stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tor Högnäs

Tor Harald Rafael Högnäs (21. maaliskuuta 1922 Alaveteli – 29. maaliskuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja toimittaja. Koulutukseltaan hän oli sosionomi. Högnäs työskenteli Vasabladetin kirjeenvaihtajana Helsingissä sekä avusti ruotsalaista Dagens Nyheteriä ja norjalaista Dagbladetia.
Högnäs tuli tunnetuksi Zavidovo-vuodon yhteydessä 1970-luvun alussa. Tällöin hän kirjoitti Vasabladetiin artikkelin presidentti Urho Kekkosen ja Neuvostoliiton johdon käymistä keskusteluista, joissa käsiteltiin valmisteilla ollutta Suomen ja Euroopan talousyhteisön (EEC) välistä vapaakauppasopimusta. Artikkeli julkaistiin myös Dagens Nyheterissä ja Dagbladetissa. Vuodon tapahduttua Kekkonen katsoi menettäneensä Neuvostoliiton luottamuksen ja ilmoitti eroavansa virastaan seuraavassa presidentinvaalissa, kunnes hänen virkakauttaan jatkettiin vuoden 1973 alussa säädetyllä poikkeuslailla. Högnäs ei ankarasta painostuksestakaan huolimatta koskaan paljastanut, miten hän oli saanut haltuunsa Kekkosen laatiman ja vain erittäin suppealle piirille tarkoitetun salaisen neuvottelumuistion, jota hän oli laajasti − monin paikoin sanatarkasti − siteerannut kirjoittamassaan artikkelissa.
Högnäsin romaani Ristiretkeläiset (Korsfararna) käsittelee jatkosotaa. Se on omaelämäkerrallinen kertomus asemasodasta Syvärin lähellä ja Karjalankannaksen suurhyökkäyksestä 1944. Vain yksi teoksen henkilöistä esiintyy oikealla nimellään: Jalkaväkirykmentti 61:n komentaja Alpo Marttinen.
Kirjoja

Tapaus Zavidovo (1973) yhdessä Kauko Holopaisen ja Heikki Jokelan kanssa). Helsinki: Kirjayhtymä.
Korsfararna: En berättelse om fred och krig (1984). Porvoo: Söderström. ISBN 951-5-20926-9.
Ristiretkeläiset: Kertomus rauhasta ja sodasta (suomentanut Risto Mäenpää) (1985)
Att söka sin väg  (1985). Porvoo: Söderström. ISBN 951-5-21005-4.
Farväl Zavidovo (1986). Porvoo: Söderström. ISBN 951-5-21090-9.
Bromarf: Vårt bästa arv (1991), toimite. Bromarv: Wättlax Byaråd.
Aiheesta muualla

Högnäs, Tor hakuteoksessa Biografiskt lexikon för Finland (2014).
Högnäs, Tor hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland
Severus Hölttä

Uuno Severus Hölttä (1895–1966) oli suomalainen taidemaalari.
Hölttä oli Suomen sisällissodan aikana punakaartissa. Sodan päätyttyä hän joutui Hennalan vankileirille mutta karkasi sieltä ja pakeni Ruotsiin. Hölttä oleskeli sitten ulkomailla ja palasi Suomeen vasta syyskuussa 1928.
Hölttä pidätettiin Kotkassa lokakuussa 1928 epäiltynä osallisuudesta sisällissodan aikana tapahtuneeseen seppä Evert Naakan murhaan. Kolme punakaartilaista haki 8. huhtikuuta 1918 Naakan asunnostaan Kotkan Hovinsaarella viedäkseen hänet työväentalolle kuulusteltavaksi. Uuden aseman kohdalla he kuitenkin surmasivat Naakan ja heittivät hänen ruuminsa avantoon. Ruumis löytyi vasta myöhemmin keväällä.
Kotkan raastuvanoikeudessa todettiin, että Hölttä ei ollut voinut osallistua murhaan, koska hän jalkavamman takia ei ollut murhapaikalla. Raastuvanoikeus vapautti Höltän, mutta syyttäjä valitti Viipurin hovioikeuteen, joka puolestaan tuomitsi Höltän avunannosta murhaan kuudeksi vuodeksi kuritushuoneeseen. Tuomiosta valitettiin korkeimpaan oikeuteen, ja korkein oikeus kumosi 7. kesäkuuta 1929 antamallaan päätöksellä hovioikeuden tuomion ja vapautti Höltän kaikesta vastuusta. Hölttä oli kuitenkin joutunut istumaan kuukausikaupalla syyttömänä vankilassa.
Kansan Arkistossa säilytetään Höltän vesiväritöitä, piirustuksia ja käsinkirjoitettuja muistiinpanoja. Höltän papereiden joukossa on myös vanha punakaartin jäsenkortti ja korkeimman oikeuden vapauttava päätös seppä Naakan murhajutussa.
Kirjallisuutta

