stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Porvoon historia
Keskiaika > Porvoo kaupunkina

Laki säädettiin Porvooseen vuonna 1363. Säädökset koskivat niin rikos- kuin siviilioikeutta sekä kunnallishallintoa. Pormestari ja raati tuli valita siten, että toinen puolisko edusti kotimaista porvaristoa ja toinen valittiin saksalaisista. Saksan kaupunkien tapaan pormestareita tuli olla 6 ja raatimiehiä 30. Kuitenkin Suomessa kaikissa kaupungeissa oli joko 4 pormestaria ja 20 raatimiestä tai 2 pormestaria ja 10 raatimiestä. Brunkebergin taistelun (1472) jälkeen raatiin, pormestariksi tai muihin töihin sai ottaa vain kotimaisia miehiä.
Porvoon kaupunki perustettiin todennäköisesti 1380-luvun alussa. Ensimmäisen kerran Porvoo mainitaan kaupunkina vuoden 1387 kirjeessä, ja ensimmäisen kerran Porvoon kaupunkina (Borgha stad) vuonna 1405. Olav Paneliuksen mukaan kaupunki perustettiin yksityisille maille, ja C. J. Gardbergin mukaan Bo Joninpoika Grip osti vuonna 1380 kirkon luona olleet tilat ja alkoi soveltaa niihin Maunu Eerikinpojan kaupunginlakia. Kaupunki perustettiin Porvoonjoen itärannalle kirkon, pappilan ja Ison Linnamäen viereen. Kaupungin syntyyn vaikutti sen otollinen sijainti: se oli Turusta Viipuriin kulkevan Kuninkaantien ja Porvoonjoen risteyksessä. Porvoosta kehittyikin Hämeestä Tallinnaan suuntautuneen kaupan välipisteeksi, vaikkakaan kaupungilla ei ollut mahdollisuuksia kilpailla paljon suurempien Viipurin ja Tallinnan kanssa. Porvoossa oli 1380-luvulla vain noin 150 asukasta.
Vaikka Porvoon kaupunki perustettiinkin vasta 1300-luvun loppupuolella, kaupungissa juhlittiin vuonna 2021 Porvoon 675-vuotisjuhlapäivää. 1346 on joka tapauksessa virheellinen perustamisvuosi, mutta se jäi käytännöksi vuonna 1846, jolloin kaupungissa vietettiin Kustaa Vaasan antamien kaupunkioikeuksien 300-vuotisjuhlaa. Borgå Tidning -lehdessä perustamisvuodeksi väitettiin tuolloin vuotta 1346, ja siitä asti Porvoossa on juhlittu merkkivuotta 25 tai 50 vuoden välein.
Porvooseen ei keskiajalla rakennettu niin sanottua kaupunginkirkkoa, vaan kirkko oli sekä kaupunkilaisten ja pitäjäläisten palveluksessa. Porvoon kirkon ensimmäinen kivinen runkohuone rakennettiin todennäköisesti vuosien 1410 ja 1420 välillä. Nykyisen kokonsa kirkko sai 1450-luvulla. Kivikirkkoa ennen paikalla lienee ollut viimeistään 1300-luvun alussa rakennettu puukirkko.
Keskiaika > Keskiajan rauhaton loppuvaihe

Porvoo oli vaikeassa tilanteessa, kun vuonna 1495 Moskovan suuriruhtinas Iivana Suuri kävi sotaa Ruotsin valtakuntaa vastaan tarkoituksena vallata koko Suomen alue. Vaaran havaitsi hyvin varhain Turun piispa Maunu Särkilahti, ja koko maasta kutsuttiin koolle suuret määrät sotaväkeä. Taistelun huippu koettiin marraskuun 30. päivänä, jolloin venäläiset joukot olivat valtaamassa Viipuria. Päivä päättyi Viipurin pamaukseen, jonka jälkeen venäläiset keskeyttivät piirityksen ja lähtivät pois. Vaara ei kuitenkaan ollut vielä ohi, ja siksi Sten Sture vanhempi asetti joukko-osastoja Porvooseen ja Pernajaan. Venäläiset hyökkäsivät odotetusti mutta kulkivat ylempää tietä Hämeeseen, missä he polttivat Hattulan Pyhän Ristin kirkon ja uhkasivat Hämeen linnaa. Tämän jälkeen venäläiset kuitenkin vetäytyivät, ja maaliskuussa 1497 solmittiin rauha.
1500-luku > Privilegiokirje Kustaa Vaasan aikana

