stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eritrea
Historia > Itsenäisyys ja nykypäivä

Kun sota oli päättynyt ja tilanne vakiintunut, Eritreassa järjestettiin huhtikuussa 1993 kansanäänestys itsenäisyydestä. Äänestäneistä 99,81 prosenttia antoi suoran tukensa Eritrean täydelle suvereniteetille, ja jo toukokuun 24. päivänä 1993 Eritrea julistautui itsenäiseksi. Ensimmäiseksi presidentiksi valittiin EPLF:n hajottamisen seurauksena syntyneen PFDJ:n riveistä Isaias Afewerki.
Itsenäistymisen jälkeen maan talous ja infrastruktuuri piti rakentaa uudelleen ja perustuslaki säätää. Naisten oikeudet ja AIDS tarvitsivat myös toimivaa ratkaisua. Eritrea alkoi luoda suhteita ulkovaltoihin, kuten Yhdysvaltoihin ja Etiopiaan. Kehitys vaikeutui vuonna 1998, kun rajakiista Etiopian kanssa puhkesi täysimittaiseksi sodaksi. Kaksivuotinen sota vaati 70 000 ihmisen hengen.
Eritrean ja Etiopian suhteet kiristyivät jälleen vuoden 2005 lopussa. Lokakuussa maa kielsi rauhanturvaajien helikopterilennot rajan lähellä. Sekä Etiopia että Eritrea siirsivät joukkojaan rajan läheisyyteen, jolloin YK veti marraskuussa työntekijöidensä perheet maasta ja varoitti molempia osapuolia sanktioista, jos ne ryhtyvät voimatoimiin rajariitansa ratkaisemiseksi. 7. joulukuuta Eritrea antoi YK-joukoille kymmenen päivää aikaa poistua maasta. Kiistalle ei ole löytynyt vieläkään molempia osapuolia tyydyttävää ratkaisua. YK on myös moittinut Eritreaa Somalian islamistitaistelijoiden aseistamisesta.
Elokuussa 2010 Etiopiassa tavanneet opposition edustajat sopivat pakolaishallituksen perustamisesta.
Maahanmuuttoviraston tilannekatsauksen mukaan Eritrea on presidentti Isaias Afewerkin johtama sulkeutunut diktatuuri, jossa ihmisoikeustilanne on huono ja sananvapaus olematon.
Politiikka > Vapauksien kehitys

Freedom Housen vuoden 2022 määritelmän mukaan Eritrea ei ole vapaa maa. Eritrea on militarisoitu autoritaarinen valtio, jossa ei ole järjestetty kansallisia vaaleja sen jälkeen, kun se itsenäistyi Etiopiasta vuonna 1993. Demokratian ja oikeuden kansanrintama (PFDJ), jota johtaa presidentti Isaias Afwerki, on ainoa poliittinen puolue. Mielivaltainen säilöönotto on arkipäivää, ja kansalaisten on suoritettava kansallista palvelusta usein koko työuransa ajan. Hallitus sulki kaikki riippumattomat tiedotusvälineet vuonna 2001.
Hallinnollinen jako

Eritrean kartta: alueiden hallintokeskukset sekä muita paikkakuntia.
Eritrea jaetaan kuuteen alueeseen (zoba). Nämä alueet on lueteltu oheisessa taulukossa. Hallintokeskusten sijainti käy ilmi myös oheisesta kartasta. Alueet jakautuvat paikallishallintoa varten alialueisiin (nus-zoba).
| Maakunnan nimi | Hallinto- keskus  | Pinta-ala (km²)   | Alialueet (kpl) | ISO3166-2 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Pohjoinen alue  (Anseba; Zoba ’Anseba) | Keren | &&&&&&&&&&023200.&&&&0023 200  | 11 | ER-AN |
| Pohjoinen Punaisenmeren alue (Zoba Seménawi-Qeyh-Bahri) | Massawa | &&&&&&&&&&027800.&&&&0027 800  | 10 | ER-SK |
| Gash-Barka (Zoba Gash-Barka) | Barentu | &&&&&&&&&&033200.&&&&0033 200  | 14 | ER-GB |
| Keskinen alue (Zoba Maekel) | ‎Asmara | &&&&&&&&&&&01300.&&&&001 300  | 4 | ER-MA |
| Eteläinen alue (Zoba Debub) | Mendefera (Adi Ugri) | &&&&&&&&&&&08000.&&&&008 000  | 12 | ER-DU |
| Eteläinen Punaisenmeren alue (Zoba Debub-Keih-Bahri) | Aseb (Assab) | &&&&&&&&&&027600.&&&&0027 600  | 4 | ER-DK |
Talous

