stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Clark Gregg

| Clark Gregg |
| --- | --- |
 Clark Gregg vuoden 2019 WonderConissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. huhtikuuta 1962 (ikä 62) Boston, Massachusetts
Puoliso:  Jennifer Grey (2001–2020)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1988–
Merkittävät roolit:  Phil Coulson (Marvel Cinematic Universe)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Clark Gregg (s. 2. huhtikuuta 1962 Boston, Massachusetts) on yhdysvaltalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja ohjaaja.
Gregg syntyi Bostonissa, Massachusettsissa ja varttui aikuiseksi Chapel Hillissä, Pohjois-Carolinassa. Hän on esiintynyt pienissä rooleissa useissa elokuvissa kuten Lovely & Amazing, In Good Company ja Ihmisen tahra sekä televisiosarjoissa kuten Will & Grace, Sports Night, Sinkkuelämää ja West Wing. Hän myös käsikirjoitti vuoden 2000 trillerin Salaisuus pinnan alla ja on ohjannut elokuvan Choke.
2000-luvulla Gregg on esittänyt agentti Phil Coulsonia Marvel Comicsin sarjakuviin pohjautuvissa elokuvissa Iron Man, Iron Man 2, Thor, The Avengers ja Captain Marvel sekä S.H.I.E.L.D. Agentit -televisiosarjan pääosassa. Lisäksi hän on toiminut hahmon ääninäyttelijänä Disney XD:n animaatiosarjassa Ultimate Spider-Man sekä Disney+-animaatiosarjassa What If...?.
Gregg oli naimisissa näyttelijä Jennifer Greyn kanssa vuodesta 2001 vuoteen 2020. Pariskunnalla on joulukuussa 2001 syntynyt tytär.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Clark Gregg Wikimedia Commonsissa
Clark Gregg Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Darshan

Darshan on sanskriittia ja merkitsee "nähdä", "saada näky"  pyhästä hahmosta, pyhimyksestä, Jumalaa ilmentävästä olennosta tai Jumalasta.
Intialaisessa perinteessä Darshan tarkoittaa katsekontaktia Jumalaan patsaiden, jumalkuvien välityksellä tai  pyhimysten ja henkisten opettajien tapaamista. Pyhien henkilöiden, temppeli- ja alttarihahmojen muodossa Jumala voi antaa darshanin eli näyn itsestään.
Intiassa ihmiset saattavat matkustaa tuhansia kilometrejä darshaniin nähdäkseen pyhän ihmisen, pyhimyksen koska tämän näkeminen uskotaan antavan siunausta ja voimistavan oppilaan  sisäistä yhteyttä darshanin antajaan ja Jumalaan  -omaan korkeimpaan itseen.
Clark Duke

Clark Duke vuonna 2010.
Clark Duke (s. 5. toukokuuta 1985) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän tuli jo 1990-luvun alussa tunnetuksi televisiosarjasta Hearts Afire, josta hän sai Young Artist Award -ehdokkuudenkin. Myöhemmin hän on esiintynyt muun muassa Michael Ceran kanssa tekemässään sarjassa Clark and Michael. Hän esitti Lancen roolin elokuvassa Sex Drive (2008). Greek-sarjasta hänet tunnetaan Dalen roolista.
Aiheesta muualla

Clark Duke Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Costa Rican kivipallot

