stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nikolai Rumjantsev

| Nikolai Petrovitš Rumjantsev> Никола́й Петрович Румя́нцев |
| --- | --- |
 Nikolai Rumjantsev, Vasili Sazonovin maalaama muotokuva 1810-luvulta.
Venäjän ulkoministeri
 1808–1812  
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. huhtikuuta 1754 Striapkovon kylä, Jurjevskin piiri, Vladimirin kuvernementti
Kuollut: 3. tammikuuta 1826 (71 vuotta) Pietari
Arvonimi: kreivi, valtioneuvos, senaattori, Venäjän akatemian kunniajäsen
Tiedot
Uskonto:  ortodoksi
 Nimikirjoitus
Nikolai Petrovitš Rumjantsev (ven. Никола́й Петро́вич Румя́нцев; 1754–1826) (3. (J: 14.) huhtikuuta 1754, Striapkovon kylä, Jurjevskin piiri, Vladimirin kuvernementti – 3. (J: 15.) tammikuuta 1826, Pietari) oli venäläinen kreivi, valtiomies sekä kulttuuri- ja tiedevaikuttaja. Hän oli maan ulkoministeri vuosina 1808–1812, oli toisena Venäjän valtuutettuna solmimassa Haminan rauhaa 1809 ja vuosina 1810–1812 Venäjän valtakunnanneuvoston puheenjohtaja.
Suku ja koulutus

Kreivi Rumjantsev kuului varakkaaseen aatelissukuun. Hänen isänsä oli sotamarsalkka, kreivi Pjotr Rumjantsev ja äitinsä ruhtinatar Jekaterina Mihailovna Golitsyna (1724–1779). Hän oli kolmesta pojasta keskimmäinen: hänellä oli vanhempi veli Mihail (1751–1811), joka oli kenraali, senaattori ja todellinen salaneuvos, ja nuorempi veli Sergei (1755–1838), joka oli diplomaatti, kirjailija ja myöhemmin Rumjantsev-museon toiminnan järjestäjä Pietarissa. Isän jatkuvien sotaretkien vuoksi äiti asettui asumaan poikiensa kanssa Moskovaan vuonna 1762 ja kasvatti pojat yksin. Vanhemmat olivat vuodesta 1767 lähtien keskenään vain kirjeenvaihdossa, eikä isä enää juuri välittänyt pojistaan. Kaikki pojat pysyivät naimattomina.
Vuonna 1760 Rumjantsev värvättiin Henkikaartin husaarirykmenttiin ja vuonna 1768 hänet siirrettiin Henkikaartin Semjonovin rykmenttiin. Vuonna 1769 hän sai aliluutnantin arvon ja vuonna 1772 kamarijunkkarin arvon sekä palveli Katariina II:n hovissa. Hän opiskeli 1770-luvulla Leidenin yliopistossa.
Tieteellinen ura ja kustantaja

Rumjantsevin jäätyä eläkkeelle virkauraltaan hänen ympärilleen muodostui yli 200 hengen epävirallinen historioitsijoiden, arkeografien ja filologien yhdistys (Rumjantsevin piiri), joka toimi pääasiassa vuosina 1813–1826. Rumjantsev johti seuran toimintaa pääasiassa kirjeenvaihdon avulla. Hänen toimeksiantonsa mukaisesti seuran jäsenet etsivät ja kopioivat historiallisia lähteitä julkaisemista varten, julkaisivat historiallisia teoksia, ostivat käsikirjoituksia, vanhoja ​​painettuja kirjoja ja rahoja.
Rumjantsevin kustantamiiin julkaisuihin kuuluvat E. Bolhovitinovin "Venäjän kreikkalaisen kirkon hengellisen järjestyksen kirjailijoiden historiallinen sanakirja" (1818), "Kirša Danilovin keräämät muinaiset venäläiset runot" (1818), "Tutkimuksia, jotka auttavat selittämään muinaisen Venäjän historiaa" (1819), "Rustringia, ensimmäisen venäläisen ruhtinas Rurikin ja hänen veljiensä alkuperäinen kotimaa" (1819), "Laulu Igorin sotaretkestä" (ven. Слово о полку Игореве) (1819), "Sofian aikajana eli Venäjän kronikka 862–1534" (1820–1821), K. Kalaidovitš: "Tietoja Švaipolt Fjeolin, vanhimman slaavilaisen typografistin teoksista" (1820), "XII vuosisadan venäläisen kirjallisuuden muistomerkit" (1821), "Historiallinen ja kronologinen kokemus Novgorodin posadnikeista" (1821), "Tsaari Iivana Vasilievitš Julma" (1821), "Valko-Venäjän muinaisten kirjeiden arkisto" (1824), "Pyhä Johannes, Bulgarian eksarkki. K. Kalaidovitšin 9. ja 10. vuosisadan slovenian kielen ja kirjallisuuden historiaa selittävä tutkimus" (1824), Kyrillos ja Methodios, Slovenian alkuopettajat (1825), Hammer-Purgstall, Joseph: "Sur les origines russes" (1827).
Rumjantsevin museo ja kirjasto

