stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
USS Idaho (BB-24)
Valmistus

Alus tilattiin William Cramp and Sons Ship and Engine Building Companyltä Philadelphiasta Pennsylvaniasta, missä köli laskettiin 12. toukokuuta 1904. Alus laskettiin vesille 9. joulukuuta 1905 kumminaan Idahon kuvernöörin Frank R. Goodingin 13-vuotias tytär Louise May Gooding ja liitettiin laivastoon 1. huhtikuuta 1908 Philadelphian laivastontelakalla League Islandilla ensimmäisenä päällikkönään Samuel W. B. Diehl.
Palvelus

Alus lähti 15. huhtikuuta League Islandilta Hampton Roadsin kautta Guantanamonlahdelle Kuubaan vastaanottotesteihin. Alus palasi League Islandille, jossa se siirrettiin telakalle havaittujen vikojen korjaamiseksi 15. toukokuuta. Alus palasi palvelukseen 20. kesäkuuta.
Vuosina 1912-1913 käydyn Balkanin sodan jälkeen välien kiristyminen Kreikan ja Ottomaanivaltakunnan välillä johti kummankin maan varustautumiseen. Osana varustautumista kumpikin valtio pyrki muodostamaan toista vahvemman laivaston, joka kykenisi hallitsemaan Egeanmerta. Idaho sisaraluksensa USS Mississippin kanssa olivat vanhentuneina myyty 8. heinäkuuta 1914  Fred J. Gauntlettille, joka siirsi alukset edelleen Kreikalle.
Alus liitettiin virallisesti Kreikan laivastoon 30. heinäkuuta nimellä Lemnos, mikä oli samalla kunnianosoitus ensimmäisessä Balkanin sodassa 5. tammikuuta 1913 käydylle voitokkaalle meritaistelulle.
Johann Erasmus Kindermann

Johann Erasmus Kindermann
Johann Erasmus Kindermann (29. maaliskuuta 1616 – 14. huhtikuuta 1655) oli barokin ajan saksalainen urkuri ja säveltäjä. Hän työskenteli pääasiassa Nürnbergissä, mutta vietti jonkin aikaa myös Italiassa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
International Music Score Library Project: Kindermann
Töyhtökapusiiniapina

| Töyhtökapusiiniapina |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini
Heimo::  Kierteishäntäapinat Cebidae
Suku::  Kapusiiniapinat Cebus
Laji::  apella
Kaksiosainen nimi
 Cebus apella  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Sapajus apella 
 Töyhtökapusiiniapinan levinneisyys
Katso myös
   Töyhtökapusiiniapina Wikispeciesissä   Töyhtökapusiiniapina Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Töyhtökapusiiniapina (Cebus apella) on Etelä-Amerikan sademetsissä elävä kapusiiniapinalaji.
Koko ja ulkonäkö

Töyhtökapusiiniapinoiden väritys vaihtelee yksilöittäin, mutta perusväriltään se on yleensä tummanruskea tai lähes musta. Naamassa, rintakehässä ja olkapäillä väritys on muuta ruumista vaaleampi. Päälaelta töyhtökapusiiniapinoilla on musta myssy ja kummankin korvan yläpuolelta mustat karvat kohoavat hieman kahdeksi töyhtömäiseksi harjaksi, josta niiden nimi juontuu. Kädet ja jalat ovat mustat tai tummanruskeat.
Töyhtökapusiiniapinat ovat kapusiiniapinoista kaikkein voimakkaimpia ja ne pystyvät käyttämään häntäänsä apuna liikkuessaan oksistossa. Niiden ruumis on noin 32–57 cm pitkä, häntä 38–56 cm pitkä ja ne painavat noin 1,3–4,8 kg. Koiraat ovat yleensä naaraita kookkaampia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Töyhtökapusiiniapina elää Etelä-Amerikassa Amazonin sademetsässä, pääosin trooppisissa ja subtrooppisissa osissa, mutta sitä voi tavata myös avoimemmilta ja kuivemmilta alueilta. Laji viettää pääosin aikansa puissa, mutta tulee myös maahan leikkimään ja etsimään ravintoa. Tyypillisesti ne asuvat noin 25–50 hehtaarin kokoisella alueella, mutta reviiri voi olla myös huomattavasti laajempikin.
Ravinto

