stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomensarja (pesäpallo)
Joukkueet 2024 > Naiset > Etelälohko

Espoon Pesis, Espoo
Haminan Palloilijat, Hamina
Hyvinkään Tahko, Hyvinkää
Lahden Mailaveikot, Lahti
Loimaan Palloilijat, Loimaa
Puna-Mustat, Helsinki Itälohko
Ruskon Pallo -67, Rusko
Turku-Pesis, Turku
Joukkueet 2024 > Naiset > Länsilohko

Alajärven Ankkurit, Alajärvi
Ilmajoen Kisailijat, Ilmajoki
Kauhajoen Karhu, Kauhajoki
Lapuan Virkiä, Lapua
Mailattaret, Vaasa
Seinäjoen Maila-Jussit 1, Seinäjoki
Seinäjoen Maila-Jussit 2, Seinäjoki
Ylihärmän Pesis-Junkkarit, Kauhava
Joukkueet 2024 > Naiset > Itälohko

Haapajärven Pesä-Kiilat, Haapajärvi
Joensuun Maila, Joensuu
Kannuksen Ura, Kannus
Kiteen Pallo -90, Kitee
Siilinjärven Pesis, Siilinjärvi
Sotkamon Jymy, Sotkamo
Viinijärven Urheilijat, Liperi
Joukkueet 2024 > Naiset > Pohjoislohko

Kempeleen Kiri, Kempele
Napapiirin Pesis-Team, Rovaniemi
Oulaisten Huima, Oulainen
Oulun Lippo Juniorit 1, Oulu
Oulun Lippo Juniorit 2, Oulu
Oulunsalon Vasama, Oulu
Pattijoen Urheilijat, Raahe
Simon Kiri, Simo
Joukkueet 2024 > Naiset > Lounaislohko

Fera, Rauma
Kokemäen Kova-Väki, Kokemäki
Laitilan Jyske, Laitila
Mailajuniorit, Kankaanpää
Manse PP, Tampere
Mynämäen Vesa, Mynämäki
Pesäkarhut, Pori
Pirkkalan Pirkat, Pirkkala
Ruoveden Pirkat, Ruovesi
Lähde:
Miesten Suomensarjan voittajat ja nousijat 1945–1955

Vuosina 1945–1955 pelattiin Suomensarjaa vaihtelevasti 4–8 lohkossa. Lohkojen parhaat ratkoivat Suomensarjan voiton ja nousun Pesäpallon SM-sarjaan.
| Vuosi | Voittaja | 2>  nousija | 3>  nousija |
| --- | --- | --- | --- |
| 1945 | Jyväskylän Kiri | Seinäjoen Maila-Jussit | Riihimäen Pallonlyöjät |
| 1946 | Lahden Mailaveikot | Myllykosken Kilpa-Veikot | Tampereen Pyrintö |
| 1947 | Tainionkosken Urheilijat | Helsingin Pallo-Toverit | Seinäjoen Maila-Jussit |
| 1948 | Tampereen Pyrintö | Vimpelin Veto | Tainionkosken Tähti (TUL) |
| 1949 | Katajanokan Haukat | Loimaan Palloilijat | Puna-Mustat |
| 1950 | Riihimäen Pallonlyöjät | Jyväskylän Veikot | Nokian Urheilijat |
| 1951 | Vimpelin Veto | Kuopion Kelta-Mustat | Kouvolan Pallonlyöjät |
| 1952 | Myllykosken Kilpa-Veikot | Keravan KooPee | Tainionkosken Tähti |
| 1953 | Tampereen Pyrintö | Muhoksen Urheilijat | Loimaan Palloilijat |
| 1954 | Ilmajoen Kisailijat | Helsingin Pallo-Toverit | Nurmon Jymy |
| 1955 | Ylihärmän Junkkarit | Rauman Urheilijat | Puna-Mustat |
Väärinmajan taistelut

