stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Papa Don’t Preach

| ”Papa Don’t Preach” Madonna |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: True Blue
 Julkaistu: 11. kesäkuuta 1986
 Tuottaja(t): Madonna, Stephen Bray
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 04.27
 Levy-yhtiö: Warner Bros.
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 1. (7/1986)
Madonnan muut singlet
| ”Live to Tell” 1986 | ”Papa Don’t Preach” 1986 | ”True Blue” 1986 |
”Papa Don’t Preach” on yksi yhdysvaltalaisen poplaulajan Madonnan musiikkikappaleista. Se julkaistiin Yhdysvalloissa 11. kesäkuuta 1986 toisena singlenä albumilta True Blue. Kappale saavutti singlelistan ensimmäisen sijan niin Suomessa, Yhdysvalloissa, Australiassa kuin Britanniassakin. Kappaleen tuotti Madonna yhdessä Stephen Brayn kanssa. Sen sanoituksesta puolestaan vastasi suurimmaksi osaksi Brian Elliot.
P2

Silvio Berlusconin P2-jäsenyyden osoittava kuitti.
P2 tai Propaganda Due oli vapaamuurariloosi, joka toimi Italiassa vuosina 1945–1976 tavallisena ja vuosina 1976–1981 salaisena loosina Italian perustuslain kiellettyä salaseurat.
P2-loosi on yhdistetty moniin rikoksiin ja hämäryyksiin kuten Bolognan pommi-iskuun, pääosin Vatikaanin pankin omistamaan Banco Ambrosiano -pankkiin sekä Roberto Calvin ja lehtimies Mino Pecorellin murhiin. P2 paljastui Michele Sindonan talousmahdin romahduksessa.
P2:a on joskus kutsuttu ”valtioksi valtiossa” tai ”varjohallitukseksi”.
Gellin lista

Vuonna 1981 P2:n perustajalta Licio Gelliltä löydetyn nimilistan on arveltu olevan P2:een liittyvien henkilöiden lista. Listalla ovat muun muassa seuraavat henkilöt:
Silvio Berlusconi, liikemies, myöhempi pääministeri
Roberto Calvi, murhattu pankkiiri, Banco Ambrosianon puheenjohtaja
Artemio Franchi, jalkapallovaikuttaja, UEFA:n puheenjohtaja
Gianadelio Maletti, italialainen kenraali, sotilastiedustelun johtaja
Emilio Massera, argentiinalainen amiraali, sotilasjuntan johtohenkilö
Carmine Pecorelli, toimittaja
Michele Sindona, pankkiiri
Claudio Villa, laulaja ja näyttelijä
Viktor Emanuel, Savoijin suvun päämies
Otelo Saraiva de Carvalho

Otelo Saraiva de Carvalho vuonna 1976.
Otelo Nuno Romão Saraiva de Carvalho (31. elokuuta 1936 Lourenço Marques (nyk. Maputo), Portugalin Mosambik – 25. heinäkuuta 2021 Lissabon) oli portugalilainen everstiluutnantti ja vasemmistolainen poliitikko. Hänellä oli keskeinen osa vuoden 1974 neilikkavallankumouksessa, joka päätti vuosikymmeniä jatkuneen oikeistodiktatuurin. Hänet tunnetaan Portugalissa nimellä Otelo.
Elämä