Kerttuli Wessman : Helsinki kehyksissä: taidetta Helsingin kaupunginmuseon kokoelmista - Helsingfors i ramar: konst ur Helsingfors stadsmuseums samlingar. Liittyy samannimiseen 15.9.2004 -12.2.2006 pidettyyn näyttelyyn Helsingin kaupunginmuseon Hakasalmen huvilassa. Helsingin kaupunginmuseo, Helsinki 2005 ISBN 9524736144
Aiheesta muualla

Severus Höltän maalauksia vuosilta 1937–1950 (Finna)
Ismo Hölttö

Ismo Olavi Hölttö (s. 12. helmikuuta 1940 Espoo) on suomalainen valokuvaaja.
Ennen päätoimista valokuvaajan uraansa Ismo Hölttö toimi kultaseppänä vuodesta 1955 vuoteen 1970. Jo 1960-luvulla hän kuitenkin harrasti valokuvausta vakavasti ja kierteli Suomea kuvaten köyhiä maaseudun ihmisiä. Yhdessä Mikko Savolaisen kanssa hän julkaisi vuonna 1970 valokuvateoksen Suomea tämäkin. Kahta vuotta myöhemmin julkaistiin toinen yhteistyön tulos Raportti Suomen mustalaisista.
Hölttö sai valokuvataiteen valtionpalkinnon ensimmäisen kerran vuonna 1969 ja uudelleen vuonna 1992 koottuaan 1960-luvun mustavalkokuviaan isoksi, kolmella värillä arkistokelpoiselle paperille painetuksi omakustanteiseksi valokuvateokseksi Ihminen pääosassa. Sen sitomoon jäljelle jääneistä painoarkeista sidottiin vuonna 2008 hieman erisisältöisiä kirjoja nimellä Valokuvia – Photographs. Vuonna 2003 kirjan kuvia nähtiin isoina suurennoksina Galleria Hippolytessä Helsingissä.
Vuosina 1970–1979 Höltön yrityksenä oli Studio Ismo Hölttö Ky, ja vuodesta 1980 lähtien Rykämä Oy. Valtaosa Höltön tuotannosta on ollut mainos- ja muita käyttökuvia, tilaajina muiden muassa art directorit Herbie Kastemaa, Asko Kekkonen, Erkki Ruuhinen, Kari Torkler ja Jukka Veistola.
Ismo Hölttö sai valtion taiteilijaeläkkeen vuonna 2002. Keväällä 2015 Ateneumin taidemuseo järjesti suuren näyttelyn Höltön töistä. Höltön valokuvia on Suomen lisäksi ollut näytteillä Ranskassa, Tanskassa ja Liettuassa.
Teoksia

