stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
António dos Santos

António dos Santos (14. huhtikuuta 1932 Vagos – 26. maaliskuuta 2018) oli portugalilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Aveiron hiippakuntaan 1. heinäkuuta 1956 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Tabboran titulaaripiispaksi 6. joulukuuta 1975. Piispaksi vihkiminen seurasi 4. huhtikuuta 1976. Pääkonsekraattorina toimi Giuseppe Maria Sensi, jota avustivat Manuel d'Almeida Trindade ja Manuel Dos Santos Rocha.
Dos Santos sai 17. marraskuuta 1979 nimityksen Guardan piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 1. joulukuuta 2005.
Aleksandr Pokryškin

| Aleksandr Pokryškin |
| --- | --- |
 Aleksandr Pokryškin
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. maaliskuuta 1913  Novosibirsk, Venäjä
Kuollut: 13. marraskuuta 1985 (72 vuotta)
Kansalaisuus:  Neuvostoliitto
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Neuvostoliitto
Palvelusvuodet:  1932–1972
Taistelut ja sodat:  suuri isänmaallinen sota
Sotilasarvo:  
 Nimikirjoitus
Aleksandr Ivanovitš Pokryškin (ven. Алекса́ндр Ива́нович Покры́шкин, 19. maaliskuuta 1913 (J: 6. maaliskuuta) – 13. marraskuuta 1985) oli neuvostoliittolainen toisen maailmansodan hävittäjä-ässä, joka oli sekä Neuvostoliiton että liittoutuneiden toiseksi paras hävittäjälentäjä.
Pokryškin kasvoi nopeasti sodassa Saksan Werner Möldersin kaltaiseksi lentotaisteluopin muokkaajaksi. Hän edisti toiminnallaan Neuvostoliiton ilmavoimien siirtymistä yksipuolisesta kaartotaistelutaktiikasta pystyliikkeisiin perustuvaan taistelemiseen, joka perustui nopeus- ja korkeusedun hyväksikäyttöön ja mahdollisuuksien mukaan yllätykseen. Pokryškin käytti eräänlaista pikakirjoitusta selostaessaan kehittämäänsä uutta taistelutaktiikkaa lentäjätovereilleen. Taktiikkansa perusteet hän tiivisti muotoon korkeus-nopeus-liike-tulitus (ven. vysota-skorost-manjovr-ogon).
Tausta

Pokryškin syntyi Novosibirskissä työläisperheeseen. Hän oli jo pienenä kiinnostunut tekniikasta ja 12-vuotiaana hän päätti etsiä keinon päästä lentäjäksi.
Vuonna 1928 hänen seitsemänvuotinen peruskoulukäyntinsä päättyi. Hänet ohjattiin työharjoitteluun rakennustyöläiseksi, jonka jälkeen hän siirtyi tekniseen opistoon opiskelemaan. Tämä kurssi oli 1,5 vuoden pituinen ja sen jälkeen hänestä tuli metallityöläinen paikalliseen tehtaaseen.
Ilmailumekaanikoksi

Pokryškin pyrki vapaaehtoisena asepalvelukseen ja pääsi ilmailukoulun mekaanikkokoulutukseen. Valmistuttuaan hän pyrki uran aikana useita kertoja uudelleen lentokoulutukseen. Hänen esimiehensä pyrkivät pitämään hyvän mekaanikon omassa käytössään estäen siirtymisen lentokoulutukseen. Vuonna 1934 hän yleni 74. jalkaväkidivisioonan päämekaanikoksi, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1938.
Sotilaslentäjänä

