stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jean-Louis Barrault

Jean-Louis Barrault
Jean-Louis Barrault (8. syyskuuta 1910 Le Vésinet, Yvelines, Ranska – 22. tammikuuta 1994) oli ranskalainen ohjaaja, näyttelijä ja miimikko. Hän kannatti totaalista teatteria, jonka ilmaisussa käytettiin kaikkia fyysisiä ja dramaattisia keinoja.
Jean-Louis Barrault opiskeli Charles Dullinin ohjauksessa ja näytteli Dullinin seurueessa 1933–1935. 25-vuotiaana Barrault tutustui miimikko Étienne Decroux'hun, jonka kanssa hän opiskeli mimiikkaa ja työskenteli Théâtre de l'Atelier´ssa. Vuosina 1940–1946 hän kuului Comédie-Françaiseen, jossa hän ohjasi kaksi maineikkaaksi noussutta näytelmää, Paul Claudelin Le Soulier de satin ja Jean Racinen Phèdre.
Uransa aikana hän näytteli yli 50 elokuvassa, muun muassa elokuvissa Onnellisia päiviä, Jenny – pariisilaisnainen, Farinet ou l'or dans la montaigne ja Vallankumouksen palveluksessa. Ammatillisen kokemuksensa ansiosta hänellä oli hyvät edellytykset esittää 1800-luvun miimikkoa Jean-Gaspard Deburauta (Baptiste Debureau) Marcel Carnén elokuvassa Paratiisin lapset (1945).
Barrault avioitui 1940 näyttelijä Madeleine Renaud'n kanssa. He perustivat useita teattereita ja kiersivät eri puolilla maailmaa, muun muassa Etelä-Amerikassa.
Hän oli näyttelijä Marie-Christine Barrault'n setä ja sponsoroi jonkin aikaa Peter Brookia. Hänet palkittiin Kunnialegioonan jäsenyydellä. Hän kuoli sydänkohtaukseen Pariisissa 83-vuotiaana. Hänet on haudattu vaimonsa Madeleine Renaud'n viereen Passyn hautausmaalle Pariisiin.
Jean-Louis Barrault on sanonut:
»Todellisuudessa hyvin yksinkertaiset jutut ovat kaikkein vaikeimpia tehdä hyvin. Esimerkiksi lukeminen. Lukeminen juuri niin kuin on kirjoitettu jättämättä mitään pois, mikä on kirjoitettu ja samalla lisäämättä omiaan. Kyky vangita sanojen täsmällinen konteksti lukemassaan. Kyky lukea!»
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jean-Louis Barrault Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Jean-Louis Barrault's Ohoto & Gravesite
Jean-Louis Borloo

| Jean-Louis Borloo |
| --- | --- |
 Jean-Louis Borloo
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. huhtikuuta 1951 (ikä 73) Pariisi, Ranska
Jean-Louis Borloo (s. 1951) on ranskalainen poliitikko. Hän oli sosiaaliministeri 2004–2007, talous- ja valtiovarainministeri 2007 ja ympäristöministeri 2007–2010. Borloo toimi sitoutumattomana Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 1989–1992.
Boorlo suoritti oikeustieteen ja filosofian tutkinnon Université Panthéon-Sorbonnessa vuonna 1972, vuonna 1974 jatkotutkinnon historiassa ja taloustieteessä Université Paris-Nanterressa ja vuonna 1976 MBA-tutkinnon HEC Parisissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean-Louis Borloo Wikimedia Commonsissa
Jean-Louis Borloo Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Ernst Kummer

| Ernst Eduard Kummer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. tammikuuta 1810 Sorau, Preussi (nykyään Żary, Puola)
Kuollut: 14. toukokuuta 1893 (83 vuotta) Berliini
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Heinrich Ferdinand Scherk
Oppilaat:  Hermann Minkowski
Tutkimusalue:  Lukuteoria, matematiikka ja sovellettu matematiikka
   
Ernst Eduard Kummer (29. tammikuuta 1810 Sorau, Preussi – 14. toukokuuta 1893 Berliini) oli saksalainen matemaatikko, joka kehitti  "ideaalisten lukujen" käsitteen.
Elämä ja ura