Maailmanpankin mukaan sateesta riippuva maatalous on maan päätoimiala, josta yli kaksi kolmasosaa väestöstä saa toimeentulonsa. Vanhemman yhdysvaltalaisarvion mukaan vuonna 2007 maatalous tuotti noin neljänneksen bruttokansantuotteesta ja työllisti 17 prosenttia työvoimasta. Maatalous tuottaa vientiin puuvillaa, hedelmiä sekä nahka- ja lihatuotteita, mutta sen menestys riippuu sademäärästä ja sateiden ajankohdasta. Monien muiden Afrikan maiden tavoin suuri osa väestöstä, noin 80 prosenttiaselvennä, työskentelee maatalouden parissa. Maatalous tuottaa kuitenkin suhteellisen vähän. Eritrean talous on riippuvainen ulkomailla asuvien eritrealaisten maksamista veroista.
Merkittävimmät mineraalivarat ovat kulta, rautamalmi, kupari, suola ja potaska sekä öljy. Öljyä on löytynyt Dahlakin saarten lähistöltä, ja uusia öljy- ja kaasuvaroja etsitään aktiivisesti. Öljynporaus on ollut vähäistä muun muassa pitkään jatkuneiden konfliktien vuoksi.
Talous > Liikenne

Eritreassa on 13 lentopaikkaa, joista kahdella on yli kolme kilometriä pitkä kiitotie. Rautatietä on 306 kilometriä. Italialaisten aikoinaan rakentamasta rautatiestä on kunnostettu osa, ja Asmaran ja Nefesitin välisellä osuudella on säännöllistä liikennettä. Kotimaan henkilöliikenne toimii kuitenkin pääasiassa linja-autoilla. Niillä ei ole kiinteitä aikatauluja, vaan ne lähtevät kun ovat täynnä. Pitkiä matkoja varten pitää mennä linja-autoasemalle aamukuudelta.
Merkittävät satamat ovat Assab ja Massawa.
Väestö

Maassa ei ole ollut virallista, koko maan kattavaa väestönlaskentaa vuoden 1938 jälkeen. Arviot väkiluvusta vaihtelevat 2,5 ja 6,5 miljoonan välillä. Eritrean hallinnon ilmoittama väkiluku oli 3,56 miljoonaa (2002). YK:n väestöarvio vuodelle 2015 oli 5 228 000.
Yhdeksän tunnustettua etnistä ryhmää ovat tigrinjat (50 %), tigret (30 %), sahot  (4 %), afarat  (4 %), narat (2 %), bilenit (2 %) ja rashadat (1 %). Tigrinja, englanti ja arabia ovat viralliset kielet.
Eritrealaisia on lähtenyt maasta pakolaisiksi 1960-luvulta alkaen, ja pakolaisvirta on jatkunut myös itsenäistymisen jälkeen. Pakolaisten kotiin lähettämät varat ovat tärkeä osa maan bruttokansantuotetta.
Ne eritrealaiset, jotka ovat muuttaneet maasta, joutuvat luovuttamaan kaksi prosenttia tuloistaan paikalliselle suurlähetystölle. Muuten he eivät saa palata maahan tai omistaa omaisuutta siellä, eivätkä voi edes lähettää paketteja maahan.
Lukutaito on lisääntynyt maassa nopeasti 2000-luvulla. Vuonna 2018 76,6 prosenttia aikuisista oli lukutaitoisia.
Väestö > Uskonto

