stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kauppalaki
Kauppalaki Suomessa

Kauppaoikeuden alaan kuuluvaa kauppalakia (lat. lex mercatoria) sovelletaan, ellei osapuolten tekemän sopimuksen, vallitsevan käytännön tai kauppatavan mukaisesti tule toimia toisin. Kauppalaki koskee etupäässä elinkeinonharjoittajien ja yritysten keskinäisiä kauppoja, sillä elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen kauppaan sovelletaan kuluttajansuojalakia (38/1978).lähde tarkemmin? Kuitenkin kahden yksityishenkilön välisessä kaupassa kauppalakia sovelletaan, sillä kuluttajansuojalaki ei anna suojaa osapuolille silloin, kun molemmat ovat tasavertaisesti kuluttajan asemassa.
Ennen Suomen nykyisen kauppalain säätämistä sovellettiin vuoden 1734 lain kauppakaarta, jonka säännökset olivat varsin niukkoja. Se sisältää myös muita sopimustyyppejä koskevia säännöksiä, jotka osittain ovat voimassa edelleenkin. Muun muassa ostajan saantosuojasta eräissä tapauksissa on yhä voimassa kauppakaaren säännökset.lähde?
Muita kaupankäyntiä sivuavia lakeja ovat osamaksukauppalaki (91/1966) ja laki varallisuusoikeudellisista oikeustoimista (228/1929) sekä vain tiettyjen tavaralajien kauppaa koskevat laki taimitarhatuotteista (190/1960), rehulaki (376/1986), lannoitelaki (377/1986), laki siementavaran kaupasta (669/1975) ja laki viljakaupasta (580/1978). Oikeuskäytäntöön vaikutti 1900-luvulla muiden Pohjoismaiden kauppalait, joita uudistettiin pohjoismaisena yhteistyönä, jolloin luotiin Suomenkin kauppalain perusta.
Laki kansainvälisluonteiseen irtainten esineiden kauppaan sovellettavasta laista säädettiin 1964. Lailla saatettiin Suomessa voimaan Haagin konvention vuonna 1951 tekemä ehdotus sopimukseksi, joka tuli voimaan vasta 1964. Yhdistyneiden kansakuntien yleissopimus kansainvälistä tavaran kauppaa koskevista sopimuksista hyväksyttiin Wienissä 1980. Se koskee kansainvälisten tavarakauppasopimusten solmimista, sopijapuolten velvollisuuksia ja velvollisuuksien rikkomisesta johtuvia seurauksia.
Aiheesta muualla

Kauppalaki (355/1987) Finlex. Helsinki:  Oikeusministeriö ja Edit. Viitattu 8.4.2009.
Laki osamaksukaupasta (91/1966) Finlex. Viitattu 8.4.2009.
Laki kansainvälisluontoiseen irtainten esineiden kauppaan sovellettavasta laista (387/1964) Finlex. Viitattu 8.4.2009.
Alakurtti

| Alakurtti |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Alakurtti
 Koordinaatit: 66.9690°N, 30.3468°E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Murmanskin alue
Piiri:  Kantalahden piiri
Kunta:  Alakurtti
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  maalaiskunta
Väkiluku (2010)  ():  3 443
Aikavyöhyke:  UTC+3
Suuntanumero(t):  + 7 81533
 
