Galileo Galilein tapaus
Lähtökohta

Raamattu sisältää muiden muassa seuraavia kuvauksia:
Psalmi 93:1 "Maanpiiri on lujalla perustalla, se ei horju.",
Psalmi 96:10 "Hän loi maan, joka pysyy eikä horju.",
Psalmi 104:5 "Sinä perustit maan lujasti paikoilleen, horjumatta se pysyy ajasta aikaan."
Ensimmäinen aikakirja 16:30  "Hän loi maan, joka pysyy eikä horju."
Saarnaajan kirja 1:5 "Aurinko nousee, aurinko laskee, kiirehtii nousunsa sijoille ja nousee taas."
Käytössä olleesta aristoteelisesta kosmologiasta oli tullut niin monimutkainen, ettei edes päivämäärää kyetty selvittämään. Koska päivämäärän tietäminen oli tärkeää jo kirkollisten rituaalien oikeana päivänä pitämiseksi, tilasi Trenton kirkolliskokous kalenteriuudistuksen. 1543 Kopernikus julkaisi teoksensa "De revolutionibus orbium coelestium" (suom. Taivaallisten kehien kierroksista), jossa hän esitti huomattavasti Ptolemaioksen maakeskistä maailmankuvaa yksinkertaisemman aurinkokeskisen mallin. Andreas Osiander, joka valvoi kirjan julkaisua, lisäsi siihen allekirjoittamattoman esipuheen, jonka mukaan malli on vain matemaattinen apuväline planeettojen liikkeiden laskennan yksinkertaistamiseksi ja ettei se kuvaa todellisuutta.
Galilei aloitti kaukoputkihavaintonsa vuoden 1609 lopulla, ja maaliskuussa 1610 hän saattoi julkaista kuvauksen havainnoistaan eli teoksen Sidereus Nuncius. Siinä hän kuvasi aivan uusia havaintoja eli Kuun vuoria ja Jupiterin kuita. Lisäksi hän havaitsi kaasusumuiksi luultujen kohteiden olevankin silmin erotettaviksi liian pieneltä näyttäviä tähtiä. Myöhemmin hän havaitsi muiden muassa Venuksen vaiheet ja auringonpilkkuja.
Mitkään näistä havainnoista eivät todistaneet Maan liikkuvan, eivätkä ne olleet suorassa ristiriidassa kristillisen doktriinin kanssa. Ne kaikki olivat tähtitieteilijöille vaikeita varmentaa, ja ne aiheuttivat ongelmia teologeille ja luonnon filosofeille eli silloisille luonnontieteilijöille. Varsinkin ristiriidat katolisen kirkon näkemyksen kanssa yhtenevien Aristoteleen näkemysten kanssa aiheuttivat ongelmia. Nämä ikuisiksi totuuksiksi julistetut näkemykset eivät näyttäneetkään pitävän paikkaansa.
Tähditiedettä harjoittaneet jesuiitat, jotka olivat tutustuneet sekä kirkon että ”luonnon” oppeihin, olivat ensin tätä uutta näkemystä vastaan. Mutta parin vuoden kuluessa riittävän laadukkaiden kaukoputkien saatavuuden paraneminen mahdollisti havaintojen toistamisen. 1611 Galilei vieraili Collegium Romanumissa Roomassa, missä jesuiittatähtitieteilijät olivat toistaneet hänen havaintojaan ja kohtelivat häntä kunnioittavasti. Christoph Grienberger, yksi koulun jesuiittaoppineista, sympatisoi Galilein teorioita, mutta jesuiittojen johtaja Claudio Acquaviva pyysi häntä puolustamaan artistotelaista näkemystä. Yksi aikansa arvostetuimmista tähtitieteilijöistä, jesuiitta Christopher Clavius, epäili aluksi Galilein havaintojen todenmukaisuutta, mutta todistettuaan ne itse vuoden 1610 loppuun mennessä sattoi hän todeta useimmat havainnoista todeksi.
Galilei ajautui kiistoihin huomattavan jesuiitan Christoph Scheinerin kanssa siitä, kuka löysi auringonpilkut ensimmäisenä. Kiista muodostui elinikäiseksi kaunaksi, mutta kumpikaan ei ollut oikeassa, sillä varsin suurella varmuudella ensimmäiset havainnot tekivät David Fabricius ja hänen poikansa Johannes. Samoihin aikoihin Galilei ajautui kiistoihin myös siitä, minkä periaatteen mukaan kappaleet kelluivat tai upposivat vedessä. Hän kannatti Arkhimedeen näkemystä akateemikkojen suosiman Aristoteleen näkemystä vastaan. Debatti oli epäystävällinen, ja Galilein suorasukainen ja joskus myös sarkastinen tyyli, mikä ei silloin tosin ollut kovin poikkeuksellista, synnytti hänelle vihamiehiä. Galilein ystävät kertoivat hänelle, että joukko filosofian professoreja kasasi vaivihkaa vastustusta hänelle kirkon puolella.
Yhden ensimmäisistä kerettiläisyyssyytöksistä Galilei sai 1613 filosofian professori Cosimo Boscaglialta, joka ei ollut teologi eikä pappi. Keskustellessaan Galilein mesenaatin Cosimo II de' Medicin kanssa Boscaglia kertoi mielipiteensä, jonka mukaan kaukoputkihavainnot olivat päteviä, mutta Maan liikkuminen on ristiriidassa Raamatun kanssa. Galileita tilanteessa puolusti benediktuslainen apotti, Benedetto Castelli, joka oli matematiikan professori ja Galilein entinen oppilas. Tämä sai Galilein kirjoittamaan Kirjeen suurherttuatar Kristiinalle.
Ensimmäinen vaarallinen hyökkäys oli dominikaanisen kerjäläismunkki Tommaso Caccinin pitämä saarna vuoden 1614 lopussa, missä hän tuomitsi Galilein, tämän kumppanit ja matemaatikot yleensä.