stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toinen Tšetšenian sota
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toinen Tšetšenian sota Wikimedia Commonsissa
Vladimir Putin: Why we must act (mielipidekirjoitus sodan aloittamisen syistä) 14.11.1999. NY Times. Viitattu 2.2.2013. (englanniksi)
| n k Neuvostoliiton hajoamisen jälkeiset konfliktit |
| --- | --- |
 Tapahtumia 
Kaukasuksella:  Vuoristo-Karabahin sota  Armenian ja Azerbaidžanin rajakonflikti 2016  Vuoden 2020 Armenian–Azerbaidžanin sota  Georgian sisällissota  Etelä-Ossetian sota (1991–1992)  Abhasian sota (1992–1993)  Abhasian sota (1998)  Kodorin kriisi 2001  Prigorodnyn konflikti  Ensimmäinen Tšetšenian sota  Toinen Tšetšenian sota  Pohjois-Kaukasian levottomuudet  Dagestanin sota  Ingušian sota  Georgian sota 
Keski-Aasiassa:  Tadžikistanin sisällissota  Kirgisian tulppaanivallankumous  Kirgisian vallankaappaus 2010  Kirgisian vallankumous 2020  Kazakstanin mielenosoitukset 2022 
Itä-Euroopassa:  Transnistrian sota  Venäjän perustuslaillinen kriisi 1993  Ukrainan vallankumous 2014  Itä-Ukrainan mielenosoitukset 2014  Venäjän–Ukrainan sota  (Krimin miehitys  Itä-Ukrainan sota  Kertšinsalmen välikohtaus  Venäjän hyökkäys) 
| n k Kylmän sodan jälkeiset konfliktit Euroopassa |
| --- | --- |
 Tapahtumia 
Itä-Eurooppa:  Transnistrian sota  Prigorodnyn konflikti  Venäjän perustuslaillinen kriisi 1993  Ukrainan vallankumous 2014  Itä-Ukrainan mielenosoitukset 2014  Venäjän–Ukrainan sota  Itä-Ukrainan sota  Venäjän hyökkäys Ukrainaan 2022–  Wagner-ryhmän kapina 
Etelä-Eurooppa:  Slovenian sota  Kroatian sota  Bosnian sota  Bosniakkien ja kroaattien sota  Albanian sisällissota  Kosovon sota  Preševon konflikti  Makedonian konflikti 
Kaukasus:  Georgian sisällissota  Etelä-Ossetian sota (1991–1992)  Abhasian sota (1998)  Georgian sota
Mikael Toppelius

Rantsilan kirkon alttaritaulu.
Michael (Mikael) Toppelius (10. elokuuta 1734 Oulu – 27. joulukuuta 1821 Oulu) oli suomalainen kirkkomaalari ja pohjalaisen kirkkomaalausperinteen viimeinen huomattava edustaja. Uransa aikana hän teki koristemaalauksia yli kolmeenkymmeneen kirkkoon Pohjanmaalla ja Pohjois-Savossa. Toppelius oli kirjailija Zachris Topeliuksen isoisä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mikael Toppelius Wikimedia Commonsissa
Toppelius, Mikael hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Nervander, Emil: Suomalainen kirkkomaalari Michael Toppelius ja hänen teoksensa.  (Suomensi Edvard Richter)  Helsinki:  Kansanvalistus-seura, 1905.  Teoksen verkkoversio.
Nummelin, Rolf: ”Rubens ligger inte bakom allt: Om förlagor och motivdetaljer i Mikael Toppelius' Korsnedtagandet i Kempele kyrka”, Näköalapaikalla: Aimo Reitalan juhlakirja, s. 137–142.  (Toimittanut Anna Ruotsalainen. Taidehistoriallisia tutkimuksia, 17)  Helsinki:  Taidehistorian seura, 1996.  ISSN 0355-1938  ISBN 951-95275-9-1
Aalto, Eeli: Viimeinen tuomio. YLE Elävä arkisto (Web Archive).
Immanuel Alm
Johan Alm
Helena Arnell
Johan Backman
Jonas Bergman
Johan Zacharias Blackstadius
Edla Blommér
Elias Brenner
Erik Cainberg
Margareta Capsia
Wilhelm Maximilian Carpelan
Auguste Joseph Desarnod
Robert Wilhelm Ekman
Samuel Elmgren
Gustaf Wilhelm Finnberg
Lennart Forstén
Lars Gallenius
Johan Georg Geitel
Berndt Godenhjelm
Emanuel Granberg
Johan Hedberg
Johan Gustav Hedman
Pietari Henrikinpoika
Adolf Hårdh
Johan Knutson
Pehr Adolf Kruskopf
Claes Lang (vanhempi)
Petter Lang
Aleksander Lauréus
Johan Lefrén
Thomas Joachim Legler
Liedon mestari
Johan Erik Lindh
Gustaf Lucander
Charlotta Malm-Reuterholm
Karl Peter Mazér
Erik Wilhelm le Moine
Abraham Myra
Didrik Möllerum
Mathilda Rotkirch
Nils Schillmark
Johan Strömer
Johan Stålbom
Gabriel Gotthard Sweidel
Carl Gustaf Söderstrand
Emanuel Thelning
Ulrik Thersner
Mikael Toppelius
Isak Wacklin
Erik Westzynthius (nuorempi)
Erik Westzynthius (vanhempi)
Magnus von Wright
Wilhelm von Wright
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Viimeinen tuomio Haukiputaan kirkossa.
Samuel voitelee Daavidin Kempeleen kirkossa.
Nordenskiöld-samfundet i Finland