Väärinmajan taistelut käytiin Suomen sisällissodan aikana helmi-maaliskuussa 1918 Ruovedellä sijaitsevassa Väärinmajan kylässä. Taisteluja käytiin muun muassa Enorannan, Seppälän, Nenosen ja Mannisen talojen ympäristössä. Punaisten tarkoituksena oli murtautua etelästä käsin Ruoveden ja Vilppulan väliselle maantielle ja sen kautta iskeä valkoisten sivustaan noin 15 kilometrin päässä Vilppulassa. Tämän vuoksi Väärinmajan sotatoimet lasketaan muista Ruoveden taisteluista poiketen kuuluviksi Vilppulan rintamaan.
Taistelut Väärinmajassa käynnistyivät 21. helmikuuta, kun punaisten Vilppulaa vastaan Haapamäen rataa pitkin tekemät hyökkäykset olivat helmikuun alussa toistuvasti epäonnistuneet. Tämän johdosta he siirsivät rintaman painopisteensä Vilppulan lounaispuolella sijaitsevaan Väärinmajaan, jossa oli tarkoitus tehdä läpimurto ja iskeä sieltä vihollisen läntiseen sivustaan. Valkoisten puolustuslinja kuitenkin kesti punaisten hyökkäykset myös Väärimajalla. 15. maaliskuuta alkoi valkoisten suurhyökkäys Tampereen valtaamiseksi, jonka jälkeen punaisten rintamat Pohjois-Hämeessä murtuivat nopeasti ja he vetäytyivät myös Väärinmajasta muutaman päivän kuluessa puolustamaan Tamperetta.
Yleistä

Valkoisten puolustuslinjat ulottuivat Väärinmajasta Ruoveden ja Vilppulan välistä maantietä pitkin noin kolme kilometriä itään Mannisen ja Seppälän talojen maille ja sieltä edelleen pari kilometriä pohjoiseen Moisionjärvelle saakka. Punaisten tukikohta puolestaan oli nelisen kilometriä Väärinmajan eteläpuolella Väärinjärven rannalla sijaitsevassa Hyyrylässä, josta käsin he yrittivät murtautua valkoisten puolustuslinjojen läpi.
Valkoisten puolelta taisteluun osallistuivat eversti Martin Wetzerin johtaman Hämeen ryhmän II ja III pataljoona, päällikköinään jääkäriluutnantti Carl Nordensvan sekä ruotsalainen kapteeni Martin Ekström. Valkoisten joukoissa taisteli lähinnä Pohjanmaan suojeluskuntalaisia, lisäksi mukana oli muun muassa Saksanniemen järjestyslipuston miehiä ratsumestari Gaston Ahrenbergin johdolla.
Punaiset olivat sijoittaneet Väärinmajalle muun muassa Helsingin punakaartin osastoja, kuten sen eliittijoukkoihin kuuluneen A-komppanian sekä niin sanotun Portun pataljoonan. Lisäksi Väärinmajalle saapui Jalmar ja Verner Lehtimäen johtama 100 miehen Turun ratsujoukko. Yhteensä Väärinmajalla oli parhaimmillaan noin 1 000 punakaartilaista, joista vain 70 oli Ruovedeltä. Väärinmajan punaisten rintamapäällikkönä toimi Verner Lehtimäki, mutta joukot olivat Lylyn asemalle sijoitetun Vilppulan punakaartin esikunnan alaisia.
Taistelut > Punaisten ensimmäinen yleishyökkäys

Ensimmäinen yhteenotto tapahtui Väärinmajan ja Hyyrylän puolivälissä sijaitsevalla Myllymaalla 12. helmikuuta, mutta varsinaisesti taistelut käynnistyivät vasta punaisten yleishyökkäyksen alettua 21. helmikuuta. Väärinmajaa ja läheistä Seppälää moukaroitiin aluksi rajulla tykkitulella, minkä jälkeen punaiset onnistuivat valtaamaan Väärinmajan länsipuolella sijaitsevan Enorannan. Valkoiset saivat kuitenkin nopeasti vahvistuksia ja kävivät jo seuraavana päivänä vastahyökkäykseen. Neljä päivää kestäneiden taistelujen aikana punaiset yrittivät vallata myös Seppälän ja Nenosen talot, jotka sijaitsivat pari kilometriä Väärinmajan itäpuolella Seppälänjärven ja Hietasen välisellä kannaksella. Verner Lehtimäen ohella hyökkäystä johtivat Helsingin punakaartin komppanianpäällikkö Mikko Kokko sekä venäläinen tykistöupseeri Sasunov. Punaiset saivatkin vallattua Nenosen, mutta 24. helmikuuta taloon osui kranaatti, joka surmasi kolme punakaartilaista ja haavoitti noin kolmeakymmentä. Tämä sai heidät aloittamaan perääntymisen takaisin Hyyrylään, ja seuraavana päivänä punaiset jättivät myös Enorannan.
Taistelujen aikana kaatui yhdeksän valkoista ja ainakin 34 punaista. Joidenkin tietojen mukaan punaisille aiheutti tappioita myös joukkojen leiripaikalla räjähtänyt suutariksi jäänyt kranaatinheittimen ammus, jonka joku oli tuonut mukanaan. Taistelujen ankaruudesta kertoo, että vajaan sadan miehen Turun ratsujoukosta jäi taistelukuntoiseksi ainoastaan 20 miestä. Tämän jälkeen Jalmari Lehtimäki palasi miehineen Turkuun hakemaan täydennyksiä ja saapui Väärinmajalle jälleen maaliskuun alkupuolella. Taistelut vaativat myös siviiliuhreja, 23. helmikuuta Väärinmajalla kuoli valkoisten luoteihin kaksi iäkästä naista, kun heidän mökkiensä luultiin olleen täynnä punaisia. Väärinmajalta lähteneitä pakolaisia oli majoittunut Sydänmaan torppaan, jossa punakaartilaisten perheiden lisäksi oli myös muita valkoisten hallitsemilta Ruoveden alueilta paenneita maatyöläisiä.
Taistelut > Mannisen taistelu

