stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arsaniilihappo

| Arsaniilihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (4-aminofenyyli)arsonihappo
CAS-numero:  98-50-0
PubChem CID:  7389
SMILES:  CC1=CC(=CC=C1N)[As](=O)(O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H8AsNO3
Moolimassa:  217,054 g/mol
Sulamispiste:  232 °C
Kiehumispiste:  300 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,957 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee kuumaan veteen
Arsaniilihappo (C6H8AsNO3) on arsonihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä on käytetty lisäaineena eläinten rehuissa, lääkkeiden ja väriaineiden värjäykseen ja sitä käytetään analyyttisessä kemiassa reagenssina eräiden metallien pitoisuuksien määrittämiseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa arsaniilihappo on valkoista kiteistä ainetta. Se liukenee hieman kylmään veteen ja paremmin kuumaan veteen sekä emäksisiin liuoksiin ja väkeviin happoliuoksiin. Yhdiste liukenee myös etanoliin ja dietyylieetteriin, mutta on liukenematonta asetoniin, kloroformiin ja bentseeniin. Arsaniilihappo esiintyy sekä kiinteänä että liuoksissa tyypillisesti kahtaisionimuodossa.
Valmistus ja käyttö

Ensimmäisen kerran arsaniilihappoa valmisti ranskalainen Antoine Béchamp vuonna 1863 aniliinin ja arseenihapon välisellä reaktiolla, niin kutsutulla Béchamp-reaktiolla. Nykyäänkin yhdisteen valmistus perustuu tähän reaktioon. EDTA:an kelatoitunut arseenihappo reagoi aniliinin kanssa tetrakloorieteeniliuoksessa 130 °C:n lämpötilassa. Näin muodostunut bis(4-aminofenyyli)arsiinihappo hydrolysoidaan happamissa olosuhteissa arsaniilihapoksi. Toinen valmistustapa on nitarsonin pelkistäminen rauta(II)yhdisteiden avulla.
Arsaniilihappoa on käytetty väriaineiden ja lääkkeiden kuten salvarsaanin synteesiin. Sitä on lisätty myös siipikarjan rehuun ehkäisemään alkueläinten aiheuttamia infektioita ja sikojen eperytrozoonoosien ja punataudin hoitoon erityisesti Yhdysvalloissa. Arsaniilihapon lisääminen siipikarjan ja sikojen rehuun on ollut Yhdysvalloissa kiellettyä helmikuusta 2014 alkaen. Arsaniilihappoa käytetään eräiden jaksollisen järjestelmän neljänteen ryhmään kuuluvien siirtymämetallien kuten zirkoniumin spektrofotometriseen ja gravimetriseen pitoisuuden määrittämiseen. Reagenssin etuna on, se että se ei ole herkkä muiden siirtymämetallien aiheuttamille häiriöille analyyseissä.
Adolf Edvard Arppe

Adolf Edvard Arppe.
Adolf Edvard Arppe (9. heinäkuuta 1818 Kitee – 13. huhtikuuta 1894 Helsinki) oli suomalainen kemisti ja korkea virkamies. Hän toimi Helsingin Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston kemian professorina vuosina 1847–1870, yliopiston rehtorina 1858–1869, Painoasiain ylihallituksen päällikkönä 1865–1877, Teollisuushallituksen yli-intendenttinä 1885–1890 ja senaattorina 1890–1894.
Kemisti ja yliopistomies

