stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Geoffrey Chaucer
Elämä

Chaucerin tarkkaa syntymävuotta ei tiedetä. Hänen isänsä John Chaucer oli lontoolainen viinikauppias, joka oli tehnyt palveluksia kuningashoville. Kun Geoffrey Chaucer joutui sotaretkellä Ranskassa vihollisten vangiksi, kuningas Edvard III maksoi Chaucerista pyydetyt lunnaat omista varoistaan.
1360-luvulla Chaucer oli hovin palveluksessa. Vuonna 1372 kuningas lähetti Chaucerin Genovaan neuvottelemaan kauppasuhteiden luomisesta Englannin ja Genovan välille. Chaucer matkusteli Pohjois-Italiassa ja toi Englantiin Petrarcan, Danten ja Boccaccion teoksia. Elämänsä aikana Chaucerin onnistui koota aikansa oloissa merkittävä kirjasto. Erityisesti italialaiset runoilijat tekivät häneen vaikutuksen.
Vuonna 1374 Chaucer nimitettiin Lontoon tullitarkastajaksi, mutta hän sai hoidettavakseen myös diplomaatin tehtäviä. Vuonna 1385 hänestä tuli sekä parlamentin jäsen että Kentin rauhantuomari. Viimeisinä elinvuosinaan Chaucer joutui poliittisen juonittelun uhriksi ja joutui syrjään tehtävistään. Rahahuolet värittivät hänen viimeisiä vuosiaan. Teoksissaan Chaucer osoittaa arvostaneensa hyvää ruokaa ja juomaa, kauniita naisia ja hyvää taloudellista asemaa.
Chaucer kirjoitti allegorisia runoelmia italialaisten ja ranskalaisten esikuvien mukaisesti. Elämänsä viimeiset vuodet hän käytti Canterburyn tarinoiden kirjoittamiseen. Hän oli ensimmäinen runoilija, joka osoitti, että myös englantia voi käyttää taiteelliseen ilmaisuun. Omiin teoksiinsa hän suhtautui kriittisesti.
Teoksia

Canterburyn tarinoita.  ((The Canterbury Tales, 1300-luku.) Suomentanut Toivo Lyy)  Helsinki:  WSOY, 1975 (2. painos, 1. painos 1962).  ISBN 951-0-06795-4
Chaucer, Geoffrey: Canterburyn kertomuksia.  ((The Canterbury Tales, 1300-luku.) Alkutekstin proosamuotoon sovittanut Eleanor Farjeon. Suomentanut Eeva-Liisa Manner)  Helsinki:  Otava, 1966.
Kirjallisuutta

Hume, Cathy: Chaucer and the Cultures of Love and Marriage.  Cambridge:  D. S. Brewer, 2012.  ISBN 978-1-84384-321-4  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Geoffrey Chaucer Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Geoffrey Chaucer on Wikiaineistossa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Chaucer Ellesmeren käsikirjoituksessa 1400-luvulta pyhiinvaeltajaksi kuvattuna.
Celsiusaste

Lämpömittari celsius- ja fahrenheitasteikoilla.
Lämpömittari celsius- ja kelvinasteikoilla.
Celsiusaste (yksikön tunnus °C, yksikön nimen kirjoitusasu ”celsiusaste”, yleiskielessä ”aste”) on SI-järjestelmän mukainen lämpötilan johdannaisyksikkö. Celsius-asteikko on lämpötila-asteikko, jonka esitteli ruotsalainen tähtitieteilijä Anders Celsius vuonna 1742. Celsius-asteikko on empiirinen asteikko, jonka kaksi referenssipistettä ovat veden sulamis- ja kiehumispiste. Niille on annettu arvot 0 °C ja 100 °C. Mittausteknisesti Celsius-asteikko on välimatka-asteikko, jossa termodynaamisia laskelmia voi tehdä ainoastaan lämpötilaerojen avulla. Asteikosta tuli lopulta hyvin suosittu ja se on käytössä lähes koko maailmassa.
Celsius-asteikko SI-järjestelmässä

Celsiusaste on lämpötilan SI-järjestelmän mukainen kelvinin suora johdannaisyksikkö. Toisaalta voidaan ajatella, että celsiusaste on erityisnimi Kelvin-asteikon lämpötilojen erotuksille eli lämpötilaeroille.
Celsius-asteikko SI-järjestelmässä > Yksikön määritelmä

