stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Asunto
Asunnon hallintamuodot Suomessa > Kustannusjako eri hallintamuodoissa

Asunto-osakeyhtiön osakas maksaa osakehuoneistostaan sen hankintahinnan lisäksi kuukausittain taloyhtiölle yhtiövastiketta yhtiöjärjestyksessä määrätyn vastikeperusteen mukaisesti. Vastaavasti asunnon omistajalla on osakemäärän mukainen äänivalta yhtiökokouksessa asioista päätettäessä. Tämän lisäksi osakkeenomistajan tulee yleensä maksaa käyttö- ja jätevesimaksut, sähkö ja mahdolliset sauna- ja autopaikkamaksut. Kun taloyhtiössä tehdään korjauksia, esimerkiksi putkiremontti, kustannukset kohdistetaan kullekin asunnolle yhtiöjärjestyksen määräämällä tavalla yleensä joko huoneiston pinta-alan tai osakemäärän mukaan.
Vuokralla asuva maksaa vuokra-asunnosta vuokranantajalle vuokran ja sopimuksesta riippuen myös vesimaksun, sähkön ja mahdolliset sauna- ja autopaikkamaksut. Yleensä on asetettava talteen myös takuuvuokra, joka on yleensä 1–3 kuukauden vuokraa vastaava vakuus. Vuokralainen ei maksa remonteista, vaan niiden kustannukset kuuluvat asunnon omistajalle.
Asumisoikeusasunnossa asuva maksaa asumisoikeuden ostettuaan kuukausittaista käyttövastiketta sekä vesimaksut, sähkön ja mahdolliset sauna- ja autopaikkamaksut. Korjaukset maksaa omistajayhtiö.
Kiinteistön tai rakennuksen omistaja maksaa kaikki kulutuksen ja asumisen kustannukset korjauksia myöten itse.
Kirjallisuutta

Kuisma, Juha (toim.): Asumisen vapaus.  Helsinki:  Talonpoikaiskulttuurisäätiö: Maahenki, 2012.  ISBN 978-952-5870-81-7  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitaatteja aiheesta Asunto Wikisitaateissa
Kuluttajavirasto - Asuminen Kuluttajavirasto. Viitattu 7.5.2007.Kuluttajaviraston tietopaketti asumisesta
Allison - tietosivut nuorille / Asuminen Suomen Nuorisoyhteistyö - Allianssi ry.. Arkistoitu 7.6.2007. Viitattu 7.5.2007.
Rakennusperintö.fi: Asuinrakennusten huonejaon kehityksestä (Arkistoitu – Internet Archive)
Häviävää asutusta, Suomen Kuvalehti, 14.01.1928, nro 3, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Savupirtti, vielä 100 vuotta sitten Keski-Suomen yleisin asuntomuoto. Koska savupirtti hävisi näiltä seuduilta?, Aamulehti, 06.10.1929, nro 273, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Talvisen Savon sydänmailla. Tuusniemen tunnelmallisissa savupirteissä, Helsingin Sanomat, 05.02.1938, nro 34, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pierluigi Gatti

Pierluigi Gatti (s. 29. maaliskuuta 1938 Tortona) on italialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kolmiloikka.
Gatti sijoittui Tukholman EM-kilpailuissa 1958 kolmiloikan loppukilpailussa 18:nneksi eli viimeiseksi tuloksella 13,80 m. Hän voitti Italian mestaruuden vuosina 1957, 1960, 1964 ja 1967. Hän paransi Italian ennätystä Genovassa 11. toukokuuta 1958 tulokseen 15,39 m. Enzo Cavalli sivusi ennätystä jo yhdeksän päivää myöhemmin ja otti sen kokonaan nimiinsä kesäkuun 29. päivänä.
Galapagosinmatkija

| Galapagosinmatkija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Matkijat Mimidae
Suku::  Matkijat Mimus
Laji::  parvulus
Kaksiosainen nimi
 Mimus parvulus  (Gould, 1837) 
Synonyymit
 Orpheus parvulus  Nesomimus parvulus  Mimus transfasciatus  Nesomimus transfasciatus 
Katso myös
   Galapagosinmatkija Wikispeciesissä   Galapagosinmatkija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Galapagosinmatkija (Mimus parvulus) on Etelä-Amerikan Galápagossaarilla elävä varpuslintu. Se on saarten laajimmalle levinnyt matkijalaji ja sillä on 6–7 alalajia. Galapagosinmatkija viihtyy maassa ja on kaikkiruokainen.
Koko ja ulkonäkö