Nordenskiöld-samfundet i Finland on 1939 perustettu seura, jonka tehtävänä on edistää saaristoa koskevaa maantieteellistä, luonnontietellista ja kulttuurihistoriallista tutkimusta.
Julkaisuja

Skärgårdsboken, 1948
Atlas över Skärgårds-Finland, 1960
Skärgård i omvandling, 1974
Papers of the Nordenskiöld seminar on the history of cartography and the maintenance of cartographic archives, Espoo (Finland), September 12-15, 1979, toim. Kerkko Hakulinen ja Arvo Peltonen.  Nordenskiöld-samfundet i Finland, 1981 ISBN 951-99297-3-8
Nordenskiöld-dagen : med anledning av A. E. Nordenskiölds 150 års födelsedagsminne : föredrag och tal; Nordenskiöld-päivä : A. E. Nordenskiöldin syntymän 150-vuotismuiston johdosta : esitelmiä ja puheita, toim. Sakari Tuhkanen. Nordenskiöld-samfundet i Finland, 1984 ISBN 951-99569-4-8
Skärgårdshavets nationalpark, Leif Lindgren, Torsten Stjernberg, julk. Nordenskiöld-samfundet i Finland. WSOY, 1986 ISBN 951-0-11914-8 (julkaisussa virheellinen ISBN)
Saaristomeren kansallispuisto, Leif Lindgren, Torsten Stjernberg ; suom. Pirjo Uimonen-Simola, Heikki Simola, julk. Nordenskiöld-samfundet i Finland. WSOY, 1986 ISBN 951-0-11913-X
Nordenskiöld-samfundets i Finland tidskrift, vuosikirja vuodesta 1941
Nordenskiöld-nytt : informationsblad från Nordenskiöld-samfundet i Finland rf., ilmestyy kaksi kertaa vuodessa, vuodesta 1973
Tongzhi

| Tongzhi  同治帝 |
| --- | --- |
 
Kiinan keisari
Valtakausi:  11. marraskuuta 1861 – 12. tammikuuta 1875
Edeltäjä:  Xianfeng
Seuraaja:  Guangxu

