stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Common Lisp
Datatyypit > Funktiot > Funktioiden määrittely

Makrolla defun määritellään funktioita.
(defun nelio (x)
   (* x x))
Funktion määrittely voi sisältää julistuksia (declaration), jotka antavat kääntäjälle vihjeitä optimointiasetuksista tai argumenttien tyypeistä. Ne voivat myös sisältää dokumentaatiomerkkijonoja (docstring), joita voidaan käyttää interaktiiviseen dokumentaatioon.
(defun nelio (x)
    (declare (number x) (optimize (speed 3) (debug 0) (safety 1)))
    "Laskee luvun x neliön."
    (* x x))
Nimettömiä funktioita voi määritellä käyttämällä operaattoria lambda. Lisp-ohjelmointityyli käyttää usein korkeamman asteen funktioita, joille on hyödyllistä antaa nimettömiä funktioita argumentteina.
Funktioiden määrittelyyn ja käsittelyyn on myös muita operaattoreita. Funktion voi esimerkiksi kääntää (tai uudelleenkääntää) käyttäen operaattoria compile. (Jotkin Lisp-toteutukset ajavat funktioita oletuksena tulkissa ja kääntävät vasta kehotuksesta; toiset kääntävät kaikki funktiot lennossa.)
Datatyypit > Funktiot > Funktioiden nimiavaruus

Funktioiden nimiavaruus on erillinen muuttujien nimiavaruudesta. Tämä on suurin ero Common Lispin ja Schemen välillä. Joitain operaattoreita, jotka määrittelevät nimiä funktioiden nimiavaruuteen, ovat defun, flet, ja labels.
Jotta funktiolle voisi antaa argumentiksi toisen funktion nimen perusteella, täytyy käyttää erityisoperaattoria function, jonka voi lyhentää #'. Ensimmäinen sort-esimerkki viittaa funktion, jonka nimi on > funktioiden nimiavaruudessa, lausekkeella #'>.
Schemen evaluointimalli on yksinkertaisempi: On vain yksi nimiavaruus, ja kaikki listalausekkeen alkiot evaluoidaan – ei ainoastaan argumentteja. Siksi toisella murteella kirjoitettu koodi voi olla harhaanjohtavaa toista murretta osaavalle: Esimerkiksi moni Common Lisp -ohjelmoija käyttää mielellään kuvaavia muuttujien nimiä kuten list tai string, mikä aiheuttaisi ongelmia Schemessä, koska muuttujat peittäisivät paikallisesti samannimiset funktiot.
Datatyypit > Muut tyypit

Common Lispissä on muitakin datatyyppejä, kuten:
Tiedostopolut (pathname) kuvaavat tiedostoja ja hakemistoja tiedostojärjestelmässä. Common Lispin tiedostopolut ovat geneerisempiä kuin useiden käyttöjärjestelmien tiedostojennimeämissäännöt, joten Lisp-ohjelmien tiedostojenkäsittely on siirrettävissä monen eri järjestelmän välillä.
Luku- ja kirjoitusvirrat kuvaavat tekstuaalisen tai binäärisen datan lähteitä ja kohteita, kuten avoimia tiedostoja tai terminaaleja.
Common Lispissä on sisäänrakennettu näennäissatunnaislukugeneraattori. Satunnaistila-arvot (random state) esittävät uudelleenkäytettäviä näennäisesti satunnaisten lukujen lähteitä ja antavat mahdollisuuden tuottaa sama satunnaislukusekvenssi moneen kertaan.
Tilat (condition) ovat tyyppejä, joilla esitetään virheitä, poikkeuksia ja muita "mielenkiintoisia" tapahtumia, joihin ohjelma voi vastata.
Luokat ovat ensimmäisen asteen objekteja, ja yksinään jo metaluokkien olioita.
Common Lispissä on myös työkalut olio-ohjelmointiin, Common Lisp Object System eli CLOS, joka on yksi kaikkein voimakkaimmista oliomalleista.
Datatyypit > Makrot

Lispin makrot muistuttavat ulkoisesti funktioita. Kuitenkin siinä missä funktio esittää evaluoitavaa lauseketta, makro esittää ohjelman lähdekoodin muuntamista muodosta toiseen.
Makrot mahdollistavat uusien syntaktisten muotojen luomisen kieleen. Esimerkiksi seuraava makro tarjoaa until-silmukan, joka voi olla tuttu muista kielistä, kuten Perlistä:
(defmacro until (test &body body)
   `(do ()
        (,test)
      ,@body))
 