Kristittyjä on noin 50 prosenttia, muslimeja 48 prosenttia ja heimouskontojen harjoittajia kaksi prosenttia. Kristityt ovat pääasiassa kopteja, roomalaiskatolisia ja protestantteja. Open Doors -järjestön World Watch-listauksen mukaan kristityt kokevat Eritreassa äärimmäistä vainoa. Ei-perinteisiin kirkkokuntiin kuuluvat kristityt kohtaavat vainoa sekä hallinnon että Eritrean ortodoksisen kirkon toimesta, joka on ainoa tunnustettu kristillinen kirkkokunta maassa. Kristittyjä salakuunnellaan ja heihin kohdistetaan ratsioita, jotka voivat johtaa pidätykseen ja vankeuteen ilman oikeudenkäyntiä. Järjestön mukaan kristittyjä pidetään vangittuina epäinhimillisissä olosuhteissa tunnelijärjestelmässä.
Kulttuuri

Eritrean kansallinen identiteetti on muodostunut kamppailuissa naapurimaa Etiopiaa vastaan. Aikoinaan väestö oli jakaantunut ylänköalueiden kristittyihin, jotka muodostivat varsin homogeenisen ryhmän, ja alankomaiden heterogeenisiin muslimeihin. Pitkän vapaussodan aikana näiden ryhmien välille syntyi kuitenkin kulttuurillisia siteitä.
Maaseudun perinteistä ruokaa on injera, rieskamaiset leipäset, joita syödään nimellä wat tai tsehbi kutsutun kastikkeen kanssa.
Maan kansallisarkiston ja -kirjaston tehtäviä on vuodesta 1991 lähtien hoitanut alkujaan ulkomailla vuonna 1979 perustettu, nykyään Asmarassa sijaitseva Eritrean tutkimus- ja dokumentointikeskus. Keskus pyrkii perustamaan varsinaisen kansallisarkiston Etiopiaan.
Kulttuuri > Media

Maassa toimii valtiollinen televisioyhtiö Eri-TV, joka lähettää kahta tv-kanavaa sekä valtiolliset radioasemat Dimtsi Hafash ja musiikkipainotteinen Zara FM. Ohjelmaa lähetetään useilla eri kielillä. 18. syyskuuta 2001 hallitus määräsi riippumattoman median lopettamaan toimintansa. Vuonna 2003 arvioitiin, että sähköinen joukkoviestintä on melko merkityksetöntä, koska maassa on vain noin tuhat televisiota eli yksi 5 000 asukasta kohti.
Lehdistönvapaus on olematonta ja toimittajien turvallisuustaso kuuluu maailman heikoimpiin. Toimittajat ilman rajoja -järjestön  vuosiraportti (2020) pisteytti maan lehdistönvapauden sijalle 178 arvioimastaan 180 maasta. Sija kuvaa hyvin vakavaa lehdistönvapaustilannetta. Toimittajia on vangittu hallinnon vankiloihin, eikä heille ole turvattu asianajajaa eikä heidän tilastaan ole kerrottu läheisille. Diktaattorinen presidentti Issayas Afeworki pitelee myös tiedotusvälineitä otteessaan; YK:n mukaan hän olisi syyllistynyt rikoksiin ihmisyyttä vastaan. Liki ainoaa vapaata joukkotiedotusta tarjoaa maanpaossa Pariisissa työskentelevien toimittajien tuottama Radio Erena, jonka lähetystä tosin usein häiritään. Aiemmin Etiopia tarjosi lähettimen kanavalle, mutta rauhansopimuksen myötä sellainen apu loppui. Internetin levinneisyys on Afrikan alhaisin, yhteensä noin 71 000 käyttäjää eli vain 1,3 prosenttia väestöstä (2019) ja nettikahviloissakin käyttäjien pitää todistaa henkilöllisyytensä.
Marraskuussa 2024 Eritrean vankilassa pidätettynä ilman oikeudenkäyntiä 23 vuotta olleelle toimittajalle Dawit Isaakille myönnettiin ruotsalainen ihmisoikeuspalkinto Edelstam Prize hänen omistautumisestaan ilmaisunvapauteen. Palkinnon myöntävän tuomariston puheenjohtaja totesi: "Dawit Isaak on pisimpään pidätetty toimittaja maailmassa. Olemme erittäin huolissamme hänen terveydestään ja hänen olinpaikastaan ​​ei ole tietoa, häntä ei syytetä rikoksesta, ja häneltä on evätty pääsy perheensä luo, konsuliapu ja oikeus lakimieheen – käytännössä kyseessä on pakotettu katoaminen".
Kulttuuri > Urheilu