 alakadm.ru 
 Alakurtin maalaiskunta 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Alakurtin kunta Kantalahden piirin kartalla
Alakurtti (ven. Алакуртти) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Venäjän luoteisosassa Murmanskin alueen Kantalahden piirissä. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan asukkaita oli maalaiskunnassa 3 443. Kunta rajoittuu lännessä Suomeen, etelässä Karjalan tasavaltaan, idässä Kantalahden piirin Zaretšenskin maalaiskuntaan ja Kantalahden kaupunkikuntaan sekä Kouteron piiriin ja pohjoisessa (yhdessä pisteessä) Kuolan piiriin. Vuonna 2009 suljetun Alakurtin sotilastukikohdan jälkeen Alakurtin kylä toimi Venäjän rajavartiopalvelun rajataajamana, vaikka matkaa Suomen rajalle onkin 50 kilometriä. Tammikuussa 2015 Venäjä avasi Alakurtin sotilastukikohdan uudelleen.
Alakurtissa on mekaanista metsäteollisuutta, kuten 378. metsäteollinen yhtymä, ZAO Kembi, Kantalahden metsäyhteisö. Vuonna 1998 perustettiin leipätehdas Eurohleb.
Alakurtin maalaiskuntaan kuuluvat keskuskylän lisäksi Kairalan (Kairaly), Kuolajärven (Kuolojarvi) ja Priozernyin asutuskeskukset. Ahkiojärvi sijaitsee Alakurtin ja Tuntsajoen länsipuolella.
Sotilastukikohta

Alueella sijaitsi 2000-luvulle asti Alakurtin sotilastukikohta, johon oli sijoitettu mm. helikopterirykmentti. Uudesta Alakurtin 2,2 kilometrin sotilaslentokentälle (66.9728°N, 30.3484°E) sijoitettavasta helikopteriyksiköstä on puhuttu usean vuoden ajan. Esimerkiksi vuonna 2010 alueen poliittinen johto vahvisti sotilastukikohtaan aiottavan sijoittaa lähitulevaisuudessa uudelleen "joitain kymmeniä" ilmailuprikaatin helikoptereita.
Lopetetun sotilastukikohdan uudelleen avaamisesta alkoi liikkua 2014 keväällä konkreettisempia tietoja. Keväällä 2014 uutisoitiin esimerkiksi, että Alakurttiin sijoitettaisiin Venäjän Pohjoisen laivaston alaisuuteen kuuluva 3 000 miehen vahvuinen radiotiedusteluun erikoistunut joukko-osasto.
Vuoden 2015 tammikuussa uutisoitiin puolestaan moottorisoidun jalkaväkiprikaatin joukkojen siirron aloittamisesta Alakurttiin. Joulukuussa 2014 venäläislehdistö oli arvioinut sikäläisen motorisoidun jalkaväkiprikaatin tyypilliseksi vahvuudeksi 7 000 sotilasta.
Historia > Esihistoria ja Venäjän aika

Alakurtti on ollut vanhaa metsäsaamelaisten asuin- ja pyyntialuetta. Suomalaiset saapuivat Sallaan, silloiselle Kuolajärvelle 1800-luvun alussa ja asettuivat asumaan Tuntsajoen ja Kutsajoen varrelle. Nimi Alakurtti syntyi Kuusamosta muuttaneen Henrik Kurtin mukaan.
Historia > Suomen suuriruhtinaskunnan aika

Alakurtti kuului Suomen suuriruhtinaskuntaan vuodesta 1833.
Historia > Pohjois-Venäjän intervention aika

Elokuussa 1918 Kantalahden edustalla sijainneen brittiläiseen Pohjois-Venäjän interventiojoukkoihin kuuluneen lentotukialus HMS Nairanan lentokoneet tiedustelivat ilmatilassa ja pudottivat pommeja sekä tulittivat konekiväärein Alakurttia sekä suomalaisten joukkojen asemia. Hyökkäyksessä kuoli yksi suomalainen sotilas ja siviili. Suomi esitti Yhdistyneelle kuningaskunnalle asiasta jyrkkäsanaisen nootin, minkä jälkeen britit pidättäytyivät vastaavanlaisista hyökkäyksistä. Suomessa ryhdyttiin pohtimaan ilmatorjunnan perustamista tykein. Tykkejä ei kuitenkaan ollut.
Historia > Sotien aika

