stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maria Itävaltalainen (Unkari)

Maria Itävaltalainen, Unkarin kuningatar ja Espanjan Alankomaitten käskynhaltija, Jan Cornelisz Vermeyen n. 1550
Maria Itävaltalainen, Hans Maler zu Schwaz (attribuoitu) 1520
Maria Itävaltalainen (15. syyskuuta 1505 Bryssel, Brabantin herttuakunta – 18. lokakuuta 1558 Cigales, Kastilian kuningaskunta) oli Habsburg-sukuun kuulunut prinsessa, josta tuli Ludvig II:n puolisona Unkarin, Böömin ja Kroatian kuningatar.
Suku

Hänen isänsä oli Burgundin arkkiherttua Filip Komea ja äitinsä kuningatar Johanna Kastilialainen, jota on kutsuttu Mielipuoleksi hermostollisten vaikeuksiensa takia. Filip kuoli vuonna 1506 ja Joanna oli kyvytön huolehtimaan lapsistaan, joten Maria ja hänen sisaruksensa kasvoivat tätinsä Margareeta Itävaltalaisen hovissa. Margaret toimi Alankomaiden käskynhaltijana Marian veljen Kaarlen nimissä.
Hänellä oli viisi sisarusta, joista hän oli toiseksi nuorin ja jotka kaikki avioituivat hallitsijasukuihin tai olivat hallitsijoita. Vanhin sisar Eleonoora Itävaltalainen (1498–1558) oli Portugalin Emanuel I:n ja Ranskan Frans I:n puoliso, Kaarle V (1500–1558) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari, Elisabet Itävaltalainen (1501–1526) oli Tanskan Kristian II:n puoliso, Ferdinand I (1503–1564) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari ja nuorempi sisar Katariina Itävaltalainen (1507–1578) oli Portugalin Juhana III:n puoliso.
Avioliitto

Avioliitto oli osa Marian isoisän, Maksimilian I:n suunnitelmaa laajentaa Habsburgien vaikutusvaltaa Unkariin. Maria ja Ludvig II vaihtoivat sormuksia jo yhdeksänvuotiaina näyttävissä kaksoishäissä Wienissä. Ludvig julistettiin täysi-ikäiseksi vuonna 1521, mutta teini-ikäinen kuningaspari keskittyi ilonpitoon valtiollisten asioiden sijaan. Ludvig sai surmansa Mohácsin taistelussa sodassa Osmanien valtakuntaa vastaan vuonna 1526. Heidän avioliittonsa oli lapseton.
Käskynhaltija

Leskeksi jäätyään Maria palasi Espanjan Alankomaihin tätinsä Margaretin luo. Veljestä oli tullut täysi-ikäinen Kaarle V, mutta hänen valtakuntansa oli niin laaja että Margaret toimi edelleen hänen sijaisenaan eli käskynhaltijana Alankomaissa. Margaret kuoli vuonna 1530, ja Kaarle pyysi Mariaa ottamaan tämän tehtävän. Maria oli harkitsevainen, viisas ja pidetty hallitsija, jonka koettiin välittävän alamaistensa asioista. Kaarlen poika Filip II vietti muutamia vuosia hänen hovissaan, ja oli niin vaikuttunut, että noustuaan valtaan hän pyysi Mariaa jatkamaan edelleen Alankomaiden käskynhaltijana.
Taiteiden suosija