| Costa Rican kivipallot |
| --- | --- |

Maailmanperintökohde
Sijainti:  Puntarenasin maakunta,  Costa Rica 
Kriteerit:  III
Tunnusnumero:  1453
Valintahistoria
Valintavuosi:  2014
Costa Rican kivipallot tulivat julkisuuteen vuonna 1940. Suuret kivipallot löydettiin Mesoamerikasta Puntarenasin maakunnasta Costa Ricasta. Pallojen läpimitta on muutamasta sentistä yli kahteen ja puoleen metriin. Suurin pallo painaa yli 16 tonnia.
Ne ovat nykykäsityksen mukaan muinaisten intiaanien tekemiä. Kivipallojen tarkoitusta ei tiedetä, mutta niillä uskotaan olleen jonkinlainen uskonnollinen merkitys. Suurin osa kivipalloista on tehty gabrosta tai granodioriitista. Vain muutamat on tehty kovasta kalkkikiveä muistuttavasta coquinasta sekä hiekkakivestä. Kivipallot liittyvät Aguas Buenasin kulttuuriin, joka oli 200 eaa. – 800 jaa. esiklassisella ja klassisella kaudella.
Kivipalloja on löydetty haudoista matalien kumpujen huipulta. Haudoissa on kultaornamentteja. Kivipallot näyttävät olevan järjestetyt erilaisiin geometrisiin kuvioihin, kuten suoriin linjoihin, siksakkeihin ja niin edelleen. Tämä on johtanut lukuisiin vääriin väitteisiin, esimerkiksi on ilman syytä sanottu kivipallojen osoittavan Pääsiäissaaren ja Stonehengen suuntaa. Kivipalloja tehtiin yhä espanjalaisajalle jatkuneessa Buenos Airesin moniväristä keramiikkaa 1000–1500 jaa. tuottaneessa Chiriquín kulttuurissa, joka tuli Aguas Buenasin jälkeen.
Unesco lisäsi kivipallot maailmanperintöluetteloon vuonna 2014.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Costa Rican kivipallot Wikimedia Commonsissa
Dalkurd FF

Dalkurd Fotbollförening, yleensä vain Dalkurd, on jalkapalloseura Ruotsin Borlängestä, Taalainmaan läänistä. Seuran perustivat paikalliset kurdit 26. syyskuuta 2004. Se aloitti pelaamisen Ruotsin kahdeksanneksi korkeimmalla sarjatasolla vuonna 2005 ja nousi joka vuosi yhden sarjatason ylemmäksi aina kolmannelle tasolle saakka. Kausilla 2016 ja 2017 joukkue pelasi toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, Superettanissa, ja kaudeksi 2018 se nousi pääsarjaan, Allsvenskaniin. Seura yhtiöitettiin vuonna 2016 ja Kurdistanissa asuvat miljonääriveljekset Kawa ja Sarkat Junad omistavat siitä 49 prosenttia.
Kotiottelunsa joukkue pelaa 6 500 -paikkaisella Domnarvsvallenilla.
Entisiä pelaajia

Teet Allas (2010)
Alex De John (2017–2018)
Ryan Gilligan (2014)
Eero Markkanen (2018)
Erik Törnros (2015–2016)
Yövartio (maalaus)

| Yövartio |
| --- | --- |

Nimi:  Yövartio
Toinen nimi:  Kapteeni Cocqin ja hänen seurueensa ryhmämuotokuva
Tekijä:  Rembrandt Harmenszoon van Rijn
Valmistumisvuosi:  1642
Taiteenlaji:  maalaustaide
Korkeus:  363
Leveys:  437
Sijainti:  Rijksmuseum
Paikkakunta:  Amsterdam
Yövartio (holl. De Nachtwacht) on Rembrandtin tunnetuimpiin kuuluvan maalauksen tavallinen nimi. Maalauksen oikeampi nimi olisi Frans Banning Cocqin ja Willem van Ruytenburchin seurue tai Kapteeni Coqin ja hänen seurueensa ryhmämuotokuva. Maalaus on esillä Hollannin Rijksmuseumissa Amsterdamissa, ja se on museon maineikkain maalaus. Maalaus on valmistunut 1642, ja sen koko on 363 × 437 cm. Painoa sillä on 337 kg.
Maalauksessa olevien henkilöiden nimet on selvitetty ja pystytty yhdistämään luetteloon, joka tehtiin 1715 maalausta valmisteltaessa.
Keskeisiä tekijöitä

