stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kolosjoen kaivos
Saksalaisaika ja tuotannon käynnistäminen > Kaivoksen merkitys Saksalle

Kolosjoen kaivoksen tuotanto joulukuusta 1940 syyskuuhun 1944 oli 462 000 tonnia malmia, puhtaaksi nikkeliksi muutettuna 16 250 tonnia. Malmista runsaat puolet sulatettiin mateksi paikan päällä, loput rahdattiin malmina. Pieni osa meni Suomeen ja osa myytiin Ruotsiin, mutta suurin osa rahdattiin Saksaan. Osa rahtilaivoista upotettiin, mutta perille Saksaan saatiin malmia ja mattea puhtaaksi nikkeliksi muutettuna 12 900 tonnia, eli 80 prosenttia kaivoksen kokonaistuotannosta.
Saksalle Petsamon osuus nikkelin kokonaistarpeesta ei vielä 1941 ollut merkittävä, mutta tuotannon täysimääräisesti alkaessa merkitys kasvoi. Vuonna 1943 Saksan nikkelihuolto perustui Petsamosta saatavaan malmiin, 73 prosenttia kulutuksesta saatiin Petsamosta. Syksyllä 1944 Petsamosta saatiin 87 prosenttia kokonaiskulutuksesta. Saksan nikkelin kokonaiskulutus 1939–1945 oli 50 000 tonnia, joten Petsamosta saatu nikkeli täytti runsaan neljäsosan koko sota-ajan tarpeesta.
Saksalaisaika ja tuotannon käynnistäminen > Kaivostuotannon turvaaminen

Jo ennen jatkosodan syttymistä, 13. elokuuta 1940 Hitler oli antanut Norjan Vuoristoarmeijakunnalle määräyksen valmistella operaatio Renntierin. Päämäärä oli varmistaa nikkelituotanto Saksalle kaikissa tilanteissa; operaation tarkoitus oli Norjassa olevilla joukoilla miehittää nopeasti Kolosjoen kaivosalueet. Operaatio toteutettiin 22. kesäkuuta Barbarossa-suunnitelman osana.
Tukialuksilta nousseet Britannian lentokoneet pommittivat Liinahamarin satamaa 30. heinäkuuta 1941. Saksalle hyökkäys osoitti nikkelikaivoksiin kohdistuvan uhan: vihollinen hallitsi Pohjoista Jäämerta ja uusi isku voisi kohdistua kaivostuotantoon. Jo keväästä saksalaiset olivat pelänneet liittoutuneiden maihinnousua Pohjois-Norjaan.
Hitlerille Petsamon nikkelin saannin turvaaminen oli lähes päähänpinttymä. Hitlerin henkilökohtaisesta päätöksestä aloitettiin massiiviset, jopa suhteettomat varmistukset ilmahyökkäysten estämiseksi. Kaivos- ja voimalaitosaluetta turvaamaan oli jo rakennettu koko Euroopan vahvin alueellinen ilmatorjunta. Mitään Suur-Saksan teollisuuskohteista ei ollut suojattu yhtä hyvin pommituksilta. Kaivosaluetta suojasi 90 ilmatorjuntapatteria ja rykmentin verran suojajoukkoja. Jäniskosken patoallas oli suojattu kaksinkertaisella torpedoverkolla. Lisäksi Hitler antoi 14. lokakuuta 1941 käskyn, jonka mukaan Petsamon kaivoslaitosten suojaksi ilmapommituksia vastaan oli rakennettava paksu teräsbetoninen suojakupu. Asiaa ryhdyttiin valmistelemaan loppuvuonna, ja rakennustyöt alkoivat seuraavana keväänä. Suomalaisilta asiaa ei kysytty, ja asian selvittyä suomalaiset vastustivatkin hanketta liian suurellisena. Saksalaiset saivat valmiiksi Jäniskosken voimalaitoksen koneaseman suojakuvun. Teräsbetonisten 30 metriä korkeiden seinien vahvuus oli 3–4 metriä, katon 3,5 metriä. Voimalaitoksen suojaaminen oli lähes turhaa, sillä pato ja varsinainen voimalinja 80 kilometrin päähän kaivokselle oli suojaamaton. Kolosjoen sulaton kuvuttamisen suomalaiset torjuivat.
Saksalaisilla oli valmiit suunnitelmat varajärjestelmien rakentamiseksi. Kolttakönkääseen ajateltiin rakennettavan toinen voimalaitos, ja Kolosjoelle tunturiin olisi louhittu toinen sulatto. Sulaton louhintatyöt aloitettiin kesällä 1944. Voimalaitosta tai kaivosaluetta ei pommitettu kertaakaan talvi-, jatko- tai Lapin sotien aikana.
Saksalaiset olivat valmistautuneet myös Suomen puolustuksen romahtamiseen. Tätä varten suunniteltiin operaatio Birke, jossa saksalaisjoukot olisi itärintaman sijasta vedetty uusiin etukäteen varustettuihin etelään päin kohdistettuihin asemiin poikki Lapin. Tarkoituksena oli turvata Petsamon nikkelituotanto ja Käsivarren Lappi, josta vihollinen voisi katkaista Norjan puolen valtatien, Reichstrasse 50:n, saksalaisjoukkojen perääntymistien etelään. Lapin linnoitusasemat rakennettiin ja varustettiin valmiiksi. Operaatio toteutettiin Lapin sodassa hieman muutettuna: vihollisia eivät olleet neuvostojoukot vaan suomalaiset.
Saksalaisaika ja tuotannon käynnistäminen > Kaivoksen tuotanto sodan loppuvaiheessa