Saraiva de Carvalho syntyi Mosambikissa postivirkamiehen poikana. Hän aloitti sotilasuransa vuonna 1955 ja palveli Portugalin siirtomaissa. Hän sai kapteenin sotilasarvon. Hän oli niin sanotun asevoimien liikkeen (MFA) johdolla toteutetun vuoden 1974 neilikkavallankumouksen pääsuunnittelija. Vallankumouksen jälkeen Saraiva de Carvalho ylennettiin prikaatikenraaliksi ja hänet nimitettiin uusien Copcon-turvallisuusjoukkojen johtoon sekä Portugalia hallinneen vallankumousneuvoston jäseneksi. Kesän 1975 kriisin aikana hän muodosti yhdessä presidentti Francisco da Costa Gomesin ja pääministeri Vasco Gonçalvesin kanssa asevoimia hallinneen triumviraatin. Hänestä povattiin jopa maansa tulevaa johtajaa. Kun Gonçalvesin seuraajan José Pinheiro de Azevedon hallitus ja vallankumousneuvosto pian kääntyivät vasemmistoa vastaan, Saraiva de Carvalho asettui marraskuussa 1975 johtamaan nopeasti kukistettua sotilaskapinaa. Sen jälkeen hänet erotettiin ja alennettiin majuriksi. Copcon lakkautettiin.
Saraiva de Carvalho vangittiin tammikuun 1976 lopussa edellisvuoden vallankaappausyrityksestä epäiltynä, mutta hänet vapautettiin jo viiden viikon kuluttua kotiarestiin. Hän asettui ehdolle vuoden 1976 presidentinvaaleissa, joissa hänen ehdokkuuttaan tuki neljä pientä äärivasemmistolaista puoluetta: Movimento de Esquerda Socialista (MES), União Democrática Popular (UDP), Frente Socialista Popular (FSP) ja Partido Revolucionário do Proletariado (PRP). Saraiva de Carvalho sai vaaleissa vajaat 17 % äänistä ja sijoittui toiseksi. Hän oli ehdolla myös vuoden 1980 presidentinvaaleissa. Samana vuonna hän perusti Força de Unidade Popular -nimisen vasemmistopuolueen.
Saraiva de Carvalho vangittiin kesäkuussa 1984, ja häntä syytettiin 18 ihmistä murhanneen äärivasemmistolaisen FP-25-terroristijärjestön johtamisesta. Hän sai toukokuussa 1987 viidentoista vuoden vankeustuomion, jota myöhemmin vielä pidennettiin kolmella vuodella. Saraiva de Carvalhon mukaan FP-25 oli soluttanut hänen puolueensa hänen tietämättään. Oikeudenkäyntiä pidettiin poliittisena ja muun muassa Portugalin presidentti António dos Santos Ramalho Eanes ja Ranskan presidentti François Mitterrand vetosivat hänen vapauttamisensa puolesta. Portugalin korkein oikeus kumosi tuomion vuonna 1989 oikeudenkäyntiin liittyneiden epäselvyyksien vuoksi, jolloin Saraiva de Carvalho ja 28 muuta tuomittua vapautui. Tapausta käsiteltiin uudelleen vuonna 1999.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Otelo Saraiva de Carvalho Wikimedia Commonsissa
Out in L.A.

| Out in L> A Red Hot Chili Peppers |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1982-1991
 Julkaistu: 1. marraskuuta 1994
 Tuottaja(t): useita
 Tyylilaji: funk rock, alternative rock
 Kesto: 54.12
 Levy-yhtiö: EMI
Red Hot Chili Peppersin muut julkaisut
| The Plasma Shaft 1994 | Out in L.A 1994 | Under the Covers: Essential Red Hot Chili Peppers 1998 |
Out in L.A. on kalifornialaisen rockyhtye Red Hot Chili Peppersin kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 1994. Albumi sisältää yhtyeen harvinaisempia kappaleita vuosilta 1982–1991. Suurin osa kappaleista on demo-, remix- tai live-versioita. Jotkut kappaleet ovat Jimi Hendrixin kappaleiden coverversioita. Osa kappaleista on myös Red Hot Chili Peppersin ensimmäisiä nauhoituksia. Neljä näistä kappaleista on nauhoitettu Jack Shermanin ja Cliff Martinezin kanssa. Monet näistä kappaleista ovat mukana ensimmäisten albumien uudelleenjulkaisuilla.
Kappaleet

Higher Ground - 5:18
Hollywood (Africa) - 6:33
If You Want Me to Stay - 7:03
Behind the Sun - 4:43
Castles Made of Sand - 3:18
Special Secret Song Inside - 3:12
F.U - 1:17
Get Up and Jump - 2:37
Out in L.A - 1:56
Green Heaven - 3:50
Police Helicopter - 1:12
Nevermind - 2:09
Sex Rap - 1:35
Blues for Meister - 2:54
You Always Sing the Same - 0:16
Stranded - 0:24
Flea Fly - 0:39
What It Is - 4:03
Deck the Halls - 1:02
Red Hot Chili Peppers
| --- | --- |
Albumit:  The Red Hot Chili Peppers (1984) • Freaky Styley (1985) • The Uplift Mofo Party Plan (1987) • Mother’s Milk (1989) • Blood Sugar Sex Magik (1991) • One Hot Minute (1995) • Californication (1999) • By the Way (2002) • Stadium Arcadium  (2006) • I’m with You (2011) • The Getaway (2016) • Unlimited Love (2022) • Return of the Dream Canteen (2022)
EP:t, livealbumit ja kokoelmat:  The Abbey Road E.P. (1988) • What Hits!? (1992) • Live Rare Remix Box (1994) • The Plasma Shaft (1994) • Out in L.A. (1994) • Under the Covers: Essential Red Hot Chili Peppers (1998) • The Best of the Red Hot Chili Peppers (1998) • Greatest Hits (2003) • Live in Hyde Park (2004)
Muut artikkelit:  Arpikudos • George Clinton • Jane’s Addiction • Lollapalooza • Red Hot Chili Peppersin diskografia • Rick Rubin
Paras vieraileva naisnäyttelijä komediasarjassa (Primetime Emmy)

