stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aftermath Entertainment
Historia

Dr. Dre:n erottua Death Row Recordsista kesäkuussa 1996, hän perusti välittömästi Aftermath Entertainmentin Interscope Recordsin kautta. Kokoelmalevy Dr. Dre presents The Aftermath julkaistiin vuoden loppupuolella, sisältäen kappaleita artisteilta, jotka olivat yhtiön ensimmäisiä artisteja. Vuonna 1997 Dawn Robinson ilmoitti eroavansa R&B-ryhmä En Voguesta ja solmivansa sopimuksen Aftermathin kanssa. Ennen vuodenvaihdetta hän erosi äkillisesti yhtiöstä väittäen, että Dr. Dre toimi liian hitaasti hänen projektinsa suhteen.
Syksyllä 1997 Aftermath julkaisi ensimmäisen ja ainoan yhteistyöprojektin hip hop -ryhmä The Firmin kanssa. Huolimatta ennakkoon odotetuista Dr. Dren vierailuista albumilla ja odotuksista listasijoitusten suhteen, albumi myi kuitenkin alle kaupallisten odotusten ja pian The Firm hajosi. Aftermathin seuraavan julkaisun odotettiin olevan räppäri King Teeltä. Hänen albuminsa kuitenkin hyllytettiin ja King Tee myös erosi yhtiöstä. Veteraaniräppäri Rakim liittyi myös yhtiöön. Ongelmat lain kanssa pakottivat R&B-laulaja Truth Hurtsin eroamaan yhtiöstä ja Rakimin paljon odotettu comeback albumikin hyllytettiin tuotannossa syntyneiden erimielisyyksien vuoksi. Tapahtumat pakottivat myös Rakimin jättämään yhtiön.
Aftermath hankki Jimmy Iovinen, Interscope Recordsin puheenjohtajan esityksen perusteella räppäri Eminemin riveihinsä vuonna 1998. Seuraavana vuonna julkaistiin The Slim Shady LP, joka oli Eminemin ensimmäinen albumi Aftermathissa. Albumi nousi Billboard albumilistan kärkeen, myi nelinkertaista platinaa, ja oli yhtiön ensimmäinen onnistunut julkaisu. Vuonna 1999 Aftermath julkaisi Dr. Dren albumin 2001, joka myi kuusinkertaista platinaa. 2001 oli Dren seuraava albumi sitten vuoden 1992 The Chronic -albumin.
Muutamia muita artisteja, kuten Hittman, Truth Hurts ja Last Emperor liittyi myös Aftermathiin, mutta myöhemmin he erosivat. Vuonna 2003 Aftermath julkaisi 50 Centin albumin Get Rich Or Die Tryin’ yhteistyössä Shady Recordsin kanssa. Räppäri The Game teki sopimuksen yhtiön kanssa vuonna 2003 ja hän julkaisi debyyttialbuminsa The Documentaryn yhteistyössä 50 Centin G-Unit Recordsin kanssa. Hieman The Documentaryn julkaisun jälkeen 50 Centin ja The Gamen välille syntyi riita, jonka seurauksena The Game erosi Aftermathista vuonna 2006 ja G-Unit Recordsista vuonna 2005.
Kokoonpano > Artistit

| Artisti | Liittymisvuosi | Albumeja julkaistu Aftermathissa |
| --- | --- | --- |
| Dr. Dre | 1996 | 2 |
| Eminem | 1998 | 11 |
| Kendrick Lamar | 2012 | 4 |
| Anderson Paak | 2016 | 2 |
Kokoonpano > Tuottajat

Dr. Dre
Focus
Dawaun Parker
DJ Khalil
Tha Bizness
Fredwreck
The Glove
Dem Jointz
Mark Batson
Blu2th
Kokoonpano > Entisiä artisteja