Rumjantsevin museo oli pitkään Moskovan ainoa julkinen museo. Merkittävin kokoelmasta oli laaja kirjasto, joka sisälsi 28 000 teosta. Se sisälsi käsikirjoituksia, varhaisia ​​painettuja kirjoja, myös kyrillisillä kirjaimilla painettuja; 104 kopiota inkunaabeleista; kuuluisan hollantilaisen, aikansa johtavan Elsevier-kirjapainon 1500–1700-luvun painoksia sekä useita satoja erilaisia ​​maantieteellisiä karttoja.
Kirjasto toimi vuodesta 1924 V. I. Leninin nimelle omistettuna Neuvostoliiton valtionkirjastona ja on nykyisin Moskovassa Venäjän valtionkirjaston yhteydessä ja muut kokoelmat useissa museoissa. Rembrandtin ja muiden eurooppalaisten taiteilijoiden maalaukset siirrettiin A. S. Puškinin taidemuseoon ja Tretjakovin galleriaan, muut kokoelmat Neuvostoliiton kansojen museoon ja Kunstkameraan.
Aiheesta muualla

Nordisk familjebok / Uggleupplagan. 23. Retzius – Ryssland: Rumjantsev (ruotsiksi) (runeberg.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Rumjantsevin palatsi, Anglijskaja Naberezhnaja 44, Pietari.
Museo sijaitsi 1861 lähtien Paškovin palatsissa Moskovassa. Nykyinen Venäjän valtionkirjasto.
Arne Nevanlinna

Arne Nevanlinna maaliskuussa 2009.
Arne Edvard Nevanlinna (5. kesäkuuta 1925 Helsinki − 7. elokuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja arkkitehti. Hän oli professori (h.c.) vuodesta 1986.
Nevanlinnan kirjalliseen tuotantoon kuuluvat muun muassa teokset Isän maa, Meidän sota, Harharetkiä Helsingissä ja Fasadin henki eli arkkitehtuurisanastoa ujoille (yhdessä puolisonsa Anja Kervanto Nevanlinnan kanssa). Aiheet ja tyyli vaihtelevat sukukronikasta persoonalliseen jutunkerrontaan ja muisteluun sekä tiukasti kantaa ottavaan asiatekstiin. Hänen tekstinsä pysyvät etäällä sellaisesta paatoksesta, joka liitetään usein varsinkin sota-ajan muisteluteoksiin.
Nevanlinnan esikoisromaani Marie oli vuoden 2008 Finlandia-palkintoehdokkaana. Tammikuussa 2009 ilmestyi kirjoituskokoelma Vallan reunassa, joka perustuu Nevanlinnan blogikirjoituksiin kevään 2007 ja syksyn 2008 välisenä aikana.
Nevanlinna oli yksi WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnon saajista vuonna 2012. Palkinto on tunnustus merkittävästä työstä kotimaisen kirjallisuuden ja lukuharrastuksen edistämisessä.
Nevanlinnan isä oli matemaatikko ja akateemikko Rolf Nevanlinna. Nevanlinnan poika on kirjailija ja filosofi Tuomas Nevanlinna.
Teokset

