stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valdain piiri
Hallinnollinen jako ja asutus

Piiriin kuuluu Valdain kaupunkikunta sekä kahdeksan maalaiskuntaa: Ivantejevo, Jaželbitsy, Jedrovo, Korotsko, Kostkovo, Ljubnitsa, Roštšino ja Semjonovštšina. Hallinnollinen keskus on Valdain kaupunki, josta on 142 kilometriä alueen pääkaupunkiin Novgorodiin.
Valdai on piirin ainoa kaupunkiasutus. Siellä asuu 60,8 % piirin väestöstä. Asutuskeskuksia on yhteensä 184.
Asukasluvun kehitys
| 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 27 823 | 32 618 | 32 955 | 32 373 | 29 943 |
Seudulla on asunut Käkisalmen läänistä 1600-luvulla Venäjälle siirtynyt karjalaisryhmä valdainkarjalaiset, joka venäläistyi 1900-luvun aikana. Jakonovossa toimi vuosina 1931–1939 karjalainen kansallinen kyläneuvosto. Viimeiset karjalan kielen puhujat asuivat 1980-luvulla nykyisen Jedrovon kunnan Markovossa.
Historia

Novgorodin Derevan viidennekseen kuulunut Valdain kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1495. Sen kehitys perustui Moskovan ja Novgorodin sekä myöhemmin Pietarin väliseen maantieliikenteeseen. 1600-luvun puolivälissä Valdaiskojejärven saarelle syntyi Iverskin luostari. Vuonna 1770 perustettiin Valdain kaupunki, josta tuli Novgorodin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus.
Vuonna 1927 muodostettiin aluksi Leningradin alueen Borovitšin piirikuntaan kuulunut Valdain piiri. Vuonna 1944 se liitettiin vasta perustettuun Novgorodin alueeseen. Vuonna 1963 muodostettiin Valdain maaseutupiiri ja Valdain kaupunki siirrettiin Kresttsyn teollisuuspiirin alaisuuteen. Jako maaseutu- ja teollisuuspiireihin lakkautettiin vuonna 1965.
Liikenne, talous ja palvelut

Valdain kautta kulkee Moskovan ja Pietarin välinen M10-valtatie sekä Bologojen ja Dnon välinen rautatie.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat erilaiset julkiset palvelut ja hallinto, pienyrittäjyys (28,2 % vuonna 2009) ja jalostus (9 %). Piirissä toimii kone- ja laiteteollisuutta, metsä- ja elintarviketeollisuutta, Valdain suurkanala sekä muutamia maatalousyrityksiä. Noin kymmenesosa työvoimasta työskentelee piirin ulkopuolella ja lähes kolmasosa työikäisistä ei käy ansiotöissä.
Piirissä toimii 14 lastentarhaa, 11 yleissivistävää koulua, neljä lasten täydennyskoulutuslaitosta ja kaksi keskiasteen oppilaitosta. Terveyspalveluihin kuuluu kaksi sairaalaa, kolme poliklinikkaa ja lääkärin vastaanottoa, kymmenen lääkintäasemaa ja ensiapuasema. Piirissä toimii aluetason parantola ja mielisairaala. Kulttuurilaitoksia ovat piirin kulttuuritalo ja kirjastolaitos haaraosastoineen, elokuva- ja konserttisali sekä kaksi museota.
Nähtävyydet ja matkailu