Syntynyt:  27. huhtikuuta 1856 Kielletty kaupunki, Peking, Kiina
Kuollut:  12. tammikuuta 1875 (18 vuotta) Kielletty kaupunki, Peking, Kiina
Puoliso:  keisarinna Alute
Suku:  Aisin-Gioro
Isä:  Xianfeng
Äiti:  Cixi
Keisari Tongzhi (myös Tung-tsi tai Mu-tsung,  kiin. 同治帝), 27. huhtikuuta 1856 – 12. tammikuuta 1875), alku­peräiseltä nimeltään Zaichun, oli mantšulaisen Qing-dynastian kymmenes keisari ja kahdeksas tähän sukuun kuulunut Kiinan hallitsija. Hän oli keisarina vuosina 1861–1875, mutta koska hän oli valta­istuimelle noustessaan ala­ikäinen, ja kuoli jo 18-vuotiaana, valtaa hänen hallitsija­kaudellaan käytti hänen äitinsä, leski­keisarinna Cixi. Vaikka Tongzhin vaikutus valtiollisiin asioihin oli vähäinen, historioitsijat ovat antaneet nimen Tongzhi-restauraatio hänen hallitsija­kautensa aikana tehdyille epä­onnistuneille yrityksille Kiinan nyky­aikaistamiseksi ja poliittiseksi vakauttamiseksi.
Perhe

Isä: Keisari Xianfeng
Äiti: Keisarin jalosukuinen puoliso Yi, (leskikeisarinna Cixi)
Perhe > Puolisot

Keisarinna Xiaozheyi (kiin. 孝哲毅皇后), Alute-klaanista (1854–1875)
Keisarillinen jalosukuinen puoliso Shushen, (kiin. 淑慎皇貴妃) (1860–1905), Fuca-klaanista.
Keisarillinen jalosukuinen puoliso Zhuanghe, (kiin. 莊和皇貴妃) (1857–14. huhtikuuta 1921), Alute-klaanista, keisarinna Xiaozheyin täti
Keisarillinen jalosukuinen puoliso Jingyi, (kiin. 敬懿皇貴妃) (1856–1932) Heseri-klaanista.
Keisarillinen jalosukuinen puoliso Ronghui, (kiin. 榮惠皇貴妃) (1854–1933) Gioro-klaanista.
Muotokuvia

Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Tongzhi Emperor
Kirjallisuutta

Mary Clabaugh Wright. The Last Stand of Chinese Conservatism: The T'ung-Chih Restoration, 1862-1874. (Stanford: Stanford University Press,  1957).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Qing Xianfeng | Kiinan keisari 1861–1875 | Seuraaja: Qing Guangxu |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  NARA 
Käännös suomeksi
Kai Nordberg (valokuvaaja)

Kai Albert Juhani Nordberg (s. 1936 Helsinki) on suomalainen valokuvaaja.
Nordberg kiinnostui poikaiässä valokuvauksesta kemian ja fysiikan kokeiluja tehdessään. Äidin lapsuudenystävä, valo- ja elokuvaaja Björn Soldan asui Lontoossa, yöpyi joskus Suomen-vierailuillaan Nordbergien kotona ja kiinnitti huomiota Kai-pojan kuvaajanlahjoihin.
Nordberg pääsi ylioppilaaksi 1956, yritti työn ohella opiskella valtiotieteitä Helsingin yliopistossa ja valmistui merkonomiksi 1961. Hän toimi jo 1953–1956 valokuvaajaharjoittelijana Matti A. Pitkäsen johdolla Finlandia-Kuva Oy:ssä ja sitten Pitkäsen studiossa, sekä valokuvaajana Allotria-Filmissä ja Aho & Soldan Oy:ssä. Vuonna 1958 hän toimi jonkin aikaa yhteisessä studiossa Jouko Levannon kanssa, sitten freelancerinä kunnes 1965 perusti Kai Nordberg Ky:n.
Nordberg kuuluu Suomen valokuvataiteen museon säätiön ja Finnfoton perustajajäseniin ja on toiminut molempien puheenjohtajana. Nordberg toimi Suomen mainosvalokuvaajat ry:n puheenjohtajana 1972–1976 ja on yhdistyksen kunniajäsen.Vuonna 2000 Nordberg valittiin eurooppalaisten valokuvaajien ammatillista eturyhmää edustavan Pyramide Europen puheenjohtajaksi. Valokuva-lehden päätoimittajana hän toimi 1989–1990.
Nordberg sai taiteilija-apurahan 1979 ja taiteen valtionpalkinnon 1985.
Näyttelyt