Teoreettinen tarkastelu suunnittelusta rationaalisena toimintana.  (Lisensiaatintyö)  Otaniemi:  Teknillinen korkeakoulu, 1972.
Introduction to the history of Finnish architecture.  Otaniemi:  Helsinki University of Technology, 1986.  ISBN 951-753-936-3
Nevanlinna, Arne & Kokuleraj, Vithustani: Architecture beyond architecture. Experimental institutional design projects. Ethiopia, Sri Lanka, Tanzania, Zambia.  Otaniemi:  Helsinki University of Technology, 1992.  ISBN 951-22-1084-3
Isän maa. Sukukertomuksia kolmekymmentäluvun Suomesta.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19202-3
Meidän sota. Muistiinpanoja nuoren miehen retkistä Suomessa, Venäjänmaalla ja vähän Ruotsissakin vuosina 1943–45.  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20200-2
Illuusio arkkitehtuurista. Ajatuksia arvoista, vallasta ja arvovallasta.  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-20955-4
Valistuksen paikka. Noin kaksi vuosikymmentä muodon vuoksi.  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-21191-5
Isoisän maat. Ajan kuvia.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-23229-7
Kervanto Nevanlinna, Anja & Nevanlinna, Arne: Fasadin henki, eli, Arkkitehtuurisanastoa ujoille.  Helsinki:  Tammi, 2001.  ISBN 951-31-2218-2
Harharetkiä Helsingissä.  Helsinki:  Tammi, 2001.  ISBN 951-0-25602-1
Sanos muuta. Lyhytproosaa kahdelta vuosituhannelta.  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2686-2
Marie.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33545-1
Vallan reunassa. Ynnä muita väärinkäsityksiä.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-35103-1
Hjalmar.  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36700-1
Varma.  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-39092-4
Heta.  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 9789510401743
Arne.  Helsinki:  Siltala, 2014.  ISBN 978-952-234-243-0
Pako.  Helsinki:  WSOY, 2016.  ISBN 978-951-0-41578-8
Aiheesta muualla

Arne Nevanlinnan kotisivu ja blogi
Nevanlinnan Marie Aamun kirjassa (1.4.2008) Ylen Elävä arkisto.
Arne Nevanlinnan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Arne Nevanlinnan kirjoituksia niin & näin -lehdessä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Mustasaku

| Mustasaku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Linnut  Aves
Lahko::  Kanalinnut  Galliformes
Heimo::  Hokot  Cracidae
Suku::  Metsäsakut  Chamaepetes
Laji::  unicolor
Kaksiosainen nimi
 Chamaepetes unicolor  Salvin, 1867 

Katso myös
   Mustasaku Wikispeciesissä   Mustasaku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustasaku (Chamaepetes unicolor) on Keski-Amerikassa elävä hokkoihin kuuluva kanalintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan mustasaku voi kasvaa noin 64 cm pitkäksi. Väritykseltään linnun hyöhenys on kauttaaltaan kiilävän musta. Vatsa on hieman selkää ja siipiä ruskehtavampi. Nuoret linnut ovat väritykseltään aikuisia lintuja ruskeampia. Nääman iho on paljas ja väriltään sininen ja silmien iirikset ovat punaiset. Mustasakujen jalat ovat vaaleanpunaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö

Mustasakua tavataan Costa Ricasta ja Panamasta. Laji elää kosteissa pilvimetsissä tyypillisesti noin 900–2 250 metrin korkeudessa. Laji viihtyy parhaiten koskemattomissa metsissä, mutta sietää myös paikoitellen hakattuja metsiä. Mustasakut liikkuvat latvustoissa yksin, pareittian tai pieninä ryhminä. Linnun ravintoa ovat hedelmät, joita se etsii puista ja maasta. Mustasakun lisäänymisaika on kevättalvella ja keväällä ja naaras munii 2–3 munaa. Linnun kantaa uhkaavat suurimittainen metsästys ruuaksi ja sopivan elinympäristön pirstaloituminen hakkuiden vuoksi.
Mustasakun yksilömäärää ei ole arvioitu, mutta se on levinneisyysalueellaan melko yleinen. Lajin kanta kuitenkin pienenee, mutta vähenemisen vauhti ei ole suuri. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokitteleekin lajin elinvoimaiseksi.
Rankijärjestelmä