Saksan talousministeriöstä tuli 10. heinäkuuta 1944 määräys varasulaton rakentamiseksi tunturin sisään Kolosjoelle. Kesäkuussa 1944 IG Farben ja Organisation Todt olivat laatineet sopimuksen kaivosalueen laajentamisesta. Kammikiven alueen esiintymä piti saada tuotantoon ja kokonaan saksalaisille. Työt teki Todt osittain sotavankityövoimalla, ja Kammikiven tuotanto aloitettiin 7. syyskuuta.
Suomi katkaisi suhteensa Saksaan 4. syyskuuta, ja suomalaiset keskeyttivät työnsä kaivoksella. Samana päivänä Hitler vahvisti että Petsamo pidetään ja tuotantoa jatketaan. Suomalaiset ajoivat sulaton toiminnan alas, Kolosjoen kaivostoiminta lakkautettiin 7. syyskuuta ja alue evakuoitiin. Saksalaiset halusivat pitää tuotannon toiminnassa, ja tarjosivat työhön tuleville suurta palkkaa, mutta tuloksetta.
Berliinissä ministerineuvos Henne ja varusteluministeri Albert Speer neuvottelivat kaivoksen tuotannon ylläpitämisestä, ja päättivät lähettää Kolosjoelle 40 erikoismiestä turvaamaan tuotanto suomalaisten lähtiessä. Kolosjoella ollut Schubardt oli pyytänyt tuhatta miestä. Ryhmä saatiin lähetettyä vasta 2. lokakuuta ja jouduttiin pyytämään takaisin kesken matkan.
Saksalaisaika ja tuotannon käynnistäminen > Saksalaisten lähtö

Tilanne muuttui äkillisesti neuvostojoukkojen suurhyökkäyksen myötä lokakuussa 1944. Suomi oli noussut asein Saksaa vastaan, Petsamon puolustus oli vaikeuksissa, ja toisaalta Saksan varusteluministeri Speer laski sotatarviketeollisuuden strategisen raaka-aineen olevan kromi nikkelin sijaan. Saksaan oli varastoitu runsaasti nikkeliä, ja riippuvuutta Petsamosta oli vähennetty kaksinkertaistamalla Saksan Frankensteinin laitosten tuotanto ja avaamalla uusi malmio Itävallan Kremsissä. Viimeistään 4. lokakuuta Hitler päätti, että kaivoksesta voidaan luopua, ja samalla Petsamon puolustus menetti merkityksensä.
Lothar Rendulic antoi 6. SS-vuoristodivisioona Nordille määräyksen "muuttaa alue autiomaan kaltaiseksi".  Kolosjoen kaivos ja Jäniskosken voimalaitos hävitettiin 17. lokakuuta. Jäniskosken koneaseman suojakuvan räjäytykseen käytettiin 100 tonnia räjähteitä. Patoallas oli räjäytettäessä lähes täynnä, ja hyökyaalto pyyhki rannat paljaiksi kallioiksi.
Kaivos siirtyy Neuvostoliitolle