Maria oli innokas taiteenkerääjä ja omisti useita tärkeitä varhaisen alankomaalaisen maalauksen mestariteoksia sekä nykyaikaisempia teoksia. Näitä olivat Rogier van der Weydenin Jeesusta lasketaan ristiltä 1430-luvulta, joka on nykyisin Museo del Pradossa, ja Jan van Eyckin Arnolfini-kaksoismuotokuva vuodelta 1434, joka on nykyisin Lontoossa National Galleryssä. Suurin osa kokoelmasta siirtyi hänen kuolemansa jälkeen Espanjan kuninkaalliseen kokoelmaan.
Unkarin kuningatar Maria oli myös suuri musiikin suojelija. Hän tuki sekä hengellistä että maallista musiikkia hovissaan Hollannissa, jossa hänen palveluksessaan toimi musiikkijohtajana Benedictus Appenzeller. Espanjassa Montserratin luostarissa säilytetään useita taidokkaita ​​musiikkikäsikirjoituksia, jotka hän tilasi hallintokautensa aikana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maria Itävaltalainen (Unkari) Wikimedia Commonsissa
Maria Itävaltalainen ottaa vastaan veljensä keisari Kaarle V:n, linnassaan Binchessä, Hainaut'ssa. Tämä on luultavasti ainoa jäljellä oleva kuva tästä linnasta, koska Ranskan Henrik II:n armeija tuhosi linnan myöhemmin. Anonyymin taiteilijan piirros, 1500-luku
Turnspit

| Turnspit |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Englanti,  Iso-Britannia
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Alkuperäinen käyttö:  lihankääntäjä
Muita nimityksiä:  Turnespete, Canis vertigus, Basset à Jambes Torses, Kitchen Dog, Vernepator
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Väritys:  tumma
Turnspit on sukupuuttoon kuollut englantilainen koirarotu. Tieteelliseksi nimeksi on esitetty Canis vertigus (ehdottanut Carl von Linné).
Ulkonäkö

Turnspit oli pienikokoinen, pitkärunkoinen, lyhytraajainen koira, jolla oli riippuvat korvat ja kiertynyt häntä. Silmät olivat usein erikoisen väriset: yhden silmän iiris musta ja toisen valkoinen. Eturaajoja kuvailtiin usein käyriksi tai kieroiksi. Väritys oli tumma.
Alkuperä

Turnspit oli muinaista alkuperää, mutta sen esi-isistä ei tiedetä juuri mitään. Se mainitaan Englannin vanhimmassa koirakirjassa (vuodelta 1576), jossa sitä kutsuttiin nimellä Turnespete. 1700-luvulla luokitellessaan koirarotuja myös Carl von Linné otti huomioon tämän rodun. Sen uskotaan olleen sukua lähinnä terriereille.
Rodun alkuperäinen käyttötarkoitus oli lähes ainutlaatuinen: juosta ”juoksupyörässä”, joka käänsi paistumassa olleen lihan. Sen työ oli erittäin rasittavaa ja työlästä, koska siihen aikaan paistinvartaassa jatkuvasti kääntyvän paistin valmistuminen kesti noin kolme tuntia. Suurissa keittiöissä oli usein useampia rodun edustajia, jotta ne voisivat työskennellä ryhmänä – korvaten vuoron perään toisensa juoksupyörässä aina yhden väsyessä liikkumaan.
Turnspitin tiedettiin jopa pitäneen tiettyjä päiviä ”paistopäivinä”, kieltäytyen juoksemasta pyörässä muina päivinä. Jotkut yksilöt olivat niin innokkaita työskentelijöitä, että ne hyppäsivät juoksupyörään oma-aloitteisesti, kun taas toiset piiloutuivat ”paistopäivinä” ja ne piti houkutella työhönsä. Kokkien tiedetään kohdelleen koiria toisinaan huonosti ja pakottaneen ne työhönsä, usein lyöden niitä mikäli ne pysähtyivät hetkeksi lepuuttamaan väsyneitä raajojaan.
Rodulle oli suurta kysyntää ennen 1800-lukua. Vuonna 1809 William Bingley kirjoitti populaation olleen selkeästi vähentymässä. Teollisen vallankumouksen ja tehokkaiden mekaanisten laitteiden saapumisen myötä se kuolikin nopeasti sukupuuttoon.
Alkuperä > Etymologia