Aftermathista eronneita artisteja:
50 Cent
Amiee Terrin
Antonio
Bishop Lamont
Brooklyn
Busta Rhymes
Dawn Robinson
Eve
Focus...
G.A.G.E.
Hi-Tek
Hittman
Joe Beast
Joell Ortiz
King Tee
Marsha Ambrosius
Raekwon
Rakim
RBX
Slim the Mobster
Stat Quo
Shaunta
The Firm
The Game
The Last Emperor
Tiffany Villarreal
Truth Hurts
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Aftermath Entertainment
Käännös suomeksi
America (Modern Talkingin albumi)

| America Modern Talking |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 19. maaliskuuta 2001
 Tuottaja(t): Dieter Bohlen
 Tyylilaji: Eurodance, Rock
 Levy-yhtiö: BMG
Modern Talkingin muut julkaisut
| Year of the Dragon 2000 | America 2001 | Victory 2002 |
America on vuonna 2001 julkaistu Modern Talkingin albumi. Se nousi Saksan TOP-listalla sijalle 2 ja pysyi siinä kaksi viikkoa. Albumi oli viimeinen, jonka kanssa duo teki yhteistyötä räppäri Eric Singletonin kanssa.[lähde? ]
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Win the Race | 3.35 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Last Exit to Brooklyn | 3.16 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Maria | 5.28 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | SMS to My Heart | 3.17 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Cinderella Girl | 3.34 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Why Does It Feel So Good | 4.05 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Rain in My Heart | 3.47 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Witchqueen of Eldorado | 3.55 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Run to You | 4.47 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | America | 4.50 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | For a Life Time | 4.27 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | From Coast to Coast | 4.27 |  |  |  |  |  |  |  |
| 13. | There's Something in the Air | 3.19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 14. | I Need You Now | 3.40 |  |  |  |  |  |  |  |
| 15. | New York City Girl | 3.27 |  |  |  |  |  |  |  |
| 16. | Send Me a Letter from Heaven | 3.54 |  |  |  |  |  |  |  |
Modern Talking
| --- | --- |
Studioalbumit:   The 1st Album  Let's Talk About Love  Ready for Romance  In the Middle of Nowhere  Romantic Warriors  In the Garden of Venus  Back For Good  Alone  Year Of The Dragon  America  Victory  Universe 
Kokoelmat:   You're My Heart, You're My Soul  The Modern Talking Story  Best of Modern Talking  Romantic Dreams  Greatest Hits Mix  The Collection  You Can Win If You Want (Star Collection)  You Can Win If You Want  Selected Singles '85-'98  We Still Have Dreams – The Greatest Love Ballads of Modern Talking  The Golden Years  The Greatest Hits of Modern Talking  The Final Album  Les Indispensables  The Hits  Remix Album  All the Best: The Definitive Collection (box set)  25 Years of Disco-pop  The 80s Hits Box  Peace on Eart  30 Years Of Modern Talking (Das Neue Best Of Album)  Maxi and Singles Collection (Dieter Bohlen Edition) 
EP:t:   Let’s Talk About Love  Special Dance Version  Official Funclub CD 1999  Fan Club by Thomas Anders - CD 2000  Fan Club by Thomas Anders - CD 2001 
Videografiat:   The Video  Let’s Talking!…Best of Modern Talking  The Final Album - The Ultimate DVD  The Super Best Hits  The Gold Video History  The Final Album + Bonus  Music & Video Stars  30
Muurmannin legioona

Muurmannin legioonalaisia.
Muurmannin legioona oli brittien värväämä joukko-osasto, joka muodostui Suomen sisällissodan aikana Neuvosto-Venäjän puolelle paenneista punakaartilaisista. Se taisteli yhdessä brittien kanssa muun muassa Suomen hallituksen lähettämää Vienan retkikuntaa vastaan Petsamossa ja pohjoisessa Itä-Karjalassa vuonna 1918. Lehdistössä käytettiin nimitystä ”Holstin jääkärit”, ja pilkan kärki suuntautui ulkoministeri Rudolf Holstiin, joka oli allekirjoittanut valkoiselta puolelta aseellisella toiminnalla haltuun otettujen alueiden palautussopimuksen.
Tapahtumien kulku

