stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Thomas Demenga

Thomas Demenga (s. 1954 Bern) on sveitsiläinen säveltäjä ja sellisti. Hän opiskeli Walter Grimmerin, Antonio Janigron, Leonard Rosen ja Mstislav Rostropovitšin johdolla. Häneen vaikuttivat kamarimuusikkona keskeisesti Juilliard Schoolissa Claus Adam, Felix Galimir ja Robert Mann.
Demenga on esiintynyt muiden muassa Heinz Holligerin, Gidon Kremerin, Thomas Larcherin, Hansheinz Schneebergerin, Tabea Zimmermannin, Paul Meyerin ja Thomas Zehetmairin kanssa. Hän on esiintynyt ellaisten orkesterien kuin Berliinin sinfoniaorkesterin, Bostonin sinfoniaorkesterin, Orchestre de la Suisse Romanden, Wienin radion sinfoniaorkesterin, Zürich Tonhalle-orkesterin ja Zürichin kamariorkesterin solistina. Kapellimestareita, joiden kanssa Demenga on tehnyt yhteistyötä, ovat olleet Charles Dutoit, Claus Peter Flor, Holliger, Rostropovitš, Dennis Russell Davies, Wolfgang Sawallisch ja Sándor Végh.
Demengalla on ollut erityisen läheinen suhde uuteen musiikkiin. Hän on myös esittänyt ja levyttänyt Johann Sebastian Bachin sellosarjoja yhdessä modernien säveltäjien, kuten Holligerin, Elliott Carterin, Sándor Veressin, Bernd Alois Zimmermannin, Isang Yunin ja Toshio Hosokawan teosten kanssa. Demenga on ollut myös aktiivinen improvisoija ja pitänyt tärkeitä kantaesityksiä.
Demenga teki yhteistyössä Thomas Larcherin (piano) ja Teodoro Anzellottin (harmonikka) kanssa albumin Chonguri (2004), joka huomioitiin Deutsche Schallplattenpreisilla ja muilla palkinnoilla.
Vuonna 1980 Demenga ryhtyi pitämään kursseja Baselin kaupungin musiikkiakatemiassa. Vuonna 2000 hänellä oli residenssi Davosin Young Artists in Concert -festivaalissa, ja tämän jälkeen hänet nimitettiin festivaalin taiteelliseksi johtajaksi. Vuonna 2006 hän luopui tästä tehtävästä omistautuakseen täysimääräisesti työlleen esiintyjänä ja säveltäjänä. Vuonna 2003 hän osallistui Luzernin festivaaliin, ja vuonna 2012 hänestä tuli Camerata Zürichin taiteellinen johtaja. Hänen instrumenttinsa on Andrea Guarnerin ex-Soyer-sello vuodelta 1669.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (saksaksi), (englanniksi)
Roi Vaara

Roi Vaara (s. 17. heinäkuuta 1953 Moss, Norja) on suomalainen performanssitaiteilija. Vaara opiskeli Taideteollisen korkeakoulun yleisellä iltalinjalla vuosina 1972–1975 ja taiteen tutkimusta Jyväskylän yliopistossa 1976–1977.
Vaara on esittänyt noin 300 erilaista performanssia. Hänen teoksiaan on ollut esillä noin 200 kansainvälisessä näyttelyssä ja festivaalissa yli 30 maassa.
Vaaralle myönnettiin Ars Fennica -palkinto vuonna 2005. Vuonna 2010 Vaara palkittiin Pro Finlandia -kunniamerkillä. Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2016. Tasavallan presidentti myönsi hänelle taiteen akateemikon arvonimen maaliskuussa 2023.
Aiheesta muualla