Lämpötilan perusasteikkona SI-järjestelmässä on kelvinasteikko. Se on termodynaaminen asteikko, eli siinä absoluuttinen nollapiste on määritelty nollaksi kelviniksi. Suuruudeltaan kelvin määritellään nykyisin antamalla Boltzmannin vakiolle kiinteä lukuarvo 1,380 649 · 10-23, kun yksikkönä on J K-1.
Celsiusasteikko on määritelty siten, että siinä lämpötilaerot ovat lukuarvoltaan yhtä suuret kuin kelvineinäkin, mutta 0 °C vastaa lämpötilaa 273,15 kelviniä, joka on varsin suurella tarkkuudella sama kuin veden jäätymispiste normaalissa ilmanpaineessa. Celsiuslämpötila merkitsee siis itse asiassa lämpötilan ja veden jäätymislämpötilan erotusta.
Aikaisemmin (vuonna 1954) kelvin oli määritelty lämpötilan yksiköksi, joka oli 1/273,16 termodynaamisesta lämpötilasta veden kolmoispisteessä. Kolmoispisteen lämpötilaksi oli siten määritelty 273,16 K ja Celsius-asteikon nollakohdaksi 273,15 K. Koska veden kolmoispiste on tarkemmin määriteltävissä kuin sulamispiste, joka riippuu myös vallitsevasta paineesta, sen avulla saatiin tarkempi lämpötila-asteikko. Koska veden jäätymispiste normaalissa ilmanpaineessa on noin 0,01 astetta alempi kuin sen kolmoispiste, oli jäätymispiste myös näin määritellyllä asteikolla varsin tarkoin 0 °C.
Määritelmän mukaan Celsius-asteikon asteväli on sama kuin Kelvin-asteikolla, eli lämpötilan muuttuessa yhden celsiusasteen verran on muutos vastaavan suuruinen kelvineinä. Lämpötilamuunnokset ovat siten helppoja laskea. Lämpötilan suureen tunnuksina käytetään t celsiusasteille ja T kelvineille. Muunnokset voidaan laskea kaavoilla
ja
Celsius-asteikko SI-järjestelmässä > Suosituksia kirjoittamisesta

Standardin mukainen merkintätapa on käyttää yksikön tunnusta. Näin ollen on oikein kirjoittaa esimerkiksi 20 °C tai 20 celsiusastetta pienellä etukirjaimella. On vältettävä kirjoittamista 20° (ilman C:tä), 20 astetta tai 20 astetta celsiusta. Luvun ja yksikön °C välissä on aina välilyönti.
Historiaa

Ruotsalainen astronomi Anders Celsius ehdotti vuonna 1742 lämpötila-asteikkoa, jonka kaksi referenssipistettä olivat veden sulamispiste ja kiehumispiste. Kiehumispisteeksi asetettiin  0 °C ja sulamispisteeksi 100 °C.  Asteikko oli siten käänteinen verrattuna nykyisiin. Vain 10 vuotta aiemmin oli professori Joseph-Nicolas Delisle esitellyt Pietarin yliopistossa Delisle-asteikon, joka on voinut vaikuttaa käänteisen asteikon valintaan. Uppsalan yliopiston Museum Gustavianumissa on tallella lämpömittari, jossa on tällainen asteikko.
Koska Celsius tiesi ilmanpaineen vaikuttavan kiehumispisteen arvoon, hän määritteli kiehumispisteen niin, että barometrin tuli olla ”25 tuumaa ja kolme linjaa pitkä” eli sen tuli näyttää normaalia ilmanpainetta. Silloin vesi kiehuisi aina samassa lämpötilassa. Celsius kuoli pari vuotta myöhemmin, ja asteikkoa kehitti eteenpäin hänen työtoverinsa Märtin Strömmer. Hän käänsi asteikon toisin päin, eli nykyiselleen, ja asetti uuden mittarin vuonna 1750 vanhan Celsius-mittarin tilalle Uppsalan yliopiston meteorologiselle laitokselle, mistä lähtien sillä suoritettiin mittauksia.
Ranskalainen Jean-Pierre Christin kehitti myös lämpömittarin, jonka referenssipisteet olivat jään sulamispiste (0 astetta) ja veden kiehumispiste (100 astetta), mutta hän ei huomioinut ilmanpaineen vaikutusta kiehumispisteen valinnassa. Christin julkaisi asteikkonsa paikallisessa lehdessä vuonna 1743. Cristinin asteita kutsuttiin ”centigradeiksi” ja mittareita ”Lyonin lämpömittareiksi”. Carl von Linné tilasi Uppsalan kasvitieteelliseen puutarhaan oman mittarin, joka toimitettiin sinne vuonna 1745 vuoden myöhässä. Sillä mitattiin jo loppuvuodesta lämpötiloja, joiden kirjaukset ovat säilyneet nykypäiviin asti. Myös Linnén mittarissa asteikko oli käännetty nykyiselleen, kuten Strömmer teki 5 vuotta myöhemmin. Erotukseksi Celsiuksen asteista näitä uusia asteita kutsuttiin aluksi nimillä ”Celsius Novum”, ”Ekström” (valmistajan mukaan) tai ”Strömm”. Linnétä ja Christiniä voidaan molempia pitää nykyasteikon keksijöinä ennemmin kuin Celsiusta, joka käytti käänteistä asteikkoa.
Historiaa > Osaksi SI-järjestelmää