Vuonna 1940 Alakurtti oli luovutettava muun Sallan silloisen itäosan myötä Neuvostoliitolle talvisodan päättäneen Moskovan rauhansopimuksen mukaan. Alakurtin alueesta tuli osa 1940 perustettua, neuvostoterminologian mukaan ”itsenäistä” Karjalais-suomalaista neuvostotasavaltaa ja sen Kiestingin piiriä. Jatkosodassa Pohjois-Suomesta toimineet ja siis natsi-Saksan armeijan alaisuudessa olleet suomalaisjoukot valtasivat alueen 1941, josta ne kuitenkin joutuivat vetäytymään Moskovan välirauhansopimuksen mukaan 1944. Toisen maailmansodan aikana Alakurtissa toimi yksi Stalag 309:n alainen sotavankileiri.
Historia > Neuvostoliiton aika

Alakurtti ympäristöineen siirrettiin Murmanskin alueeseen 1953.
1990-luvun alussa, kun Neuvostoliiton joukkojen vetämiseen yhdistyneestä Saksasta liittyi saksalaisten rahoittama muualle sijoitettujen venäläisten sotilaskylien rakentamisprojekti: suomalainen Rakennusliike Puolimatka rakensi saksalaisten kanssa Alakurttiin yhdessä 600 kerrostalohuoneistoa kunnallistekniikoineen.
Kerrostalo Alakurtissa.
Alakurtin linja-autoasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alakurtti Wikimedia Commonsissa
Jussila, M. 2008. Sallan luovutetun alueen elämää ennen talvisotaa ja asukkaiden sijoittumisesta uusille alueille. Omakustanne. Painopaikka: Oulun yliopistopaino. 141 s. ISBN 978-952-92-4273-3
Koliseva, Ensio: Alakurtti – sotilaskaupunki saksalais-venäläisessä ruletissa. Hämeenlinna : Mandat-kustannus, 2022. ISBN 978-952-69930-2-7.
Alakurtin historiaa (venäjäksi) (alakadm.ru)
Sallasta 1940 luovutetut kylät
Eila Kaustia

Eila Kaustia (o.s. Koskinen, myös Koskinen-Krusberg, 7. kesäkuuta 1913 Hämeenlinna – 26. toukokuuta 1996 Helsinki) oli kirjailija ja kuvittaja. Käytyään keskikoulun hän opiskeli Ateneumissa ja Taideteollisen keskuskoulun graafisella osastolla 1932–1935. Hän oli töissä Yhtyneet Kuvalehdet Oy:ssä ja Otavalla 30 vuotta. Hän on tehnyt paljon kuvituksia eri julkaisuihin, muun muassa Otavan julkaisemaan Joulupähkinöitä-lehteen 1942–1943. Vuonna 1965 hän jäi vapaaksi kirjailijaksi. Hänen esikoisteoksensa oli Sininen tori, 1951 ja viimeinen, yhdestoista teos oli runokokoelma Aikamerkki, 1981. Hän on tehnyt myös yhteensä ehkä kymmenkunta postikorttia, esimerkiksi Seura-lehdelle. Hän signeerasi työnsä E–K.
Teoksia

Aapisloru. WSOY 1967
Pikku aurinko : lapsiaiheisia novelleja. WSOY 1967
Konkeli ; tekijän kuvittama. WSOY 1969
Tapaus tien vierellä. WSOY 1970
Silmissä liekit. WSOY 1973
Kullanruskea : runoja. WSOY 1976
Talvimeri : runoja. WSOY 1978
Aikamerkki. Kirjapaja, Helsinki 1983
Kaukana, lähestymässä : runoja. WSOY 1991
Giacometti : runoja tervehdyksenä ystäville 7.6.1993. WSOY 1993
Maailmaa joka oli : valitut runot 1973-1993 ; toimittanut Helena Anhava. WSOY 1998
Kaunasin rautatieasema