Brittijoukot olivat nousseet maihin pohjoisessa miehittämään Arkangelia ja Muurmannin rataa Venäjän sisällissodan aikana estääkseen satamiin ensimmäisen maailmansodan aikana laivattujen tarvikkeiden joutumisen saksalaisten ja heidän kanssaan Brest-Litovskin rauhansopimuksen tehneiden bolševikkien puna-armeijan käsiin.
Muurmannin legioonan poliittinen neuvonantaja oli brittiarmeijan everstiluutnantin arvoiseksi nimitetty entinen senaatin puhemies ja Suomen sisällissodan punaisten johtohahmo, maanpetossyytettä Venäjälle paennut Oskari Tokoi. Hän, kuten muutkin legioonalaiset, ajautui Muurmannin legioonaan jouduttuaan huonoihin väleihin sekä Moskovan että Pietarin  alueen suomalaiskommunistien, esimerkiksi Rahjan veljeksien ryhmittymän kanssa. Legioonan johtajaksi kohosi entinen punakaartin Tampereen rintaman ylipäällikkö Verner Lehtimäki, joka sai brittiarmeijan everstin arvon.
Pääpaikkaansa Knäsöissä pitäneeseen legioonaan ilmoittautui kesäkuussa 1918 1 500 suomalaista, joista ensi vaiheessa vain kenttäkelpoisin kolmasosa hyväksyttiin palvelukseen. Suurimmillaan Muurmannin legioona oli helmikuussa 1919, jolloin legioonan miesvahvuus oli 1 200 ja taisteluvahvuus 900 miestä. Legioonalaiset saivat brittiläisen asepuvun, varustuksen ja sotilaskoulutuksen.
Brittien vetäytyessä Muurmannin legioona laivattiin Britanniaan, josta suurin osa miehistä palasi Suomeen. Suomen valtionrikosoikeuden tutkittua asian suurin osa legioonan jäsenistä vapautettiin Britannian vaatimuksesta. Alussa oikeisto koki kotiin palanneet brittiläisen sotilaskoulutuksen saaneet legioonan miehet turvallisuusriskiksi. Kotiutuneiden poliittinen aktiivisuus jäi yleisesti ottaen alhaiseksi. Nuorimpiin ikäluokkiin kuuluneita taisteli Suomen armeijassa vielä jatkosodassakin.
Legioonan suomalaisia johtomiehiä ei haluttu päästää Suomeen, etenkään ilman, että heidät tuomittaisiin sisällissodan aikaisista toimistaan. Suomen sisällissodassa punaisten kansanvaltuuskunnassa toiminut Tokoi ja muutamat muut johtomiehistä eivät palanneet tällöin Suomeen. Oskari Tokoi oli toiminut 1918 Punaisten kansanvaltuuskunnan elintarvikeasioista vastaavana komissaarina, ja hän siirtyi Muurmannin legioonasta vapauduttuaan ensin Kanadaan ja vuonna 1921 Yhdysvaltoihin. Tokoin Suomessa käynnin mahdollistava Lex Tokoina tunnettu maanpetossyytteistä vapauttava armahduslaki säädettiin vasta vuonna 1944.
Toinen brittien muodostama yksikkö, joka perustui entisten punakaartilaisten värväämiseen, oli Muurmannin legioonaa suuremmaksi kasvanut Karjalan rykmentti, joka taisteli syksyllä 1918 Vienan Karjalassa ja pakotti Walleniuksen joukkoja etelämpänä hyökänneen Kuisman retkikunnan vetäytymään.
Dokumenttielokuva

Useita sisällissotaan liittyviä dokumentteja tehnyt Seppo Rustanius on tehnyt legioonasta dokumenttielokuvan Kuninkaan punikit . Elokuva esitettiin Ylen Dokumenttiprojekti-sarjassa 7.10.2013.
Kirjallisuutta

Punaisten siirtola Buijssa: ynnä muita kokemuksia ja seikkailuja Venäjällä ja Muurmannisssa vv. 1918-1919; kertonut ja kuvannut mukana ollut Vilho Halme. Kirja, Helsinki 1930
Aiheesta muualla

Vilho Halme : Suomalaisen Muurmannin legionan 10-vuotismuistoja, Helsingin Sanomat, 28.07.1929, nro 200, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Muurmannin satama 1918.
Iivo Ahava, punaisen retkikunnan johtaja.
Muurmannin rataa Ladvan rautatieaseman kohdalla 1915. Varhainen venäläinen värivalokuva.
New Yorkin yliopisto

