stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Goniopholis

| Goniopholis |
| --- | --- |

 Myöhäisjurakausi - Varhaisliitukausi 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia/Sauropsida
Alaluokka::  Diapsidit Diapsida
Osaluokka::  Archosauromorpha
Kladi::  Archosauriformes
Kladi::  Crurotarsi
Kladi::  Arkosaurit Archosauria
Ylälahko::  Krokotiilimaiset arkosaurit Crocodylomorpha
Heimo::  Goniopholidae
Suku::  Goniopholis  Owen, 1841
Katso myös
   Goniopholis Wikispeciesissä   Goniopholis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Goniopholis oli melko pieni krokotiilimainen arkosauri joka eli Pohjois-Amerikan ja Euraasian joissa ja järvissä noin 150-140 miljoonaa vuotta sitten. Se oli yleinen näky myöhäiseltä jurakaudelta varhaiselle liitukaudelle. Se oli kaikkiruokainen ja saalisti vedessä eläviä ja juomaan tulevia eläimiä, mutta myös kasveja. Goniopholiksella oli vahva ja kapea kuono, neljä jalkaa ja panssari kuten nykyisillä krokotiileillä ja alligaattoreilla. Se olikin nykyisten krokotiilieläinten melko suora kantamuoto.
Theo van Gogh (taidekauppias)

Theo van Gogh noin vuonna 1888.
Théodore ”Theo” van Gogh (1. toukokuuta 1857 – 25. tammikuuta 1891) oli hollantilainen taidekauppias. Hän oli taidemaalari Vincent van Goghin veli. Theo van Gogh toimi koko elämänsä ajan taidekauppiaana. Hän tuki veljeään taloudellisesti ja myymällä tämän tauluja. Van Gogh innostui taidekaupasta nähtyään tunnettujen ranskalaisten taidemaalarien, muun muassa Georges Seurat’n ja Pierre-Auguste Renoirin, töitä.
Vincent oli töissä ranskalaisen Goupil & Cien taidevälityskeskuksen Haagin toimistossa ja Theo saman yrityksen Brysselin toimistossa. Kun Vincent sai siirron yrityksen Lontoon toimistoon, 16-vuotias Theo sai hänen paikkansa Haagissa ja yleni taidevälittäjäksi.
Johanna van Gogh-Bonger, 1889
Vuonna 1885 Theo tapasi 22-vuotiaan englanninopettaja Johanna Gezina Bongerin (1862-1925), jonka kanssa hän meni naimisiin kolme vuotta myöhemmin.
Vuonna 1884 hän sai siirron yrityksen pääkonttoriin Pariisiin. Ollessaan Pariisissa talvella 1880–1881 hän lähetti veljelleen Alankomaihin taidemateriaalia ja kuukausittain rahallista tukea. Vincent oli riippuvainen Theosta, joka tuki häntä niin taloudellisesti kuin asuntoasioissakin.
Vincentin ja Theon kirjeenvaihto oli vilkasta. Theon ansiosta Vincentin työn arvostus kasvoi vähitellen Pariisin taidemaailmassa. Theo lähetti maaliskuussa 1890 kymmenen maalausta Salon des Indépendantsiin  ("Itsenäisten salonki"), joka oli Ranskan taideakatemian virallisen Pariisin salonki -näyttelyn vastareaktio.
Kun Vincent teki itsemurhan heinäkuun lopulla vuonna 1890, Theo vaipui vakavaan masennukseen ja kuoli puoli vuotta myöhemmin syfilikseen. Veljekset on haudattu vierekkäin Auversiin.
Vincent van Goghin perintö