Roi Vaaran CV Ars Fennican sivuilla. (Arkistoitu – Internet Archive)
”Itsemme kuva”: Haastattelu Poetic Mind.
Roi Vaaran teokset Kiasman kokoelmissa.[vanhentunut linkki]
This Is Spinal Tap

| This Is Spinal Tap Spinal Tap |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Hollywood
 Julkaistu: 1984
 Formaatti: LP, CD, C-kasetti
 Tyylilaji: hard rock, heavy metal, huumorirock, pop, psykedeelinen rock
 Kesto: 35.36
 Levy-yhtiö: Polydor
Spinal Tapin muut julkaisut
|   | This Is Spinal Tap 1984 | Break Like the Wind 1992 |
This is Spinal Tap on komediaelokuvan Hei me rokataan! soundtrack-levy ja heavy metal -yhtye Spinal Tapin ensimmäinen albumi. Vuonna 1984 julkaistun albumin kappaleet parodioivat metallimusiikin kliseitä, kuten muinaisaikojen mystiikkaa tavoittelevia sävelmiä sekä machohenkisiä, naisvihamielisiä sanoituksia. Lisäksi mukana on pop- ja psykedeelisiä kappaleita, jotka jäljittelevät metallimusiikkia innoittaneita 1960-luvun yhtyeitä.
Kappaleet

Kaikkien kappaleiden säveltäjäksi ja sanoittajaksi on merkitty Christopher Guest, Harry Shearer, Michael McKean ja Rob Reiner. Kappaleen 6 on sovittanut Harlan Collins.
| --- | --- |
 A-puoli Hell Hole – 3.07  Tonight I’m Gonna Rock You Tonight – 2.38  Heavy Duty – 4.28  Rock and Roll Creation – 4.08  America – 3.31  Cups and Cakes – 1.33 :  B-puoli  Big Bottom – 3.32   Sex Farm – 3.20  Stonehenge – 4.36  Gimme Some Money – 2.26  (Listen to The) Flower People – 2.38 
Christmas with the Devil – 4.24
Christmas with the Devil (Scratch Mix) – 4.42
Kokoonpano > Spinal Tap

David St. Hubbins (Michael McKean) – laulu ja rytmikitara, basso kappaleessa ”Big Bottom”
Nigel Tufnel (Christopher Guest) – soolokitara, mandoliini ja laulu, basso kappaleessa ”Big Bottom”
Derek Smalls (Harry Shearer) – bassokitara ja laulu
Viv Savage (David Kaff) – kosketinsoittimet ja laulu
Mick Shrimpton (Ric Parnell) – rummut ja lyömäsoittimet
Kokoonpano > Muut

Harlan Collins – syntetisaattori
John Sinclair – kosketinsoittimet
Aiheesta muualla

This Is Spinal Tap Discogsissa. (englanniksi)
Albumi This Is Spinal Tap Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
S/S Koli