Päämekaanikkoaikanaan hän kävi siviililentokurssin 17 päivässä, mikä teki hänestä pääsykelpoisen asevoimien lentokouluun. Hän valmistui kurssinsa parhaana vuonna 1939 ja yleni yliluutnantiksi.
Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon Pokryškin palveli Moldaviassa. Konetyyppinä oli Mikojan-Gurevitš MiG-3.
Sodan ensimmäisenä päivänä Pokryškin ampui alas oman kevyen Suhoi Su-2 -pommittajan. Lentäjille ei ollut kerrottu uudesta palvelukseen otetusta tyypistä eikä hän näin tunnistanut sitä.
Ensimmäisen ilmavoittonsa hän saavutti sodan toisena päivänä Messerschmitt Bf 109:sta.
3. heinäkuuta 1941 hänet ammuttiin alas vihollisen puolella ja luultiin, että hän kuoli koneensa alassyöksyssä. Hän palasi palvelukseen saaden lisää ilmavoittoja.
Lentäessään edelleen MiG-3:lla Pokryškin nimettiin Neuvostoliiton sankariksi. Tämä arvo yritettiin peruuttaa muiden saatujen tunnustusten ohella kesällä 1943 kun hänen esimiehensä Zajevin aiheutti hänelle poliittisia hankaluuksia.
Pääosan ilmavoitoistaan Pokryškin saavutti Bell P-39 Airacobralla. Hän taisteli ässä Grigori Retškalovin kanssa samassa yksikössä. Krimillä hänen yksikkönsä taisteli Saksan eliittiyksiköitä (JG 51 ’Mölders’, JG 52 ja JG 3 ’Udet’) vastaan. Ilmataistelut olivat valtavia käsittäen jopa 200 hävittäjälentokonetta yhdessä taistelussa. 29. huhtikuuta 1943 Pokryškin ampui alas viisi konetta yhdessä taistelussa.
Saman vuoden kesällä Pokryškin esitteli kehittelemänsä taktiikan joka tuli tunnetuksi nimellä Kubanin portaat. Siinä muodostelma jaettiin korkeussuunnassa kolmeen osastoon joista alin oli iskulentue toisen suojatessa ja viimeisen toimiessa vielä lakisuojana. Hän kiteytti oppinsa sanoihin korkeus-nopeus-liike-tulitus. Taktiikkaa käytettiin vielä Pohjois-Vietnamin ilmavoimissa. Pokryškin toi Neuvostoliiton hävittäjävoimiin myös ns. vapaan metsästyksen, mikä antoi lentäjille mahdollisuuden aloitteeseen ja käyttää ominaisuuksia hyväksi olematta sidottuna esimerkiksi saatettavien pommikoneiden läheisyyteen. Pokryškin korosti silti lentokurin ja yhteistyön merkitystä ja piti tärkeänä taisteluparin siipikoneen pysymistä asemassaan.
Tästä syystä hän toukokuussa 1944 erotti toisen kuuluisan ässän Grigori Retškalovin rykmentinkomentajan tehtävistä, johon hänet oli ylennetty Pokryškinin seuraajana. Hän katsoi että tämä oli menettänyt kokonaisuuden hallinnan erään yksikölle tuhoisan ilmataistelun jälkeen. Aiemmin lentäjä oli saanut surmansa mekaanikon huolimattomuuden vuoksi. Retškalov myös tunnetusti rikkoi lentokuria pyrkiessään saamaan lisää ilmavoittoja mikä vaaransi toiset.
Helmikuussa 1944 Pokryškinia alettiin suojella sotasankarina ja hänelle tarjottiin toimistotyötä, mistä hän kieltäytyi. Kesäkuussa 1944 hän yleni everstiksi.
19. elokuuta 1944 hän oli lentänyt 550 sotalentoa ja saanut 53 vahvistettua voittoa. Kaikkiaan hän sai 65 ilmavoittoa, joista vain kaksi tuli kahtena viimeisenä sotavuotena.
Sodan jälkeen

Pokryškin yleni sodan jälkeen kenraaliksi.
Länsimaissa on esitetty arveluita, että Neuvostoliiton johtavista ässistä osa otti osaa Korean sotaan, mutta nämä arvelut ovat voineet olla osa kylmän sodan propagandaa. Pokryškinin elämäntavat  muuttuivat sodan jälkeen. Ylenmääräinen juhlinta ja kestitys toivat alkoholiongelman ja hänen terveytensä alkoi horjua.
Hän kuoli 13. marraskuuta 1985 72-vuotiaana.
Pokryškinin muistelmat ilmestyivät suomeksi jo vuonna 1945 nimellä Hävittäjän siivet. Kirja on lyhyt ja pamflettimainen, tyypillinen sodan voittaneen osapuolen kunnianosoitus sotasankarilleen.
Voitot toisessa maailmansodassa