Theon vaimo Jo van Gogh-Bonger jäi leskeksi 28-vuotiaana vastasyntyneen poikansa kanssa ja Vincentin noin 400 maalauksen sekä satojen piirustusten omistajaksi. Hän jatkoi miehensä tehtävää tämän veljen elämäntyön säilyttämiseksi. Jo järjesti myyntinäyttelyitä lisätäkseen Vincentin töiden näkyvyyttä, joka herätti potentiaalisten ostajien kiinnostuksen. Hän myi monia tärkeitä van Goghin taideteoksia yleisön nähtävillä oleviin kokoelmiin eri puolille maailmaa, jotta mahdollisimman monet ihmiset näkisivät Vincentin töitä.
Vuonna 1905 Jo van Gogh-Bonger järjesti yli 480 teosta käsittävän Vincentin töiden retrospektiivisen näyttelyn, joka pidettiin Stedelijk-museossa Amsterdamissa. Näyttelyn jälkeen töiden hinnat nousivat nopeasti. Tällä välin Jo oli aloittanut Vincentin veljelleen Theolle kirjoittamien kirjeiden julkaisemisen valmistelun. Kirjeiden julkaisemisen vuonna 1914 ansiosta Vincent van Goghin arvostus taiteilijana nousi. Vuonna 1916 Jo matkusti kolmeksi vuodeksi Yhdysvaltoihin New Yorkiin edistämään Vincentin taiteen tuntemusta ja kääntämään hänen kirjeitään englanniksi.
Vuosina 1891–1925 Jo van Gogh-Bonger myi lähes 200 Vincentin taideteosta. Hän ja hänen poikansa omistivat edelleen kaksi yhteensä viidestä auringonkukkia kuvaavasta maalauksesta. Jo myi yhden maalauksista National Gallerylle Lontooseen vuonna 1924. Jon poika Vincent Willem van Gogh (1890-1978) perusti Van Gogh museon Amsterdamiin vuonna 1973 ja lahjoitti vuonna 1959 museon säätiölle kaikki perheen omistamat 220 maalausta ja satoja piirustuksia. Taiteilijan jälkeläiset ovat edelleen museon johtokunnan jäseniä.
Jo Bongerin päiväkirjat julkaisiin vuonna 2009 pojanpoika Julian van Goghin luvalla.
Theo van Goghin pojanpojanpoika, myös nimeltään Theo van Gogh, oli hollantilainen elokuvaohjaaja, joka murhattiin Amsterdamissa 2004.
Kirjallisuutta

Vincent van Gogh: Kirjeitä veljelleni (toim. Irving Stone). Dear Theo: the autobiography of Vincent van Gogh. Suomentaja Raija Mattila, Otava 1981. ISBN 951-1-06475-4
Vincent van Gogh The Letters
Jo Bonger Diaries
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Lumikenkä

Nykyaikainen lumikenkäpari.
Lumikenkäilyä.
Lumikenkäilevä pariskunta Kanadasta vuodelta 1907.
Lumikenkä eli karpponen on kenkään kiinnitettävä verkkomainen tai rei'itetyn levyn tyyppinen alunen, jonka avulla voi kävellä lumen päällä. Lumikengän tyypillinen malli on soikeahko, etuosastaan leveämpi ja taaksepäin kapeneva.
Historiaa

Arvellaan, että lumikenkiä on käytetty jo tuhansia vuosia, jopa 6000 vuotta sitten.
Keski-Aasiasta on löydetty merkkejä muinaisista lumikengistä, toisin sanoen jalkaan kiinnitetyistä puisista välineistä, jotka helpottivat kulkua upottavassa lumessa. Niitä on käytetty sekä metsästyksessä että sotajoukkojen liikkumisen apuna, ja jopa eläimille kiinnitetty jalkoihin levymäisiä lumikävelyn apuneuvoja. Lumikengät tunnetaan kuitenkin ehkä parhaiten eskimoiden ja intiaanien historista. 1800-luvulla lumikenkäily oli muodikas kuntoilulaji Pohjois-Amerikassa. Lumikengät olivat siellä yleisestikin keskeinen lumessaliikkumisen apuväline, ennen kuin sukset yleistyivät Pohjois-Amerikkaan muuttaneiden pohjoismaalaisten myötä.
Suomen ensimmäiset lumikenkäilykilpailut pidettiin Oulussa 1800-luvun lopussa.
Käyttö

Lumikenkiä käytettäessä jalka ei uppoa lumeen, sillä lumikenkä jakaa kävelijän painon suurelle alueelle. Lumikenkäkävely on tavallista kävelyä raskaampaa ja avoimella, tasaisella maalla hiihtoon verrattuna hitaampaa, koska kenkä ei liu'u. Toisaalta lumikengät kantavat pehmeähkössäkin lumessa ja maaston korkeuserot eivät ole samalla tavalla hidasteena tai esteenä kuin hiihdettäessä. Lumikenkien kanssa käytetään samantyyppisiä laajasompaisia sauvoja kuin metsäsuksien kanssa. Pehmeässä lumessa tai suuremman kuorman kanssa voidaan käyttää pohjaltaan suurempaa lumikenkää kuin kovalla lumella ja ilman kuormaa liikuttaessa. Sauvan pituuden laskukaava on oma pituus x 0,75.
Mallit