S/S Koli oli suomalainen vuonna 1902 rakennettu matkustajahöyrylaiva, joka liikennöi aluksi Pielisellä ja Saimaalla ja sen jälkeen Turun saariston reiteillä sekä Selkämeren ja Suomenlahden rannikkolinjoilla. Laiva muutettiin vuonna 1932 moottorialukseksi ja se liikennöi sitten nimillä M/S Meritähti ja M/S Anja.
S/S Koli valmistui vuonna 1902 Paul Wahl & Co:n Varkauden telakalta. Laivan pituus oli 26,27 metriä, leveys 5,55 metriä ja syväys 2,27 metriä. Vetoisuus oli 145 bruttorekisteritonnia ja höyrykoneen teho 150 hevosvoimaa. Laiva saattoi lastata 500–600 säkkiä jauhoja ja ottaa 150 matkustajaa. Matkustajia varten laivalla oli pari salonkia ja kuusi hyttiä. Laivan tilasi joensuulainen Höyryvenhe Oy Salmi, ja se liikennöi aluksi Pielisellä.
Vuonna 1915 laivan osti savonlinnalainen Höyryvenhe Oy Kerttu ja liikennöi sitten linjalla Savonlinna–Mikkeli. Elokuussa 1917 S/S Koli myytiin Uudestakaupungista kotoisin olleille Johan Aulalle ja Elis Eskolalle ja se aloitti syyskuussa 1917 kulkea linjalla Turku–Uusikaupunki. Vuonna 1918 laiva myytiin Rymättylään "Pakinainen" Kestilä & Co -nimiselle avoimelle yhtiölle ja se liikennöi sitten linjalla Turku–Uusikaupunki–Rauma–Pori ja vuodesta 1919 linjalla Turku–Brändö ja Kumlinge. 1920-luvulla laiva liikennöi Turun saaristossa muun muassa linjoilla Turku–Nauvo–Korpoström ja Turku–Kustavi–Uusikaupunki. Vuonna 1923 laiva myytiin Kustaviin Anton Emil Janssonille Höyrylaiva Koli -nimiselle yhtymälle.
1930-luvun alussa matkustajalaivaliikenne oli tullut kannattamattomaksi autojen alkessa yleistyä. Toukokuussa 1932 S/S Koli-laivan omistajaksi tuli Angelniemeltä kotoisin ollut laivuri Wäinö Johannes Jylhä. Tässä vaiheessa laiva muutettiin Turussa Crichtonin telakalla moottorirahtilaivaksi, matkustajatilat purettiin, se sai 50 hevosvoiman Bolinder-puolidieselmoottorin ja uudeksi nimeksi tuli M/S Meritähti. Laiva oli rannikkorahtiliikenteessä ja kuljetti muun muassa katukiviä Lyperön varavankilasta Turkuun, tiiliä Paraisilta Helsinkiin ja Raumalle, kalkkikiveä Korppoosta Salon raakasokeritehtaalle, viljaa Länsi-Suomesta Kotkassa sijainneelle Kauppiaiden myllylle ja paluulastina Kotkafosfaattia sekä raakasokeria Salon raakasokeritehtaalta Kotkan sokeritehtaalle.
Jylhä poltti 19. elokuuta 1943 mielenhäiriössä Kemiön Eknäsissä sijainneen kotitalonsa, sytytti talon edustalla ankkurissa olleen Meritähti-laivan palamaan ja ampui lopuksi itsensä. Meritähti upposi palon seurauksena ankkuripaikalleen. Jatkosodan jälkeen rymättyläläiset Toivo, Tauno ja Alma Saarni ostivat laivan hylyn, nostivat sen pinnalle ja korjauttivat sen Rymättylän Röölässä puutavarankuljetusalukseksi. Lavan uudeksi nimeksi tuli M/S Anja ja se rekisteröitiin tammikuussa 1946 Rymättylän Laiva Oy -varustamolle. Anja myytiin syyskuussa 1947 turkulaisille Leo Lehtoselle, Gustaf ja Iris Plathinille sekä uusikaupunkilaisille Kaarlo ja Meeri Virenille. Aluksen ruumaan rakennettiin matkustajatiloja ja vuonna 1948 se lähti Suomesta mukanaan siirtolaisia, joiden joukossa oli tiettävästi asekätkentään osallistuneita henkilöitä. Laivan kerrotaan sitten ilmestyneen siirtolaisten määränpäänä olleeseen Brasiliaan.
Robert Bruce

Robert Bruce
Robert Bruce ja Elisabeth de Burgh
Robert Bruce puhuttelee joukkojaan ennen Bannockburnin taistelua. Edmund Leightonin kuvitusta 1900-luvun alusta.
Robert I (tunnetaan paremmin nimillä Robert Bruce tai Robert the Bruce, gaeliksi Raibeart Brus; 11. heinäkuuta 1274 – 7. kesäkuuta 1329) oli Skotlannin kuningas vuosina 1306–1329. Bruce johti Skotlannin itsenäisyystaistelua Englantia vastaan ja on yksi Skotlannin merkittävimmistä kuninkaista sekä yksi sukupolvensa kuuluisimmista sotureista. Häntä on pidetty maassaan kansallissankarina.
Elämäkerta > Kuolema

Bruce kuoli Cardrossissa 7. kesäkuuta 1329, ja hänet haudattiin (sydäntä lukuun ottamatta) Dumfermlinen luostariin, jonne hänen toinen vaimonsa oli haudattu kaksi vuotta aiemmin.
Perhe