Suomen ja Neuvostoliiton välisen aseleposopimuksen mukaisesti Petsamo kaivosalueineen siirtyi Neuvostoliitolle. Asia vahvistettiin vuonna 1947 Pariisin rauhansopimuksessa. Neuvostoliitto rakensi kaivosalueen uudestaan ja jatkoi Petsamon malmion hyödyntämistä. Suomen puolelle jääneen Jäniskosken voimalaitoksen alueen Neuvostoliitto vaati itselleen vuokralle, ja osti alueen myöhemmin vaihtamalla sen osaan Suomen maksettaviksi asetetuista saksalaissaatavista. Voimalaitoksen uudelleen rakentaminen tilattiin suomalaisilta. Kolosjoen nykyinen nimi on Nikel.
Aiheesta muualla

Kalevi Kostia : Petsamon tuntureihin tutustumassa, Helsingin Sanomat, 07.10.1934, nro 270, s. 27, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
E. N. Manninen : Urkkimassa nikkelituntureilla, Suomen Kuvalehti, 31.08.1935, nro 35, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Petsamon nikkelitunturille kulkee tie pilvien yläpuolella, Suomen Kuvalehti, 23.11.1935, nro 47, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ensimmäinen suomalainen nikkeli lähti maailmalle, Seura, 04.11.1936, nro 45, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kolosjoen kaupunki miesten syöjillä sijoilla, Suomen Kuvalehti, 17.04.1937, nro 16, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Nikkeli - Suomen tunturien kulta, Kuva, 13.04.1938, nro 8, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
"Taka-Töölöä" Kaulatunturin rinteellä. Englannin punnalla on ihmeellinen voima. 1.700 metriä tunnelia nikkelitunturin sisällä, Helsingin Sanomat, 17.08.1938, nro 219, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ape Rantaniemi : Petsamossa lyö työn ja elämän sykintä kiihkeänä ja voimakkaana, Aamulehti, 11.09.1938, nro 244, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Nikkeli-kaupunki, Suomen Kuvalehti, 10.12.1938, nro 49, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kaulatunturi - Suomen vuorityön uusin tulokas, Kuva, 15.03.1939, nro 6, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Nikkelikaupunki houkuttelee... Maailman pohjoisin urheilukenttä ja "savupiippukilpailun" voittaja rakenteilla Kolosjoella, Helsingin Sanomat, 17.06.1939, nro 160, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kolosjoen kaivoskaupungissa I, Helsingin Sanomat, 02.09.1939, nro 235, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kolosjoen kaivoskaupungissa II, Helsingin Sanomat, 03.09.1939, nro 236, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kolosjoelle syntyi kaivosyhteisölle moderni asuinalue.
Samuli Apajalahti

Eino Lauri Samuli Apajalahti (1. kesäkuuta 1920 Helsinki – 16. kesäkuuta 2009) oli suomalainen ammattiyhdistysjohtaja ja kouluneuvos.
Samuli Apajalahden vanhemmat olivat Helsingin Kallion seurakunnan kirkkoherra Lauri Apajalahti ja tunnettuun sukuun kuulunut Eeva Tulenheimo. Apajalahti oli koulutukseltaan filosofian kandidaatti. Hän osallistui talvi- sekä jatkosotaan ja oli sotilasarvoltaan reservin kapteeni. Valmistuttuaan sotien jälkeen hän toimi opettajana sekä rehtorina. Hän oli Helsingissä sijainneen Tehtaanpuiston yhteiskoulun rehtori vuosina 1954–1977.
Apajalahti oli Oppikoulunopettajien Keskusliiton puheenjohtaja ja vuodesta 1968 alkaen Akavan varapuheenjohtaja. Hän vaikutti peruskoulujärjestelmän luomiseen ja oli mukana yhdistämässä opettajien edunvalvontajärjestöjä Opettajien ammattijärjestöksi. Apajalahti valittiin OAJ:n puheenjohtajaksi vuonna 1973. Hänet valittiin vuonna 1976 Akavan ensimmäiseksi päätoimiseksi puheenjohtajaksi, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1982 saakka. Hänen puheenjohtajakausillaan Akavan jäsenmäärä kasvoi merkittävästi ja Akavasta tuli varteenotettava työmarkkinajärjestö.
Apajalahti osallistui keskikoulun ja lukion geometrian ja trigonometrian oppikirjojen tekemiseen.
Negidaalin kieli