Maalauksen maineen taustalla on kolme tekijää: sen valtava koko (363 × 437 cm), valon ja varjon vaikuttava käyttö sekä liikkeen ilmentäminen perinteisesti staattisessa sotilaallisessa muotokuvassa.
Maalaus valmistui 1642, Hollannin maalaustaiteen kultakauden huippuvaiheessa. Se kuvaa Amsterdamin kaartilaisia, joiden tehtävänä oli suojella kaupunkia espanjalaisilta. Seurue on lähdössä liikkeelle kapteeni Frans Banning Cocqin (yllään musta asu ja punainen vyö) ja hänen luutnanttinsa Willem van Ruytenburchin johtamana. Rembrandt käyttää valoa hyvin tehokkaasti ja johtaa katseen ryhmässä oleviin kolmeen keskeisimpään hahmoon, jotka ovat kaksi miestä keskellä (joista maalaus on saanut alkuperäisen nimensä) ja pieni tyttö keskellä vasemmalla taustalla. Heidän takanaan on seurueen lipunkantaja Jan Visscher Cornelissen.
Rembrandt on esittänyt maalauksessa musketöörien perinteistä symboliikkaa hyvin luontevasti: keltapukuinen tyttö taustalla on tärkein symboli. Hän on itse eräänlainen symboli: kuolleen kanan koivet hänen vyössään edustavat musketöörejä, kanan takana oleva pistooli viittaa 'apilaan' ja hänellä on kädessään sotilaiden malja. Hänen edessään olevalla miehellä on kypärä, jossa on tammenlehti, perinteinen musketööriaihe. Kuollut kana on myös tarkoitettu edustamaan voitettua vihollista. Keltainen väri yhdistetään usein voittoon.
Ohjaamassaan dokumenttielokuvassa Rembrandtin syytös Peter Greenaway analysoi niin itse maalausta kuin sen taustalla olevia tapahtumiakin.
Muutokset alkuperäiseen

Lähes koko historiansa ajan maalaus oli tumman lakan peitossa, joka sai sen virheellisesti näyttämään siltä kuin kyse olisi yökohtauksesta, ja niin maalaus sai nimen, jolla se nykyisin yleisesti tunnetaan. Lakka poistettiin vasta 1940-luvulla.
Kun maalaus siirrettiin 1715 Kloveniersdoelenista Amsterdamin kaupungintaloon, maalausta pienennettiin joka sivulta. Oletettavasti syynä oli se, että maalaus piti saada mahtumaan kahden pylvään väliin, mikä oli varsin yleinen käytäntö ennen 1800-lukua. Samalla hävisi maalauksen vasemmasta reunasta kaksi henkilöä, holvin kärki, reunakaide ja portaan reuna. Reunakaide ja porras olivat keskeisiä Rembrandtin käyttämiä visuaalisia välineitä, joilla hän sai aikaan maalaukseen eteenpäin suuntautuvan liikkeen. Gerrit Lundensin jäljennös maalauksesta 1600-luvulta kertoo, miltä se alkujaan näytti.
Vahingonteot

Työtön opettaja Wilhelmus de Rijk kävi vuonna 1975 teoksen kimppuun leipäveitsellä, ja maalaukseen tuli suuri sahanterän muotoinen viilto. Se onnistuttiin korjaamaan, mutta lähemmin tarkasteltaessa vauriosta on yhä nähtävillä jälkiä. De Rijk teki itsemurhan huhtikuussa 1976.
Vuonna 1990 muuan mies suihkutti piilottamastaan suihkupullosta maalaukseen happoa. Vartijat tulivat hätiin, ja kankaalle suihkutettiin heti vettä. Onneksi happo oli syövyttänyt vain maalauksen lakkakerroksen, ja maalaus saatiin hyvin korjatuksi.
Maalauksen tilaaminen