Töyhtökapusiiniapinat etsivät päivisin aktiivisesti ruokaa ja ovat kaikkiruokaisia. Niiden päivittäinen ruokavalio koostuu pääosin hedelmistä ja kasviksista. Laji pystyy syömään kookkaampia hedelmiä kuin muut kapusiiniapinat voimakkailla leuoillaan. Ruokavalioon kuuluu myös siemenet, hyönteiset, matelijat, linnut ja pienet nisäkkäät. Töyhtökapusiiniapinat etsivät ruokaa myös ryhmissä ja ilmoittavat toisilleen mikäli löytävät hyvän apajan. Ne eivät kuitenkaan yleensä jaa löytämäänsä ruokaa toistensa kanssa.
Lisääntyminen

Laji on moniavioinen ja naaraat parittelevat ensisijaisesti johtavan uroksen kanssa. Muilla uroksilla on mahdollisuus paritella naaraiden kanssa mikäli johtava uros ei ole paikalla.
Töyhtökapusiiniapinoilla ei ole tiettyä lisääntymiskautta, mutta suurin osa poikasista syntyy kuivan kauden tai varhaisen sadekauden aikana. Naaraiden kantoaika kestää 150–160 päivää ja ne synnyttävät yhden jälkeläisen vuosittain. Kaksoset ovat harvinaisia. Naarat huolehtivat pääosin jälkikasvusta.
Koiraat saavuttavat sukukypsyyden noin seitsemän vuoden ikäisinä. Naarat saavuttavat sukukypsyyden aiemmin ja saattavat saada jälkeläisiä jo neljän vuoden ikäisinä.
Vankeudessa töyhtökapusiiniapinan on nähty elävän 45-vuotiaaksi. Elinajasta luonnossa tiedetään hyvin vähän. Petolinnut ovat töyhtökapusiiniapinoiden pahimpia luontaisia vihollisia ja ne saattavat varoittaa toisiaan ääntelemällä vaikka lähistöllä liikkuisi niille vaaraton lintulaji. Laji ei ole uhattu ja se on selvinnyt elinympäristönsä tuhoutumisesta hyvin verrattuna muihin kädellisiin.
Käyttäytyminen

Töyhtökapusiiniapinat etsivät päivisin aktiivisesti ruokaa ja liikkuvat pääosin puissa, hyppien ja kiipeillen puusta toiseen, mutta saattavat tulla myös maahankin etsimään ruokaa ja siirtymään puusta toiseen mikäli hyppymatka on liian pitkä. Yöt laji nukkuu puissa.
Töyhtökapusiiniapinat ovat sosiaalisia ja muodostavat 8–15 yksilön ryhmiä joita johtaa yksi uros. Nuoret urokset jättävät ryhmän saavutettuaan sukukypsyyden ja etsivät toisia ryhmiä missä paritella. Naaraat viettävät tyypillisesti koko elinikänsä samassa ryhmässä.
Töyhtökapusiiniapinat ovat erittäin älykkäitä ja uteliaita. Nuorukaiset leikkivät mielellään keskenään sekä luonnossa että vankeudessa. Laji osaa käyttää työkaluja, myös luonnossa niiden avatessa kovakuorisia hedelmiä ja pähkinöitä. Lajin on havaittu ratkaisevan vaativia ongelmia vankeudessa ja olevan erittäin oppivainen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Töyhtökapusiini (töyhtökapusiiniapina) (Cebus apella)
iNaturalist: Töyhtökapusiini (Sapajus apella)
ITIS: Sapajus apella (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Cebus apella (englanniksi)
Tufted or Brown Capuchin - Cebus Apella (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Cebus apella, brown capuchin (englanniksi)
USS Hyman G. Rickover

