Punaiset prikaatit
Aldo Moron murha > Oikeudelliset seuraamukset

Viisinkertainen ex-pääministeri Aldo Moro olisi todennäköisesti ollut Italian seuraava presidentti. Punaisten Prikaatien Moro-operaatio oli samanaikaisesti järjestön merkittävin saavutus ja käännekohta sen toiminnassa. Moretti totesi, että Moron tappamisen jälkeen paluutietä ei ollut. Yleinen mielipide vasemmistonkin piirissä kääntyi voimakkaasti järjestöä vastaan, ja poliisi aloitti määrätietoisen kampanjan järjestön tuhoamiseksi. Keväällä 1982 alkoi yksi Italian historian suurimmista oikeudenkäynneistä. Syytettyinä oli 63 Punaisten prikaatien jäseniksi epäiltyä, joiden joukossa oli useita Moro-operaatioon osallistuneita. Tuomiot julistettiin 28. tammikuuta 1983: 32 syytetyistä tuomittiin elinkautiseen vankeuteen ja 24 muuta yhteensä 316 vuoden vankeuteen. Seitsemän syytettyä vältti tuomion eri syistä. Kaikki tuomitut valittivat korkeampaan oikeusasteeseen, joka 14. maaliskuuta 1985 lievensi tuomioita huomattavasti, koska alin oikeus ei ollut ottanut riittävästi huomioon syytettyjen yhteistyövalmiutta eikä sitä, että useat syytetyt, kuten esimerkiksi Morucci ja Faranda, olivat omasta aloitteestaan eronneet Punaisista prikaateista jo ennen kiinni jäämistään. Näin ollen kymmenen elinkautistuomiota kumottiin. Korkein oikeusaste vahvisti nämä lievemmät tuomiot 14. marraskuuta 1985. Moro-operaatioon osallistuneille kävi näin:
Rita Algranati (s. 1958): tuomittiin 1988 poissaolevana elinkautiseen viidestä murhasta, pidätettiin 11. tammikuuta 2004 Egyptissä ja luovutettiin Italiaan. Hän on ainoa Punaisten prikaatien jäsen, joka on vielä (2018) täysaikaisesti vankilassa.
Barbara Balzerani (s. 1949): pidätettiin 19. kesäkuuta 1985, tuomio: elinkautinen, pääsi ehdonalaiseen vapauteen 2006.
Franco Bonisoli (s. 1955): pidätettiin 1. lokakuuta 1978, tuomio: elinkautinen, pääsi ehdonalaiseen vapauteen 1997.
Anna Laura Braghetti (s. 1953): pidätettiin 27 toukokuuta 1980, tuomio: elinkautinen, pääsi ehdonalaiseen vapauteen 2002.
Alessio Casimirri (s. 1951): ei saatu koskaan kiinni, tuomittu poissaolevana elinkautiseen, asuu (2017) Nicaraguassa. Hän on Nicaraguan kansalainen, eikä Nicaragua luovuta omia kansalaisiaan.
Raimondo Etro (s. 1957): pidätettiin 1996, ja sai Moron kidnappauksessa käytettyjen aseiden kätkemisestä 20 vuotta ja kuusi kuukautta vankeutta.
Adriana Faranda (s. 1950): pidätettiin 29. toukokuuta 1979, tuomio: 26 vuotta vankeutta, pääsi ehdonalaiseen vapauteen 1994.
Raffaele Fiore (s. 1954): pidätettiin 19. maaliskuuta 1979, tuomio: elinkautinen, pääsi ehdonalaiseen vapauteen 1997.
Prospero Gallinari (1951–2013): pidätettiin 24. syyskuuta 1979, tuomio: elinkautinen. Siirrettiin kotiarestiin 1996 vaikean sydänvian takia, vapautettiin lopullisesti 2010. Kuoli sydänkohtaukseen kodissaan.
Alvaro Lojacono (s. 1955): tuomittu poissaolevana elinkautiseen. On Sveitsin kansalainen ja tuomittu Sveitsissä 1989 henkirikoksesta 17 vuoden vankeuteen. Sveitsi ei luovuta omia kansalaisiaan.
Germano Maccari (1953–2001): pidätettiin 1993, tuomittiin 1996 elinkautiseen, valituksen jälkeen 26 vuotta vankeutta. Kuoli vankilassa aivoaneurysman puhkeamiseen.
Mario Moretti (s. 1946): pidätettiin 4. huhtikuuta 1981, tuomio: elinkautinen, pääsi ehdonalaiseen osavapauteen (päiväaikaan) 1997. Hän ei saa poistua Milanosta ja hänen on edelleen (2017) vietettävä yönsä vankilassa.
Valerio Morucci (s. 1949): pidätettiin 29. toukokuuta 1979, tuomio: elinkautinen, valituksen jälkeen 30 vuotta vankeutta. Pääsi ehdonalaiseen vapauteen 1994. Morucci nimesi 1986 kirjoittamassaan muistiossa kaikki Via Fanin verilöylyyn osallistuneet ja selosti tapahtumien kulun yksityiskohtaisesti. Hän antoi muistion vankilassa työskentelevän nunnan säilytettäväksi, mutta tämä toimittikin sen 1990 viranomaisille. Morucci on vapauduttuaan kirjoittanut useita omaelämäkertaisia kirjoja.
Bruno Seghetti (s. 1950): pidätettiin 19. toukokuuta 1980, tuomio: elinkautinen, pääsi ehdonalaiseen vapauteen 1999 mutta palautettiin vankilaan 2001, koska hän ei noudattanut vapautensa ehtoja. Hän oli tiettävästi keväällä 2018 jälleen ehdonalaisessa vapaudessa.
Vuonna 1980 Patrizio Peci, yksi Punaisten prikaatien johtajista, ”kääntyi” poliisin kuulusteluissa ja ilmiantoi monia järjestön jäseniä, turvapaikkoja ja salaisuuksia. Tammikuussa 1981 Punaisten prikaatien vangitut jäsenet järjestivät vankilakapinan, ja BR kidnappasi turvavankiloista vastaavan tuomarin Giovanni D'Urson. Saman kesän aikana Prikaatit toteuttivat lukuisia murhia ja kidnappauksia, jotka todistivat järjestön olevan edelleen voimissaan.
Tammikuussa 1982 karabinieerit vapauttivat Prikaatien kidnappaaman yhdysvaltalaisen prikaatikenraali James Dozierin ja käännyttivät useita kidnappaukseen osallistuneita BR:n jäseniä ilmiantajiksi.