stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jaakko Sahimaa
Teokset

Taivaallinen estejuoksu, kuvittanut Kirsti Liimatainen. Ristin voitto 1958
Hän nosti minut. Ristin voitto 1966
Juhannusseurat. Ristin voitto 1966
Sirpit ristissä, romaani. Ristin voitto 1969, 2. uudistettu painos 1973, 3. painos. 1989
Körttikuhilas, romaani. Ristin voitto 1970
Syttyvuolteita. Ristin voitto 1970
Kohennuskeppi, romaani. Ristin voitto 1971
Suvun savut, romaani. Ristin voitto 1972
Avaruusharava, romaani. Ristin voitto 1973
Koljonvirran körttisoturi, romaani. Ristin voitto 1973
Kirje Syväriltä, romaani. Ari-kustantamo, Saarijärvi 1975, 3. laajennettu painos. 1978, Kustannus V. Kiviojan laitos. Kokkola 1992
Mottimestarin suurvoitto, kertomus. Ari-kustantamo, Saarijärvi 1975
Taavetti Tiirikaisen talvisota. Ristin voitto 1975
Vastarannan kiiski, romaani. Ristin voitto 1975
Kultakeron veljesten karhunkierros. Ristin voitto 1976
Sotimaton sotilas, romaani. Ristin voitto 1977
Rannarin kettu se oli. Satukirja alle satavuotiaille. Ristin voitto 1979
Nihkeronvaaran uudet tuulet, romaani. Ari-kustannus, Saarijärvi 1980
Konstaapelin yllättävä ratkaisu, romaani. Päivä, Hämeenlinna 1985
Majanmuutto, romaani. RV-kirjat 1985
Avataan tästä. Runoja. RV-kirjat 1987.
Itke itkusi, pihlajapuu, romaani. RV-kirjat 1987
Pihlajapuu kukkii, romaani. Ristin voitto 1990, 2. painos 1990.
Pihlajapuun morsiushuntu, romaani. RV-kirjat 1991, 2. painos 1992.
Herätyshuuto rajalta, Pauli Savinaisen muistelmat.  RV-kirjat 1994
Puolan jaot

Puola-Liettua suurimmillaan noin vuonna 1630
Puolan jaot olivat kolme 1700-luvulla tapahtunutta valloitusta, joissa Venäjä, Itävalta ja Preussi ottivat alueita Puolasta. Vielä ensimmäissä (1772) ja  toisessa jaossa (1793) Puola-Liettua eli Puolan kuningaskunta ja Liettuan suuriruhtinaskunta pysyi suvereenina, mutta menetti alueita naapureilleen. Kolmannessa jaossa (1795) loputkin valtiosta liitettiin naapureihin.
Kolmannen jaon jälkeen ei enää ollut olemassa Puolan valtiota, vaan sen historiallinen alue kuului Itävallalle (sittemmin Itävalta-Unkarille 1867–1918), Venäjälle, jonka hallussa olevasta alueesta muodostettiin Kongressi-Puola, sekä Preussille, sittemmin sen seuraajalle, Saksan keisarikunnalle. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen vuonna 1918 syntyi uusi itsenäinen Puolan tasavalta.
Puolan jakojen seurauksena Puola-Liettuan valtioalueesta saivat Venäjä 463 200 km² ja 5 400 000 alamaista, Preussi 141 400 km² ja 2 600 000 alamaista sekä Itävalta 128 900 km² ja 4 200 000 alamaista.
Edeltänyt kehitys