Kummer toimi matematiikan opettajana vuosina 1834–1842 Liegnitzin lukiossa ja vuosina 1842–1855 professorina Breslaun yliopistossa. Hänet kutsuttiin matematiikan professoriksi Berliinin yliopistoon vuonna 1855. Berliinissä hän toimi myös muutaman vuoden ajan sota-akatemian opettajana ja jonkin aikaa tiedeakatemian pysyvänä sihteerinä.
Kummer keksi säännölliset alkuluvut, ja osoitti, että Fermat’n suuri lause on voimassa kaikille säännöllisille alkulukueksponenteille ja siten myös niiden monikerroille. Kummer loi pohjaa tutkimuksillaan matematiikan käsitteille kunta, rengas ja ideaali. Kummerin tutkimukset sädeparvista johti hänet uuden neljännen asteen pinnan keksimiseen. Tätä pintaa sanotaan keksijänsä kunniaksi Kummerin pinnaksi.
Suurin osa hänen kirjoituksistaan julkaistiin Berliinin akatemian painatuksissa ja August Leopold Crellen Journal für die reine und angewandte Mathematik -lehdessä. Hänen tunnetuimmat teoksensa ovat Theorie der idealen Primfactoren der complexen Zahlen (1857) ja Allgemeine Theorie der geradlinigen Strahlensysteme (1859).
Kummer valittiin Royal Societyn ulkomaiseksi jäseneksi vuonna 1873.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ernst Kummer Wikimedia Commonsissa
Felicja Blumental

Felicja Blumental (28. joulukuuta 1908 Varsova – 31. joulukuuta 1991 Tel Aviv) oli puolalaissyntyinen, Brasilian kansalaisuuden saanut pianisti.
Blumental syntyi perheeseen, jossa isä oli viulisti ja sisko laulaja. Hän aloitti pianotunneilla käymisen 5-vuotiaana ja esiintyi ensimmäisen kerran julkisesti 10-vuotiaana. Stipendillä hän pääsi opiskelemaan Varsovan konservatorioon Zbigniew Drzewieckin johdolla. Samalla hän sai sävellysopetusta Karol Szymanowskilta. Tämän jälkeen Blumental siirtyi Sveitsiin suorittamaan opintoja Józef Turczyńskin johdolla. Vuonna 1935 hän meni naimisiin, ja kolme vuotta myöhemmin hän asettui Nizzaan. Hän joutui kuitenkin pakenemaan perheineen Brasiliaan, jonka kansalaisuuden sai. Debytoituaan menestyksekkäästi Rio de Janeirossa Blumental teki laajoja kiertueita Latinalaisessa Amerikassa.
1950-luvulla Blumental palasi Eurooppaan, jossa teki Wigmore Hall -debyyttinsä ja saavutti menestystä Zürichissä. Vuonna 1962 hän muutti perheineen Milanoon, jossa tytär, sopraano Annette Céline opiskeli laulua. Äiti ja tytär pitivät useita yhteisiä esiintymisiä. Vuodesta 1954 Blumental matkusti usein Israeliin. Vuonna 1970 hän teki 22:n konsertin kiertueen orkesterin solistina Yhdysvalloissa. 1970-luvun alkupuolella hän asettui perheineen Lontooseen ja teki ensimmäisen paluunsa Puolaan toisen maailmansodan jälkeen. Siellä hän kantaesitti Krzysztof Pendereckin Partitan cembalolle ja orkesterille säveltäjän itsensä johdolla. Heitor Villa-Lobos omisti viidennen pianokonserttonsa Blumentalille. Vuonna 1978 Witold Lutosławski orkestroi säveltämänsä Muunnelmat Paganinin teemasta Blumentalia varten. Tämä kantaesitti teoksen Brian Priestmanin johdolla. Vaikka Blumentalin ohjelmisto koostui aluksi tunnetuista teoista, hän erikoistui 1960-luvulta alkaen vakiintuneen ohjelmiston ulkopuolisiin teoksiin. Hän esitti portugalilaisten ja brasilialaisten säveltäjien teoksia sekä konserttoja Muzio Clementiltä, Carl Czernyltä, Giovanni Paisiellolta, Giovanni Battista Viottilta, Leopold Koželuhilta, John Fieldiltä, Johann Nepomuk Hummelilta, Franz Anton Hoffmeisteriltä ja Ferdinand Riesiltä.
Vuodesta 1984 Blumental asui New Yorkissa. Hän kuoli matkalla Israelissa. Hänen levytyksiään on julkaistu lukuisilla levymerkeillä. Musiikillisen uransa ohella hän maalasi muotokuvia, maisemakuvia, asetelmia ja abstrakteja teoksia. Vuonna 1999 Tel Avivin taidemuseo nimesi kansainvälisen musiikkifestivaalinsa Blumentalin mukaan.
Eugene Aynsley Goossens