| USS Hyman G>  Rickover |
| --- | --- |
 USS Hyman G. Rickover
Aluksen vaiheet
Rakentaja:  General Dynamics Electric Boat, Groton, Connecticut
Kölinlasku:  24. heinäkuuta 1981
Laskettu vesille:  27. elokuuta 1983
Palveluskäyttöön:  21. heinäkuuta 1984
Poistui palveluskäytöstä:  14. joulukuuta 2006
Tekniset tiedot
Uppouma:  5 748 t (pinnalla) 6 123 t (sukelluksissa)
Pituus:  110,3 m
Leveys:  10 m
Syväys:  9,7 m
Koneteho:  1 x S6G-painevesireaktori
Nopeus:  pinnalla: 15 solmua (28 km/h) sukelluksissa: 32 solmua (59 km/h)
Miehistöä:  12 upseeria ja 98 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  4 x 533 mm Mk67 torpedoputkea
USS Hyman G. Rickover (runkonumero SSN-709) oli Yhdysvaltain laivaston Los Angeles -luokan ydinsukellusvene. Se on nimetty amiraali Hyman G. Rickoverin mukaan.
Valmistus

Alus tilattiin 10. joulukuuta 1973 General Dynamics Electric Boat Divisionilta Grotonista Connecticutista, missä köli laskettiin 24. heinäkuuta 1981. Se laskettiin vesille 27. elokuuta 1983 kumminaan amiraali Rickoverin puoliso Eleonore Ann Bednowicz Rickover ja liitettiin laivastoon 21. heinäkuuta 1984 ensimmäisenä päällikkönään Fredrik Spruitenburg.
Palvelus

Koeajojen päätyttyä alus oli 6.–20. elokuuta 1984 asejärjestelmien kohdistuskokeissa, jolloin se vieraili Roosevelt Roadsissa Puerto Ricossa 10.–15. elokuuta ja Fredristed St. Croixissa Neitsytsaarilla 17.–20. elokuuta. Seuraavaksi alus läpäisi Mk48 torpedoammunnat 30. lokakuuta – 2. marraskuuta, mikä jatkui vierailulla Port Canaveralissa Floridassa 3.–7. marraskuuta. Vuoden lopun alus vietti New Londonin sukellusvenetukikohdassa.
Alus poistettiin palveluksesta 14. joulukuuta 2006.
Johannes Tzetzes