Vuonna 1948 celsiusaste liitettiin SI-järjestelmän osaksi Kansainvälisen mitta- ja painokonferenssin tapaamisessa 9. Conférence Générale des Poids et Mesures (CGPM) ja määrättiin olemaan 0,01 K alle kolmoispisteen. Samana vuonna Comité International des Poids et Mesures (CIPM) suositteli yksikön nimeksi celsiusaste (degree Celsius). Vuonna 1954 (10. CGPM) kelvin kiinnitettiin kolmoispisteeseen tarkasti lämpötilana 273,16 K, mikä vaikutti myös Celsius-asteikon määritelmään.
SI-järjestelmän myötä Celsius-asteikko otettiin käyttöön lähes koko maailmassa 1970-luvulle mennessä. Fahrenheit-asteikko on yhä käytössä lähinnä vain Yhdysvalloissa, ja sielläkin tieteellisissä yhteyksissä käytetään yleensä Celsius-asteikkoa. Kanadassa lämpötilat ilmoitetaan usein kummankin asteikon mukaan, etenkin Yhdysvaltojen rajan läheisyydessä. Isossa-Britanniassa Celsius-asteikkoa alettiin käyttää säätiedotuksissa vuonna 1962, mutta Fahrenheit-asteikkoa voidaan käyttää yhä epävirallisesti esimerkiksi mediassa.
Muuntaminen

| Mistä | Mihin | Yhtälö |
| --- | --- | --- |
| Celsiusaste | Fahrenheit-aste | °F = °C · 1,8 + 32 |
| Fahrenheit-aste | Celsiusaste | °C = (°F − 32) / 1,8 |
| Celsiusaste | Kelvin | K = °C + 273,15 |
| Kelvin | Celsiusaste | °C = K − 273,15 |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Science Museum: Mercury-in-glass thermometer, 1743–1799 (Arkistoitu – Internet Archive). (valokuva) (englanniksi)
Arthur Sigurssen: History of the Thermometer (Arkistoitu – Internet Archive) Newsfinder, 2003. (englanniksi)
Lämpötilayksiköiden muuntolaskuri (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
yksiköiden muunnosohjelma (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Celsiuksen hahmottelema piirros mittaristaan, jolla oli käänteinen lämpötila-asteikko.
Cuando

| Cuando |
| --- | --- |
 Cuandojoen yhtymiskohta Sambesiin.
Maat:   Angola  Namibia  Botswana  Sambia
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Pinta-ala:  113 393 km² 
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Bién ylätasanko, Angola
Laskupaikka:  Sambesi
Mittaustietoja
Pituus:  731 km
Keskivirtaama:  32,5 m³/s (MQ) 
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Cuando on joki keskisen Afrikan eteläosissa. Se virtaa Angolasta Namibian Caprivin kaistaleelle ja edelleen Linyantin suomaalle Botswanan pohjoiselle rajalle. Kyseisen suon jälkeen se on nimeltään Linyanti-joki ja kauempana idässä Chobe, ennen kuin se yhtyy Sambesiin. Jokisysteemi muodostaa noin 225 kilometrin matkalta Angolan ja Sambian välisen rajan.
Joen kulku