Mikko Savolainen & Ismo Hölttö (valokuvat), Aku-Kimmo Ripatti (teksti). Suomea tämäkin. Jyväskylä: Gummerus, 1970.
Kari Huttunen (teksti), Ismo Hölttö ja Mikko Savolainen (valokuvat). Raportti suomen mustalaisista. Jyväskylä:  Gummerus, 1972. ISBN 951-20-0089-X.
Mikko Savolainen (teksti ja valokuvat) ja Ismo Hölttö (valokuvat). Vanhuksia. Ilomantsi: M. Savolainen, 1982. ISBN 951-99418-6-X.
Ismo Hölttö. Ihminen pääosassa. Kuvia suomalaisista. Helsinki: Ismo Hölttö, 1989. ISBN 951-99835-5-4.
Ismo Hölttö. Pieniä ihmisiä. Helsinki: Erweko Painotuote, 2002. ISBN 952-91-4820-8.
Ismo Hölttö (kuvat), Elina Heikka (essee). Valokuvia – Photographs. Helsinki: Suomen valokuvataiteen museo, 2008.
Aiheesta muualla

Höltön näyttely Ateneumin taidemuseossa keväällä 2015
Höltön näyttely Suomen Kivikeskuksessa kesällä 2015
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  Photographers' Identities 
Muut:  Europeana  IdRef
Höytiäisen hyppyrimäki

| Höytiäisen hyppyrimäki |
| --- | --- |
 Taustalla umpeenkasvanut alastulorinne.
Sijainti
Paikkakunta:  Kontiolahti,  Suomi
Koordinaatit:  62°39′39.4″N, 29°39′40.4″E
Avattu:  1938
Remontoitu:  1960–1964
Suljettu:  1980-luku
Purettu:  1993
Seura:  Höytiäisen Urheilijat
Rakenne
K-piste:  50 metriä
Muovitus:  ei
Höytiäisen hyppyrimäki oli hyppyrimäki Kontiolahdella.
Historia

Hyppyrimäen sijoituspaikaksi Kontiolahdella oli kaksi vaihtoehtoa: Lehmonharju ja Lykynlampi. Hyppyrimäen suunnitteli rovaniemeläinen diplomi-insinööri Suune Sirola. Sirolan mielestä Lehmonharju olisi ollut teknisesti parempi ratkaisu, sillä Lykynlammen heikkoutena oli rinteen avautuminen eteläiseen ilmansuuntaan. Tästä johtuva rinteen alttius sulamiselle sekä hyppääjien häikäistymisen vaara eivät kuitenkaan painaneet riittävästi, kun toisaalta Lykynlampi oli yleisöystävällisempi vaihtoehto. Myöhemmin myös Lehmonharjulle rakennettiin hyppyrimäki.
Lykynlammen hyppyrimäen ja hiihtourheilukeskuksen rakennuttamiseksi perustettiin Joensuun Mäki Oy vuonna 1938. Yhtiön perustajiin lukeutui Joensuun kaupungin lisäksi Pohjois-Karjalan Suojeluskuntapiiri sekä joukko pohjoiskarjalaisia talouselämän vaikuttajia.
Yhtiön rakennuttama Höytiäisen hyppyrimäki valmistui marraskuussa 1938 ja hiihtomaja helmikuussa 1939. Sirola arvioi suunnittelmansa Höytiäisen hyppyrimäen mäkiennätyksen asettuvan 55 metrin paikkeille. Höytiäisen hyppyrimäki oli valmistuessaan joensuulaisten arvion mukaan Suomen kolmanneksi suurin hyppyrimäki. Hyppyrimäen yhteyteen valmistui myös tammikuussa 1939 arkkitehti Väinö Vähäkallion suunnittelemat hiihtomaja ja sauna. Höytiäisen hiihtokeskuksessa pidettiin pohjoismaiset kisat 11.–12. maaliskuuta 1939. Höytiäisen hyppyrimäki oli Suomen Hiihtoliiton ja Kansainvälisen hiihtoliiton hyväksymä.
Alueella ehdittiin järjestää vain yksi suurempi kilpailutapahtuma ennen syksyä 1939. Hiihtomaja otettiin tuolloin sotilasmajoituksen käyttöön, ja hyppyrimäkeä käytettiin ilmavalvonnassa. Talvella 1940–1941 ei myöskään voitu kilpailla alueella tehtyjen linnoitustöiden vuoksi. Kesäkuussa 1941 rakennukset otettiin jälleen sotilaskäyttöön.
Koska hiihtokeskusta ja hyppyrimäkeä ei päästy käyttämään alkuperäiseen tarkoitukseensa, Joensuun Mäki Oy joutui taloudellisiin vaikeuksiin. Hiihtokeskuksen merkitys kuitenkin tunnustettiin laajasti, ja jo vuonna 1942 aloitettiin toimenpiteet yhtiön siirtämiseksi Joensuun kaupungin omistukseen. Omistajanvaihdos toteutui käytännössä silti vasta vuonna 1945.
Höytiäisen hyppyrimäen jälleenrakentamistyöt aloitettiin vuonna 1960 vanhan mäen purkamisella, ja uusi hyppyrimäki valmistui vuonna 1964. Hyppyrimäessä oli puinen torni, alastulorinne oli luonnonmukainen päättyen Lykynlampeen.
Hyppyrimäkeä käytettiin 1980-luvun loppupuolelle asti. Höytiäisen hyppyrimäki purettiin räjäyttämällä vuonna 1993. Alastulorinteen portaat ovat säilyneet ja urheilijat käyttävät niitä kuntoharjoitteluun.
Nimen historia