Maalauksen tilaajina pidetään kapteenia ja hänen 17 kaartilaistaan, ja vaikka kilvessä keskellä oikealla taustalla on 18 nimeä, rumpali oli palkattu, joten hän pääsi maalaukseen ilman maksua. Maalauksessa on yhteensä 34 henkilöä. Rembrandt sai maksuksi 1 600 guldenia (jokainen maksoi sata guldenia), mikä oli siihen aikaan suuri summa. Samoihin aikoihin tilattiin eri taiteilijoilta sotilaista seitsemän vastaavanlaista maalausta, joista tämä oli yksi.
Maalaukset tilattiin ripustettaviksi vasta valmistuneen Kloveniersdoeleniin (Musketöörien kokoussali) juhlasaliin Amsterdamiin. On esitetty, että syynä maalausten tilaamiseen Rembrandtilta ja muilta taiteilijoilta oli Ranskan kuningattaren Maria de Medicin vierailu 1638. Vaikka hän oli paennut Ranskasta poikansa Ludvig XIII:n käskystä toimeenpannusta karkotuksesta, hän sai loistavan vastaanoton.
Sijainti

Maalaus ripustettiin aluksi Amsterdamiin Kloveniersdoeleniin Groote Zaaliin (Suureen saliin). Nykyisin rakennus on Doelen Hotel. Vuonna 1715 maalaus  siirrettiin Amsterdamin kaupungintaloon, ja siksi siihen tehtiin muutoksia. Kun Napoleon valtasi Alankomaat, kaupungintalosta tuli Damin palatsi. Viranomaiset siirsivät maalauksen Tripin suvun Trippenhuisiin. Napoleon määräsi sen palautettavaksi, mutta valtauksen päätyttyä maalaus siirrettiin jälleen Trippenhuisiin, josta nyt oli tullut Rijksmuseum. Kun uusi Rijksmuseumin rakennus valmistui 1885, maalaus siirrettiin jälleen uuteen paikkaan. Viimeinen suuri siirto tapahtui toisen maailmansodan aikana, jolloin se vietiin turvalliseen bunkkeriin Limburgin kukkuloiden alle runsaaksi viideksi vuodeksi irrotettuna kehyksistä ja käärittynä rullalle lieriön ympärille. Sodan päätyttyä se palautettiin Rijksmuseumiin.
Vastaanotto

Sitkeä väärinkäsitys on, että Rembrandtin suosion hiipuminen johtui maalauksen saamasta huonosta vastaanotosta. Tarina on päässyt jopa nykyaikaisen mainonnan käyttöön. Vuonna 1967 KLM käytti maalausta mainoksessa, jossa sanottiin "Näe Yövartio, Rembrandtin mahtava 'epäonnistuminen' (jonka vuoksi hänet) vihellettiin... kohti konkurssia". Tarina on täysin perätön, sillä minkäänlaista maalauksen arvostelua ei Rembrandtin eläessä ole kirjattu muistiin, ja kapteeni Cocq jopa teetti siitä vesivärijäljennöksen omaan kansioonsa.
Taiteilijan suosion väheneminen ei luultavasti johtunut mistään yksittäisestä maalauksesta vaan makusuuntauksen yleisestä muutoksesta. 1640-luvulla varakkaat taiteensuosijat alkoivat pitää enemmän kirkkaista väreistä ja viehättävästä tyylistä, jonka ensimmäisiä edustajia oli flaamilainen muotokuvamaalari Antoon van Dyck.
Kulttuuriperintö

Teos on ollut aiheena niin klassisessa musiikissa kuin rockmusiikissakin, esimerkiksi Gustav Mahlerin 7. sinfonialle, King Crimsonin kappaleen The Night Watch sanoitukselle, jonka on tehnyt Richard Palmer-James ja Ayreonin "The Shooting Company of Captain Frans B. Cocq" albumilta Universal Migrator Part 1: The Dream Sequencer.
Peter Greenaway on käsitellyt teosta elokuvissaan Nightwatching (2007) ja Rembrandtin syytös (2008).
Maalausta on käytetty Terry Pratchettin Kiekkomaailma-sarjan romaanin Yövartiosto suojakannen takakannessa. Etukannessa on Paul Kidbyn tekemä parodia maalauksesta.
Eric Flintin novellikokoelman The Grantville Gazettes toisen osan kannessa on käytetty Thomas Kiddin mukaelmaa maalauksesta.
Restaurointi