1. puoliso Isobel of Mar
Lapsi Marjorie (aviopuoliso Walter Stewart – heidän poikansa Robert II (Skotlanti) oli ensimmäinen Stuart-sukuinen kuningas)
2. puoliso Elizabeth de Burgh
Lapsi David II Bruce (kuoli lapsettomana)
Kirjallisuutta

du Garde Peach, Lawrence: Robert the Bruce.  (Ladybird books)  Wills & Hepworth, 1964.  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert I Bruce (Skotlanti) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Interregnum | Skotlannin kuningas 1306–1329 | Seuraaja: David II Bruce |
Thomas Joseph Connolly

Thomas Joseph Connolly (18. heinäkuuta 1922 Tonopah – 24. huhtikuuta 2015) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 8. huhtikuuta 1947 ja nimitettiin oregonilaisen Bakerin hiippakunnan johtoon 4. toukokuuta 1971. Hänet konsekroi piispaksi 30. kesäkuuta Robert Joseph Dwyer, jota avustivat Thomas Kiely Gorman ja Michael Joseph Green.
Connolly jäi eläkkeelle 19. marraskuuta 1999.
Torsten Peltomo

Torsten Peltomo, kirjailijanimi Lennart Åkerlund (1920–2005) oli suomalainen kirjailija.
Peltomon tunnetuin teos on salanimellä Lennart Åkerlund kirjoitettu dekkari Kuolema tulee aina yllättäen. Hän kirjoitti lisäksi muutamia näytelmiä omalla nimellään.
Peltomo oli Pomarkun yhteiskoulun rehtori 1958–1959.
Teoksia

Omalla nimellä:
Kaksoset, näytelmä. 1957–1958
Laivatyttö, näytelmä. 1960
Kapinoitsija, näytelmä. 1961
Lentokoneteollisuutemme vaiheita ja nykynäkymiä, Koonnut Torsten Peltomo. Valmet oy, Lentokonetehdas, Tampere 1967
Daniel Medelplan, näytelmä. 1984
Nimimerkillä Lennart Åkerlund:
Kuolema tulee aina yllättäen, salapoliisiromaani. Salamasarja 124. Gummerus 1963
Toynbee

Toynbee on brittiläinen suku, jossa on useita historioitsijoita.
Joseph Toynbee (1815–1866), korvan anatomiaa tutkinut lääkäri
Arnold Toynbee (1852–1883), taloushistorioitsija, Joseph Toynbeen poika
Arnold Joseph Toynbee (1889–1975), historioitsija, Arnold Toynbeen veljenpoika
Philip Toynbee (1916–1981), kirjailija, Arnold J. Toynbeen poika
Polly Toynbee (s. 1946), toimittaja, kirjailija, Philip Toynbeen tytär.
Roi Ruottinen

Roi Ruottinen (s. 1971) on suomalainen sellisti.
Ruottinen aloitti sellotunneilla käymisen 4-vuotiaana Vantaan musiikkiopistossa, jossa häntä opetti Teppo Tuominen. Hänet hyväksyttiin Sibelius-Akatemiaan vuonna 1990 korkeimmalla mahdollisella pistemäärällä. Vuonna 1994 Ruottinen voitti Turun sellokilpailussa ensimmäisen palkinnon jaetusti Susanna Mälkin kanssa. Samana vuonna hän suoritti sellonsoiton A-kurssinsa Martti Rousin luokalla erinomaisin arvosanoin. Vuosina 1995–1996 Ruottinen täydensi opintojaan Tanskan kuninkaallisessa musiikkikonservatoriossa Torleif Thedéenin luokalla. Hän voitti oppilaitoksen solistikilpailun ja pääsi palkinnoksi Tivoliin tulkitsemaan Ludwig van Beethovenin Kolmoiskonserton sellosoolo-osuuden. Vuonna 1999 Ruottinen voitti Suomen Säveltäjät ry:n Uussoitto-kilpailun. Tämän myötä hän pääsi esiintymään monille festivaaleille Suomessa ja kansainvälisesti. Ruottista varten on sävelletty lukuisia uusia teoksia. Hänen yhteistyökumppaneihinsa ovat kuuluneet sellaiset säveltäjät kuin Kaija Saariaho, Krzysztof Penderecki, Helmut Lachenmann, Lotta Wennäkoski ja Uljas Pulkkis.
Ruottinen on esiintynyt säännöllisesti eri orkestereiden solistina ja kamarimuusikkona. Esiintymisiä hän on tehnyt Suomen lisäksi muualla Euroopassa, Yhdysvalloissa, Japanissa, Kiinassa ja Etelä-Amerikassa. Ruottinen on tehnyt monia radio- ja televisionauhoituksia Suomessa ja muualla. Syksyllä 2012 hän aloitti työskentelyn Sibelius-Akatemian sellonsoiton lehtorina, ja syksyllä 2013 hänestä tuli Turun filharmonisen orkesterin soolosellisti. Hän on lisäksi johtanut mestarikursseja ja orkesterisoittovalmennusta Suomessa ja muualla Euroopassa. Ruottisen isä oli huilisti Olli Ruottinen.
Aiheesta muualla