Katuja ja kujia 1981.
Kirjailijoita 1983, 1984, 1987, 1989.
À Paris 1986.
Paris encore 1990.
Paris vu par Kai Nordberg 1990.
Teoksia

Uki Kiviranta (teksti), Kai Nordberg (valokuvat): Kankaanpää: kuvia ja kertomuksia pitäjästä, joka syntyi erämaahan, kasvoi kaupungiksi ja jossa käden taitoa ja osaamista arvostetaan, se on Eurooppaa. Kustannuskiila 1990. ISBN 951-657-319-3.
(toim. yhdessä Tuomo-Juhani Vuorenmaan kanssa): Valokuvaajan tekijänoikeusopas. Finnfoto, Musta Taide 2006. ISBN 951-97527-8-1. Teoksen verkkoversio (pdf)
Henrik Nordbrandt

| Henrik Nordbrandt> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1945 Kööpenhamina, Tanska
Kuollut: 31. tammikuuta 2023 (77 vuotta)
Kansalaisuus:  Tanska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: tanska
Tuotannon kieli: tanska
Muuta tietoa
 Tanskan akatemian jäsen 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Henrik Nordbrandt (21. maaliskuuta 1945 Kööpenhamina, Tanska – 31. tammikuuta 2023) oli tanskalainen runoilija. Hänen esikoisrunokokoelmansa Digte ilmestyi 1966. Tyylillisesti hän on modernisti, ja aiheet ovat usein Turkista ja Kreikasta. Hän opiskeli Kööpenhaminan yliopistossa itämaisia kieliä ja oleskeli paljon Välimeren maissa. Hän oli Tanskan akatemian jäsen vuodesta 2014.
Palkinnot ja tunnustukset

Kultaiset laakerit -kirjallisuuspalkinto: 1995
Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto: 2000
Ruotsin Akatemian pohjoismainen palkinto: 1990
Tanskan akatemian palkinto
Suomennettuja runoja

Harpunsoiton oppitunti, suom. Senta Teräsalmi, antologiassa 80–90: pohjoismainen antologia, Helsinki: Laatusana 1990 ISBN 951-9062-24-6 Runo on teoksesta 84 digte (1984).
J. K. Ihalaisen suomentamia runoja julkaisussa Kirjo: kirjallisuus- ja kulttuurilehti, 2002; nro 3
Esimerkki
Meidän rakkautemme on kuin Byzantion
Minne tahansa matkustammekin
Uni metsästä
Uni raitiovaunusta
Valheita
Nopeusvakio

Kemiallisen reaktion nopeusvakio  k on kemiallisessa kinetiikassa reaktionopeuteen vaikuttava reagenssien konsentraatioista riippumaton tekijä. Nopeusvakio on kullekin reaktiolle ominainen suure, joka riippuu reaktion liuottimesta, lämpötilasta ja paineesta. Nopeusvakion yksikkö riippuu reaktion kertaluvusta. Reaktion nopeusvakiolle saadaan arvo tyypillisesti kokeellisesti.
Nopeusvakion yksikkö

Vakiintuneesti reaktion nopeusvakio on liitetty reaktioihin, joiden kertaluku on tunnettu. Tämänlaisia reaktioita ovat alkeisreaktiot. Tarkastellaan reaktiota  (suljettu systeemi, vakiotilavuus, homogeeninen reaktio), jonka kertaluku on 1 (so. 1. kertaluvun reaktio):
Tässä  R on reaktionopeus, jonka yksikkö on mol dm-3s-1 ja reaktion reagenssi (tässä lähtöaine)  {\text{A}}:n konsentraation,  [A], yksikkö on mol dm-3. Yhtälössä  k on reaktion nopeusvakio ja sen yksikkö on:
Tästä stoikiometrisesta yhtälöstä on suoraan pääteltävissä reaktion nopeuslaki ja molekulaarisuus:  m=a+b+c. Alkeisreaktioille molekulaarisuus on sama kuin reaktion kokonaiskertaluku. Alkeisreaktion, jonka molekulaarisuus on  m, nopeusvakion yksiköksi saadaan (konsentraatio)1-m(aika)-1
0. kertaluvun reaktiolle se on  {\ce {\frac {mol}{dm^{3}\cdot s}}}
1. kertaluvun reaktiolle nopeusvakion yksikkö on  {\ce {s^{-1}}}
2. kertaluvun reaktiolle yksikkönä käytetään  {\ce {\frac {dm^{3}}{mol\cdot s}}}
3. kertaluvun reaktiolle nopeusvakion yksikkö on  {\ce {\frac {dm^{6}}{mol^{2}\cdot s}}}
Nopeusvakion lämpötilariippuvuus