Eugene Aynsley Goossens (26. toukokuuta 1893 Lontoo – 13. kesäkuuta 1962 Lontoo) oli brittiläinen kapellimestari ja säveltäjä.
Elämä ja ura > Varhaiset vaiheet

Goossens oli viulisti-kapellimestari Eugène Goossens nuoremman ja tämän vaimon, Annie Elizabeth Mary Agnesin viidestä lapsesta vanhin. Perheen äiti oli laulaja ja basso Thomas Aynsley Cookin tytär. Myös Goossensin isän isä, Eugène Goossens vanhempi, toimi aikoinaan viulistina ja kapellimestarina.
Goossens sai varhaisimman musiikkikasvatuksensa kotonaan ennen kuin hänet lähetettiin vuonna 1901 opiskelemaan Belgiaan. Hän sai ohjausta viulunsoitossa ja solmisaatiossa. Vuonna 1906 Goossens palasi perheensä luokse Cheshireen. Hän jatkoi kotimaassa opintojaan Kristittyjen veljien instituutissa ja Liverpoolin musiikkioppilaitoksessa. Vuonna 1907 hän sai viulunsoitollaan stipendin Lontoon Royal College of Musiciin. Hänen professoreitaan olivat Achille Rivarde (viulunsoitto), John Dykes (pianonsoitto), Henry Wood (teoria) ja Charles Villiers Stanford (sävellys). Goossens työskenteli valmistumisensa jälkeen viulistina teatteriyhtyeissä, Queen's Hallin orkesterissa ja useissa jousikvarteteissa.
Goossens vapautettiin asepalveluksesta ensimmäisessä maailmansodassa terveyssyistä; hänen veljensä, käyrätorvea soittanut Adolphè kuoli Sommen taistelussa.
Elämä ja ura > Uran alku

Goossens johti vuonna 1916 Thomas Beechamin pyynnöstä Charles Villiers Stanfordin The Critic -oopperan esityksen. Tämä hänen muodollinen debyyttinsä osoittautui menestykseksi, mikä rohkaisi Beechamia työllistämään tämän epävirallisena varamiehenään. Tämä järjestely jatkui lähes vuosikymmenen ajan ja johti merkittäviin kiinnityksiin johtamaan esimerkiksi Sergei Djagilevin Ballets russesia ja Carl Rosa Opera Companya Covent Gardenissa.
Kesäkuussa 1921 Goossens oli koonnut oman nimensä alle virtuoosiorkesterin, joka piti uuden musiikin konsertteja Lontoossa. Tässä yhteydessä järjestettiin esimerkiksi Igor Stravinskyn Kevätuhrin ensimmäinen konserttiesitys Englannissa. Vuonna 1923 Goossens aloitti George Eastmanin kutsusta toiminnan Rochesterin filharmonikkojen kapellimestarina. Samanaikaisesti hän teki opetustyötä Eastman School of Musicissa. Goossens pääsi myös johtamaan Philadelphian, Bostonin, New Yorkin sekä San Franciscon merkittäviä orkestereita ja palasi kesäisin Eurooppaan muiden muassa omien sävellystensä kantaesityksiä varten. Vuonna 1931 Goossens seurasi Fritz Reineriä Cincinnatin sinfoniaorkesterin johdossa, jossa toimi seuraavien viidentoista vuoden ajan. Hän sai Kunnialegioonan ritarin arvon vuonna 1934.
Elämä ja ura > Toiminta Australiassa