| Johannes Tzetzes> Ἰωάννης Τζέτζης.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: noin 1110
Kuollut: 1180
Kansalaisuus:  Bysantti
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: kreikka
Pääteokset:  Biblos historiōn
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Johannes Tzetzes (m.kreik. Ἰωάννης Τζέτζης, Iōannēs Tzetzēs, noin 1110–1180) oli bysanttilainen grammaatikko ja runoilija. Hän oli kotoisin Konstantinopolista.
Tzetzesin lukuisista teoksista on tärkein Biblos historiōn (Βίβλος ἱστοριῶν), tavallisesti tunnettu nimellä Khiliades (Χιλιάδες, julkaissut Kiessling 1826). Se sisältää runsaasti mytologisia, historiallisia, kirjallisuushistoriallisia ja muita tietoja, ja sitä varten tekijä on käyttänyt viidettäsataa kirjailijaa. Hän sepitti sen antamaan tarpeellisia selityksiä Tzetzesin itsensä noin vuosina 1138–1170 laatimaan, 107 kirjettä käsittävään kirjekokoelmaan (julk. Pressel 1851), jossa hän kääntyen milloin todellisten, milloin (harvemmin) kuviteltujen henkilöiden puoleen koskettelee antiikkiin liittyviä asioita.
Merkittäviä ovat myös 1 676 heksametriä käsittävä, Homeroksen Iliasta täydentävä teos Ta pro Homērū, ta Homērū, ta meth’ Homēron (Antehomerica, Homerica, Posthomerica, myös lyhyesti: Carmina Iliaca t. Iliaca, julkaissut muun muassa Lehrs ja Dübner, 1868), Homerosta selittävät Iliaksen ja Odysseian allegoriat (julkaissut Matranga, Anecdota græca I, 1850) sekä Iliaksen eksegeesi (julkaissut  Bachmann, Scholia in Homeri Iliadem 1835–1838). Lisäksi Tzetzes kirjoitti kommentaareja ja skolioita Hesiodokseen, Aristofaneeseen, Lykofronin Aleksandraan (julk. Müller 1811) ynnä muuta. Tzetzes kirjoitti esimerkiksi kielioppia, retoriikkaa, runousoppia käsitteleviä kirjoitelmia sekä opetus- ja tilapäisrunoja. Tzetzesin teosten arvoa vähentää hänen pintapuolisuutensa ja huolimattomuutensa. Ihmisenä Tzetzesin sanotaan olleen turhamainen ja kateellinen ja olleen alituisissa riidoissa muiden oppineiden kanssa.
Myös Tzetzesin vanhempi veli Isaak Tzetzes (k. 1138) oli grammaatikko. Hän sepitti laajan runoelman Pindaroksen runomitoista (julk. Cramer, Anecdota I, 1839).
Tsuumi

Tanssiteatteri Tsuumi on helsinkiläinen tanssiteatteri, joka yhdistää perinteistä ja modernia kansantanssia. Ryhmän jäsenet ovat tanssin ja musiikin ammattilaisia. Kriitikko Auli Räsäsen mukaan "Tsuumi on tehnyt kansantanssille saman kuin Värttinä kansanlaululle: päivittänyt tradition, tuonut kansanperinteen energisyyden ja karhean ilmaisuvoiman pölyisistä arkistoista ihmisten ulottuville ja nautittavaksi.” [lähde? ]
Ryhmän taiteellisina johtajina toimivat Reetta-Kaisa Iles ja Tuomas Juntunen.
Tsuumin on perustanut vuonna 1998 Hilu Toivonen-Alastalo. Tanssiryhmä tuottanut lähes 50 ensi-iltaa ja esiintynyt lukuisilla kotimaisilla ja ulkomaisilla estradeilla. Ryhmä on ollut mukana muun vuonna 2011 ensi-iltansa saaneessa Anna Liisa musikaalissa Tampereen Työväen Teatterissa, vuonna 2007 ensi-iltansa saaneessa Punainen viiva -oopperassa Kansallisoopperassa.[lähde? ] Savonlinnan Oopperajuhlien Juhassa Tsuumi esitti tanssiosuudet 2005.
Tsuumin teoksia

Mies ja Nainen. -Demonstraatioita perusasioista, 2014 koreografia, musiikki ja esitys Reetta-Kaisa Iles ja Tuomas Juntunen
Vintti, 2013, Koreografia Matti Paloniemi
Sukka, Nukka ja Tuulispää, 2013, ohjaus Kurt Nuotio, Koreografia Johanna Elovaara
Kehotus, 2012, koreografia Ervi Sirén
Kruunalla lähdet sinä, 2011, koreografia Hanna Korhonen
Mahti, 2010, koreografia Samuli Nordberg
Tsuumin 10-vuotisjuhlaesitys Fragile - tämä puoli ylös ensi-ilta 11.6.2009 Kuopio Tanssii ja Soi -festivaaleilla.
Seitsemän veljestä, 2008, ohjaus Vesa Tapio Valo, koreografia Samuli Nordberg
Maamme laulut, 2007, esiintyjinä Tsuumin naiset ja Sanna Kurki-Suonio Trio, koreografia Ari Numminen. Ensi-ilta 23.9.2007
Kaukaa haettua, 2006
Murheellisten laulujen maa, 2004, koreografia Marjo Kuusela, sävellys Hannu Kella
Virta - folklore show, 2003, koreografia Matti Paloniemi
Neiti huhtikuu, 2003, koreografia Johanna Elovaara
Avoin kenttä, 2001, koreografia Ari Numminen
Tsuumi Euroviisuissa