Vaikka lumikenkiä on hyvinkin erilaisia, monet ovat kehittyneet kahdesta perusmallista eli pyöreähköstä "karhuntassusta" ja suipommasta, pyrstöllisestä "majavanhännästä". Jälkimmäisessä voi olla ylöspäin taivutettu kärki, joka helpottaa syvässä lumessa etenemistä. Jälkimmäisen perusmallin muunnelmia ovat muun muassa Alaska-, Trail- ja Yukon-nimillä tunnetut suuret (10 x 60 tuumaa) lumikengät, niiden huomattavasti pienempi Pickerel-versio sekä niin sanotut Ojibwa- eli suksilumikengät, jonka kärkikin on hyvin kapea ja voimakkaasti ylöspäin kaartuva. Majavavanhäntämalliin perustuvat myös pitkäpyrstöiset, niin kutsutut Maine- eli Michigan- tai Huron-kengät ja teräväkärkisemmät Attikamek-kengät. Leveä Bear Paw ja kapeampi Green Mountain Bear Paw ovat esimerkkejä pyrstöttömistä karhuntassukengistä. Edellistä on kutsuttu myös nimellä Squaw. Kolmas perinteinen malli on levylumikenkä, sekin muodoltaan karhuntassun tai majavanhännän kaltainen.
Rakenne

Lumikengän pääosat ovat runko eli kehys, punokset eli verkko sekä siteet. Lumikenkien kehykset tehtiin aiemmin taipuisasta puusta kuten hikkori, saarni ja koivu, ja niiden tukena oli kaksi tai useampi poikkipiena. Kehikon sisälle pingotettiin kantava osa nahkahihnoista tai luonnonkuiduista.  Nykyään monet lumikengät valmistetaan kevytmetallista tai muovista ja niitä on useita eri kokoja kävelijän painon mukaan.  Putkirunkoiset lumikengät edelsivät muovisia ja ovat edelleen niille vaihtoehto.
Lumikenkien siteet voivat olla remmisiteet, jotka koostuvat mäystimestä ja kantahihnasta, niin sanotut puolijäykät tai jäykät siteet.selvennä Keskimmäisessä on jäykkä levy vain päkiän alla, jälkimmäisessä koko jalan pituudelta. Jälkimmäiset ovat monesti säädettäviä jalkineen koon mukaan: siteen pohjalevy säädetään kengän mittaiseksi ja kengät kiinnitetään siteeseen kärkihihnalla ja nilkkaremmillä, jossa voi olla kiristyvä lukituspykällys. Siteen kantaosa voidaan lukita auki tai kiinni vivulla. Kävellessä kantaosa on yleensä auki, jotta side ja kengän kantapää pääsevät nousemaan irti lumikengän kantavasta osasta, ellei kävellä hyvin upottavassa lumessa. Siteen kärjessä on usein metalliset hampaat eli niin sanotut karhunkynnet, jotka kävellessä pureutuvat varvasaukon kautta lumeen ja antavat lumikengälle pitoa jyrkänteissä sekä jäisellä lumella. Myös lumikengän pohjassa saattaa olla pitoa lisääviä pykällyksiä ja nastoja.
Lumikenkäily Suomessa

Suomessa toimii valtakunnallinen lumikenkäily-yhdistys Suomen Lumikenkäilijät ry, joka on liikunta- ja ulkoilujärjestö Suomen Ladun jäsenyhdistys. Suomen Latu järjestää lumikenkäilykoulutusta harrastajille ja lumikenkäilyn ohjaamisesta kiinnostuneille.
Aiheesta muualla