| Negidaali |
| --- | --- |
Oma nimi:  Неғида хэсэнин
Tiedot
Alue:   Venäjä
Puhujia:  ~150 (2002)
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  kyrillinen kirjaimisto
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  tunguusikielet
Kieliryhmä:  pohjoiset tunguusikielet
ISO 639-3:  neg
 Ohje 
Negidaalin kieli (negidaaliksi naabeseltin hesenin) on Venäjällä Habarovskin aluepiirissä asuvien negidaalien puhuma kuoleva tunguusikieli.
Negidaalit asuvat Amgunjoen varrella Habarovskin aluepiirin Polina Osipenkon piirissä sekä Amurin alajuoksulla Ultšin ja Nikolajevsk-na-Amurin piireissä. Vuonna 1989 heitä oli 587 henkeä, joista 184 puhui negidaalia. Vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 567 kansallisuudeltaan negidaalia ja 147 negidaalin kielen puhujaa. Todellisen puhujamäärän arvioidaan kuitenkin olevan huomattavasti pienempi: 40–50 henkeä, joista vain 10–15 vanhusta puhuu kieltä sujuvasti. Kaikki puhujat osaavat myös venäjää. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 74 negidaalin puhujaa.
Negidaali kuuluu tunguusikielten pohjoishaaran siperialaiseen ryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat evenki, eveeni ja solooni. Kieli jakautuu kahteen päämurteeseen. Ylämurretta puhutaan Amgunin keskivaiheilla ja alamurretta Amgunin alajuoksulla ja Amurilla. Murteiden väliset erot ovat lähinnä foneettisia, eivätkä ne vaikeuta puheen ymmärtämistä. Ylämurteeseen on vaikuttanut evenki ja alamurteeseen ultša ja nivhi.
Negidaali toimii suullisen kanssakäymisen välineenä. 1990-luvun alussa sitä alettiin opettaa koulussa. Kieltä varten laadittiin aakkosto ja oppikirja, jota ei ole julkaistu. Negidaalia käytetään toisinaan Polina Osipenkon piirin paikallisradiossa.
Nykyään negidaalia voidaan pitää kuolevana kielenä. Sitä käyttävät vain muutamat vanhat pariskunnat. Keski-ikäiset ja nuoret puhuvat yksinomaan venäjää.
Aiheesta muualla

Endangered Languages of Siberia: The Negidal Language (englanniksi)
Ethnologue: Negidal (englanniksi)
Tunguusikielet
džurtšen
eveni
evenki
mantšu
nanai
negidaali
orokki
orotši
orotšon
udehe
ultša
xibe
Besleneit

Besleneit ovat Venäjällä Pohjois-Kaukasiassa asuva, kabardin kielen beslenein murretta tai adygen kieltä puhuva adygeryhmä.
1800-luvulle saakka besleneit asuivat Kubanin sivujokien Laban ja Urupin seudulla nykyisessä Krasnodarin aluepiirissä. Idässä he rajoittuivat kabardeihin, etelässä ja lännessä muihin adygeheimoihin ja pohjoisessa nogaihin. Pääelinkeino oli maanviljely.
Suurin osa kansasta tuhoutui tai muutti Turkin alueelle Kaukasian sodan aikana. Vuonna 1835 besleneitä laskettiin olevan noin 25 000 henkeä, mutta vuonna 1858 enää 5 100. Nykyään he asuvat Karatšai-Tšerkessiassa Beslenein ja Vakožilen kylissä sekä kahdessa kylässä Krasnodarin aluepiirin Uspenskojen piirissä. Vuoden 2002 väestönlaskennassa osa besleneistä on luettu adygeiksi ja osa tšerkesseiksi.
Alexander Karjagin

