stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Milo (nimi)
Tunnettuja Miloja

Milo Cawthorne (s. 1989), uusiseelantilainen näyttelijä
Milo Đukanović (s. 1962), Montenegron presidentti 1997–2002
Milo Hamilton (1927–2015), yhdysvaltalainen urheiluselostaja
Milo Manara (s. 1945), italialainen sarjakuvataiteilija
Milo Martin (1893–1970), sveitsiläinen kuvanveistäjä
Milo Marttinen (s. 2004), suomalainen jääkiekkomaalivahti
Milo O'Shea (1926–2013), irlantilainen näyttelijä
Milo Ventimiglia (s. 1977), yhdysvaltalainen näyttelijä
Milo Yiannopoulos (s. 1984), brittiläinen toimittaja
Kuvitteellisia Miloja

Milo (Mune), päähenkilö piirroselokuvassa Milo - kuun vartija
Milo Rambaldi, renessanssiaikainen keksijä ja ennustaja tv-sarjassa Alias
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Milo (nimi) Wikimedia Commonsissa
HMS Minbåt N:o 3

| HMS Minbåt N:o 3 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronavarvet
Laskettu vesille:  1878
Palveluskäyttöön:  1879
Poistui palveluskäytöstä:  25. toukokuuta 1923
Tekniset tiedot
Uppouma:  21,4 t
Pituus:  17,9 m (kokonaispituus)
Leveys:  3,3 m
Syväys:  1,3 m
Koneteho:  2 x 2-sylinteristä compoundhöyrykonetta, 80 ihp
Nopeus:  9,5 solmua
Miehistöä:  7
Aseistus
Aseistus:  1 x 12 mm 10-piippuinen ksp M/75 4 x varsitorpedoa
HMS Minbåt N:o 3  oli Ruotsin laivaston vuonna 1878 vesillelaskettu torpedovene.
Valmistus

Alus tilattiin Tukholmasta kaleeritelakalta. Alus laskettiin vesille 1878 ja se liitettiin laivastoon vuotta myöhemmin.
Palvelus

Vuonna 1879 vastavalmistuneelta alukselta poistettiin miinatangot.  Vuonna 1887 kymmenpiippuinen konekivääri korvattiin kaksipiipuisella 25 millimetrin M/84 konekiväärillä. Samana vuonna alus nimettiin uudelleen Stångminbåt N:o 143:ksi.  Vuonna 1899 poistettiin torpedot ja alus muutettiin vuosina 1903-1905 vartioveneeksi, jolloin siihen asennettiin uusi höyrykone ja kattilat. Samalla aseistukseksi tuli yksi 37 millimetrin M/89B -pikatykki. Muutostöiden päätyttyä alus luovutettiin vastaperustetulle rannikkotykistölle. Vuonna 1899 alus sai uuden nimen HMS Bevakningsbåt B1 ja vuonna 1905 alus luokiteltiin yhteysalukseksi numerolla V1. Se liitettiin osaksi Karlskronan rannikkolinnaketta. Alus poistettiin palveluksesta 25. toukokuuta 1923.
HMS Minbåt N:o 7

| HMS Minbåt N:o 7 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronavarvet
Laskettu vesille:  1879
Palveluskäyttöön:  1879
Poistui palveluskäytöstä:  14. joulukuuta 1923
Tekniset tiedot
Uppouma:  21,4 t
Pituus:  17,9 m (kokonaispituus)
Leveys:  3,3 m
Syväys:  1,3 m
Koneteho:  2 x 2-sylinteristä compoundhöyrykonetta, 80 ihp
Nopeus:  9,5 solmua
Miehistöä:  7
Aseistus
Aseistus:  1 x 12 mm 10-piippuinen ksp M/75 2 x varsitorpedoa
HMS Minbåt N:o 7 (runkonumerot B5 ja V5) oli Ruotsin laivaston vuonna 1879 torpedovene.
Valmistus