Seudulla sijaitsee lukuisia muinaisia asuin- ja hautapaikkoja sekä uhrikiviä. Jaželbitsyn, Jedrovon ja Selištšen lähellä on neljä muinaislinnaa. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Iverskin luostari, Valdain kaupungin kirkot sekä vanhat julkiset rakennukset ja asuintalot, maaseudun kirkot, tsasounat ja kartanoalueet sekä Jaželbitsyn ja Jedrovon matkapalatsit. Piirissä on useita toisen maailmansodan muistomerkkejä.
Valdain ylänkö on suosittu matkailukohde ja lomanviettopaikka. Luonnonkohteista tärkeimmät on Valdaiskojejärvi ja siihen salmen kautta liittyvä Užinjärvi. Valdain kansallispuistossa käy vuosittain lähes 60 000 vierailijaa. Valdain kaupungilla on historiallisen kaupungin status. Siellä toimii historiallinen museo ja kellomuseo. Historiallisista nähtävyyksistä merkittävin on Iverskin luostari. Seudulla on useita hotelleja ja lomakyliä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valdain piirin sivusto (venäjäksi)
Novgorodin alueen piirit ja kaupunkipiirikunta
Batetski • Borovitši • Demjansk • Holm • Hvoinaja • Kresttsy • Ljubytino • Malaja Višera • Marjovo • Mošenskoje • Novgorod • Novgorod • Okulovka • Parfino • Pestovo • Poddorje • Šimsk • Soltsy • Staraja Russa • Tšudovo • Valdai • Volot
Satakallio

Suomen suurin asunto-osakeyhtiö Satakallio, Alppiharju, Helsinki. Arkkitehti Toivo Korhonen (1962)
Asunto Oy Satakallio on neljän kerrostalon muodostama asunto-osakeyhtiö Helsingin Alppiharjussa, Harjun osa-alueessa. Valkeista nauhaikkunallisista kerrostaloista muodostuvan rakennusryhmän on suunnitellut arkkitehti Toivo Korhonen, ja se valmistui 1962–1963.
Yhtiön rakennusten katuosoitteet ovat Porvoonkatu 1, 3, 5–7 ja 9. Taloyhtiö sijaitsee Porvoonkadun, Fleminginkadun ja Aleksis Kiven kadun rajaamassa korttelissa. Kerrostalot rakennettiin vuosina 1961–1963 puutalojen, niin sanottujen ”sadan markan villojen” tilalle. Taloyhtiö, jossa on noin 750 asuntoa, oli silloin Suomen suurin.
1970-luvun lopulla taloyhtiössä oli 765 asuntoa ja parikymmentä liikehuoneistoa. Rakennusten kokonaistilavuus oli 165 000 kuutiometriä. Yhtiöllä oli oma kahdeksan työntekijän isännöintitoimisto. Aiemmin huoltomiehet asuivat itsekin talossa, mutta vuosituhannen vaihteessa omat huoltomiehet sanottiin irti. He perustivat yrityksen, joka huoltaa Satakalliota edelleen.
2010-luvun lopulla Satakallion ullakkokerrokseen rakennettiin asuntoja, joissa on alempia kerroksia isommat parvekkeet ja hyvät näköalat. Asuntoja on nyt kaikkiaan 773. Asuinneliömetrien määrä nousi 29 000:sta noin 800 neliötä suuremmaksi.
Yksi taloyhtiön pitkäaikaisista asukkaista on näyttelijä Minna Kivelä.
Aiheesta muualla

Aikamatka Satakallion kortteliin: ilmakuvia 1932-2012 (Arkistoitu – Internet Archive)
Valkojuovaluikertaja

| Valkojuovaluikertaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Blenniiformes
Heimo::  Luikertajat Tripterygiidae
Suku::  Helcogramma
Laji::  striatum
Kaksiosainen nimi
 Helcogramma striatum  Hansen, 1986 
Katso myös
   Valkojuovaluikertaja Wikispeciesissä   Valkojuovaluikertaja Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Valkojuovaluikertaja (Helcogramma striatum) on luikertajiin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan indopasifiselta merialueelta. Toisinaan sitä pidetään myös akvaarioissa.
Koko ja ulkonäkö

Valkojuovaluikertaja kasvaa useimmiten noin 3–4 cm pitkäksi. Lajin ruumis on pohjaväriltään punainen ja siinä on kolme ohutta valkoista tai keltaista poikkijuovaa. Päässä ja kyljissä on UV-valossa punaisena fluoresoivaa pigmenttiä. Valkojuovaluikertajalla on kolme selkäevää.
Levinneisyys ja elintavat

