Palautetut alueet (Puola)
Alkuperä ja termin käyttö

Termiä "palautetut alueet" käytettiin ensimmäisenä virallisesti Puolan presidentin julistuksessa 11. lokakuuta 1938 sen jälkeen kun Puolan armeija oli vallannut siihen saakka Tšekkoslovakialle kuuluneen Trans-Olzan. Toisen maailmansodan jälkeen siitä tuli virallinen nimitys niille Saksan entisille alueille, jotka Potsdamin konferenssin päätöksen mukaisesti liitettiin Puolaan Liitos oli määrä vahvistaa Saksan kanssa pidettävässä rauhankonferenssissa, jota kuitenkaan ei koskaan pidetty.
Palautetuiksi sanottujen alueiden eri osilla oli kuitenkin aikaisemmin ollut toisistaan poikkeavat historialliset vaiheet, joiden perusteella ne voidaan jakaa kolmeen ryhmään:
Alueet, jotka olivat aikoinaan kuuluneet Piast-suvun hallitsemaan Puolaan ja jotka myöhemmin, osittain aina 1600- ja 1700-luvulle saakka olivat kuuluneet Griffinin, Jagellon ja Sobieskin sukujen hallitsemiin ruhtinaskuntiin, usein tosin vieraiden hallitsijoiden alaisuudessa;
Alueet, jotka 1600-luvulle saakka olivat kuuluneet Puolaan: Suur-Puola, Czaplinek mukaan luettuna, tai ainakin olivat 1400-, 1400 ja 1600-luvuilla Puolan alaisia vasallivaltioita kuten Preussin herttuakunta sekä myös Opolen herttuakunta, joka kuuluu myös edelliseen ryhmään;
Alueet, jotka olivat kuuluneet Puolaan 1700-luvulla suoritettuihin Puolan jakoihin saakka: Warmia, Malborkin voivodikunta, Pomerelia ja Suur-Puolan pohjoisosa, Piła, Wałcz ja Złotów, jotka oli liitetty Preussiin Puolan ensimmäisessä jaossa 1772, sekä Gdańsk ja Suur-Puolan länsiosa, mukaan luettuina Międzyrzecz ja Wschowa, jotka oli liitetty Preussiin Puolan toisessa jaossa 1793.
Taustalla vaikutti käsitys nykyisestä Puolasta keskiaikaisen Piast-dynastian valtakunnan seuraajavaltiona. Hieman yksinkertaistaen Piastien Puolaa pidettiin etnisesti yhtenäisenä valtiona, joka rajat vastasivat toisen maailmansodan jälkeisiä ja joka kummassakin suhteessa poikkesi selvästi myöhemmästä Jagellojen Puolasta, joka oli monikansallinen ja alueellisesti itäisempi. Käsitys, että tämä alue todellisuudessa muodosti "vanhat puolalaiset maat" oli kuitenkin peräisin Puolan sodanedellisen ajan äärioikeistolaisilta SN:ään sitoutuneilta piireiltä. Yhtenä syynä siihen, että sodanjälkeinen Puola suosi enemmänkin Piastien kuin Jagellonien perintöä oli se, että Stalin kieltäytyi vetäytymästä Curzonin linjalta ja että länsiliittoutuneet olivat valmiit tarjoamaan Puolalle saksalaisia alueita sen menettämien itäisten alueiden sijaan. Saksalaisten alueiden luovuttamista Puolalle perusteltiin aluksi selittämällä ne korvaukseksi, mutta myöhemmin myös sillä, että ne itse asiassa olivat entisiä Puolalle kuuluneita alueita.
Dmitrowin mukaan rajansiirron alkuperäistä perustelua, että Saksan itäiset alueet liitettiin Puolaan korvaukseksi maan sodanedellisen itäosan menetyksestä Neuvostoliitolle, pidettiin vastenmielisenä eikä siihen viitattu virallisissa yhteyksissä. Sen sijaan asialle esitettiin historiallisena perusteluna, että näin Puolalle palautettiin sen Piastien aikaiset alueet. Liittoutuneiden Potsdamissa tekemiä päätöksiä ja puolalaisten poliitikkojen siellä esittämiä näkökantoja ei sallittu arvosteltavan. Eräässä kommentissaan Tribune-lehdessä George Orwell kuitenkin vertasi saksalaisen väestön siirtoa siihen, että Irlannin ja Skotlannin koko väestö olisi siirretty muualle. Lisäksi viitattiin siihen, että Piastit olivat jatkuvasti joutuneet puolustamaan Puolaa Saksaa vastaan, kun taas Jagellojen pääkilpailijana oli nouseva Moskovan suuriruhtinaskunta, minkä vuoksi heitä pidettiin vähemmän sopivana perustana sodanjälkeisen Puolan neuvojohtoiselle asemalle. Niinpä Puolan kommunistisen puolueenjohtama Puolan kansantasavalta asettui tukemaan ajatusta vanhoihin Piastien maihin perustuvasta Puolasta. Kysymys palautetuista alueista oli yksi niistä harvoista, joista Puolan kommunistihallitus ei joutunut kiistaan opposition kanssa, vaan uusi länsiraja hyväksyttiin Puolassa yksimielisesti. Jopa maanalainen antikommunistinen lehdistö hyväksyi Piastien aikaisten rajojen palauttamisen katsoen sen tekevän viimein lopun saksalaistamisesta ja Drang nach Osten -politiikasta. Virallinen käsitys oli, että puolalaisilla oli aina ollut täysi oikeus asua palautetuilla alueille, vaikka vieraat vallat olivat pitkät ajat estäneet heitä niin tekemästä. Lisäksi kun liittoutuneet pitivät vaikeana määritellä puolalaista "etnografista aluetta", Piast-oppia käytettiin heidän vakuuttamisekseen siitä, että olisi ollut sietämätön vääryys olla palauttamatta alueita Puolalle.
Vuoteen 1949 mennessä termiä "palautetut alueet" lakattiin käyttämästä Puolan kommunistien propagandassa, mutta yleisessä kielenkäytössä se säilyi vielä pitkään. Koska näitä alueita ei haluttu katsoa Puolan muista alueista oleellisesti eroaviksi, niitä alettiin sen sijaan nimittää "läntisiksi ja pohjoisiksi alueiksi".  Analysoituaan kommunistien kirjoittamia historiateoksia Wolff ja Cordell totesivat, että käsityksestä alueiden "palauttamisesta" oli vähitellen luovuttu ja joissakin piireissä myönnettiin avoimesti, että "palautetut alueet" olivat luonteeltaan täysin saksalaisia, joskaan tätä näkemystä ei välitetty laajempiin piireihin puolalaisessa yhteiskunnassa. Sen sijaan alueiden liittämistä Puolaan on pidetty Saksan maksamana hintana siitä, että maa aloitti totaalisen sodan ja lopulta hävisi sen. Sen enempää kommunistit kuin katolinen kirkkokaan eivät enää juuri nimittäneet alueita "palautetuiksi"
Nimitystä palautetut alueet oli kuitenkin käytetty Puolan ulkopuolellakin. Vuonna 1962 paavi Johannes XXIII viittasi alueisiin sanoen niitä "vuosisatojen jälkeen palautetuiksi läntisiksi maiksi", eikä edes Saksan suurlähetystön painostuksesta suostunut korjaamaan sanojaan. Muutamat tutkijat kuten Krzysztof Kwaśniewski pitävät termiä yhä asianmukaisena, koska alueella oli vielä 1945 havaittavissa jälkiä vanhasta puolalaisesta asutuksesta.