Alus tilattiin Tukholmasta kaleeritelakalta. Alus laskettiin vesille vuonna 1879 ja se liitettiin laivastoon vielä samana vuonna.
Palvelus

Vuonna 1887 kymmenpiippuinen konekivääri korvattiin kaksipiipuisella 25 millimetrin M/84 -konekiväärillä. Samana vuonna alus nimettiin uudelleen Stångminbåt N:o 151:ksi.  Vuonna 1899 poistettiin torpedot ja alus muutettiin vuosina 1903-1905 vartioveneeksi, jolloin siihen asennettiin uusi höyrykone ja kattilat. Samalla aseistukseksi tuli yksi 37 millimetrin M/89B -pikatykki. Muutostöiden päätyttyä alus luovutettiin vastaperustetulle rannikkotykistölle. Vuonna 1899 alus sai uuden nimen HMS Bevakningsbåt B5 ja vuonna 1905 alus luokiteltiin yhteysalukseksi numerolla V5. Se liitettiin osaksi Vaxholman rannikkolinnaketta, mistä se siirrettiin myöhemmin Älvsborgin rannikkolinnakkeelle. Alus poistettiin palveluksesta 14. joulukuuta 1923.
HMS Minbåt N:o 6

| HMS Minbåt N:o 6 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronavarvet
Laskettu vesille:  1879
Palveluskäyttöön:  1880
Poistui palveluskäytöstä:  9. toukokuuta 1930
Tekniset tiedot
Uppouma:  21,4 t
Pituus:  17,9 m (kokonaispituus)
Leveys:  3,3 m
Syväys:  1,3 m
Koneteho:  2 x 2-sylinteristä compoundhöyrykonetta, 80 ihp
Nopeus:  9,5 solmua
Miehistöä:  7
Aseistus
Aseistus:  1 x 12 mm 10-piippuinen ksp M/75 2 x varsitorpedoa
HMS Minbåt N:o 6 (runkonumerot B4 ja V4) oli Ruotsin laivaston vuonna 1879 vesillelaskettu torpedovene.
Valmistus

Alus tilattiin Tukholmasta kaleeritelakalta. Alus laskettiin vesille vuonna 1879 ja se liitettiin laivastoon vuotta myöhemmin.
Palvelus

Vuonna 1887 kymmenpiippuinen konekivääri korvattiin kaksipiipuisella 25 millimetrin M/84 -konekiväärillä. Samana vuonna alus nimettiin uudelleen Stångminbåt N:o 149:ksi.  Vuonna 1899 poistettiin torpedot ja alus muutettiin vuosina 1903-1905 vartioveneeksi, jolloin siihen asennettiin uusi höyrykone ja kattilat. Samalla aseistukseksi tuli yksi 37 millimetrin M/89B -pikatykki. Muutostöiden päätyttyä alus luovutettiin vastaperustetulle rannikkotykistölle. Vuonna 1899 alus sai uuden nimen HMS Bevakningsbåt B4 ja vuonna 1905 alus luokiteltiin yhteysalukseksi numerolla V4. Se liitettiin osaksi Vaxholman rannikkolinnaketta. Alus poistettiin palveluksesta 9. toukokuuta 1930.
Mirdat I