Eritrea on osallistunut olympialaisiin vuodesta 2000 alkaen. Toistaiseksi ainoan mitalin toi miesten 10 000 metriltä Zersenay Tadese vuonna 2004.
Eritrean jalkapallomaajoukkue ei ole juuri menestynyt kansainvälisesti. Kesäkuussa 2011 se oli FIFAn rankingissa sijalla 186. Maassa arvioidaan olevan 350 000 jalkapallon harrastajaa ja 26 jalkapalloseuraa. Myös pyöräily on suosittu laji tärkeimpänä kilpailunaan Eritrean ympäriajo.
Kulttuuri > Tekijänoikeuslaki

Eritreassa teosten tekijänoikeussuoja on poikkeuksellisen lyhyt, sillä se päättyy heti tekijän kuoltua, kunhan teoksen julkaisusta on kulunut vähintään 50 vuotta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eritrea Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Eritrea Wikivoyagessa (englanniksi)
Globalis.fi – Eritrean maaprofiili
Globalis.fi – Etiopian ja Eritrean konflikti (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Afrikan valtiot |
| --- | --- | --- |
|  Pohjois-Afrikka |  Algeria  Egypti  Libya  Marokko  Mauritania  Sudan  Tunisia  |  |
|  Länsi-Afrikka |  Benin  Burkina Faso  Gabon  Gambia  Ghana  Guinea  Guinea-Bissau  Kamerun  Kap Verde  Kongon tasavalta  Liberia  Mali  Norsunluurannikko  Niger  Nigeria  Päiväntasaajan Guinea  São Tomé ja Príncipe  Senegal  Sierra Leone  Togo  |  |
|  Keski-Afrikka |  Burundi  Keski-Afrikan tasavalta  Kongon demokraattinen tasavalta  Ruanda  Tšad  |  |
|  Itä-Afrikka |  Djibouti  Eritrea  Etelä-Sudan  Etiopia  Kenia  Seychellit  Somalia  Tansania  Uganda  |  |
|  Eteläinen Afrikka |  Angola  Botswana  Etelä-Afrikka  Komorit  Lesotho  Madagaskar  Malawi  Mauritius  Mosambik  Namibia  Swazimaa  Sambia  Zimbabwe  |  |
 Itsehallintoalueet: Länsi-Sahara kiistanalainen alue  Mayotte  Réunion  Saint Helena 
Eritrean kartta.
Asmaran (2 300 m) ilmastodiagrammi.
Rautatietunneli.
Isaias Afewerki, Eritrean presidentti.
Tie ja rautatie 1940-luvulla.
Häät Eritreassa.
Eritrea satelliittikuvassa toukokuussa.
Eskolan metsärata