Messerschmitt Bf 109: 34
Junkers Ju 87: 19
Junkers Ju 88: 15
Junkers Ju 52:  5
Henschel Hs 126: 4
Focke-Wulf Fw 190: 2
Messerschmitt Bf 110:  1
Henschel Hs 129: 1
Yhteensä: 88
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksandr Pokryškin Wikimedia Commonsissa
Anapsidit

| Anapsidit |
| --- | --- |
 Anapsidin kallo.
 Pennsylvania-kausi - Nykyaika (Holoseeni)  312–0 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Alaluokka::  Anapsidit Anapsida*  Osborn, 1903
Ryhmät
 †Captorhinida (parafyleettinen)  †Mesosauria  Parareptilia (ylälahko) †Millerosauria  †Procolophonomorpha   ?Kilpikonnat Testudines 
Katso myös
   Anapsidit Wikispeciesissä   Anapsidit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Anapsidit on vanhentunut matelijoiden ryhmä, jonka lajien kallosta puuttuu ohimoaukot. Perinteisesti anapsidit olivat yksi matelijoiden neljästä alaluokasta (Anapsida), joka sisälsi kilpikonnat ja niiden sukupuuttoon kuolleet sukulaiset. Nykyään se kuitenkin sisältää monia kaukaista sukua olevia matelijaryhmiä, joista toiset ovat läheisempää sukua diapsideille kuin toisille anapsideille ja joille oli yhteistä vain ohimoaukoton kallo, mikä tekee anapsideista parafyleettisen ryhmän.
Kilpikonnat

Ennen kilpikonnat sijoitettiin perinteisesti anapsideihin, jolloin ne olivat ainoita nykyisin eläviä anapsideja. Nykyään sukulaissuhde kilpikonnien sekä kivihiilikauden ja permikauden anapsidien välillä on kuitenkin yhä epävarma. Useimmat paleontologit uskovat nykyisin, että kilpikonnat polveutuvat diapsideista, jotka menettivät ohimoaukkonsa. Diapsideissa kilpikonnat luetaan nykyisin yleensä Pantestudines-kladiin, ja ne saattavat olla läheisintä sukua joko arkosaureille (Archosauromorpha tai Archelosauria) tai lepidosaureille (Ankylopoda).
Evoluutio

Ensimmäiset anapsidit kehittyivät kivihiilikaudella noin 312 miljoonaa vuotta sitten ja olivat samalla ensimmäisiä matelijoita. Vaikka Procolophonidae-heimo eli vielä triaskaudella, lähes kaikki muut anapsidit, kuten millerettidit, nycteroleteridit ja pareiasaurit, kuolivat sukupuuttoon permikauden lopulla joukkotuhossa. Ensimmäiset kilpikonnat kehittyivät myöhäistriaskaudella noin 220 miljoonaa vuotta sitten.
Aiheesta muualla

Introduction to Anapsida from UCMP
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Anapsid
Valekarettikilpikonnan anapsidinen kallo.
Käännös suomeksi
Andrew Parker Bowles

Andrew Henry Parker Bowles (s. 27. joulukuuta 1939) on eläkkeellä oleva Britannian armeijan upseeri, sotilasarvoltaan prikaatikenraali (engl. brigadier). Hän on palvellut ratsuväessä ja saanut vuonna 1984 kunnia-arvonimen OBE (Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseeri).
Parker Bowles on kuningas Charles III:n puolison, kuningatar Camillan entinen aviomies. Parker Bowles ja Charles pelasivat aikoinaan pooloa samassa joukkueessa.
Avioliitot

Andrew Parker Bowles ja Camilla Parker Bowles (o.s. Shand) olivat naimisissa vuosina 1973–1995. Heillä on kaksi lasta: vuonna 1974 syntynyt Tom Parker Bowles ja vuonna 1978 syntynyt Laura Lopes (o.s. Parker Bowles). Lapsenlapsia on yhteensä viisi.
Avioeron jälkeen Andrew Parker Bowles meni uudelleen naimisiin vuonna 1996. Hänen toinen vaimonsa, puutarhasuunnittelija Rosemary Parker Bowles (ent. Pitman) kuoli syöpään tammikuussa 2010.
Suhde Britannian kuningasperheeseen