Puolan naapurit olivat voimistuneet 1700-luvulla: Preussin kuningaskunta oli noussut suurvallaksi, Venäjä ja Itävalta olivat vahvistuneet huomattavasti. Puolan vastustuskykyä heikensi keskushallinnon heikkous. Hallintoa ei oltu uudistettu vuosisatoihin, sillä feodaaliylimystö piti tiukasti kiinni vallastaan ja etuoikeuksistaan jarruttaen ja vastustaen uudistuksia. Sillä aikaa naapureissa oli toteutettu itsevaltiuden ajalle tyypillinen vallankeskitys ja luotu voimakas armeija. Tilannetta pahensi Ranskan ja naapurimaiden sekaantuminen Puolan kuninkaanvaaleihin. Hajanainen ja heikko valtio joutui lopulta naapureidensa jakamaksi.
Kehitys Puolan jakoihin alkoi, kun Venäjä tuki Puolan perimyssodan seurauksena Puolan kuninkaaksi ja Liettuan suuriruhtinaaksi tulleen August III:n seuraajaksi itselleen myötämielisempää Stanislaus II Poniatowskia. Stanislaus yritti parantaa Puola-Liettuan yhteistä keskusvaltaa valtiopäivillä 1764–1766, mutta onnistui tässä vain välttävästi. Seurauksena olivat Venäjän Varsovan-suurlähettilään Nikolai Reprinin vaikuttamat valtiopäivät 1767–1768, jossa korostettiin päinvastaista suuntausta, koska Venäjä hyötyi Puola-Liettuan hajanaisuudesta ja heikkoudesta. Ensimmäisen jaon käynnisti Barin konfederaation kapinasta seuranneet Preussin kuningaskunnan, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan ja Venäjän keisarikunnan vastatoimet.
Puolan ensimmäinen jako 1772

Puolan itävaltalaismielisen kuningas August III:n kuoltua 1763 päättivät Preussi ja Venäjä, ettei toista samanmielistä kuningasta pitäisi Puolaan valita. Venäjän tsaarittaren Katariina II:n tuella valittiin vuonna 1764 Puolan kuninkaaksi venäläismielinen Stanislaus Poniatowski. Venäjän suurlähettiläs osallistui puolalaiseen päätöksentekoon ja sai aikaan muun muassa sen, että Krakovan piispa pidätettiin ja karkotettiin Venäjälle.
Jotkut aatelismiehet vastustivat Kamenetsin piispa Adam Krasińskin, Kazimierz Pułaskin ja Michał Krasińskin aloitteesta Venäjän suurlähettiläs Nikolai Repninin politiikkaa Puolassa ja solmivat Barin konfederaation Barin linnoituksessa 29. helmikuuta 1768 (puol. Konfederacja barska). Barin konfederaatio sai haltuunsa Podolian, Volhynian ja Galitsian ja nautti aluksi sekä Ranskan että Itävallan tukea.
Kuningas Poniatovski yritti välittää Venäjän ja Barin konfederaation välillä, mutta ajauduttuaan umpikujaan hän määräsi hetmanni Ksawery Branickin ja kahden kenraalin valtaamaan Barin linnoituksen. Samaan aikaan idässä Koliyivshchynassa (Länsi-Ukrainassa) puhkesi talonpoikaiskapina vastustamaan konfederaation ortodokseihin kohdistamia aikomuksia vastaan, mikä vaikutti Puolan itäisiin maakuntiin ja jopa Liettuaan asti. Katariina II Suuri lähetti joukkoja tukahduttamaan kapinan pelätessään sen leviävän ja uhkaavan aateliston sekä tsaarin asemaa.
Barin konfederaatit vetosivat ulkovaltoihin. Tilanteesta huolestunut Preussin kuningas Fredrik II Suuri neuvoi Katariina II Suurta neuvottelemaan konfederaattien kanssa. Konfederaattien joukot kulkivat ympäri maata Ignaty Malchewskyn, Mikael Pacin ja prinssi Kaarle Radziwillin johdolla vallaten alueita.
Vuonna 1770 preussilaiset joukot valtasivat Poznańin ja sitä ympäröivän seudun. Itävalta puolestaan valtasi Zipsin alueen. Vuonna 1770 konfederaation neuvosto siirsi pääkaupunkinsa Sleesiasta Itävallan suostumuksella Ylä-Unkariin (Slovakiaa) käyden diplomaattisia neuvotteluja Itävallan, Ranskan ja Turkin kanssa muodostaakseen Venäjän vastaisen liittokunnan. Versailles’n hovi lähetti pienen sotilasjoukon ja konfederaateille ylipäälliköksi Charles François Dumouriez’n (1739–1823), joka julisti kuningas Stanislaus Poniatovskin petturiksi juuri kun tämä oli lähestymässä poliittisesti konfederaatiota. Poniatovski kääntyi lopullisesti Venäjän puoleen ja konfederaatti menetti poliittisen uskottavuutensa Euroopassa.
Kenraali Suvorovin johtamat venäläisjoukot voittivat konfederaatit 23. toukokuuta 1771 Lanckoronan läheisyydessä. Itävaltalaiset valtasivat 23. huhtikuuta 1771 Krakovan ja venäläiset voittivat konfederaatit uudestaan 23. marraskuuta 1771 Stolowicen lähellä, minkä seurauksena Ranskan lähettämä osasto jätti Puolan. Itävaltalaisten suorittama Czestochowan valtaus lopetti varsinaiset sotatoimet.
Ensimmäisessä jaossa Puola menetti alueita Venäjälle, Itävallalle ja Preussille. Preussin alueisiin liitettiin Länsi-Preussi. Se sijaitsi Brandenburgin ja Itä-Preussin välissä, ja oli Puolalle kuuluessaan jakanut Preussin alueen kahteen erilliseen osaan. Dumouriez’n johdolla konfederaation armeijan rippeet jatkoivat taistelua vuoteen 1776.
Puolan toinen jako 1793