Hyppyrimäki ei ole Höytiäisen rannalla, mutta lähellä Höytiäisen kanavaa. Mäki kuului Höytiäisen Urheiluseuralle. Nykyisin Lykynlammen ulkoilukeskuksena tunnetun alueen hiihtomaja, joka oli hyppyrimäen vastarannalla, oli ennen nimeltään Höytiäisen hiihtomaja. Kontiolahden kunnan alueella oleva Lykynlampi on Joensuun kaupungin ylläpitämä ulkoilualue.
Hätäkaste

Hätäkaste Kittilän Kaukosessa 1920.
Hätäkaste on kristillisen kirkon toimitus, jossa mahdollisesti hengenvaarassa oleva kastetaan. Hätäkasteen saaja on usein vastasyntynyt, mutta hän voi olla myös kuolemanvaarassa oleva aikuinen, joka pyytää kastetta. Hätäkaste suoritetaan, mikäli pelätään, ettei pappia saada ajoissa paikalle. Hätäkasteen suorittaa yleensä lapsen vanhempien kirkkokuntaan kuuluva henkilö. Luterilaisen, ortodoksisen sekä katolisen kirkon oppien mukaan hätäkasteen voi tarvittaessa suorittaa myös muu kristitty, riippumatta siitä mitä kristinuskon suuntausta hän edustaa. Hätäkasteesta on aina ilmoitettava kastetun omaan seurakuntaan. Hätäkasteen jälkeen Suomen evankelis-luterilainen kirkon Kirkkokäsikirjan mukaan toimitetaan hätäkasteen vahvistamisen. Ortodoksisessa kirkossa puolestaan toimitetaan mirhavoitelun sakramentti heti kun lapsi on voimistunut riittävästi. Hätäkaste tarvitaan, koska kasteella uskotaan olevan merkittävä rooli ihmisen pelastumisessa.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ohje

Hätäkasteen voi suorittaa kuka tahansa kirkon jäsen tai myös muu kristitty. Mikäli mahdollista läsnä tulee olla myös todistaja. Hätäkasteessa kastaja valaa vettä kastettavan päähän kolme kertaa ja sanoo:
»[Henkilön etunimet,] minä kastan sinut Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen.»
Tämän jälkeen luetaan Isä meidän -rukous yhteen ääneen ja kastaja lausuu vielä Herran siunauksen.
Pappi vahvistaa hätäkasteen, kun kastettu on vahvistunut tai tervehtynyt. Hätäkasteen vahvistaminen on kiitosjuhla, ja se voi tapahtua kotona. Jos lapselle ei annettu nimeä hätäkasteen yhteydessä, se annetaan vahvistamisen yhteydessä, ja jo annettu nimi voidaan muuttaa.
Suomen ortodoksisen kirkon ohje

