noin 900–400 eaa.) kasvatetuista hevosista, joihin vuosisatojen varrella on risteytynyt monentyyppisiä hevosia. Noin 800-luvulta saakka ne on tunnettu rotevina, vahvoina sekä hiukan vauhkoluonteisina ja omapäisinä hevosina. Maremmanhevosista tuli 1500-luvulla Italian alueella suosittuja, kun sekä Kirkkovaltio että Toscanan suurherttuakunta alkoivat suosia rotua: edellä mainittu kookasta, vankkaa ja väriltään tummaa tyyppiä, jälkimmäinen väriltään ruunikkoa ja rakenteeltaan kevyempää maremmanhevosta, jossa näkyi enemmän andalusianhevosen ja itämaista vaikutusta. Yhä nykyäänkin rodussa voi erottaa nämä kaksi eri rakennetyyppiä.
Vuoden 1870 aikoihin maremmanhevosia alettiin risteyttää luonteeltaan rauhallisempien ja rakenteeltaan jalompien hevosten kanssa. Englannintäysiveriristeytyksillä saatiin aikaan rodun "uusi sukupolvi", joka on lähtöisin 1902 syntyneestä oriista Fauno. Nykyisen maremmanhevosen kantaisinä pidetään oriita Otello (maremmanhevonen, syntynyt 1927), Aiace (englannintäysiverinen, s. 1926), Ussero (s. 1920-luvulla) ja Ingres (täysiverinen, s. 1946). Jalostus kevensi ja paransi maremmanhevosen melko karkeatekoista rakennetta, kasvatti sen kokoa ja teki siitä luonteeltaan vilkkaamman. Sitä kasvatettiin ratsuksi, ja siitä tulikin hyvin haluttu ratsuväen hevonen.
Toisen maailmansodan jälkeen maremmanhevosen, kuten kaikkien muidenkin hevosten, kysyntä ja kasvatus romahtivat. Jatkuvat risteytykset sekä englannintäysiveristen että raskaampien rotujen kanssa uhkasivat hävittää alkuperäisen rodun kokonaan. Ryhmä maremmanhevoskasvattajia ryhtyi 1970-luvun alussa toimeen rodun pelastamiseksi. Vuonna 1974 laadittiin hyviksi rodun edustajiksi katsottujen tammojen luettelo, vuonna 1979 perustettiin maremmanhevosen kasvattajajärjestö Associazione Nazionale Allevatori Cavalli di Razza Maremmana, ja vuonna 1980 hyväksyttiin virallisesti rodun rekisteri ja kantakirja. Vuodesta 1993 lähtien jalostusoreille on järjestetty suorituskoe. Maremmanhevosten määrä (noin 3 000) on nykyään kasvussa, ja myös niiden kasvatus on levinnyt perinteisen kasvatusalueen ulkopuolelle Italiassa.
Käyttö

Ratsuna maremmanhevonen on varmajalkainen, reipas ja kestävä. Se on nykyisin hyvä suoritushevonen, joka menestyy erityisesti esteratsastuksessa. Sitä kasvatetaan urheilu- ja harrasteratsuna, mutta kasvattajat pyrkivät myös säilyttämään rodun perinteisen sitkeyden ja kestävyyden. Rotua kasvatetaan Maremman alueella edelleen puolivilleissä laumoissa, ja sitä myös käytetään yhä perinteiseen karjanpaimennukseen.
Aiheesta muualla

Maremmanhevonen Hevosmaailma.netissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Associazione Nazionale Allevatori Cavalli di Razza Maremmana, maremmanhevosen italialainen kasvattajajärjestö (italiaksi)
Mansikkakosken ratasilta