 ; esimerkki
 (until (= (random 10) 0)
   (write-line "Hello"))
Kaikki makrot avataan ennen kuin niitä sisältävä koodi suoritetaan tai käännetään. Makroja voi ajatella funktioina, jotka ottavat parametreina ja palauttavat jäsennyspuita (Lispin S-lausekkeita). Nämä funktiot suoritetaan ennen koodin suorittamista tai kääntämistä, ja ne tuottavat varsinaisen lähdekoodin. Makrot kirjoitetaan tavallisella Common Lispillä, ja ne voivat käyttää mitä tahansa tarjolla olevaa funktiota. `-merkintä (lainausmerkki "väärin päin") on Common Lispin  erityisesti makroja varten tarkoitettu merkintä, joka yksinkertaistaa tavallista tapausta, jossa makro korvataan tietyn malliseksi koodiksi.
Toteutukset

Common Lisp on määritelty paperilla (kuten Ada tai C) eikä yhdessä toteutuksessa (kuten Perl tai Python). Common Lispille on monia toteutuksia, ja standardi ilmaisee alueet, joissa ne voivat oikeaoppisesti erota toisistaan. Kaupallisia toteutuksia ovat Allegro Common Lisp ja LispWorks. Vapaista toteutuksista lienee suosituin olevan Steel Bank Common Lisp (SBCL). Usein ohjelmoitaessa käytetään GNU Emacs-tekstimuokkainta ja Common Lispille suunnattua SLIME-kehitysympäristöä. Kuitenkin muitakin vaihtoehtoja on tarjolla.
Lisäksi toteutusten mukana on tapana tulla myös funktiokirjastoja, jotka tarjoavat toiminnallisuuksia, joita ei ole kuvattu standardissa. Avoimen lähdekoodin kirjastoja on luotu tukemaan näitä ominaisuuksia siirrettävällä tavalla, mm. Common-Lisp.net .
Suurin osa Common Lisp -toteutuksista kääntää funktiot natiiviksi konekieleksi. Toiset kääntävät tavukoodiksi, mikä vähentää nopeutta mutta parantaa binäärikoodin siirrettävyyttä. Se harhaluulo, että Lisp on puhtaasti tulkattu kieli, johtuu luultavasti siitä, että Common Lisp -ympäristö tarjoaa interaktiivisen kehotteen (REPL), johon voi kirjoittaa koodia, ja siitä, että funktiot käännetään yksi kerrallaan.
Aiheesta muualla

Practical Common Lisp, ilmainen oppikirja. (englanniksi)
Common Lisp HyperSpec, HTML-versio Common Lisp -standardista. (englanniksi)
CLiki (Arkistoitu – Internet Archive), Wiki vapaille Common Lisp -ohjelmistoille Unix- ja win32-ympäristöihin. (englanniksi)
Common Lisp Cookbook, vinkkejä Common Lisp -ohjelmointia varten. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Israel  Yhdysvallat 
1 2  Peter Seibel: Practical Common Lisp - Chapter 2. - Lather, Rinse, Repeat: A Tour of the REPL gigamonkeys.com.  2005. Viitattu 18.11.2024. (englanniksi)
↑  Getting Started - Common Lisp Cookbook lispcookbook.github.io.  18.11.2024. Viitattu 18.11.2024. (englanniksi)
Aleksi Tuorila

| Aleksi Tuorila> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 12. elokuuta 1885 Iisalmi, Suomi
Kuollut: 26. helmikuuta 1938 (52 vuotta) Sandarmoh, Neuvostoliitto
Ammatti:  räätäli
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota, heimosodat, Pohjois-Venäjän interventio
Sotilasarvo:  kenraali
Joukko-osasto:   Punakaarti (1917–1918)    Muurmannin legioona (1918)    Puna-armeija (1918–1920, 1927–1935)
Aleksander ”Aleksi” Tuorila (12. elokuuta 1885 Iisalmi – 26. helmikuuta 1938 Sandarmoh) oli suomalainen punaupseeri, joka teloitettiin Stalinin vainojen aikana. Varsinaiselta ammatiltaan Tuorila oli räätäli, joka 1910-luvulla oli yksi Rovaniemen ja Kemijärven työväenyhdistysten johtohahmoista. Vuoden 1918 sisällissodan aikana hän toimi punaisten pohjoisen rintaman ylipäällikkönä ja oli myöhemmin samana vuonna mukana perustamassa Muurmannin legioonaa. Hieman myöhemmin Tuorila siirtyi puna-armeijaan, jossa hän kohosi kenraaliksi. Tuorila vangittiin ja teloitettiin vuonna 1938.
Elämä > Varhaiset vuodet