Puolan toiseen jakoon liittyvät tapahtumat alkoivat, kun Venäjän ja Itävallan liittouduttua Turkkia vastaan vuonna 1788 alkoi Preussi pelätä omaa asemaansa ja liittoutui Puolan kanssa. Puolan valtiopäivät, Sejm, hyväksyi 3. toukokuuta 1791 uuden perustuslain. Jotkut Targowicassa konfederaatioksi järjestäytyneet puolalaiset pyysivät Venäjän Katariina II Suurta vaikuttamaan siihen, että lain toimeenpanoa lykättäisiin ja että entinen liberum veto ja puolalaisten oikeus valita vaaleilla kuninkaansa turvattaisiin.
23. tammikuuta 1793 solmivat Preussi ja Venäjä sopimuksen, jonka perusteella Venäjä sai Puolan, Valko-Venäjän ja Ukrainan maakuntia ja Preussi Gdańskin, Thornin ja muita alueita myöhemmin Itä-Preussiksi kutsuttavalta alueelta.
Venäläiset hyökkäsivät kahtena armeijana, Valko-Venäjän armeijana ja Moldovan armeijana Puolan kuningaskuntaan ja Liettuan suurruhtinaskuntaan 16. heinäkuuta 1793.
Puolan valtiopäivien, Sejmin, tuli suostua alueluovutuksiin ja peruuttaa samalla vuoden 1791 perustuslaki. 23. marraskuuta 1793 vahvistettiin Puolan toinen jako, jossa se menetti jäljellä olevasta alueestaan 42 prosenttia Preussille ja Venäjälle. Näin Puolalle jäi 29 prosenttia niistä alueista, jotka sillä oli hallussaan ennen Puolan ensimmäistä jakoa.
Puolan kolmas jako 1795

Puolan kolmas jako alkoi siitä, kun 3. toukokuuta 1791 säädettyä, mutta Puolan toisen jaon voittajavaltioiden vuoksi kumottua perustuslakia kannattavat puolalaiset, jotka vastustivat Venäjän armeijan läsnäoloa Puolassa ryhtyivät vastarintaan Tadeusz Kosciuszkon johdolla.
Kosciuszko hävisi 10. lokakuuta 1794 ja Varsova antautui 24. lokakuuta 1795. Venäjä sai Kuurinmaan ja Liettuan, Läntisen Valko-Venäjän ja Ukrainan, Itävalta Puolan eteläisen keskusosan ja Preussi Kaakkois-Puolan sekä pääkaupunki Varsovan. Puolan valtio lakkasi olemasta runsaaksi vuosisadaksi 1795–1918.
Muuta > Puola Saksan ja Venäjän uhrina

Puolan jaot synnyttivät Puolan kansallisrunoilija Adam Mickiewiczissa ajatuksen siitä, että Puola on vertauskuvallisesti kuin Jeesus Kristus, joka on ristiinnaulittu kahden ryövärin, Preussin ja Venäjän välille. Puolan valtiottomasta asemasta muodostui sarkastinen vertaus kolmoislojaliteetista, siitä, että puolalaisen tuli olla lojaali Itävallalle, Preussille, Venäjälle samanaikaisesti. Mailla oli keskenään riitoja ja sotatiloja.
Muuta > Puolan neljäs jako