Andrew Parker Bowlesin vanhemmat kuuluivat kuningataräiti Elisabetin ystäväpiiriin. 1970-luvun alussa Parker Bowles tapaili jonkin aikaa Charlesin pikkusiskoa, prinsessa Annea. Hän on edelleen Annen läheinen ystävä ja tämän tyttären Zaran (s. 1981) kummisetä.
Parker Bowles ja Camilla ovat eronsa jälkeen pysyneet hyvissä väleissä. Hän oli häävieraiden joukossa, kun Camilla ja Charles avioituivat keväällä 2005.
Antónios Mástoras

| Mitalit> Maa:  Kreikka.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Kreikka.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Kreikka.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Maa:  Kreikka> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Praha 2015 | korkeushyppy |  |
Antónios Mástoras (kreik. Αντώνιος Μάστορας, etunimi usein muodossa Adónios; s. 6. tammikuuta 1991) on kreikkalainen korkeushyppääjä. Mástoraksen ulkoratojen ennätys on Ostravassa kesäkuussa 2014 hypätty 230 ja sisäratojen ennätys vuoden 2015 sisäratojen EM-kilpailuiden finaalissa hypätty 231. Hän edustaa Panellinos AC:tä.
Mástoras saavutti hopeaa ennätystuloksellaan vuoden 2015 sisäratojen EM-kilpailuista Prahasta. Hän jakoi hopean yhdessä Italian Silvano Chesanin kanssa. Mástoras on osallistunut kerran MM-kilpailuihin, vuonna 2013, jääden tuolloin karsintaan. Myös vuoden 2014 EM-kilpailuissa Zürichissä hän jäi karsintaan.
Mástoras saavutti pronssia alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuista 2013 Tampereelta tuloksella 226. Hän jakoi pronssin Ison-Britannian Allan Smithin kanssa.
Käännös suomeksi
Antti Kauranne

Antti Kauranne (s. 16. huhtikuuta 1958 Jyväskylä) on suomalainen päätoimittaja ja kirjailija. Hän on toiminut lehtialan esimiestehtävissä muun muassa Uudessa Suomessa, Iltalehdessä, Demarissa ja Alueuutisissa sekä RBI Finland Oy:ssä. Kauranteen teos Kun kaikki tiet päättyvät palkittiin Helsingin kirjamessuilla lokakuussa 2007 Suomen Pienkustantajat ry:n Sampo-palkinnolla.
Teoksia

Leevi Niemisen Vapaussota. Omakustanne 2003.
Kadonnut Viipurissa 20.6.1944. Gummerus 2004.
Kun kaikki tiet päättyvät. Pilot-kustannus 2007.
Punainen Porvoo. Kustannus Oy Majakka 2008.
Mietaita. Kustannus Oy Majakka 2008.
Alonso de Ojeda

| Alonso de Ojeda |
| --- | --- |
 Öljyvärimaalaus de Ojedasta.
Henkilötiedot
Syntynyt: noin 1466 Cuenca, Espanja
Kuollut: noin  1515 (48–49 vuotta) Santo Domingo, Espanjan Länsi-Intia
Alonso de Ojeda (noin 1466 Cuenca, Espanja – noin 1515 Santo Domingo, Espanjan Länsi-Intia) oli espanjalainen konkistadori. Hän tutki Etelä-Amerikan pohjoisrannikkoa ja sen lähisaaria.
Elämä ja ura