Maalausta alettiin restauroimaan heinäkuussa 2019. Tätä varten se siirrettiin seitsemän neliömetrin kokoiseen lasikuutioon. Restaurointia tekee 12 hengen tiimi. Se kestää useita vuosia. Samalla yritetään selvittää tarkemmin, kuinka maalaus on tehty. Edellisen kerran taulua restaurointiin vuonna 1975.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yövartio Verkkomuseossa
Yövartio Rijksmuseumissa Amsterdamissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Rembrandt ja Yövartio
Rembrandt van Rijn Yövartio
Maalaus hyper-resoluutiolla
1600-luvulla tehty jäljennös, jossa on näkyvissä 1715 poistetut alueet.
"Yövartio" Amsterdamin Rijksmuseumissa.
Dellen kantoni

Dellen kantonin sijainti Territoire de Belfortin departementissa.
Delle on Ranskassa yksi Territoire de Belfortin departementin kantoneista. Se käsittää 16 kuntaa ja sen alueella asui vuoden 2018 alussa 17 367 ihmistä. Dellen kantonin keskustoimisto on Dellen kunnassa.
Kunnat

Dellen kantonin kunnat:
| --- | --- |
 Beaucourt  Courcelles  Courtelevant  Croix  Delle  Faverois  Fêche-l'Eglise  Florimont :  Joncherey  Lebetain  Lepuix-Neuf  Montbouton  Réchésy  Saint-Dizier-l'Evêque  Thiancourt  Villars-le-Sec
Daltonin valtatie

| Daltonin valtatie> Dalton Highway |
| --- | --- |
 Daltonin valtatie Continental Dividen pohjoispuolella Brooks Rangessa, Alaskassa.
Maa:   Yhdysvallat
Pituus:  666 km  (414 mailia)
Alkupiste:  Fairbanks
Päätepiste:  Deadhorse (666 km  (414 mailia))
Katso myös:  Daltonin valtatie Commonsissa
Daltonin valtatie (engl. Dalton Highway) on 666 kilometriä pitkä valtatie Alaskassa Yhdysvalloissa. Tie saa alkunsa 134 kilometriä Fairbanksin pohjoispuolelta Livengoodista ja loppuu Deadhorseen Pohjoisen jäämeren lähistölle. Yleistä pääsyä öljykentille tai Pohjoiselle jäämerelle ei kuitenkaan ole Deadhorsesta, sillä turvaportit estävät pääsyn Deadhorsesta noin 13 kilometrin päähän valtameren äärelle. Tie rakennettiin vuonna 1974 Trans-Alaskan öljyputkea varten. Valtatie avattiin julkiselle liikenteelle vuonna 1994.
Valtatie on arktisten olojen ja erittäin harvan ihmisasutuksen vuoksi maailman vaarallisimpia. Erityisesti talviolot ovat tiellä hyvin vaarallisia. Vaikka talvella rekkaliikenne on mahdollista, liikkumista lokakuun lopun ja huhtikuun alun välisenä aikana ei suositella. Tuolloin lumisadetta, jäätäviä olosuhteita, korkeaa lumituiskua ja vaarallisen kylmää säätä (tuulessa pakkasen purevuus voi vastata jopa -57 °C:tä) voi esiintyä. Daltonin valtatie on kapea, pääosin soratietä ja sillä on jyrkkiä mäkiosuuksia. Isoilla rekoilla ja kunnossapitoautoilla on etuajo-oikeus. Sen varrella on vain hyvin rajoitettu määrä palveluja, esimerkiksi ei yhtään ruokakauppaa. Ainoat tien varrella sijaitsevat bensa-asemat sijaitsevat Yukon Crossingissa (MP 56; numero viittaa maililukemaan) ja Coldfootin kylässä (MP 175). Jälkimmäisestä on Deadhorseen on noin 400 kilometriä. Talvella mitään palveluja on saatavissa ainoastaan pisteissä Yukon River Camp (MP 56), Coldfoot (MP 175) ja Deadhorse (MP 414). Matkapuhelin- ja internetyhteydet toimivat vain paikoin; CB-puhelin (LA-radiopuhelin) on suosittu yhteydenottotapa (mutta signaalilla on rajoitettu kantavuus), satelliittipuhelinta voi myös käyttää. Huomaa, että useat vuokra-autoyhtiöt kieltävät ehdoissaan ajamisen Daltonin valtatiellä ja muilla sorateillä.
Tie on tullut tunnetuksi muun muassa Rekkakuskit jäällä -televisiosarjasta (Ice Road Truckers).
Rekka jäisellä tieosuudella Sukakpak Mountainin lähellä (MP 203).
Kevättalvista valtatietä (5.4.2015).
Matalaa lumituiskua tien varrella (6.4.2015).
Lunta voi reitillä olla runsaasti: tieopaste osin lumen alla kevättalvella (17.4.2015).
Neliveto voi jyrkillä nousuosuuksilla olla tarpeen (Atigun pass, Brooks Range).
Kesäkuussa 2023 osa tiestä on sortui järveen.
Elokuussakin voi sataa lunta.
Coldfootin taukopaikka.
Valtatie seuraa Alaskan läpi kulkevaa öljyn siirtoputkea.
Suuri osa valtatiestä on soratietä.
Metsämaisemaa Daltonin valtatien varrelta.
Dietmar Hopp Stadion