Punaisten toinen yleishyökkäys käynnistyi Väärinmajan suunnalla 10. maaliskuuta, mutta läpimurto ei onnistunut, ja punaisten joukot palasivat ensimmäisen taistelupäivän iltana takaisin Vilppulan rintaman tukikohtana toimineelle Lylyn asemalle. 12. maaliskuuta punaiset pommittivat jälleen rajusti Seppälässä sijainnutta valkoisten tukikohtaa, mutta se jäi kuitenkin valkoisten haltuun. Kolme päivää myöhemmin Helsingin punakaartin II rykmentin komppania aloitti aikaisin aamulla hyökkäyksen kohti Enorantaa, mutta valkoiset onnistuivat kuitenkin torjumaan sen. Uusi hyökkäys käynnistyi kello 15 iltapäivällä, jolloin punaiset olivat huomanneet valkoisten puolustuslinjassa aukon Pyhkiön torpan kohdalla, vajaan kilometrin verran Seppälän ja Mannisen talojen länsipuolella. Punaiset yrittivät tunkeutua maantielle ainakin kahden Helsingin punakaartin komppanian voimin, mutta Ylihärmän suojeluskuntalaisten päällikkö jääkäri Kaapo Viitaharju huomasi alueella liikettä ja lähti tutkimaan asiaa noin 40 miehen ryhmän kanssa. Osapuolet törmäsivät toisiinsa metsäisellä mäellä, ja syntyneessä taistelussa valkoiset joutuivat aluksi perääntymään punaisten ylivoiman edessä. Valkoisten ryhmittäydyttyä puolustusasemiin taistelu jatkui aina iltahämärään saakka, jolloin he saivat vahvistuksia selustaansa ja punaiset päättivät perääntyä taistelusta.
Taistelussa kaatui yhdeksän ylihärmäläistä ja yksi Lappajärveltä kotoisin ollut suojeluskuntalainen. Myös punaiset menettivät kymmenkunta miestä. Tappiot olivat suuri järkytys ylihärmäläisille, jotka olivat siihen asti selvinneet ilman ainoatakaan kaatunutta. Kahden päivän kuluttua heidät komennettiin uudelleen linjaan, mutta miehet kieltäytyivät ja päättivät sen sijaan palata Ylihärmään hautaamaan taistelussa kaatuneet toverinsa. Myös heidän päällikkönsä Viitaharju oli tuossa vaiheessa vetäytynyt omiin oloihisa ja kadonnut. Tieto kieltäytymisestä meni aina valkoisten päämajaan asti, jossa kenraali C. G. E. Mannerheim määräsi kotiin lähtevät miehet kiinniotettaviksi. Ylihärmäläiset olivat jo Vilppulan asemalla valmiina nousemaan junaan, kun asiasta kuullut Viitaharju tavoitti miehet ja pakotti heidät palaamaan linjaan.
Taistelut > Punaisten vetäytyminen

Valkoisten suurhyökkäyksen alettua 15. maaliskuuta, valkoiset etenivät Väärinmajasta kohti punaisten tukikohtaa Hyyrylässä, vallaten Pynnösen ja Myllymaan 17. maaliskuuta. Punaiset poistuivat Väärinmajan suunnalta lopullisesti seuraavana päivänä. Vetäytyessään he polttivat Hyyrylän ja Työrön talot.
Muistomerkki