De Ojeda oli lähtöisin köyhtyneestä aatelissuvusta ja aloitti uransa Medinacelin herttuan palveluksessa. Hän sai jo varhain Burgosin piispan Juan Rodríguez de Fonsecan suojeluksen, jonka avulla Ojeda pääsi Kristoffer Kolumbuksen mukana hänen toiselle matkalleen uuteen maailmaan ja osallistui Guadalupen ja Hispaniolan tutkimuksiin. De Ojeda kunnostautui siellä taisteluissa alkuperäiskansoja vastaan, joita kohtaan hän oli kuitenkin julma. Hän palasi Espanjaan vuonna 1496.
Kolmen vuoden kuluttua de Ojeda matkusti jälleen uuteen maailmaan johtamallaan kolmella aluksella, ja mukana olivat kartografit Juan de La Cosa ja Amerigo Vespucci. He saapuivat lähelle päiväntasaajaa, tutkivat Trinidadin saaren rannikon ja koko Venezuelan rannikon, Orinocojoen suun ja Margaritan saaren. Hän löysi Maracaibojärven. De Ojedan palattua Espanjaan hänen retkikuntansa tiedot sisällytettiin Juan de la Cosan vuonna 1500 laatimaan karttaan, jossa nimi Venezuela esiintyi ensimmäistä kertaa. Tutkimusten jälkeen hän suuntasi Hispaniolan saarelle, jossa hänen katsottiin loukkaavan Kolumbuksen oikeuksia tutkia mannerta. Palatessaan Espanjaan vuonna 1500 hän otti mukaansa monia vankeja, jotka hän myi orjiksi.
Koska de Ojedalla oli vielä vaikutusvaltaisia ystäviä kotimaassaan, hän pystyi varustamaan uuden retkikunnan, joka lähti Cádizista vuonna 1502 ja teki maihinnousun paikkaan Guajiran niemimaalle, jonka hän nimesi Santa Cruziksi. Alkuperäisväestön jatkuva vastarinta ja ruoan puute saivat miehistön kapinoimaan. He lähettivät de Ojedan vangittuna takaisin Espanjaan syyttäen häntä kuninkaallisten tulojen anastamisesta. De Ojeda asetettiin syytteeseen ja tuomittiin maksamaan sakot. Hänet kuitenkin vapautettiin syytteistä piispa Fonsecan vaikutuksesta, mutta hän joutui nyt köyhyyteen.
De Ojeda pääsi takaisin Hispaniolaan, ja lähetti Juan de la Cosan hankkimaan kuninkaalta luvan uusiin valloituksiin Cabo Gracias a Diosin (nykyisen Hondurasin ja Nicaraguan rajalla) ja Cabo de la Velan (nykyisessä Kolumbiassa) välissä olevan mantereen osissa. Hän palasi Espanjaan ja järjesti kolmannen ja viimeisen retkikuntansa. Hänen neljään alukseensa nousi muun muassa Francisco Pizarro, Perun tuleva valloittaja. Hernán Cortés, joka myöhemmin tuli hallitsemaan Meksikoa, olisi ollut mukana tässä seikkailussa, ellei äkillinen sairaus olisi estänyt häntä lähtemästä. Perille päästyään de Ojeda tapasi alkuperäiskansat nykyisen Kolumbian alueella, jotka surmasivat kaikki muut paitsi de Ojedan ja yhden muun miehen. De Ojeda ei kuitenkaan lannistunut, vaan perusti San Sebastián de Urabán siirtokunnan tammikuussa 1510 paikkaan, joka vaikutti edellistä sopivammalta. Yrittäessään hankkia tarvikkeita pienelle asutukselle hän joutui haaksirikkoon ja vietti loppuelämänsä äärimmäisessä köyhyydessä Santo Domingossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alonso de Ojeda Wikimedia Commonsissa
Kartta Alonso de Ojedan tekemistä matkoista.
Alkemisti (kirja)

| Alkemisti> O Alquimista |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Paulo Coelho
Kieli:  portugali
Julkaistu:  1988
Suomennos
Suomentaja:  Sanna Pernu
Kustantaja:  WSOY (Santiagon unelmat 1995)  Basar (Alkemisti 2002)
Julkaistu:  1995 Santiagon unelmat 2002 Alkemisti
Sivumäärä:  154 s.
ISBN:  951-9107-39-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Alkemisti (port. O Alquimista) on brasilialaisen kirjailijan Paulo Coelhon tunnetuin teos. Kirja julkaistiin Brasiliassa vuonna 1988. WSOY kustansi kirjan suomennoksen vuonna 1995 nimellä Santiagon unelmat. Bazar Kustannus julkaisi saman suomennoksen uudelleen vuonna 2002 Alkemistina. Coelhon Alkemisti on käännetty 62 kielelle ja sitä on myyty yli 150 maassa.
Alkemisti oli kirjana hyvin erilainen kuin Coelhon esikoisteos. Se on symbolinen ja monitasoinen, metaforin puhuva teos, joka kehottaa lukijoitaan pitämään unelmistaan kiinni. Kirja kuvastaa Paulo Coelhon yhdentoista vuoden mittaisia alkemian opintoja. Alkemistin tarina on saanut paljon vaikutteita argentiinalaisen Jorge Luis Borgesin kirjasta Tale of two dreams.
Warner Brothers on parhaillaanmilloin? tekemässä Alkemistista elokuvaa. Oikeudet elokuvaversioon yhtiö hankki jo vuonna 1993.
Menestys ei seurannut kirjan julkaisua heti, sillä ensimmäistä painosta vuonna 1988 myytiin vain 900 kappaletta,[lähde? ] eikä kustantaja halunnut tehdä uusintapainosta heikon menekin vuoksi. Paulo Coelho sai kuitenkin uuden mahdollisuuden löytäessään suuremman kustantajan, Roccon. Kun Rocco julkaisi Coelhon kolmannen kirjan Bridan, julkisuutta tuli niin paljon, että kiinnostus heräsi myös kahta aiempaa kirjaa kohtaan. Alkemistin suosio vain yltyi, ja 1993 kirjasta otettiin Yhdysvalloissa suuri ensipainos. Samana vuonna kirja nousi myyntitilastojen kärkeen Australiassa. Myös norjalainen kustantaja kiinnostui kirjan julkaisemisesta. Seuraavana vuonna kirja julkaistiin Ranskassa, sitten Italiassa ja muualla Euroopassa. Saksassa 1996 julkaistu kirja rikkoi tilastoennätyksiä pitämällä listapaikkansa Der Spiegelissä yli 306 viikkoa.[lähde? ]
Juoni