Vuonna 1946 hyvin vastaanotetun Australian-kiertueen jälkeen Charles Moses kutsui Goossensin johtamaan Sydneyn sinfoniaorkesteria sen ensimmäisenä vakituisena kapellimestarina. Hän palasi Australiaan tätä tehtävää varten heinäkuussa 1947 ja pääsi samalla johtamaan Uuden Etelä-Walesin valtionmusiikkikonservatoriota. Hän otti Sydneyn sinfoniaorkesterin ohjelmistoon yli viisikymmentä aiemmin sivuutettua tai liian haastavana pidettyä teosta. Hän tuki myös uutta paikallista musiikkia ja kantaesitti monia teoksia, kuten John Antillin Corroboreen (1946). Joan Sutherland teki oopperadebyyttinsä esiintymällä Goossensin johdolla nimiroolissa tämän oman oopperan, Judithin esityksessä.
Goossens saavutti Australiassa suurta kuuluisuutta. Hänen jatkuvat vaatimuksensa esittävien taiteiden keskuksen perustamisesta Sydneyyn edesauttoivat Sydneyn oopperatalon perustamista. Paikaksi myös valittiin Bennelong Point, jota Goossens itse oli ehdottanut. Goossensin johdolla opiskelivat muiden muassa Richard Bonynge, Maureen Jones, Brenton Langbein, Geoffrey Parsons ja Malcolm Williamson.
Goossensin EMI:lle johtamat historialliset sessiot ovat Sydneyn sinfoniaorkesterin ensimmäiset kaupalliset levytykset. Hän sai uuden ritarinarvon vuonna 1955. Vuodelta 1951 on hänen aiotun omaelämäkertakokonaisuutensa ensimmäinen osa, Overture and Beginners.
Elämä ja ura > Skandaali ja viimeiset vaiheet

Goossensin kiinnostus panteismiä ja okkultismia kohtaan oli hänen sekä "noita", taiteilija Rosaleen Nortonin ja runoilija Gavin Greenleesin välisen, vuonna 1952 alkaneen ystävyyden taustalla. Australian viranomaiset kiinnittivät huomionsa kolmikon toimintaan ja löysivät Goossensin Nortonille lähettämiä kirjeitä, joiden katsoivat riittävän tukemaan syytettä "skandaalinomaisesta käyttäytymisestä". 9. maaliskuuta 1956 Goossens palasi laajalta Euroopan-kiertueelta Sydneyhyn, jolloin lentoasemalla tutkittiin hänen matkatavaransa, joiden joukosta löytyi kiellettyjä tavaroita: säädyttöminä pidettyjä valokuvia, kirjoja, videoita ja naamioita sekä suitsukkeita.
Goossens ei ollut paikalla oikeudenkäynnissä Sydneyssa 22. maaliskuuta, mutta hänen asianajajansa J. W. Shand välitti syyllisyyden tunnustuksen kiellettyjen tavaroiden maahantuontiin. Charles Moses antoi lausunnon Goossensin hyväluontoisuuden puolesta, mutta Goossens sai maksimisakon, sata silloista Australian puntaa. Hän erosi tehtävistään ja palasi kaksi kuukautta myöhemmin Englantiin. Hänellä oli vaikeuksia löytää vakituista työtä konserttikapellimestarina, mutta hän johti studioäänityksiä BBC:lle ja useille gramofoniyhtiöille.
Goossens sairastui ollessaan tapaamassa kahta tytärtään Sveitsissä vuonna 1962 ja kuoli paluuyönään Hillingdonin sairaalassa, Middlesexissä. Kuolemansyinä olivat reumakuumeeseen liittynyt sydäntauti ja vuotava mahahaava. Goossens haudattiin katolisin menoin St Pancras and Islington -hautausmaalle Pohjois-Lontooseen. Vuonna 1991 Australian Broadcasting Corporation nimesi myöhäisenä tunnustuksena Goossensin työlle uuden studion Sydneyssa tämän mukaan.
Yksityiselämä

18. marraskuuta 1919 Goossens meni naimisiin Dorothy Millarin (o.s. Dodsworth) kanssa. Pariskunta sai yhdessä kolme tytärtä ennen eroamistaan vuonna 1928. 5. tammikuuta 1930 Goossens avioitui Detroitissa neljätoista vuotta itseään nuoremman Janet Lewisin kanssa; pariskunnalle syntyi kaksi tytärtä ennen vuonna 1944 otettua avioeroa. 18. huhtikuuta 1946 Goossens meni Kentuckyn Parisissa naimisiin Marjorie Foulkrodin (o.s. Fetter, s. 1912) kanssa.
Palattuaan kohun jälkeen Sydneysta Eurooppaan toukokuussa 1956 Goossens palasi lyhyesti yhteen vaimonsa kanssa, mutta he asuivat jo pian erillään. Viimeisinä vuosinaan Lontoossa Goossens kärsi heikosta terveydestä. Tuolloin hänen kumppaninaan ja avustajanaan toimi hänen kuolemaansa saakka Adelaidesta kotoisin ollut pianisti Linda Main.
Musiikki