Dietmar Hopp Stadion
Dietmar Hopp Stadion on jalkapallostadion, joka sijaitsee Sinsheimissa Saksassa. Se oli TSG 1899 Hoffenheimin kotikenttä tammikuuhun 2009 asti, jolloin uusi Rhein-Neckar-Arena valmistui. Stadion on nimetty Dietmar Hoppin mukaan ja sen kapasiteetti on 6350 katsojaa.
Ada Blackjack

Ada Blackjack
Ada Blackjack, s. Delutuk, myöhemmin Johnson (10. toukokuuta 1898 Solomon, Alaska – 29. toukokuuta 1983 Palmer, Alaska) iñupiateihin kuulunut nainen, joka oleskeli kaksi vuotta haaksirikkoisena asumattomalla Wrangelinsaarella Siperian pohjoispuolella.
Tausta

Ada Blackjack Johnson syntyi Alaskan Solomonissa, mutta muutti Nomeen, jossa hän meni naimisiin ja synnytti kolme lasta, joista kaksi kuoli pienenä. Hänen miehensä hukkui, ja hän jäi taloudellisesti tiukoille. Hän sijoitti pienen poikansa tilapäisesti orpokotiin. Pian sen jälkeen, vuonna 1921, hän lähti retkikunnan mukana tutkimusmatkalle yli Tšuktšimeren  Venäjän Wrangelinsaarelle. Matkaa johti Allan Crawford, mutta sen rahoitti ja suunnitteli Vilhjalmur Stefansson.[lähde? ]
Tutkimusretki