Hätätilassa voi ortodoksinen maallikko tai, ellei sellaista ole paikalla, joku muu kristitty suorittaa lapsen kastamisen. Tilanteen salliessa luetaan ensin rukouksia, mm. Isä meidän, jonka jälkeen kastaja valelee vettä kastettavan päälle kolmeen kertaan ja lausuu:
»Kastetaan Jumalan palvelija, (nimi) Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Amen.»
Suomen katolisen kirkon ohje

Kuka tahansa ei-katolilainenkin voi suorittaa hätäkasteen, kunhan kaste toimitetaan puhtaalla vedellä noudattaen kirkon aikomusta. Kastaja kaataa lapsen päälle hieman vettä ja sanoo:
»Minä kastan sinut Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen.»
Ruotsin kirkko, kaste kriisitilanteessa

Ruotsin kirkon kirkkokäsikirja ei käytä nimitystä "Hätäkaste", vaan sen korvaa "Kaste kriisitilanteessa". Kaste kriisitilanteessa voidaan toimittaa käsikirjassa olevaa erityistä järjestystä noudattaen. Jos kastettava on menehtymäisillään, riittää, että hänet valellaan kolme kertaa vedellä ja kasteen toimittaja sanoo: ”Minä kastan sinut Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen.”
Kasteen kriisitilanteessa voi toimittaa pappi tai kastettu maallikko. Jos mahdollista, paikalla tulee olla kasteen todistajia. Kasteen toimittajan tulee ilmoittaa kaste mahdollisimman pian sen seurakunnan kirkkoherralle, jossa kastettu on kirjoilla.
Helsinki

| Helsinki Helsingfors |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 

Sijainti:  60°10′15″N, 24°56′15″E
Maakunta:  Uudenmaan maakunta
Seutukunta:  Helsingin seutukunta
Kuntanumero:  091
Hallinnollinen keskus:  Helsingin keskustaajama
Perustettu:  1550
Kuntaliitokset:  Helsingin kuntaliitokset Haaga (1946) Huopalahti (1946) Kulosaari (1946) Oulunkylä (1946)
Pinta-ala ilman merialueita:  215,08 km² 256:nneksi suurin 2022 
Kokonaispinta-ala:  715,48 km² 165:nneksi suurin 2022 
– maa:  214,19 km²
– sisävesi:  0,89 km²
– meri:  500,40 km²
Väkiluku:  684 589  suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  3 196 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  14,3 %
– 15–64-v.:  68,3 %
– yli 64-v.:  17,4 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  75,0 %
– ruotsinkielisiä:  5,5 %
– muut:  19,6 %
Kunnallisvero:  5,3 % 305:nneksi suurin 2025 
Pormestari:  Juhana Vartiainen
Helsingin kaupunginvaltuusto:  85 paikkaa
– puheenjohtaja:  Reetta Vanhanen
  2021–2025   • Kok.   • Vihr.   • SDP   • Vas.   • PS   • RKP   • Liik.   • Kesk.   • KD:   23 18 13 11 9 5 3 2 1
www.hel.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helsinki (ruots. Helsingfors) on Suomen pääkaupunki ja Uudenmaan maakuntakeskus, joka sijaitsee Etelä-Suomessa Suomenlahden pohjoisrannalla. Helsingin kaupungissa asuu noin 685 000 henkilöä ja laajemmin koko seudulla asuu noin 1 606 000 henkilöä. Asukasluvultaan Helsinki on Suomen suurin kunta ja lähikuntineen suurin kaupunkialue.
Helsingin naapurikunnat ovat lännessä Espoo, pohjoisessa Vantaa ja idässä Sipoo. Pääkaupunkiseutuun kuuluvat Helsingin lisäksi Espoo, Vantaa ja Kauniainen, ja seudulla asuu noin  1 267 000 henkilöä. Helsingin keskustaajama ulottuu usean naapurikunnan alueelle, kuten Espooseen, Vantaalle ja Keravalle.
Helsinki on Suomen kulttuurillinen, hallinnollinen, poliittinen ja liike-elämän keskus, monen suuren yrityksen kotikaupunki ja maan suurin työnantaja. Kaupunki perustettiin Tallinnan kilpailijaksi Vantaanjoen suulle vuonna 1550 ja siirrettiin nykyiselle paikalleen vuonna 1640. Helsingistä tuli Suomen suuriruhtinaskunnan pääkaupunki vuonna 1812 ja Suomen tasavallan pääkaupunki maan itsenäistyessä vuonna 1917.
Helsinki-nimen alkuperä