Paras vieraileva naisnäyttelijä komediasarjassa on yksi Primetime Emmy -palkinnon palkintokategorioista.
Voittajat ja ehdokkaat

| Vuosi | Voittaja | Ohjelma | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 1995 | Cyndi Lauper | Hulluna sinuun |  |
| 1996 | Betty White | The John Larroquette Show |  |
| 1997 | Carol Burnett | Hulluna sinuun |  |
| 1998 | Emma Thompson | Ellen |  |
| 1999 | Tracey Ullman | Ally McBeal |  |
| 2000 | Jean Smart | Frasier |  Bea Arthur - Veljemme on nero  Cheri Oteri - Ammu vaan!  Debbie Reynolds - Will & Grace  Holland Taylor - The Lot |
| 2001 | Jean Smart | Frasier |  Jami Gertz - Ally McBeal  Cloris Leachman - Veljemme on nero  Bernadette Peters - Ally McBeal  Susan Sarandon - Frendit |
| 2002 | Cloris Leachman | Veljemme on nero |  Glenn Close - Will & Grace  Katherine Helmond - Kaikki rakastavat Raymondia  Susan Sarandon - Veljemme on nero  Frances Sternhagen - Sinkkuelämää |
| 2003 | Christina Applegate | Frendit |  Georgia Engel - Kaikki rakastavat Raymondia  Betty Garrett - Tohtori Becker  Cloris Leachman - Veljemme on nero  Betty White - Saman katon alla |
| 2004 | Laura Linney | Frasier |  Christina Applegate - Frendit  Eileen Brennan - Will & Grace  Georgia Engel - Kaikki rakastavat Raymondia  Cloris Leachman - Veljemme on nero |
| 2005 | Kathryn Joosten | Täydelliset naiset |  Blythe Danner - Will & Grace  Georgia Engel - Kaikki rakastavat Raymondia  Cloris Leachman - Veljemme on nero  Lupe Ontiveros - Täydelliset naiset |
| 2006 | Cloris Leachman | Veljemme on nero |  Blythe Danner - Will & Grace  Shirley Knight - Täydelliset naiset  Laurie Metcalf - Monk  Kate Winslet - Extras |
| 2007 | Elaine Stritch | 30 Rock |  Dixie Carter - Täydelliset naiset  Salma Hayek - Ruma Betty  Judith Light - Ruma Betty  Laurie Metcalf - Täydelliset naiset |
| 2008 | Kathryn Joosten | Täydelliset naiset |  Polly Bergen - Täydelliset naiset  Carrie Fisher - 30 Rock  Edie Falco - 30 Rock  Sarah Silverman - Monk  Elaine Stritch - 30 Rock |
| 2009 | Tina Fey | Saturday Night Live |  Jennifer Aniston – 30 Rock  Christine Baranski – Rillit huurussa  Gena Rowlands – Monk  Elaine Stritch - 30 Rock  Betty White – Nimeni on Earl |
| 2010 | Betty White | Saturday Night Live |  Christine Baranski – Rillit huurussa  Kristin Chenoweth – Glee  Tina Fey – Saturday Night Live  Kathryn Joosten – Täydelliset naiset  Jane Lynch – Miehen puolikkaat  Elaine Stritch - 30 Rock |
| 2011 | Gwyneth Paltrow | Glee |  Elizabeth Banks - 30 Rock  Kristin Chenoweth – Glee  Tina Fey – Saturday Night Live  Dot-Marie Jones – Glee  Cloris Leachman – Raising Hope |
| 2012 | Kathy Bates | Miehen puolikkaat |  Elizabeth Banks - 30 Rock  Margaret Cho - 30 Rock  Dot-Marie Jones – Glee  Melissa McCarthy – Saturday Night Live  Maya Rudolph – Saturday Night Live |
Paatsalo