Kalakoski, M. 2000. Lumikengät. Polku talviseen luontoon. Kustantaja: Eräperinne Oy. Painopaikka: Tummavuoren Kirjapaino Oy, Vantaa. 92 s. ISBN 951-97267-4-8
Suomen Ladun lumikenkäilysivut[vanhentunut linkki] (Viitattu 31.10.2010)
Kunto & Terveys -lehti[vanhentunut linkki] (Viitattu 29.3.2009)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Giurtelecu Șimleului

| Giurtelecu Șimleului |
| --- | --- |

 Giurtelecu Șimleului
 Koordinaatit: 47°17′48″N, 22°47′44″E 
Valtio:  Romania
Piirikunta:  Sălaj
Kunta:  Măeriște
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Giurtelecu Șimleului (unk. Somlyógyőrtelek, saks. Wüst Görgen) on 1 055 asukkaan kylä Romanian Transilvaniassa, Sălajin piirikunnassa. Kylä on merkittävä arkeologinen kohde, ja sieltä on löytynyt jäänteitä pronssikaudelta.
Väkiluvun kehitys

| Vuosi | Asukasluku |
| --- | --- |
2002: 1 055
1992: 1 149
1920: 1 395
1910: 1 322
1900: 1 216
1890: 1 059
1880: 996
1869: 1 190
1847: 684
1750: 231
1720: 90
1715: 72
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Giurtelecu Șimleului Wikimedia Commonsissa
http://www.donau-archaeologie.de/doku.php/kataloge/grabkatalog/g/giurtelec
http://www.mek.oszk.hu/04700/04750/html/293.html
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Giurtelecu Șimleului
Käännös suomeksi
Ernst Gombrich

Ernst Gombrich vuonna 1975.
Ernst Gombrich (30. maaliskuuta 1909 Wien, Itävalta – 3. marraskuuta 2001 Lontoo, Britannia) oli itävaltalaissyntyinen taidehistorioitsija, 1900-luvun monipuolisimpia ja vaikutusvaltaisimpia.
Gombrichin tunnetuimpia teoksia on alun perin nuorille lukijoille tarkoitettu yleistajuinen Maailman taiteen historia (The Story of Art), joka ilmestyi alkukielellä vuonna 1950. Se julkaistiin suomeksi viisi vuotta myöhemmin Sakari Saarikiven suomentamana ja runsaasti kuvitettuna. Kirja on käännetty noin 30 kielelle. Sen sanotaan olevan myydyin taidekirja, sillä sen painosmäärä on yli seitsemän miljoonaa.
Toinen laajasti tunnettu Gombrichin teos on Art and Illusion vuodelta 1960. Myöhemmistä julkaisuista merkittäviä ovat The Image and the Eye-teos ja taidehistorioitsija Aby Warburgin (1866-1929) elämäkerta.
Gombrich opiskeli taidehistoriaa synnyinkaupungissaan Wienissä ja työskenteli muun muassa Sigmund Freudin piiriin kuuluneen Ernst Krisin kanssa. Juutalaissyntyinen Gombrich muutti Englantiin vuonna 1936. Hän toimi Lontoossa Warburg-instituutin johtajana ja Lontoon yliopiston professorina.
Gombrich on tutkinut renessanssin taidetta, taidepsykologiaa ja taideteoriaa. Hänet tunnetaan myös taidekriitikkona ja modernistisen puhtaan havainnon arvostelijana. Puhdasta havaintoa ei hänen mukaansa ole, koska opitut asiat, odotukset ja havaintotottumukset vaikuttavat niin taiteilijan kuin taiteen katsojan havaintoihin. Gombrich on lisäksi tarkastellut taiteen tradition siirtymistä skeeman käsitteen avulla. Skeema tarkoittaa tässä kuvataiteen kunkin hetkistä havainto- ja kuvaustapaa, tavallaan konventiota. Taiteilija työskentelee aina jonkin skeeman vaikutuksen alaisena, tietäen tai tietämättään. Hän ei voi kuvata tai kopioida suoraan. Kumoukset ja muutokset taiteessa syntyvät kun vallitsevaa skeemaa muutetaan tai se korvataan uudella.
Samoihin aikoihin Wienistä Lontooseen muuttaneista emigranteista Gombrichille läheisimpiä olivat Karl Popper ja Friedrich Hayek. Gombrich avusti Popperin pääteoksen Avoin yhteiskunta ja sen viholliset editoimisessa. He molemmat ovat soveltaneet tutkimusaiheeseensa myös psykologian näkökulmaa.
Gombrichille myönnettiin monia Englannin arvostetuimpia tunnustuksia ja jäsenyyksiä, samoin kuin kansainvälisiä palkintoja. Hänet tunnettiin myös hyvänä luennoitsijana, joka perusteli väitteensä hyvin.
Teoksia