Roi Ruottinen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Toini ja Heikki Haaman show

| Toini ja Heikki Haaman show |
| --- | --- |
Tyyli:  sketsisarja
Kestoaika:  20-25 minuuttia
Pääosissa:  Jukka Rasila Janne Reinikainen Petteri Summanen Jani Volanen
Alkuperämaa:  Suomi
Verkko:  MTV3
Esitetty:  1995 – 1996
Tuotanto
Tuottaja(t):  Leena Kaján Päiviö Pyysalo
Ohjaaja(t):  Hannu Seikkula
Käsikirjoittaja(t):  Jukka Rasila Janne Reinikainen Petteri Summanen Jani Volanen
Leikkaaja(t):  Outi Hyytinen
Lavastaja(t):  Antero Launis Maija Rotko
Kuvaaja(t):  Jari Pollari Helge Nieminen Seppo Saarinen
Aiheesta muualla
IMDb
Toini ja Heikki Haaman show oli Julmahuvi -ryhmän ensimmäinen, MTV3-kanavalle tehty, mustaa huumoria sisältävä sketsisarja. Sarjan nimi oli ensimmäisellä tuotantokaudella Toini ja Heikki Haaman show, mutta se muutettiin ensimmäisen esityskauden jälkeen Toni ja Heikki Haaman show'ksi. Sarjaa kutsuttiin hetken aikaa myös Toini ja Ebola Haaman show'ksi. Sarjaa tehtiin yhteensä 10 jaksoa, joista nimellä Toini ja Heikki Haaman -show neljä jaksoa kesällä 1995 ja nimellä Toni ja Heikki Haaman show kuusi jaksoa kesällä 1996. Vuoden 1995 jaksoista on esitetty myös erityinen remix-jakso.
Rooleissa

Jukka Rasila
Janne Reinikainen
Petteri Summanen
Jani Volanen
Jaakko Saariluoma (avustaja)
Sketsejä

Anonyymit koomikot
Avaruuspelastus 2000
Fame Dolorosa
Haja-asutusalueiden uusnatsit
Harakiri
Hirvidokumentti
Hurjapäät
Hälytys 112
Iso Kirja
Juoksukenkää
Korhonen
Kulttuurikohtaaminen
Loveboat
Mr. Self-Confidence
Mäsis
Night of the Living
Poliisit
Practical English, Jyrki
Ruumishuone
Seisova pöytä
Tapaus Muumilaakso
Äärirajat
Aiheesta muualla