Adolf Edvard Arppe kuului Arppen sukuun, joka oli alkujaan vanha ja varakas turkulainen porvarissuku. Hänen vanhempansa olivat kihlakunnantuomari ja laamanni Nils Arppe ja kirkkoherran tytär Amalia Beata Cairenius. Koulunsa Arppe kävi Savonlinnassa. Hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1833 ja opiskeli kemiaa sekä fysiikkaa Helsingin yliopistossa Pehr Adolf von Bonsdorffin johdolla. Valmistuttuaan vuonna 1840 filosofian maisteriksi hän jatkoi opintojaan 1841–1842 Tukholmassa Berzeliuksen laboratoriossa Lars Fredrik Svanbergin oppilaana. Arppe väitteli tohtoriksi 1844 ja sai dosentuurin Helsingistä. Hän opiskeli seuraavana kahden vuoden aikana Euroopan johtavien kemistien laboratorioissa, Eilhard Mitscherlichin luona Berliinissä, Friedrich Wöhlerin luona Göttingenissä ja Justus von Liebigin luona Gießenissä, sekä teki opintomatkoja muihin Euroopan maihin.
Arppe kiinnostui Wöhlerin vaikutuksesta orgaanisesta kemiasta. Hänet nimitettiin 1847 kemian professoriksi Helsinkiin. Professorinväitöskirjassaan hän käsitteli palorypälehapon yhdisteitä ja reaktioita. Hän jatkoi aktiivista tieteellistä tutkimusta ainakin 1860-luvun alkuun asti. Arppe otti käyttöön nimen nitroaniliini ja keksi muun muassa paranitroaniliinin sekä eräitä rasvahappoja. Hän julkaisi uransa aikana kaikkiaan 29 tieteellistä teosta. Yliopiston kemian laitoksella analysoitiin vuosina 1855–1861 Arppen johdolla yhteensä 45 suomalaista mineraalia ja yksi meteoriitti. Hän ajoi läpi uuden laboratorio- ja museorakennuksen rakentamisen kemian laitokselle. Vuonna 1869 Senaatintorin kulmaan valmistunut rakennus tunnetaan edelleen hänen mukaansa Arppeanumina. Julkisuudessakin herätti huomiota usean sadan neliön laajuisen professorin virka-asunnon sijoittaminen rakennukseen. Arppe toimi myös mineralogian ja geologian vt. professorina 1853–1867 ja Suomen Tiedeseuran pysyvänä sihteerinä 1856–1867.
Arppe oli toiminut 1844–1846 Savo-karjalaisen osakunnan kuraattorina. Opiskeluaikanaan hänet tunnettiin liberaalien aatteiden kannattajana, mutta sittemmin hän omaksui poliittiseen realismiin perustuneen konservatiivisen asenteen, mikä teki hänestä esivallan silmissä luotettavan miehen. Hän alkoikin vähitellen siirtyä tutkimustyöstä hallinnollisten tehtävien hoitamiseen. Kun yliopistoon perustettiin 1852 uusi tiedekuntalaitos, Arppe nimitettiin fyysis-matemaattisen tiedekunnan ensimmäiseksi dekaaniksi, mitä tehtävää hän hoiti vuoteen 1861. Hänet nimitettiin 1858 myös yliopiston rehtoriksi eroamaan joutuneen Gabriel Reinin tilalle. Rehtorinvaalissa äänet olivat menneet tasan ja arpa ratkaisi vaalin Arppen hyväksi. Rehtorina hän pyrki rajoittamaan ja vakoilemaan ylioppilaiden poliittista toimintaa ja tuomitsi varsinkin Ruotsiin suuntautuneen poliittisen toiminnan, joten hänestä tuli epäsuosittu opiskelijoiden keskuudessa. Hän myös päätti yliopiston asioista usein vt. kansleri Alexander Armfeltin kanssa vastoin konsistorin kantaa.
Myöhempi ura

Arppe aateloitiin vuonna 1863. Hän osallistui aatelissäädyssä säätyvaltiopäiville 1863–1864, 1872, 1877–1878, 1891 ja  1894. Hän oli myös 1862 valtiopäivien kokoontumista valmistelleen niin sanotun Tammikuun valiokunnan jäsenenä. Hän sai 1859 kanslianeuvoksen ja 1869 todellisen valtioneuvoksen arvonimen.
Kun Suomeen vuonna 1865 perustettiin Painoasiain ylihallitus, Arppe nimitettiin sen ensimmäiseksi päälliköksi. Virasto vastasi vuodesta 1867 alkaen uudelleen käyttöönotetusta ennakkosensuurista. Koska sensuuria vihattiin, tämä asema teki myös Arppesta entistäkin karsastetumman yliopistoyhteisössä ja hankaloitti siten hänen toimintaansa rehtorina. Hän luopui vuonna 1869 omasta tahdostaan rehtorin tehtävästä ja erosi seuraavana vuonna myös kemian professorin virasta. Painoasiain ylihallituksen johdossa hän jatkoi vuoteen 1877. Vuonna 1885 Arppe nimitettiin vuorostaan uuden Teollisuushallituksen ensimmäiseksi yli-intendentiksi. Tästä virasta hän siirtyi 1890 senaattiin kauppa- ja teollisuusteollisuustoimituskunnan päälliköksi eronneen Leo Mechelinin tilalle. Arppe toimi senaattorina neljä vuotta myöhemmin tapahtuneeseen kuolemaansa asti.
Perhe