Keskiajalla, niin sanotun toisen ristiretken jälkeen, ruotsalaisten kolonisaatio ulottui myös Uudellemaalle. 1630-luvulla esitetyn käsityksen mukaan Helsingin seudun siirtolaiset olisivat tulleet 1200-luvun puolivälin tienoilla Keski-Ruotsista Hälsinglandin maakunnasta, ja Vantaanjokea olisi ryhdytty uudisasukkaiden mukaan kutsumaan nimellä Helsingå, mistä 1300-luvulla syntynyt kirkkopitäjä olisi vuorostaan saanut nimen Helsinge. Nykyisin käsitystä pidetään kuitenkin kyseenalaisena, sillä murretutkimuksen perusteella uudisasukkaat tulivat Uplannista ja sen lähiseuduilta. Historioitsija Tapio Salminen arvioi, että nimi Helsinge juontuu ”pikemminkin jostain itse seutuun ja sen kolonisaatioasutuksen sijaintiin liittyvästä piirteestä” eikä nimen alkuperä ole enää yksiselitteisesti tutkimuksen tavoitettavissa.
Kun joen suulle, Forsbyn kylän (nykyisin Koskela) kohdalle, alettiin perustaa kaupunkia vuonna 1548, siitä ryhdyttiin käyttämään nimitystä Helsinge fors eli ’Helsingin koski’, mikä vakiintui sitten muotoon Helsingfors. Nimi viittaa Vantaanjoen suulla sijaitsevaan koskeen, joka nykyään tunnetaan nimellä Vanhankaupunginkoski. Kansan suussa paikka tunnettiin kuitenkin lähinnä muunnelmilla Helsinge tai Helsing, josta kehittyi suomenkielinen muoto Helsinki.
Nimeä Helsinki on käytetty suomenkielisissä asiakirjoissa ja sanomalehdissä vuodesta 1819 lähtien, jolloin Suomen senaatti siirtyi kaupunkiin ja siellä annetut asetukset alettiin päivätä siellä. Näin nimi Helsinki vakiintui suomen kirjakieleen.
Maantiede

Helsingin pinta-ala oli 2022-01-01-11. tammikuuta 2022 715,48 neliökilometriä, josta 214,19 neliökilometriä on maata, 0,89 neliökilometriä sisävesialueita ja loput 500,40 neliökilometriä merivesialueita. Saaria Helsingissä on 327 ja rantaviivaa 131 kilometriä.
Helsingissä on viheralueita yhteensä noin 8 500 hehtaaria. Helsingin puistot vaihtelevat klassisista muotopuistoista ydinkeskustasta alkavaan 10 neliökilometrin laajuiseen Keskuspuistoon.
Helsingissä on 60 luonnonsuojelualuetta, joiden yhteenlaskettu pinta-ala on 954,8 hehtaaria. Yhteenlasketusta pinta-alasta vesialueiden osuus on 481,9 hehtaaria ja maa-alan 472,9 hehtaaria. Lisäksi kaupunki omistaa seitsemän luonnonsuojelualuetta Espoossa, Sipoossa, Hangossa ja Inkoossa. Suurin luonnonsuojelualue on Viikin-Vanhankaupunginlahden alue, pinta-alaltaan 306 hehtaaria. Ensimmäinen kaupungin luonnonsuojelualue, Lauttasaaren Tiiraluoto, perustettiin vuonna 1948.
Helsingin nimikkokasvi on vaahtera ja nimikkoeläin orava.
Helsingin maa-alueen maantieteellinen keskipiste on Viikissä. Korkeimmalla Helsingissä asutaan Jakomäenkalliolla, jonka korkeus on 59,5 metriä meren pinnasta, ja korkein maastokohta on Malminkartanonhuippu, joka nousee 90 metrin korkeuteen. Huipulla on Hanna Vainion suunnittelema ympäristötaideteos ”Tuulet ja suunnat”.
Maantiede > Rannikot ja vesialueet