Toini ja Heikki Haaman show Internet Movie Databasessa (englanniksi)
S/S Karjalankoski

| S/S Karjalankoski |
| --- | --- |

Tyyppi:  yksityiskäytössä
Lippuvaltio:   Suomi
Kotipaikka:  Kuopio
Aiemmat nimet:  S/S Apollo
Aiemmat omistajat:  Olavi ja Juhani Ebeling 1990-2007, Imatran Höyrylaiva Oy 1982-1990, Saimaan Laivamatkat Oy 1967-1979, Kuopion Laivat Oy ?-?, Kosken Höyryvenhe Oy Kuopio 1905-?)
Rakennustelakka:  Lehtoniemi & Taipale, Lehtoniemen konepaja, Joroinen
Tekniset tiedot
Pituus:  24,23 m mittapituus: 23,96 m
Leveys:  6,55 m
Syväys:  2,14 m
Bruttovetoisuus:  107 brt
Koneisto:  Kaksisylinterinen compound-höyrykone suihkulauhduttimella, maksimikierrosluku n. 200 rpm Skottilaistyylinen kevyttä polttoöljyä polttava yhdistelmäkattila (tulitorvet ja tuliputket), työpaine 10 kg/cm², 2 öljypoltinta
Koneteho:  135 hv kW
Matkustajia:  125
S/S Karjalankoski on sisävesihöyrylaiva, joka on nykyään yksityisomistuksessa Kuopiossa. Alus paloi pahasti vuonna 1948 jolloin aluksella syttyi tulipalo toukokuun 9. päivä. Se kuitenkin korjattiin vaikka korjaus oli todella kallis. Se myytiin vuonna 1952 hinaajaksi, mutta se jatkoi kuitenkin myöhemmin matkustajaliikenteessä. Vuoden 1991 jälkeen se on ollut yksityisomistuksessa.
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin sekä Suomen Höyrypursiseuran alusrekisteriin.
Aiheesta muualla

Leppänen, Risto: Karjalankoski jumittui kanavaan Heinävedellä Itä-Savo -lehti.  24.7.2017. Viitattu 20.7.2018.
Westerback, Kiti: Perinnelaivojen avustukset jaettu Vene -lehti.  17.6.2010. Viitattu 20.7.2018.
Hyvärinen, Risto: Sisävesihöyrylaivoja - Lake Steam Ships kolumbus.fi. Viitattu 20.7.2018.
Torvinen, Olli: kuvat, Karjalankoski opastin.1g.fi. Viitattu 20.7.2018.
Aluksen piirustukset Web archive 2016
Toini Vartiainen

Toini Vartiainen vasemmalla mikrofonin takana. Kuva: Ruth Träskman, 1949.
Toini Sirkka-Liisa Vartiainen (26. marraskuuta 1923 Rauma – 14. elokuuta 1990 Järvenpää) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli naimisissa näyttelijä Erkki Viljoksen kanssa 1955–1957. He näyttelivät yhdessä muun muassa elokuvan Siltalan pehtoori uusintafilmatisoinnissa 1953. Vartiaisen muita tunnettuja elokuvia ovat muun muassa Levoton veri (1946), Nuoruus sumussa (1946), Sadan miekan mies (1951), Kesäillan valssi (1951) ja Minäkö isä! (1954).
Ura