Mirdat I eli Mithridates I (georg. მითრიდატე I) oli Iberian (eli Georgian itäosan Kartlin) kuningas ensimmäisellä vuosisadalla. Hänen hallinnostaan todistaa epigrafinen materiaali. Cyril Toumanoff on ehdottanut hänen valtakaudekseen vuosia 58–106.
Kaksi Armazista esiin kaivettua kirjoitusta, joista toinen on kaksikielinen arameaksi ja kreikaksi kirjoitettu ja toinen kreikankielinen, kertovat Mithridateen (Mirdatin) olleen "suuren kuningas" Pharasmaneen (Parsmanin) poika. Kirjoituksen Pharasmanes on ilmeisesti sama henkilö kuin Iberian hallitsija Pharasmanes, josta Tacitus kertoo teoksessaan Annales. Kreikankielinen piirtokirjoitus kutsuu Mithridatesta "caesareiden ystäväksi" ja "Roomaa rakastavien iberialaisten" kuninkaaksi. Siinä kerrotaan myös, että Rooman keisari Vespasianus linnoitti Armazin Iberian kuninkaan puolesta vuonna 75.
Keskiaikaiset georgialaiset kronikat eivät mainitse Mithridatesta. Ne kertovat sen sijaan Kartamin (Kardzam) ja Bartomin (Bratman) yhteishallinnosta, samaan aikaan kun Vespasianuksen aiheuttama Jerusalemin tuho vuonna 70 toi Iberiaan juutalaisia pakolaisia. Kronikoiden mukaan heitä seurasivat heidän poikansa Parsman ja Kaos ja pojanpoikansa Azork ja Armazel. Useat nykytutkijat, kuten Cyril Toumanoff, pitävät Iberian diarkiaa puhtaana legendana ja "epämuodostuneena muistona Mithridates I:n historiallisesta hallituskaudesta". Kuningaspareista professori Giorgi Melikišvili on pitänyt "Azorkia" Mithridateen mahdollisena paikallisena nimenä ja "Armazelia" maantieteellisenä epiteettinä, joka georgiaksi tarkoittaa "Armazista".
Roomassa on kolmas kreikankielinen kaiverrus, Amazaspin hautakirjoitus. Hänet nimetään Iberian kuningas Mithridateen veljeksi. Kaiverruksessa kerrotaan Amazaspin kuolemasta Nisibiksessä hänen osallistuessaan keisari Trajanuksen Parthian-sotaretkelle vuosina 114–117.
Jotkut nykytutkijat ovat liittäneet Mithridates I:n kuningas Flavius Dadekseen, joka tunnetaan yhdestä kreikankielisestä kirjoituksesta Armazista löydetyn suuren hopea-astian pohjan reunalla. Astia kuului rikkaaseen roomalaisajan hautakammioon, joka tunnetaan "Bersoumaksen hautana" korkea-arvoisen Bersoumas-nimisen henkilön mukaan. Kirjoituksen mukaan kuningas Flavius Dades antoi astian hänelle. Flavius Dadesta ei mainita kirjallisessa georgialaisessa perinteessä ja hän vaikuttaa olleen ainoa Iberian hallitsijasuvusta tunnettu roomalaisnimi, mikä on ilmeisesti osoitus siitä, että hän oli Rooman kansalainen. Kysymys kuninkaan tunnistamisesta ja hänen asemastaan Iberian hallitsijasuvussa on jäänyt ongelmalliseksi.
Mirdat IV

Mirdat IV (georg. მირდატ IV, nimi latinisoitu muotoon Mithridates) oli Iberian (paikallisesti Kartlin eli itäisen Georgian) kuningas Khosroiani-dynastiasta noin vuosina 409–411.
Hän oli kuningas Trdatin tyttären ja kuningas Varaz-Bakur II:n poika. Georgialaiset kronikat kritisoivat häntä hurskaudettomuudesta ja uskonnollisten rakennusten hoidon laiminlyönnistä, ja sanovat hänen vastustaneen alueen kumpaakin suurvaltaa, Rooman valtakuntaa ja sassanidien Persiaa. Jouduttuaan sassanidien armeijan kukistamaksi hänet vangittiin ja karkotettiin Persiaan, jossa hän kuoli.
Lindau (Sveitsi)

| Lindau |
| --- | --- |
 Lindaun kunnantalo.
 vaakuna

 Lindau
 Koordinaatit: 47°26′40″N, 8°40′20″E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Zürich
Hallintoalue (Bezirk):  Pfäffikonin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  11,92 km²
Korkeus:  453–588 m
Väkiluku (31.12.2017)  (vakinaiset asukkaat):  5 645
 – Väestötiheys:  474 as./km²
 
 www.lindau.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lindau on kunta Koillis-Sveitsissä Zürichin kantonissa. Siellä on vajaat 6 000 asukasta.
Sijainti