Alexander Karjagin (18. joulukuuta 1896 – 9. maaliskuuta 1976) oli suomalainen jalkapalloilija.
Sivutukimiehenä pelannut Karjagin edusti urallaan Helsingin Palloseuraa 1931 asti. Hän voitti seurassa neljä Suomen mestaruutta vuosina 1921, 1922, 1926 ja 1927. Suomen maajoukkueessa Karjagin pelasi vuosina 1924–1925 yhteensä kahdeksan maaottelua.
Myös hänen pikkuveljensä Frans ja Leo olivat maajoukkuetason jalkapalloilijoita.
Rämekarhunsammal

| Rämekarhunsammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Karhunsammalet Polytrichopsida
Lahko::  Karhunsammalet Polytrichales
Heimo::  Karhunsammalet Polytrichaceae
Suku::  Karhunsammalet Polytrichum
Laji::  strictum
Kaksiosainen nimi
 Polytrichum strictum  Brid. 
Katso myös
   Rämekarhunsammal Wikispeciesissä   Rämekarhunsammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rämekarhunsammal (Polytrichum strictum) kasvaa nimensä mukaisesti rämemättäissä. Sen lehtien reunat ovat kääntyneet lehden päälle, ja lehti on yläpinnalta kiiltävä. Lehden reunoissa ei ole hampaita eikä kärjessä karvaa. Rämekarhunsammalella on juurtumahapsia koko varren matkalla.
Aiheesta muualla

Valokki- Nettikasvio: Rämekarhunsammal (Polytrichum strictum)
UPM-Kymmene: Metsiemme sammaleita, s. 22: Rämekarhunsammal (pdf)
United States Department of Agriculture (USDA): Polytrichum strictum (englanniksi)
ITIS: Polytrichum strictum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q637826  Wikispecies: Polytrichum strictum  BioLib: 91294  CoL: 4LPRK  EoL: 923292  EPPO: PTYST  EUNIS: 197096  FNA: 250065140  GBIF: 2683060  iNaturalist: 133206  IRMNG: 10341790  ITIS: 548005  NatureServe: 2.125961  NBN: NHMSYS0000310397  NCBI: 129214  Observation.org: 161150  Open Tree of Life: 1012884  Plant List: tro-35141872  PLANTS: POST70  Tropicos: 35141872  WFO: wfo-0001170302  Laji.fi: MX.43938
Cornwallisinsaari (Nunavut)

| --- | --- |
Muut nimet:  Cornwallis Island
Sijainti:  75°05′N, 95°00′W Nunavut Qikiqtaalukin alue Kanada
Saariryhmä:  Kuningatar Elisabetin saaret Kanadan arktiset saaret
Vesialue:  Pohjoinen jäämeri 
Korkein kohta:  nimeämätön huippu 359 m
Pinta-ala:  6 995 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  229 (2006)
Asutuskeskukset:  Resolute
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Cornwallisinsaari (engl. Cornwallis Island) on saari Pohjois-Kanadassa Nunavutissa Qikiqtaalukin alueella. Saaren pinta-ala on noin 6 995 km². Se on 96. suurin saari maailmassa ja 21. suurin Kanadassa. Saarella on 229 asukasta, jotka kaikki asuvat saaren ainoassa kylässä Resolutessa.
Cornwallisinsaaren itäpuolella sijaitsee Wellingtoninkanava ja Devoninsaari, eteläpuolella Parrynkanava ja Somersetinsaari, luoteessa McDougallinsalmi ja Bathurstinsaari sekä joukko pienempiä saaria joista suurin on Pieni Cornwallisinsaari. Pienehkö Griffith Island sijaitsee alle 3 km Resoluten kylän rannasta lounaaseen. Resolute on Kanadan toiseksi pohjoisin siviiliasutuskeskus.
Saaren löysi tutkimusmatkailija William Edward Parry vuonna 1819 ja nimesi sen Britannian laivaston amiraalin William Cornwallisin mukaan.
Cornwallisinsaarella ja Devoninsaarella elää erikoisia ekstremofiilejä hypoliittieliöitä, jotka ovat sopeutuneet paikalliseen ilmastoon ja elävät läpikuultavien kivien, kuten kvartsin, alla ja reunoilla. Auringonvalo läpäisee kivet, jotka kuitenkin suojaavat organismeja auringon ultraviolettisäteilyltä.
Marianne Sulén

