Saksan miehitysvalta Ranskassa
Miehitysvyöhykkeet

Muutamat Saksan hallitsemat alueet erotettiin hallinnollisesti miehitetyn vyöhykkeen pääosasta:
Elsass-Lothringen, joka Ranskan ja Preussin sodan jälkeen vuonna 1871 oli liitetty Saksaan ja palautettu Ranskalle ensimmäisen maailmansodan jälkeen, liitettiin vuonna 1940 uudestaan Saksaan. Hallinnollisesti ne kuuluivat Badenin ja Saarland-Pfalzin gauihin. Täten alueen miespuoliset asukkaat joutuivat, enimmäkseen vastoin tahtoaan, sotapalvelukseen Saksan sotavoimiin.
Nordin ja Pas-de-Calais’n departementit joutuivat Belgiaa ja Alankomaita varten asetetun sotilashallinnon (saks. Militärbefehlshaber) alaisuuteen.
Itä-Ranskaan muodostettiin laaja ”varattu vyöhyke”, jota Ranskassa yleensä sanottiin ”kielletyksi vyöhykkeeksi” (ransk. zone interdite). Se ulottui Somme-joen suulta Rhône-joelle saakka lähelle kohtaa, jossa tämä joki lähtee Genevenjärvestä. Näin ollen se käsitti Lothringenin sekä noin puolet Franche-Comtésta, Champagnesta ja Picardiesta. Suunnitelmissa oli, että sodan jälkeen sinne olisi siirretty saksalaisia uudisasukkaita. Sen vuoksi alueelta paenneilta sotapakolaisilta kiellettiin paluu koteihinsa..
Syksyllä 1941 muodostettiin toinenkin kielletty vyöhyke, joka käsitti Ranskan koko länsi- ja pohjoisrannikon Kanaalin ja Atlantin rannoilla noin kahden kilometrin levyisenä.
Varsinainen miehitetty vyöhyke (ransk. zone occupée, saks. Besetztes Gebiet) käsitti Pohjois-ja Länsi-Ranskan, Saksaan liitettyä Elsass-Lothringenia lukuun ottamatta mutta molemmat kielletyt vyöhykkeet mukaan luettuina.
Etelä-Ranska, lukuun ottamatta Akvitanian länsiosaa lähellä Atlantin rannikkoa, muodosti ”vapaan vyöhykkeen” (ransk. zone libre), jota hallitsi Vichyn hallitus. Se säilyi itsenäisenä valtiona, joskin aselevon ehtojen vuoksi se oli vahvasti Saksan vaikutusvallan alainen ja myös taloudellisesti Saksasta riippuvainen. Sen alue on 246 618 neliökilometrin laajuinen käsittäen noin 45 prosenttia Ranskasta, ja siellä oli noin 33 prosenttia Ranskan työvoimasta. Miehitetyn ja vapaan vyöhykkeen välinen demarkaatio­linja oli de facto valta­kunnan­raja, jonka ylittäminen edellytti saksalaisten viran­omaisten myöntämää erikois­lupaa (Laissez-passer).
Eteläisen ja pohjoisen vyöhykkeen välinen raja pysyi suljettuna vielä jonkin aikaa senkin jälkeen, kun myös eteläinen vyöhyke eli Vichyn Ranska marraskuussa 1942 oli miehitetty ja asetettu sotilas­hallinnon alaiseksi. Vasta maaliskuun 1943 alussa kulku­rajoitukset poistettiin.
Vuonna 1940 myös Italia miehitti Ranskan Alpeilta maakaistaleen, joka ulottui Välimereltä Geneven­järvelle saakka ja johon myös Nizza kuului. Sen jälkeen kun Saksa marraskuussa 1942 miehitti Etelä-Ranskan, Italian miehitysvyöhykettä laajennettiin niin, että se käsitti koko Rhônen itä- ja kaakkois­puolisen alueen lukuun ottamatta Lyonin ja Marseillen kaupunkeja lähiympäristöineen, jotka liitettiin Saksan eteläiseen vyöhykkessen,  sekä Korsikaa.  Lisäksi Italia miehitti Korsikan.
Sen jälkeen kun Italia syyskuussa 1943 antautui, Saksa miehitti myös Italian miehitys­vyöhykkeen, joka liitettiin Eteläiseen vyöhykkeeseen, lukuun ottamatta Korsikaa, jonka Vapaan Ranskan joukot sekä liittoutuneiden puolelle siirtyneet paikalliset italialaiset joukot olivat jo vapauttaneet.