Weltgeschichte von der Urzeit bis zur Gegenwart. 1935
Maailman taiteen historia, suomentanut Sakari Saarikivi. Porvoo : WSOY, 1955. 453 sivua 370 kuvaa (Alkuteos The Story of Art, 1950)
Art and Illusion. A Study in the Psychology of Pictorial Representation. London: Phaidon 1960
Meditations on a Hobbyhorse and other Essays on the Theory of Art. London: Phaidon 1963
Studies in the Art of the Renaissance. London: Phaidon 1966
Norm and Form
Symbolic Images
The Heritage of Appelles
New Light on Old Masters
Aby Warburg, an Intellectual Biography. London: The Warburg Institute 1970
Ideals and Idols. Essays on Values in History and Art. Oxford: Phaidon 1979
The Sense of Order. a Study in the Psychology of Decorative Art. Oxford: Phaidon 1979
The Image and the Eye. Further Studies in the Psychology of Pictorial Representation. Oxford: Phaidon 1982
The Preference for the Primitive. Episodes in the History of Western Taste and Art. London: Phaidon 2002
Going for the One

| Going for the One Yes |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1976 lopussa – kevät 1977 Mountain Studios, Monterux Sveitsi
 Julkaistu: 1977
 Tuottaja(t): Yes
 Tyylilaji: progressiivinen rock sinfoninen rock
 Kesto: 38.49
 Levy-yhtiö: Atlantic Records
Yesin muut julkaisut
| Relayer 1974 | Going for the One 1977 | Tormato 1978 |
Going for the One on brittiläisen progeyhtyeen Yesin kahdeksas studioalbumi vuodelta 1977. Levyllä oli uudelleen mukana vanha tuttu kosketinsoittaja Rick Wakeman, joka erosi Tales from Topographic Oceans -kiertueen jälkeen.
Relayer-albumilla ja kiertueella soittanut Patrick Moraz erosi yhtyeestä epäselvissä olosuhteissa äänitysten alla, mutta ne päätettiin silti aloittaa. Steve Howen mukaan Moraz halusi viedä musiikkia jazz- voittoisempaan suuntaan ja että Morazista tuntui, etteivät ideat toimineet yhteen. Edelleen Howe kertoo, että asiota yritettiin saada toimimaan. 
Sessioavuksi pyydettiin lopulta Rick Wakeman, joka kuultuaan materiaalin päätti liittyä takaisin.
Helsingin Sanomien aikalaisarvostelussa (tekijänä Markku Fagerlund ja/tai Kalle Heikkinen) kirjoitettiin Yesin palanneen tämän albumin myötä huipulle, mikä katsottiin suurelta osin Rick Wakemanin paluun ansioksi.
Albumi on paluu lyhyempiin  sävellyksiin Tales from Topographic Oceans ja Relayer-albumien laajoista kokonaisuuksista, joskin päätöskappale “Awaken” on totutummin yli 15-minuuttinen sävellys. Helsingin Sanomien kriitikko Samuli Tiikkaja on kirjoittanut siitä artikkelin otsikolla “Enemmän on enemmän”. Hänen mukaansa siinä on kysymys “yhdestä kaikkien aikojen komeimmista progekappaleista”. Hänen mukaansa
»levyn päättävä 15-minuuttinen Awaken kumartaa megalomaniallaan genren hillittömälle perinteelle. Tämä kappale ei mahdu kolmen ja puolen minuutin soittolistaslotteihin, hyvä jos johdannon ehtii siinä ajassa soittaa. Kappaleen rakenne hengittää hitaasti, ja alkupuolen minuutit saattavatkin tuntua pitkiltä, jos ei tiedä, mitä on tulossa. Kaikki tähtää lopun mahtavaan huippukohtaan, jossa kaikki on suurta, kirkkourkuja ja kuoroa myöten. Huipun teho kuitenkin vaatii kaiken siihen johtavan, jännitettä kasvattavan esityön.