Galapagosinmatkijan pituus on 25–26 senttiä. Sen pään, niskan ja pyrstön väritys on mustanruskea, kun taas kurkku, rinta ja vatsa ovat valkoiset. Kupeilla on myös ruskeita täpliä. Siipien höyhenet ovat pääosin ruskeat, mutta niiden reunukset ovat osittain valkoiset. Poskien kuviointi eroaa selvästi kaikista muista saariston matkijalajeista. Silmien iiriksen väri vaihtelee punaruskeasta kellertävänvihreään. Galapagosinmatkijan eri alalajit eroavat väritykseltään toisistaan vain pienten koko-, väri- ja kuviointierojen perusteella. Pienimmän alalajin edustajat ovat kaikkein pienikokoisimpia darwininmatkijoiden suvun edustajia. Galapagosinmatkija muistuttaa silmien väriä ja poskikuviota lukuun ottamatta suuresti darwininmatkijaa. Vampyyrimatkijasta sen erottaa parhaiten siitä, että galapagosinmatkijanmatkijan nokka on lyhyempi ja suorempi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Galapagosinmatkija on kaikkein laajimmalle levinnyt darwininmatkijalaji. Sitä tavataan Galápagossaarten länsi-, keski- ja pohjoisosien saarilla. Nimialalaji N. m. parvulus elää Santa Cruzin, Seymour Norten, Isabelan ja Fernandina saarilla. Sitä on tavattu satunnaisesti myös Daphne Mayorin saarella, missä havaitut yksilöt ovat luultavasti Santa Cruzilta tulleita harhailijoita. Alalaji eli myös Baltralla, mutta hävisi sieltä toisen maailmansodan aikana. Pintalla elää alalaji N. m. personatus, Genovesalla N. m. bauri, Santa Féllä N. m. barringtoni, Wolfilla N. m. wenmani ja Darwinilla N. m. hulli. N. m. bindloei elää Marchenalla, Santiagolls ja Rábidalla. The Internet Bird Collection luokittelee N. m. bindloei -alalajin Pintalla elävään N. m. personatus -alajiin. Toisinaan myös Marchenan, Santiagon, Rábida ja Pintan populaatiot luetaan omaan N. personatus -lajiinsa. Lajin levinneisyys kattaa noin 6900 neliökilometriä.
Galapagosinmatkijan elinympäristöä ovat karut rannikkopensaikot, matalat Bursera-metsiköt ja mangrovemetsät.
Galapagosinmatkija on koko levinneisyysalueellaan suhteellisen yleinen, eikä sen kokonaiskannan uskota olevan taantumassa. Se onkin Galápagossaarten ainoa matkijalaji, jonka IUCN luokittelee elinvoimaiseksi. On spekuloitu, että galapagosinmatkijoita olisi saattanut elää aikaisemmin myös Pinzónin saarella, mutta saarelle jättiläiskilpikonnia metsästäneiden valaanpyytäjien mukana 1700-luvun lopulla tai 1800-luvun alussa tulleet mustarotat olisivat hävittäneet ne jo ennen kuin luonnontieteilijät ehtivät käydä saarella. Pinzónilta ei kuitenkaan ole löydetty lajin fossiileja tai subfossiileja, joita esimerkiksi Santa Cruzilta on löytynyt.
Elintavat