Cuando saa alkunsa Angolan keskiseltä ylängöltä Tembo-vuoren rinteiltä, mistä se virtaa kaakkoon Sambian rajalla. Siellä se muodostaa laajan kanavan, joka koostuu soista. Nämä muodostavat 5–10 km leveän alueen. Kuten muittenkin alueen jokien kohdalla on kyse, sen virtaama vaihtelee tavattoman paljon riippuen siitä, onko sadekausi vai ei. Sen uoma saattaa olla useita kilometrejä leveä silloin, kun siinä on paljon vettä, ja kuivalla kaudella se taas katoaa niin, että jäljellä on pelkkiä soita.
Cuando jatkaa soista uomaansa Namibian Caprivin kaistalen poikki, minkä jälkeen se muodostaa Namibian ja Botswanan rajan samalla, kun se jatkaa kulkuaan kohti kaakkoa ja itää. 10 000 vuotta sitten Cuando yhtyi Okavango-jokeen ja sen vedet virtasivat sitten Makgadikgadijärveen (joka nykyään muodostaa ajoittaisen kosteikon) mutta alueen pinta kohosi tektonisten muutosten vuoksi ja esti veden virtaamisen etelään. Tämän seurauksena Cuando nykyään jakautuu tuolla alueella useiksi kanaviksi ja soiksi (joiden nimi on Linyantin suot), joita täplittävät saaret. Tämä suo melkein katoaa Kalahariin Okavangojoen tapaan. Sen kulku ohjautuu kuitenkin itään, missä se yhtyy Sambesiin. Tällä matkalla kohti itää se muodostaa Namibian ja Botswanan välisen rajan. Kuivalla kaudella alueella on muutamia avonaisia kanavia soiden lomassa. Täältä joen kulku jatkuu Liambesi-järvenä, minkä jälkeen se muuttuu jälleen joeksi nimeltä Chobe. Se yhtyy Sambesiin Kazungulan sillan kohdalla.
Niinä vuosina, kun Okavangossa on suuria tulvia, osa tuon joen vedestä karkaa itään yleensä kuivana olevan Magwekwana-joen kautta (joka tunnetaan myös nimellä Selinda Spillway) Linyantin soihin ja edelleen Sambesiin. Selinda Spillway ja Boteti-joki ovat ainoa reitti, jonka kautta Okavangon vedet saattavat karata Okavangon suistosta.
Choben alajuoksulla myös Sambesin vettä tunkeutuu ajoittain siten, että Chobe saattaa ajoittain hiljalleen virrata ylöspäin. Täällä, kuten Okavangon deltalla ja Namibian Oshana-alueella, maa on niin tasaista, että vedet saattavat virrata vaihtelevasti eri suuntiin.
Choben pohjoispuolella ovat Caprivin suot, jonka reunalla sijaitsi nyttemmin raunioina oleva Makololo-heimon entinen pääkaupunki. Tämä kansa valloitti Barotsemaan 1800-luvulla.
Cuandon, Linyanti ja Choben vesistä niin suuri määrä haihtuu ilmaan, että sitä kautta päätyy Sambesiin vain hyvin vähän vettä, paitsi silloin, kun tuo jokisysteemi tulvii runsaasti.
Cuandon Selinda Spillway (eli Magweggana-joki), jossa on vettä ympäri vuoden, kytkee Kalaharin valuma-alueen Sambesin valuma-alueeseen.
Eläimistö

Cuandon jokisysteemi tunnetaan eläimistöstään, jota on paljon suurimmalla osaa sen virtauksesta. Sen varrella eri maissa on luonnonpuistoja. Joissakin niistä salametsästettiin ahkerasti Namibian ja Angolan sotien aikana, mutta rauhan tultua eläimistö on saanut mahdollisuuden toipua ennalleen.
Joen varrella on seuraavat luonnonpuistot:
Coutada Publica do Luiana (Angola)
Sioma Ngwezin kansallispuisto (Sambia)
Bwabwatan kansallispuisto (Namibia)
Mudumun kansallispuisto (Namibia)
Nkasa Ruparan kansallispuisto (Namibia)
Choben kansallispuisto (Botswana)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cuando Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Cuando River
Auringonlasku Choben yllä Botswanan Choben kansallispuistossa.
Kartta Cuando-Linyanti-Chobe jokisysteemistä Namibian Caprivin kaistaleen tienoilla, perustuen NASA:n satelliittikuvaan (huom. ylimpänä kuvassa luode). Vesi näkyy kuvassa mustana. . 1 Cuando; 2 Caprivin kaistale; 3 Mudumun kansallispuisto ja Lianshulu Lodge, Linyantin suomaan loppu Swamp; 4 Linyantin suomaa ja Mamlin kansallispuisto, missä eräs Kalaharin Harju estää veden valumisen kaakkoon; 5 Okavango-joki ja sen delta, joka katoaa Kalaharin hiekkaan; 6 Linyanti-joki; 7 Liambezi-järvi (kuivunut kuvanottohetkellä); 8 Chobe; 9 Choben ja Sambesin yhtymäkohta Kazungulassa; 10 Sambesi ja Caprivin suot tulvivat kuvanottohetkellä.
Liambesi-järvi
Käännös suomeksi
John Urho Kemp