Puolan neljäs jako, joka ei liity suoraan Puolan jakoina yleisesti aikaisemmin tunnettuihin tapahtumiin, mutta johon viitataan puolalaisessa historiankirjoituksessa, tapahtui Saksan hyökättyä Puolaan 1. syyskuuta 1939. 
Molotov–Ribbentrop-sopimuksen mukaisesti Neuvostoliitto liittyi jakoon 17. syyskuuta saatuaan kaksi päivää aikaisemmin rauhan Halhin-Golin taisteluista Japanin kanssa Itä-Aasiassa.
Seurauksena oli Puolan tasavallan lakkauttaminen valtiona. Kuten Puolan kolmannessakin jaossa jakajina olivat Saksan (Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta, Preussi) ja Itävallan seuraajavaltio natsi-Saksa ja Venäjän keisarikunnan seuraajavaltio Neuvostoliitto.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Itä-Eurooppa 1772
Puolan ensimmäinen jako Itävallan, Preussin ja Venäjän kesken
Puolan toinen jako Preussin ja Venäjän kesken
Puolan kolmas ja lopullinen jako Itävallan, Preussin ja Venäjän kesken
Ensimmäinen jako
Toinen jako
Kolmas jako
Kaulakoruskandaali

Kaulakoruskandaali (ransk. l'affaire du collier de la Reine) oli Ranskan kuningaskuntaa vuosina 1786–1787 ravistellut skandaali, joka tahrasi syyttömän kuningatar Marie Antoinetten mainetta pahasti. Joskus kaulakoruskandaalin arvellaan vaikuttaneen osaltaan jopa Ranskan vallankumouksen puhkeamiseen.
Kaulakoruskandaalin aiheuttaneen timanttikaulanauhan piirros.
Timanttikaulakorun jäljennös.
Tausta

Kaulakoruskandaalin aiheutti timanttikaulanauha, jonka kuningas Ludvig XV oli tilannut vuonna 1772 lahjaksi rakastajattarelleen Madame du Barrylle kahden miljoonan livren hinnalla.
Pariisilaiset kultasepät Charles Auguste Boehmer ja Paul Bassange valmistivat 647 timantista kaulanauhan, joka ilmeisesti oli laatuaan maailman suurin. Ludvig XV:n kuoltua isorokkoon vuonna 1774 he päätyivät tarjoamaan kaulakorua tämän seuraajalle kuningas Ludvig XVI:lle, joka oli valmis lahjoittamaan sen puolisolleen Marie Antoinettelle. Marie Antoinette kuitenkin kieltäytyi. Kaulanauhan korkea hinta jo aiemmin tuhlaavaiseksi syytetty Marie Antoinette ymmärsi itsekin, että niin kalliin lahjan ostaminen heikentäisi hänen asemaansa hovissa ja mustaisi hänen julkista mainettaan entisestään. Sitä paitsi kuningatar piti kaulakorua yksinkertaisesti mauttomana.lähde?
Tapahtumien kulku > Katala suunnitelma

Versaillesin hovissa asuva Ranskan suuralmujen jakaja ja Strasbourgin arkkipiispa kardinaali Louis de Rohan tavoitteli kuningattaren suosiota ja korkeaa hallitusvirkaa. de Rohan oli asunut aiemmin Wienissä Marie Antoinetten äidin Maria Teresian hovissa Ranskan suurlähettilään tehtävissä kunnes hänet oli karkotettu Itävallasta huikentelevan elämäntyylinsä takia. Marie Antoinette suhtautui de Rohaniin kylmäkiskoisesti. Kardinaali ei ollut tottunut naisten ylenkatseeseen, vaan päätti yhä hankkiutua kuningattaren suosioon keinoja kaihtamatta. Tässä kohtaa hän joutui juonen uhriksi.
Kardinaali de Rohan tutustui maaliskuussa 1784 Jeanne de Valois-Saint-Rémyyn (1756–1791), joka väitti olevansa Henrik II:n aviottoman pojan Henri de Saint-Rémin (1557–1621) jälkeläinen. Kiristäjänä ja huijarina uransa luonut de Valois-Saint-Rémy käytti tekaistua aatelistitteliä kreivitär de la Motte, jonka hänen aviomiehensä Nicholas de la Motte oli keksinyt. Kreivitär de la Motte sai suuren vaikutusvallan kardinaali de Rohaniin. Tätä ei ainakaan vähentänyt se, että de la Motte väitti olevansa kuningattaren sydänystävä - kateellisten juonittelujen vuoksi ystävyys oli tosin salainen. Kreivitär de la Motte vakuutti kuningattaren olevan kiinnostunut de Rohanista ja tarjoutui välittämään kuningattarelle tämän kirjoittaman kirjeen.
Tapahtumien kulku > Huijaus