Kirjan päähenkilön nimi on Santiago, joka on ammatiltansa paimen. Santiago haluaa muutosta elämään ja tapaakin sattumalta vanhan miehen, joka osoittautuu kuninkaaksi. Kuningas neuvoo pojalle, mistä tämä voisi löytää etsimänsä aarteen. Poika lähtee tavoittelemaan aarretta ja matkallaan hän joutuu ylittämään meren ja jopa aavikon. Aavikolla hän tapaa tytön (Fatima), johon hän rakastuu syvästi.  Matka ei ole liian helppo ja Santiago joutuukin useampaan kertaan miettimään elämäänsä ja tulevaisuuttaan.
Henkilöt

Kirja sisältää paljon itsensä mietiskelyä, mutta se sisältää myös muita henkilöitä:
Santiago on nuorehko espanjalainen mies, joka lähtee etsimään itselleen parempaa elämää. Hän on ammatiltansa paimen, koska hän itse on halunnut paimeneksi, koska hän haluaa tutustua maailmaan ja sen ihmeisiin. Santiago on matkaan lähtiessä melko tietämätön maailmasta, mutta saapuessaan takaisin kotimaailmaansa hänen käsityksensä maailmasta on laajentunut huomattavasti.
Melkisedek on vanhahko mies, joka tapaa Santiagon ja neuvoo tätä. Hän vaikuttaa tiedonhaluiselta, mutta on myös auttavainen.
Alkemistiksi kutsuttu mies vaikuttaa päättäväiseltä ja ehkä hieman vaaralliseltakin. Hän on ainoita ihmisiä, jotka tuntevat elämän eliksiirin valmistustavan. Luonteestaan huolimatta hän haluaa auttaa Santiagoa ja opettaa tälle eväät maailmaan.
Kristallikauppias on Afrikan mantereella asuva mies, joka omistaa kristallikaupan. Hän palkkaa Santiagon töihin kauppaan. Santiagon ollessa töissä käy ilmi kristallikauppiaasta, että hän on muutosta pelkäävä eli haluaa pitää kaiken ennallaan.
Englantilainen on nuori mies, joka etsii alkemistia kysyäkseen häneltä neuvoa kullan tekemiseen. Hänen intohimonsa ovat kirjat ja alkemistiksi tuleminen. Hän lukee aavikkoa ylittäensä kirjojaan koko ajan vilkuilematta ympäröivää maailmaa.
Teema

Kirjan teemana voisi olla  esimerkiksi elämän tarkoituksen etsiminen, oikean polun löytäminen tai oman minänsä löytäminen. Suurimmaksi osaksi Santiago pyrkii vain ymmärtämään elämäänsä ja sitä miksi hänelle käy niin kuin käy.
Miljöö ja tapahtumapaikka

Aika, jolloin tapahtumat tapahtuvat eivät kuulu tähän aikaan. Kirjassa ei tule ilmi vuosilukuja, mutta viittaukset ammatteihin ja ympäristöön ovat sellaisia, että niitä ei välttämättä enää nykypäivänä näe. Tietysti tapahtumapaikkakin on sellainen, että kehitys ei ole levinnyt niin suuresti sille alueelle.
Tarina alkaa espanjan laitumilta ja etenee Afrikan kaupunkeihin, aavikoille, aavikkokaupungeille ja lopulta itse Egyptin pyramideille.
António Variações