Arppe oli naimisissa kälynsä Mimmi Porthanin kanssa. Juristi ja virka- ja valtiopäivämies Adolf Edvin Arppe oli heidän poikansa.
Teollisuuspatruuna Nils Ludvig Arppe ja Adolf Edvard Arppe olivat keskenään velipuolia. Velipuolensa kuoltua A. E. Arppe toimi tämän alaikäisten poikien holhoojana.
Arppen mukaan nimetty Arppeanum Helsingin Kruununhaassa. Carl Albert Edelfeltin suunnittelema rakennus valmistui kemian laboratorioksi vuonna 1869.
Abdoulaye Ascofaré

Abdoulaye Ascofaré (s. 20. huhtikuuta 1949 Gao) on malilainen elokuvaohjaaja.
Ascofaré opiskeli Neuvostoliiton elokuvakorkeakoulussa VGIK:ssa ja työskenteli Malin radiossa vuoteen 1978. Sen jälkeen hän opetti Bamakon Kansallisessa taidekorkeakoulussa ja teki useita lyhytelokuvia. Ascofaré on ohjannut ja käsikirjoittanut pitkän elokuvan Faraw! Une mère des sables (1996). Se on yhteen päivään tiivistetty, fyysisesti intensiivinen kertomus köyhyyden kanssa kamppailevasta perheenäidistä.
FS Arromanches

| FS Arromanches |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vickers Armstrong, Wallsend-on-Tyne
Kölinlasku:  1. kesäkuuta 1942
Laskettu vesille:  30. syyskuuta 1943
Palveluskäyttöön:  1946
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1974
Tekniset tiedot
Uppouma:  13 600 t (standardi)
Pituus:  212 m
Leveys:  24,4 m
Syväys:  7,2 m
Koneteho:  40 000 hp
Nopeus:  25 solmua
Miehistöä:  1 300
Aseistus
Aseistus:  6 x neliputkista 2 naulan ilmatorjuntatykkiä 10 x Oerlikon 20 mm -ilmatorjuntatykkiä 48 lentokonetta
FS Arromanches oli Britannian kuninkaalliselle laivastolle toisen maailmansodan aikana valmistettu Colossus-luokan lentotukialus HMS Colossus, joka aluksi lainattiin vuonna 1946 ja myöhemmin ostettiin Ranskan laivastolle.
Valmistus

Alus tilattiin Vickers Armstrongilta Wallsend-on-Tynestä, missä köli laskettiin 1. kesäkuuta 1942 eli kolme päivää ennen Tyynenmeren sodan käännekohtana pidettyä Midwayn taistelua. Alus laskettiin vesille 30. syyskuuta 1943 ja otettiin palvelukseen 1946.
Palvelus

Alukselle siirrettiin Ranskan laivaston merimiehiä, jotka olivat 2. elokuuta saapuneet Portsmouthiin taistelulaiva Richelieulla. Kuninkaallisen laivaston miehet poistuivat alukselta 5. elokuuta maissa oleviin varuskuntiin, ja alus poistettiin kuninkaallisen laivaston palveluksesta.
Seuraavana päivänä pääministeri Clement Attlee, ensimmäinen merilordi amiraali Sir John Cunningham, Portsmouthin tukikohdan komentaja amiraali Sir Geoffrey Layton, Ranskan puolustusministeri André Maroselli ja Ranskan laivaston esikuntapäällikkö vara-amiraali André Lemonnier suorittivat aluksen virallisen siirron Ranskan laivastolle sen kannella.
Kuningas Yrjö VI hyväksyi helmikuussa 1947 Ranskan esityksen aluksen nimen muuttamisesta FS Arromanchesiksi. Aluksella oli merkittävä osuus 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alussa Ranskan siirtomaasodissa Indokiinassa (Vietnam, Kambodža ja Laos). Alus ostettiin elokuussa 1952 Ranskan valtiolle, ja se poistui Toulonista kolmannen kerran neljän vuoden aikana sallistuakseen sotatoimiin Việt Minhin joukkoja vastaan.
Aluksen lento-osasto koostui vuonna 1953 24 yhdysvaltalaisesta F6F- ja SB2C-koneesta. Clement Attleen kymmenen vuotta aiemmin lausuma ennustus kävi toteen marraskuussa 1956, kun Arromanches liittyi lippulaivana kuninkaallisen laivaston HMS Oceanin ja HMS Theseuksen seuraan huonosti suunnitellussa ja toteutetussa Suezin kriisissä. Alukselle asennettiin vuonna 1957 viistolaskeutumisalue, mutta jo vuoden kuluttua alus muutettiin sukellusvenetorjuntatehtäviin.
Arromanches poistettiin palveluksesta vuonna 1973 ja sijoitettiin Touloniin reserviin. Alus romutettiin vuonna 1978 Toulonissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta FS Arromanches Wikimedia Commonsissa
Maritimequest HMS Colossus kuvagalleria (englanniksi)
lentotukialus Arromanches (ranskaksi)
Colossus-luokan lentotukialukset
Kahdeksan Curtiss SB2C-5 Helldiver -syöksypommittajaa (Escadrille 3F) ja kuusi Grumman F6F-5 Hellcat -hävittäjää Arromanchesin lentokannella Tonkininlahdella noin vuonna 1951.
Miloš Forman