Väärinmajalla taistelleet Pohjanmaan suojeluskuntalaiset rakensivat Mannisen taistelun muistomerkin, joka paljastettiin nykyisen seututie 344:n varrella 17. kesäkuuta 1934. Ylihärmästä kotoisin olleen arkkitehti J. S. Sirénin suunnitteleman muistomerkin paljastustilaisuuteen osallistui 400 Etelä-Pohjanmaalta saapunutta vierasta. Lokakuussa 2016 muistomerkin luokse pystytettiin taistelusta kertova infotaulu.
Punaisten rintamapäällikkö Verner Lehtimäki Lylyn asemalla.
Wehrmachtin komentajareservi

Kenraalieversti Franz Halder oli sodan lopulla yhtä aikaa sekä komentajareservissä että keskitysleirin vankina.
Wehrmachtin komentajareservi (saks. Die Führerreserve) oli vuonna 1939 perustettu natsi-Saksan sotavoimien Wehrmachtin nimellinen yksikkö, johon sijoitettiin ne korkea-arvoiset upseerit, joilla ei ollut tehtäviä eikä komennuksia. Komentajareserviin kuuluneella ei ollut varsinaisia velvollisuuksia eikä tehtäviä, vaan se vastasi eräänlaista palkallista pakkolomaa.
Komentajareservi oli usein normaali välivaihe upseerien sijoittamisessa, mutta siihen siirtämistä käytettiin myös rangaistuksena niskoittelusta tai tehottomuudesta sodankäynnissä varsinkin korkeampaan kenraalikuntaan kuuluvien upseerien kohdalla. Esimerkiksi Pohjoisen armeijaryhmän komentaja sotamarsalkka Wilhelm von Leeb siirrettiin Wehrmachtin komentajareserviin tammikuussa 1942, koska hän ei saanut vallattua Leningradia. Hän ei saanut enää uusia tehtäviä. Hänet korvattiin kenraalieversti Georg von Küchlerillä, joka ei myöskään onnistunut valtaamaan Leningradia. Sen sijaan tammikuussa 1944 puna-armeija onnistui purkamaan Leningradin piirityksen ja saartamaan Küchlerin komentaman armeijaryhmän. Kun Küchler vaati Hitleriltä lupaa vetäytymiseen säästääkseen joukkonsa varmalta tuholta, Hitler siirsi tämänkin komentajareserviin. Hän joutui ennenaikaiselle eläkkeelle.
Myös poliittisesti epäluotettavina pidetyt upseerit joutuivat usein viettämään pitkiä aikoja Wehrmachtin komentajareservissä. Heihin lukeutuivat esimerkiksi saksalaisten suorittamia siviileihin ja sotavankeihin kohdistamia sotarikoksia ilmituoneet ja arvostelleet upseerit. Esimerkiksi majuri Karl August Meinel protestoi Gestapon ja Sicherheitsdienstin harjoittamaa venäläisten sotavankien julmaa kohtelua ja teloittamisia vastaan. Hän kirjoitti 13. tammikuuta 1942 kenraali Otto Ritter von Saurin puoltaman raportin, joka lähetettiin Wehrmachtin toimistoon Berliiniin, jossa sen vastaanotti kenraali Meinecke. Raportti suututti sekä poliisin että armeijan johtoa, ja Meinel siirrettiin kahdeksi kuukaudeksi Liettuassa olevan vankileirin komendantiksi ja sen jälkeen komentajareserviin. Meinel totesi myöhemmin, että raportin jälkeen kaikessa oli rangaistuksen maku. Samoin raporttia puoltanut Saur siirrettiin pian komentajareserviin.
Harry Warren