Eskolan metsärata eli paikallisten suussa Pikkurata oli Metsähallituksen omistama, puutavaran kuljetukseen tarkoitettu kapearaiteinen metsärautatie Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa valtion metsissä. Rata sijaitsi pääasiassa Sievin kunnan alueella, mutta myös osittain Kannuksen, Toholammin, Reisjärven ja Lestijärven kuntien alueilla.
Radan raideleveys oli 750 mm. Rataa jatkettiin useassa vaiheessa ja täyden laajuutensa se saavutti vuonna 1941, jolloin rata ulottui 68 kilometrin päähän. Lisäksi rakennettiin ”pistoja”, väliaikaisia haaroja, jotka purettiin käytön jälkeen pois. Suurin osa niistä oli jäätyneiden soiden päälle kevyesti rakennettuja talvipistoja. Rata alkoi Pohjanmaan radan varresta Eskolan asemalta Kannuksesta, ja kulki eteläkaakkoon aina Lestijärvelle saakka. Rata oli käytössä vuosina 1920–1961 ja sitä pitkin kuljetettiin yli kaksi miljoonaa kuutiometriä puutavaraa. Se oli Suomen pisin ja pitkäaikaisin pelkästään puutavaran kuljetukseen tarkoitettu kapearaiteinen rautatie.
Rakentaminen > Ensin rata, sitten päätös

Radan rakentaminen aloitettiin ikään kuin puolisalaa. Valmistelevia töitä metsäradan rakentamiseksi alettiin tehdä jo 1919, ja vuonna 1920 aloitettiin radan rakennus Eskolan asemalta paikallisella työvoimalla. Ensimmäistä metsää halkovaa linjaa kutsuttiin vaatimattomasti koelinjaksi. Kun valtioneuvosto teki 16. helmikuuta 1921 päätöksen metsäradan rakentamisesta ja sen vaatimien maa-alueiden pakkolunastuksesta, ratatyöt olivat jo käynnissä. Tällainen epämääräinen ja vaivihkaa aloitettu radanrakennus aiheutti epäluuloa paikallisessa väestössä.
Rakentaminen > Raakaa työtä

Syyskuun puolivälissä 1921 radan ja kämppien rakennustöihin sekä jonkun verran myös puutavaran lastaukseen saapui Kronstadtin kapinassa linnoituksesta 25 paennutta venäläissotilasta, jotka olivat ns. "halpaa venäläistä työvoimaa". Heitä ehti olla rakennustyössä kaiken kaikkiaan 107, ennen kuin heidät palautettiin jo vuoden päästä huonon kunnon vuoksi, viimeisten lähtiessä lokakuussa 1922. Heidän kohtalonsa oli synkkä, vaikka heidän sanotaan lähettäneen Neuvostoliitosta myöhemmin kortteja ja kirjeitä. Metsähallitus käytti myös vankityövoimaa, etenkin Ristilän ja Vanhanlammen kohdalla.
Työtä tehtiin aluksi käsin ja vuoden 1921 lopussa valmistuneet ensimmäiset 13 km oli tehty pelkällä lapiolla ja miesvoimalla. Alussa sorankuljetukseen käytettiin Erkki-nimistä veturia ja nollavaunuiksi kutsuttuja kuuppavaunuja. Vuonna 1921 radalle hankittiin kaksi parempaa höyryveturia, ja niillä vedettyjen puutavaravaunujen päälle rakennettiin maa-aineksen kuljetukseen soveltuvia lavoja. Maansiirron lisäksi oli ratalinjalle osuneet suoalueet kuivattava. Rata rakennettiin soitten ja kivisten mäkien läpi, ja koneet tulivat käyttöön vasta 1930-luvulla. Käsin tehty työ takasi pitkään työtä paikalliselle väestölle.
Rakentaminen > Radan etenemisen virstanpylväät

Rata eteni vuosi vuodelta syvemmälle hakkaamattomiin valtionmetsiin. Noin 21 km:n päässä oleva Lojula saavutettiin 1922, seuraavana vuonna 24 km:n päässä oleva Katiska, sekä Kalliosaaren talo. Itäojaan rata oli valmiina 1924, jonne matkaa oli jo 28 km ja rata saavutti vuonna 1925 33 km:n päässä olevan Haaran, josta se erkani ajallaan kahteen eri suuntaan.
Vuonna 1934 oli rata rakennettu Sievin Teeriharjulle, jolloin radan pituus oli yhteensä 56,5 km. Vuonna 1941 saavutettiin Lestijärven Suokanta sekä radan suurin linjapituus, yhteensä 68 km. Välin Haara–Lestinjärvi (Suokanta) pituudeksi tuli 13 km. Radalle rakennettiin myös ns. talvipistoja, joita rakennettiin talvisin jäätyneiden soiden päälle.
Radan toiminta