Helsingin kantakaupunki sijaitsee niemellä kahden sisämaahan työntyvän merenlahden välissä: länsipuolella on Seurasaarenselkä, itäpuolella Kruunuvuorenselkä ja sen jatkeena Vanhankaupunginselkä.
Seurasaarenselän yhdistää mereen noin puoli kilometriä leveä Lauttasaarensalmi kantakaupungin ja Lauttasaaren välissä. Sen läheisyydessä on Länsisatama ja pienemmät lahdet Hietalahti ja Ruoholahti. Kantakaupungin luoteispuolella on Munkkiniemi, josta johtaa saariketju Lauttasaareen. Saarten väliset kapeat salmet yhdistävät Seurasaarenselän lännempänä sijaitsevaan Laajalahteen, jonka poikki kulkee Helsingin ja Espoon raja. Keskellä Seurasaarenselkää sijaitsee Seurasaari.
Kantakaupungin itäpuolella sijaitsevan Kruunuvuorenselän erottaa avomerestä joukko saaria, joille on rakennettu Suomenlinna. Kruunuvuorenselän lahtia ovat Eteläsatama ja Pohjoissatama, joiden välissä on Katajanokka. Pohjoissatamasta työntyy länteen Siltavuorensalmi, joka johtaa Eläintarhanlahteen ja Töölönlahteen. Salmen yli johtavat Hakaniemen silta ja Pitkäsilta sekä varsinaisen Töölönlahden suulla sijaitseva rautatiepenger.
Kruunuvuorenselän jatkeena pohjoisessa on Vanhankaupunginselkä, johon Vantaanjoki laskee Vanhankaupunginkosken kautta. Välissä on joukko saaria, joista suurimmat ovat Kulosaari, Mustikkamaa ja Korkeasaari. Niiden itäpuolella on Herttoniemi, ja sen edustalla suuret saaret Laajasalo ja Santahamina, jotka rajoittavat Kruunuvuorenselkää itäpuolelta. Kaupungin itäisimmässä osassa on laaja Vuosaaren niemimaa, jota rajoittavat Vartiokylänlahti ja Porvarinlahti.
Maantiede > Ilmasto

Helsingissä vallitsee merellisen ja mannerilmaston välimuoto: talvet ovat suomalaisittain melko lauhoja ja kesät lämpimiä, joskin hellepäiviä on vähemmän kuin Etelä-Suomen sisämaassa. Merituuli viilentää kaupungin ilmaa keväisin, kun taas syksyllä vaikutus on päinvastainen: esimerkiksi vertailukaudella 1981–2010 terminen talvi alkoi Helsingin Kaisaniemen mittausasemalla Ilmatieteen laitoksen mukaan vasta 7. joulukuuta.
Helsingin pakkasennätys mitattiin Kaisaniemessä 10. tammikuuta 1987, jolloin lämpötila laski −34,3 °C asteeseen. Kaisaniemen lämpöennätys on +33,2 °C heinäkuun 28. päivänä 2019. Sadepäiviä (sademäärä väh. 0,1 mm) on keskimäärin 182 vuodessa. Aurinkotuntien määrä on suurin rannikolla, ja se laskee sisämaahan mentäessä. Kaudella 1981–2010 lähin mittauspaikka oli Helsinki-Vantaan lentoasema, jossa havaittiin 1 780 aurinkotuntia. Luku on korkeampi kuin sisä-Suomen mittausasemilla, mutta alempi kuin Suomenlahden saaristossa. Auringon kulma kesäpäivänseisauksessa on korkeimmillaan 53,3° ja talvipäivänseisauksessa 6,5°.
Maantiede > Seutu ja seutukunta