Nimi tulee sanoista turn (’kääntää’) ja spit (’paistinvarras’). Georges Leclerc de Buffon antoi rodulle nimen Basset à Jambes Torses, "kierojalkainen bassetti".
Turnspit, piirros vuodelta 1877.
Vuotjärvi (Pohjois-Savo)

| Vuotjärvi |
| --- | --- |
 Vuotjärven Kellolahtea Juankoskella
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Kuopio
Koordinaatit:  63°07′59″N, 28°22′01″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Juankoski
Järvinumero:  04.621.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  95 m 
Rantaviiva:  293,8 km 
Pinta-ala:  56,5 km² 
Tilavuus:  0,28 km³ 
Keskisyvyys:  4,87 m 
Suurin syvyys:  32,45 m 
Valuma-alue:  202,7 km² 
 fiVuotjärvi 
Vuotjärvi on järvi Kuopion kaupungissa Nilsiän reitillä. Juankosken taajama sijaitsee järven etelärannalta lähtevän Juankosken varrella.
Vuotjärvi on säännöstelty; se laskee Juankosken ja Karjalankosken voimalaitosten kautta Akonveteen. Ekologisesti järven tila on hyvä. Saaria on 253.
Peet Vallak

Peet Vallak, oik. Peeter Pedajas, (1893–1959) oli virolainen kirjailija. Hänen tuotantonsa oli pääasiassa novelleja. Häntä pidetään humoristis-yhteiskuntakriittisenä arjen kuvaajana.
Teokset

Vallak julkaisi yhdeksän novellikokoelmaa
"Must rist" (1925)
"Epp Pillarpardi Punjaba potitehas" (1925; saman niminen komedia1937)
"Ajude mäss" (1926)
"Relvad vastamisi" (1929)
"Omakohus" (1932)
"Neli tuult jalge all" (1934)
"Teod pahurpidi" (1935)
"Armuleib" (1936)
"Lambavarga Näpsi lorijutte" (1938)
Valikoimat:
"Vilja mitmest salvest" I–III (1945–1948)
"Valitud novelle" (1955, 1958)
"Valitud novellid" I (Stockholm 1959)
"Tuuled ümber maja" (1968)
"Hinge taud" (1983)
"Elu nullpunkt" (1985)
Tahltaninkarhukoira

| Tahltaninkarhukoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:  Brittiläinen Kolumbia/ Yukon,  Kanada
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Rodun syntyaika:  muinainen
Alkuperäinen käyttö:  karhun, majavan, piikkisian, ilveksen ja hirven metsästys
Muita nimityksiä:  Tahltan Bear Dog, Chien d'ours de Tahltan
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Paino:  maksimi 7 kg
Säkäkorkeus:  30–40 cm
Väritys:  mustavalkoinen (musta pää ja rungon laikut), musta tai siniharmaa valkoisin merkein
Tahltaninkarhukoira oli kanadalainen koirarotu. Suurin osa asiantuntijoista uskoo sen kuolleen sukupuuttoon.
Ulkonäkö

Tahltaninkarhukoira oli rungoltaan kuin pystykorvan ja paariakoiran välimuoto. Sen rakenteen tuli olla ennen kaikkea atleettinen ja ketterä. Se oli ulkonäöltään "kettumainen terrieri". Sen häntä oli lyhyt, tuuhea, pystyssä kannettu ja erilainen kuin muilla koirilla, ja sitä on kuvailtu partasudiksi ja pölyhuiskuksi. Sen karvapeite oli lyhyttä, tiheää ja kovaa. Väri vaihteli paljon, mutta yleisin oli musta valkoisin merkein. Kuten muillekin samantyyppisille roduille, tahltaninkarhukoiralle oli tyypillistä erikoinen jodlaava ääni. Säkäkorkeus oli 30–40 cm (keskimäärin 38 cm) ja paino 7 kg.
Luonne ja käyttäytyminen