Mansikkakosken ratasilta (myös Mansikkakosken vanha silta ja Mansikkalan vanha silta) on Vuoksen ylittävä yhdistetty rata- ja maantiesilta Imatralla. Silta rakennettiin vuosina 1932–1933 uudelle Karjalan radalle ja sen alatasolla kulki valtatie 6:n liikenne vuoteen 1973 asti.
Ratasillan sijainti ratakilometrijärjestelmässä on km 324+0183.
Rautatieliikenteen siirryttyä uudelle sillalle juhannuksena 2021 jää vanha silta Imatran kaupungin omistukseen jalankulku- ja autoliikenteen käyttöön..
Sillan historia

Osana uuden Karjalan radan suunnittelutöitä Rautatiehallitus pyysi sillan rakentamiselle lupaa Viipurin lääninhallituksella, jonka päätös 28. kesäkuuta 1931 oli siltaa puoltava, vaikka paikallinen teollisuus sitä voimakkaasti vastustikin. Päätöksestä valitettiin korkeimpaan hallinto-oikeuteen, joka myös puolsi siltaa lopullisessa päätöksessään 15. joulukuuta 1933. Kyseisellä kohdalla joen pohja oli karikkoa, jonka katsottiin pohjaolosuhteiltaan sopivan siltapaikaksi. Alun perin Mansikkakoskeen piti tulla silta, jossa on kolme 48 m:n ristikkojännettä ja päissä 10 metrin levypalkkisillat. Länsipäässä tehtiin kuitenkin muutos ja levypalkkeja rakennettiinkin kolme. Syynä muutokselle oli todennäköisesti se, että ratapenger saatiin kauemmaksi kosken rannasta. Rakennustöiden valmistuessa sillassa havaittiin tarkastuksissa paljon löysiä niittejä. Yhteensä 3 300 niittiä hylättiin ja määrättiin uudelleen niitattavaksi. Niittien korjaustyö hyväksyttiin 16. marraskuuta 1933 ja 22. marraskuuta 1933 suoritettiin koekuormitus sillalla ratapölkkylastissa olleella junalla. Vuonna 1950 asennettiin siltaan viemäri- ja vesijohtoja suojalaatikkoineen, jotka 1970-luvulla siirrettiin maantiekannen alle ja vuonna 1983 ristikkosillan alapaarteeseen kiinnitettiin paineviemäri. Vuonna 1960 rakennettiin siltaan erilliset ristikon ulkopuoliset kävelyulokkeet, joista toista uloketta levennettiin myöhemmin alkuperäisestä 1,5 metristä 2,5 metriin.
Sillasta muodostui maantieliikenteen lisääntyessä pullonkaula ja valtatielle valmistuikin vuonna 1973 uusi Mansikkakosken maantiesilta, jolloin entinen silta jäi katuliikenteen käyttöön.
Sillan rakenne

Silta on 7-aukkoinen. Kolme keskimmäistä aukkoa ovat kaksikerroksisella osuudella ja pituudeltaan 48 metriä. Niiden kantavana rakenteena ovat teräsristikot. Reuna-aukoissa sillan päissä rata kulkee sillan tuloteiden yli, näissä on kantavana rakenteena teräslevystä niitatut palkit. Ratasillan reuna-aukkojen jännevälit ovat sillan länsipäässä 9,5 + 9,5 + 14 metriä, itäpäässä levypalkkikannatteisen osuuden jänneväli on 13 metriä. Sillan ajoradan hyötyleveys on noin 4,5 metriä eli sille mahtuu hädin tuskin kaksi ajokaistaa. Alatasolla on myös korkeusrajoitus kolme metriä.
Sillan kunto