Valtion metsistä puutavara vedettiin hevosilla pääradan tai talvipistojen varteen, josta se lastattiin käsin junanvaunuihin. Suurempi puutavara vyörytettiin ns. kaljuja eli tukipuita pitkin. Lestijärvellä puutavaraa tuotiin radanvarteen myös uittamalla järveä ympäröivistä metsistä. Metsäradan varrella kuormatut vaunut vedettiin kahden suurimman veturin voimin Eskolan asemalle. Siellä se siirtokuormattiin VR:n vaunuihin, varastoitiin tai vietiin Eskolan sahalle.
Puiden siirto eli lossaus kapearaidevaunuista valtion puutavaravaunuihin synnytti aivan oman ammattikunnan ja vilkastutti aseman toimintaa, jonka tuloksena Eskolan pysäkki muuttui Eskolan asemaksi. Yleensä lossaus tapahtui suoraan VR:n isoihin vaunuihin, mutta sodan tuoma vaunupula pakotti halkojen aumausta, yleensä noin 20 m pitkiin aumoihin, sekä muun puutavaran välivarastoimista radanvarteen. Välillä jopa useiden tuhansien kuutiometrien kokoiseksi kasvaneen välivaraston vuoksi kylää kutsuttiin myös nimellä Mottikaupunki. Vapon halkovarastossa syttyi 1955 elokuussa tulipalo, joka tuhosi 7 000 mottia halkoja, mutta tuulen suunta esti suuremman katastrofin. Sodan jälkeen lossausta alkoi hoitaa Eskolan Liikenneyhtymä.
Vetureiden normaaliin miehistöön kuului veturinkuljettaja, lämmittäjä ja junamies. Veturin perään lähti kesäaikana myös palovahti resiinalla. Pikkuradan oma topparoikka huolehti radan kunnossapidosta. Ensimmäisinä toimintavuosina metsäradalta kuljetettiin koivuhalkoa VR:n höyryvetureiden polttoaineeksi, mutta muu kysyntä kasvoi pikkuhiljaa. Parhaimpina talvikausina hakkuut, lossaus ja lastaus työllistivät jopa 500 henkilöä, ollen aikoinaan alueen merkittävin työllistäjä.lähde? Liikennettä radalla kulki vuoteen 1960 saakka.
Kalusto

Aivan ensimmäisestä "Erkki"-veturista ei ole säilynyt nykypolviin juurikaan tietoa, joskin sen käyttö oli lyhytaikainen. Radalla oli vakituisessa käytössä neljä veturia, joista kaksi pienempää hoiti järjestelyliikennettä ja kaksi suurempaa puutavaravaunujen vetoa pääratalinjalla. Veturit olivat nimetty Ykkönen, Kakkonen, Kolmonen ja Nelonen. Radalle piti tulla myös Loviisan–Vesijärven rautatien veturi # 7, mutta se ei koskaan ehtinyt täysremontista Eskolan metsäradalle. Lisäksi käytössä oli erilaista vaunukalustoa, pääasiassa puutavaravaunuja, sekä kolmipyöräresiina.
Kalusto > Erkki

Radalla oli vakituisessa käytössä neljä veturia, mutta niitä edelsi radan ensimmäinen veturi Erkki, josta ei tiettävästi ole tiedossa muita teknillisiä tietoja kuin Uusimäen veljesten, Kustin ja Sakarin toteamus: "Se ei ollut juuri hyvää hevosta kummempi!". Erkki myytiin pois heti kun kaksi parempaa veturia saatiin käyttöön.
Kalusto > Pienemmät veturit