Tsuumi esiintyi Eurovision laulukilpailujen 2007 semifinaalin väliaikanumerossa. Koreografiasta ja ohjauksesta vastaa Matti Paloniemi, joka on myös käsikirjoittanut numeron Tiina Puumalaisen kanssa. Musiikin on säveltänyt ja sen johtaa Hannu Kella. Esitys perustuu Kalevalaan, ja se luotaa suomalaisuuden juuria.
Tsuumi Sound System

Tsuumi Sound System on tanssiryhmä Tsuumista irtaantunut helsinkiläinen nykykansanmusiikkiyhtye, joka ottaa musiikillisia vaikutteita folkista, rockista, popista, jazzista ja klassisesta musiikista. Bändiltä on ilmestynyt levyt Kesä Tanssii (1999), Risteys (2000), Avoin Kenttä (2002), Rajaton Tapaus (2004), Hotas (2007), Growing up (2009) ja Floating letters (2013) ja Blinking Light (2019).
Yhtyeen jäsenet:
Tero Hyväluoma - viulu
Tarmo Anttila - kontrabasso
Joakim Berghäll - saksofonit
Hannu Kella - haitari
Jani Kivelä - kitara
Jussi Nikula - lyömäsoittimet
Pilvi Järvelä - piano ja urkuharmoni
Nykykokoonpanossaan yhtye on toiminut vuodesta 2006.
Aiheesta muualla

Tsuumin kotisivut
Tsuumi Myspacessa (suomeksi)
Johann Fischer von Waldheim

Johann Gotthelf Fischer von Waldheim
Johann Gotthelf Fischer von Waldheim (Григорий Иванович Фишер фон Вальдгейм) (13. lokakuuta 1771 Waldheim, Sachsen – 18. lokakuuta 1853 Moskova) oli saksalainen eläintieteilijä, paleontologi ja geologi.
Fischerin isä oli pellavankutoja. Fischer kävi koulunsa Mainzissa ja opiskeli lääketiedettä Leipzigissa. Hän matkusti Wieniin ja Pariisiin ystävänsä Alexander von Humboldtin kanssa, ja opiskeli Georges Cuvierin oppilaana. Hän sai professuurin Mainzista.
Vuonna 1804 Fischer sai Moskovasta luonnonhistorian professorin viran ja hänestä tuli Moskovan yliopiston luonnonhistoriallisen museon johtaja. Elokuussa 1805 hän perusti Société Impériale des Naturalistes de Moscou -seuran.
Fischer erikoistui selkärangattomien luokitteluun ja hänen suurtyönsä oli Entomographia Imperii Rossici (1820–1851). Hän tutki fossiililöytöjä Moskovan lähialueilla.
Kirjoituksia