Paatsalo voi tarkoittaa seuraavia:
Paatsalo, Päijänteen saari Jämsässä
Paatsalo, Päijänteen saari Sysmässä
Vähä Paatsalo, Päijänteen saari Sysmässä
Arja Paatsalo, o.s. Lehtinen (s. 1936), suomalainen telinevoimistelija ja uimahyppääjä
Harri Paatsalo, Harri Paarma (1901–1970), suomalainen tiedustelu-upseeri ja sotakirjailija
Pentti Paatsalo (1932–1996), suomalainen uimari
Osasto Paatsalo, Päämajan tiedustelutoimiston Rovaniemen alatoimisto toisen maailmansodan aikana
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Paatsalo”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Opel-moottoripyörät

| Adam Opel KG |
| --- | --- |
Tunnuslause:  Der Zuverlässige
Yritysmuoto:  kommandiittiyhtiö
Perustettu:  1862
Perustaja:  Adam Opel
Avainhenkilöt:  Fritz_von_Opel
Kotipaikka:  Rüsselsheim, Saksa
Tuotteet:  moottoripyörät
Omistaja:  Wilhelm von Opel, Friedrich von Opel; 3.12.1928 alkaen Adam Opel AG
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Adam Opel KG (3.12.1928 lähtien AG) oli vuodesta 1886 alkaen valmistanut polkupyöriä (myyty NSU:lle 15.2.1937), joiden rinnalla yhtiö aloitti moottoripyörien valmistuksen vuonna 1901. Valmistus jakautuu kolmeen periodiin. Ensimmäinen periodi käsitti vuodet 1901-1907, ja se päättyi vapaaehtoisesti moottoripyörien ylitarjontatilanteen vuoksi. Toinen periodi käsitti vuodet 1919-1925, jolloin yritys valmisti Saksalle vaikean aikakauden vuoksi pääasiassa kevyitä ja edullisia moottoripyöriä. Tuotannosta luovuttiin, kun Opel KG:n muiden toimihaarojen (polkupyörät ja moottoriajoneuvot) liukuhihnavalmistuksen ja hyvän kysynnän vuoksi sen kapasiteetti ei riittänyt moottoripyörähaaran ylläpitämiseen. Kolmas ja viimeinen periodi käsitti vuodet 1928-1930, jolloin Adam Opel KG valmisti kahta 500 cm³-versiota edistyksellisestä ja hintavasta, alumiinirunkoisesta Opel Motoclub-mallista. Tuotanto ulkoistettiin, kun osakeyhtiöksi 3.12.1928 muutetun Adam Opel AG:n osakekanta myytiin General Motors-yhtiölle. Opel-moottoripyörillä saavutettiin kahden ensimmäisen periodin aikana menestystä kilpailutoiminnassa, jonka primus motor oli Fritz_von_Opel.
Erikoismoottoripyörä Stayer-pyöräkilpailuihin