| John Urho Kemp |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. huhtikuuta 1942 San Francisco, Yhdysvallat
Kuollut: 31. tammikuuta 2010 (67 vuotta) Berkeley, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  insinööri, taiteilija
Vanhemmat:  Urho ja Roberta Kemp
Siviilisääty:  naimaton
Muut tiedot
Lempinimet:  Crystal John, Cosmic John
Tyyli:  abstrakti
John Urho Kemp (18. kesäkuuta 1942 Kalifornia, Yhdysvallat–31. tammikuuta 2010, Berkeley, Yhdysvallat), joka tunnettiin myös nimellä "Crystal John" tai "Cosmic John", oli yhdysvaltalainen suomalaissukuinen outsider-taiteilija, "metafyysinen tutkija" ja vegaani. Hänen pääasialliset taiteelliset tuotoksensa koostuivat "tarjouksista", valokopioiduista lehtisistä, jotka esittelivät kaavoja, piirroksia, mandaloita, taikakuutioita ja runosäkeitä, jotka perustuivat Kempin ajatuksiin jumaluudesta, henkisyydestä ja metafysiikasta. Hän jakoi näitä lehtisiä kaikille kiinnostuneille. Lehtisten lisäksi hän teki myös alkuperäisiä taideteoksia samoista teemoista omaan käyttöönsä. Kemp alkoi tuottaa teoksiaan luultavasti 1970-luvun lopulla. Vaikka hän ei saanut elinaikanaan tunnustusta taiteilijana, hänen töitään on alettu arvostaa hänen kuolemansa jälkeen erityisesti Art Brut -piireissä.
Tunnettu elämäkerta

John Urho Kempin elämästä tiedetään vain vähän, ja suurin osa tiedoista perustuu hänen kuolinpesästään löytyneeseen ansioluetteloon.  John Kemp syntyi 18. kesäkuuta 1942 Kaliforniassa rakennusinsinööri Urho Kempin ja kotiäiti Roberta Kempin perheeseen ainoana lapsena. Hänen isänsä Urho oli kasvanut suomalaisessa maahanmuuttajayhteisössä ja hänen äitinsä Robertan suku oli Kalifornian varhaisia uudisasukkaita. Kemp  oli matemaattisesti lahjakas oppilas ja valmistui vuonna 1959 Berkeley High Schoolista yhtenä matematiikan kunniaopiskelijoista. Hän jatkoi opintojaan Berkeleyn yliopistossa Kaliforniassa, jossa hän suoritti kandidaatin tutkinnon kemiasta ja biokemiasta vuonna 1965.Valmistuttuaan Kemp työskenteli Union Oil Companyn öljynjalostamolla lähes kaksi vuotta ennen kuin erosi tehtävästään opiskellakseen skientologiaa Englannissa ja Los Angelesissa. Hän valmistui skientologian Clearing-kurssilta vuonna 1969. Kemp erosi skientologien piireistä vuonna 1971 kurssimaksujen kulutettua hänen rahansa. Vuosina 1972–1980 hän piti antiikkikauppaa Los Angelesissa. Tänä aikana Kemp oli kiinnostunut metafyysisestä filosofiasta ja hän opiskeli aktiivisesti erilaisia new age -oppeja ja esoteerista filosofiaa. Hän muun muassa osallistui Manly P. Hallin luennoille 1980-luvun alussa. Kemp matkusteli ympäri maailmaa nähdäkseen auringonpimennyksiä ja oli kiinnostunut parantavien kristallien ominaisuuksista. Hänet tunnettiin ahkerana kylpijänä Marinin kuumissa lähteissä Pohjois-Kaliforniassa. Elämänsä loppupuolella Kemp oli jäsenenä Institute of Divine Metaphysical Researchissa.
Kemp kuoli 31. tammikuuta 2010. Kun hänen asuntoaan siivottiin hänen kuolemansa jälkeen, sieltä löydettiin valtava määrä hänen töitään. San Franciscossa asuva Kempin ystävä ja valokuvaaja Aram Muksian tallensi nämä materiaalit ja loi niistä verkkoarkiston, joka on pitänyt yllä kiinnostusta John Urho Kempin töihin.
Kempin töitä on Musée national d’art moderne Pompidoun kokoelmissa.
Taiteilijaura > Tekotavat ja materiaalit