Kappaleen ‘enemmän on enemmän’ -estetiikkaan sopii hienosti se, että se äänitettiin osaksi etänä. Kosketinsoittaja Rick Wakeman halusi käyttää Veveyssä Sveitsissä sijaitsevan kirkon urkuja, joten niiden ääni lähetettiin puhelinlinjoja pitkin Montreux'hön, jossa yhtyeen muut jäsenet soittivat studiossa omia osuuksiaan.»
Yhtye sai levyltä sille harvinaisen Britannian Top 10 singlehitin kappaleesta "Wonderous Stories".
Albumi nousi Suomessa sijalle 17. heinäkuussa 1977.
Steve Howe teki Renaissance-yhtyeestä tunnetun Annie Haslamin kanssa vuonna 1995 version "Turn of the Century" -kappaleesta Yes-tribuuttialbumille Tales from Yesterday: Yes Tribute.
Puolen tusinan Roger Deanin tekemän Yes-levykannen jälkeen Going for the One -albumin kansi on Hipgnosis-taiteilijaryhmän tekoa.
Kappaleet

Going for the One (Jon Anderson) – 5:32
Turn of the Century (Jon Anderson / Steve Howe / Alan White) – 7:56
Parallels (Chris Squire) – 5:53
Wonderous Stories (Jon Anderson) – 3:49
Awaken (Jon Anderson / Steve Howe) – 15:31
Jäsenet

Jon Anderson − laulu, lyömäsoittimet, harppu
Steve Howe − sähkö- ja akustinen kitara, lap steel -kitara, laulut
Rick Wakeman − piano, koskettimet, Polymoog
Chris Squire − bassot, laulut
Alan White − rummut, lyömäsoittimet
Luettelo Vaasan muistolaatoista

Luettelo Vaasan muistolaatoista sisältää Vaasan puistoissa, kaduilla ja aukioilla olevat pysyvät muistolaatat.
Goppenstein

Goppensteinin rautatieasema on Lötschbergin tunnelin eteläpäässä.
Goppenstein on kylä ja rautatieasema Sveitsissä, Valais'n kantonissa. Kylä kuuluu Ferdenin kuntaan. Goppenstein on Lötschbergin tunnelin eteläinen pääteasema. Brig-Spiez-henkilöjunaliikenteen lisäksi Goppenstein on BLS:n autojunien pääteasema, josta on yhteys pohjoiseen, Kanderstegiin. Myös Lötschentalin postiautoreitti kulkee Goppensteinin kautta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Goppenstein Wikimedia Commonsissa
Karl Goldmark

Karl Goldmark.
Karl (Carl) Goldmark (alk. Károly Goldmark; 18. toukokuuta 1830 Keszthely, Itävallan keisarikunta – 2. tammikuuta 1915 Wien, Itävalta-Unkari) oli unkarilaissyntyinen itävaltalainen säveltäjä ja pedagogi.
Goldmark syntyi unkarinjuutalaisen kanttorin perheeseen. Hän opiskeli Wienin konservatoriossa vuosina 1847–1848 viulunsoittoa ja musiikinteoriaa ja työskenteli sen jälkeen viulistina ja pianonsoitonopettajana. Hän jatkoi opintojaan Pestissä vuosina 1858–1859 (soitinnusta ja kontrapunktia). Palattuaan Wieniin hän aloitti varsinaisen säveltäjänuransa. Hänen läpimurtoteoksenaan voidaan pitää oopperaa Saban kuningatar vuodelta 1875; soinnillinen hienostuneisuus ja värikylläinen musiikki tekivät oopperasta välittömästi suositun. Myöhemmistä oopperoista voidaan mainita Merlin (1875), Das Heimchen am Herd (1896), joka pohjautuu Charles Dickensin aiheeseen (The Cricket on the Hearth), Götz von Berlichingen (1902/1910) ja Talvinen tarina (1907).
Goldmarkin sinfoniset runot ja orkesterialkusoitot liittyvät jossain määrin Franz Lisztin uussaksalaiseen kouluun. Konserttialkusoitoista tunnettuja ovat mm. Keväällä ja Sakuntala vuodelta 1865 ja Kahlehdittu Prometheus vuodelta 1889. Suosittuihin teoksiin kuuluu myös sinfoninen sarja Maalaishäät (1876), joka heijastelee Felix Mendelssohnin, Robert Schumannin ja Johannes Brahmsin tyyliä.
Paitsi säveltäjänä Goldmark toimi myös sävellyksenopettajana. Suomalaisista hän opetti Jean Sibeliusta.
Kirjallisuutta