Köyhään perheeseen Iisalmessa syntynyt Aleksi Tuorila joutui lähtemään kotoaan jo yhdeksänvuotiaana, kulkeutuen lopulta Rovaniemelle. Varsinaiselta ammatiltaan hän oli räätäli. Vuonna 1912 Tuorila muutti perheineen Kemijärvelle, missä hän toimi vajaan viiden vuoden ajan työväentalon vahtimestarina ja oli mukana myös paikallisen työväenyhdistyksen toiminnassa. Vuonna 1917 Rovaniemen Työväen Näyttämön johtaja Kaarlo Kurki palkkasi kaupunkiin palanneen Tuorilan näyttelijäksi yhdessä radikaalisosialisti Ville Kallion kanssa. Saman vuoden elokuussa teatterin suojissa perustettiin salainen työväen suojajoukko, josta marraskuun lopussa muodostettiin Rovaniemen työväen järjestyskaarti eli myöhempi punakaarti.
Elämä > Neuvostoliitossa

Neuvosto-Venäjälle siirtymisensä jälkeen Tuorila opiskeli Leningradin kansainvälisessä punaupseerikoulussa. Vuonna 1920 (joidenkin lähteiden mukaan 1922) hän muutti Murmanskin kautta Pohjois-Ruotsiin, missä hän asui ainakin Kiirunassa. Tuorila suoritti niin sanottuja ”erityisiä tehtäviä”, kulkien salaisilla komennuksillaan myös Suomen puolella. Vuonna 1927 hän palasi perheensä kanssa Petroskoihin, jonka jälkeen Tuorila palveli puna-armeijassa kenraalin arvoisena aina vuoden 1935 yleiseen puhdistukseen asti. Viimeiset vuotensa hän työskenteli räätälinä Karjalan teollisuusliitossa, kunnes Tuorila vangittiin tammikuussa 1938. Hän sai kuolemantuomion 13. helmikuuta ja teloitettiin Sandarmohissa kaksi viikkoa myöhemmin. Tuorila rehabilitoitiin Stalinin kuoleman jälkeen vuonna 1956.
Perhe

Aleksi ja Anna Tuorilan perheeseen syntyi kolme lasta. Rovaniemellä syntynyt Ossian Tuorila (1909–1938) oli NKP:n jäsen, joka asui Uhtualla Kentozeron kylässä ja työskenteli seppänä paikallisilla metsätyömailla. Hänet teloitettiin isänsä tavoin maaliskuussa 1938 Sandarmohissa. Sulo Tuorila oli näyttelijä, joka teki pitkän teatteriuran Petroskoissa.
Tuomipihlajat

| Tuomipihlajat |
| --- | --- |
 Rusotuomipihlaja (Amelanchier lamarckii)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Tuomipihlajat Amelanchier  Medik.
Katso myös
   Tuomipihlajat Wikispeciesissä   Tuomipihlajat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tuomipihlajat (Amelanchier) on ruusukasvien (Rosaceae) heimoon kuuluva suku. Lajeista suurin osa kasvaa alkuperäisenä Pohjois-Amerikan lauhkealla vyöhykkeellä. Monia tuomipihlajalajeja käytetään koriste- tai marjakasveina.
Tuomipihlajien marjoja syövät linnut levittävät tuomipihlajia vieraslajeiksi Suomen luontoon. Esimerkiksi isotuomipihlaja muodostaa Etelä-Suomessa paikoin laajoja tiheiköitä.
Ulkonäkö ja koko

Tuomipihlajat ovat kesävihantia yksikotisia pensaita tai pieniä puita. Lajit tekevät usein maarönsyjä. Lehdet kasvavat kierteisesti. Lehtilapa on ehyt ja sahalaitainen. Kukinto on tavallisesti terttu. Kukat ovat kaksineuvoisia ja teriö valkoinen. Hedelmä on sininen tai tummansinipunainen, vahapeitteinen pohjusmarja.
Ravintokäyttö