Valkojuovaluikertajan levinneisyysalue ulottuu Intiasta Japaniin, Australian pohjoisosiin ja Salomonsaarille. Lajin elinympäristöä ovat koralliriutat alle 30 metrin syvyydessä. Se elää pieninä parvina koralli- ja sienieläinten seassa. Valkojuovaluikertajan ravintoa on plankton. Kala kutee leviin.
Paul Valéry

| Paul Valéry |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. lokakuuta 1871 Sète, Ranska
Kuollut: 20. heinäkuuta 1945 (73 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  kirjailija, runoilija, filosofi
Kirjailija
Salanimi: Doris 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Paul Valéry (30. lokakuuta 1871 Sète Ranska − 20. heinäkuuta 1945 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija, runoilija, filosofi ja Ranskan akatemian jäsen.
Tausta

Valéry syntyi perheeseen, jonka isä oli alkuperältään korsikalainen ja äiti yhdistyneen Italian Genovasta. Perusopetuksensa Paul Valéry sai dominikaanien veljien opetuksessa Sètessä ja kävi lyseon Montpellier’ssa. Siellä hän myös aloitti oikeustieteen opintonsa vuonna 1889. Samoihin aikoihin hän julkaisi ensimmäiset runonsa Revue maritime de Marseille -lehdessä. Nuo ensimmäiset kirjalliset saavutukset voidaan luokitella symbolistiseen kirjallisuuden suuntaukseen. Vaikka teos sai hyvän vastaanoton, Valéry vaikeni kaunokirjailijana vuoteen 1917.
Vuonna 1900 Paul Valéry avioitui Jeannie Gobillardin kanssa, ja heillä oli avioliitostaan kolme lasta.
Runoilijana ja esseistinä

Vuonna 1894 runoilija muutti Pariisiin, ja tällöin hänen runotuotantonsa jäi taka-alalle ja hän keskittyi siviilivirkoihinsa sekä itsensä ja maailman tuntemiseen.
Vasta vuonna 1917 ja varsinkin André Giden vaikutuksesta hän palasi takaisin runouden pariin ja julkaisi Gallimardin kustantamana teoksen La Jeune Parque. Heti sen jälkeen vuonna 1920 seurasi ”Le Cimetière marin”, joka on ehkä runoilijan tunnetuin runo. Vuonna 1922 tuli julkisuuteen runokokoelma Charmes.
Esseistinä Valéryn kirjoitukset kertovat siitä huolesta, mitä hän tunsi länsimaisen sivilisaation ja oikeudenmukaisuuden hengen säilymisestä sekä kirjallisuuden roolista kasvatuksessa, ihmisyksilön taantuvassa kehityksessä.
Siviiliura

Pariisiin muutettuaan Valéry toimi sotaministeriön virkamiehenä ja uutistoimisto Havasin johtajan Lebeyn sihteerinä. Vuonna 1924 hänestä tuli Ranskan Pen-klubin puheenjohtaja, mutta jo seuraavan vuonna hänet äänestettiin Ranskan akatemiaan edesmenneen Anatole Francen jälkeen tyhjäksi jääneelle paikalle.
Ensimmäisen maailmansodan päättymisen jälkeen ja runotuotannon alettua uudelleen Valérysta tuli eräänlainen valtakunnan virallinen runoilija. Hän oli erittäin tunnettu, ja hänelle annettiin runsaasti erilaisia kunnianosoituksia. Avajaispuheessaan vuonna 1927 puhui kunnioittavasti edesmenneestä edeltäjästään mainitsematta kertaakaan hänen nimeään.
Vuonna 1932 hänet valittiin jäseneksi Ranskan kansalliseen museoneuvostoon, vuonna 1933 hänet nimitettiin Nizzan yliopiston kansleriksi. Vuonna 1936 oli vuorossa nimitys maailmannäyttelyn kulttuuriyhteistyön puheenjohtajuus, vuonna 1937 hän sai perustaa oman runouden oppituolinsa maineikkaaseen Collège de Franceen ja vuonna 1939 hänestä tuli Ranskan kirjailijoiden, säveltäjien ja kustantajien yhdistyksen kunniapuheenjohtaja.
Saksan miehityksen aika