Tahltaninkarhukoiralla oli rohkeutta kohdata karhu, mutta se oli ystävällinen ja lempeä pienemmille eläimille ja ihmisille. Se oli omanarvontuntoinen ja omistajaansa helposti kiintyvä. Sen ominaispiirteisiin kuului muun muassa basenjille ja muutamalle muulle alkukantaiselle rodulle tyypillinen jodlaus. Se eli teltassa perheen kanssa ja jakoi heidän sänkynsä ja pöytänsä. 1600-luvulla jesuiitta kuvaili intiaanien yhteistaloja talvella ja totesi, että hän "ei osaisi päättää mikä oli pahinta – savu, kirput vai koirat".
Alkuperä

Tahltan-intiaanit olivat jalostaneet tahltaninkarhukoiran karhunmetsästykseen, minkä vuoksi sillä oli pienestä koostaan huolimatta mahtavat voimat. Ennen metsästystä koirilta vuodatettiin seremoniassa verta pistämällä niitä takaraajoihin ketun tai suden pohjeluulla. Metsästyspäivän aamuna kahta koiraa kannettiin säkissä intiaanin olkapäällä kunnes ne olivat paikantaneet tuoreet karhunjäljet. Päästyään vapaiksi nämä pikkukoirat liikkuivat kevyesti lumihangen yli samalla kun syvät nietokset hidastivat karhun pakoa. Niiden kettumainen, katkonainen haukunta rasitti karhua alistumiseen asti tai hämmensi sen kunnes intiaanit saattoivat tulla tarpeeksi lähelle tappaakseen sen. Koiraa valmennettiin taisteluun suuria kissaeläimiä vastaan merkitsemällä sen kasvot kuolleen ilveksen kynnellä.lähde? Rotua käytettiin myös muun riistan, kuten majavan, hirven ja ilveksen metsästykseen.
Tahltaninkarhukoira polveutui paariatyyppisistä koirista, jotka olivat saapuneet alueelle esihistoriallisten vaellusten aikaan. Se eli lähinnä Brittiläisen Kolumbian luoteisosien ja Etelä-Yukonin syrjäisillä vuoristoalueilla. Sen ruokavalio koostui tavallisesti pienistä linnun-, lihan- ja kalanpaloista, ja se pärjäsi myös purevan kylmässä. Alkuperäisen elinympäristönsä ulkopuolella rotu sairastui herkästi penikkatautiin, lämpöhalvaukseen ja ruokavalion muutoksen aiheuttamiin ongelmiin. Kun karhunnahkojen kysyntä hiipui, ei sillä ollut enää käyttötarkoitusta, ja se alkoi harvinaistua merkittävästi. Myös valkoisten löytöretkeilijöiden mukanaan tuoneet koirat vaikuttivat sen häviämiseen. Rotu ehdittiin tunnustaa Kanadan Kennelliitossa, mutta rekisteröintien hiivuttua se poistettiin viralliselta rotulistalta. 1980-luvulla jäljellä oli enää vain muutamia yksilöitä.
Viimeiset tunnetut yksilöt elivät Brittiläisessä Kolumbiassa Atlinin ja Yukonissa Carcrossin kylissä. Suurriistan metsästäjä Tom Connolly metsästi rodulla Atlinissa ja läheisellä Ross-joella yli 30 vuoden ajan. Hänen kuoltuaan vuonna 1970 hänen vaimostaan Shirleystä tuli viimeisten tunnettujen yksilöiden omistaja. Huhujen mukaan kaksi yksilöä olisi viety Kaliforniaan 1970-luvun alkupuolella, mutta rotu ei yleistynyt siellä, koska se ei pärjännyt lämpimämmässä ilmastossa.
Piirros tyypillisestä yksilöstä.
Tahltaninkarhukoira vuodelta 1949.
Käännös suomeksi
Salomonsaarten viittomakieli