Sukuun kuuluvasta marjatuomipihlajasta on jalostettu marjanviljelyyn lajikkeita, joita kutsutaan nimellä saskatoon. Näitä ovat "Smokey", "Thiessen", "Martin", "Regent Northline" ja "Honeywood".
Viljelykäyttö ja poisto luonnosta

Suomessa iso- ja marjatuomipihlaja menestyvät Lapissa saakka (kasvuvyöhykkeet I–VI), mutta ruso- ja sirotuomipihlaja menestyvät vain Keski-Suomeen saakka.
Isotuomipihlaja voi levitä laajoiksi kasvustoiksi etenkin hiekkamaassa. Lajin viljelystä pitäisi siksi luopua ja luontoon levinneet isotuomipihlajat olisi hyvä poistaa mieluiten juurineen.
Lajeja

Amelanchier alnifolia – marjatuomipihlaja
Amelanchier bartramiana – pohjantuomipihlaja
Amelanchier confusa – ruotsintuomipihlaja
Amelanchier intermedia – korpituomipihlaja
Amelanchier laevis – sirotuomipihlaja
Amelanchier lamarckii – rusotuomipihlaja
Amelanchier ovalis – euroopantuomipihlaja
Amelanchier spicata – isotuomipihlaja
Amelanchier sanguinea – hurmetuomipihlaja
Aiheesta muualla

Laji.fi: Tuomipihlajat (Amelanchier)
Funet: Tuomipihlajat (Amelanchier)
ITIS: Amelanchier (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q156957  Wikispecies: Amelanchier  APDB: 187996  APNI: 215793  BioLib: 39577  BOLD: 121754  CoL: 6298M  EoL: 29970  EPPO: 1AMEG  FNA: 101333  FoC: 101333  GBIF: 3023817  GRIN: 509  iNaturalist: 49230  IPNI: 33638-1  IRMNG: 1008281  ITIS: 25108  NBN: NHMSYS0000455854  NCBI: 23139  NZOR: 3ab1bc78-2d7a-4dc1-8454-f5b19a00b677  Open Tree of Life: 197803  Paleobiology Database: 157340  Paleobiology Database: 157340  PLANTS: AMELA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30005906-2  Tropicos: 40011752  uBio: 5870360  VASCAN: 809  WFO: wfo-4000001570
Tuoli

Alvar Aallon (1898–1976) 1930-luvun alussa suunnittelema tuoli, johon on lisätty verhoilu. Alkuperäinen oli ilman verhoilua.
Empiretuoli, 1800-luku, Ranska.
Marcel Breuerin putkituoli.
Verner Pantonin muovituoli S.
Tuoli on jaloilla seisova istuin, huonekalu, joka on suunniteltu yleensä yhden kerrallaan istuttavaksi. Siinä on yleensä selkänoja (toisin kuin jakkarassa) ja usein myös käsinojat.
Tuoli voidaan valmistaa useista eri materiaaleista, kuten puusta, muovista tai teräksestä.
Tuolityyppejä

jakkara on selkänojaton ja käsinojaton pienikokoinen tuoli, jonka korkeampi muunnelma on baarijakkara.
nojatuoli on pehmustettu tai muutoin mukavaksi muotoiltu tuoli, jossa on yleensä myös käsinojat ja usein korkea selkänoja, joka tukee myös päätä.
keinutuoli on kahdella kaarevalla jalaksella varustettu nojatuoli, jolla voi keinua rauhallisesti.
säkkituoli on istujan mukaan muovautuva tuoli, jonka sisällä on polystyreeniraetta tai muuta helposti muotoutuvaa täytettä.
satulatuolissa on ulkonäöltään satulaa muistuttava istuin, jossa ei ole selkänojaa mutta usein pyörillä varustettu, pystyakselin ympäri pyörivä jalkarakenne, kuten toimistotuoleissa.
Työtuoli eli toimistotuoli on säädettävä tuoli, joka on usein varustettu selkänojalla sekä pyörillä. Nykyisin työtuoleissa on erityisesti panostettu työergonomiaan.
Muna eli egg on tanskalaisen arkkitehti Arne Jacobsenin suunnittelema nojatuoli, josta on tullut kansainvälinen muotoiluklassikko.
Tuolit Suomessa