Galapagosinmatkijat ääntelevät usein. Niiden ääntely on kovaäänistä ja melodista. Vaikka galapagosinmatkijat osaavat lentää, niiden näkee useammin juoksevan maassa kuin lentävän. Ne ovat reviiritietoisia lintuja, jotka elävät tavallisesti 2–5 aikuisen yksilön ryhmissä, mutta joskus selvästi isommissakin. Näissä usein monimutkaisissa ryhmissä on usein vain yksi lisääntyvä naaras, joskin useampiakin voi olla. Ne ovat yhteispesijöitä. Jokaisella on oma pesä, mutta lisääntymisaluetta puolustetaan yhteistuumin. Pesivillä linnuilla on tyypillisesti apuna edellisen poikueen koiraita tai pesinnässä epäonnistuneita yksilöitä auttamassa poikasten kasvatuksessa. Ei ole lainkaan epätavanomaista, että pesivät galapagosinmatkijat hoitavat myös poikasia, jotka eivät ole niiden omia. Pesä rakennetaan kaktukselle tai jollekin korkeammalle kasville. Sen rakennusmateriaalina käytetään oksia. Naaras munii tavallisesti neljä munaa, ja niitä haudotaan 13–14 vuorokautta ennen kuin poikaset kuoriutuvat.
Laji on kaikkiruokainen. Sen monipuolinen ravinto koostuu niveljalkaisista, kaktusten ja muiden kasvien medestä, hedelmistä, pienistä selkärankaisista, merilintujen munista ja poikasista sekä raadoista. Galapagosinmatkijat voivat napata myös loisia laavaleguaanien iholta. Santa Fén saarella niiden tiedetään satunnaisesti myös juovan verta elävistä laava- ja merileguaaneista.
Historiaa

Galapagosinmatkija tuli tieteen tietoon kun Charles Darwin keräsi lajista näyteyksilöt Santiagon ja Isabelan saarilta. Hän kuitenkin uskoi, että San Cristóbalin ja Isabelan saaren linnut olisivat samaa muotoa, mutta Santiagon yksilöt edustaisivat erillistä lajia. Myös lajin Englannissa kuvaillut John Gould erehtyi. Hän kuvasi galapagosinmatkijan vuonna 1837 nimellä Orpheus parvulus Isabelalta eli silloiselta Albemarlelta peräisin olevan holotyypin perusteella, mutta vakuutti Darwinille, että Santiagon eli silloisen Jamesin ja San Cristóbalin eli silloisen Chathamin yksilöt olisivat samaa lajia. Nykyään tiedetään, että Isabelan ja Santiagon galapagosinmatkijat ovat vain saman lajin eri alalajeja. San Cristóbalilla sen sijaan elää oma lajinsa.
Galapagosinmatkija Santa Cruzin saarella.
Galapagosinmatkija Charles Darwin Research Stationilla.
John Gouldin piirros galapagosinmatkijasta vuodelta 1839.
Gaussi

Gaussi  (G tai Gs) on magneettivuon tiheyden yksikkö cgs-järjestelmässä. Yksikkö on nimetty saksalaisen matemaatikon ja fyysikon Carl Friedrich Gaussin mukaan. Yksi gaussi on yksi maxwell neliösenttimetriä kohti eli:
1 G= 1 Mx/cm²
Cgs-järjestelmä on nykyään korvattu SI-järjestelmällä, jossa magneettivuon tiheyden yksikkönä on tesla. Yksi gaussi on 10-4 teslaa eli 100 mikroteslaa (100 μT), ja 1 tesla = 10 000 gaussia.
Goran Gavrančić