Salomonsaarten viittomakieli (SISL) on Salomonsaarten paikallinen kuurojen viittomakieli. Maan pääkaupungissa Honiarassa, jonne kuurot ovat kerääntyneet kaikista yhdeksästä maakunnasta, on pisimmälle kehittynyt kuurojen yhteisö ja lähellä on jopa kuurojen kylä. SISL:in käyttö kattaa kaikki elämänalueet, ja siinä on vaikutteita viitotusta englannista ja australialaisesta viittomakieltä.
Salomonsaarilla on suhteellisen paljon kuuroutta, joka johtuu köyhyyteen liittyvistä sairauksista, kuten malariasta, aivokalvontulehduksesta, vihurirokosta ja korvatulehduksesta. Suhtautuminen omaan kansalliseen viittomakieleen on erittäin myönteistä, ja yhteisö on huolissaan siitä, että koulussa opetettava australialainen viittomakieli ei heijasta tarpeeksi heidän kulttuurisia ja kielellisiä tarpeitaan.
Patriarkka

Patriarkka (< kreikan kielen sanoista pateer, 'isä' ja arkhee, 'ensimmäinen') on mies, joka käyttää perhekunnassaan tai yhteisössään ylintä valtaa, kristinuskossa patriarkaatin johtaja, Raamatussa kunnianimi joillekin Israelin kansan esi-isille ja mormonismissa evankelistaa vastaava pappisvirka. Esimerkiksi juutalaisuudessa ja kristinuskossa Abrahamia, Iisakia ja Jaakobia kutsutaan kolmeksi patriarkaksi, jolloin korostetaan heidän perustavaa asemaansa ja merkitystään juutalaisuuden historiassa.
Historiallisesti

Historialliset viisi vanhaa patriarkaattia olivat varhaiskirkon viisi merkittävintä kristinuskon keskusta, ja niitä johti patriarkka. Nämä viisi vanhaa patriarkaattia ovat (keskuspaikkojensa mukaisesti):
Rooma
Konstantinopoli
Aleksandria
Antiokia
Jerusalem
Patriarkaateilla on kirkon sisällä itsehallinto, eivätkä patriarkat yleensä ole käyttäneet tuomiovaltaa toistensa alueilla.
Rooman piispaa pidettiin vanhastaan arvoltaan ensimmäisenä ja vuonna 381 Konstantinopolissa pidetty toinen ekumeeninen kirkolliskokous päätti, että Konstantinopolin piispalla oli kunniasija toisena Rooman piispan jälkeen, koska Konstantinopoli on ”Uusi Rooma”, valtakunnan pääkaupunki. Asiaa käsitteli myös Khalkedonin kirkolliskokous kiistellyssä 28. kaanonissaan vuonna 451. 500-luvun alussa Konstantinopolin patriarkka sai arvonimen ekumeeninen patriarkka eli koko valtakunnan patriarkka. Vastaavasti Rooman patriarkaatin johtajan arvonimenä on paavi ja  Aleksandrian patriarkaatin piispalla on sekä paavin että patriarkan arvonimet. Antiokiassa ja Jerusalemissa on molemmissa patriarkka.
Ortodoksikirkossa

Edellä mainittujen vanhojen patriarkaattien ohella ortodoksisessa maailmassa on eräitä autonomisia kirkkoja, joiden johtajan arvonimi on patriarkka: nämä niin sanotut uudet patriarkaatit ovat Moskovan ja koko Venäjän patriarkaatti, Serbian patriarkaatti, Romanian patriarkaatti, Bulgarian patriarkaatti, ja Georgian patriarkaatti.
Katolisessa kirkossa