| Miloš Forman |
| --- | --- |
 Miloš Forman Karlovy Varyn elokuvajuhlilla 2009.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jan Tomáš Forman
Syntynyt: 18. helmikuuta 1932 Čáslav, Tšekkoslovakia (nyk. Tšekki)
Kuollut: 13. huhtikuuta 2018 (86 vuotta) Danbury, Connecticut, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1953–2011
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 parhaan ohjauksen Oscar-palkinto: Yksi lensi yli käenpesän (1975)  Amadeus (1984) 
Aiheesta muualla
milosforman.com
IMDb 
Elonet
Miloš Forman, aik. Jan Tomáš Forman (18. helmikuuta 1932 Čáslav, Tšekkoslovakia – 13. huhtikuuta 2018 Danbury, Connecticut, Yhdysvallat) oli tšekkoslovakialais-yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.
Forman kuului merkittävimpiin ja menestyneimpiin tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon ohjaajiin. Hän siirtyi Tšekkoslovakiasta Yhdysvaltoihin 1960-luvun lopulla. Formanille myönnettiin parhaan ohjauksen Oscar-palkinto elokuvista Yksi lensi yli käenpesän (1975) ja Amadeus (1984).
Yksityiselämä

Forman oli vuosina 1958–1962 naimisissa näyttelijä-kirjailija Jana Brejchován ja vuosina 1964–1999 näyttelijä Vera Kresadlován kanssa ja heillä on kaksi poikaa, Petr ja Matěj.
Forman oli kolmannen kerran naimisissa vuodesta 1999 Martina Formanin kanssa ja heillä on kaksospojat Andrew ja James (s. 1999).
Palkinnot ja tunnustukset

Cannesin elokuvajuhlien tuomariston palkinto ohjauksesta Taking off – otetaan hatkat 1971
Oscar-palkinto ohjauksesta Yksi lensi yli käenpesän 1976
César-palkinto ohjauksesta Amadeus 1985
Golden Globe ohjauksesta Amadeus 1985
Oscar-palkinto ohjauksesta Amadeus 1985
Hopeinen karhu ohjauksesta Man on the Moon 2000
Filmografia

Musta Pekka (1964)
Vaaleaverikön rakkaus (1965)
Palaa, palaa! (1967)
Taking off – otetaan hatkat (1971)
Yksi lensi yli käenpesän (1975)
Hair (1979)
Ragtime – toivon ja vihan aika (1981)
Amadeus (1984)
Valmont (1989)
Larry Flynt – Minulla on oikeus (1996)
Man on the Moon (1999)
Goyan aaveet (2006)
Dobre placená procházka (2009)
Kirjallisuutta