Merkittävänä polkupyörien valmistajana ja niillä omalla tiimillä kilpailevana, myös polkupyörien nopeusennätysajoja varten Opel valmisti 1920-luvun alussa suuren, kahdesta kahden sylinterin ryhmästä muodostuvalla nelisylinterisellä 1,6-litraisella ja noin 30 hevosvoiman tehon tarjoavalla, pitkittäin asennetulla moottorilla varustetun vetopyörän Stayer-tyyppisiin ajoihin. Tällaisista oli järjestetty maailmanmestaruuskilpailu ensi kerran Yhdysvaltain Chicagossa jo vuonna 1893, joskin jo noin vuodesta 1820 lähtien oli järjestelty kilpailuja resiinan ja vahvojen, pitkiä kovavauhtisia matkoja kestävien (siksi stayer- l. pysyvä/kestävä-käsite) ratsuhevosten välillä. Aloitteen luoda vetomoottoripyörä oli tehnyt polkupyöräkilpailuissa menestystä niittänyt Fritz_von_Opel. Kyseessä oli suurin Opelin koskaan valmistama moottoripyörä.
Moottori oli varustettu yhdellä Solex-kaasuttimella, mikä toimitti seosta sylintereihin kuparisen imutorven kautta: kansi oli läpivirtaavaa mallia, ja pakokaasut poistuivat toiselta sivulta neljän viuhkamaisen kuparipakoputken kautta vaimentamattomina menosuuntaan vasemmalle. Erikois-kaasukahva oli varustettu tavallisen kahvan lisäksi hammaspyörällä, mihin kahvan saattoi lukita ylläpitämään ko. kilpailuissa tärkeää, hyvin tasaista nopeutta: näin avustettava polkupyöräilijä pystyisi pitämään etupyöränsä ajon aikana kiinni tuulikatveen kuulalaakeroidussa rullassa. Moottorin voima välittyi jakovaihteiston kautta molemminpuolisille, takapyörälle voimaa välittäviä nahkahihnoja käyttäville hihnapyörille, joista puun sijaan teräksiseen vasemmanpuoleiseen vaikutti pyörän ainoa, vaijeritoiminen jarru sekä seitsenlevyinen kuivakytkin. Moottoripyörän pitkä akseliväli oli tarkoituksenmukainen vakauden vuoksi. Kuljettajan satulan lisäksi seisten virkaansa toimittavalle avustajalle oli erillinen, reisille tukea tarjoava istuin tarakan kohdalla, ja Stayer-moottoripyörä oli varustettu tyypillisellä perän pystyllä peltilevyllä, minkä katveeseen syntyvällä alipainealueella pyöräilijä ajaisi etupyöränsä kiinni levyn takapuolelle kiinnitettyyn rullaan. Moottoripyörä oli varustettu suurikokoisilla lieverenkailla (710 x 90 edessä ja 760 x 90 takana). Polttoaine sijaitsi moottorin päälle sijoitetussa kuparisäiliössä, ja ohjaus tapahtui pitkälle taakse yltävällä tangolla. Belgialainen kilpapolkupyöräilijä Leon Vanderstuyft saavutti Opelin ZR3-erikoispyörällä (samankaltaisen, joskaan ei edellä mainitun Opel-moottoripyörän katveessa) vuonna 1928 maailmanennätysnopeuden peräti 122,771 km/t, mikä jäi ylittämättä vuosikymmenten ajan. Tämä suurikokoinen moottoripyörä on museoituna edelleen olemassa.
Moottoripyörien ratakilpailut 1920-luvulla

Kuriositeettina Motorfahrrad-pohjalta syntyi Fritz von Opelin aloitteesta myös ratakilpailuversioita. 150- ja viimein jopa 200-kuutioisen kilpamallin "ulkolaita"- eli takanavan kupeessa rungon ulkopuolella yhä sijaitsevan moottorin lohko oli kuitenkin magnesiumvalua, moottori vesijäähdytetty, ja varustettu neliventtiilikannella sekä tuplasytytyksellä. Se saavutti noin 5 hevosvoiman tehollaan 100 km/t nopeuksia : aivan riittävä silloisten perinnekilpailujen kuten Feldbergrennen -mäkikilpailun voittoihin. Kilpailuja järjestettiin myös pian Euroopan laajuista merkitystä kilparatana saaneella "Nudeltopf"-kotiradalla. Ratakilpurin moottori siirtyi vuosina 1920/1921 takanavalta tavanomaisempaan paikkaansa runkokehikkoon (kuva: Opel-ratakilpuri 1920/1921, 4V-kansi ja vesijäähdytys). Ensi menestysten jälkeen vuodelle 1923 syntyi 350-kuutioinen kilpamoottoripyörä, moottorin sijaitessa jälleen runkokehikon sisäpuolella. Berliinin AVUS-radalla 24.6.1923 pidetyssä neljän kierroksen eli 34,8 kilometrin kilpailussa (kuva: AVUS vuonna 1933, maaliviivalle tuova alkuperäinen korotettu pohjoinen päätykaari (1921-1937)) Fritz von Opel saavutti 350-kuutioisten luokassa kansainvälisen kilpailijakaartin joukossa voiton peräti kuusi minuuttia toiseksi sijoittuneen E. Tennigkeitin edellä. Saksan hyperinflaation syksynä 1923 Opel-moottoripyörien kilpailutoiminta jouduttiin kuitenkin lopettamaan säästösyistä, ja myös autojen vuonna 1924 alkavan liukuhihnavalmistuksen sisäänajo vaati ponnisteluja: vuonna 1925 moottoripyörien valmistus päättyi, eikä yhtiön omalle mp-kilpatallille ollut siten enää perusteita. Kilpailutoiminnan primus motor, Fritz von Opel, oli myös siirtynyt rakettitoimisten ajoneuvojen kehittelyyn kumppaneidensa kanssa. Opel-moottoripyörien seuraava ja viimeiseksi osoittautuva vaihe alkaisi vasta vuonna 1928.
Opel Motoclub 500 T ja 500 SS periodilla 1928-1930

