Bièvre
Bièvre Pariisissa > Historia

Tämä Seinen vasemmalla rannalla sijainnut suo on mahdollisesti sama, jota Titus Labienus tarkoitti kertomuksessaan Lutetian valloituksessa vuonna 52 eaa., mistä kuitenkin on jo kauan väitelty.
1100-luvulla Bièvre virtasi Église Saint-Médardin ohi ja jatkoi kulkuaan Faubourg Saint-Marcelin ja Sainte-Genevièven luostarin maiden halki, kiemurteli sitten suolla nykyisen Rue Poliveaun ja Rue Buffonin välillä ja laski lopulta Seineen nykyisen Pont d'Austerlitzin paikkeilla.
Huhtikuun 8. ja 9. päivien välisenä yönä 1579 Bièvressä syntyi suuri tulva. Tulvavesi vei mennessään kaksitoista rakennusta, hukutti kymmeniä asukkaita äkkiarvaamatta heidän nukkuessaan ja vahingoitti vakavasti kasvitieteilijä, farmaseutti ja filantrooppi Nicolas Houëlin tiluksia. Joen pinta nousi 4-5 metriä normaalia korkeammalle ja ulottui talojen toisen kerroksen tasolle. Tulva oli epätavallisen voimakas mahdollisesti siitä syystä, että joen yläjuoksun varrella majavien aikoinaan rakentamien patojen taakse kertyneet maakerrostumat sortuivat tällöin äkillisesti. Majavia tiedetäänkin esiintyneen Guyancourtin laajoilla soilla 1100-luvulle saakka, mutta ei enää myöhemmin. Näiden soiden paikalle Jean-Baptiste Colbert rakennutti seuraavalla vuosisadalla Minièren lammet johtaakseen niistä vettä Versaillesin puistoon ja säännöstelläkseen joen tulvia.
Bièvren alajuoksulle rakennettiin 1100-luvulla keinotekoinen kanavoitu uoma, jonka tarkoituksena oli johtaa vettä Saint-Victorin luostariin. Tämä kanava, joka sai nimen "Canal des Victorins", mutkitteli nykyisen Jardin des Plantesin alueella ja kulki loppumatkan Rue de Bièvre -nimisen kadun vieressä, ennen kuin se laski Seineen. Kun Filip II August myöhemmin rakennutti Pariisin ympärille muurin, Canal des Victorins kulki myös sen poikki, ja paikalle rakennettiin holvikaari, Arche de l'enceinte de Philippe Auguste, jonka ali kanavoitu uoma kulki. Se on yhä olemassa, mutta on jäänyt erään Rue des Écolesin varrella olevan rakennuksen sisään. Luonnollinen uoma, joka kulki nykyisen Rue Nicolas-Houëlin kohdalla Place Valhubertiin Seinen varrelle, ei kuitenkaan kokonaan kuivunut. Sen sijaan Canal des Victorins tukkiutui vähitellen, ja joki palasi luonnolliseen uomaansa.
Jo vuonna 1860 ehdotettiin Bièvren tunneloimista terveydellisistä syistä.
Joki kanavoitiin ja peitettiin vähitellen, sillä yhä yleisemmin valitettiin niistä esteettisistä ja hajuhaitoista, joita aiheuttivat siihen lasketut viemärivedet sekä sen varrella toimineiden teurastamojen, sairaaloiden, parkitsijoiden, nahkurien ja värjäämöiden jätevedet. Nämä vuorostaan valittivat sitä, että joen yläjuoksulla toimineiden myllyjen vuoksi joen virta toistuvasti tyrehtyi.