Helsingin seutu on Helsinkiä ympäröivä metropolialue. Siihen kuuluvat Helsingin lisäksi Espoo, Vantaa, Kauniainen, Hyvinkää, Järvenpää, Kerava, Kirkkonummi, Nurmijärvi, Sipoo, Tuusula, Pornainen, Mäntsälä ja Vihti. Helsingin seutua laajempi alue on Helsingin seutukunta, joka on yksi Suomen seutukunnista. Seutukuntaan kuuluvat Helsingin seudun lisäksi Siuntio, Lohja ja Karkkila.
Kaupunginosat ja piirit

| Aluejakojen vertailu> Kaupunginosajako | Aluejakojen vertailu> Piirijako |
| --- | --- |
59 kaupunginosaa: 8 suurpiiriä
59 kaupunginosaa: 34 peruspiiriä
148 osa-aluetta
404 pienaluetta
Helsinki jakaantuu 59 kaupunginosaan. Sen lisäksi lähinnä kaupungin hallinnon tarpeita varten on luotu piirijako.
Helsingin kantakaupunki tarkoittaa tarkemmin määrittelemätöntä Helsingin ydinaluetta, esikaupunkien ja lähiöiden vastakohtana. Nimitykset liikekeskusta ja ydinkeskusta tarkoittavat yleensä Kluuvia ja Kampin itä- ja pohjoisosia.
Kaupunginosat ja piirit > Kaupunginosat osa-alueineen suurpiireittäin

Helsingissä on 8 suurpiiriä ja 34 peruspiiriä.
Kaupunkinäkymä > Arkkitehtuuri

Helsingin arkkitehtuurissa huomattavimmat tyylisuunnat ovat uusklassismi, jugend ja funktionalismi. Suurin osa Helsingin rakennuksista on rakennettu vuoden 1808 tulipalon jälkeen. Helsingin kantakaupungin vanhin säilynyt rakennus on Sederholmin talo (1757) Senaatintorin ja Katariinankadun risteyksessä. Myös Suomenlinnassa on 1700-luvulla valmistuneita rakennuksia, muun muassa Kustaanmiekan Kuninkaanportti (1753–1754).
Kaupunkinäkymä > Arkkitehtuuri > Uusklassismi

Kun Helsingistä tuli Suomen suuriruhtinaskunnan pääkaupunki, kaupunkia piti rakentaa uudelleen tulipalon jälkeen. Uusi asemakaava ja uudet rakennukset syntyivät Johan Albrecht Ehrenströmin ja Carl Ludvig Engelin yhteistyönä. Kaupungille luotiin empiretyylinen keskusta, jonka perusilme on säilynyt 2000-luvulle asti. Ehrenströmin asemakaavassa Kruununhaka, Kluuvi, Kaartinkaupunki, Kamppi ja Punavuori saivat nykyisen korttelirakenteensa, mutta yksi- tai kaksikerroksiset empiretyyliset puutalot on purettu lähes kokonaan uudempien ja kookkaampien kivirakennusten tieltä.
Engelin piirtämiä rakennuksia on eritoten Senaatintorin ympärillä. Senaatintorin itä- ja länsipäädyissä sijaitsevat Helsingin yliopiston päärakennus (1828–1832) ja Valtioneuvoston linna (1818–1822). Senaatintoria hallitsee pohjoispäässä sijaitseva empiretyylinen, valkea Helsingin tuomiokirkko (1830–1846, vihitty 1852). Lähiympäristössä sijaitsevat muun muassa kaupungintalo (1828–1833), yliopiston kirjasto (1836–1845), entinen sisätautien klinikka, nykyinen Helsingin yliopiston humanistisen tiedekunnan kampusrakennus (1824) ja ortodoksinen Pyhän Kolminaisuuden kirkko (1827). Empiretyylisen Presidentinlinnan (1820) suunnitteli Pehr Granstedt. Helsingin vanhin kirkko on Vanha kirkko (1826), jonka suunnitteli Engel.