Stefansson lähetti viisi ihmistä, yhden kanadalaisen, kolme yhdysvaltalaista ja yhden iñupiatin, 23-vuotiaan Ada Blackjackin, uhkarohkealle retkelle julistamaan saaren Kanadalle kuuluvaksi. Stefansson oli valinnut ryhmän jäsenet huolellisesti heidän aiemman kokemuksensa ja akateemisten ansioidensa perusteella. Hän valitsi retkelle sellaisia, jotka olivat perehtyneet maantieteeseen ja luonnontieteisiin.[lähde? ]
Uudisasukkaiden ryhmä asettui Siperian pohjoispuolella olevalle Wrangelinsaarelle 16. syyskuuta 1921 tarkoituksena julistaa se joko Kanadan tai Ison-Britannian omistukseen.  Virallista tukea ei kuitenkaan tullut kummaltakaan maalta. Ryhmään kuului viisi henkeä, joista Ada oli palkattu keittäjäksi ja ompelijaksi, lisäksi mukana olivat yhdysvaltalaiset miehet Lorne Knight, Milton Galle ja Fred Maurer sekä ryhmän johtaja kanadalainen Allan Crawford. Maurer oli ollut vuonna 1914 saarella yhdeksän kuukautta selviydyttyään Karlukin haaksirikosta.[lähde? ]
Tilanne muuttui kuitenkin pian huonoksi. Ruoka loppui, täydennystä tuova laiva ei päässyt jäiden vuoksi perille, eikä ryhmä saanut metsästetyksi niin paljon saaren riistaa, että kaikki olisivat pysyneet sen avulla hengissä. Niinpä 28. tammikuuta 1923 lähti kolme miestä 700 mailin matkan yli jäätyneen Tšuktšimeren Siperiaan hakemaan apua ja ruokaa. Saarelle jäivät Ada Blackjack ja sairas Lorne Knight. Knight kärsi ravinnon puutteesta, ja häntä vaivasi keripukki. Ada Blackjack piti hänestä huolta, kunnes hän kuoli huhtikuussa 1923. Matkaan lähteneet kolme miestä katosivat, joten Ada jäi yksin.
Ada selviytyi äärimmäisen kylmissä oloissa, jääkarhuilta hädin tuskin pelastuneena, kunnes hänet 19. elokuuta 1923 tuli hakemaan Donaldson-nimisellä laivalla Stefanssonin aiempi matkakumppani Harold Noice. Joissakin lehdissä häntä sanottiin todelliseksi ”naispuoliseksi Robinson Crusoeksi”. Ada vei säästämillään rahoilla pienen poikansa Bennettin Seattleen saamaan hoitoa tuberkuloosiin. Ada Blackjack meni uudestaan naimisiin ja sai toisen pojan Billyn. Hän palasi myöhemmin arktiselle alueelle, missä hän kuoli 85-vuotiaana.[lähde? ]
Viimeiset vuodet

Ada Blackjack oli vaatimaton ihminen ja inhosi ympärilleen muodostunutta mediasirkusta. Hän suhtautui torjuvasti pelastajansa Noicen ja Stefanssonin yritykseen hyötyä hänen tarinastaan. Matkasta saamansa palkkion ja Wrangelilla kokoamiensa turkisten muutaman sadan dollarin myyntipalkkion lisäksi hän ei hyötynyt tuhoisasta matkasta mitään, esimerkiksi siitä kirjoitetuista suosituista kirjoista ja artikkeleista.[lähde? ]
Ada Blackjack kuoli valtion vanhainkodissa Pioneer Homessa Alaskan Palmerissa, ja hänet haudattiin Anchorageen.[lähde? ]
Käännös suomeksi
Dietisyklidiini

| --- | --- |

Dietisyklidiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
N,N-dietyyli-1-fenyylisykloheksan-1-amiini
Tunnisteet
CAS-numero: 2201-19-6
ATC-koodi:  ?
PubChem CID: 604690
Kemialliset tiedot
Kaava: C16H25N 
Moolimassa: 231,376 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa:  ?
Dietisyklidiini (PCDE, dietyylifenyylisykloheksylamiini) on psykoatiivinen aine ja tutkimuskemikaali aryylisykloheksylamiiniryhmästä, ja se on sukua fensyklidiinille (PCP) ja etisyklidiinille (PCE). Dietisyklidiini toimii NMDA-reseptorin agonistina, mutta se on teholtaan mieto ja toimii etisyklidiinin aihiolääkkeenä.
Delloreen Ennis-London