Harry Warren
Harry Warren, alk. Salvatore Guaragna (24. joulukuuta 1893 New York – 22. syyskuuta 1981 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen elokuvasäveltäjä. Hän oli erittäin tuottelias 1930- ja 1940-luvulla ja jatkoi uraansa 1950-luvulle asti. Warren teki paljon yhteistyötä Al Dubinin ja Mack Gordonin kanssa ja teki musiikkia myös monien muiden sanoittajien kanssa.
Kolme Warrenin sävellystä palkittiin parhaan laulun Oscarilla: ”Lullaby of Broadway” (1935, san. Al Dubin), ”You’ll Never Know” (1943, san. Mack Gordon) ja ”On the Atcheson, Topeka and the Santa Fe” (1946, san. Johnny Mercer). Hänen muita tunnettuja kappaleitaan ovat ”I Only Have Eyes for You” (1934), ”There Will Never Be Another You” (1942) ja ”That’s Amore” (1957).
Warren valittiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1971.
Filmografia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sally (1929)  Skandaali Roomassa (1933)  Kultakalat 1933 (1933)  Shanghai Lil (1933)  42:nen katu (1933)  Wonder Bar (1934)  Tähti Pariisista  (1934)  Ne naiset! Ne naiset! (1934)  Rahaa kuin roskaa (1935)  Laulaja Venetsiasta (1935)  Joe tykkimiehenä (1936)  Napoleonin lähettiläänä (1936)  Kain ja Mabel (1936)  The Singing Marine (1937)  Rikollisen kunnia (1937)  Mr. Dodd valloittaa ilman (1937)  Melody for Two (1937)  Yön kasvot (1937)  The Cowboy from Brooklyn (1938)  Jezebel (1938)  Rakkautta ja bensiiniä (1938)  Gold Diggers in Paris (1938)  Garden of the Moon (1938)  |  Laivaston siivet (1939)  Iskusävelmiä etsimässä (1939)  Honolulu (1939)  Viimeisin iskusävel (1939)  Tanssi, Shirley, tanssi (1940)  Tanssi, senorita (1940)  Viikonloppu Havannassa (1941)  Yö Riossa (1941)  Swingin tahdissa (1941)  Small Town Deb (1941)  Kesäloma Miamissa (1941)  Charlie Chan in Rio (1941)  Rosita tanssii ja hymyilee (1942)  Vaarallisia vaimoja kiertueella (1942)  Iceland (1942)  Tutti frutti (1943)  Sulhanen liikaa (1943)  Hallo, Frisco! (1943)  Yolanda ja varas (1945)  Tanssiva Venus (1945)  Ziegfeldin tähtirevyy (1946)  Kolme kosittavaa tyttöä (1946)  Juna kulkee länteen (1946)  |  Oi nuoruus (1948)  Venus uimapuvussa (1949)  Me tanssimme taas (1949)  Jazzityttö (1949)  Sano se sävelin (1950)  Etelämeren laulu (1950)  Texasin karnevaalit (1951)  Malja morsiamelle (1952)  Revyytyttö koulunpenkillä (1952)  Matkalla Bahiaan (1952)  Villikkopojat pulassa (1953)  Tennessee Champ (1954)  Vaarattomia vakoilijoita (1955)  Älä kompastu, rakas (1956)  Unohtumaton rakkaus (1957)  Jerry sai kolmoset (1958)  Kovien miesten maa (1959)  Jerry Lewis naisten miehenä (1961)  Satan Never Sleeps (1962)  Kohtalonlento 22 (1964)  Rosie! (1967)  Dillinger – maailman paras pankkirosvo (1973)  |
Lähde: Allmovie.com.
Aiheesta muualla

Harry Warren Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Waldemar Wallenius

Jukka Tapio ”Waldemar” Wallenius (12. kesäkuuta 1948 Hämeenlinna – 24. marraskuuta 2021 Tampere) oli suomalainen musiikkijournalisti. Wallenius perusti uransa aikana viisi populaarimusiikkiin erikoistunutta lehteä, ja neljässä niistä hän toimi päätoimittajana. Nämä neljä olivat Blues News, Musa ja Soundi sekä WUM eli Wanha & Uusi Musa. Viimeksi mainittu ilmestyi seitsemän vuoden ajan ja oli keskittynyt maailmanmusiikkiin. Lisäksi hän juonsi 1980-luvun lopulla Yleisradion TV-musiikkiohjelmaa Yölinja ja työskenteli tamperelaisessa Radio 957:ssa.
Ura toimittajana