Versuch über die Schwimmblase der Fische, Leipzig 1795
Memoire pour servir d'introduction à un ouvrage sur la respiration des animaux, Pariisi 1798
J. Ingenhousz über Ernährung der Pflanzen und Fruchtbarkeit des Bodens aus dem Englischen übersetzt und mit Anmerkungen versehen von Gotthelf Fischer. Nebst einer Einleitung über einige Gegenstände der Pflanzenphysiologie von F. A. von Humboldt, Leipzig 1798
Ueber die verschiedene Form des Intermaxillarknochens in verschiedenen Thieren, Leipzig 1800
Beschreibung einiger typographischer Seltenheiten. Nebst Beyträgen zur Erfindungsgeschichte der Buchdruckerkunst, Mainz ja Nürnberg 1800
Naturhistorische Fragmente, Frankfurt am Main 1801
Beschreibung typographischer Seltenheiten und merkwürdiger Handschriften nebst Beyträgen zur Erfindungsgeschichte der Buchdruckerkunst, Mainz 1801
Essai sur les monuments typographiques de Jean Gutenberg, Mayençais, inventeur de l'imprimerie, Mainz 1801/1802
Das Nationalmuseum der Naturgeschichte zu Paris, 1802
Vorlesungen über vergleichende Anatomie, deutsche Übersetzung der Vorlesungen Georges Cuviers, Braunschweig 1801-1802
Lettre au citoyen E. Geoffroy … sur une nouvelle espèce de Loris: accompagnée de la description d'un craniomètre de nouvelle invention, Mainz 1804
Anatomie der Maki und der ihnen verwandten Thiere, Frankfurt am Main 1804
Tableaux synoptiques de zoognosie, 1805
Museum Demidoff, ou catalogue systematique et raisonné des curiosités etc. donnés a l'université de Moscou par Paul de Demidoff, Moskova 1806
Muséum d'Histoire naturelle de l'université imperiale de Moscou, 1806
Notices sur les fossiles de Moscau, 1809-1811
Notices d'un animal fossile de Sibérie, 1811
Onomasticon du Système d'Oryctognoise, 1811
Zoognosia tabulis synopticis illustrata, in usum prälectionum Academiae Imperialis Medico-Chirurgicae Mosquentis edita, Moskova 1813
Observations sur quelques Diptères de Russie, 1813
Adversaria zoologica, 1817-1823
Entomographie de la Russie, Moskova 1820-1851
Prodromus Petromatognosiae animalium systematicae, continens bibliographiam animalium fossilium, Moskova 1829-1832
Oryctographie du gouvernement de Moscou, 1830-1837
Bibliographia Palaeonthologica Animalium Systematica, Moskova 1834
Einige Worte an die Mainzer, bei der Feierlichkeit des dem Erfinder der Buchdruckerkunst Johann Gutenberg in Mainz zu errichtenden Denkmals, Moskova 1836
Recherches sur les ossements fossils de la Russie, Moskova 1836-1839
Spicilegium entomographiae Rossicae, Moskova 1844.
Ukumbi

Ukumbi ry on suomalainen voittoa tavoittelematon organisaatio. Organisaation tarkoitus on tarjota arkkitehtuuripalveluita kehitysmaihin, joissa näitä palveluita on vähän. Ukumbin tavoiteryhmä on nuoret ja naiset, jotka ovat avun tarpeessa. Arkkitehdit Saija Hollmén, Jenni Reuter ja Helena Sandman perustivat Ukumbin vuonna 2007.
Ideologia

Ukumbin perusideologia on köyhyyden estäminen ja ihmisoikeuksien edistäminen arkkitehtuurin avulla. Rakennuksien on myös oltava ekologisia, ja jos mahdollista olla rakennettu paikallisista tai kierrätetyistä rakennusmateriaaleista.
Ukumbi ry:n muut jäsenet

Ukumbi-yhdistyksessä ovat nykyisin mukana myös arkkitehtitoimistot Komitu (Noora Aaltonen, Sisko Hovila, Tuuli Kassi, Maiju Suomi, Elina Tenho ja Inari Virkkala) sekä Rudanko + Kankkunen (Hilla Rudanko ja Anssi Kankkunen). Komitu on suunnitellut Ubuntun kautta Kambodžaan vuonna 2014 valmistuneen Kouk Khleangin nuorisokeskuksen ja Rudanko + Kankkunen samaan maahan vuonna 2011 valmistuneen Sra Poun ammattikoulun.
Projektit

Ukumbilla on projekteja muun muassa Tansaniassa, Senegalissa, Kambodjassa, Egyptissä ja Intiassa. Projektit ovat suojakoteja, lastenkoteja, kouluja ja nuorisokeskuksia.
Projektit > Lista projekteista