António Variaçõesin rintakuva
António Joaquim Rodrigues Ribeiro eli António Variações (3. joulukuuta 1944 – 13. kesäkuuta 1984) oli portugalilainen laulaja-lauluntekijä. Hän oli lyhyeksi jääneestä urastaan huolimatta maansa tärkeimpiä Neilikkavallankumouksen jälkeisiä populaarimusiikin esittäjiä.
Variações julkaisi elinaikanaan singlet "Povo Que Lavas No Rio/Estou Além" (1982) ja "É P'ra Amanhã.../Quando Fala Um Português..." (1983) sekä albumit Anjo da Guarda (1983) ja Dar & Receber (1984). Tuotantoa on julkaistu myös postuumisti.
Variações kuoli 39-vuotiaana AIDS:in aiheuttamiin keuhkokomplikaatioihin.
Antti Kauppila

Antti Jaakko Ilmari Kauppila (s. 25. tammikuuta 1932) on suomalainen lääkäri ja professori emeritus.
Kauppilan vanhemmat olivat maanviljelijä Ilmari Johannes Kauppila ja Anna Elisabet Manninen. Hän avioitui vuonna 1955 Anna-Greta Yrjänheikin kanssa. Kauppila tuli ylioppilaaksi Oulaisten yhteiskoulusta 1952 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1959. Hän oli Oulun yliopiston synnytys- ja naistentautiopin professori vuodesta 1989. Hänen tutkimuskohteitaan olivat virtsaelinten taudit  ja gynekologisten kasvainten hormonaaliset riippuvuudet.
Kauppila sai työstään Seth Wichmannin mukaan nimetyn Seth Wichmann -palkinnon vuonna 1996.
Aiheesta muualla

Valo lisää hedelmällisyyttä, HS 13.1.1990 (Viitattu 26.10.2017)
Antti Keitilä

| Antti Keitilä |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. syyskuuta 1966 (ikä 58) Naantali
Ammatti:  kuvataiteilija
Aiheesta muualla
Kotisivu
Yleiskuva Galleria Huudon näyttelystä, 2022.
Antti Keitilä (s. 18. syyskuuta 1966 Naantali) on helsinkiläinen kuvanveistäjä ja kuvataiteilija. Hän tekee muun muassa nokipiirroksia ja puuveistoksia.
Keitilä on opiskellut Oriveden opistossa, Kankaanpään taidekoulussa ja valmistui vuonna 1994 Kuvataideakatemian kuvanveistolinjalta.

Keitilän teoksia on ollut esillä mm. Galleria Huudossa ja Galleria Sculptorissa.
Hän sai Suomen taideyhdistyksen 20 000 markan apurahan  vuonna 1997.
Keitilän julkisia teoksia ovat muun muassa "Läsnä" Oriveden virastotalolla, "Lätäköt" Laajasalon yläasteella ja lukiossa Helsingissä sekä "Vastaranta" Anttolanhovissa Mikkelissä. Hänen teoksiaan on muun muassa Helsingin kaupungin taidemuseon, Nykytaiteen museo Kiasman, Suomen valtion ja Oulun taidemuseon kokoelmissa.
Keitilä on on toiminut Uudenmaan taidetoimikunnan jäsenenä vuosina 1998–2003, Suomen kuvanveistäjäliiton johtokunnassa vuosina 2009–2012 ja Taiteilijaseuran Ateljeesäätiön hallituksessa vuosina 2008–2014. Lisäksi hän on ollut mukana Kuvataiteen näyttöapurahalautakunnassa vuosina 2016–2018.
Aiheesta muualla

Antti Keitilän verkkosivut
Antti Keitilä Kansallisgallerian kokoelmissa
António Valente da Fonseca

António Valente da Fonseca (19. marraskuuta 1884 Válega – 26. helmikuuta 1972) oli portugalilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 21. joulukuuta 1907 ja nimitettiin Vila Realin hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Ceramuksen titulaaripiispaksi 23. lokakuuta 1931. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. helmikuuta 1932. Pääkonsekraattorina toimi João Evangelista de Lima Vidal, jota avustivat António Bento Martins nuorempi ja Agostinho de Jesus e Souza.
Da Fonseca sai 31. toukokuuta 1933 nimityksen Vila Realin piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi 10. tammikuuta 1967. Eroamispäivänään hän sai vielä nimityksen Agbian titulaaripiispaksi, mutta hän erosi myös titulaarihiippakunnan johdosta 27. tammikuuta 1971. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.