Goossensin sävellyksiä esitettiin paljon maailmansotien välillä, mutta sittemmin hänen tuotantonsa on jäänyt vähälle huomiolle. Hänen asettamansa raskaat tekniset vaatimukset osaltaan vaikeuttavat teosten esittämistä. Goossens oli sävellystyyliltään eklektinen. Varhaisissa orkesteriteoksissa, kuten scherzossa Tam o'Shanter (1916) ja Sinfoniettassa (1922), ovat kuultavissa Richard Straussilta ja Claude Debussylta omaksutut sointivärit. Goossensin keskeisimpien teosten joukossa ovat sinfoniat (nro 1 1940, nro 2 1942–1944), oopperat Judith (1929) ja Don Juan de Manara (1935; molemmissa libretto: Arnold Bennett) sekä Goossensin Léon-veljeään varten säveltämä oboekonsertto (1927). Goossens teki säveltäjänä yhteistyötä myös muiden musikaalisten sisarustensa, kuten harpisti Sidonie Goossensin kanssa.
Aiheesta muualla

IMSLP: Eugene Goossens: nuotteja
Jelizaveta Jermolajeva

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Neuvostoliitto> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tukholma 1958 | 800 m |  |
Jelizaveta Jermolajeva (2. huhtikuuta 1930) on Neuvostoliittoa edustanut yleisurheilija, joka kilpaili keskimatkojen juoksussa. Hän voitti kultaa 800 metriltä Tukholman EM-kisoissa 1958 ajalla 2.06,3. Jermolajeva juoksi samalla matkalla vuonna 1957 ajan 2.05,6, joka oli kyseisen vuoden paras aika maailmassa.
Faces

Faces tarkoittaa esimerkiksi seuraavia:
Faces, englantilainen rockyhtye
Faces, suomalainen musiikkifestivaali
Kasvoja (Faces), John Cassavetesin elokuva vuodelta 1968
Faces, suomalainen television viihdeohjelma
FACES-oireyhtymä, muun muassa kasvojen epämuodostumia aiheuttava geneettinen oireyhtymä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Faces”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Equilibrium

| Equilibrium |
| --- | --- |

 Equilibrium vuonna 2014
Tiedot
Toiminnassa:  2001–
Tyylilaji:  folk metal, melodinen black metal, sinfoninen black metal
Kotipaikka:  München, Saksa
Laulukieli:  saksa
Jäsenet:  Robert "Robse" Dahn, laulu   René Berthiaume, kitara   Dom R. Crey, kitara   Tuval "Hati" Refaeli, rummut   Makki Solvalt, basso  
Levy-yhtiö:  Black Attakk   Nuclear Blast  
Aiheesta muualla
equilibrium-metal.de
Infobox OKNimi-testi OK: 
Equilibrium on vuonna 2001 perustettu saksalainen metallimusiikkia soittava yhtye, jonka musiikissa on vaikutteita folk- ja melodisesta/sinfonisesta black metallista.
Yhtyeen sanoitukset kertovat germaanisista tarinoista ja luonnosta.
Jäsenet

Robert ”Robse” Dahn – laulu
René Berthiaume – kitara
Dom R. Crey – kitara
Tuval ”Hati” Refaeli – rummut
Makki Solvalt – basso
Jäsenet > Entiset jäsenet

Andreas Völkl – kitara
Sandra van Eldik (ent. Völkl) – basso
Armin Dörfler – kosketinsoittimet
Markus Perschke – rummut
Helge Stang – laulu
Henning Stein – rummut
Michael Heidenreich – kosketinsoittimet
Conny Kaiser – kosketinsoittimet
Julius Koblitzek – rummut
Basti Kriegl – rummut
Jennifer Majura – kitara
Diskografia > Studioalbumit

Turis Fratyr (2005,  Black Attakk)
Sagas (2008,  Nuclear Blast)
Rekreatur (2010,  Nuclear Blast)
Erdentempel (2014,  Nuclear Blast)
Armageddon (2016,  Nuclear Blast)
Renegades (2019,  Nuclear Blast)
Diskografia > Muut julkaisut