Naistenkeskus: Senegal 1995–2001
Sra Pou työkoulu: Kambodža 2010–2011
Kouk Khleang nuortenkeskus: Kambodža 2010–2014
A.P.E. opetuslaitos: Egypti 2010-jatkuva projekti
KWIECO suojakoti: Tansania 2010-jatkuva projekti
Nyang`oro oppilaskoti: Tansania 2016-jatkuva projekti
Tõlliste

| Tõlliste |
| --- | --- |
 Laatren kirkko
 lippu:  vaakuna
 Tõllisten (pun.) sijainti Virossa ja Valgamaalla (kelt.)
 Koordinaatit: 57°51′30″N, 26°10′42″E 
Valtio:   Viro
Maakunta:  Valgamaa
Kunta:  Valgan kunta
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kylä
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  193,78 km²
Väkiluku (2010):  1 785
 – Väestötiheys:  9,2 as./km²
 
 www.tolliste.ee 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tõlliste (saks. Töllist) on kylä ja entinen kunta Valgan kunnassa Valgamaan maakunnassa, Virossa.
Vuoden 2017 kuntauudistuksessa yhdistettiin Valgan kaupunki sekä Karulan, Tahevan, Tõllisten ja Õrun kunnat uudeksi Valgan kunnaksi ja Tõllistesta tuli kylä.
Entinen kunta

Kunnan asukasluku oli 1 785 (2010), pinta-ala 193,78 neliökilometriä ja asukastiheys 9,2 asukasta neliökilometrillä.
Kunnassa oli Tsirguliinan ja Laatren pienkauppalat (vir. alevik). Kunnan hallinnollinen keskus oli Laatre, mutta Tsirguliinassa on enemmän asukkaita.
Entinen kunta > Väestö

Vuonna 2011 Tõllisten kunnassa oli 1 625 asukasta, joista 1 503 (92,5 %) oli virolaisia, 87 (5,4 %) venäläisiä ja 36 (2,2 %) muita kansallisuuksia.
Matkailu

Alueen merkittävin matkailuvaltti on puhdas luonto. Etenkin 11,9 hehtaarin Kuritsejärvi on suosittu matkailukohde ja se tarjoaa monimuotoisen eläimistön.
Aiheesta muualla

Kunnan kotisivut (viroksi)
Johann Philipp Palm

Johann Philipp Palm
Johann Philipp Palm (1768–1806) oli saksalainen kirjakauppias, jonka sanotaan joutuneet Napoleon I:n mielivallan kohteeksi. Vuonna 1806 hän julkaisi Napoleonia ja ranskalaisten joukkojen toimintaa Baijerissa vastustaneen lentokirjasen Deutschland in seiner tiefen Erniedrigung. Sen julkaisun vuoksi Napoleon määräsi hänet vankeuteen. Sotaoikeuden päätöksestä Palm teloitettiin ampumalla, mikä sai Saksassa aikaan vihaa Napoleonia kohtaan. Palmille pystytettiin 1866 Braunauhin muistopatsas. Palmin kohtaloa ovat käsitelleet tragedioissaan L. Eckardt (1860) ja A. Ebenhoch (1906).
Lentokirjasen kirjoittajaksi on mainittu Ansbachin kamariassessori Ph. Chr. Yelin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johann Philipp Palm Wikimedia Commonsissa
Johann Peter Uz