Saksan talouden päästessä sotatappioiden, kostonhimoisten sotakorvauksien ja hyperinflaation kauden jälkeen jaloilleen Opel ryhtyi autojen rinnalla vuonna 1928 pestaamansa Franz Gnädigin johdolla, ja yhteistyössä Ernst Neumann-Neanderin kanssa valmistamaan moderneja, Art Deco-tyylisiä ja hintavia, Opel Motoclub -nimisiä (galleriakuva) moottoripyöriä kahtena 500-kuutioisena versiona Touring (SV-moottori, 16 PS) ja Supersport (OHV, 22 PS). Niissä oli maailmansodan jälkeen 1920-luvulla helposti saataville tulleesta alumiinista prässätty Neander-yhtiön runko, mikä oli kestävyyden varmistamiseksi saanutkadmium- ja sinkkipinnoitteen. Ernst Neumann-Neander oli eräs alumiinirunkojen pioneeri ranskalaisen Marcel Guiguet`n rinnalla. Tämä poikkeavalla ulkonäöllään kuten huomiota herättävällä hopea-kirkkaanpunaisella värityksellää ja punaisilla renkaillaan massasta erottautuva moottoripyörä on kenties tunnetuin Opelin moottoripyörämalli. Edistyksellisen Opel Motoclub-moottorin sylinterikansi oli irrotettavissa, mikä ei valmistuksen ajankohtana ollut vielä itsestään selvä ratkaisu, ja myös polttoaineen määrälle oli mittari säiliön yläpinnassa. Motoclub-pohjaisen moottoripyörän ja siihen kiinnitetyn 12 raketin voimin Adam Opelin pojanpoika Fritz von Opel saavutti vuoden 1928 näytösajossa moottoripyörän 130 km/t nopeuteen kiihdytettyään raketit sytyttämällä väitetyt 220 km/t, mikä olisi ollut Zenith-moottoripyörän nimissä ollutta virallista 200,3 km/t ennätystä korkempi, mutta Opel-ennätysajoa ei oltu suoritettu viranomaisen valvonnan alaisuudessa, eikä se siten ollut hyväksyttävissä. Päin vastoin viranomaiset ryhtyivät toimiin estääkseen von Opelin vaaralliseksi katsottujen rakettikokeiden jatkamisen yleisillä tiealueilla. Kannanoton taustoituksena Sander-rakettien tiedettiin jo aiemmissa kokeissa kärsineen vajaatoiminnasta, tai sytyttäessä jopa räjähtäneen arvaamattomasti.
GM-kaupan jälkeen uusi omistaja ulkoisti tarpeettomaksi rönsyksi katsomansa mp-haaran vuonna 1930 lyhytaikaiselle Elite-Opelille (yksi sivuvaunullinen EO 500 on esillä museossa Chemnitzissä), vaikkakin Irmgard von Opel oli toukokuun 1929 - tammikuun 1930 välillä saavuttanut paljon julkisuutta ajamalla viiden Opel Motoclubin (3 kpl Touring-, 2 kpl Supersport-versiota) ja yhden BMW-moottoripyörän ryhmässä Barcelonan maailmannäyttelyyn, jonka aikana Opel-moottoripyörät olivat siellä näytteillä. Moottoripyörät selvisivät matkasta (sisältäen Sveitsin Alppien ylityksen moitteettomasti. Sen sijaan joukkueen varaosia ja polttoainetta kuljettanut, saattava kuorma-auto piiputti vuorilla, joutui viimein onnettomuuteen, ja sen kuljettajat joutuivat palaamaan tehtaalle hakemaan vara-auton. Arviolta 1 500-6 000 valmistetusta kappaleesta enää kourallinen Motoclub-pyöriä on tallessa (2012).
Elite-Opel 500