Suomen kielen sana tuoli on uudehko lainasana joka on tullut meille germaanisista kielistä (vrt. ruotsin stol ja saksan Stuhl). Penkin etymologia on puolestaan muinaisgermaanisesta sanasta banki, joka on tarkoittanut kohoumaa, ja suomen sanat penger sekä penkka ovat samaa juurta. Toinen mahdollinen alkuperä sanalle on italiasta varhaisten rahanvaihtajien pöytää merkitsevästä nimityksestä banco. Samasta kantasanasta on kehittynyt myös sana pankki. Suomessa omaperäiset nimitykset istuimille ovat olleet murteissa rahi ja palli.
Tuolit olivat Suomessa harvinaisia 1700-luvulle asti. Talonpoikaissisustuksissa istuimina oli yleensä erilaisia puuesineitä, esimerkiksi arkkuja ja penkkejä. Myös vuoteella istuttiin. Savupirttien seiniä kiersivät kiinteät penkit, joilla istuttiin ja usein nukuttiinkin. Renessanssin aikana kartanoiden sisustuksiin tuli liikuteltavia irtohuonekaluja. Tuoleja ilmestyi runsaammin säätyläiskartanoihin 1600-luvun loppupuolella, pappiloihin ja porvariskoteihin vasta sata vuotta myöhemmin.
Tuolin perusmalli on tukeva renessanssituoli H:n muotoisine jalkatukineen. Myöhemmin siihen liitettiin kunkin aikakauden mukanaan tuomia vaikutteita ja tyylejä. Renessanssituoli oli Suomessa käytössä 1900-luvulle asti. Sen suoralinjaiset ja jykevät muodot soveltuivat hyvin puuseppien taitoihin.
Suomalaisen modernin tuolin suunnittelu liittyy puunjalostukseen, jossa vaneri on ollut keskeisessä osassa. Alvar Aalto aloitti 1920-luvun lopulla tiiviin yhteistyön turkulaisen O.y Huonekalu- ja Rakennustyötehdas A.b:n (nykyinen Huonekalutehdas Korhonen Oy) kanssa. Aallon ja Korhosen yhteistyönä ideoitiin erilaisia puun taivutus- ja muokkausmenetelmiä. Vuosina 1934–1965 Aallolle myönnettiin patentti yhteensä seitsemään keksintöön – osa näistä patentoitiin myös ulkomailla. Alvar Aallon suunnittelemia puutuoleja ja muita huonekaluja on pidetty inhimillisempänä vaihtoehtona samoihin aikoihin Keski-Euroopassa syntyneelle teräsputkituolille.
Ilmari Tapiovaara suunnitteli vaimonsa Annikki Tapiovaaran kanssa vuonna 1947 valmistuneen Domus Academican, Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan opiskelija-asunnon sisustuksen. Domus-tuolin suunnitteluvaatimuksina olivat muun muassa toimiminen verhoiltuna ja verhoilemattomana, pinottavuus, ryhdikkyys ja istuinmukavuus. Tuolin istuin ja selkänoja tehtiin muotoon puristetusta vanerista, mikä vähensi sen aiheuttamaa rasitusta vaatteille. Tuoli koottiin ruuveilla, ja se voitiin tehdä paikan päällä, mikä vähensi kuljetuskustannuksia. Tapiovaaran suunnittelemia kansainvälisesti tunnetuimpia muita tuoleja ovat muun muassa Aslak ja Nana.
Sisustusarkkitehti Eero Aarnion lasikuidusta suunnittelemat Pallotuoli (1966) ja Kupla (1968) ovat myös maailmanlaajuisen menestyksen saavuttaneita tuoleja. Aarnion muotoilu oli osa 1960-luvun populaarikulttuuria, ja hänen tuolejaan käytettiin usein tieteiselokuvien lavastuksissa.
Tuolinjalka

Tuolinjalka on tuolin istuinosaa yleensä polven korkeudelle kannattava pystysuuntainen osa. Yleensä tuolissa on neljä jalkaa, yksi jokaisessa kulmassa. Pyörivissä tuoleissa voi olla vain yksi jalka, joka haarautuu lattiaa vasten useammaksi sakaraksi tai levenee levyksi (niin sanottu trumpettijalka) tuolin pystyssä pitämiseksi. Muotoilun perusteella puutuoleissa olevia jalkoja voidaan kutsua suoriksi jaloiksi, jotka ovat melko suoria tai kaarevia tai sorvijaloiksi, jotka ovat pyöreiksi sorvattuja. Sorvijalallisissa tuoleissa takajalat ovat suorat, kun taas etujalat voivat olla sorvatut. Teräsputkirunkoisissa tuoleissa putkirunko voi taittua tuolin etukulmista alas ja taakse yhtenäiseksi jalustaksi U:n muotoisena lenkkinä. Tällöin runko antaa istuinosalle myös joustavuutta. Periaatetta toteutti myös tanskalainen Verner Panton S-tuolissaan, jota pidetään ensimmäisenä yhtenä kappaleena muovista puristettuna tuolina.lähde?
Teräsputkituoli modernismin vertauskuvana