Liikennevirasto tarkastaa siltojaan säännöllisesti. Vuonna 2012 Mansikkakosken ratasiltaan tehtiin erikoistarkastus. Tarkastuksen lopputuloksena oli, että sillan korroosiovauriot eivät aiheuta ongelmia sillan kantavuuden suhteen, ne toki on korjattava ja muistitiedon mukaan viimeksi 1970-luvulla maalattu silta kaipaa uutta maalausta. Silta päätyi kuitenkin erityistarkkailuun, jolloin sen kunto tarkastetaan kahdesti vuodessa. Kesällä 2013 siltaan tehtiin niittiliitoskorjauksia ja korroosiokorjauksetkin olivat harkinnassa. Sillan korjausaikataulua viivästyttää Lappeenranta–Imatra-välille suunniteltu kaksoisraide. Jos se toteutuu, Mansikkakosken ratasilta jäisi ajoneuvo- ja kevyelle liikenteelle. Sillan maalauksen ja korjausten toteutusajankohta riippuu kaksoisraiteen toteutusaikataulusta.
Vuoden 2016 heinäkuun alusta lukien bussien liikennöinti sillalla loppuu. Syynä on sillan kapeudesta johtuneet ongelmat, linja-auto vaikuttaa täyttävän lähes koko sillan. Sillan päihin on harkittu myös liikennevaloja, mutta toistaiseksi niitä ei toteuteta. Myös sillan kaiteet ovat puhuttaneet imatralaisia: sillan metallikaiteita pidetään vaarallisina autojen kyljille ja ajorataa reunustamaan kaivataan takaisin puisia reunaparruja. Imatran kaupungin edustajien mukaan metallikaiteinen silta on kuitenkin itse asiassa leveämpi kuin puuparruilla rajattu. Joka tapauksessa jollain keinolla pitää estää autoja kolhimasta sillan rakenteita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mansikkakosken ratasilta Wikimedia Commonsissa
Uusi ja vanha ratasilta heinäkuussa 2021 rautatieliikenteen jo siirryttyä uudelle sillalle.
Pohjan Voima

Pohjan Voima oli Oulussa vuosina 1924–1930 ilmestynyt vasemmistoradikaali sanomalehti.
Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Historia

Viranomaisten elokuussa 1923 lakkauttaman Pohjan Kansan kirjapaino vapautui takavarikosta kesällä 1924, jolloin SKP:n ohjaamat vasemmistoradikaalit perustivat sen jatkajaksi Pohjan Voiman. Lehden nimellisenä julkaisijana toimi sen taloudenhoitaja J. H. Kanerva, jonka taustalla olivat kirjapainoyhtiö Oulun Läänin Työväen Kirjateollisuus Oy ja Pohjan Kansan vanha kustannusyhtiö Oy Pohjan Kansa. Kuudesti viikossa ilmestynyt Pohjan Voima oli kilpailukykyinen ja kohtalaisen hyvin menestynyt sanomalehti, joka kykeni julkaisemaan laajaa viikonloppunumeroa ja hankkimaan 1920-luvun lopulla sivuilleen myös kuvitusta. Sen levikki oli enimmillään yli 7 000 kappaletta. ”Työväen ja pienviljelijäin äänenkannattajaksi” julistautuneen lehden vastaavat toimittajat saivat sen kirjoittelusta useita vankeustuomioita ja vuosina 1928 ja 1930 se oli lakkautettuna muutamien kuukausien ajaksi.
Pohjan Voima lakkautettiin muiden vasemmistoradikaalien lehtien tavoin kesäkuussa 1930. Sen jälkeen kommunistit vaikuttivat Oulussa vuosina 1932–1936 painetussa niin sanotun Muhoksen liikkeen lehdessä Kansan Pulassa sekä vuoteen 1935 saakka ilmestyneissä maanalaisissa lehdissä. Kirjateollisuus Oy:n kirjapaino saatiin avattua syksyllä 1937, jolloin sieltä alkoi ilmestyä kommunistien tukema sosiaalidemokraattinen Pohjolan Työ. Pohjan Voiman aatteellinen jatkaja oli vuonna 1945 aloittanut Kansan Tahto.
Toimituksen johdossa työskentelivät Mauritz Rosenberg (1924–1927) ja Jussi Forsman (1927–1930). Muita toimittajia olivat Paul Brander, Kaarlo Kosunen, Arvi Sänkiaho, Karl Christiansson ja Juho Kemppainen. SKP:n kirjoittajista tärkein oli nimimerkillä Talonpoika esiintynyt Santeri Mäkelä.
Vastaavat toimittajat