NYU:n lippuja Stern Business Schoolin edessä.
New Yorkin yliopisto (engl. New York University, NYU) on yksityinen ja voittoa tuottamaton yliopisto New Yorkissa Yhdysvalloissa. Sen useimmat koulut sijoittuvat maan sisäisessä vertailussa kymmenen parhaan joukkoon omilla aloillaan. New Yorkin yliopisto on perustettu vuonna 1831, ja se oli alkuperäiseltä nimeltään University of the City of New York. Sen perustajiin kuului entinen valtiovarainministeri Albert Gallatin.. Sen tunnusväri on violetti. Yliopiston rehtori on John Sexton. Opiskelijoita on yli 50 000, ja se on maan suurin yksityinen voittoatuottamaton yliopisto. Monien muiden tunnettujen yliopistojen tapaan myös NYU on avannut kansainvälisiä kampuksia eri puolilla maailmaa.
Monista amerikkalaisista yliopistoista poiketen New Yorkin yliopisto ei ole omaa selkeästi rajattua ja muusta kaupungista eristettyä kampusaluetta, vaan toimipisteet ovat sijoittuneet ympäri Manhattania. Alueellisesti NYU:n perinteinen keskus ja siten eräänlainen pääkampus on Washington Square Parkin ympäristössä Greenwich Villagessa. Aukion lähes kaikki rakennukset ovat NYU:n tai siihen liittyvien instituutioiden hallinnassa, ensimmäinen niistä rakennettu yliopistoa varten 1835. Täällä sijaitsevat muun muassa Bobst Library, yliopiston opiskelija- ja muita palveluja tarjoava Kimmel Center, oikeustieteellinen tiedekunta, Steinhardt School sekä Stern Business School. Muita pienempiä toimipisteitä ja opiskelijoille suunnattuja asuntoloita on ympäri kaupunkia, esimerkiksi Union Squarella ja Murray Hillissä.
Läpi 1800-luvun yliopisto otti vain noin 150 uutta undergraduate-opiskelijaa vuosittain ja kärsi rahapulasta. Vuosisadan vaihduttua opiskelijamäärät alkoivat nopeasti kasvaa: 500 sisäänotettua vuonna 1919 ja yli 7 000 vuonna 1929. Opiskelijamäärä nousi vuoteen 1939 mennessä 47 tuhanteen, ja kasvu jatkui toisen maailmansodan jälkeen. 1970-luvun alussa tulokkaiden määrä alkoi laskea, ja yliopisto joutui rahanpuutteessa myymään Bronxissa sijainneen kampuksensa.
Vuonna 1932 perustettiin sairaanhoitajia kouluttava College of Nursing, vuonna 1933 humanistinen Institute of Fine Arts ja vuonna 1934 matemaattis-luonnontieteellinen Courant Institute of Mathematical Sciences. Sotien jälkeen syntyivät sosiaalityön (1960) ja taiteiden (1965) laitokset.
Entisiä opiskelijoita ovat muun muassa New Yorkin pormestari Fiorello H. La Guardia, elokuvaohjaajat Martin Scorsese ja Oliver Stone, keskuspankin entinen johtaja Alan Greenspan, näyttelijä Michael C. Hall, presidentti John F. Kennedy, Jr., saksofonisti Wayne Shorter ja yleisurheilun olympiavoittaja John Woodruff. Kirjailija Thomas Wolfe opetti yliopistossa englantia vuosina 1924–1930 samalla kun kirjoitti esikoisromaaniaan Look Homeward, Angel.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta New Yorkin yliopisto Wikimedia Commonsissa
America’s Cup

America’s Cup -pokaali
Vuoden 1903 AC-vene Shamrock III kuivatelakalla.
Vuoden 2007 haastaja Uuden-Seelannin lipun alla purjehtiva Fly Emirates, NZL 92.
America’s Cup on purjehduskilpailu. Siinä on palkintona kaikkein vanhin kansainvälinen urheilun palkintopokaali.
Ensimmäisen kerran kilpailu järjestettiin vuonna 1851 Cowesissa Wightsaarella, ja pokaali nimettiin kilpailun tuolloin voittaneen aluksen, American, mukaan. America’s Cup -kilpailu käydään kaksinkamppailuna, jossa edellisen kilpailun voittaja puolustaa pokaalia karsintakilpailun, Louis Vuitton Cupin, voitolla paikkansa ansainnutta haastajaa vastaan. Voittaja ratkaistaan match race -muotoisissa kilpailuissa. Virallisesti venekunnat edustavat pursiseuroja, mutta todellisuudessa niiden takana ovat suuryritykset sponsorirahoineen.
Vuoden 2010 America’s Cupin voittaja, siipipurjeella varustettu trimaraani BMW Oracle Racing.
Pitkien oikeustaisteluiden jälkeen 33:s America’s Cup purjehdittiin helmikuussa 2010 Valenciassa Espanjassa haastaja Golden Gate Yacht Clubin BMW Oracle Racing voittaessa Société Nautique de Genèvea (SNG) edustavan Alinghin.
34. America’s Cup purjehdittiin kesällä 2013 San Franciscossa AC72-tyyppisillä katamaraaneilla. 35. America’s Cup purjehdittiin kesäkuussa 2017 Bermudan vesillä.
America’s Cup -kilpapurjeveneet