| Kaunasin rautatieasema,   Kauno geležinkelio stotis |
| --- | --- |
 Kaunasin rautatieasemaa laiturilta
Perustiedot
Sijainti:  54°53′11.2″N, 023°55′53.8″E
Osoite:  M.K. Čiurlioni gatvė 16, Kaunas, Liettua 
Kunta:  Kaunas
Valtio:  Liettua
Etäisyydet:  Varsova 471 km,  Šeštokai 94 km; Kaliningrad 238 km, Kybartai 86 km; Šiauliai 158 km; Vilna 104/113 km, Kiova 930 km, Harkova 1145 km, Sevastopol 1908 km
Avattu:  1862-1863 
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Liettuan rautatiet; kansainväliset reitit mm. Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  eri puolille Liettuaa sekä ulkomaille Venäjälle (mm. Kaliningrad, Moskova), Valko-Venäjälle (mm. Minsk) ja Puolaan (mm. Varsova)
Lähijunat:  Vilnan ja Kaunasin välinen 2-kerrosjuna
Tavaraliikenne:  runsasta, mutta osittain kiertää asemanseudun kaupungin eteläisempää ratalinjaa
Vaihtoyhteydet:  Kaunasin linja-autoasema noin 400 m rautatieasemalta luoteeseen (osoite Vytauto pr. 24, Kaunas)
Pysäköinti:  Maksullinen P-alue asemarakennuksen lounaispuolella
Asemarakennus
Suunnittelija:  arkkitehti P. Ašastin
Rakennettu:  1953 (nykyinen rakennus) 
Lipunmyynti:  Kyllä, 24 h (mutta tauot klo 2.40-3.40, 6.30-7.00, 11.00-11.30, 13.40-14.10, 18.20-18.30 ja 21.20-22.00), lippuja myös kansainvälisille reiteille
 Asemarakennusta illalla
Kaunasin rautatieasema (liett. Kauno geležinkelio stotis) on Liettuan toiseksi suurimman kaupungin Kaunasin rautatieasema. Asema sijaitsee Kaunasin kantakaupungissa, noin 2 kilometriä ydinkeskustasta kaakkoon. Asema on Liettuan rautateiden (Lietuvos Geležinkeliai) tärkeimpiä asemia. Kaunas on myös valmisteltavana olevan, Baltian maita mahdollisesti 2020-luvun loppulla tai 2030-luvun alussa Varsovaan yhdistävän eurooppalaisen Rail Baltica -ratahankkeen suurin asema Liettuassa.
Historiaa

Rautatien saapuminen ja aseman rakentaminen Kaunasiin oli seurausta Venäjän tsaarihallinnon vuoden 1851 helmikuussa tekemästä päätöksestä Pietarin–Varsovan rautatien rakentamiseksi. Latviasta Kaliningradin alueelle ulottuvan Daugavpils–Vilna–Kaunas–Virbalis-linjan rakentaminen käynnistyi vuonna 1858. Ensimmäinen juna Kaunasista lähti 1861 ja Kaunasin asema vihittiin 1862.
Tärkeimmät junareitit

Länteen Kaliningradiin (Venäjä).
Länteen vievän radan Kazlu Rūda -risteysasemalta voi kääntyä etelälounaaseen Marijampolėen, ja jatkaa kohti Puolan Varsovaa. Nykyisin jatkoyhteys edellyttää veturin ja vaunujen telien vaihtoa esimerkiksi  Šeštokaissa (raideleveys muuttuu Keski-Eurooppaan mentäessä).
Itään kohti Vilnaa. Vilnan junien ohella rataa käyttävät muun muassa Venäjän rautateiden Kaliningradin pikajunat Moskovasta Valko-Venäjän Minskin kautta. Kaliningradiin liikennöidään samaa rataa pitkin myös muualta Venäjältä.
Hieman koilliseen Jonavaan, josta edelleen pohjoisluoteeseen mm. Šiauliaihin.
Liityntäliikenne

Kansallisia ja kansainvälisiä bussireittejä liikennöidään Kaunasin linja-autoasemalta, joka sijaitsee noin 400 metriä rautatieasemalta luoteeseen. Kaupungin koillispuolella on myös kansainvälinen Kaunasin lentoasema.
Aiheesta muualla