Saksalaismiehityksen aikana Valéry kieltäytyi järjestelmällisesti yhteistyöstä miehittäjän kanssa. Siksi hän menetti Nizzan yliopiston kanslerin viran, mutta säilytti akateemikon arvon ja aseman.
Valéry kuoli vain muutama viikko toisen maailmansodan päättymisen jälkeen vuonna 1945. Hänelle järjestettiin kenraali Charles de Gaullen pyynnöstä valtiolliset hautajaiset. Hänet haudattiin syntymäkaupunkiinsa Sèteen, sen merelliselle hautausmaalle, josta hän oli kirjoittanut juuri tunnetuimman runonsa.
Teokset

Introduction à la méthode de Léonard de Vinci (1895)
La soirée avec monsieur Teste (1896)
Essai d’une conquête méthodique (1897)
La jeune parque (1917)
La crise de l’esprit (1919)
Le Cimetière marin (1920) ranskankielinen wikisource
Album de vers anciens (1920)
Charmes (1922)
Eupalinos ou l’architecte (1923)
L'âme et la danse (1923)
Dialogue de l’arbre (1923)
Variété I (1924)
Propos sur l’intelligence (1925)
Monsieur Teste (1926)
Variété II (1929)
Regards sur le monde actuel (1931)
Amphion (1931)
Pièces sur l’art (1931)
L’idée fixe ou deux hommes à la mer (1932)
Discours en l’honneur de Goethe (1932)
Sémiramis (1934)
Variété III (1936)
Degas, danse, dessin (1938)
Discours aux chirurgiens (1938)
Variété IV (1938)
Mauvaises pensées et autres (1942)
Tel quel (1941 ja myös 1943)
Variété V (1944)
Mon Faust (1946)
L’ange (1947)
Histoires brisées (1950)
Vues (1948, postuumi)
Œuvres I (1957, postuumi)
Les Principes d’anarchie pure et appliquée (1984, postuumi)
Eteinen

Pohjapiirros, jossa eteinen merkittynä punaisella.
Eteinen
Eteinen, varsinkin vanhahtavassa kielessä joskus porstua, on asuinhuoneiston sisäänkäyntiin tai tuulikaappiin välittömästi liittyvä huonetila tai tila, josta on kulkuyhteys huoneiston muihin huoneisiin ja tiloihin. Huoneesta toiseen kuljettaessa reitti kulkee usein eteisen kautta, joka toimii näin huonetilojen yhdistäjänä.
Useampikerroksisen asunnon kerrosten väliset portaat sijoitetaan yleensä eteiseen tai sen lähelle. Toisaalta eteinen erottaa asuinhuoneiston muita tiloja ulkoa tai kerrostalon porraskäytävästä kuuluvalta melulta. Jos eteinen sijoittuu rakennuksen ulkoseinälle, siinä on yleensä myös ikkuna. Ellei ole, luonnonvaloa pyritään saamaan eteiseen avoimella yhteydellä asunnon muihin huoneisiin. Mikäli eteisen kaltaisia tiloja on enemmän kuin yksi, on vakiintunut käytäntö nimetä eteistilat koon mukaan. Käypä nimitys esimerkiksi kooltaan pienemmästä eteistilasta on pikkueteinen. Pääasiallisen eteisen edessä ei enää tällöin liitettä ole tapana käyttää.
Lämpimän eteisen edeltäjä oli maalaistaloista ja vanhoista pientaloista tuttu lämmittämätön porstua tai kuisti. Etenkin julkisten tilojen suurta eteishuonetta kutsutaan myös nimellä (eteis)halli tai (eteis)aula.
Eteistä käytetään yleensä myös vaatesäilytystilana etenkin ulkovaatteille ja jalkineille. Vaatteet sijoitetaan avonaulakkoon, komeroihin tai eteisen yhteydessä olevaan vaatehuoneeseen, pientalossa joskus tuulikaappiinkin. Eteiskaapistoon on usein sijoitettu myös siivouskomero, siivousvälineiden säilytyspaikka. Eteisestä on usein suora käynti WC:hen ja pesutiloihin. Eteiseen sijoitetaan myös pukeutumista helpottava peili. Tilaa säästäviä ratkaisuja ahtaassa eteisessä ovat muun muassa liukuovikaapistot ja seinään kiinnitetty, seinää vasten kääntyvä klaffi-istuin..
Ennen nykyisten mukana kuljetettavien ja henkilökohtaisten puhelimien aikaa kodin ainoa lankapuhelin sijoitettiin usein eteiseen, jonne kaikista kodin huoneista oli lyhyt matka puhelimeen vastaamaan sen soidessa ja jossa saattoi sijaita huoneiston ainoa puhelinpistorasia. Puheluja varten puhelimen vieressä saattoi olla tuoli tai istuimen ja eteispöydän tai -lipaston yhdistelmä, niin sanottu puhelinpöytä.
Vakhtang I