Pariisin 5. ja varsinkin 13. arrondissementin paikannimistössä on runsaasti jälkiä tästä kadonneesta joesta. Teoksessaan Grand Dictionnaire universel du XIXe siècle Pierre Larousse kirjoitti siitä:
»Bièvre saapuu Pariisiin Porte d'Italien ja Porte de Gentillyn välillä, kulkee monine haaroineen, jotka ovat vain likaisia ojia, Faubourg Saint-Marcelin ja Faubourg Saint-Victorin läpi ja päätyy lopulta peitettynä viemärinä Quai de l'Hôpitalille. Joen vettä käyttävät monet parkitsijat, valkaisijat, värjääjät ja muun muassa kuuluisa tehdas, jossa Gobeliinit valmistetaan. Vaikka Bièvren leveys ei ylitä kolmea metriä, tämä joki oli surullisenkuuluisa tulvistaan.»
Bièvre kulki Gobeliinitehtaan ohi takapihan puolelta. Vesivärimaalaus vuodelta 1823.
Parkitsijoita Bièvren varrella 1800-luvun lopulla. Charles Marvillen valokuva.
Bièvre Pariisissa 1900-luvun alussa
Valencen myllypato Bièvressä vuonna 1900, Paul Schaanin maalaus
Poterne des Peupliers Pariisin etelärajalla on yksi niistä harvoista rakennelmista, jotka Adolphe Thiersin 1840-luvulla Pariisin ympärille rakennuttamista puolustusmuureista on yhä jäljellä. Alun perin se oli muuriin tehty aukko, jonka läpi Bièvre-joki virtasi, mutta nykyisin se toimii eritasoliittymään kuuluvana siltana. Sieltä joki jatkui nykyisen Rue de Moulin-des-Présin kohdalla Glacièren alueelle, joka oli yksi niistä harvoista kohdista, joissa joen vesi yleensä talvisin jäätyi, sekä edelleen Rue Croulebarbea ja Rue Bergier-du-Metsiä pitkin, joista jälkimmäiselle avautuu Gobeliinien tehtaan pihanpuoleinen ulkosivu. Sen seinässä on merkintä "N° 66 70 T 4 P", joka tarkoittaa, että tehtaan vastuulla oli 70 sylen (ransk. toise) ja 4 jalan (ransk. pied) pituinen osuus Bièvre-joesta. Joki jatkui edelleen muun muassa nykyisten Rue de Cordelièresin, Rue du Fer-à-Moulinin ja Rue Nicolas-Houëlin kohdalla.
Bièvren yli johti Pariisin alueella useita pieniä siltoja. Vuonna 1816 ne olivat yläjuoksulta Seineä kohti lueteltuina:
| silta | katu länsipuolella | katu itäpuolella |
| --- | --- | --- |
| Pont Croulebarbe | Boulevard des Gobelins (nyk. Boulevard Auguste Blanqui) | Rue Croulebarbe |
| Pont de Gobelins | Boulevard des Gobelins (nyk. Boulevard Auguste Blanqui) | Rue Croulebarbe |
| Pont Saint-Hippolyte | Rue Saint-Hippolyte | Rue des Marmousets |
| Pont Saint-Médard | Rue Mouffetard | Rue Censier |
| Pont aux Biches | (silloinen) Rue du pont aux Biches | Rue Censier |
| Pont de la Croix-Clamart | (silloinen) Rue du Jardin des Plantes | Rue du Fer-à-Moulin |
| Pont de l'Hôpital | Rue Buffon | Boulevard de l'Hôpital |
| Pont de la Saussaie | Rue Buffon | La Salpétrièrie |
| Pont de Bièvre | Quai Saint-Bernard | Quai de l'Hôpital |
Pariisin 13. arrondissementissa on myöhemmin tehty laajoja rakennustöitä, jotka ovat kokonaan mullistaneet entisen jokilaakson Rue de Tolbiacin paikkeilla. Esimerkiksi kirkko Église Sainte-Anne de la Butte-aux-Cailles on rakennettu täytetyn jokiuoman päälle. Näin ollen paikalla ei nykyisin ole lainkaan helpo hahmottaa, missä kohdassa Bièvre-joki ennen kulki.