Saatuaan Marie Antoinettelta ystävällisen vastauksen de Rohan aloitti säännöllisen kirjeenvaihdon tämän kanssa. Todellisuudessa de la Motten entinen rakastaja Rétaux de Villette kirjoitti kaikki kuningattaren nimissä tulleet vastauskirjeet. de la Motte kehitti suunnitelmaa eteenpäin ja järjesti öisen tapaamisen kardinaalin ja kuningattaren välille Versailles’n palatsin puistossa. Tässä tapaamisessa kuningatarta esitti pariisilainen näyttelijätär Le Guay d'Oliva, joka oli tunnettu yhdennäköisyydestään kuningattaren kanssa. d'Olivia sai palkkioksi 15 000 livreä yhden yön kestäneestä esiintymisestä kuningattarena.
Ennen kuningattaren tapaamista kardinaali de Rohania oli valmisteltu hämärillä ennustuksilla pian tapahtuvasta onnesta. Ennustusten takana oli nimekäs silmänkääntäjä ja okkultisti Cagliostro, joka oli juonessa mukana. Kardinaali ei pitänyt outona sitä, että kuningatar Marie Antoinette saapui yölliseen kohtaukseen puiston syrjäiseen kolkkaan. Kuningatarta esittänyt näyttelijätär antoi de Rohanille jälleen yhden de la Motten väärentämän kirjeen sekä lausui sanat: "Kaikki on anteeksiannettu". Lause tarkoitti sitä, että de Rohanin vanhat erimielisyydet oli unohdettu ja hänen esi-isiensä omaisuus palautettaisiin."
Tämän jälkeen "kuningatar" pyysi useaan otteeseen kardinaalilta rahaa rahoittaakseen salaista hyväntekeväisyystoimintaansa. Hyväuskoinen kardinaali maksoikin kuningattaren pyytämät summat, lisäksi hän antoi vielä välityspalkkiota kuningattaren ystävälle de la Mottelle. 21. tammikuuta 1785 kreivitär de la Motte esitti kardinaalille, että kuningatar halusi ostaa salaisesti Bohmerin valmistaman timattikaulanauhan, ja pyysi kardinaalia välittämään kaupan. Kardinaali suostui pyyntöön, ja osti timanttikaulanauhan osamaksulla 1,6 miljoonan livren summalla. Vaadittu summa piti maksaa neljässä erässä. Kaupan vakuudeksi kardinaali esitti timanttikauppiaille de la Motten väärentämän valtuutuskirjeen kuningattarelta. de Rohan sai haltuunsa timanttikaulanauhan, jonka hän toimitti kreivittären taloon. Siellä hän luovutti kaulanauhan miehelle, jota hän piti kuningatar Marie Antoinetten kamaripalvelijana. Tosiasiassa kyseessä oli kreivitär de la Motten puoliso Nicholas, joka matkusti Lontooseen myymään kaulakorua timantti kerrallaan.
Kun korukaupan ensimmäistä osamaksua ei suoritettu ajallaan, jalokivikauppiaat kääntyivät suoraan kuningatar Marie Antoinetten puoleen, ja huijaus paljastui. Kardinaali de Rohan vangittiin dramaattisesti 15. elokuuta 1785, juuri ennen kuin hänen piti toimittaa hovissa Marian taivaaseenottamisen päivän messu. Kardinaali toimitettiin Bastiljin linnoitukseen, tosin hänen onnistui ennen vangitsemistaan hävittää hänen ja "kuningattaren" välinen kirjeenvaihto.lähde?
Seuraukset