Lindau sijaitsee Kemptjoen varrella kumpuilevassa Mittellandissa toistakymmentä kilometriä Zürichistä koilliseen ja viitisen kilometriä Winterthurista lounaaseen.
Liikenne

Lindaussa on Kemptthalin asema Zürich–Winterthur-radan varrella. Lindau kuuluu Zürichin seudun lähiliikennealueeseen (S-Bahn Zürich) ja SBB:n S7-junat Winterthurista Rapperswiliin pysähtyvät Kemptthalissa kahdesti tunnissa.
Tunnettuja lindaulaisia

Maggi-yrityksen perustaja Julius Maggi aloitti valmiskeittojen tuotannon Lindaussa 1870-luvulla.
Aiheesta muualla

Müller, Ueli: Lindau (ZH) (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  24.1.2008. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Illi, Martin: Kemptthal (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  9.8.2007. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lindau (Sveitsi) Wikimedia Commonsissa
| n k Zürichin kantonin hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (saks. Bezirk) ja kunnat (162 kpl, 1.1.2019–)
 Affoltern: Aeugst am Albis • Affoltern am Albis • Bonstetten • Hausen am Albis • Hedingen • Kappel am Albis • Knonau • Maschwanden • Mettmenstetten • Obfelden • Ottenbach • Rifferswil • Stallikon • Wettswil-am-Albis
 Andelfingen: Adlikon • Andelfingen • Benken • Berg am Irchel • Buch am Irchel • Dachsen • Dorf • Feuerthalen  • Flaach • Flurlingen • Henggart • Humlikon • Kleinandelfingen • Laufen-Uhwiesen • Marthalen • Ossingen •  Rheinau • Stammheim • Thalheim an der Thur • Trüllikon • Truttikon • Volken
 Bülach: Bachenbülach • Bassersdorf • Bülach • Dietlikon • Eglisau • Embrach • Freienstein-Teufen • Glattfelden • Hochfelden • Höri • Hüntwangen • Kloten • Lufingen • Nürensdorf • Oberembrach • Opfikon • Rafz • Rorbas • Wallisellen • Wasterkingen •  Wil • Winkel
 Dielsdorf: Bachs • Boppelsen •  Buchs • Dällikon • Dänikon • Dielsdorf • Hüttikon • Neerach • Niederglatt • Niederhasli • Niederweningen • Oberglatt • Oberweningen • Otelfingen • Regensberg • Regensdorf • Rümlang • Schleinikon • Schöfflisdorf • Stadel  • Steinmaur • Weiach
 Dietikon: Aesch • Birmensdorf • Dietikon • Geroldswil • Oberengstringen • Oetwil an der Limmat • Schlieren • Uitikon • Unterengstringen • Urdorf • Weiningen
 Hinwil: Bäretswil • Bubikon • Dürnten • Fischenthal • Gossau • Grüningen • Hinwil • Rüti • Seegräben • Wald • Wetzikon
 Horgen: Adliswil • Horgen •  Kilchberg • Langnau am Albis • Oberrieden • Richterswil • Rüschlikon • Thalwil • Wädenswil
 Meilen: Erlenbach • Herrliberg • Hombrechtikon • Küsnacht • Männedorf • Meilen • Oetwil am See • Stäfa • Uetikon am See • Zollikon • Zumikon
 Pfäffikon: Bauma • Fehraltorf • Hittnau • Illnau-Effretikon •  Lindau • Pfäffikon • Russikon • Weisslingen • Wila • Wildberg
 Uster: Dübendorf •  Egg • Fällanden • Greifensee • Maur • Mönchaltorf • Schwerzenbach • Uster • Volketswil • Wangen-Brüttisellen
 Winterthur: Altikon • Brütten • Dägerlen • Dättlikon • Dinhard • Elgg • Ellikon an der Thur • Elsau • Hagenbuch • Hettlingen • Hofstetten • Neftenbach • Pfungen • Rickenbach • Schlatt • Seuzach • Turbenthal • Wiesendangen • Winterthur • Zell
 Zürich: Zürich
RN Minerva (1892)