Katolisessa kirkossa patriarkka on muutaman hiippakunnan piispan kunnianimitys. Vuoteen 2005 paavi käytti arvonimiensä joukossa myös titteliä ”lännen patriarkka”. Vuonna 2006 paavi Benedictus XVI kuitenkin luopui siitä, koska osa ortodokseista oli pitänyt arvonimeä loukkaavana. Tämän jälkeen ainoastaan neljällä katolisen kirkon arkkipiispalla on patriarkan titteli:
Fouad Twal, Jerusalemin latinalainen patriarkka
José da Cruz Policarpo, Lissabonin patriarkka
Angelo Scola, Venetsian patriarkka
Filipe Neri António Sebastião do Rosário Ferrão, Itä-Intian patriarkka.
Periaatteessa myös Länsi-Intian patriarkan arvo on vielä olemassa, mutta asemaa ei ole täytetty vuoden 1963 jälkeen. Tämä erosi toisista patriarkan arvoista siinä, ettei sitä ollut sidottu tiettyyn arkkipiispanistuimeen. Yleensä arvonimen sai Espanjan armeijan kenttäpiispa.
Vuoteen 1964 käytössä olivat myös Konstantinopolin, Aleksandrian ja Antiokian latinalaisten patriarkkojen arvot. Nämä olivat kuitenkin lähinnä nimellisiä.
Heistä on erotettava kolme Rooman kirkon yhteen unioitua Idän kirkkoa, joiden johtajat myös käyttävät patriarkan arvonimeä. Heille kyseessä ei ole pelkkä arvonimi, vaan he ovat paikalliskirkkojensa johtajia, jotka tosin tunnustavat paavin yliherruuden. Näitä Idän patriarkkoja on kolme: Antiokian syyrialais-katolilaisen kirkon patriarkka, Antiokian maroniittikirkon patriarkka ja Aleksandrian koptikirkon patriarkka. Näiden virkojen haltijoilla on Rooman kirkon kardinaalikollegiossa yleensä kardinaalipiispan arvo.
Mormonikirkossa

Mormoneilla patriarkka vastaa evankelistaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Eastern Patriarchates. (englanniksi)
Ortodoksisen kirkon pappeuden asteet
| --- | --- |
Pappeuden asteita:  Lukija - Diakoni - Pappi - Piispa
Diakonien virka- ja arvonimikkeitä:  Ipodiakoni (alidiakoni) - Diakoni - Munkkidiakoni (luostareissa) - Ylidiakoni - Arkkidiakoni (luostareissa)
Pappien virka- ja arvonimikkeitä:  Pastori - Pappismunkki (luostareissa) - Kirkkoherra - Rovasti - Arkkimandriitta (luostareissa) - Igumeeni (luostareissa)
Piispojen virka- ja arvonimikkeitä:  Apulaispiispa - Piispa - Metropoliitta - Arkkipiispa - Eksarkki - Patriarkka
Club Teatria