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Länsi-Saksa 1989 |  |  |
Marianne Sulén (s. 25. maaliskuuta 1958 Helsinki) on suomalainen jalkapalloilija ja jääkiekkoilija, joka pelasi molemmissa lajeissa Suomen maajoukkueessa.
Jalkapallo

Jalkapallomaalivahtina pelannut Sulén edusti urallaan muun muassa Grankulla IFK:ta ja Helsingin Jalkapalloklubia, jossa hän voitti neljä Suomen mestaruutta ja Suomen cupin kahdesti. Hän pelasi vuosina 1979–1989 maajoukkueessa 22 ottelua.
Sulén valittiin vuoden naisjalkapalloilijaksi vuonna 1985.
Jääkiekko

Jääkiekon SM-sarjassa Sulén edusti Etelä-Vantaan Urheilijoita ja Kiekko-Espoota kausina 1982–1994. Hän pelasi pääsarjassa kaikkiaan 107 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 23 + 38 = 61, sekä 10 pudotuspeliä tehopistein 0 + 2 = 2. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1989 sekä saavutti viisi SM-hopeaa ja kolme SM-pronssia. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja.
Suomen maajoukkueessa Sulén pelasi yhdeksän maaottelua ja sai niissä yhden syöttöpisteen. Hän voitti kultaa Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1989.
Rassisammal

| Rassisammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Splachnales
Heimo::  Meesiaceae
Suku::  Rassisammalet Paludella
Laji::  squarrosa
Kaksiosainen nimi
 Paludella squarrosa  (Hedw.) Brid. 
Katso myös
   Rassisammal Wikispeciesissä   Rassisammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rassisammal (Paludella squarrosa) on keskikokoinen lehtisammal. Se on niukkahaarainen ja sen varsi on ruskean juurtumahapsihuovaston peitossa. Sen lehdet kasvavat viidessä säännöllisessä rivissä ja ovat jyrkästi taakäänteiset, jonka seurauksena se muistuttaa piipunrassia. Rassisammal on väritään kellanvihreä. Se kasvaa keski- ja runsasravinteisilla lähteisillä soilla. Se on yleinen Pohjois-Suomessa, mutta on käynyt harvinaiseksi Etelä- ja Keski-Suomessa.
Aiheesta muualla

ITIS: Paludella squarrosa (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Paludella squarrosa (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Paludella squarrosa:  Wikidata: Q1763341  Wikispecies: Paludella squarrosa  BioLib: 90728  EoL: 854912  EUNIS: 197755  FNA: 200001549  GBIF: 2675961  iNaturalist: 166063  IRMNG: 11073587  ITIS: 16110  NatureServe: 2.127491  NBN: NBNSYS0000036666  NCBI: 67410  Observation.org: 17498  Open Tree of Life: 323594  Plant List: tro-35101128  PLANTS: PASQ70  Tropicos: 35101128  WFO: wfo-0001147301  Laji.fi: MX.43752 
Bryum squarrosum:  Wikidata: Q38272249  GBIF: 7978802  ITIS: 1135016  Tropicos: 35152562  WFO: wfo-0001177152
Ulla Kaasinen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 16. syyskuuta 1960 (ikä 64)
Syntymäpaikka: Helsinki
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1975–1981 | HJK | – | (–) |
| 1982–1985 | AIK | – | (–) |
| 1986 | Hammarby | 11 | (9) |
| 1987 | HJK | – | (–) |
| 1988–1989 | PP-Futis | – | (–) |
| 1990 | Helsinki United | – | (3) |
| 1991–1992 | HJK | – | (11) |
Maajoukkue
| 1975–1990 |  Suomi | 41 | (6) |
Valmennusura
1993–1995: MPS
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Ulla-Riitta Kaasinen (s. 16. syyskuuta 1960) on suomalainen entinen jalkapalloilija, joka on peliuransa jälkeen toiminut myös jalkapallovalmentajana. Kaasinen on yksi suomalaisen naisjalkapalloilun uranuurtajista. Hän on Suomen ensimmäisiä naisjalkapalloilijoita, jonka ura alkoi jo juniori-ikäisenä ja myös ensimmäisiä ulkomaille siirtyneitä suomalaisia naispelaajia. Suomen ohella Kaasinen pelasi viisi vuotta Ruotsissa ja edusti A-maajoukkuetta 15 vuoden ajan.
Ura