Vuosina 1992–2007 kilpailu käytiin IACC-luokan (International America’s Cup Class) -veneillä, jotka ovat noin 23 metrin mittaisia ja noin 35 metrin korkuisia. Luovilla veneiden nopeus on 12 solmua (22 km/h) ja myötätuulessa saavutetaan jopa 20 solmun (37 km/h) nopeus.
Vuonna 2010 purjehdittiin kilpaa monirunkoisilla veneillä.
Vuoden 2013 America’s cup

Vuoden 2013 America’s Cup purjehdittiin San Franciscossa 72-jalkaisilla katamaraaneilla. San Franciscon Golden Gate Yacht Club (GGYC) puolusti Oracle Team USA -joukkueellaan pokaalia. Sen vastustajaksi tuli uusiseelantilainen Emirates Team New Zealand, joka voitti karsintakilpailussa ruotsalaisen Artemis Racingin ja italialaisen Luna Rossa Challengen. Oracle joutui lähtemään kilpailuun kahdesta miinuspisteestä mutta voitti lopulta pokaalin pistein 9–8.
Aiheesta muualla

America’s Cupin virallinen sivu
Abu Dhabin Grand Prix 2010

|  Abu Dhabin Grand Prix 2010  |
| --- | --- |
 19. osakilpailu 19 osakilpailusta kaudella 2010. 

Päivämäärä:  14. marraskuuta 2010
Sijainti:  Yas Island, Abu Dhabi, Yhdistyneet arabiemiirikunnat
Ratatyyppi:  Osittainen katurata
Radan pituus:  5,554 km
Kilpailun pituus:  55 kierrosta, 305,47 km
Sää:   Selkeä
Paalupaikka
Kuljettaja:   Sebastian Vettel   (Red Bull)
Paaluaika:  1.39,394
Palkintokoroke
Voittaja:   Sebastian Vettel   (Red Bull)
Toinen:   Lewis Hamilton   (McLaren)
Kolmas:   Jenson Button   (McLaren)
Nopein kierros
Kuljettaja:   Lewis Hamilton   (McLaren)
Kierrosaika:  1.41,274 (kierroksella 47)
Abu Dhabin Grand Prix 2010 (virallisesti 2010 Formula 1 Etihad Airways Abu Dhabi Grand Prix) oli Formula 1 -kauden 2010 19. ja samalla viimeinen osakilpailu, joka ajettiin 14. marraskuuta Yas Marinan moottoriradalla Abu Dhabissa. Kilpailussa ratkaistiin kauden maailmanmestaruus, johon oli mahdollisuus neljällä eri kuljettajalla; Sebastian Vettelilla, Fernando Alonsolla, Mark Webberilla ja Lewis Hamiltonilla.
Paalupaikalta kisaan lähti Red Bullin Sebastian Vettel, joka säilytti ykkössijan maaliin asti. Samalla hän voitti uransa ensimmäisen maailmanmestaruuden, kun ennen kilpailua MM-sarjaa johtanut Fernando Alonso jäi seitsemänneksi. Vettelistä tuli mestaruutensa myötä kaikkien aikojen nuorin F1-maailmanmestari.
Viikonlopun aikataulu ja sää

| Päivä | Aikataulu> Paik. | Aikataulu>  | Sessio | Sää | Ilma | Rata | Kosteus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 12. marraskuuta | 13:00–14:30 | 11:00–12:30 | 1. vapaat harjoitukset |  Aurinkoinen | 28 °C | 30–38 °C | 35–45 % |
| 12. marraskuuta | 17:00–18:30 | 15:00–16:30 | 2. vapaat harjoitukset |  Selkeä | 27 °C | 28–31 °C | 47–64 % |
| 13. marraskuuta | 14:00–15:00 | 12:00–13:00 | 3. vapaat harjoitukset |  Aurinkoinen | 30 °C | 42–43 °C | 33–44 % |
| 13. marraskuuta | 17:00–18:00 | 15:00–16:00 | Aika-ajot |  Selkeä | 27 °C | 29–33 °C | 50–61 % |
| 14. marraskuuta | 17:00–19:00 | 15:00–17:00 | Kilpailu |  Selkeä | 28–29 °C | 29–33 °C | 58–62 % |
Lähde:
Vapaat harjoitukset