Club Teatria on Oulussa sekä Torniossa sijaitseva keikkapaikka.
Historia

Alun perin Club Teatria toimi Oulun Limingantullissa vuosina 2005–2013. Se perustettiin Atrian entiseen tehdashalliin. Club Teatria avattiin 7. toukokuuta 2005 Twisted Sister -yhtyeen konsertilla. Club Teatria oli Suomen suurin rockklubi-monitoimitila: lattiapinta-ala oli noin 2 000 neliömetriä, ja tilan korkeus oli noin 15 metriä. Club Teatrian yleisökapasiteetti oli tapahtumasta riippuen noin 2 500 henkilöä. Jääkiekkoilija Janne Niinimaa oli yksi klubin perustajista, mikä toi Club Teatrialle julkisuutta etenkin sen perustamisen yhteydessä.
Lisäksi Teatria toimi monipuolisena messu- ja viihdetapahtumien järjestämispaikkana. Teatria-nimeä käytettiin ensimmäisen kerran Oulun kaupunginteatterin toimiessa siellä sijaistiloissa, varsinaisen teatterirakennuksen ollessa kunnostettavana.
Teatrian rakennus purettiin vuonna 2014, ja sen paikalle rakennettiin kerrostaloja. Purkupiha Oy siirsi rakennuksen Lahteen, jossa se toimii kierrätyslaitoksena. Club Teatrian uudet tilat sijaitsivat tammikuusta 2017 alkaen Torniossa.
Elokuussa 2018 sanomalehti Kaleva uutisoi, että Teatrian toiminta käynnistyi Oulussa uudelleen Limingantullissa Krouvintiellä rakennuksessa, jossa toimi aikaisemmin Starkki-ketjun rautakauppa. Rakennuksen omistaja Väylävirasto kuitenkin purki rakennuksen ratatöiden ja sillan tieltä vuonna 2022.
Toiminnan on edelleen määrä jatkua myös Torniossa entiseen tapaan. 15. lokakuuta 2018 Club Teatrian sosiaalisen median kanavat ja verkkosivut jakaantuivat omiin Oulun ja Tornion toimintaan keskittyviksi kanavikseen.
Uuden Club Teatria Oulun avajaiset olivat 16.–17. marraskuuta 2018.
Teatrian on määrä saada uudet toimitilat Oulun Nallikariin tai Hietasaareen lähivuosina, mutta rakentaminen on viivästynyt.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Club Teatria Wikimedia Commonsissa
Club Teatrian virallinen kotisivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Club Teatria Oulu
Club Teatria Oulu
Pomsky

Pomsky on omaksi koirarodukseen nimetty koiralähde?, joka on pomeranianin ja siperianhuskyn risteytys. Se on kehitetty ilmeisesti 1990-luvulla, jolloin moni muukin roturisteytys tuli suosituksi.  Yhdysvalloissa rotu on oli suosituin risteytysrotu vuosina 2014 ja 2017.
Suomessa sen sijaan se ei ole kovin yleinen.lähde?
Pomskyt kasvavat noin 25–45 cm korkeiksi. Risteytyksissä koirista voi tulla huskynkin kokoisia, mutta pomsky on jalostettu sen kokoiseksilähde?.
Aiheesta muualla

http://www.pomskycentral.com
https://www.petside.com/pomsky/
Caravaca de la Cruz

| Caravaca de la Cruz |
| --- | --- |
 Caravaca de la Cruz
 lippu:  vaakuna
 Caravaca de la Cruz
 Koordinaatit: 38°06′27″N, 01°51′36″W 
Valtio:   Espanja
Itsehallintoalue:  Murcia
Maakunta:  Murcia
Perustettu:  
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  858,76 km²
Korkeus:  625 m
Väkiluku (2017):  25 633
 – Väestötiheys:  29,8 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 Ayuntamiento de Caravaca de la Cruz 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Katunäkymä
Templete
Caravaca de la Cruz on kaupunki Murcian alueella kaakkoisessa Espanjassa noin 75 kilometriä Murcian kaupungista länteen. Paavi Johannes Paavali II julisti Caravaca de la Cruzin yhdeksi roomalaiskatolisten pyhistä kaupungeista vuonna 1998.
Caravacan keskustaajaman ilmettä hallitsee ympäristöään korkeammalla sijaitseva barokkityylinen Basílica de la Vera Cruz, joka rakennettiin vuosina 1617–1703.
Maantiede ja ilmasto

Caravaca sijaitsee Murcian alueen luoteisosassa ja se on comarca del Noroeste -aluehallintoyksikön keskuskaupunki. Hallintoyksikön väkiluku on noin 72 000 (INE 2015).
Caravaca on pinta-alaltaan Espanjan suurimpia kuntia. Se on rakennettu vuoristoiseen ympäristöön keskimäärin noin 600 metriä merenpinnan yläpuolelle; lännessä maasto on noin 800 metriä merenpinnan yläpuolella ja suuri osa kaupungin alueesta sijaitsee yli kilometrin korkeudessa. Korkein kohta on Sierra de Mojantes, joka kohoaa runsaat 1,6 kilometriä merenpinnan yläpuolelle. Välimeren rannat sijaitsevat lähimmillään alle sadan kilometrin päässä Caravacan kantakaupungista.
Caravacan vuotuinen keskilämpötila on 15,4 °C. Viilein kuukausi on tammikuu, jonka keskilämpötila on noin 7 °C, heinä- ja elokuun keskilämpötila puolestaan on noin 25 °C. Talvella lämpötila saattaa laskea jopa seitsemän astetta nollan alapuolelle, kesällä puolestaan päästään toisinaan neljänkymmenen asteen tienoille. Sateisinta on keväisin ja syksyisin.
Historia