Nopeusvakio riippuu voimakkaasti reaktion lämpötilasta ja ruotsalainen kemisti Svante Arrhenius havaitsi riippuvuuden olevan useille reaktioille lähes eksponentiaalinen. Arrhenius kehitti nopeusvakion lämpötilariippuvuutta kuvaavan yhtälön, joka tunnetaan Arrheniuksen yhtälönä. Se on muotoa
Tässä A on reaktion pre-eksponentiaalinen tekijä eli taajuustekijä, Ea on reaktion aktivointienergia ja T on reaktiolämpötila.
Arrheniuksen laissa oletetaan pre-eksponentiaalijen tekijän ja reaktion aktivointienergian olevan lämpötilasta riippumattomia. Tämä ei kuitenkaan päde kaikille reaktioille ja uudemmat teoriat esittävät nopeusvakion lämpötilariippuvuuden seuraavasti
missä a on lämpötilasta riippumaton tekijä, E' on lämpötilasta riippumaton reaktion aktivointienergia ja m on tekijä, joka saa teoriasta riippuen joko arvon 1, ½ tai -½.
Typpidioksidin hajoamisreaktion nopeusvakion lämpötilariippuvuus
Matti Niukkanen

Matti Niukkanen (14. syyskuuta 1893 Kirvu – 20. syyskuuta 1962) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana.
Perhe ja koulutus

Niukkasen vanhemmat olivat  maanviljelijä Kustaa Niukkanen ja Maria Apunen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1936 Dagmar Ingehorg Westerlingin kanssa. Hän kävi kansakoulun ja Räisälän kansanopiston vuosina 1914 – 1915 ja suoritti yksityisesti kahdeksan luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1926. Niukkanen kävi taistelukoulukurssin Haminassa vuonna 1918 ja tiedonantoupseerikurssin vuonna 1924 sekä sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925. Asemestarikurssin Aseseppäkoulussa hän suoritti vuosina 1927 – 1928 ja kävi sotateknillisen koulun vuosina 1929 - 1930.
Jääkärikausi

Niukkanen työskenteli maanviljelijänä kotitilallaan ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 3. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla  asemasotaan Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Niukkanen astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella sekä Aittolahdella, Lyykylässä, Mannikkalassa ja Talissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Niukkanen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Savon jalkaväkirykmentti 3 ja sitten Uudenmaan rykmentti. Hän toimi rykmentissä joukkueenjohtajana, II pataljoonan adjutanttina ja komppanianpäällikön viransijaisena. Rykmentin aseteknikoksi hänet määrättiin 6. joulukuuta 1923. Niukkanen siirrettiin 15. toukokuuta 1935 aseteknikoksi Porin rykmenttiin.
Talvi- ja jatkosota

Niukkanen osallistui talvisotaan 1. Asevarasto-osaston päällikkönä ja taisteluvälinetoimiston päällikkönä Pohjois-Suomen Ryhmässä. Välirauhan aikana hän toimi taisteluvälinetoimiston päällikkönä V Armeijakunnan esikunnassa. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin taisteluvälinetoimiston päälliköksi III Armeijakunnan esikuntaan, josta hänet siirrettiin vuonna 1942 taisteluvälinemateriaalin tarkastajaksi Kotijoukkojen esikuntaan. Niukkanen erosi vakinaisesta palveluksesta sodan jälkeen ja työskenteli sen jälkeen hintatarkkailijana ja hintaneuvottelijana Oy Santasalo-Sohlberg Ab:n palveluksessa Helsingissä vuoteen 1958 saakka. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 28. toukokuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1920  Kapteeni 6. joulukuuta 1923  Majuri 1940 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Toktamyš