| RN Minerva |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Ansaldo
Kölinlasku:  1. helmikuuta 1889
Laskettu vesille:  27. helmikuuta 1892
Palveluskäyttöön:  20. elokuuta 1892
Poistui palveluskäytöstä:  15. toukokuuta 1921
Tekniset tiedot
Uppouma:  833 t
Pituus:  73,09 m
Leveys:  8,22 m
Syväys:  noin 3,48 m
Koneteho:  3 884–4 422 ihp
Nopeus:  18,1–20,8 solmua
Miehistöä:  96–121
Aseistus
Aseistus:  1 × 4,7”/40 tykki 6 × 57 mm/43 tykkiä 3 × 37 mm/20 tykkiä 6 × 17,7” torpedoputkea
RN Minerva (ital. Regia Nave Minerva) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1892 vesillelaskettu Partenope-luokan torpedoristeilijä.
Valmistus

Carlo Vignan suunnittelema alus tilattiin Ansaldolta ja sen köli laskettiin 1. helmikuuta 1889. Alus laskettiin vesille 27. helmikuuta 1892 ja se otettiin palvelukseen vielä samana vuonna 20. elokuuta.
Palvelus

Aluksen kattilat vaihdettiin vuosina 1909–1910, jolloin se muutettiin 20 miinaa kuljettavaksi miinalaivaksi. Muutostöiden aikana aluksen aseistusta supistettiin kahteen kolmen tuuman, neljään 47 millimetrin ja kahteen 37 millimetrin tykkiin. Öljykäyttöisen aluksen koneisto tuotti 3 524 ihp:tä, jolla se saavutti 18,28 solmun nopeuden. Alus poistettiin palveluksesta 15. helmikuuta 1921.
Mirdat III

Mirdat III (georg. მირდატ III, nimen latinisoitu muoto Mithridates) oli Iberian (paikallisesti Kartlin eli itäisen Georgian) kuningas Khosroiani-dynastiasta noin vuosina 365–380 (diarkkina 370–378).
Mirdat nousi valtaistuimelle isänsä Varaz-Bakur I:n jälkeen, jonka ajan historioitsija Ammianus Marcellinus tunsi nimellä Aspacures. Varaz-Bakurin oli nostanut valtaan Sapor II, Persian sassanidien kuningas, hänen isoveljensä Saurmag II:n tilalle. Ammianus ei tunne Mirdatia, johon hän jatkaa viittaamista Aspacures-nimellä (Amm. 27.12; 30.2).
Noin vuonna 370 iranilaisten sekaantuminen Iberian politiikkaan sai aikaan Rooman valtakunnan vastaiskun, ja Ammianus kertoo Rooman keisari Valensin lähettämistä joukoista, joiden tarkoituksena oli palauttaa Saurmag valtaistuimelleen. Kun Rooman legioonat saapuivat Cyrus-joelle, niiden komentaja Terentius ja Saurmag tekivät Mirdatin kanssa sopimuksen, jossa kuningaskunta jaettiin kahtia jokea seuraten. Mirdat ilmaisi harkinneensa loikkaamista Roomaan, mutta hän pelkäsi poikansa Vitran hengen puolesta. Poikaa pidettiin panttivankina sassanidien hovissa. Mirdatin annettiin pitää hallussaan Iberian koillisosa, kun taas Saurmag sai hallintaansa valtakunnan lounaisosat. Tilanne heijastuu Leonti Mrovelin kertomukseen klardžetilaisten loikkaamisesta roomalaisten puolelle Iberian lounaisosassa.
Kun Rooman valtakunta oli kärsinyt tappion Adrianopolin taistelussa, Saurmag todennäköisesti karkotettiin vuonna 378 ja Mirdat sai oletettavasti hallintaansa koko kuningaskunnan.
Ralf Minge