Perjantain ensimmäisissä vapaissa harjoituksissa Lotuksen kolmoskuljettaja Fairuz Fauzy ajoi Heikki Kovalaisen tilalla.
Tulokset > Aika-ajo

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Aika (1 > erä) | Aika (2 > erä) | Aika (3 > erä) | Lähtöruutu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 5 |  Sebastian Vettel | Red Bull-Renault | 1.40,318 | 1.39,874 | 1.39,394 | 1 |
| 2 | 2 |  Lewis Hamilton | McLaren-Mercedes | 1.40,335 | 1.40,119 | 1.39,425 | 2 |
| 3 | 8 |  Fernando Alonso | Ferrari | 1.40,170 | 1.40,311 | 1.39,792 | 3 |
| 4 | 1 |  Jenson Button | McLaren-Mercedes | 1.40,877 | 1.40,014 | 1.39,823 | 4 |
| 5 | 6 |  Mark Webber | Red Bull-Renault | 1.40,690 | 1.40,074 | 1.39,925 | 5 |
| 6 | 7 |  Felipe Massa | Ferrari | 1.40,942 | 1.40,323 | 1.40,202 | 6 |
| 7 | 9 |  Rubens Barrichello | Williams-Cosworth | 1.40,904 | 1.40,476 | 1.40,203 | 7 |
| 8 | 3 |  Michael Schumacher | Mercedes GP | 1.41,222 | 1.40,452 | 1.40,516 | 8 |
| 9 | 4 |  Nico Rosberg | Mercedes GP | 1.40,231 | 1.40,060 | 1.40,589 | 9 |
| 10 | 12 |  Vitali Petrov | Renault | 1.41,018 | 1.40,658 | 1.40,901 | 10 |
| 11 | 11 |  Robert Kubica | Renault | 1.41,336 | 1.40,780 |  | 11 |
| 12 | 23 |  Kamui Kobayashi | BMW Sauber-Ferrari | 1.41,045 | 1.40,783 |  | 12 |
| 13 | 14 |  Adrian Sutil | Force India-Mercedes | 1.41,473 | 1.40,914 |  | 13 |
| 14 | 22 |  Nick Heidfeld | BMW Sauber-Ferrari | 1.41,409 | 1.41,113 |  | 14 |
| 15 | 10 |  Nico Hülkenberg | Williams-Cosworth | 1.41,015 | 1.41,418 |  | 15 |
| 16 | 15 |  Vitantonio Liuzzi | Force India-Mercedes | 1.41,681 | 1.41,642 |  | 16 |
| 17 | 17 |  Jaime Alguersuari | Toro Rosso-Ferrari | 1.41,707 | 1.41,738 |  | 17 |
| 18 | 16 |  Sébastien Buemi | Toro Rosso-Ferrari | 1.41,824 |  |  | 18 |
| 19 | 18 |  Jarno Trulli | Lotus-Cosworth | 1.43,516 |  |  | 19 |
| 20 | 19 |  Heikki Kovalainen | Lotus-Cosworth | 1.43,712 |  |  | 20 |
| 21 | 24 |  Timo Glock | Virgin-Cosworth | 1.44,095 |  |  | 21 |
| 22 | 25 |  Lucas di Grassi | Virgin-Cosworth | 1.44,510 |  |  | 22 |
| 23 | 21 |  Bruno Senna | HRT-Cosworth | 1.45,085 |  |  | 23 |
| 24 | 20 |  Christian Klien | HRT-Cosworth | 1.45,296 |  |  | 24 |
Lähde:
Tulokset > Kilpailu