Vaikka Adam Opel AG valmisti liukuhihnalla edullisia automalleja kuten Opel Laubfroschia, nämä olivat yhä liian kalliita monille kansalaisille. Kun Opel-tehtaan oma kapasiteetti oli täysikäytössä se päätti ulkoistaa Opel Motoclub-moottoripyörien valmistuksen Opel-konserniin vuonna 1928 ostetulle Elite-Diamant-Werke AG:lle, mikä toimi Brand-Erbisdorfissa Mittelsachsen-piirikunnassa, ja oli aikavälillä 1913-1928 valmistanut paitsi laivamoottoreita myös Elite-tuotemerkillä 4- ja 6-sylinterisiä henkilö- ja Suuren sodan aikana kuorma-autoja. Näiden valmistusmääriksi on arvioitu noin 3 000 ja 1 000 kappaletta (Werner Oswald: Deutsche Autos 1920-1945, Motorbuch Verlag 1990, s.108-109). Opel-perhe irtaantui Elite-Opel:iksi uudelleen nimetystä yhtiöstään jo vuonna 1929, koska General Motors-yhtymä ei halunnut ostaa kyseistä toimintahaaraa. Itsenäisenä jatkanut Elite-yritys kokosi varaosavaraston turvin vielä vähäisen määrän Motoclub-moottoripyöriä, ja suunnitteli mallille seuraajaa, mutta sen toiminta tyrehtyi 1930-luvun_laman vuoksi kysynnän puutteessa vuonna 1931. Fahrzeugmuseum Chemnitzissä on esillä hyvin harvinainen sivuvaunulla varustettu Elite-Opel -moottoripyörä. Vuoden 2016 tiedoin yrityksen muinaiset hallit olivat edelleen käytössä Elite-Gewerbepark -nimisenä yrityspuistona. Vuonna 2019 tehdasalue sisältäen Elite-yhtiöiden konttorirakennuksen nostettiin UNESCOn Erzgebirge/Krušnohoří-maailmanperintökohteeksi.
Aiheesta muualla

Neander (2017) 2.30 min, The Vintagent Original-sarja (Paul d`Orléans), taiteellinen 1930 Neander/JAP-moottoripyörän esittely/ajo (englanniksi)
"Pebble Beach 2012: 1930 Opel Motoclub - "Jay Leno's Garage"-kanava, Motoclub-moottoripyörän esittely ja käynnistys, alkuperäinen radiaali-OHV-moottori, 4:31 min (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Opel Wikimedia Commonsissa
Opelin automallit
| --- | --- |
Nykyiset henkilöautomallit:   Astra  Crossland  Corsa  Grandland  Insignia  Mokka 
Nykyiset pakettiautot:   Combo  Movano  Vivaro 
Konseptiautot:   Aero GT  Opel Antara GTC  CD  Diesel Rekordwagen  Eco Speedster  Frogster  Frua Diplomat  G90  GT 2  Insignia  Maxx  OPC X-Treme  Snowtrekker  Trixx 
Entiset mallit:   Adam  Admiral  Agila  Ampera  Ampera-e  Antara  Arena  Ascona  Blitz  Calais  Calibra  Campo  Captain  Cascada  Commodore  Darracq  Diplomat  Frontera  Gemini  GT  GT (2007)  Kadett  Kapitän  Karl  Laubfrosch  Lutzmann  Manta  Meriva  Monterey  Monza  Olympia  Omega  Rekord  Senator  Signum  Sintra  Speedster  Tigra  Vectra  Zafira 
1919-1924 miesten Opel Motorfahrrad
Opel kilpa-mp 1920/1921
AVUS 1933, pohjoiskaarre, maali ja päärakennus
Opel Motoclub 500 SS
Opel Elite sivuvaunulla
Pauli Pursiainen

Pauli Päiviö Pursiainen (s. 9. kesäkuuta 1949 Kalajoki) on suomalainen entinen aitajuoksija ja liikennelentäjä.
Pursiainen voitti 110 metrin aitajuoksun Suomen mestaruuden vuosina 1972 ja 1973, molempina vuosina ajalla 14,4 sekuntia.. Hallissa hän voitti 60 metrin aitojen SM-kultaa vuonna 1971.
Münchenin olympialaisten 1972 jälkeen Pursiainen avioitui pikajuoksija Mona-Lisa Pursiaisen (1951–2000) kanssa. Urheilu-uransa jälkeen hän valmistui Finnairin ilmailuopistosta vuonna 1974 ja työskenteli tämän jälkeen Finnairin palveluksessa liikennelentäjänä.