Metallia on käytetty tuolien materiaalina jo ainakin keskiajalta lähtien. Kuitenkin nahkaan tai kankaaseen yhdistetystä teräsputkituolista tuli 1920-luvulla modernin sisustussuunnittelun ja modernistisen elämäntyylin inhottu tai ihasteltu vertauskuva. Putkituolia käytettiin keveytensä ja kestävyytensä takia myös muun muassa lentokoneissa.
Unkarilaissyntyinen huonekalu- ja sisustussuunnittelija sekä arkkitehti Marcel Breuer, joka opiskeli ja opetti Weimarin ja Dessaun Bauhaus-taidekoulussa Saksassa ideoi taivutetuista teräsputkista kootun tuolin saadessaan Adler-polkupyörän 1925. Eräs ensimmäisistä nimettiin Wassily Kandinskyn mukaan Wassily-tuoli. Teräsputkituolista tuli maailmanlaajuinen menestys. Sen suunnitteluperiaatteina olivat edullisuus, keveys, hygienia ja kimmoisuus. Myös mahdollisuutta suurien sarjojen valmistukseen ja itsekoottavuuteen pidetään syinä sen suosioon.
Muita merkityksiä

Rakennustekniikassa tunnetaan myös käsite kattotuoli, joka on ulkokattoa kannattava rakenne.
Tuoli voi olla myös sitä käyttävän henkilön, hänen asemansa tai tehtävänsä symboli. Esimerkiksi oppituolilla tarkoitetaan yleensä tietylle aiheelle tai henkilökohtaisesti tietylle haltijalle omistettua professuuria. Tuomioistuin viittaa alun perin tuoliin, jolla tuomiovallan käyttäjä istuu. Jos henkilön asema on uhattuna, saatetaan tämä ilmaista sanomalla, että hänen tuolinsa heiluu.
Arkikielessä kodin arvokkainta istuinta voidaan nimittää isännäntuoliksi. Toimistoympäristössä huoneen haltijan tuoli eroaa yleensä vaatimattomammasta asiakastuolista. Tämä ero on selkeä myös koulussa opettajan tuolin ja oppilaiden istuinten välillä. Eroa tuolien arvokkuuden kesken voidaan synnyttää muun muassa korkeudella, materiaalilla, pehmustuksella sekä nyttemmin erilaisilla toiminnoilla kuten pyöritys- ja kallistusmahdollisuuksilla. Tuolin korkeussäätöön perustuu kohtaus, jossa Charles Chaplin käytti parturintuolia vallan symbolina elokuvassaan Diktaattori.
Nämä tuolin käyttäjän asemaa osoittavat sosiaaliset mekanismit ovat huipussaan käsitteissä valtaistuin ja syytetyn penkki.
Maria Stuartin astuessa 15. lokakuuta 1586 Fortheringhayn linnan oikeussaliin hän kulki kohti saliin tuotua valtaistuinta, mutta hänet ohjattiin sivummalle syytetyn penkille. Tyhjä valtaistuin olikin hänen vastustajansa, poissa olevan kuningatar Elisabetin (Elisabet I) symboli.
Kirjallisuutta

Kokki, Kari-Paavo: Tuolit, sohvat ja jakkarat.  Helsingissä:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-23415-9
Salakari, Tuula: Suomalaisia tuoleja.  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-38971-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tuoli kautta vuosisatojen.
Wigelius-Wulff, Lotta (toim): Tuoli  2017. Yle Fem. Viitattu 13.2.2017. (ruotsiksi)
Ilmari Tapiovaara, Domus, 1947.
Eero Aarnio, Kupla, 1968.
Eero Aarnio, Pallotuoli, 1966.
Salli-satulatuoli
Tuomi

| Tuomi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Tuomet Prunus
Laji::  padus
Kaksiosainen nimi
 Prunus padus  L. 