Radan kaksi pienempää veturia tulivat Inon patterista Kannakselta vuonna 1921, ja niitä käytettiin puutavaravaunujen siirtelyyn talvipistojen ja pääradan välillä. Ykkönen oli tyypiltään 0-4-0 tankki -veturi, ja se oli valmistettu 1913. Höyrynpaine oli 12 kg/cm2. Kakkonen oli teknillisiltä ominaisuuksilta samanlainen kuin Ykkönen mutta oli valmistettu 8 vuotta myöhemmin.
Kalusto > Suuremmat veturit

Kahdella suuremmalla veturilla vedettiin lastatut puutavaravaunut Eskolaan. Kolmonen tilattiin Eskolan metsäradalle uutena Tampellalta 1923. Veturi oli tyypiltään 0-4-2 ja sen kattilapaine oli 12 kg/cm2. Veturi oli aikoinaan niihin olosuhteisiin nopea, ja se ajoi Haarasta yli 30 km:n matkan Eskolaan alle tunnissa. Nelonen ostettiin käytettynä Ranskasta 1946, ja sen valmistaja oli Societe Franco-Belge, Raismes (Nord). Se oli tyypiltään 0-4-4 ja sen kattilapaine oli 14 kg/cm2. Veturi oli tullessaan noin 2 vuotta vanha ja sitä voitiin lämmittää sekä haloilla että hiilillä. Sitä kutsuttiin myös nimillä Franco ja Ranko.
Kalusto > LWR7

Loviisan-Vesijärven rautatien veturin numero 7 piti alun perin siirtyä Eskolaan oman ratansa levennyksen johdosta ja siksi veturi kävi VR Hyvinkään konepajalla täyskorjauksessa vuonna 1960, mutta työn juuri valmistuttua liikenne Eskolassa loppuikin, joten veturi meni Lahteen muistomerkiksi. Nykyisin se on Jokioisten museorautatiellä säilytettävänä.
Kalusto > Vaunukalusto

Radalla oli käytössä parhaimmillaan 93 puutavaravaunua, umpivaunuja sekä työmiesten ja johdon asuntovaunuja. Yksi vaunuista oli Lauantaivaunu, joka toimi radan epävirallisena matkustajavaununa. Puuta kuljetettiin suuremmilla vetureilla parhaimmillaan 20 vaunun lasteissa. Asuntovaunut vedettiin pikkupässeillä sinne, missä metsätyömiehet niitä kulloinkin tarvitsivat asuinsijakseen.
Radan loppuvaiheet

Radan liikenne väheni 1950-luvun aikana kuorma-autokuljetuksen yleistyessä ja valtion luovutettua metsäalueitaan asuinmaiksi. Myös vanhentuneen radan ylläpitokustannukset alkoivat kasvaa, eikä sen toiminta ollut enää kannattavaa. Metsähallitus purki radan vuoden 1961 kesän ja syksyn aikana ja toiveista huolimatta yhtään veturia ei säilytetty, vaan ne kaikki romutettiin mukaan lukien suurin osa vaunukalustosta. Radan lopettamista seurasi noin 1000 asukkaan Eskolan kylän väkiluvun puolittuminen lyhyessä ajassa. Pikkurata siirtyi monen muun suomalaisen kapearaiteisen rautatien tavoin historiaan.
Nykyaika