Goran Gavrančić (serb. Горан Гавранчић, s. 2. elokuuta 1978 Belgrad) on serbialainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa oli puolustaja.
Gavrančić aloitti uransa Belgradin Punaisen Tähden juniorijoukkueessa, mutta hänen ensimmäinen seuransa aikuistasolla oli FK Cukaricki Stankom. Hän vakuutti otteillaan valmentajalegenda Valeri Lobanovskin, joka hankki hänet Kiovan Dynamoon. Siellä Gavrančić pelasi vuosia ja oli joukkueen tärkeimpiä pelaajia. Hän teki paljon maaleja pelipaikkaansa nähden, 107 ottelussa 20 maalia.
Gavrančić kuului maansa maajoukkueen kuuluisaan puolustusnelikkoon, jonka ansiosta Serbia ja Montenegro päästi vuoden 2006 MM-kisojen karsinnoissa taakseen vain yhden maalin. Muut puolustajat ovat Ivica Dragutinović, Mladen Krstajić ja Nemanja Vidić. MM-kisoissa Gavrančić pelasi joukkueensa kaikki kolme ottelua alusta loppuun mutta ne kaikki päättyivät tappioon ja päästettyjä maalejakin oli yhteensä kymmenen.
Gangesindelfiini

| Gangesindelfiini |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Valaat Cetacea
Alalahko::  Hammasvalaat Odontoceti
Heimo::  Jokidelfiinit Platanistidae
Suku::  Gangesindelfiinit Platanista
Laji::  gangetica
Kaksiosainen nimi
 Platanista gangetica  (Roxburgh, 1801) 
Synonyymit
 Delphinus gangetica Roxburgh, 1801  Platanista gangetica gangetica 
 Induksendelfiinin (vaaleansininen) ja gangesindelfiinin (tummansininen) levinneisyydet
Katso myös
   Gangesindelfiini Wikispeciesissä   Gangesindelfiini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Gangesindelfiini eli gangesinvalas eli gangesinsusu (Platanista gangetica) on Aasiassa elävä makean veden valaslaji. Platanista-suvun jokidelfiinien luokittelu on vaihdellut vuosien varrella: Ganges- ja Indusjokien populaatiot on luokitettu omiksi lajeikseen, alalajeiksi tai vain saman lajin eri populaatioiksi. Mammal Species of the World -teos (2005) katsoo Indusjoessa elävän populaation olevan erillinen laji, induksendelfiini (Platanista minor).
Ulkonäkö ja koko

Gangesindelfiini kasvaa keskimäärin kolme metriä pitkäksi ja painaa 50–90 kg. Sen kuono on kapea ja pitkulainen ja saattaa olla viidesosan koko eläimen pituudesta. Suussa on 26–32 hammasta. Silmät ovat erittäin pienet. Rintaevät ovat suuret ja selkäevä surkastunut pieneksi kolmiomaiseksi harjanteeksi. Väriltään gangesindelfiini on vaalean harmaanruskea, mukana on usein häivähdys vaaleanpunaista.
Levinneisyys ja elinympäristö

Gangesindelfiini elää Gangesin ja Brahmaputran muodostamassa vesistöalueella sekä Karnaphulin ja Sangun vesistössä. Sitä tavataan ainakin Bangladeshissä, Intiassa ja Nepalissa; sen tilanne Bhutanissa on epävarma.
Nepalissa se näyttää suosivan nopeasti virtaavia kirkkaita vesiä, kun taas tasankoalueella se etsiytyy Gangesin hitaammin virtaaviin osiin.
Gawarin kieli

Gawarin tai gawar-batin kieli (myös narisati) on Kunarjoen laaksossa molemmin puolin Afganistanin ja Pakistanin rajaa puhuttava dardilainen kieli. Vuonna 1992 sen puhujia arvioitiin olevan noin 10 000 henkeä. Toisen tiedon mukaan heitä olisi vain 1500.
Gawar kuuluu dardilaisten kielten keskiryhmän eteläiseen alaryhmään. Se toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä.
Ruben Oskar Auervaara

Univormuun pukeutunut Ruben Oskar Auervaara
Ruben Oskar Auervaara (vuoteen 1935 Jansson, 1952–1959 Risto Oskari Karnas, vuodesta 1959 Erik Kristian Jansson; 4. syyskuuta 1906 Turku – 26. toukokuuta 1964 Helsinki) oli paljon julkisuutta saanut suomalainen romanssihuijari ja varas.
Auervaara tuli kuuluisaksi petkuttamalla rahaa lehti-ilmoitusten kautta tapaamiltaan naisilta, joiden kanssa teeskenteli olevansa menossa naimisiin. Hänen sukunimensä on sittemmin muodostunut suomen kielessä petollista hurmuria tarkoittavaksi käsitteeksi.
Auervaara vietti elämästään yhteensä 26 vuotta eri vankiloissa.
Maine