Wallenius vietti teinivuotensa Valkeakoskella, jonne hän palasi asumaan vuonna 1996. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi hän opiskeli lehdistöoppia Tampereen yliopistossa.
Wallenius innostui musiikkijournalismista koululaisena ostettuaan lehtikioskilta englantilaisen Melody Makerin irtonumeron. Hän tilasi tuon lehden itselleen ja ryhtyi saman tien Valkeakosken Sanomien pop-palstan pitäjäksi, mihin vaikutti osaltaan se, että hänen isänsä työskenteli tuon lehden toimitussihteerinä. Wallenius oli vielä lukiolainen, kun hän vuonna 1965 sai julkaistuksi ensimmäisen kirjoituksensa. Heti alussa hän omaksui nimimerkin, joka oli Wal de Mar. Sen taustalla oli ranskan kielen ilmaus “mal de mer” eli ‘merisairaus’ sekä kahden suomalaisen pakinoitsijan taiteilijanimet, Kar de Mumma ja Kai de Puu.
Kolme vuotta myöhemmin, vuonna 1968, hän oli mukana perustamassa Blues News -lehteä, joka täytti 50 vuotta vuonna 2018. Kaksi vuotta myöhemmin hän kuitenkin jätti tuon lehden ja siirtyi toiseen perustamaansa lehteen Musaan, joka oli suunniteltu vaihtoehdoksi Suosikille. Kyllästyttyään Musan toimituskuvioihin hän lähti mukaan taas uuteen lehteen, Soundiin, jossa hän viihtyi noin vuosikymmenen ajan. Hänen aktiivinen kirjoitusuransa loppui noin vuonna 2003.
Poliittinen toiminta

Wallenius toimi 1990-luvulla Veltto Virtasen eduskunta-avustajana. Hän oli ehdolla Euroopan parlamenttiin vuonna 1999 Kirjavan puolueen ehdokkaana sekä eduskuntaan vuonna 2007 SKP:n ehdokkaana.
Kirjoja

Wallenius, Waldemar (toim.): Punk. Rokkishokki.  Soundi-kirjat, 1978.  ISBN 951-99175-4-3
Liimatta, Tommi (toim.): Musaa ja Soundia.  (Walleniuksen kirjoituksia vuosilta 1971–1979)  Like, 2018.  ISBN 9789520117894
Aiheesta muualla

Markku Aho: Puoli vuosisataa hyvän musiikin puolesta  26.2.2015. Blues-Finland.com.
Soundin perustaja säpisee nyt Facebookissa. Helsingin Sanomat 1.7.2014
Waltari (yhtye)

| Waltari |
| --- | --- |


Tiedot
Toiminnassa:  1986–
Tyylilaji:  progressiivinen metalli, avant-garde metal, death metal, alternative metal, industrial metal, elektroninen musiikki
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Laulukieli:  englanti, suomi
Jäsenet:  Kärtsy Hatakka, laulu, basso, koskettimet   Jani Hölli, koskettimet   Ville Vehviläinen, rummut   Kimmo Korhonen, kitara   Antti Kolehmainen, kitara  
Entiset jäsenet:  Sami Yli-Sirniö, kitara   Jariot Lehtinen, kitara  Sale, rummut   Janne Parviainen, rummut   Roope Latvala, kitara   Mika Järveläinen, rummut   Nino Silvennoinen, kitara  
Levy-yhtiö:  Stupido Records, (1990–1991), (1993), (2006), (2011–)   Emergo Records, (1992)   Roadrunner Records, (1994)   EMI, (1995–1997)   Parlophone Records, (1998), (2000)   Edel Records, (1999)   Vindauga Music, (2004)   Bluelight Records, (2005)   Dockyard 1 Records, (2007)   Stay Heavy Records, (2008–2009)   Metalville, (2020–)  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Waltari on suomalainen vuonna 1986 Helsingissä perustettu crossover- ja metalliyhtye. Bändi perustettiin alun perin taistelemaan rock'n'rollin monimuotoisuuden ja vallankumouksellisuuden puolesta sekä rockin henkistä taantumista vastaan. Laulaja-basisti Kärtsy Hatakan sanoittamat laulut kertovat ihmisen sisäisen vapautumisen ja avomielisyyden uudelleen löytämisestä. Myös maailman raakuus ja ahdistus huokuu paikoitellen lyriikoista välillä sarkastisessa muodossa – vastoinkäymiset on tarkoitettu voitettavaksi. Huomattavin elementti musiikissa on crossoveriksi taipuva tyylisuuntien laajuus: hallitsevimpia elementtejä metallipohjaisessa musiikissa ovat muun muassa elektroninen musiikki, pop, rap, funk, kansanmusiikki ja taidemusiikki. Waltarin musiikille pohjan luovat metallityylitkin vaihtelevat, ja esimerkiksi vuoden 1996 albumi Yeah! Yeah! Die! Die! Death Metal Symphony in Deep C on yhdistelmä death metalia ja klassista musiikkia.
Yhtye oli 1990-luvun alussa pohjustamassa suomalaisten metalliyhtyeiden myöhempää menestystä Euroopassa. Waltari teki lukuisia kiertueita Euroopassa esiintyen muun muassa Roskilden ja Wackenin festivaaleilla. Kaikkiaan yhtye on tehnyt neljätoista Euroopan laajuista kiertuetta sekä pienempiä kiertueita Japanissa ja Yhdysvalloissa.
Waltari on julkaissut 13 kokopitkää albumia, projektilevyn Angeleiden kanssa sekä neljä kokoelmalevyä, joissa kussakin on mukana ennen julkaisematonta materiaalia.
Jäsenet > Nykyiset