| Vakhtang I |
| --- | --- |
 
Kartlin kuningas
Valtakausi:  447–522
Edeltäjä:  Mirdat V
Seuraaja:  Datši

Syntynyt:  n. 439 Mtskheta, Iberian kuningaskunta
Kuollut:  522 Ujarma, Iberian kuningaskunta
Puoliso:  Balendukht Elene
Lapset:  Datši Leon Mihrdat
Suku:  Khosroianit
Isä:  Mirdat V
Äiti:  Sagdukht
Uskonto:  Ortodoksinen kirkko
Vakhtang I Gorgasali (georg. ვახტანგ I გორგასალი, n. 439 tai 443 – 502 tai 522) oli Iberian eli paikallisesti Kartlin (nykyisen Georgian itäosan) kuningas Khosroiani-dynastiasta 400-luvun jälkipuoliskolla ja 500-luvun alussa. Gorgasali on iranilainen liikanimi, joka tarkoittaa ”sudenpäätä”. Hän johti kansansa liitossa Itä-Rooman valtakunnan kanssa pitkäaikaiseen taisteluun sassanidien Iranin hegemoniaa vastaan. Se päättyi Vakhtangin tappioon ja Iberian kuningaskunnan heikentymiseen. Perimätiedon mukaan hän uudisti myös Georgian ortodoksisen kirkon rakennetta ja perusti Georgian nykyisen pääkaupungin Tbilisin.
Vakhtangin hallituskauden ajoittaminen on ongelmallista. Professori Ivane Džavakhišvilin mukaan hän hallitsi vuosina noin 449–502 ja professori Cyril Toumanoffin mukaan noin 446–522. Toumanoff liittää Vakhtangin lisäksi Iberian Gurgenes-nimiseen kuninkaaseen, joka tunnetaan Prokopioksen Justinianuksen sodista.
Vakhtangia käsitellään 700- tai 1000-luvulla laaditussa elämäkerrassa, jonka kirjoittajana pidetään Džuanšeria ja jossa historia ja legendat kietoutuvat yhteen eeppiseksi kertomukseksi niin, että Vakhtangin persoonaa ja tekoja liioitellaan suuresti. Teos on ollut pääasiallisena lähteenä kuvalle Vakhtangista esimerkillisenä soturikuninkaana ja valtiomiehenä ja sen antama kuva on säilynyt kansan muistissa nykyaikaan saakka. Vakhtang nousi yhdeksi Georgian historian suosituimmista hahmoista jo keskiajalla ja Georgian ortodoksinen kirkko on kanonisoinut hänet.
Nimi

