Hirmuvaltias
Tulkintoja > Kirjallinen tyyli

»Beckford ei jätä käyttämättä yhtäkään tilaisuutta kuvailla Vathekin turmeltuneita nautintoja tai loputonta luovuutta, jolla hän kiduttaa alamaisiaan ja vihollisiaan. – – Teoksen pornografinen väkivalta on kaiken aikaa suistamaisillaan koko kerronnan sivuraiteelle. – – Ja vaikka Beckford välttää kuvaamasta seksiä, vaanii väkisinmakaamisen pahaenteinen uhka joka kulman takana.» 
(Joshua Grasso.)
Hirmuvaltias luokitellaan vaihtelevasti joko itämaiseksi kertomukseksi, goottilaiseksi kauhuksi tai molemmiksi. Kyseessä oli ensimmäinen mainittuja lajityyppejä yhdistelevä teos. Itämaisen kertomuksen perinteeseen kuuluivat moraaliopetukset ja satiiriset elementit, ja myös niistä Hirmuvaltiaassa on viitteitä. Encyclopedia of Fantasyn mukaan kyseessä on ”itämainen fantasia, joka hyödyntää Tuhannen ja yhden yön suosituksi tekemää miljöötä ja kyllästää sen tuolloin muodikkaan goottilaisen fantasian ilmapiirillä.” Uusgotiikalle tyypillisesti Hirmuvaltias sisältää voimakasta liioittelua. Suuntauksen valtavirrasta poiketen Beckford kuitenkin viljelee huumoria ja valjastaa lajityypille ominaisen hillittömyyden komedian välineeksi. Irwinin mukaan on mahdollista, että Hirmuvaltiaan goottilaiset elementit oli alkujaan tarkoitettu parodiaksi, mutta helvetti-kohtaukseen mennessä Beckford oli itsekin vaikuttunut aiheestaan siinä määrin, että alkoi käsitellä kauhukuvaston kautta aitoja, henkilökohtaisia pelkojaan.
Hirmuvaltiaan kerronnalle ovat ominaisia jyrkät kontrastit ja sisäinen ristiriitaisuus: tunnelma vaihtelee mahtipontisen melodraaman ja absurdin huumorin välillä. Teoksen kirjallista tyyliä on kuvailtu eklektiseksi: se sekoittaa subliimia, runoutta, tragediaa, burleskia, dekadenssia, erotiikkaa, satiiria ja allegoriaa. Nykykommentoijat ovat nähneet kertomuksessa myös camp-henkeä, ja englanninkielen professorin Joshua Grasson mukaan kyseessä olisi jopa ”goottilaisen campin syntysija”. Hirmuvaltiaan huumori perustuu ennen kaikkea koomisiin mittasuhteisiin liioiteltuun groteskiin, ja siinä on sekä pastissin että parodian piirteitä. Omalaatuinen estetiikka ja pahantahtoinen sävy erottavatkin kertomuksen muusta aikakauden itämaisesta kirjallisuudesta.
Hirmuvaltiasta on kuvailtu antiteesiksi 1700-luvun kirjallisille ihanteille: Beckford ja hänen hahmonsa eivät ole kiinnostuneita normeihin mukautumisesta vaan pelkästään omien mielitekojensa tyydyttämisestä. Kertomus leikittelee paitsi hahmojensa myös lukijansa kustannuksella. Teemu Ikosen mielestä Hirmuvaltias ”viljeli itämaiden populaarikuvastoa vailla sen syvällisempää päämäärää”. Hänen mukaansa ”itämaat ovat Beckfordille aistinautintojen ja hirmutekojen värikäs kulissi, puitteet kummajaisparaatille”. Ikosen mukaan tyypillinen 1700-luvun kirjallisuus käyttää retorisia keinoja lukijan vakuuttamiseen, mutta Hirmuvaltiaan fiktiivisessä maailmassa ne luovat konkreettisia tapahtumia. Kun Vathek potkii lyhyttä ja lihavaa Giaouria kuvaannollisesti ulos palatsistaan, tästä tulee kirjaimellinen pallo, joka pyörii vainoojiaan karkuun ja jota Vathekin kätyrit kilvan syöksyvät potkimaan kuin pallopelissä.
Teoksen kirjalliselle tyylille ovat ominaisia myös runsas alkusoinnun käyttö sekä sanaleikit – Vathekin äidin Carathisin kuvaillaan mielistyneen ruumiisiin ja muumioihin (engl. mummy, vrt. mommy [äiti]). Kirjoitusajankohdan käytännöt heijastuvat modernista romaanikirjallisuudesta poikkeavina kerrontaratkaisuina. Ajoittain kertoja esimerkiksi osoittaa sanansa suoraan lukijalle: ”Mutta palatkaamme Kalifin luo…”