Demo (2003)
Die Affeninsel (2010,  single, Nuclear Blast)
Waldschrein (2013,  EP, Nuclear Blast)
Karawane (2014,  Nuclear Blast)
Renegades 8 bit (2019, Nuclear Blast)
Aiheesta muualla

Equilibriumin virallinen sivusto
Equilibrium Myspacessa (englanniksi)
Equilibrium Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Jelizaveta Kozlova

Jelizaveta Kozlova vuonna 1923.
Jelizaveta Vladimirovna Kozlova (ven. Елизаве́та Влади́мировна Козло́ва, 19. elokuuta 1892 Kraassela, Pietari – 10. helmikuuta 1975 Leningrad) oli venäläinen lintutieteilijä.
Jelizaveta Kozlovan isä oli lääkäri. Hän avioitui tunnetun tutkimusmatkailijan, eversti Pjotr Kozlovin kanssa, joka oli häntä 29 vuotta vanhempi. Vuosina 1923–1926 Kozlova osallistui Mongoliaan suuntautuneeseen tutkimusmatkaan. Matkan järjesti Venäjän maantieteellinen seura, ja sen johtajana toimi Pjotr Kozlov. Kozlova palasi Mongoliaan 1929 ja 1930 keräämään lisää lintunäytteitä ja jatkamaan tutkimuksiaan, joista hän laati julkaisun 1930 (Lounais-Transbaikalian, Pohjois-Mongolian ja keskisen Gobin linnusto). Maantieteellinen seura myönsi hänelle hopeisen ansiomerkin ansiokkaasta työstä. Hän kirjoitti myös tutkielmat Tiibetin ylängön linnusto, sen geneettinen sukulaisuus ja historia (1952), ja Keski-Aasian aavikko- ja arovyöhykkeen linnusto (1975).
Kozlova työskenteli Neuvostoliiton tiedeakatemian eläintieteen laitoksella Leningradissa vuosina 1932–1975. Toisen maailmansodan aikana eläinmuseo siirrettiin Dušanbeen Tadžikistaniin, missä Kozlova perehtyi vuoristojen linnustoon ja fasaanin alalajiin bianchii. Elämä Dušanbessa oli raskasta, ja Kozlovan terveys romahti niin paljon, että hän ei enää jatkossa pystynyt osallistumaan tutkimusretkille. Sodan jälkeen Kozlova teki lajitutkielmat Neuvostoliiton kuikkalinnuista, ulappalinnuista, ruokkilinnuista ja kahlaajista.  Kaksiosainen tutkielma kahlaajista (Charadriidae, 1961–1962) on suuresti arvostettu maailman lintutieteilijöiden keskuudessa. Kozlova julkaisi lisäksi lukuisia kirjoituksia lintujen luokittelusta ja fylogeniasta. Hän osallistui myös suurteosten Neuvostoliiton linnusto (1951–1953) ja Neuvostoliiton eläimistö kirjoittamiseen.
Kozlova oli British Ornithologists' Unionin kirjeenvaihtajajäsen.
Essex (valaanpyyntialus)

| Essex |
| --- | --- |
 Thomas Nickersonin piirros Essexistä ja kaskelotista
Tyyppi:  valaanpyyntialus
Lippuvaltio:   Yhdysvallat
Kotipaikka:  Nantucket
Status:  uponnut kaskelotin hyökkäyksessä 1820
Tekniset tiedot
Pituus:  27 m
Bruttovetoisuus (GT):  230
Essex oli yhdysvaltalainen valaanpyyntialus, jonka kotisatama oli Nantucketissa nykyisen Massachusettsin osavaltion alueella. Alus oli 27 metriä (87 jalkaa) pitkä ja painoi 230 tonnia. Laivan kapteenina toimi vain 28-vuotias George Pollard Jr. Tunnetuksi aluksen tekee sen uppoaminen. Vuonna 1820 se joutui kaskelotin hyökkäyksen kohteeksi ja upposi Tyynellämerellä. Herman Melville sai onnettomuudesta aiheen romaaninsa Moby Dick.
Kirjallisuutta