Katso myös
   Tuomi Wikispeciesissä   Tuomi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tuomi eli metsätuomi eli lehtotuomi (Prunus padus) on ruusukasveihin kuuluva lehtipuu, jota esiintyy luonnonvaraisena Pohjois-Euroopassa ja Pohjois-Aasiassa. Suomessa tuomi on Pirkanmaan maakuntakasvi.
Ulkonäkö ja koko

Tuomi on 3–12 metrin korkuinen pensas tai monirunkoinen puu. Hyvällä kasvupaikalla se voi kehittää selvän päärungon, joka tekee kasvista selkeämmin puun näköisen. Korkkihuokosia sisältävä kuori on tummanruskea tai tummanpunainen, vanhemmiten tummanharmaa. Kuori ja puuaines maistuvat karvaalta ja erittävät voimakasta hajua, jonka aiheuttaa myrkyllinen amygdaliini (C20H27NO11, CAS-numero 29883-15-6). 5–10 senttimetrin mittaiset lehtilavat ovat soikeita ja sahalaitaisia.
Tuomi kukkii touko-kesäkuun vaihteessa lehtien puhjettua. Sen viisiteräiset kukat ovat valkoisia, tuoksuvia, niissä on ruusumainen teriö ja ne muodostavat 12 kukan terttumaisia kukintoja. Myöhemmin niistä kehittyy tummansinisiä tai mustia, pieniä luumarjoja. Tuomen marjat eivät ole myrkyllisiä, mutta maistuvat karvailta.
Levinneisyys

Tuomi kasvaa Euraasian boreaalisen vyöhykkeen viljavilla mailla. Puuta tavataan myös Britanniassa, Ranskassa, Portugalin ja Espanjan vuoristoalueilla, Atlasvuorilla ja Balkanin niemimaan pohjoisosissa. Idässä tuomen levinneisyysalue ulottuu Siperian arovyöhykkeelle ja Kaukasiaan.
Käyttö

Linnut käyttävät tuomen marjoja ravinnokseen.
Tuomen puuainesta on käytetty perinteisesti hevosen länkivaljaiden luokkipuuna ja puusepänteollisuudessa. Tuomen lehdeksiä vietiin aiemmin hiirikarkotteeksi jyvälaariin. Tuomen lehtiä käytettiin myös keuhkotaudin ja ripulin hoitoon.  Marjojen sisältämä kversetiini estää useiden mikrobien kasvua. Keskiajalla oveen kiinnitetyn tuomen kuoren uskottiin torjuvan ruttoa.
Tuomen marjoja käytetään vain harvoin ihmisravintona karvaan makunsa vuoksi. Marjojen karvaus vähenee kuitenkin syksyllä ja toisinaan niistä valmistetaan likööriä, johon murskataan myös jonkin verran puun karvasmantelin makuisia siemeniä. Paloviinaan uutetuissa tuomenmarjoissa ja siemenmurskassa on persikkainen aromi. Pohjoisruotsalaiset lapset söivät aiemmin suolattuja tuomenmarjoja. Kuivattuja marjoja on saatettu lisätä myös jauhojen sekaan.
Koristekasvikäyttöön on jalostettu lajike purppuratuomi (Prunus padus 'Colorata'), jonka kukat ovat vaaleanpunaiset ja lehdet punertavat.
Tuholaisia ja kasvitauteja

Tuomen tunnetuin tuholainen on tuomenkehrääjäkoi (Yponomeuta evonymellus), mutta myös tuomikirva (Rhopalosiphon padi) on taloudellisesti haitallinen tuhohyönteinen. Loissienistä tuomen lehtiin aiheuttaa sinipunaisia laikkuja kuusentuomiruoste (Thekopsora areolata) sekä puun marjasatoa vähentää Taphrina pruni -niminen loissieni tehden marjat sitkeiksi, ruskeiksi, luuttomiksi ja siemenittömiksi pusseiksi. Tuomen lahottajista tunnetuimpia ovat karvavyökääpä (Trametes hirsuta), nukkavyökääpä (Trametes pubescens), punakääpä (Pycnoporus cinnabarinus) sekä okrakääpä (Hapalopilus rutilans) ja harvinaisempia pähkinäorvakka (Granulocystis flabelliradiata)lähde tarkemmin? sekä vuotikankääpä (Antrodiella americana), joka edellyttää ruskovuotikan (Hymenochaete tabacina) edeltävää läsnäoloa.