Käsin kopioitu rankitaulukko tammikuulta 1722
Rankijärjestelmä tai rankijärjestys (ven. Табель о рангах, Tabel o rangah) oli virkojen hierarkkinen järjestys Venäjän keisarikunnassa, jolla selvisi eri alojen virkamiesten keskinäinen arvoasema toisiin virkamiehiin verrattuna. Se oli voimassa useissa maissa, muun muassa Ruotsissa ja Venäjällä. Järjestelmän nimitys tulee ranskan sanasta rang, jolla viitataan virka-arvoon tai yhteiskunnalliseen arvoon.
Järjestelmä oli virkamiesten 14-portainen arvoastetaulukko, jossa siviilivirkanimikkeet ja hovin virkanimikkeet rinnastettiin sotaväen upseerinarvoihin. Rankijärjestelmän otti käyttöön Pietari Suuri tammikuussa 1722 ja se oli käytössä lähes kaksi vuosisataa keisarikunnan hajoamiseen saakka marraskuuhun 1917 asti.
Järjestelmän tarkoitus oli luoda ammatillinen ja pätevä virka-aatelisto valtion palvelukseen. Ylennykset rankijärjestelmän sisällä olivat mahdollisia henkilökohtaisten ansioiden perusteella.
Keisarillisen perheen jäseniin ei sovellettu rankijärjestelmää, vaan heidän katsottiin olevan sen yläpuolella ja siten jopa järjestelmän korkeimman arvon omaavien yläpuolella. Naimisissa olevien naisten katsottiin kuuluvan samaan luokkaan kuin miehensä, ja naimattomat naiset olivat neljä luokkaa isänsä alapuolella.
Rankitaulukko > Aateluus ja puhuttelu

Kahdeksannesta arvosta ylimpään (I – VIII) liittyi aina myös perinnöllinen aateluus riippumatta henkilön aiemmasta yhteiskunnallisesta statuksesta, mikä aiheutti närää vanhan aristokratian keskuudessa. Henkilökohtainen aateluus liittyi jo kymmenenteen (X) arvoasteeseen. Armeijan palveluksessa perinnölliseen aatelisarvoon oikeutti jo 14. arvo.
Kuhunkin arvoon liittyi oma kunnioittava puhuttelunsa:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| I   II | I   II | III   IV | III   IV | V | VI   VII   VIII | VI   VII   VIII | VI   VII   VIII | IX — XIV | IX — XIV | IX — XIV | IX — XIV | IX — XIV | IX — XIV |
| Teidän korkeaylhäisyytenne  Ваше высокопревосходительство Vaše vysokoprevoshoditelstvo | Teidän korkeaylhäisyytenne  Ваше высокопревосходительство Vaše vysokoprevoshoditelstvo | Teidän ylhäisyytenne  Ваше превосходительство Vaše prevoshoditelstvo | Teidän ylhäisyytenne  Ваше превосходительство Vaše prevoshoditelstvo | Teidän korkeasukuisuutenne  Ваше высокородие Vaše vysokorodije | Teidän korkeajalosukuisuutenne  Ваше высокоблагородие Vaše vysokoblagorodije | Teidän korkeajalosukuisuutenne  Ваше высокоблагородие Vaše vysokoblagorodije | Teidän korkeajalosukuisuutenne  Ваше высокоблагородие Vaše vysokoblagorodije | Teidän jalosukuisuutenne  Ваше благородие Vaše blagorodije | Teidän jalosukuisuutenne  Ваше благородие Vaše blagorodije | Teidän jalosukuisuutenne  Ваше благородие Vaše blagorodije | Teidän jalosukuisuutenne  Ваше благородие Vaše blagorodije | Teidän jalosukuisuutenne  Ваше благородие Vaše blagorodije | Teidän jalosukuisuutenne  Ваше благородие Vaše blagorodije |
Soveltaminen Suomessa

Suomen suuriruhtinaskunnan hallinnossa ei sovellettu venäläistä arvoastejärjestelmää sellaisenaan. Eräs syy tähän oli se, ettei Ruotsin kuningaskunnasta periytynyt virkalainsäädäntö tuntenut henkilökohtaisen tai automaattisesti myönnettävän perinnöllisen aateluuden käsitteitä. Ruotsalaisen järjestelmän säilyttäminen suojasi Suomen autonomiaa, koska näin venäläinen virka-aateluusjärjestelmä ei vaikuttanut aatelissäädystä valittaviin säätyvaltiopäivien valtiopäiväedustajiin eikä suuriruhtinaskunnan autonomiseen päätöksentekoon.
Siviilivirkamiesten univormut tehtiin kuitenkin sellaisiksi, että ne vastasivat vastaavantasoisten venäläisten viranhaltijoiden virkapukuja. Myös virkamiesten palkkaluokka- ja arvojärjestys muistutti venäläistä. Suomen itsenäistyttyä arvojärjestelmästä luovuttiin lopullisesti.
Perintö