Liettuan rautateiden reittihaku (englanniksi) (litrail.lt)
Aikatauluhaku Kaunas: lähtevät/saapuvat junat (englanniksi) (poezda.net)
Baltian  rataverkon kartta (englanniksi)
Liettuan rataverkon kartta (venäjäksi) (railwayz.info) (venäjäksi)
Valokuvia Kaunasin aseman historiasta ja lähistöltä (venäjäksi) (railwayz.info) (venäjäksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jouko Kauranne

Jouko Uolevi Kauranne, vuoteen 1937 Nieminen (4. marraskuuta 1928 Lahti – 20. lokakuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen filosofian tohtori ja kouluneuvos. Hän oli vuodesta 1974 Helsingin kaupungin koulutoimenjohtaja ja valittu tehtävään luotsaamaan Helsinkiä peruskouluun.
Kauranne valmistui ylioppilaaksi 1948 ja kansakoulunopettajaksi 1951. Hän valmistui kasvatustieteiden kandidaatiksi Jyväskylästä 1953 ja filosofian lisensiaatiksi 1956. Kauranne väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1972 Helsingissä. Hänen väitöskirjansa aiheena olivat kansakoulun opetussuunnitelmien integraatiopyrkimykset 1912–1939.
Kauranne työskenteli opettajana Lahdessa 1951–1956. Kuopion kaupungin kansakouluntarkastajana hän oli vuosina 1957–1970 ja koulutoimenjohtajana 1970–1975. Helsingin kouluviraston päällikkönä Kauranne työskenteli 1975–1991. Hänen aikanaan siirryttiin peruskoulujärjestelmään ja kaupunki omaksui uutena toimialana lukioiden hallinnon. Kouluneuvoksen arvonimen Kauranne sai vuonna 1990.
Mikko Kauppila

| Mikko Kauppila> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. lokakuuta 1995 (ikä 29)
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2011–
Merkittävät roolit:  Miku (Pihalla) Kuisma (Aikuiset)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Mikko Kauppila (s. 10. lokakuuta 1995) on suomalainen näyttelijä ja esikoiskirjailija. Hän valmistui vuonna 2019 teatteritaiteen maisteriksi Tampereen yliopistosta. Lisäksi hän on valmistunut vuonna 2021 filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta pääaineenaan sukupuolentutkimus. Lisäksi hän on käynyt Kriittisen korkeakoulun kirjoittajakoulun vuosina 2022–2024. Näyttelijäuransa aikana Kauppila on näytellyt eri teatteriproduktioissa, elokuvissa ja tv-sarjoissa. Lisäksi hän on toiminut ääninäyttelijänä.
Vuonna 2018 Kauppila pääsi finaaliin Veikko Sinisalo -kilpailussa, jonka voittaja valitaan vuoden lausujaksi. Kauppilan miehen anoreksiaa käsittelevä esikoisteos Terveisin K. (Teos) julkaistiin vuonna 2024. Esikoiskirja herätti aiheen ja sen käsittelytavan takia paljon huomiota kriitikoiden ja suuren yleisön keskuudessa. Kauppilan teos on ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Kriitikko Vesa Rantaman mukaan kirja on viimeisen kymmenen vuoden ajalta "paras taideopiskelijaromaani".
Kauppila on valmistunut ylioppilaaksi Tampereen yhteiskoulun lukiosta 2014. Hän on kertonut, että kiinnostui taiteesta vasta olleessaan yhteiskoulun lukion taidelinjalla ja harkinneensa tätä ennen lääkärin ammattia.
Teokset

Terveisin K. Teos, 2024. ISBN 978-952-363-463-3.
Aiheesta muualla

Mikko Kauppila Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Mikko Kauppila Elonetissä.
Mikko Kauppila suomalaisen teatterin Ilona-tietopankissa
Mikko Kauppilan profiili Näyttelijäliiton sivuilla
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Kefalotyri

