Max Jakobson
Ura > Jakobson presidenttipelissä

Kun niin sanottu presidenttipeli eli keskustelu Urho Kekkosen seuraajasta käynnistyi Kekkosen presidenttikauden viimeisinä vuosina, kamppailu henkilöityi ennen muita pääministeri Mauno Koivistoon ja Suomen Pankin vt. pääjohtajaan Ahti Karjalaiseen. Koivisto sai mielipidetiedusteluissa äänestäjien suurimman kannatuksen, kun taas Karjalaisella oli takanaan keskustapuolueessa valtaa pitäneen niin sanotun K-linjan ja useimpien merkittävien teollisuusjohtajien (”idänkaupan vuorineuvosten”) voimakas tuki. Jakobson asettui julkisesti vastustamaan Karjalaisen mahdollista ehdokkuutta, koska hän piti tätä ennen kaikkea Neuvostoliiton suosikkina Suomen presidentiksi ja Karjalaisen valinta olisi katsottu voimakkaaksi osoitukseksi suomettumisesta. Jakobson epäili, ettei Karjalainen olisi pystynyt isänmaallisuudestaan huolimatta kyllin tarmokkaasti torjumaan Neuvostoliiton Suomelle esittämiä vaatimuksia, vaan Suomi olisi liukunut liiaksi Moskovan valtapiiriin. Toisaalta Jakobson oli siihen mennessä tavannut Koiviston vain muutaman kerran ja tunsi tämän siten vielä melko pintapuolisesti. Tohtori Jukka Seppinen on katsonut, että Jakobsonin asenteessa Karjalaista kohtaan oli myös annos katkeruutta siitä, ettei hän tuntenut saaneensa YK:n pääsihteerikampanjansa aikana pääministerinä toimineelta Karjalaiselta sitä tukea, jota hän oli odottanut. Tämän vuoksi Jakobson käsitteli Karjalaista teoksissaan melko kovakouraisesti.
Jakobsonin nimi oli esillä Kekkosen valtakauden jälkeen pidetyissä ensimmäisissä presidentinvaaleissa 1982 niin sanottuna mahdollisena mustana hevosena. Aarno Laitinen toi kirjassa Tamminiemen pesänjakajat ilmi erään mielenkiintoisen näkökohdan: Jakobssonin englantilaissyntyinen puoliso Marilyn olisi ollut ehdottomasti eräs parhaita tasavallan emäntäehdokkaita: hän on diplomaattiperheen lapsi, joka osaa monta eri kieltä ja on tottunut diplomaattikunnan kiemuroihin niin kauan kuin on niistä jotain ymmärtänyt. Samoin suurten juhlien emäntänä hän olisi ollut taidokas. Kirjassa Jakobson nimettiin Suomen ”porvariston Susloviksi” viittauksena Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääideologiin Mihail Susloviin. Tamminiemen pesänjakajien mukaan Jakobson tiesi, että valta jaettaisiin uudelleen Kekkosen väistyttyä ja että uusi presidentti olisi Kekkosta heikompi, jolloin Jakobsonille olisi ollut tärkeää sijoittua uuden presidentin keskeiseksi ulkopoliittiseksi neuvonantajaksi.
Jakobsonin mahdollisesta presidenttiehdokkuudesta oli spekuloitu jo 1970-luvun alkupuolella. Helsingin Sanomien haastattelussa elokuussa 1974 Jakobson oli kuitenkin jyrkästi kiistänyt pyrkivänsä presidentiksi ja ilmoittanut ehdottomasti kieltäytyvänsä ehdokkuudesta, mikäli joku erehtyisi hänelle sitä tarjoamaan. Kesällä 1977 lehdistössä kiersi tieto, jonka mukaan Suomen Maaseudun Puolue oli tiedustellut Jakobsonin suostumusta Urho Kekkosen vastaehdokkaaksi vuoden 1978 vaaliin, minkä Jakobson oli kiivaasti torjunut. Jakobson koki asian ongelmalliseksi myös uskonnollisesta näkökulmasta: Suomen tasavallan presidentti oli asemansa puolesta Suomen evankelisluterilaisen kirkon päämies ja piispojen nimittäjä.
Jakobson oli Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun (CIA) tietolähde.