Bagh, Peter von: ”Ei mikään orava”, Miloš Formanin haastattelu, Filmihullu 4/2008.
| n k Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto |
| --- | --- |
Tsekkiläiset ohjaajat:  Miloš Forman  Jiří Menzel  Věra Chytilová  Jaromil Jireš  Ivan Passer  Jan Němec  Evald Schorm  Pavel Juráček  Hynek Bočan  Jaroslav Papoušek  Antonín Máša  Jan Schmidt  Drahomíra Vihanová 
Slovakialaiset ohjaajat:  Juraj Jakubisko  Dušan Hanák  Juraj Herz  Štefan Uher  Elo Havetta 
Ohjaajia, jotka on liitetty uuteen aaltoon:  Karel Kachyňa  František Vláčil  Vojtěch Jasný  Zbyněk Brynych  Oldřich Lipský  Ján Kadár  Elmar Klos 
Usein mukana projekteissa:  Milan Kundera  Bohumil Hrabal  Ester Krumbachová  Jaroslav Kučera  Miroslav Ondříček  Frank Daniel 
Keskeiset elokuvat:  Aurinko verkossa (1963)  Jostakin muusta (1963)  Huuto (1964)  Yön timantit (1964)  Vaaleaverikön rakkaus (1965)  Kasvoista kasvoihin (1965)  Juhlavieraat (1966)  Tuhatkaunokit (1966)  Tarkoin vartioidut junat (1966)  Návrat ztraceného syna (suom. ”Tuhlaajapojan paluu”) (1966)  Palaa, palaa! (1967)  Hassu kesä (1968)  Vtáčkovia, siroty a blázni (suom. ”Lintuja, orpoja ja typeryksiä”) (1969)  Spalovač mrtvol (suom. ”Krematorion hoitaja”) (1969)  Žert (suom. ”Vitsi”) (1969)  Nuoren pyövelin tapaus (1970)  Valerie a týden divů (suom. ”Valerien ihmeiden viikko”) (1970) 
Muuta:  Barrandov-elokuvastudiot  Prahan kevät 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  IdRef
Artemis Aristobulen temppeli

| Artemis Aristobulen temppeli |
| --- | --- |
Sijainti:  Ateena, Attika, Kreikka
Koordinaatit:  37°58′30″N, 23°43′07″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  n. 480–472 eaa.
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Artemis Aristobulen temppeli (Artemis Aristoboulen temppeli) oli antiikin aikainen Artemis Aristobulelle eli ”parhaan neuvon Artemiille” omistettu kreikkalainen temppeli Ateenassa Kreikassa.
Historia

Artemis Aristobulen temppeli rakennettiin klassisen kauden alussa noin vuonna 480–472 eaa., toisin sanoen heti persialaissotien jälkeen. Plutarkhoksen mukaan sen rakennutti Themistokles sodan aikana saamiensa neuvojen kunniaksi, mutta yhtä lailla korostaakseen sitä, että hän itse oli antanut sodassa parhaat neuvot. Tällaisena Artemis Aristobulen kultilla oli samankaltainen perusta kuin Artemis Munikhian kultilla. Plutarkhos kertoo, että Themistokleen osoitteleva teko aiheutti ateenalaisissa myös ärsytystä. Temppeli jäi pian käyttämättömäksi ja rappeutui oletettavasti siksi, että Themistokles joutui ostrakisoiduksi eli maanpakoon noin vuonna 476–471 eaa. Se rakennettiin kuitenkin uudelleen klassisen kauden lopulla noin vuonna 330 eaa.
Paikan arkeologiset kaivaukset suoritettiin vuosina 1958–1964, kun raunioita tuli esille rakennustöiden yhteydessä. Rauniot eivät ole näkyvissä enää nykyisin.
Rakennus

Temppeli sijaitsi Themistokleen kodin lähellä Meliten demoksessa länteen Kolonos Agoraioksen kukkulasta. Nykyisin paikka on Irakleidón- ja Niléos-katujen kulmauksessa lähellä Thiseíon metroasemaa. Temppeli oli pienikokoinen, mutta sijaitsi näkyvällä paikalla kahden tien risteyksessä. Toinen johti Agoralta kaupunginmuurin Pireuksen portille ja toinen Demiai-portille. Temppelissä oli naos eli cella, jonka koko oli noin 3,6 x 3,6 metriä, sekä anta-seinien välissä oleva portiikki, jonka syvyys oli noin 1,85 metriä. Se avautui länteen. Plutarkhoksen aikana temppelissä oli sisällä Themistokleen oma kuvapatsas.
Alttari sijaitsi noin kolmen metrin päässä temppelin edustalla. Pyhäkköä ympäröi temenos-muuri. Alueelta on löydetty keramiikan osia protogeometriselta ja geometriselta kaudelta lähtien, mikä kertoo saman paikan olleen asuttuna pitkään. Eräässä marmorikivessä on Artemiin mainitseva piirtokirjoitus noin vuodelta 330 eaa.
Asessori (arvonimi)