Akseli Timonen (1924–1925)
Ilmari Sormunen (1925–1928)
Juho Oskari Palsa (1928)
Niilo Nikkilä (1928–1929)
Jonne Kuivala (1929–1930)
Verner Kuusikko (1930)
Aiheesta muualla

Pohjan Voima digitoituna kansalliskirjastossa
Jutta Poikolainen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jousiammunta.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jousiammunta.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jousiammunta.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten jousiammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Compiègne 1980 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Luxemburg 1988 | joukkuekilpailu |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Falun 1983 | joukkuekilpailu |  |
Jutta Anneli Poikolainen (o.s. Vähäoja, s. 15. maaliskuuta 1963 Tampere) on suomalainen jousiampuja. Hän kilpaili Soulin olympialaisissa 1988 ja sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa 55:nneksi ja joukkuekilpailussa 13:nneksi. Hän sijoittui MM-kilpailuissa henkilökohtaisessa kilpailussa 58:nneksi vuonna 1981, 36:nneksi vuonna 1983 ja 57:nneksi vuonna 1985 sekä joukkuekilpailussa seitsemänneksi vuonna 1983 ja 11:nneksi vuonna 1985. Hän saavutti EM-kilpailuissa hopeaa joukkuekilpailussa vuosina 1980 ja 1988 ja sijoittui noina vuosina henkilökohtaisessa kilpailussa 11:nneksi ja 12:nneksi. Vuonna 1983 hän saavutti EM-hallikilpailujen joukkuekilpailussa hopeaa. Poikolainen voitti Suomen-mestaruuden henkilökohtaisessa kilpailussa vuonna 1986 sekä joukkuekilpailussa vuosina 1986 ja 1988. Hän edusti seuratasolla hyvinkääläistä Amarcoa.
Poikolaisen ennätys FITA-kierroksella on 1278 pistettä vuodelta 1988. Hän ampui parhaimmillaan 70 metristä 313, 60 metristä 328, 50 metristä 319 ja 30 metristä 342 pistettä.
Jutta Poikolaisen puoliso on jousiammunnan olympiavoittaja Tomi Poikolainen.
Toivo Manninen

| Toivo Manninen |
| --- | --- |
 Toivo Manninen viihdyttämässä sotilaita Miesten päivillä 20. elokuuta 1944 Sintolassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. kesäkuuta 1914 Korpilahti, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 24. marraskuuta 1980 (66 vuotta) Vancouver, Kanada
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Topi Manninen
Aktiivisena:  1937 – 1960-luku
Tyylilajit:  viihdemusiikki, konserttimusiikki
Soittimet:  piano- ja näppäinharmonikka, piano
Yhtyeet:  Dallapé (solisti)
Levy-yhtiöt:  Columbia, Odeon, Triola, Leijona, Philips, Finlandia
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Toivo Adolf Manninen (5. kesäkuuta 1914 Korpilahti – 24. marraskuuta 1980 Vancouver, Kanada) oli suomalainen harmonikkataiteilija. Manninen tuli tunnetuksi erityisesti levytystensä, radioesiintymistensä ja 1940-luvulla pidettyjen useiden harmonikkakilpailujen yhteydessä ja oli aikansa tunnetuimpia suomalaisia harmonikansoittajia.
Tausta

Toivo Adolf Manninen syntyi Korpilahdella. Hänen isänsä Aato harjoitti soittimien rakentamista ja korjausta muiden toimiensa ohella, minkä johdosta myös Toivolla oli jo varhain mahdollisuus oppia soittamaan jopa useampia instrumentteja. Manninen oli pianistina ja harmonikansoittajana itseoppinut ja kehittyi määrätietoisen harjoittelun myötä taitavaksi soittajaksi. Harmonikansoittajana hän hallitsi sekä piano- että näppäinharmonikan koskettimiston.