Philbrick, Nathaniel: Kamppailu merta vastaan. Valaanpyyntialus Essexin tarina.  Suomentanut Nikupaavola, Renne. Tammi, 2001.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Jelizaveta Bykova

| Elizaveta Ivanovna Bykova |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. marraskuuta 1913
Kuollut: 8. maaliskuuta 1989 (75 vuotta)
Kansalaisuus:   venäläinen
Shakinpelaaja
Titteli:  KvM (1953)
Naisten maailmanmestari:  1953–1956 ja 1958–1962
Jelizaveta Ivanovna Bykova (ven. Елизавета Ивановна Быкова; 4. marraskuuta 1913 Bogoljubovo, Neuvostoliitto − 8. maaliskuuta 1989 Moskova) oli venäläinen shakinpelaaja ja naisten maailmanmestari vuosina 1953–1956 ja 1958–1962.
Vuonna 1938 Bykova voitti naisten Moskovan mestaruuden ja toisen maailmansodan jälkeen hän voitti kolme kertaa Neuvostoliiton naisten mestaruuden (1947, 1948 ja 1950). Voitettuaan Moskovassa pelatun ehdokasturnauksen 1952, hän voitti Leningradissa 1953 pelatussa maailmanmestaruusottelussa hallitsevan mestarin Ljudmila Rudenkon tuloksella 7 voittoa, 5 häviötä ja 2 tasapeliä. Bykova menetti mestaruuden Olga Rubtsovalle 1956, mutta voitti sen takaisin kaksi vuotta myöhemmin 1958.
Hän puolusti mestaruuttaan menestyksellisesti Kira Zvorykinaa vastaan 1960 (+6 −2 =5), mutta 1962 hävisi sen 21-vuotiaalle Nona Gaprindašvilille (+0 −7 =4).
Bykova työskenteli insinöörinä isossa moskovalaisessa painotalossa ja oli myös shakkikirjailija ja -kolumnisti. 1951 hän kirjoitti kirjan venäläisistä naispelaajista.
Käännös suomeksi
Jan Dismas Zelenka

Zelenkan muistomerkki Louňovicessa, Marie Uchytilován työ.
Jan Dismas Zelenka (16. lokakuuta 1679 Louňovice – 22. joulukuuta 1745 Dresden) oli böömiläinen barokkimusiikin säveltäjä. Hän toimi suurimman osan urastaan Dresdenissä hovimuusikkona. Sekä Johann Sebastian Bach että Georg Philipp Telemann tunsivat hänet ja arvostivat hänen musiikkiaan. Hän sai opetusta Johann Fuxilta ja Antonio Lottilta. Zelenka soitti hoviorkesterissa kontrabassoa ja auttoi sairastelevaa Johann David Heinichenia orkesterin johtamisessa. Heinichenin kuoltua Zelenka ei saanut tämän asemaa, mikä oli hänelle suuri pettymys.
Zelenkan musiikki on kokeellista eivätkä hänen keinonsa aina ole ajalleen ominaisia. Hänen tuotantoonsa kuuluu triosonaatteja, muuta soitinmusiikkia ja kuoroteoksia. HOASM luonnehtii Zelenkaa säveltäjänä suuresti aliarvostetuksi.
John Mayasich

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  John Mayasich vuonna 1950. |  John Mayasich vuonna 1950. |  John Mayasich vuonna 1950. |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten jääkiekko
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Squaw Valley 1960 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Cortina d'Ampezzo 1956 | jääkiekko |  |
John Mayasich (s. 22. toukokuuta 1933 Eveleth, Minnesota) on yhdysvaltalainen entinen jääkiekkoilija. Mayasich aloitti uransa high school -aikoinaan. Hänen johdollaan Eveleth High School voitti osavaltionsa mestaruuden neljä kertaa peräkkäin (1948–1951). Myöhemmin Mayasich pelasi NCAA-yliopistosarjassa Minnesota Universityn joukkueessa tehden useita liigan ennätyksiä. Maysich hylkäsi kaikki saamansa tarjoukset NHL-seuroilta ja pysyi amatööripelaajana koko uransa.
Amatöörinä Mayasich pelasi paljon Yhdysvaltojen jääkiekkomaajoukkueessa. Hän osallistui kaksiin olympialaisiin 1956 ja 1960 sekä kuusiin MM-kilpailuihin (1957, 1958, 1961, 1962, 1966 ja 1969). Saldona oli olympiakulta, olympiahopea ja MM-pronssi. Vuonna 1976 Mayasich nimitettiin Yhdysvaltojen Hockey Hall of Fameen.
Aiheesta muualla

Minnesota Daily -sanomalehden juttu Mayasichistä (Arkistoitu – Internet Archive)