Lehdistössä ”auervaara” on muodostunut termiksi, joita käytetään toisinaan esimerkiksi sellaisten rikostapausten yhteydessä, joissa naisia huijataan avioliittolupauksin. Siitä on myös johdettu sana auervaarailu, vanhahtava termi naisten huijaamiselle.
Psykiatrisen vankisairaalan ylilääkärin, dosentti Hannu Lauerman mukaan Auervaara esitti naisille usein eräänlaista peräkamarin poikaa sekä kertoi olevansa ujo ja pelkäävänsä naisia. Näin Auervaara vetosi uhriensa hellyydentunteisiin ja jättäytyi aluksi näennäisesti heidän armoilleen. Auervaaran huijauskyky oli luonnonlahjakkuutta, jota hän jalosti kokemustensa kautta.
Auervaaraa on pidetty esikuvana Mika Waltarin kirjoittamalle näytelmälle Gabriel, tule takaisin (1945), joka kertoo ikäneitojen rahoja jahtaavasta huijarista. Näytelmän kirjoitusaikoihin Auervaara oli kuitenkin vielä melko tuntematon. Toisaalta muistelmateoksessaan Nainen oli kohtaloni Auervaarakin pitää itseään Waltarin näytelmän Gabrielin esikuvana. Auervaara vieläpä kiistää olleensa niin sydämetön, kuin mitä Waltari antaa hänestä ymmärtää.
Veikko Lavi on säveltänyt, sanoittanut ja levyttänyt aiheesta kappaleen ”Gabriel”.lähde? Auervaara joutui irvailun kohteeksi myös muutamissa Reino Helismaan kupleteissa, kuten ”Oli mulla ennen” (”Oli mulla ennen heilakin, mut enää ole ei / Minulta jo ennen sotia sen Auervaara vei”) ja ”Missä, milloin ja miten vaan” (”Oon herrasmies ja milloinkaan en naisiin kajoa / ja Auervaaran asteelle en koskaan vajoa”). Lisäksi Saukin suomennoksessa Ruotsin euroviisusta ”Kevätauer” (Sol och vår) voidaan eräs säe kuulla joko ”kun kevätauer vaarat tuo” tai ”kun kevät Auervaarat tuo”.
Teokset

Auervaara, Ruben Oskar: Nainen oli kohtaloni.  Hämeenlinna. Määritä julkaisija!
Kirjallisuutta

Kautto, Timo: Auervaara: Aurinko- ja kevätmies.  Helsinki:  Edita, 1999.  ISBN 951-37-2800-5
Aiheesta muualla

Mainio seuramies ja psykopaatti. (Arkistoitu – Internet Archive) Turun Sanomat.
Amorin pojat – sumutusta tositarkoituksella. Ylen Elävä arkisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Gianni Garko

Gianni Garko ja Graziella Granata elokuvassa Il compagno don Camillo (1965).
Gianni Garko (oikealta nimeltään Giovanni Garkovic, s. 15. heinäkuuta 1935 Zadar, Kroatia) on italialainen näyttelijä. Hänet tunnetaan myös taiteilijanimillä Gary Hudson ja John Garko.
Italiaan kuuluneessa Zarassa syntynyt Garko opiskeli teatteritaiteen akatemiassa Roomassa. Hänen näyttämödebyyttinsä tapahtui Luchino Viscontin näytelmässä Veglia la mia casa, angelo vuonna 1958. Samana vuonna hän alkoi esiintyä myös televisiossa ja elokuvissa. Garkon läpimurtoelokuva oli Franco Rossin ohjaama Morte di un amico vuonna 1960.
Garko näytteli useissa peplum- ja komediaelokuvissa, mutta saavutti suurimman yleisönsuosionsa ironisissa italowesterneissä. Hänen henkilöhahmoistaan kuuluisin on Zorroa muistuttava pistoolisankari Sartana. Italowesternin taantuessa 1970-luvulla Garko esiintyi giallo- ja rikoselokuvissa ja joutui vähitellen tyytymään yhä heikompitasoisiin viihde-elokuviin. Arvostettu ja ammattitaitoinen näyttelijä on työskennellyt jatkuvasti myös televisiossa ja teatterissa.
Elokuvia