Kefalotyria
Kefalotyri tai kefalotiri (kreik. κεφαλοτύρι) on kova, suolainen, keltainen juusto, joka on valmistettu joko lampaan tai vuohen maidosta Kreikassa tai Kyproksella. Nuoret juustot ovat kaksi kolme kuukautta kypsytettyjä. Vanhemmat kefalotyrit ovat usein vuoden tai useamman ikäisiä, ja ne ovat kuivempia ja maultaan vahvempia ja voidaan syödä esimerkiksi mezen kanssa ouzon kera tai raastettuna eri ruokiin.
Kefalotyrin valmistuksessa käytetyn maidon väri voi vaihdella keltaisen ja valkoisen välillä. Juuston maku muistuttaa gruyèrea, joka on kuitenkin valkeampaa ja melko suolainen verrattuna kefalotyriin. Koska kefalotyri on hyvin kova juusto, käytetään sitä Kreikassa yleisesti paistettuna oliiviöljyssä ruokalajiin nimeltä saganaki tai lisätään ruokiin, kuten spagettiin tai keitetyille vihanneksille.
Tämä on suosittu ja tunnettu juusto, jonka juuret ovat Kreikassa Bysantin aikakaudella. Kefalotyriä lähellä on samantyyppinen juusto, kefalograviera, joka on valmistettu lehmänmaidosta tai lampaan ja lehmän maidon seoksesta.
Kehitysaluekomitea

Ahti Karjalaisen johtama hallitus asetti Kehitysaluekomitean juuri ennen eroamistaan 18. joulukuuta 1963. Maaherra Martti Miettusen johtama Kehitysaluekomitea sai tehtäväkseen laatia yhtenäinen talouspoliittinen kokonaissuunnitelma Suomen niin sanottujen kehitysalueiden elinkeinoelämän ja erityisesti teollisen toiminnan edellytysten parantamiseksi. Komitean tuli suorittaa tehtävänsä 1. elokuuta 1964 mennessä. Valtioneuvosto myönsi määräaikaan pidennystä vuoden 1965 loppuun asti.
Kehitysaluekomitean jäseniä olivat Erkki Hakapää, Ilmari Hustich, Auvo Kiiskinen, Mauno Koivisto, Jouko Loikkanen, Saimi Markkanen, Väinö Paavilainen, Jukka Piironen, Pekka Rekola ja Lauri Riikonen.
Komitea sai valmiiksi esitykset kehitysalueiden määrittelemiseksi ja eräiksi keskeisiksi kehitysaluepoliittisksi toimenpiteiksi, jotka luovutettiin kirjelmänä valtioneuvostolle 19. maaliskuuta 1965. Esitykset olivat kiistanalaisia ja kaikki komitean jäsenet jättivät niihin eriävät mielipiteensä, puheenjohtaja Miettunen peräti kaksi. Kehitysaluekomitean mietintöä seurasi eduskunnassa laaja keskustelu kehitysaluelainsäädännöstä.
Patrick Kavanagh

Kavanaghin patsas Dublinissa.
Patrick Kavanagh (Pádraig Caomhánaigh) (21. lokakuuta 1904 – 30. marraskuuta 1967) oli irlantilainen runoilija ja kirjailija. Hänen tunnetuimpia teoksiaan on laaja eeppinen runoelma Nälkä, joka ilmestyi 1943. Se kuvaa maalaiselämän henkisiä ja seksuaalisia turhautumia ja herätti niin kirjallisten piirien kunnioitusta kuin sensuurimielisten piirien huomion. Toinen yhtä laaja runoelma, jonka Kavanagh kirjoitti samana vuonna, julkaistiin vasta 30 vuotta myöhemmin.
Patrick Kavanagh
Kavanagh oli isänmaallinen ja julisti, että nurkkapatrioottisuus on universaalia ja että runoilijan tulisi pysyä itselleen läheisissä aiheissa.
Kavanagh julkaisi kahdeksan runokokoelmaa, yhdeksän romaania ja kolme omaelämänkerrallista teosta. Hänen teoksistaan on otettu uusia painoksia jatkuvasti, myös 2000-luvulla.
Suomennettuja runoja