Kaasinen aloitti pääsarjaurana HJK:ssa jo 14-vuotiaana ja pelasi saman ikäisenä myös ensimmäisen A-maaottelunsa. Vuonna 1982 hän siirtyi Ruotsiin AIK:n joukkueeseen ja pelasi yhden kauden myös seuran paikalliskilpailijassa Hammarbyssä. Suomen palattuaan Kaasinen edusti HJK:n lisäksi PP-Futista ja Helsinki Unitedia.
Useilla pelipaikoilla pelannut Kaasinen voitti urallaan kahdeksan Suomen mestaruutta, joista kuusi tuli HJK:n riveissä ja lisäksi hän saavutti yhden Helsinki Unitedissa sekä PP-Futiksessa. Suomen Cupin Kaasinen voitti neljästi. Maajoukkueuralla hän pelasi 41 ottelua ja teki niissä kuusi maalia.
Pelaajauransa jälkeen Kaasinen ryhtyi valmentajaksi. Hän toimi muun muassa Suomen A-maajoukkueen kakkosvalmentajana ja valmensi Malmin Palloseuran naisten Suomen mestaruuteen vuonna 1994. Myöhemmin Kaasinen on työskennellyt eri tehtävissä Suomen Palloliiton Uudenmaan ja Helsingin piireissä. Vuonna 2018 Kaasinen valittiin ansioistaan Suomalaisen jalkapallon kunniagalleriaan.
Saavutukset > Pelaajana

Suomen mestaruus: 1975, 1979, 1980, 1981, 1987, 1989, 1990, 1991, 1992
Naisten Suomen Cup: 1981, 1990, 1991, 1992
Saavutukset > Valmentajana

Suomen mestaruus: 1994
Sähkömagneettinen kenttä

Sähkömagneettinen kenttä on staattinen sähkö- tai magneettikenttä - (myös sähkömagneetin synnyttämä) tai ajallisesti muuttuva sähkö-, magneetti- tai sähkömagneettinen kenttä.
Sähkökenttä on sähkövarauksen (Gaussin laki sähkökentille) tai ajassa muuttuvan magneettikentän (Faradayn induktiolaki) synnyttämä fysikaalinen kenttä, joka kohdistaa voiman (todellisiin tai kuvitteellisiin) sähkövarauksiin jokaisessa avaruuden pisteessä.
Magneettikenttä syntyy sähkövarausten liikkeen synnyttämästä sähkövirrasta tai sähkökentän muutoksista. Magneetin, magnetoidun kappaleen,maan ja useimpien muiden taivaankappaleiden ympärillä on luontainen magneettikenttä.
Sähkö- ja magneettikentät ovat sähkömagneettisen vuorovaikutuksen ilmentymiä.
Sähkömagneettinen vuorovaikutus pitää kasassa kaikkea materiaa yksittäisestä atomista monimutkaisiin molekyylisidoksiin; sähkömagneettinen kenttä on sähkömagneettisen vuorovaikutuksen välittäjä. Sähköisesti varautunut hiukkanen hylkii samanmerkkistä varausta muodostamassaan sähkömagneettisessa kentässä ja vetää puoleensa erimerkkistä varausta.
Luonnossa esiintyvistä sähkömagneettisista kentistä tunnetuimpia lienevät valon kenttä, Maan magneettikenttä ja Auringon magneettikenttä. Pientaajuisia sähkömagneettisia kenttiä syntyy käytettäessä verkkovirtalaitteita. Radiolähetykset synnyttää lähetysalueelle radiotaajuisen sähkömagneettisen kentän ja mikroaaltouunin toiminta perustuu mikroaaltoalueen (2,4–2,45 gigahertsiä) sähkömagneettiseen kenttään. Sähkömagneettinen spektri kattaa kaiken taajuiset sähkömangneettiset kentät.
Sähkömagneettisten kenttien ja vuorovaikutusten matematiikkaa käsitellään artikkelissa Maxwellin yhtälöt.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
STUK; Sähkömagneettiset kentät
STUK; Ionisoimaton säteily – Sähkömagneettiset kentät
Työsuojeluhallinto; Sähkömagneettiset kentät