Kaani Toktamyš valtaistuimellaan, Iivana Julman Kuvitettu kronikka 1500-luku
Toktamyš-kaani (kazakki: Тоқтамыс, tataari: Тухтамыш, persia: توقتمش); (n. 1342–1406) oli mongolialainen Kultaisen ordan hallitsija eli kaani, joka sai ordan eri siivet eli Sinisen ordan ja Valkoisen ordan yhdistymään yhdeksi valtakunnaksi.
Suku ja nuoruus

Toktamyš oli syntyisin Mongolivaltakunnan aristokraattisesta Borjiginin-klaanista ja hänen sukujuurensa johtavat aina valtakunnan perustajaan Tšingis-kaaniin. Hänen vanhempansa olivat tataariprinssi, Kaspianmeren niemimaan Mangišlakin emiiri Tuj Kwājan ja Qongirat-heimosta syntyisin oleva Kutan-Kuntšek.
Toktamyš vietti suurimman osan nuoruusvuosistaan ​​taistellen isänsä, vähäisen tataariprinssi Tuj Kwājan serkkua, Valkoisen ordan Urus-kaania ja tämän poikia Toqtaqijaa ja Tīmūr Malikia vastaan. Isä teloitettiin vuonna 1364, nuori Toktamyš pakeni hovista useaan kertaan ja joutui aina palaamaan takaisin. Hän löysi vihdoin vuonna 1376 turvapaikan turkkilaismongolien sotapäällikkö Timur Lenkin luota, jonka avulla hän onnistui voittamaan vihollisensa. Urus-kaani nujerrettin vuonna 1377 ja Timur Lenk julisti Toktamyšin kaaniksi Otrarin alueelle Etelä-Kazakstanissa ja Sairamin alueelle, Syrdarjan valuma-alueella. Timur Lenkin tuella hän valloitti vuosina 1378-1379 Signaqin (Kazakstanin nykyisen Kizilordan alue itään) Urus-kaanin poika Tīmūr Malikilta, jolloin Toktamyš tuli hänen seuraajakseen Signaqin, Sinisen ordan pääkaupungin kaaniksi.
Taistelu kaaniudesta

Vuonna 1380 Toktamyš eteni länteen aikomuksenaan vallata Sarai ja Kultaisen ordan keski- ja länsiosat. Hänen sotilaallinen voimansa pelotti  entistä kaania Qāgān Begiä ja hallitsevaa kaania ʿArab Šāhia, jotka molemmat alistuivat Toktamyšille. Nyt hän oli kaani Saraissa ja ylitti Volgan tuhotakseen voimakkaan kenraali (turk. beylerbei) Mamain, joka oli Kultaisen ordan läntisimpien osien todellinen valtias. Aikaisemmin samana vuonna Kulikovon taistelussa venäläisille kärsimänsä ​​tappion ja nukkevaltias-kaaninsa Tūlakin kuoleman heikentämä Mamai hävisi Toktamyšille Kaltšikjoella, kun Toktamyš oli houkutellut pois suuren osan Mamain komentajista eli emiireistä. Kenraali Mamai pakeni Krimille, jossa Toktamyšin agentit eliminoivat hänet vuoden 1380-1381 vaihteessa.
Kultaisen ordan kaanina > Venäjän alueen ruhtinaskuntien kurinpalautus