Runoja antologiassa Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1 Kavanagh'n runot suomentanut Risto Ahti.
Kadunkulman Kristus
Märkä huhtikuun ilta
Aiheesta muualla

Patrick Kavavaughin runoja esittelevä verkkosivu (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Irlanti  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Jayne Fenton Keane

Jayne Fenton Keane (s. 1971 Britannia) on australialainen runoilija. Hän on Australian arvostetuimpia nykyrunoilijoita.
Etelä-Australiassa syntynyt Fenton Keane on asunut myös Queenslandissa. Hän on opiskellut Flindersin yliopistossa, jossa hän suoritti BEd-arvosanan. Hän on kiinnostunut poikkitaiteellisesta yhteistyöstä, visuaalisesta runoudesta ja yhteisölliseen osallistumiseen kannustamisesta.
Fenton Keane vieraili Annikin runofestivaalilla vuonna 2018.
Palkinnot ja tunnustukset

Varuna Writers Centre Fellowship and Mentorship
2005 Asialink Literature Residency Program for residency in India
2011 Literature Board Grants, Digital and New Media Writing Grants 15 000 dollaria uudelle medialle kirjoittamiseen (mediataide)
Kehämuuri

Kehämuuri on kaupungin tai linnoituksen ympärille rakennettu puolustusmuuri. Yleensä kehämuuriin on rakennettu vartiotorneja sekä puolustuskäytäviä.
Kehämuureja oli jo antiikin ajan kaupungeissa, mutta varsinaisesti kehämuurit yleistyivät keskiajalla. Itämeren alueella muun muassa Visbyn ja Tallinnan suojana oli kehämuuri. Suomen kaupungeista ainoastaan Viipurissa oli kehämuuri. Tuliaseiden kehittyessä kehämuuri menetti merkityksensä ja sen tilalle tuli bastionijärjestelmä.
Katkaravut

Pandalus-suvun katkarapuja (Caridea-osalahko)
Katkaravut ovat kymmenjalkaisiin kuuluvia pitkänomaisia, vahvapyrstöisiä ja jokseenkin kookkaita äyriäisiä.
Yleispiirteitä

Katkarapujen ruumis on liereähkö, joskus jonkin verran sivuilta litistynyt. Katkaravuilla on yleensä pitkät tuntosarvet eli antennit, ja niiden tyvellä levymäinen antennisuomu. Silmät ovat varrelliset, liikkuvat. Selkäkilpi (carapax) on  suhteellisen pehmeä ja ohut, sen etureuna voi muodostaa sarvimaisen otsapiikin. Keskiruumiin jalat ovat ohuet, lihaksikkaan takaruumiin (”ravunpyrstön”) raajat taas ovat sopeutuneet uimajaloiksi. Katkaravut liikkuvat yleensä ketterästi pohjan tuntumassa tai vesikasvillisuudessa, jotkut ovat pelagisia.
Yhteisistä rakennepiirteistään huolimatta katkaravut näin määriteltynä eivät muodosta yhtenäistä taksonomista ryhmää tai kehityslinjaa kymmenjalkaisten äyriäisten joukossa, vaan ne edustavat pikemmin alkuperäistä ruumiinrakennetta, josta muut ryhmät, esim. ravut ja taskuravut ovat kehittyneet. Aiemmin, 1960-luvulle asti, kymmenjalkaiset kuitenkin luokiteltiin kahteen pääryhmään Natantia (”uivat ravut”) ja Reptantia (”ryömivät ravut”), joista edellinen vastaa katkarapuja. Useissa muissakin kielissä on vastaavia katkaravun yleiseen ulkonäköön liittyviä käsitteitä, esim. saks. Garnele, ransk. crevette, ruots. räka, esp. camarón. Englannin kielessä termejä shrimp ja prawn on samoin sekaisin sovellettu eri katkarapuryhmiin.
Katkoja (Amphipoda) katkaravut puolestaan muistuttavat vain vähän; katkat eivät kuulu kymmenjalkaisiin ja ovat vain kaukaista sukua katkaravuille.
Systematiikka