Asessorin nimi ja arvo on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 13. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 770 euroa tai 200 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1928. Vuosien 1918–2013 aikana asessorin arvonimi on myönnetty 303 henkilölle.
Arte (yhdistys)

| Arte ry |
| --- | --- |
Perustettu:  1960
Toimiala:  Taiteilijajärjestö
Kotipaikka:  Turku
Jäsenmäärä:  120
Puheenjohtaja:  Sami Pikkarainen
Aiheesta muualla
Arte
Infobox OKNimi-testi OK: 
Arte ry:n historiikki.
Arte ry on vuonna 1960 perustettu turkulainen taiteilijayhdistys.
Arte ylläpitää Turun keskustassa sijaitsevaa Titanik-galleriaa sekä kansainvälistä Titanik-äänitaideresidenssiä ja osallistuu myös Turun Taidelainaamon toimintaan.
Arte ry:n nykyisenä puheenjohtajana toimii Sami Pikkarainen. 
Yhdistyksen 50-vuotishistoriikki julkaistiin vuonna 2012.
Historiaa

Arten perustajat olivat Turun taiteilijaseurasta 1950-luvun lopulla erimielisyyksien vuoksi eronneesta taiteilijajoukosta. Artelaisten tavoitteina oli taiteilijoiden työskentelyolosuhteiden parantaminen näyttelyiden ohella. Perustajat olivat osin samoja taiteijoita, jotka olivat aiemmin toimineet taiteilijaryhmissä Ryhmä 9 ja Pro Arte 57. Jäsenistö ja kulloinkin ajankohtainen taiteellinen ilmaisu on vaihdellut ajan myötä. Alkuun 1960-luvulla artelaiset edustivat Turun koulun tyyppistä surrealistissävyistä, lyyristä ilmaisua sekä ekspressionistista realismia. Abstraktien kokeilujen rinnalla taidetta leimasi figuratiivisuus. Ensimmäisen vuosikymmenen lopulla Arteen liittyi uusia nuoria taiteilijoita. Uusrealismi yhdisti artelaisia 1970-luvulla ja ajan tapaan yhteiskunnallinen vaikuttaminen ja vasemmistolaiset yhteydet olivat pinnalla. Ilmaisu oli lyhyen tendenssivaiheen jälkeen lähintä elämänpiiriä kuvaavaa ihmisläheistä realismia.
Kirjallisuutta

Riikka Heikkonen: Kriisejä ja kritiikkiä - Arte ry:n ja Turun Taiteilijaseuran / Turun Kuvataiteilijat ry:n 1960-luvun näyttelyihin liittyvien päivälehtiarvosteluiden ja -kirjoitusten tarkastelua. Pro gradu -tutkielma Taidehistoria, Turun yliopisto 2006.
Hujala, Susanna: Arte: 50-vuotishistoriikki. Arte ry, Turku 2012.
Aiheesta muualla

Arten kotisivut
Benedict Arnold

| Benedict Arnold |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. tammikuuta 1741 Norwich, Connecticut, Brittiläinen Amerikka
Kuollut: 14. kesäkuuta 1801 Lontoo, Iso-Britannia
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1775–1781
Taistelut ja sodat:  Yhdysvaltain vapaussota
Sotilasarvo:  kenraalimajuri (Yhdysvallat) prikaatinkenraali (Iso-Britannia)
 Nimikirjoitus
Benedict Arnold (14. tammikuuta 1741 Norwich, Connecticut – 14. kesäkuuta 1801 Lontoo, Iso-Britannia) oli amerikkalaissyntyinen brittiläinen kenraali, joka oli yksi siirtokuntien armeijan komentajista Yhdysvaltain vapaussodassa, kunnes hän vuonna 1780 loikkasi brittien puolelle. Yhdysvalloissa hänen nimestään tuli petturin synonyymi.
Varhaiset vuodet