John Urho Kempin varhaisimmat tunnetut päivätyt teokset ovat 1970-luvun lopulta, Suurin osa hänen teoksistaan on luotu kynällä tai lyijykynällä paperinpalasille. Muutamat hänen teoksensa on muotoiltu taikakuutioiksi, jotka ohjeiden mukaan kopioidaan paperille, joka taitellaan kolmiulotteisiksi muodoiksi kuten sylintereiksi ja kuutioiksi. Jaettavaksi tarkoitetut teokset on piirretty ja kirjoitettu hyvin huolellisesti paperille, minkä jälkeen Kemp kopioi niitä massoittain.  Kemp jakoi töitään ahkerasti ympäristöönsä; hänellä oli tapana jättää kopioita teoksistaan satunnaisesti autojen tuulilaseille ja hänen tiedettiin jakavan niitä kaikille kiinnostuneille tapaamilleen henkilöille. Kempin teosten tarkoituksena oli viestiä Kempin teorioita metafysiikasta, terveydestä, meditaatiosta ja muista hengellisistä aiheista, kuten elämän tarkoituksesta, rakkaudesta ja jumaluudesta. Hänen tyypillisiin töihinsä kuuluvat matemaattiset kaavat, geometriset esineet ja gematriset laskelmat.
Taiteilijaura > Tunnustukset

John Urho Kemp ei saavuttanut merkittävää näkyvyyttä elämänsä aikana, mutta hänen kuoltuaan valokuvaaja Aram Muksian dokumentoi hänen teoksensa internetiin. Kokoelma herätti merkittävää kiinnostusta Kempin tuotantoa kohtaan. Hänen taidettaan on esillä useissa kokoelmissa ympäri maailmaa, ja uusia näyttelyitä suunnitellaan jatkuvasti.
Aiheesta muualla

Crystal John Archive
Bruce Chatwin

Bruce Chatwin (13. toukokuuta 1940 Sheffield, Britannia – 18. tammikuuta 1989 Nizza, Ranska) oli englantilainen matkakirjailija, toimittaja ja kuvataiteen asiantuntija.
Tunnetuimman teoksensa Patagonia, Patagonia Chatwin kirjoitti matkusteltuaan puoli vuotta Patagoniassa. Hän kirjoitti myös romaaneja. The Times asetti hänet vuonna 2008 sijalle 46 Britannian merkittävimpien sodanjälkeisten kirjailijoiden luettelossa.
Elämä ja ura

Chatwin työskenteli Sothebyn huutokauppakamarilla impressionismin asiantuntijana. Sieltä hänet kutsuttiin Sunday Times Magazineen (1972–1975) kirjoittamaan kuvataiteista ja muotoilusta. Chatwin nousi Sothebyllä johtotehtäviin, mutta lopetti vuonna 1966 ja lähti opiskelemaan arkeologiaa. Hän keskeytti opinnot kahden vuoden kuluttua ja matkusti Mauritaniaan, Iraniin ja Afganistaniin ja otti valokuvia ja teki muistiinpanoja paimentolaisten elämästä.
Chatwin kuoli sairastettuaan aidsia, Heti hänen kuolemansa jälkeen kerrottiin hänen sairastavan harvinaista kiinalaista luusairautta Hän oli biseksuaali. Hänen hautajaistensa seremonia toimitti kreikkalaisortodoksinen pappi. Chatwin oli kääntynyt uskoon koettuaan jonkinlaisen näyn Athosvuorella.
Suomennetut teokset

Patagonia, Patagonia (alkuteos: In Patagonia, 1977); suom. Leena Tamminen. Tammi, 1987 ISBN 951-30-5517-5 Keltainen kirjasto, 206.
Erottamattomat (alkuteos: On the Black Hill, 1982), suom. Sirkka Salonen Tammi, 1983 ISBN 951-30-5871-9 Keltainen kirjasto
Näkymättömät polut (Alkuteos: The Songlines , 1987); suom. Leena Tamminen. Tammi, 1988 ISBN 951-30-6902-8
Posliiniparoni (Alkuteos: Utz, 1988); suom. Leena Tamminen. Tammi, 1990 ISBN 951-30-8965-7
Kirjallisuutta