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Ralf Minge
Syntymäaika: 8. lokakuuta 1960 (ikä 64)
Syntymäpaikka: Prösen, Saksa
Seura
Seura:  Bayer Leverkusen II
Tehtävä: Päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1980–1991 |  Dynamo Dresden | 222 (103) |
Maajoukkue
| 1983–1989 |  DDR:n maajoukkue | 36 (8) |
Valmennusura
1991–1995 1993 1995 1995–1996 1998–1999 2000–2005 2006–2007 2010–2011 2012–:  Dynamo Dresden (apuv.)  Dynamo Dresden  Dynamo Dresden  Erzgebirge Aue  SC Fortuna Köln (apuv.)  Bayer Leverkusen II  Georgian U21-maajoukkue  Saksan U20-maajoukkue  Bayer Leverkusen II
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Ralf Minge (s. 8. lokakuuta 1960 Prösen Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä.
Ura

Minge aloitti jalkapallon paikallisessa BSG Stahl Prösenissä vuonna 1969, josta hän siirtyi kolme vuotta myöhemmin TSG Gröditziin. Pelattuaan kahdeksan vuotta seurassa, hän siirtyi Dynamo Dresdeniin vuonna 1980. Dresdenissä Minge teki debyyttinsä lokakuussa 1980 UEFA-cupissa. Dynamon paidassa Minge voitti FDGB-Pokalin vuosina 1982, 1984, 1985 ja 1990, muttei onnistunut voittamaan Itä-Saksan mestaruutta uransa alkuvuosina. Vasta vuonna 1989 hän voitti ensimmäisen mestaruutensa, ja seuraavan heti seuraavalla kaudella. Viimeisellä kaudellaan hän johdatti Dynamon Bundesliigaan, mutta joutui lopettamaan uransa loukkaantumisten takia. Uransa jälkeen Minge siirtyi Dynamon apuvalmentajaksi ja toimi kaksi kertaa lyhyen aikaa päävalmentajanakin. Vuonna 1995 hän siirtyi Erzgebirge Auen päävalmentajaksi yhden kauden ajaksi. Tämän jälkeen Minge toimi SC Fortuna Kölnin apuvalmentajana kauden ajan ja siirtyi vuonna 2000 Bayer Leverkusenin organisaatioon, jossa hän toimi aluksi apuvalmentajana ja vuodesta 2003 lähtien kakkosjoukkueen päävalmentajana.
Vuonna 2006 Minge siirtyi Georgiaan, jossa hän toimi Georgian maajoukkueen apuvalmentajana Klaus Toppmöllerin alaisuudessa. Minge toimi myös Georgian U21-maajoukkueen päävalmentajana, mutta lopetti yhden kauden jälkeen. Helmikuussa 2010 Mingestä tuli Saksan alle 20-vuotiaiden maajoukkueen päävalmentaja. Minge sai potkut tehtävästä toukokuussa 2011.
Kesällä 2012 Minge palasi Bayer 04 Leverkuseniin reservijoukkueen valmentajaksi.
Saavutukset

FDGB-Pokal (4): 1982, 1984, 1985, 1990
DDR-Oberliga (2): 1989, 1990
Liissilän luterilainen seurakunta

Inkerin luterilaiset seurakunnat.
Liissilän kirkko 1900-luvun alussa.
Liissilän kirkko, pappila ja lukkarin talo vuoden 1860 kartalla.
Liissilä (ven. Ли́сино, Lisino) oli luterilainen seurakunta eteläisessä Inkerissä nykyisen Leningradin alueen Tusinan piirin alueella.
Seurakunta ja papisto