Kreivitär de la Motte pakeni Bar-sur-Aubeen Champagne-Ardennen hallintoalueelle Ranskassa. Virkavalta jäljitti hänet nopeasti, mutta de la Motte vannoi syyttömyttään ja yritti vierittää syyt rikoksesta kardinaalin ja muiden tapahtumaan osallistuneiden niskoille. Kuningattaren rakkauskirjeet kirjoittanut de Villette löydettiin Genevestä, ja kuningatarta näytellyt d'Oliva pidätettiin piilopaikastaan Brysselistä.
Kardinaali ja muut asianosaiset joutuivat vastaamaan teoistaan Pariisin parlamentin edessä, joka antoi asiasta tuomion 31. toukokuuta 1786. Kardinaali samoin kuin syytteessä ollut okkultisti Cagliostro vapautettiin. Sitä vastoin kreivitär de la Motte katsottiin syylliseksi. Hänet määrättiin piiskattavaksi, ja hänet polttomerkittiin V-kirjaimella kumpaankin olkapäähän, joka kuvasi hänen rikoksensa laatua (voleuse = varas) sekä eliniäksi prostituoiduille tarkoitettuun Pitié-Salpêtrière'n vankila-mielisairaalaan. Hänen Lontooseen jäänyt miehensä taas sai poissaolevana elinkautistuomion kaleeriorjaksi.lähde?
Vaikka kuningatar Marie Antoinette vapautettiinkin kaikista syytteistä, sai hän kaulakoruskandaalin myötä runsaasti negatiivista julkisuutta. Monet katsoivat hänet skandaalin varsinaiseksi rikolliseksi, joka kiinni jäätyään oli lavastanut syyttömän kardinaali de Rohanin syylliseksi. Jo aiemmin vihattu kuningatar ei koskaan pystynyt hälventämään itseensä kohdistuneita epäilyksiä sekaantumisestaan skandaaliin.
Pakkotyöhön tuomittu kreivitär de la Motte pakeni vankilasta ja matkusti Englantiin, jossa hän julkaisi vuonna 1789 häväistyskirjan Memoires Justificatifs de La Comtesse de Valois de La Motte. Kirjassa hän syytti kuningatarta kaulakorujutusta ja rakkaussuhteesta kardinaaliin. Monet lukijat uskoivat kirjaan, mikä vähensi kuningattaren suosiota entisestään.
Kaulakoruskandaalin katsotaan olleen eräs Ranskan vallankumoukseen johtaneista tekijöistä.kenen mukaan?lähde?
Kaulakoruskandaali kirjallisuudessa ja elokuvissa

Kaulakoruskandaalia on kuvattu useissa kaunokirjallisissa teoksissa. Niistä tunnetuin lienee Alexandre Dumas vanhemman Kuningattaren kaulanauha (alkuteos 1848, suomennettu 1917).
Skandaalia käsittelee myös vuonna 2001 valmistunut yhdysvaltalainen elokuva The Affair of the Necklace.
Ranskan kuningatar Marie Antoinette.
Jeanne de Saint-Remy de Valois, kreivitär de la Motte.
Grand Hôtel (Tukholma)

Grand Hôtel julkisivuremontin jälkeen kesällä 2018.
Grand Hôtel vuonna 2005.
Grand Hôtel on hotelli Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa. Sen katsotaan olevan yksi Ruotsin ylellisimmistä hotelleista. Hotellin perusti ranskalainen Jean-François Régis Cadier, ja se avattiin virallisesti 14. kesäkuuta 1874.
Hotelli rakennettiin alun perin 1872–1874, mutta sitä on myöhemmin muutettu useita kertoja. Loistokkaat sisätilat suunnitteli L. I. Wahlman vuosisadan vaihteessa ja Ivar Tengbom 1920-luvulla. Nykyinen ulkoasu on peräisin vuonna 2018 valmistuneesta julkisivuremontista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hotellin omat sivut (ruotsiksi)
Italian Grand Prix 2024

|  Italian Grand Prix 2024  |
| --- | --- |
 16. osakilpailu 24 osakilpailusta kaudella 2024. 

Päivämäärä:  1. syyskuuta 2024
Rata:  Autodromo Nazionale Monza
Sijainti:  Monza, Italia
Ratatyyppi:  Moottorirata
Radan pituus:  5,793 km
Kilpailun pituus:  53 kierrosta, 306,720 km
Sää:   Pilvinen
Paalupaikka
Kuljettaja:   Lando Norris   (McLaren-Mercedes)
Paaluaika:  1.19,327
Palkintokoroke
Voittaja:   Charles Leclerc   (Ferrari)
Toinen:   Oscar Piastri   (McLaren-Mercedes)
Kolmas:   Lando Norris   (McLaren-Mercedes)
Nopein kierros
Kuljettaja:   Lando Norris   (McLaren-Mercedes)
Kierrosaika:  1.21,432 (kierroksella 53)
Italian Grand Prix 2024 (virallisesti Formula 1 Pirelli Gran Premio d’Italia 2024) oli Formula 1 -kauden 2024 16. osakilpailu, joka ajettiin 1. syyskuuta Monzan moottoriradalla Italiassa.
Vapaat harjoitukset