Kapo – keskitysleirin vartija, 1960
Maciste ja manalan valtiatar, 1961
La leggenda di Enea, 1962
Aiheesta muualla

Elonet: Gianni Garko
Internet Movie Database: Gianni Garko (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet
Ateismin historia

Tämä artikkeli käsittelee ateismin eli jumalattomuuden historiaa, joka on mahdollisesti yhtä vanha kuin jumalauskon eli teismin historia.
Intia

Muinaisessa Intiassa vaikutti 600–200-luvuilla eaa. carvaka-niminen filosofinen koulukunta, joka edusti nautintomoraalia ja aineellista todellisuuskäsitystä ja joka arvosteli hindulaisuutta ja sen asketismia. Eräät koulukunnan jäsenet kielsivät karman lain olemassaolon ja pitivät Veda-kirjojen todellisuuskäsitystä harhaluulona.
Antiikin Kreikka ja Rooma

Antiikin aikana suoranainen ateismi oli käytännössä tuntematonta tai harvinaista: jumalattomuudesta syytetyt tai tuomitut ajattelijat esittivät yleensä jumalista uudenlaisia, perinteisistä poikkeavia näkemyksiä, sen sijaan että olisivat kieltäneet jumalten olemassaolon kokonaan. Esimerkiksi Anaksagoras tuomittiin vuonna 430 eaa. siksi, että tämä esitti, että maailmaa hallitsee jumalallinen "mieli"; Sokrates taas vuonna 399 eaa. siksi, että tämä puhui omasta jumalallisesta "merkistään" tai jumalhengestään, mikä saatettiin tulkita uhaksi perinteiselle uskonnolle.
Antiikin Kreikassa sana ateisti oli näin loukkaava ilmaus, jolla tarkoitettiin kaikkia, joiden katsottiin uskovan vääriin jumaliin tai joiden uskonnolliset näkemykset olivat valtauskonnon vastaisia. Monijumalaisuuden kannattajien mukaan yksijumalaisuus oli jumalattomuutta, ja esimerkiksi Rooman valtakunnassa kristittyjä vainottiin jumalattomina.
Platonin teoksen Lait kymmenes kirja luokittelee ”jumalattomiin tekoihin” syyllistyvät kolmeen ryhmään: (1) ne, jotka eivät pidä jumalia todellisina, (2) ne, jotka pitävät jumalia todellisina, mutta luulevat, että jumalat eivät välitä ihmisistä, ja (3) ne, jotka kuvittelevat, että jumaliin voidaan helposti vaikuttaa uhreilla ja rukouksilla Ryhmässä (1) Platon erottaa kahdenlaisia jumalankieltäjiä: ensiksi ne, jotka ”ehdottomasti kieltävät jumalien olemassaolon, mutta ovat luonteeltaan oikeamielisiä”, toiseksi ne, jotka ovat ”voimattomia nautintojen ja tuskien edessä, mutta joilla on hyvä muisti ja terävä äly” Ensiksi mainitut, jotka toimivat ”vain järjettömyyttään eivätkä luonteen ja tapojen kehnoudesta” on tuomittava lain mukaan vähintään viideksi vuodeksi ”järkiinpalauttamislaitokseen”. Jos rangaistus ei tehoa, heidät on tuomittava kuolemaan. Jälkimmäiset, jotka ovelasti ja ”ihmisiä halveksien kietovat pauloihinsa elävien sieluja”, on lain mukaan eliniäkseen teljettävä maaseudulle vankilaan.
Jotkut ajattelijat epäilivät ihmisen kykyä saada tietoa jumalista. Varhaisimpana tunnettuna ateistina on mainittu ainakin Diagoras (400-luku eaa.). Diogenes Laertios kirjoitti Theodoros Kyreneläisestä (noin 335–260 eaa.), liikanimeltään Theodoros Jumalaton, muun muassa: ”Theodoros hylkäsi kerta kaikkiaan jumalia koskevat uskomukset. Olen saanut käsiini hänen teoksensa Jumalista, eikä se ole millään muotoa vähäpätöinen kirja.”
Atomiopin kehittäjät Leukippos ja Demokritos laativat aineellisen todellisuuskäsityksen, joka ei viitannut jumalaan tai yliluonnolliseen. Monissa ateismin historioissa ensimmäisten ateististen ajattelijoiden ja kirjailijoiden joukkoon luetaan myös Epikuros, jonka mielestä jumalat olivat olemassa, mutta joka katsoi, että ne eivät vaikuta maailman tapahtumiin tai ihmisten asioihin. Roomalainen runoilija Lucretius kirjoitti noin vuonna 50 eaa. epikurolaisesta todellisuuskäsityksestä kertovan runoelman Maailmankaikkeudesta. Lucretius tunsi myötätuntoa niitä ihmisiä kohtaan, jotka eivät ymmärtäneet heidät synnyttäneen kaikkeuden toimintatapoja. Hän katsoi näiden tietämättömien ja kovaonnisten ihmisten tarvitsevan uskontoa selittämään alkuperänsä ja selittämään itselleen onnen ja onnettomuuden.
1800-luku ja 1900-luvun alku > Neuvostoliitto ja muut sosialistiset maat