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/Keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 5 |  Sebastian Vettel | Red Bull-Renault | 56 | 1:39.36,837 | 1 | 25 |
| 2 | 2 |  Lewis Hamilton | McLaren-Mercedes | 56 | +10,162 | 2 | 18 |
| 3 | 1 |  Jenson Button | McLaren-Mercedes | 56 | +11,047 | 4 | 15 |
| 4 | 4 |  Nico Rosberg | Mercedes GP | 56 | +30,747 | 9 | 12 |
| 5 | 11 |  Robert Kubica | Renault | 56 | +39,026 | 11 | 10 |
| 6 | 12 |  Vitali Petrov | Renault | 56 | +43,520 | 10 | 8 |
| 7 | 8 |  Fernando Alonso | Ferrari | 56 | +43,797 | 3 | 6 |
| 8 | 6 |  Mark Webber | Red Bull-Renault | 56 | +44,243 | 5 | 4 |
| 9 | 17 |  Jaime Alguersuari | Toro Rosso-Ferrari | 56 | +50,201 | 17 | 2 |
| 10 | 7 |  Felipe Massa | Ferrari | 56 | +50,868 | 6 | 1 |
| 11 | 22 |  Nick Heidfeld | BMW Sauber-Ferrari | 56 | +51,551 | 14 |  |
| 12 | 9 |  Rubens Barrichello | Williams-Cosworth | 56 | +57,686 | 7 |  |
| 13 | 14 |  Adrian Sutil | Force India-Mercedes | 56 | +58,325 | 13 |  |
| 14 | 23 |  Kamui Kobayashi | BMW Sauber-Ferrari | 56 | +59,558 | 12 |  |
| 15 | 16 |  Sébastien Buemi | Toro Rosso-Ferrari | 56 | +1.03,178 | 18 |  |
| 16 | 10 |  Nico Hülkenberg | Williams-Cosworth | 56 | +1.04,763 | 15 |  |
| 17 | 19 |  Heikki Kovalainen | Lotus-Cosworth | 55 | +1 kierros | 20 |  |
| 18 | 25 |  Lucas di Grassi | Virgin-Cosworth | 54 | +2 kierrosta | 22 |  |
| 19 | 21 |  Bruno Senna | HRT-Cosworth | 54 | +2 kierrosta | 23 |  |
| 20 | 20 |  Christian Klien | HRT-Cosworth | 54 | +2 kierrosta | 24 |  |
| 21 | 18 |  Jarno Trulli | Lotus-Cosworth | 52 | Takasiipi | 19 |  |
| Kesk. | 24 |  Timo Glock | Virgin-Cosworth | 43 | Vaihdelaatikko | 21 |  |
| Kesk. | 3 |  Michael Schumacher | Mercedes GP | 1 | Kolari (Liuzzi) | 8 |  |
| Kesk. | 15 |  Vitantonio Liuzzi | Force India-Mercedes | 1 | Kolari (Schumacher) | 16 |  |
Lähde:
Tulokset > Johtokierrokset

| Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset |
| --- | --- | --- | --- |
| 5 |  Sebastian Vettel | Red Bull-Renault | 1–24, 40–55 |
| 1 |  Jenson Button | McLaren-Mercedes | 25–39 |
Kilpailun jälkeen

Kilpailun yllättävä, maailmanmestaruuden ratkaissut lopputulos nousi Saksassa pääuutiseksi. Saksassa Vetteliä verrattiin monissa medioissa Michael Schumacheriin. Italiassa ja Espanjassa huomio kiinnittyi Alonson tappioon maailmanmestaruustaistelussa; Corriere de la Sera kutsui kilpailua "Ferrarin omaksi maaliksi" ja espanjalainen AS katsoi Ferrarin "lahjoittaneen Alonson mestaruuden Vettelille".
Renault-kuljettaja Vitali Petrovia pidettiin monissa medioissa kilpailun ratkaisijana. Alonso ei kyennyt kilpailun aikana ohittamaan Renault'n suoranopeuksista hyötynyttä Petrovia. Italialainen La Stampa kutsui Petrovia "keltaiseksi painajaiseksi", viitaten Renault-auton väriin. Mediaset-televisiokanavan verkkosivuilla syntipukiksi nimettiin Ferrarin Chris Dyer, joka päätti Alonson epäonnistuneesta taktiikasta. Mediaset uskoi Dyerin reagoineen hätäisesti Webberin varikkokäyntiin, jonka seurauksena molemmat MM-taistelussa mukana olleet kuljettajat juuttuivat Vitali Petrovin taakse. Espanjalainen La Nueva España väitti Red Bullin "uhranneen" Webberin.
Muuta

Christian Klienin ja Lucas di Grassin uran viimeinen kilpailu.
Nico Hülkenbergin viimeinen kilpailu Williamsilla.
Vitantonio Liuzzin viimeinen kilpailu Force Indialla.
Robert Kubican viimeinen kilpailu Renault'lla.
Nick Heidfeldin viimeinen kilpailu BMW Sauberilla.
Bruno Sennan viimeinen kilpailu Hispanialla.
Red Bullin 20. paalupaikka.
Sebastian Vettelin 10. voitto ja ensimmäinen maailmanmestaruus.