Hangon rannikkopatteristo
Valvonta, mittaus ja laskenta

Optiset mittausvälineet kaikkine rajoituksineen muodostivat pitkään pääosan mittaus ja valvontavälineistä. Sodan alkaessa oli jo opittu hyvin maalien mittaaminen optisilla suuntimilla ja sisäkantaetäisyysmittareilla ja välineitä oli ostettu parhailta valmistajilta. Myös ampuma-arvojen laskenta oli kehitetty tarkaksi ja nopeaksi. Siihen tarvittavat välineet pystyttiin hyvin valmistamaan kotimaisena tuotantona.
Jo sodan aikana Saksan joukkojen hallussa oli tutkalaitteita myös Suomenlahden rannikolla. Niiden tehokkuus oli hyvin oivallettu suomalaistenkin esikunnissa ja tutkia hankittiin kaikille tärkeimmille linnakkeille heti, kun niitä alkoi teollisuudelta saada. Alkuun käytettiin tavallisia merenkulkuun tarkoitettuja tutkia. Oikeita valvontatutkia hankittiin 1960-luvulla Russaröön, Hästä-Busöön ja Jussaröön. Ensimmäinen malli oli englantilainen Marconi ltd:n valmistama SNW 41/2 -merivalvontatutka. Sen kookas paraboloidisylinteriantenni näkyy monissa sen ajan valokuvissa. Se oli aikansa parasta tekniikkaa, mutta minkäänlaista elektronisen sodankäynnin ominaisuutta sillä ei ollut. Lähettimen pulssiteho 50 kW, -taajuus 9 GHz, suurin mittausetäisyys yli 70 km. Ne asennettiin Russarössä ja Hästö-Busössä tulenjohtoaseman päälle ja Jussarössä rautakaivoksen hissitornin ylimpään kerrokseen. Ne muodostivat jatkuvasti päivystävien tähystysasemien kanssa merivalvonnan pääosan ja palvelivat hyvin 1980-luvulle asti.
Valtion johtomme määräsi parantamaan merivalvonnan suorituskykyä ja 1975 aloitettiin uusien tutkien hankinta. Ne saatiin 1980-luvun alussa Russaröön ja Hästö-Busöön. Nyt uusi kalusto, FIKA, oli erinomaisesti elektroniseen sodankäyntiin sopeutuvaa ja tehokasta. Valmistaja oli ruotsalainen Philips Eletonikindustrier AB. Tutka sopi myös mainiosti tulenjohtoon, valvonnan lisäksi.
Tutka oli myös oleellinen osa 1980-luvulla Suomessa pääosin OY Nokia AB:n kehittämää Rannikkorykmentin valvonta- ja ampuma-arvojen laskentajärjestelmää (RAVAL). Se perustui PDP-11-sarjan pientietokoneeseen. Järjestelmään kuului oleellisena osana myös laseretäisyysmittari-suunnin-yhdistelmä (LASU), joka myös oli suomalaista OY Nokia AB:n valmistetta. RAVAL-asemat rakennettiin Russaröön ja Hästö-Busöön. Niillä patteristo siirtyi tietokoneaikaan ja nykyaikaiseen mittaus- ja tulenjohtotekniikkaan. Oleellista oli myös 130-TK-tykkien automaattisuuntaus tietokoneella. Koska RAVAL:in arka paikka oli koko rykmentin viestiyhteyksien keskittyminen siihen, kehitettiin aika pian patterikohtaiset laskimet uudemman sukupolven tietokoneilla. Näin oli rannikkotykistö tehnyt "digiloikan" jo 1980-luvulla ja koko ketju tulikomennosta tykin tai ohjuksen laukaukseen tapahtui digitaalisesti. Entiset mekaaniset laskentamenetelmät silti pidettiin koulutuksessa mukana vielä pitkään.
Kylmän sodan aikana Itämerellä oli runsaasti sukellusveneitä ja monet niistä myös talvimerenkulkuun kykeneviä. Vedenalaista merivalvontaa varten kehitettiin Puolustusvoimien omana työnä rannikkokuuntelulaitteisto. Ensimmäinen rannikkokuunteluasema toimi vuodesta 1963 alkaen. Se oli tehokas laitteisto ja sitä kehitettiin jatkuvasti paremmaksi, malli -70 ja -80, Puolustusvoimien omin kehitysprojektein. Sarjatuotannon teki Fiskars-konserniin silloin kuulunut Elesco Oy. Valtiojohdon vaatimus oli, että alueloukkaus on voitava paljastaa todennäköisesti, ja sen se laitteisto teki hyvin. Näitä laitteita myytiin lopulta myös Ruotsiin helpottamaan vedenalaisen valvonnan vaikeuksissa. Periaate on mereen laajalle alueelle pohjaan sijoitetut mikrofonit, hydrofonit, ja kaapeliyhteyden avulla niiden keskitetty kuunteluasema, jossa hyvin koulutettu kuuntelija, yleensä varusmies, kuunteli lakkaamatta.
Saavuttaessa 1990-luvulle on sanottu Suomessa olleen Euroopan tehokkain merialueen valvontajärjestelmä.