Arvojärjestelmän jäänteenä esiintyy hallintobyrokratiassa neuvoksen nimike. Ministeriöiden korkeita virkamiehiä kutsutaan neuvoksiksi ja virka-arvoon liittyy aina jokin ministeriön toimialaan liittyvä nimike tai arvonimi, näitä ovat muun muassa finanssineuvos, hallitusneuvos, maatalousneuvos jne. Presidentti Tarja Halosen puolisoa Pentti Arajärveä puhuteltiin ennen hänen tohtoriksi väittelyään virkanimikkeellään valiokuntaneuvos, joka oli ollut hänen virka-asemansa aiemmin.
Nykyiset suomalaiset arvonimet on jaettu 16 ryhmään. Ylimpään ryhmään kuuluvat valtioneuvos ja vuorineuvos, alimpaan director cantus ja director musices. Osa arvonimistä on luonteeltaan ensisijaisesti virkanimikkeitä, jotka voidaan myöntää alalla ansiokkaasti toimineelle entiselle tai alemmalle virkamiehelle (esimerkiksi ministeri, opetusneuvos). Osa on puolestaan arvonimiä, joita vastaavia virkoja ei ole olemassa (pitäjänneuvos, arkkiatri).
Venäjä palautti rankijärjestelmän nykyaikaistetussa muodossa vuonna 2000. Tarkoituksena oli selkeyttää virkamiesten uran etenemisperusteita ja -vaatimuksia. Lisäksi järjestelmällä on tarkoitus tilkkiä esim. lääkärien ja opettajien päätehtävien lisäksi hoidettaviin hallinnollisten tehtävien osaamisvajetta. Merkittävä ylennykseen vaikuttava tekijä on täydennyskoulutus, ja uran edetessä virkamies saisi enemmän esimiestehtäviä ja parempaa palkkaa asemaansa perustuen.
Aiheesta muualla

Табель о рангах (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Arvonimet ja aateliset eskoff.net
Tasavallan presidentin asetus arvonimistä 381/2000 (Arkistoitu – Internet Archive)
Sukututkimuksen tiedonhankinta Slaavilaisessa kirjastossa: Tabel o rangah
Vanhan Suomen aatelisnimikirja vuodelta 1806 - Dvorjanskaja Rodoslovnaja Kniga Finljandskoi Gubernii (Arkistoitu – Internet Archive) - Genos 64 (1993), s. 52-59, 87
Kari Kontio

Kari Kontio (8. elokuuta 1956 Oulu – 8. heinäkuuta 2006 Helsinki) oli kirjailija, teatteriohjaaja, käsikirjoittaja, toimittaja ja juontaja.
Kontio opiskeli aatehistoriaa, filosofiaa, valtio-oppia ja teologiaa. Hän kävi Teatterikorkeakoulua Jouko Turkan aikana vuosina 1984–1988 ohjaajalinjalla. Kontio oli ristiriitainen, mutta samalla sivistynyt ja monipuolinen ihminen. Hänellä oli yhteisiä media-, kirjallisuus- ja taidehankkeita muun muassa Timo Harakan, Tuomas Nevanlinnan ja Asser Korhosen kanssa. Keskustelua herättänyt radiosarja Radio Vapaa maailma (1985) oli rajun poliittisen satiirin edelläkävijöitä Suomessa. 1980-luvulla Kontio oli jäsen Sturm und Drang -nimisessä yhtyeessä.
Kontio oli toimittajana vuonna 1983 Ylioppilaslehdessä ja myöhemmin Voima-lehdessä. Hän harrasti nyrkkeilyä. Vuoden 1987 eduskuntavaaleissa hän oli ehdolla Helsingin vaalipiirissä omalla Kontion listallaan Jumalan teatteria koskeneen keskustelun jälkimainingeissa.
Kontio hukkui uintiretkellä heinäkuussa 2006, kuukautta ennen kuin olisi täyttänyt 50 vuotta.
Tuotanto

Kausi helvetissä eli Neljä vuotta Turkan koulussa.  Helsinki:  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-15098-3
Kontio, Kari & Nevanlinna, Tuomas: Kirjava lehmä. Suuri luento Suomen sodanjälkeisestä historiasta.  Helsinki:  Tammi, 1988.  ISBN 951-30-8920-7
Lajinsa viimeinen.  Helsinki:  Tammi, 1992.  ISBN 951-30-9933-4
Hägglund, Tor-Björn & Kontio, Kari & Kastemaa, Heikki: Martti Mäki. Elämä on palamista.  Oulu:  Pohjoinen, 1996.  ISBN 951-749-256-1
Ohjauksia