Cueva Negrasta tehtyjen luolalöytöjen perusteella nykyisen Caravacan alueella on ollut neandertalilaisasutusta kymmeniä tuhansia vuosia ennen ajanlaskun alkua. Neandertalilaiset katosivat historian hämäriin ja tilalle tuli nykyihminen: nykyisen keskustan alueelta on tehty hautalöytöjä, jotka on ajoitettu vuosiin 2400–1950 eaa. Toisen puunilaissodan myötä alue alkoi roomalaistua. Ensimmäiset kristinuskoon viittaavat löydöt on puolestaan ajoitettu 200-luvulle jaa.
Islaminuskoisten valtakausi lienee alkanut Pacto de Teodomiron eli visigoottipäällikkö, comes Theodemirin ja Al-Andalusin kuvernööri, emiiri Abd al-Aziz ibn Musa ibn Nusairin välisen sopimuksen myötä vuonna 713. Caravacasta ei kuitenkaan muodostunut merkittävää keskusta islamilaisena kautena. Kristittyjen joukot takaisinvaltasivat alueita Pohjois-Espanjasta alkaen seuraavina vuosisatoina: Caravacan seudut palautettiin kristittyjen hallintaan 1200-luvulla. Caravacan kehitykseen vaikutti voimakkaasti sen jääminen islamilaisen Granadan kuningaskunnan ja kristittyjen hallitseman Murcian kuningaskunnan rajaseuduksi. 1300-luvulla Caravaca kärsi sijainnistaan rajaseudulla ja ruttoepidemioiden myötä alue lähes autioitui. 1400-luvulla Caravaca alkoi pikkuhiljaa kukoistaa, Granadan kuningaskunnan luhistuminen vuosisadan lopulla avitti seudun kehitystä ja 1500-luvulla sen väkiluku kohosi yhdeksään tuhanteen. 1600-luvun alussa kulkutaudit vähensivät Caravacan väestöä, alue kuitenkin toipui vähitellen ja sinne rakennettiin runsaasti uskonnollisia rakennuksia 1600- ja 1700-luvuilla.
Pyreneiden niemimaan sodassa ranskalaiset hyökkäsivät Caravacaan ja valloittivat sen. Ranskan joukot poistuivat alueelta vuonna 1813. Kuningatar Isabella II myönsi Caravacalle kaupunkioikeudet vuonna 1849. Caravacan väkiluku nousi 1800-luvulla yli 15 000:n, kulkutaudit hellittivät, kaupungin kulttuurielämä kehittyi ja taloutta nostivat sekä maatalous että teollisuus. 1900-luvun puolenvälin jälkeen Caravacan väkiluku kääntyi laskuun, vuonna 1950 väkiluku oli noin 21 700 ja vuonna 1970 noin 18 400. Sen jälkeen väestö on kasvanut ja ylittänyt 25 000:n asukkaan rajan.
Paavi julisti Caravacan pyhäksi kaupungiksi vuonna 1998 ja antoi sille oikeuden viettää pyhää vuotta joka seitsemäs vuosi. Ensimmäinen pyhä vuosi oli 2003. Muut roomalaiskatolisten pyhät kaupungit ovat Rooma, Jerusalem, Santiago de Compostela, Camaleño; Monasterio de Santo Toribio de Liébana (Cantabria), Urda (Toledo), Valencia ja Ávila.