Toini Vartiainen muutti kotikaupungistaan Raumalta Helsinkiin päästyään opiskelemaan Suomen Filmiteollisuuden perustamaan filmikouluun. Hän esiintyi ensimmäisen kerran valkokankaalla 15-vuotiaana elokuvassa Herrat ovat herkkäuskoisia vuonna 1939. Uransa aikana hän esiintyi kaikkiaan 26 elokuvassa, skaalaan kuului niin melodraamoja kuin kepeitä komedioita.
Vartiainen teki naispääosat muun muassa Valentin Vaalan komedioissa Omena putoaa... ja Minäkö isä!. Aikalaiskriitikot kiittelivät hänen suoritustaan elokuvassa Suomalaistyttöjä Tukholmassa: ”raikas komediennetyö ja tämän vaalean ’vilsketytön’ paras filmisuoritus”. Vartiaisen lahjakkuus pantiin merkille jo Sadan miekan miehessä, jossa hän osoitti ”vallan uusia komediennen kykyjä”. Vartiainen nähtiin usein räiskyvissä tyttörooleissa, mutta hän esiintyi myös dramaattisemmissa osissa. Hänellä oli nuoremman sisaren rooli Teuvo Tulion elokuvassa Levoton veri (1946). Hänet muistetaan myös Suomisen Olli -elokuvien Elina Suomisena, tosin kahdessa elokuvassa Elinaa esitti hyvin samannäköinen Sirkka Sipilä. Vartiainen työskenteli SF-tuotantojen ohella myös Suomi-Filmin ja Fennada-Filmin palkkalistoilla. Fennadalla hän teki naispääosat hyvin menestyneissä sotilasfarsseissa Kaikkien naisten monni ja Miljonäärimonni. Radioteatteriin hänellä oli vakituinen kiinnitys vuosina 1950–1954. Vartiainen teki viimeisen elokuvaroolinsa vuonna 1960.
Toini Vartiainen oli naimisissa kaikkiaan neljästi. Miehensä Arvid Alménin kanssa hänellä oli yksi poika. Kolmannen miehensä, näyttelijä Erkki Viljoksen kanssa hän avioitui vuonna 1955, ja liitosta syntyi yksi tytär. Pari erosi vuonna 1957. Neljännen kerran Vartiainen avioitui Lauri Hyrskeen kanssa, ja liitosta syntyi kaksi poikaa ja tytär.
Toini Vartiainen kuoli 66-vuotiaana vuonna 1990. Hänet on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle.
Filmografia

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1939 | Herrat ovat herkkäuskoisia | Raili Karpalainen, ”Raikku” |
| 1941 | Täysosuma | kerrostyttö |
| 1942 | Oi, aika vanha, kultainen...! | Kaarina Kataja |
| 1942 | August järjestää kaiken | Anna Aaltonen |
| 1943 | Valkoiset ruusut | Aulin luokkatoveri |
| 1943 | Synnitön lankeemus | Aili Kataja |
| 1943 | Suomisen taiteilijat | Elina Suominen |
| 1943 | Nuoria ihmisiä | Raikku Rovio, filmitähti |
| 1943 | Hevoshuijari | Sanni Mertala |
| 1944 | Suomisen Olli rakastuu | Elina Suominen |
| 1944 | Miesmalli | Maretta |
| 1944 | Ballaadi | Margarethe Florin |
| 1946 | Nuoruus sumussa | Liisu |
| 1946 | Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä | Kustaava Niskavuori |
| 1946 | Levoton veri | Outi Kahra |
| 1951 | Sadan miekan mies | Kristiina Gyllenskiöld |
| 1951 | Kesäillan valssi | Else Nurmela |
| 1952 | Suomalaistyttöjä Tukholmassa | Rauha |
| 1952 | Omena putoaa... | Ilona Jonsson |
| 1952 | Kaikkien naisten monni | Vieno |
| 1953 | Siltalan pehtoori | paronitar Annette Silfversköld |
| 1953 | Miljonäärimonni | Toini, everstiluutnantin tytär |
| 1953 | 2 hauskaa vekkulia | Marja Salmi |
| 1954 | Minäkö isä! | Kati Jorma |
| 1959 | Kovaa peliä Pohjolassa | rouva Nahkanen |
| 1960 | Isaskar Keturin ihmeelliset seikkailut | palkintotuomari |
Aiheesta muualla

Toini Vartiainen Elonetissä.
Toini Vartiainen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ryū Narushima

| Ryū Narushima> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. syyskuuta 1968 (ikä 56) Mizuho, Tokio
Kansalaisuus:   Japani
Kyokushin-ottelija
Aktiivisena:  1993–1999
Pituus:  170 cm
Painoluokka:  kevytsarja
Kätisyys:  oikea
| Mitalit> Maa:   Japani.Miesten kyokushin.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Japani.Miesten kyokushin.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Japani.Miesten kyokushin.MM-kilpailut  | Maa:   Japani> Miesten kyokushin. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Tokio 1997 | -70 kg |  |
| Japanin mestaruuskilpailut  | Japanin mestaruuskilpailut  | Japanin mestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | Osaka 1995 | -70 kg |  |
|  Kultaa | Osaka 1996 | -80 kg |  |
|  Kultaa | Osaka 1999 | -70 kg |  |
|  Hopeaa | Osaka 1994 | -70 kg |  |
Ryū Narushima (jap. 成嶋竜, Narushima Ryū, s. 5. syyskuuta 1968 Mizuho, Tokio) on japanilainen karateka. Hän voitti aktiiviurallaan Kyokushinin Japanin mestaruuden kolmesti ja saavutti kevytsarjassa MM-pronssia. Narushima palkittiin myös urallaan kahdesti parhaasta ottelutekniikasta MM-kilpailuissa.
Kilpaura