Jäähyväiset teatterille, 1986, ohjaus Kari Kontio
Knut Pitkäjalka, 2003, ohjaus Kari Kontio
Aiheesta muualla

Kari Kontion muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Tilataideteos Kari Kontio (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirjasampo.fi: Kari Kontio
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Markku Koivisto

| Markku Koivisto |
| --- | --- |
 Markku Koivisto Helsingissä vuonna 2006.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. maaliskuuta 1954 (ikä 70) Kokkola, Suomi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  pappi kirjailija
Kirjailija
Tyylilajit:  elämäkerta, dialogi, tutkielma
Aiheet:  Jumala, Jeesus, Pyhä Henki, herätysliike, ihmeet, Raamattu, vapaus, terveys
Kirjallinen suuntaus: Nokia-missio
Esikoisteos:  Jumala ihmisten keskellä Elän ihmeessä
Aiheesta muualla
Nokia-missio.
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Markku Juhani Koivisto (s. 31. maaliskuuta 1954 Kokkola) on teologian tohtori, kristillisen, karismaattisen Nokian herätyksen ja Nokia Missio ry:n entinen johtaja. Koivisto on Nokian evankelisluterilaisen seurakunnan entinen kirkkoherra, joka parannuttuaan imusolmukesyövästä vuonna 1990 koki voimakkaan karismaattisen uudistumisen.
Koulutus

Koiviston tohtorinväitöskirjan Miten kirkko ymmärtää sanomansa? Toimituskeskustelu ja kastetoimitus pastoraalipsykologisen ja liturgisen tutkimuksen näkökulmasta väitöstilaisuus oli Helsingin yliopistossa 3. toukokuuta 1997. Koivisto selvitti kirkon kastekaavan taustalla olevia teologisia lähtökohtia.
Ura > Nokian evankelisluterilaisen seurakunnan kirkkoherruus

Koivisto piti Nokian kirkossa niin sanottuja torstai-iltoja, joille olivat tyypillistä voimakas ylistys ja rukous sekä monenlaiset niin kutsutut Pyhän Hengen armolahjat, kuten sairaiden puolesta rukous sekä niin kutsutut kaatumisilmiöt. Kerran Koivisto yritti jopa herättää hukkuneen pojan henkiin.
Nokian herätyksen ja muun Nokian evankelis-luterilaisen seurakunnan toiminnan välille tuli ongelmia, ja Markku Koivisto joutui jättämään kirkkoherran työnsä Nokialla, mutta toimi yhä luterilaisena pappina.
Ura > Nokia Missio

Kirkkoherruuden jälkeen Koivisto keskittyi johtamaan Nokia Missio ry:tä.
Koiviston toiminnasta tehtiin kantelu keväällä 2006 Tampereen hiippakunnan tuomiokapituliin, minkä seurauksena Koivistoa vaadittiin vastaamaan kristillistä uskoa ja oppia koskeviin kysymyksiin. Antamissaan vastauksissa Koivisto ilmaisi halukkuutensa toimia edelleen Suomen evankelisluterilaisen kirkon pappina, vakuutti pitäytyvänsä Raamattuun ja noudattavansa muun muassa luterilaista kasteoppia.
Tampereen hiippakunnan silloinen piispa Juha Pihkala arvosteli Nokia Missiota ”amerikkalaisperäisen hurmahenkisyyden tuomisesta luterilaisuuteen”. Tuomiokapituli pidätti Koiviston luterilaisen kirkon pappeudesta 25. huhtikuuta 2007 puoleksi vuodeksi. Alkukesästä tuomiokapituli kuitenkin päätti palauttaa Koiviston pappisvirkaan. Koivisto myönsi joidenkin tuomiokapitulin syytteiden olevan aiheellisia ja suostui piispan ohjaukseen.lähde?
7. tammikuuta 2008 Koivisto asettui ehdolle Tampereen hiippakunnan piispanvaaliin mutta jäi vaalin ensimmäisellä kierroksella 12. maaliskuuta viimeiseksi. 23. maaliskuuta Koivisto ilmoitti eroavansa pappisvirasta ja perustavansa Nokia Mission rinnalle uuden kirkkokunnan Nokia Missio Churchin, joka aloitti toimintansa elokuussa 2008. Koivistosta tuli kirkkokunnan hengellinen johtaja.
Ylen Dokumenttiprojekti ja tuotantoyhtiö Aito Media tekivät Saku Pollarin ohjaaman dokumenttielokuvan Sielunpelastajat vuonna 2010, jossa tarkasteltiin yhden miehen unelmaa kirkosta ja Markku Koivistoa. Elokuva sai ensi-iltansa 26. marraskuuta 2010.
Helmikuussa 2011 Koivisto yritti herättää henkiin kuolleen ruumiinavauspotilaan Helsingin yliopiston oikeuslääketieteellisellä laitoksella.
Ura > Erottaminen Nokia Missiosta