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Delloreen Ennis-London Osakassa 2007. |  Delloreen Ennis-London Osakassa 2007. |  Delloreen Ennis-London Osakassa 2007. |  |
Maa:   Jamaika
Naisten yleisurheilu
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Helsinki 2005 | 100 m aj. |  |
|  Pronssia | Osaka 2007 | 100 m aj. |  |
|  Pronssia | Berliini 2009 | 100 m aj. |  |
Delloreen Ennis-London (s. 5. maaliskuuta 1975) on jamaikalainen pika-aitajuoksija.
Ennis-London kilpaili 1992 yleisurheilun nuorten MM-kisoissa Soulissa karsiutuen 100 metrin aitajuoksun välierissä ajalla 13,81. Vuonna 1999 hän paransi ennätystään vuoden aikana puoli sekuntia. Sevillan MM-kisoissa samana vuonna hän oli seitsemäs ajalla 12,87. Hän juoksi Sydneyn olympialaisissa 2000 neljänneksi ajalla 12,80 ja oli saman vuoden GP-finaalin kolmas. Vuonna 2004 Ennis-London karsiutui Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 60 metrin aitojen välierissä ajalla 7,97. Ateenan olympialaisissa hän karsiutui 100 metrin aitojen välierissä ajalla 12,60 ja sijoittui saman vuoden IAAF:n yleisurheilufinaalissa kolmanneksi.
Ennis-London voitti ensimmäisen arvokisamitalinsa Helsingin MM-kisoissa 2005, kun hän juoksi 100 metrin aitojen hopealle ajalla 12,76. Myöhemmin samana vuonna hän oli IAAF:n yleisurheilufinaalissa kolmas ajallaan 12,57. Hän voitti seuraavana vuonna pronssia Kansainyhteisön kisoissa. Osakan MM-kisoissa 2007 hän voitti pronssia ennätysajallaan 12,50, myöhemmin samana vuonna hän juoksi GP-finaalissa niin ikään kolmanneksi. Pekingin olympialaisissa 2008 hän juoksi viidenneksi. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui pronssille ajalla 12,55.
Ennätykset

100 metrin juoksu: 11,77 (2005)
100 metrin aitajuoksu: 12,50 (2007)
Cynthia Calvillo

| Cynthia Calvillo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. heinäkuuta 1987 (ikä 37) San Jose, Kalifornia
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Vapaaottelija
Aktiivisena:  2016–
Pituus:  163 cm
Paino:  57 kg
Painoluokka:  kärpässarja (2016, 2020–) korsisarja (2017–2019)
Kätisyys:  oikea
Taistelutyyli:  paini, brasilialainen jujutsu, thainyrkkeily
Seura:  Team Alpha Male (?–2019) American Kickboxing Academy (2020–)
Tilastot
Ottelut:  14
Voitot:  9
– tyrmäyksellä:  2
– luovutuksella:  3
– päätöksellä:  4
Tappiot:  4
– tyrmäyksellä:  2
– päätöksellä:  2
Tasapelit:  1
Cynthia Tafoya Calvillo (s. 13. heinäkuuta 1987 San Jose, Kalifornia) on yhdysvaltalainen kärpässarjan vapaaottelija. Hän on otellut UFC:ssä vuodesta 2017.
Vapaaottelu

Calvillo aloitti vapaaottelemisen aluksi amatööritasolla 2012, kunnes siirtyi ammattilaiseksi 2016. Amatöörinä hän onnistui voittamaan neljä mestaruutta muun muassa Rocktagon MMAn kääpiösarjan mestaruuden ja WFC:n kärpässarjan mestaruuden.
Muualla

Calvillo on pelattavana hahmona vapaaottelupeleissä EA Sports UFC 3 (2018) ja EA Sports UFC 4 (2020).
Denise Mina

Denise Mina
Denise Mina on vuonna 1966 syntynyt skotlantilainen rikoskirjailija. Hän kirjoittanut Garnethill-trilogian (Garnethill, Pako ja Päätös) lisäksi myös viisiosaisen sarjan, jonka ensimmäinen osa on nimeltään Veripelto. Tuoreimmasta sarjasta on julkaistu suomeksi osat Yksin yössä (2011), Ampiaiskesä (2012), Petojen kaupunki (2013) ja Valheiden varjo (2014). Denise Mina sai Suomen dekkariseura ry:n ulkomaisen jännityskirjallisuuden vuoden 2013 kunniakirjan.