Kärtsy Hatakka – laulu, basso ja koskettimet (1986–)
Ville Vehviläinen – rummut (2005–)
Kimmo Korhonen – kitara (2009–)
Antti Kolehmainen - kitara (2017–)
Jani Hölli – koskettimet (2014–)
Jäsenet > Entiset

Jariot Lehtinen – kitara (1986–)
Sami Yli-Sirniö – kitara (1989–1995 ja 2001–)
Sale Suomalainen – rummut (1986–1990)
Janne Parviainen – rummut (1990–2002)
Roope Latvala – kitara (1995–2001)
Mika Järveläinen – rummut (2002–2005)
Janne Immonen – koskettimet (2006–2013)
Nino Silvennoinen – kitara (2013-2017)
Julkaisut

Monk Punk (1991)
Torcha! (1992)
So Fine! (1994)
Big Bang (1995)
Yeah! Yeah! Die! Die! Death Metal Symphony in Deep C (1996)
Space Avenue (1997)
Radium Round (1999)
Channel Nordica (2000,  Angeleiden kanssa)
Rare Species (2004)
Blood Sample (2005)
Release Date (2007)
Below Zero (2009)
Covers All (2011)
You Are Waltari (2015)
Global Rock (2020)
3rd Decade – The Anniversary Edition (2021)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Waltarin virallinen sivusto
Waltari (yhtye) Meteli.netissä
Waltari Myspacessa (englanniksi)
Waltari Last.fm:ssä (englanniksi)
Waltari lavalla Ylen Elävässä arkistossa
Waltari
| --- | --- |
Studioalbumit:   Monk Punk  Torcha!  So Fine!  Big Bang  Yeah! Yeah! Die! Die! Death Metal Symphony in Deep C  Space Avenue  Radium Round  Channel Nordica  Rare Species  Blood Sample  Release Date  Below Zero  Covers All  You Are Waltari  Global Rock 
Kokoelmat:   Pala leipää  Decade  Early Years  The 2nd Decade – In the Cradle  3rd Decade – The Anniversary Edition 
EP:t:   Waltari  Mut hei  Aika tuulee  Back to Persepolis 
Katso myös:  Waltarin diskografia
Sven Weijola

Sven Weijola (30. maaliskuuta 1922 Mustasaari – 1. elokuuta 2012 Vaasa) oli suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Weijola edusti koko uransa ajan Vasa IFK:a vuosina 1940–1951. Hän voitti seurassa Suomen mestaruuden 1944 ja 1946. Kaikkiaan Weijola pelasi yhdeksän kauden aikana 89 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 61 maalia.
Weijola pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1945–1947 kolme maaottelua.
Weber (yksikkö)

Weber (tunnus: Wb) on SI-järjestelmän magneettivuon yksikkö. Yksi weber on sellainen magneettivuon määrä, joka sekunnin aikana tasaisesti nollaan pudotessaan aiheuttaa johdinsilmukkaan yhden voltin suuruisen sähkömotorisen voiman. Yksikkö on nimetty saksalaisen fyysikon Wilhelm Eduard Weberin (1804–1891) mukaan.
SI-järjestelmän perusyksiköissä weber on  {\dfrac {{\mbox{kg}}\cdot {\mbox{m}}^{2}}{{\mbox{s}}^{2}\cdot {\mbox{A}}}}, johdetuissa yksiköissä V·s eli volttisekunti.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Sähkö- ja magneettikentät.  (Moniste 381)  Espoo:  Otakustantamo, 1987.  ISBN 951-672-038-2