Markku Koivisto vapautettiin Nokia Mission kaikista hengellisistä ja hallinnollisista tehtävistä 29. elokuuta 2011, koska Nokia Mission tiedotteen mukaan Koiviston elämässä on ollut seksuaalisten rajojen rikkomista. Tampereen seurakunnan johtaja Timo Aro-Heinilä tarkensi, että kyse on lähinnä saarnaajalle sopimattomasta käytöksestä ja että kyse ei ole seksisuhteista, vaan seksuaalisten rajojen rikkomisesta. Kerrottiin, että Koiviston erottamiseen ei liity rikosprosessia ja Koiviston vaimo oli hakenut avioeroa. Aro-Heinilän mukaan hengellisen johtajan sanojen ja tekojen tulisi olla sopusoinnussa keskenään.
Radio Dei uutisoi 1. syyskuuta 2011, että Koivisto oli ahdistellut Sielunhoitotilanteissa useita miespuolisia henkilöitä vuosien ajan. Koivisto antoi asiasta julkisen lausunnon 11. syyskuuta 2011. Hän tunnusti tehneensä aviorikoksen miespuolisen henkilön kanssa. Tämän jälkeen hän luki Raamatusta Roomalaiskirjeen alusta jakeita, joissa tuomitaan homoseksuaaliset suhteet. Koivisto oli 1990-luvulla vastustanut homoutta ja kehottanut sen kitkemiseen maailmasta.
Ura > Seksuaalirikos

Pirkanmaan käräjäoikeus tuomitsi Koiviston 26. maaliskuuta 2013 seksuaalisesta hyväksikäytöstä yhden vuoden ja kolmen kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen, 30 tunnin yhdyskuntapalveluun ja 15 000 euron korvauksiin uhrille.
Kirjalliset julkaisut

Toimituskeskustelut Suomen evankelisluterilaisessa kirkossa 1980-luvulla.  Tampere:  Kirkon tutkimuskeskus, 1991.  ISBN 951-693-156-1
Jumala ihmisten keskellä.  Helsinki:  Kuva ja sana, 1994.  ISBN 951-585-009-6
Elän ihmeessä.  Helsinki:  Kuva ja sana, 1996.  ISBN 951-585-031-2
Miten kirkko ymmärtää sanomansa?  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 1997.  ISBN 951-457-721-3
Elän herätyksessä.  Helsinki:  Kuva ja sana, 1997.  ISBN 951-585-046-0
Pyhä elämä.  Helsinki:  Kuva ja sana, 1999.  ISBN 951-585-072-X
Nokian totuus.  Helsinki:  Kuva ja sana, 2000.  ISBN 951-585-084-3
Aaltonen, Hilja & Koivisto, Markku: Golgatan kautta taivaallisiin.  Helsinki:  Kuva ja sana, 2002.  ISBN 951-585-101-7
Uskoontulon käsikirja.  Aikamedia, 2004.  ISBN 951-606-714-X
Koivisto, Aino & Koivisto, Markku ym.: Tahdotko tulla terveeksi? Rukous ja parantuminen.  Tampere:  Nokia Missio Kustannus, 2006.  ISBN 952-567-400-2
Joka päivä ja joka hetki.  Tampere:  Nokia Missio Kustannus, 2006.  ISBN 952-567-402-9
Markku Koivisto – harhaoppinen pappi? Suomen kirkon etsikkoaika.  Tampere:  Nokia Missio Kustannus, 2006.  ISBN 952-567-401-0
Jumala.  Tampere:  Nokia Missio Kustannus, 2007.  ISBN 978-952-567-405-7
Ei kuolema eikä elämä.  Tampere:  Nokia Missio Kustannus, 2010.  ISBN 978-952-5674-26-2