Vakhtang Gorgasalin elämän mukaan kuninkaalle annettiin syntymässä iranilainen nimi Varazkhosrovtang, joka muuntui georgiaksi muotoon Vakhtang. Nimi saattaakin olla peräisin persian sanoista *warx-tang (vahrka-tanū) eli ”sudenvartaloinen” ja se on mahdollisesti osoitus suden kultista muinaisessa Georgiassa. 1200-luvun lopulta alkaen lukuisat georgialaiset ruhtinaat ja kuninkaat ottivat nimen Vakhtang. Toumanoff huomauttaa, että nimellä Vakhtang ei ole vastinetta antiikissa, ja väittää, että kuninkaan liikanimi Gorgasal, joka annettiin hänelle käyttämänsä kypärän muodon vuoksi, vastaa roomalaisen 500-luvun historioitsijan Prokopioksen Gurgenesta (kreik. Γουργένης). Toumanoffin teoriaa Vakhtangista ja Gurgeneesta ei ole yleisesti hyväksytty.
Hallinnon alku

Vakhtang Gorgasalin elämän lisäksi keskiaikaiset georgialaiset lähteet mainitsevat Vakhtangin vain lyhyesti, mutta ne eivät yleisesti ottaen juurikaan käsittele muitakaan Bagrationi-dynastiaa edeltäneitä georgialaisia monarkkeja. Puoliksi legendaarisesta ja eeppisestä luonteestaan huolimatta Vakhtang Gorgasalin elämä kertoo lukuisia yksityiskohtia, jotka voidaan yhdistää lähempänä kyseistä ajanjaksoa kirjoitettuihin lähteisiin, kuten Ghazar Parpetsiin ja Prokopiokseen.
Vakhtang Gorgasalin elämän mukaan Vakhtang nousi maansa valtaistuimelle seitsenvuotiaana ja seurasi isäänsä Mirdat V:tä. Hänen äitinsä Sagdukht, kristinuskoon kääntynyt persialainen, toimi sijaishallitsijana hänen ollessaan alaikäinen. Kronikan kirjoittaja kertoo seuraavaksi Iberian vaikeasta tilanteesta: maa kärsi sassanidien yrityksestä levittää zarathustralaisuutta ja ”osseettien” pohjoisesta tulleesta tuhoisasta hyökkäyksestä. Hyökkäys saattaa viitata Priskoksen mainitsemaan hunnien (ja mahdollisesti alaanien) invaasioon Kaspian porttien läpi. 16-vuotiaana Vakhtangin kerrotaan johtaneen voitokasta kostosotaa "osseetteja" vastaan, voittaneen kaksintaistelun vihollisen jättiläistä vastaan ja vapauttaneen sisarensa Mirandukhtin vankeudesta. 19-vuotiaana Vakhtang meni naimisiin Balendukhtin, suuren kuninkaan Hormizdin ”tyttären” kanssa (ilmeisesti Hormizd III, hallitsi 457–459). Pian Vakhtang osallistui suuren kuninkaan pyynnöstä sotaretkeen ”Intiassa”, mikä tarkoittaa luultavasti Perozin retkeä hefthaliitteja vastaan 460-luvulla, ja sotaan Rooman valtakuntaa vastaan vuonna 472. Siinä Vakhtangin kerrotaan saaneen haltuunsa Egrisin (Lazican) ja Abhasian (Abasgian).
Kirkko