| Johann Peter Uz |
| --- | --- |
 Johann Peter Uz
Henkilötiedot
Syntynyt: 1720 Ansbach
Kuollut: 1796 (75–76 vuotta) Ansbach
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Johann Peter Uz (1720 Ansbach – 1796 Ansbach) oli saksalainen runoilija. Hän oli salainen oikeusneuvos ja Landgerichtin päällikkö. Hän ystävystyi opiskeluaikana Johann Wilhelm Ludwig Gleimin ja Johann Nikolaus Götzin kanssa. Hän teki yhdessä Götzin kanssa Anakreon-käännöksen ja 1746 meni alkuun omassa runoudessaan leikilliseen anakreonttiseen suuntaukseen. Teoksessa Sieg des Liebesgottes (neljä laulua aleksandriinimitassa, 1753), jonka esikuvana oli Alexander Pope, hän sivalsi satiirisesti Friedrich Gottlieb Klopstockin jäljittelijöitä.
Uzin innostus sai vähitellen vakavamman suunnan. Hän kirjoitti sointuvia ja hillittyjä oodeja, jotka ovat yleviä ja etupäässä ylistävät kaitselmusta, vapautta ja isänmaata. Runossa Theodicee (1755), joka esittää Gottfried Leibnizin maailmankatsomuksen, hän onnistuu nostamaan opettavaisen aiheen tunteen ja mielikuvitukseen maailmaan. Sama koskee vähemmän hänen epikurolaista opetusrunoaan Versuch über die Kunst stets fröhlich zu seyn (1760). Vanhaa muotoa käyttäessään Uz tavoitteli runoon selkeyttä ja ytimekkyyttä. Virkatehtävien kertyessä hän lopetti runoilun julkaistuaan kootut runonsa nimellä Poetische werke.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johann Peter Uz Wikimedia Commonsissa
John Systad

John Systad (14. syyskuuta 1912 Bergen – 16. syyskuuta 1998 Göteborg) oli norjalainen kestävyysjuoksija.
Vuoden 1948 kesäolympialaisissa Lontoossa Systad sijoittui miesten maratonissa kahdeksanneksi ajalla 2.38.41,0. Hän kilpaili myös kesäolympialaisissa 1952 Helsingissä ja jäi maratonissa 34. sijalle ajalla 2.41.29,8. Systadin henkilökohtainen ennätys maratonissa on hänen vuonna 1956 saavuttamansa aika 2.32.16.
Joe Meek

Robert George "Joe" Meek (5. huhtikuuta 1929 – 3. helmikuuta 1967) oli englantilainen tuottaja ja lauluntekijä. Hänen tunnetuimpia teoksiaan on The Tornadosin esittämä "Telstar" (1962), joka nousi Billboard Hot 100 -listan ykkössijalle ja pysyi Britannian singlelistan kärjessä viisi viikkoa.
Meek julkaisi myös oman konseptialbuminsa I Hear a New Worldin. Hänelle myönnettiin Ivor Novello -palkinto.
Meek kieltäytyi yhteistyöstä David Bowien ja The Beatlesin kanssa. Jälkimmäisen tuotantoa hän kuvasi "meteliksi" ja "toisten esittäjien jäljittelyksi". Hän ei myöskään sietänyt Rod Stewartia. Tom Jonesin kanssa hän oli yhteistyössä jo ennen tämän nousemista maailmanmaineeseen.
Sairaus ja itsemurha

Meekin elämän loppua varjostivat mielenterveysongelmat. Hän kärsi pahenevista psykoottisista oireista, päihteiden ongelmakäytöstä ja masennuksesta. Hän oli vakuuttunut siitä, että Decca Records kätki hänen tapettiensa taakse mikrofoneja varastaakseen hänen ideansa. Hänelle kehittyi myös pakkomielle kuolemaa ja kuoleman jälkeistä elämää kohtaan. Hän vei esimerkiksi nauhoja hautausmaalle voidakseen kuulla ääniä "haudan takaa". Erityisesti häntä kiehtoivat edesmenneet rock'n'roll-muusikot, kuten Buddy Holly, jonka kanssa hän oletti voivansa kommunikoida. Lisäpaineita hänelle toi hänen häpeälliseksi kokemansa homoseksuaalisuus.
Meek ampui vuokraemäntänsä Violet Shentonin ja itsensä Buddy Hollyn kuoleman 8-vuotispäivänä 1967. Teossa käytetyn kertalaukaushaulikon omisti muusikko Heinz Burt, jolla ei kuitenkaan ollut osuutta veritekoon.