Ensimmäisissä vapaissa harjoituksissa Mercedeksen testikuljettaja Andrea Kimi Antonelli kolaroi George Russellin auton ratavalliin. Williamsilla talli valitsi Logan Sargeantin korvaajaksi Franco Colapinton. Ensimmäisten vapaiden harjoitusten nopein oli Red Bullin Max Verstappen ennen Ferrarin Charles Leclerciä ja McLarenin Lando Norrisia.
Mercedeksen Lewis Hamilton oli toisten vapaiden harjoitusten nopein, Norris toinen ja Ferrarin Carlos Sainz kolmas.
Hamilton oli myös kolmansien vapaiden harjoitusten nopein, Russell toinen ja Leclerc kolmas.
Aika-ajot

Norris ajoi paalupaikalle, McLarenin Oscar Piastri toinen ja Leclerc kolmas.
Kilpailu

Leclerc ajoi kilpailun voittoon ennen Piastria ja Norrisia.
Boon linna

Boon linna
Boon linna on rakennus Ruotsissa Hallsbergin kunnassa. Linna valmistui vuonna 1882 Johan Fredrik Åbomin piirustusten mukaisesti ja se on saanut vaikutteita keskiajan linnoista. Paikalta purettiin vanhempi päärakennus ja rakennettiin uusia talousrakennuksia. Linnan sisällä tehtiin rakennustöitä Ivar Tengbomin johdolla vuosina 1925-1927, jolloin iso salonki sai 1700-lukulaisen ulkoasun ja eteiseen rakennettiin marmoritakka. Samalla kertaa rakennettiin linnan ympärille uusi maisemapuisto.
Linnan lähellä sijaitsee Bon kirkko ja entinen koulu, jossa toimii nykyisin kotiseutuyhdistys.
Aiheesta muualla

Boo Egendom AB (ruotsiksi)
Pellon seisake

Pellon seisake (Pelto, ruots. Åkers hållplats) oli Espoossa Espoon ja Kauklahden rautatieasemien välissä sijainnut rautatieliikennepaikka. Se avattiin 2. tammikuuta 1931. Seisaketta suunniteltiin lakkautettavaksi jo 1978, mutta läheisen pitkäaikaissairaalan toiveesta se säilyi paikallaan. L-juna pysähtyi Pellossa vain jos matkustaja kävi ilmoittamassa konduktöörille. Myös Y-juna pysähtyi tarvittaessa Pellon seisakkeella ennen vuotta 1988.lähde? Seisake lakkautettiin lopulta 28. toukokuuta 1995 vähäisten matkustajamäärien takia. Nykyisin Pellon seisakkeesta ei ole jäljellä juuri mitään, myös Pellon seisakkeella sijainnut tasoristeys poistettiin vuonna 2006. Muistona seisakkeesta oli vieressä oleva bussipysäkki, jossa pysähtyivät bussilinjat 168, 213 ja 242. Pysäkki poistui käytöstä 15.5.2023.lähde?
Aiheesta muualla

Vaunut.org: Kuvia Pellon seudulta
Kari Kihlström

Kari Emil Waldemar Kihlström (20. elokuuta 1946 Jyväskylä – 21. lokakuuta 2024) oli suomalainen näyttelijä, joka näytteli pääasiassa teatterissa, muun muassa Tampereen Työväen Teatterissa, Vaasan kaupunginteatterissa, Turun kaupunginteatterissa, Lahden kaupunginteatterissa ja Jyväskylän kaupunginteatterissa.
Kihlström tuli tunnetuksi sivuosista elokuvissa Talvisota (1989) ja Porttikielto taivaaseen (1990). Tämän lisäksi hän näytteli muun muassa televisiosarjoissa Tuntemattomalle jumalalle (1993) ja Nuijasota (1993), jossa hän esitti Klaus Flemingiä.
Kari Kihlström oli naimisissa ohjaaja ja dramaturgi Kristiina Revon kanssa. Kristiina Revon isä eli Kihlströmin appi oli Yleisradion johtajana aikanaan toiminut Eino S. Repo. Heidän poikansa on näyttelijä Emil Kihlström.