Palattuaan Iberiaan Vakhtang teki useita päätöksiä, joiden tarkoitus oli vahvistaa kuninkaan valtaa. Hän ei pitänyt siitä, että Persia yritti rajoittaa Iberian itsenäisyyttä, joten hän käänsi ulkopoliittisen suuntansa ja lähentyi Roomaa. Hän meni naimisiin keisari Zenonin ”tyttären” (mahdollisesti sukulaisen) Helenan kanssa ja sai Konstantinopolilta luvan korottaa Iberian kirkon johtajan eli Mtskhetan piispan katolikokseksi. Vakhtang lähetti katolikoksen yhdessä 12 vasta nimitetyn piispan kanssa vihittäväksi Antiokiaan. Uudistukset eivät sujuneet helposti ja kuninkaan täytyi voittaa niitä vastustaneet henkilöt, erityisesti Mtskhetan syrjäytetty piispa Mikel. Džavakhišvili selittää kiistan johtuneen näkemyseroista monofysitismiä kannattaneen Vakhtangin ja diofysitismiä tukeneen Mikelin välillä. Toumanoff tukee Džavakhišvilin oletusta ja huomauttaa, että prelaatin vaihdos ja hänen vihkimisensä Antiokiassa voi ”ainoastaan vihjata Zenonin uskonnollisten näkemysten hyväksymiseen” eli maltillisen monofysitistiseen Henotikoniin vuodelta 482. Toinen georgialainen historioitsija Simon Džanašia väittää vuorostaan, että Vakhtang olisi ollut lähempänä diofysitismiä, kun taas Mikel kannatti monofysitismiä.
Sota Irania vastaan

Omaksumalla Roomaa tukevan linjan Vakhtang vieraantui entisestään aatelisistaan, joka hakivat Iranilta tukea vastustaakseen kuninkaan yrityksiä rajoittaa heidän autonomiaansa. Vuonna 482 Vakhtang teloitutti vaikutusvaltaisimman vasallinsa Varskenin, Gogarenen vitaxan, joka oli kääntynyt zarathustralaisuuteen ja joka tuki Iranin vaikutusvallan kasvua Kaukasiassa. Varsken oli tapattanut kristityn vaimonsa Šušanikin. Šušanik oli Armenian mamikonidi-ruhtinaan Vardan II:n tytär ja Georgian kirjallisuuden varhaisimman säilyneen teoksen sankari. Teollaan Vakhtang ajautui avoimeen yhteenottoon iranilaisten herrojaan vastaan. Vakhtang pyysi apuun armenialaisia ruhtinaita ja hunneja. Epäröityään hieman armenialaiset liittoutuivat Vardanin veljenpojan Vahanin johdolla Vakhtangin kanssa. Liittolaiset hävisivät taistelun ja Iranin rangaistusretkikunnat tuhosivat Iberiaa vuosina 483 ja 484, minkä vuoksi Vakhtangin piti paeta Rooman hallitsemaan Lazicaan (nykyiseen Länsi-Georgiaan). Kun Peroz kuoli sodassa heftaliitteja vastaan vuonna 484, hänen seuraajansa Balaš palautti rauhan Kaukasiaan. Vakhtang palasi valtaan Iberiassa, muttei muuttanut Roomaa tukevaa politiikkaansa.
Kun sadan vuoden rauha Iranin ja Rooman välillä romahti, sassanidien Kavad I kutsui Vakhtangin vasallinaan uuteen sotaretkeen Roomaa vastaan. Vakhtang kieltäytyi, ja iranilaiset hyökkäsivät hänen kuningaskuntaansa. Hän oli silloin noin 60-vuotias ja joutui viettämään elämänsä viimeiset vuodet sodassa ja maanpaossa pyytäen turhaan Roomalta apua. Tämän ajanjakson tapahtumien kronologia on jäänyt epäselväksi, mutta vuoteen 518 mennessä iranilainen varakuningas oli asetettu hallitsemaan Tbilisiin, jonka Vakhtang oli georgialaisen perimätiedon mukaan perustanut maansa uudeksi pääkaupungiksi. Vakhtang Gorgasalin elämän mukaan hän kuoli taistellessaan Iranin hyökkäysarmeijaa vastaan: kapinallinen orja ampui häntä nuolella, joka osui häneen haarniskan kainalossa olleen reiän läpi. Haavoittunut kuningas vietiin linnaansa Udžarmassa, jossa hän kuoli, ja hänet haudattiin Mtskhetan katedraaliin. Džavakhišvilin mukaan Vakhtang kuoli noin vuonna 502. Jos Toumanoff on oikeassa siitä, että Prokopioksen Gurgenes oli sama henkilö kuin Vakhtang, hänen hallintonsa saattoi päättyä vuonna 522 kun hän pakeni Lazicaan, jossa hän menehtyi mahdollisesti samoihin aikoihin. Gurgeneen perheenjäsenet, Peranius, Pacurius ja Phazas, tekivät uran Rooman armeijassa.
Perhe