Myrskyisiä aikoja kokenut Kultainen orda oli Toktamyšin valtaanoustessa heikentynyt merkittävästi pitkän kahtiajakautumisen ja sisäisten konfliktien jälkeen. Pakolaisena eläneestä Toktamyšistä tuli voimakas hallitsija, joka lujitti nopeasti auktoriteettinsa Kultaisen ordan molemmissa siivissä. Menestyksensä sekä joukkojensa ja vaurautensa kasvun rohkaisemana Toktamyš lähti sotaretkelle Venäjän alueen ruhtinaskuntiin ja valloitti kapinoivan Moskovan suuriruhtinaskunnan vuonna 1382. Suuriruhtinas Dmitri Donskoi oli antanut kaanille runsaita lahjoja sekä vakuuttanut alamaisuuuttaan, mutta ei ollut toimittanut verokymmenyksiä vuoden 1371 jälkeen. Kun kaanin lähettiläs oli menossa kutsumaan ruhtinaita kaanin luokse vahvistamaan suuriruhtinaan titteleitään, hän kohdannut Nižni Novgorodin jälkeen niin suurta vihamielisyyttä, että hänen oli käännyttävä takaisin.
Toktamyšin suuri armeija tuhosi ensin Serpuhovin ja lähestyi Moskovaa 24. elokuuta 1382. Kahden päivän ajan moskovalaiset ja liettualaiset ruhtinas Ostejn johdolla puolustivat kaupunkia itsepintaisesti. Suuriruhtinas Dmitri Donskoi oli sillä välin hakemassa apuvoimia Kostromasta. Toktamyš valloitti Moskovan oveluudella: hän lähetti kaupunkiin Nižni Novgorodin suuriruhtinas Dmitri Konstantinovitšin pojat Vasilin ja Semjonin, jotka vannoivat, ettei Toktamyš tekisi mitään pahaa moskovalaisille, jos he antautuisivat. Moskovan suuriruhtinaiden yhdistymispolitiikan vastustajat Rjazanin, Novgorodin ja muitten ruhtinaat olivat tehneet petoksen. Rjazanin suuriruhtinas Oleg Ivanovitš oli neuvonut Toktamyšille Okajoen ylittävät kahlaamot, ja Nižni Novgorodin armeija liittyi Toktamyšin armeijaan matkalla Moskovaan. Moskova antautui 26. elokuuta 1382. Lupaus ei toteutunut: ihmisiä tapettiin ja kaupunki ryöstettiin sekä poltettiin. Sen jälkeen mongolit valtasivat Perejaslavl-Zalesskin, Vladimirin, Jurjevin, Zvenigorodin, Možaiskin, Kolomnan ja Dmitrovin sekä paluumatkallaan myös yhteistyökumppani Rjazanin. Näin Toktamyš lujitti tataari-mongolien hegemonian Venäjän vasalleihin uudelleen ja sai ne maksamaan ordalle veroja, osoituksena alistumisesta mongolivaltaan.
Kultaisen ordan kaanina > Sodat Timur Lenkiä ja hänen liittolaisiaan vastaan

Voimansa kasvaessa Toktamyš-kaani joutui taisteluun Timur Lenkin kanssa, joka oli valloittanut suuren osan Iranista, Etelä-Kaukasuksesta ja Itä-Anatoliasta. Useiden Pohjois-Kaukasiassa tapahtuneiden yhteenottojen jälkeen Timur Lenk, joka ilmeisesti aikoi ohjata idän ja lännen välistä kauppaa omien Transoksanian ja Pohjois-Iranin alueidensa kautta, ryhtyi tuhoamaan Toktamyšin valtakuntaa ja sen kaupan keskuksia. Vuosina 1395-1396 Timur Lenkin armeijat tuhosivat järjestelmällisesti Kultaisen ordan pääkaupunki Sarain, Azovin ja Kaffan.
Toktamyš-kaani oli selvinnyt Timur Lenkin hyökkäyksestä, mutta hänen asemansa oli paljon heikompi kuin ennen. Raunioitunut pääkaupunki Sarai oli Timurin suojatin Qujurtšuqin käsissä, Astrahanin alue ja Kultaisen ordan itäosat olivat Tīmūr Qutluq-kaanin ja emiiri Edigun hallinnassa. He ottivat Sarain hallintaansa vuonna 1396/1397, mutta vuonna 1398 vakuuttivat alistuvansa Timur Lenkille. Samaan aikaan Toktamyš oli ryhtynyt lujittamaan valtaansa Kultaisen ordan lounaisosissa ja tappoi serkkunsa Tāš Tīmūrin, joka oli julistanut itsensä Krimin kaaniksi. Vuoden 1397/1398 vaihteessa Toktamyš voitti lyhyeksi aikaa kilpailijansa, valtasi Sarain ja Volgan kaupungit ja lähetti riemuitsevia sanomia lähettiläittensä kautta kaikkialle.