Novgorodin Vatjan viidenneksen Liissilän pogostaa vastannut Liissilän luterilainen seurakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1640. Venäjän vallattua Inkerin takaisin Ruotsilta Liissilä kuului Venjokeen, kunnes 1700-luvun puolivälissä seurakunta sai jälleen oman kirkkoherran. Kirkko sijaitsi aluksi Hovinmäellä. Vuonna 1781 rakennettiin uusi kahdensadan hengen puukirkko Hallikaisiin. Sen vieressä oli vuonna 1748 perustettu pappila, lukkarin talo ja hautausmaa. Vuonna 1880 seurakunnan yhteyteen avattiin koulu ja vuonna 1889 kirjasto.
Liissilän seurakunta oli köyhä ja sen papit vaihtuivat tiheään. Kirkkoherroista muistetaan pyhänä pidetyn suuren katajan kaatanut Abraham Brandstaka (1770–1775), sänkyynsä murhattu Henrik Lagerdahl (1803–1813) ja raittiusasiaa harrastanut Johan Wilhelm Ahlstedt (1883–1904). Viimeinen kirkkoherra oli Vilhelm Koivulainen (1913–1919), minkä jälkeen seurakuntaa hoiti parin vuoden ajan Inkereen kirkkoherra Konstantin Siitonen.
Asutus

Vuonna 1882 seurakunnan alueella oli 3660 asukasta, joista luterilaisia oli 1851 henkeä (50,6 %). Seudun luterilaiset olivat lähes kaikki inkerinsuomalaisia. Alkuperältään liissiläiset olivat äyrämöisiä, mutta he puhuivat puhdasta savakkomurretta. Suomalaisten lisäksi seurakuntaan kuului muutamia mustalaisperheitä, jotka oli vuonna 1839 asutettu Peräsaaren kylään.
Seurakunnan väkiluvun kehitys:
| 1842 | 1853 | 1882 | 1889 | 1896 | 1903 | 1910 | 1917 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1181 | 1139 | 1894 | 1984 | 2389 | 2547 | 2832 | 3136 |
Kylät

1900-luvun alussa Liissilän seurakuntaan kuului 21 kylää, joista osassa asui myös venäläisiä. Hävinneet kylät on seuraavassa luettelossa kursivoitu. Venäläiset nimet on annettu suluissa.
| --- | --- |
 Hallikaisi (Halykovo)   Hovinmäki (Bolšoje Lisino)  Kaipala tai Kaipola (Kaibolovo)  Kirppula (Kirpolovo)  Kivikko (Kamenka, suomalais-venäläinen)  Kukkola (Gutševo tai Gummolovo)  Kuninkaala (Kungolovo, suom.-ven.)  Kuutrola (Kudrovo)  Lorvila (Lorvilovo)  Lustava (Lustovka)  Nenikkälä (Nenikjul, nykyään osa Liissin Korpusta):  Osmola (Novolisino, suom.-ven.)  Papinmäki (Popovka)  Peri (Peri)  Peräkylä (Perekjulja)  Peräsaari (Konetški)  Pohi (Pogi)  Rampala (Rambolovo)  Riinilä tai Riinelä (Ryndelevo, suom.-ven.)  Suonpää (Šumba)  Uljana (Uljanovka)

Suomalaisista kylistä suurin oli Moskovan maantien varrella sijainnut Pohi, jossa 1800-luvun lopulla oli 218 asukasta 67 talossa. Keskimäärin suomalaiset kylät olivat seudun venäläisasutuksia pienempiä. Osa niistä oli rakennettu venäläiseen tapaan maantien varteen rivikyliksi, mutta syrjäseudulla oli säilynyt myös perinteisiä hajakyliä. Etäisimmät kylät sijaitsivat 50–60 kilometrin päässä kirkosta, minkä takia jumalanpalveluksia järjestettiin kerran vuodessa myös Kivikossa, Kuutrolassa, Peräsaaressa sekä Novgorodin läänin Gorkassa.
Väestön elinkeinot

Lähes kaikki seurakuntalaiset olivat talonpoikia. 1860-luvulle saakka valtaosa heistä oli yksityisten tilanomistajien maaorjia. Ainoastaan Peräkylä kuului keisarillisen hovin apanaasimaihin ja Peräsaari valtiolle.
Maaorjuuden lakkauttamisen jälkeen talonpojille jaettiin neljän desjatiinan suuruiset maatilat. Tärkein elinkeino oli maatalous, joka oli keskittynyt rukiin, kauran, perunan, pellavan ja eteläisissä kylissä myös ohran viljelyyn. Talvisin tehtiin metsätöitä ja maantien varrella harjoitettiin ajurinammattia.
Neuvostoliiton aika