Vakhtang Gorgasalin elämän mukaan Vakhtang sai kolme poikaa. Hänen vanhin poikansa Datši, jonka hän sai ensimmäisestä avioliitostaan iranilaisen prinsessan Balendukhtin kanssa (Balendukht kuoli synnytyksessä), nousi hänen jälkeensä Iberian valtaistuimelle ja joutui palaamaan Iranin vasalliksi. Kaksi nuorempaa poikaa, Leon ja Mirdat, syntyivät Vakhtangin toisesta avioliitosta roomalaisen Helenan kanssa ja heidän hallittavikseen annettiin Iberian lounaiset maakunnat Klardžeti ja Džavakheti. Leonin jälkeläiset eli guaramidit noudattelivat alueella pääosin Roomaa myötäilevää politiikkaa. Molemmat sukulinjat selviytyivät Iberiassa 700-luvulle saakka, kunnes heidän tilalleen nousivat heidän voimakkaammat serkkunsa Bagrationi-dynastiasta. Toumanoff on ehdottanut, että nimi Samanazus saattaa olla korruptio sanoista ”Datšin veli” ja viittaa mahdollisesti siten Mirdatiin. Samanazus mainitaan iberialaisena ”kuninkaana” Johannes Malalaksen luettelossa Justinianuksen aikaisista hallitsijoista ja Theofanes sekä Georgios Kedrenos kertovat hänen vierailleen Konstantinopolissa vuonna 535.
Muisto

Vakhtang tuli osaksi Georgian historiallisten sankarien pantheonia jo keskiajalla. Georgian bagratidien kuninkaallinen lippu tunnettiin nimellä ”Gorgasliani” eli ”Gorgasali[n lippu]”. Sitä pidetään joskus nykyisen Georgian lipun varhaisimpana mallina. Kansan muistissa Vakhtang muuntui legendaariseksi ja romanttiseksi hahmoksi. Hänestä on säilynyt useita kansanrunoja ja legendoja, joissa ylistetään kuninkaan suurutta, valtavaa fyysistä voimaa, rohkeutta ja omistautumista kristinuskolle.
Vakhtangia on sanottu monien kaupunkien, linnojen ja luostarien perustajaksi ympäri Georgiaa. Häntä on pidetty myös maan pääkaupungin Tbilisin perustajana, ja katu ja aukio on nimetty Tbilisissä hänen mukaansa. Kaupungin perustamista koskevan legendan mukaan kuningas Vakhtang oli metsässä, jossa hänen haukkansa ajoi takaa fasaania. Lintu putosi kuumaan lähteeseen, ja kuningas ja hänen palvelijansa näkivät veden höyryävän. Vakhtang yllättyi kuuman veden paljoudesta, käski rakentaa paikalle kaupungin ja antoi sen nimeksi Tbilisi eli ”kuumien lähteiden paikka”.
Vakhtang otettiin Georgian ortodoksisen kirkon kalenteriin virallisesti 1990-luvun alussa ja hänen kunniakseen rakennettiin kirkko Rustaviin. Häntä on kuitenkin oletettavasti pidetty pyhänä jo pitkään. Georgian kirkko juhlistaa häntä vuosittain 30. marraskuuta. Vakhtang Gorgasalin ritarikunta luotiin vuonna 1992 ja se on yksi Georgian korkeimmista sotilaallisista kunniamerkeistä.