Neuvostoliitossa ja muissa sosialistisissa maissa marxilainen ateismi oli osa kommunistista aatetta. Venäjän vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen Vladimir Lenin erotti kirkon valtiosta ja koulun kirkosta. Perustuslaissa säädettiin, että uskonnonvapauden lisäksi maassa vallitsee ateistisen propagandan vapaus. Vuoden 1917 jälkeen marxilainen versio ateismista sai käytännössä virallisen aseman Neuvostoliitossa. Neuvostoliitossa ateismin historia nähtiin eri kehityskausina, jossa ”marxilainen ateismi merkitsi korkeinta ja laadullisesti uutta ateismin astetta”.
Aluksi bolsevikit suhtautuivat uskontoon harmittomana taikauskona, joka vähitellen tieteen edetessä tulisi häviämään. Vuonna 1921 puolue kuitenkin omaksui ”taistelevan ateismin” periaatteen. Neuvostoliiton kommunistinen puolue perusti vuonna 1923 Jumalattomien liiton (myöhemmin Taistelevien jumalattomien liitto), joka suoritti ateismin levitystyötä. Vuoden 1937 väestönlaskennan tuloksien perusteella 57 prosenttia neuvostoliittolaisista kuitenkin edelleen luokitteli itsensä uskovaisiksi. Tuloksen johdosta Stalin toimeenpani Jumalattomien liitossa käyntiin laajat puhdistukset liian hitaan uskonnon hävittämisen vuoksi. Toisen maailmansodan aikana erityisesti ortodoksinen kirkko otettiin mukaan Saksan vastaiseen sotaponnistukseen, ja uskontojen vaino laimeni. Taistelevien jumalattomien liiton toiminta lopetettiin 1943.
Maailman ainoa virallisesti täysin ateistinen valtio oli kommunistinen Albania, jossa vuonna 1967 kiellettiin lainsäädännöllä kaikki uskonnonharjoittaminen. Tämän jälkeen maassa suljettiin yli 2 100 moskeijaa, kirkkoa, luostaria ja muuta uskonnollista rakennusta. Kommunististen valtioiden uskonnonvastaiset toimet lisäsivät ateismin vastaisuutta erityisesti Yhdysvalloissa, missä ateismi ja kommunismi liitettiin usein toisiinsa.