1920-luvun alusta lähtien seurakuntatyötä johtivat väliaikaiset inkeriläissyntyiset seurakunnanhoitajat. He kaikki joutuivat myöhemmin viranomaisten vainon kohteeksi. Antti Karhu (1922–1926) tuomittiin pakkotyöhön vuonna 1935, Pekka Braks (1926–1927) ja Aleksanteri Korpelainen (1927–1929) ammuttiin Levassovassa vuonna 1937, Samuli Halttunen (1929–1932) ja Juhana Vaasseli (1932) tuomittiin pakkotyöhön vuosina 1932–1933 ja Pekka Virkki (1934–1935) karkotettiin vuonna 1935. Liissilän kirkko suljettiin vuonna 1934 ja purettiin syksyllä 1936. Seudun luterilaiset kuuluivat sen jälkeen Venjoen seurakuntaan, joka lakkautettiin vuonna 1937.
Toisen maailmansodan aikana Liissilä joutui saksalaisten miehittämäksi. Saksalaiset polttivat alueen kyliä, mikä lisäsi siviilien ahdinkoa. Vuonna 1943 alueen inkerinsuomalaiset siirrettiin Suomeen. Sodan jälkeen inkeriläiset palasivat Neuvostoliittoon, jossa heille oli luvattu mahdollisuus asettua takaisin kotikyliinsä. Sen sijaan heidät karkotettiin sodan tuhoamille Jaroslavlin, Kalininin, Novgorodin, Pihkovan ja Velikije Lukin alueille. Sieltä entisiä Liissilän asukkaita ja heidän jälkeläisiään on muuttanut Viroon, Karjalan tasavaltaan ja Suomeen. Vain harvat onnistuivat palaamaan kotiseudulleen.
Millerin indeksit

Esimerkkejä kidesuunnista.  x,  y ja  z vastaavat yksikkökopin hilavektoreita  {\vec {a}},  {\vec {b}} ja  {\vec {c}}.
Kristallografiassa Millerin indeksit ovat merkintätapa, jolla kiderakenteen suunnat ja tasot sekä diffraktogrammien heijastukset merkitään. Indeksointijärjestelmä on nimetty 1800-luvulla eläneen mineralogin ja kristallografin William Hallowes Millerin mukaan.
Millerin indeksit merkitään kirjaimilla  h,  k ja  l, jotka vastaavat Bravais'n hilan yksikkökopin hilavektoreita  {\vec {a}},  {\vec {b}} ja  {\vec {c}}.
On sovittu, että indeksit  h,  k ja  l ovat aina kokonaislukuja. Negatiivista indeksiä, esimerkiksi  -h, merkitään perinteisesti viivalla Millerin indeksin yläpuolella  {\overline {h}}.
Millerin indeksien ympärillä olevat sulkeet kertovat paljon. Hakasuluissa olevat millerin indeksit  [hkl] viittaavat kidesuuntaan, kaarisulkeissa olevat  (hkl) kidetasoon. Merkintä  <hkl> tarkoittaa niiden kidesuuntien joukkoa, jotka ovat symmetrisesti ekvivalentteja ja  \{hkl\} tarkoittaa vastaavasti symmetrisesti ekvivalentteja tasoja. Ilman sulkeita  hkl Millerin indeksit viittaavat diffraktiomaksimiin, joka tulee kidetasosta  (hkl).
Kidesuunnat

Kidesuunnat merkitään hakasulkeilla  [hkl]. Suunta on
Esimerkiksi suunta  [100] vastaa kiteessä hilavektorin  {\vec {a}} suuntaa.  [200] on samaan suuntaan ja  [112] on suuntaan  {\vec {a}}+{\vec {b}}+2{\vec {c}}.