Pikkuradan veturitalli, jota alettiin rakentaa vuoden 1921 keväällä, on edelleen pystyssä ja se korjattiin kylätaloksi vuonna 1987. Myös yksi radan kämpistä, joissa metsätyömiehet aikoinaan asuivat syksystä kevääseen, on kunnostettu Sievin Saarivedellä virkistys- ja matkailukäyttöön. Muutamien muiden kämppien raunioita on yhä havaittavissa. Suuri osa radan pohjaa on nykyään metsäautotietä ja ajettavissa suuremmilla ajoneuvoilla. Ratapohjalla on 1990-luvulta alkaen järjestetty myös "Pikkuratavaelluksia". Metsäautotien varrelle on tehty opastaulut radan historiasta ja myös radan tärkeimmät kohteet on merkitty maastoon. Purettujen kämppien sijaintipaikoille on pystytetty kämppätaulut, joissa on tietoa kunkin kämpän rakennuksista.
Perinnekeskuksen alueelle on rakennettu noin 50 metriä alkuperäisenkaltaista rataa, jolle eskolalainen Hannu Haapalehto on rakentanut radan ensimmäisen Erkki-veturin näköisen veturin. Kiskoille on asetettu lahjoituksena saatu alkuperäinen metsäradan asuntovaunu, kaksi radan rakentajien ja topparoikan käytössä ollutta kuuppavaunua sekä radalla käytössä ollut resiina. Samoille kiskoille on asetettu myös alkuperäisen 8 m pitkän puutavaravaunun täysikokoinen kopio. Radan toiminnan viimeisinä vuosina kuvattu filmimateriaali on muokattu videoksi ja radan historiasta on kirjoitettu kirja: Eskolan metsärata eli Pitkin Pikkurataa, Anne Ruuttula-Vasari, 1988.
Nykyaika > Toimintaa rautatien hyväksi

Metsäradan vaikutus Eskolaan ja sen naapurikyliin oli voimakas ja sen merkitystä ja historiaa päätettiin ylläpitää perustamalla Eskolan kylätoimikunta joka rekisteröityi vuonna 1997 nimellä Eskolan kyläyhdistys ry. Yhdistys on aikaansaanut muun muassa Eskolassa nykyään näytteillä olevan muistomerkkiveturin hankinnan sekä sen ulkoisen kunnostuksen. Yhdistys on myös hankkinut Lossari-patsaan muistuttamaan metsäradan raskaasta työstä.
Kylätaloprojektin myötä vanha veturitalli on remontoitu kylätaloksi, joka toimii lähialueen palvelu- ja kerhotiloina. Siellä on myös tallessa satoja pikkuradasta säilyneitä valokuvia, jotka on kerätty laajahkon keräyskampanjan aikana 1980-luvulla. Valokuvien lisäksi Metsäratamuseossa on tallessa vanhan radan esineistöä.
1990-luvulta lähtien on entisen radan alueelle järjestetty vuosittain Pikkuratakävely, jolloin alkukesän yönä vaelletaan noin 40 km:n matka Eskolan entiseltä veturitalleilta Saariveden entiselle metsäkämpälle. Pikkuradan reitillä on järjestetty myös koiravaljakkokilpailuja. Eskolan kesäjuhlilla on paikallisten näyttelijöiden voimin järjestetty neljä eri metsäradasta kertovaa näytelmää.
Nykyaika > Muistomerkki

1980-luvulla kyläyhdistys päätti, että Eskolan metsäradalle on saatava ainakin muistomerkki, ja kun päättäjätkin olivat suopeita ajatukselle, niin lopulta päätökseksi tuli, että muistomerkkijuna palvelisi tätä tarkoitusta parhaiten.
Työ aloitettiin etsimällä metsien kätköistä kaksi paraskuntoista metsäkämppinä ollutta entistä radan umpivaunua, jotka kunnostettiin talkootyönä ja asetettiin kiskotuksen pätkälle Eskolan Kylätalon eli entisen metsäradan veturitallin eteen.
Koska metsähallitus oli romuttanut radan kaikki neljä omaa veturia, 1993 paikalle hankittiin korvaava veturi, Virosta löytynyt PT-4 -sotakorvausveturin piirustuksilla Tšekkoslovakiassa tehty Škoda Ktš-4 2350/1950, 0-8-0, joka kunnostettiin ulkoisesti ja museoitiin, mutta joka ei toistaiseksi ole ajokunnossa.
Veturi tuotiin Virosta isolla lavetilla, jonka yksi pyörä antoi periksi kuljetuksen aikana. Veturi tendereineen makasi kyljellään lavetilla kuljetuksen ajan, jonka vuoksi veturin alustaan tuli kuljetuksen aikana vääntymä, jota ei voi korjata, vaan koko alusta on luultavasti uusittava jos veturi aiotaan saattaa ajokuntoon. Veturi kunnostettiin ulkoisesti ja sille rakennettiin katos.