Narushima aloitti karaten Masutatsu Ōyaman oppilaana ja siirtyi sittemmin kilpailemaan 1993 alueellisissa turnauksissa. Hän saavutti ensimmäisen kerran suurempaa menestystä 1994 sijoituttuaan toiseksi Japanin mestaruuskilpailun kevytsarjassa. Narushima hävisi loppuottelussa Kō Tanigawalle.
Seuraavana vuonna hän eteni toistamiseen loppuotteluun ja voitti ensimmäisen Japanin mestaruutensa kevytsarjassa. Tällä kertaa hän kohtasi loppuottelussa Takeshi Fukudan Narushima oli mestaruuden myötä mukana myös marraskuussa järjestetyssä MM-kilpailuissa, jotka käytiin avoimessa painoluokassa. Hän eteni viimeiselle kierrokselle 32 parhaan joukkoon, jossa Narushima hävisi ensimmäisellä kierroksella Garry O’Neillille. Hänet palkittiin turnauksessa parhaasta ottelutekniikasta.
Narushima siirtyi ottelemaan keskisarjaan vuonna 1996 ja saavutti Japanin keskisarjan mestaruuden. Hän voitti loppuottelussa Tatsuya Fukuda.
Narushima oli mukana ensimmäisissä painoluokallisissa MM-kilpailuissa 1997. Hän eteni pronssiotteluun saakka hävittyään välierissä lopulta maailmanmestaruuden voittaneelle Piotr Sawickille. Pronssiottelussa Narushima sen sijaan voitti Jevgeni Prohorovin.
Narushima saavutti uransa kolmannen Japanin mestaruuden 1999 voitettuaan kevytsarjan loppuottelussa Kōji Yasudan, joka oli myös edellisvuonna sijoittunut toiseksi. Narushima oli toistamiseen mukana MM-kilpailuissa marraskuussa, jossa hän sijoittui kahdeksanneksi. Hänen kisansa päättyivät hävittyään Francisco Filholle. Narushima palkittiin turnauksessa edellisvuoden tapaan parhaasta ottelutekniikasta.
Kilpauran jälkeen

Narushima jatkoi karaten opettamista kilpauransa jälkeen. Elokuussa 2021 hän erosi IKO-liitosta yhteisymmärryksessä, kun Narushiman isä Koki Narushima nimitti poikansa Hagakure Jukun pääohjaajaksi. Koki oli perustanut 1980 oman tyylin, joka yhdistelee perinteisen- ja täyskontaktikaraten ominaisuuksia. Narushima kertoi silti tekevänsä yhteistyötä IKO-liiton kanssa.
Muuta

Narushima oli Tekken 3 pelistä lähtien Jin Kazaman liikenäyttelijänä.
Romane Dieu

| Romane Dieu |
| --- | --- |
 Romane Dieu vuonna 2016
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. joulukuuta 2000 Albertville, Ranska
Mäkihyppääjä
Pituus:  153
Paino:  47
Seura:  Club des sports Courchevel
Maailmancup
Kaudet:  2017–
Palkintokorokkeella:  1
 Tietolaatikko päivitetty 6.4.2019 
Romane Dieu (s. 19. joulukuuta 2000 Albertville, Ranska) on ranskalainen mäkihyppääjä.
Dieu aloitti kansainvälisen uransa vuonna 2015. Hän osallistui mäkihypyn maailmancupiin ensi kertaa 28. tammikuuta 2017.