Nykyään kymmenjalkaiset jaotellaan kahteen alalahkoon. Dendrobranchiata-alalahkossa kidukset ovat haaroittuneet ja naaras yleensä laskee munat veteen, jossa ne hedelmöittyvät ja niistä kehittyy naupliustoukkia. Pleocyemata-alalahkossa kidukset taas ovat yksinkertaisen levy- tai rihmamaiset, ja naaras kantaa munia takaruumiinsa alla (”katkaravunmäti”) kunnes niistä kehittyy zoeatoukkia.
Katkaravuiksi kutsuttuja äyriäisiä on näissä molemmissa alalahkoissa niin, että ne käsittävät koko Dendrobranchiata-alalahkon sekä osan toisesta, Pleocyemata-alalahkosta seuraavasti (tummennetut ryhmät)
lahko Decapoda (kymmenjalkaiset äyriäiset)
alalahko Dendrobranchiata
yläheimo Peneoidea
yläheimo Sergestoidea
alalahko Pleocyemata
osalahko Caridea (”varsinaiset katkaravut”)
16 yläheimoa
osalahko Stenopodidea (puhdistajaravut)
osalahko Anomura (erakkoravut)
osalahko Brachyura (taskuravut)
osalahko Astacidea (ravut ja hummerit)
osalahko Palinura (langustit)
osalahko Thalassinidea
Katkaravut ravintona

Katkaravut ovat nykyään tärkeää perusravintoa monissa kulttuureissa. Pohjoismaissa niistä yleisin on pohjankatkarapu (Pandalus borealis).
Dendrobranchata-ryhmään kuuluvia Penaeidae-heimon katkarapuja taas sekä pyydystetään luonnosta että viljellään suuressa mitassa lämpimien alueiden katkarapufarmeilla, erityisesti Kaakkois-Aasiassa ja Amerikan Tyynenmerenrannikolla. Vuosituotantomäärät ovat miljoonia tonneja. Suomessa näitä äyriäisiä kutsutaan tiikerikatkaravuiksi ja jättikatkaravuiksi. Tehoviljellyt katkaravut voivat sisältää haitallisia bakteereja ja lääkejäämiä. Jopa 74 % thaimaalaisista katkarapujen viljelijöistä on käyttänyt antibiootteja rapujen erilaisten tautien torjunnassa.
Suomeen tuotiin vuonna 2004 noin 55 tonnia Penaeidae-heimon katkarapuja.
Katkaravut akvaariossa

Akvaarioharrastuksessa suosittuja Caridea-ryhmän katkarapuja ovat pienet makeanveden harjaravut (Atyidae) joiden nimiksi on vahvistettu erilaisia harjarapuja ja sukarapuja, esimerkiksi siniharjarapu ja leväsukarapu (Caridina japonica, ent. leväkatkarapu). Merivesiakvaarioissa ovat yleisiä Lysmata-suvun katkaravut, jotka kuuluvat puhdistajaravuiksikin kutsuttuun Hippolytidae-heimoon. Sekä makea- että murtovesiakvaarioissa pidetään myös Macrobrachium-suvun lajeja, esimerkiksi Macrobrachium lanchesteri, Macrobrachium pilimanus ja Macrobrachium assamense.
Suomen lajit

Suomen rannikoilla esiintyy alkuperäisinä kaksi noin kuusisenttiseksi kasvavaa katkarapulajia, hietakatkarapu (Crangon crangon) sekä leväkatkarapu (Palaemon adspersus), joka elää Porin ja Pernajan välisellä alueella.  Näiden lisäksi 2000-luvulla on voimakkaasti yleistynyt vieraslaji sirokatkarapu (Palaemon elegans).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katkaravut Wikimedia Commonsissa
Pandalus-katkarapuja