Shakespeare, N.: Bruce Chatwin, s. 591.  London:  Harvill Press, 1999.  ISBN 978-0385498296  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kotisivu (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Photographers' Identities  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Emil Lampinen

Emil Lampinen (28. kesäkuuta 1883 Kerkkoo – 19. joulukuuta 1961 Porvoo) oli suomalainen suksitehtailija. Emil Lampinen perusti vuonna 1905 Lampisen suksitehtaan, jota myöhemmin jatkoi Raine Lampinen. Ralliautoilija Simo Lampinen on Raine Lampisen poika ja siis Emil Lampisen pojanpoika.
Ensimmäisen suksitehtaansa Lampinen perusti Porvooseen 18-vuotiaana vuonna 1901. Hän myi tehtaan vuonna 1916 uudelle Oy Urheilutarpeita Ab nimiselle yhtiölle, jonka osakkaaksi ja osastopäälliköksi hän tuli. Yhtiön suurin omistaja oli helsinkiläinen liikemies Arno Hohenthal. Hohenthal otti Karhu-tuotenimen käyttöön yhtiön valmistamille tuotteille vuonna 1920. Yhtiö oli Suomen merkittävin suksivalmistaja aina 1950-luvulle saakka. Yhtiön nimeksi muuttui 1966 Oy Urheilu Karhu Sport Ab, sittemmin Karhu-Titan ja Karhu Sport. Yhtiö siirtyi 1954 valmistamaan täyspuusuksien sijasta sälesuksia. 1970-luvulla Karhun suksien tuotanto siirrettiin Porvoosta Kiteelle, jonne rakennettiin muovisuksia valmistanut tehdas.
Lampinen erosi Urheilutarpeita-yhtiön palveluksesta jo 1920-luvun alussa ja hän myi myös omistamansa yhtiön osakkeet. Hän perusti sitten uuden kilpailevan suksitehtaan jota hän johti vuoteen 1940 saakka. Lampinen oli yhteistyössä taiteilija Akseli Gallen-Kallelan kanssa, johon hän oli tutustunut Porvoossa 1920-luvun alussa. Hän lähetti valmistamiaan suksia ilmaiseksi merkkihenkilöille eri puolille maailmaa. Suksien saajiin kuuluivat muun muassa Suomen ja Yhdysvaltain presidentit sekä Saksan johtaja Adolf Hitler, jolle Lampinen lähetti lahjana kokoontaitettavat saranasukset. Vuonna 1940 Lampinen erosi ensimmäisestä vaimostaan ja suksitehtaan osakkeet siirtyivät hänen lapsilleen Rainelle (1912–1984) ja Toimille (1913–1993). Raine ja Toimi Lampisen johtama Lampinen Oy aloitti yhtenä ensimmäisistä Suomessa sälesuksien valmistuksen. Lampisten yritystoiminta myytiin Karhu-Titanille vuonna 1984, mutta suksissa käytettiin edelleen Lampisen nimeä ja suksien valmistus Kerkkoon tehtaalla jatkui vuoteen 1992 saakka.
Vuonna 1945 Lampinen perusti vielä kolmannen suksitehtaansa Teissalaan. Tämä tehdas jäi kuitenkin pienemmäksi kahtaan aikaisempaan Lampisen tehtaaseen verrattuna. Hän johti tätä tehdasta kuolemaansa saakka vuonna 1961. Lampinen sai kaikkiaan elämänsä aikana suksistaan 60 palkintoa ja kunniakirjaa eri puolilta maailmaa.
Emil Lampinen tuomittiin kihlakunnanoikeudessa Oulunkylän raviradalla 22. syyskuuta 1907 tapahtuneesta moottoripyöräonnettomuudesta sakkoihin. Syynä oli kuolemantuottamus, kun eräs katsoja jäi hänen ohjaamansa moottoripyörän alle ja kuoli.
Kirjallisuutta

Timo Siukonen : Puusuksia Suomesta — Unohdettujen suksiseppien ja suksitehtaiden elämää 1880-1960. Docendo 2016 ISBN 9789522912749