Hofer, Johann: Carl Goldmark: Komponist der Ringstrassenzeit.  Wien:  Edition Steinbauer, 2015.  ISBN 978-3-902494-72-6
Aiheesta muualla

Goldmark, Karl. Österreichisches Biographisches Lexikon.
Goldmark, Carl. Neue Deutsche Biographie.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef  Hufvudstadsbladet
Ramon Gómez de la Serna

Ramón Gómez de la Serna, noin 1928.
Ramon Gómez de la Serna (1888–1963) oli espanjalainen aforisti. Madridissa syntynyt Gómez de la Serna joutui Espanjan sisällissodan aikana lähtemään maanpakoon Buenos Airesiin.
Hänen aforismeistaan käytetään nimitystä greguería. Virpi Alanen luonnehtii niitä surrealistis-runollisiksi. Niissä on usein mukana huumoria. Ne ovat outoja ja oivaltavia, hän kirjoittaa. Sernan aforismeja on suomeksi kokoelmana Hevoselle kaikki niityt ovat rumpuja. Kokoelman aineisto on valittu teoksesta Obras completas VIII, Ramonismo VI: Total de greguerías (1926–1962).
Suomennettu tuotanto

Hevoselle kaikki niityt ovat rumpuja : valikoima gregueríoja, suom. Arto Rintala, Into 2018 ISBN 978-952-264-460-2
"Muistojen hermosärkyä", julkaisussa: Parnasso 3/2008, s. 43
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ramon Gómez de la Serna Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Lumelääke

Lumelääkkeitä, joita käytetään tutkimuksessa.
Lumelääke eli plasebo (lat. placebo, suom. ’miellytän’) tarkoittaa vaikuttavaa ainetta sisältämätöntä lääkkeen näköistä valmistetta, joka lievittää joidenkin potilaiden oireita niin sanotun lume- eli hoivavaikutuksen kautta.
Lumekontrolloituja satunnaistettuja tutkimuksia pidetään luotettavimpana tapana osoittaa lääkeaineiden teho sairauksien hoidossa. Tutkimusten vertailu- eli kontrolliryhmälle annetaan niissä lumelääkettä, jonka vaikutusta verrataan tutkittavaa lääkeainetta saaneen ryhmän tuloksiin. Tämän avulla kyetään päättelemään, kuinka suuri osa tutkittavan lääkkeen hoitovaikutuksesta johtuu lumevaikutuksesta, joka on mukana myös tehokkaiden lääkeaineiden hoitovaikutuksessa. Vaikuttavan lääkeaineen lumevaikutuksesta johtuvaa tehoa kutsutaan lääkkeen ei-spesifiksi vaikutukseksi.
Jotta tutkittava valmiste saisi Suomessa myyntiluvan, sen on pystyttävä helpottamaan sairauden oireita lumelääkettä paremmin vähintään kahdessa kaksoissokkotutkimuksessa. Kaksoissokkotutkimuksen avulla pyritään sulkemaan lumevaikutus pois arvioitaessa tutkittavan lääkkeen todellista tehoa. Lain mukaan kokeeseen osallistuville on kerrottava, että osa tutkimukseen osallistuvista saa pelkkää lumelääkettä, mutta ei sitä, kumpaan ryhmään he kuuluvat.
Vuonna 1988 lääketieteen sanastolautakunta valitsi plasebo-termille suomenkielisen vasteen ”lume”. Valinta korosti plasebon käyttöä vaikuttamattomana hoitona lääketutkimuksissa. Valinta on aiheuttanut eriäviä mielipiteitä, koska termejä ”plasebo” ja ”lume” käytetään synonyymeina, vaikka todellisuudessa niiden määritelmät ovat erilaiset ja plasebo-vaikutukseen liittyy niin sanottu hoivavaikutus. Plasebo-termillä tarkoitetaan miellyttämistä, kun taas lume käsitetään epätodellisena.