Benedict Arnoldin isä oli menestyvä liikemies, ja perhe edusti Norwichin ylintä sosiaaliluokkaa. Benedict oli kuusilapsisen perheen toinen. Neljä lapsista kuoli jo lapsuusiässä keltakuumeeseen, ja Benedictin lisäksi vain hänen sisarensa Hannah selvisi aikuisikään. Lasten kuoleman jälkeen perheen isän terveys huononi merkittävästi, ja nuoren Benedictin opinnot yksityiskoulussa jäivät kesken rahojen loppumisen vuoksi. Äitinsä sukulaissuhteiden avulla hän pääsi kahden enonsa oppiin lääke- ja sekatavarakaupan alalla, mutta kaipasi jotakin suurempaa.
Vuonna 1755 Arnold anoi pääsyä siirtokuntien militiaan seitsenvuotisessa sodassa, mutta ei saanut äitinsä hyväksyntää. Kaksi vuotta myöhemmin Arnold liittyi lyhyeksi aikaa militiaan. Keväällä 1760 hän värväytyi uudelleen, mutta karkasi armeijasta. Jätettyään sotilaspalvelun Arnold siirtyi liike-elämän palvelukseen. Toimittuaan muutaman vuoden lääketuotteiden ja kirjojen kauppiaana hän osti osuuden pienestä kauppalaivastosta ja kuljetti kauppa-artikkeleita Kanadaan ja Länsi-Intiaan.
Yhdysvaltain vapaussota > Sotakenttien sankarina

Sotatoimien puhjettua huhtikuussa 1775 Arnold liittyi amerikkalaisiin kapinallisiin Bostonin piirityksessä. Toukokuussa hän oli mukana valtaamassa brittien hallitsemaa Fort Ticonderogaa New Yorkissa. Samana syksynä siirtokuntien armeijan ylipäällikkö George Washington nimitti Arnoldin johtamaan 700 miehen joukkoa, jonka oli tarkoitus vallata Quebec. Everstiksi ylenneen Arnoldin ja kenraali Richard Montgomeryn hyökkäys vahvasti linnoitettua Quebecia vastaan 31. joulukuuta 1775 kuitenkin epäonnistui. Montgomery kaatui ja Arnold haavoittui musketinkuulasta vasemman jalkansa akillesjänteeseen. Hänet ylennettiin taistelun jälkeen prikaatinkenraaliksi, ja hän rakensi Champlainjärvelle oman laivueen, jolla onnistui tuottamaan merkittäviä tappioita vihollislaivastolle 11. lokakuuta 1776 käydyssä Valcour Islandin taistelussa.
Saavutustensa jälkeen Arnold nostettiin sankariksi, mutta monet komentajat suhtautuivat epäillen hänen kärsimättömään innokkuuteensa. Kun siirtokuntien kongressi helmikuussa 1777 myönsi viidelle nuoremmalle upseerille ylennyksen kenraalimajureiksi, mutta ohitti Arnoldin, hän oli vähällä erota protestiksi armeijasta. Washington kuitenkin suostutteli hänet jatkamaan. Torjuttuaan kaksi kuukautta myöhemmin brittien hyökkäyksen Connecticutin Danburyssä Arnold sai ylennyksen kenraalimajuriksi. Hän jäi kuitenkin edelleen samanarvoiseksi itseään kokemattomampien komentajien kanssa ja oli tästä katkera.
Heinäkuussa 1777 Arnold sai määräyksen pysäyttää brittien eteneminen pohjoiseen New Yorkiin. Prikaatinkenraali Barry St. Legerin joukot olivat jo piirittäneet tuhannen irokeesiliittolaisensa kanssa Fort Stanwixin, jonne Arnoldin oli määrä johtaa vahvistusjoukkonsa. Miehistönsä riittämättömyyden vuoksi hän turvautui juoneen ja lähetti kaksi intiaanitiedustelijaansa levittämään perätöntä huhua St. Legerin leiriin. Sanantuojat väittivät Arnoldin johtaman monen tuhannen sotilaan armeijan lähestyvän brittileiriä vain joidenkin kilometrien päässä.  St. Legerin irokeesiliittolaiset uskoivat huhun todenperäisyyteen ja vetäytyivät takaisin Kanadaan. St. Leger joutui keskeyttämään piirityksensä liittolaistensa lähdön jälkeen. Joitakin viikkoja myöhemmin Arnold osallistui keskeisessä roolissa Saratogan taisteluihin, joissa siirtokuntien armeija sai merkittävän voiton kenraali John Burgoynen brittijoukoista.