Kustaa Vaasan valtaantulo merkitsi sellaisen kansallisen kuningaskunnan ja kansallisvaltion syntyä, missä kuningas hallitsi yksinvaltiaana. Keskusvaltaa vahvistettiin alueellisen itsemääräämisen kustannuksella. Valtaannousua edeltänyt uskonpuhdistus teki muutoksista suuria yhteiskunnan kaikilla alueilla. Kustaa Vaasalla oli valtaan asettuessaan kansan laaja tuki, ja hänet koettiin tervetulleena muutoksena Kristian II:n kovasta voudinvallasta.
Kustaa Vaasa kirjoitti Porvoolle 3. joulukuuta 1546 privilegiokirjeen, joka on porvoolaisille historiallisesti tärkeä. Vaikka kaupunki sai kirjeet myöhemmin myös Juhana III:lta, Sigismundilta ja Kaarle IX:ltä, Kustaa Vaasan antamaan kirjeeseen yleensä viitattiin, kun haluttiin vedota oikeuksiin.
1500-luku > Taistelu kaupungin säilymiseksi

Vajaat neljä kuukautta privilegiokirjeen jälkeen Turussa kokoontui aatelisia, piispa, kapituli ja porvaristoa pohtimaan, mitä Suomessa voitaisiin tehdä kaupunkien kehittämiseksi. Kokouksesta laadittiin Kustaa Vaasalle pitkä kirjelmä, jonka alussa mainitaan, että Viipuriin haluttaisiin ”hyviä varakkaita miehiä”, mikä onnistuisi helpoiten, jos Porvoon, Tammisaaren ja Ulvilan kaupungit lakkautettaisiin. Myöhemmin mainitaan, että Rauman ja Naantalin asukkaiden tulisi muuttaa Turkuun. Kaikki nämä kaupungit lakkautettaisiin, koska kuninkaalla oli suurempi hyöty kahdesta pääkaupungista kuin monista ”kurjista länteistä”.
Helmikuun 1. päivänä 1550 annetussa kauppa- ja purjehdussäännössä mainitaan suunnitelma Santahaminan kaupungista, jossa asuisi Tammisaaren ja Porvoon väestö. Kaupungin toivottiin houkuttelevan suomalaisia ja ruotsalaisia Tallinnasta, kun Suomenlahden yli käytävää kauppaa oli vaikeutettu erilaisin rajoituksin. Myöhemmin Kustaa Vaasa määräsi Ulvilan, Tammisaaren ja Porvoon asukkaat muuttamaan äärimmäisen rangaistuksen uhalla uuteen kaupunkiin, jonka paikka oli määritelty Santahaminan sijaan Vantaanjoen Helsinginkoskeen. Santahaminaa pidettiin liian avoimena paikkana kaupunkiyhteisölle. Muutto ei kuitenkaan tapahtunut aivan kuninkaan toivomaan tahtiin, sillä kuninkaan 18. kesäkuuta lähettämästä kirjeessä kerrotaan: ”Osa alamaisistamme, jotka ovat asuneet Rauman, Ulvilan, Porvoon ja Tammisaaren kaupungeissa ovat haluttomia muuttamaan Helsinkiin, vaikka me olemme heitä käskeneet.” Porvoon kaupunkia ei enää tyhjentämisen jälkeen ollut, ja se pieni asutus, joka oli kirkon ääreen jäänyt, oli nyt ”Porvoon kylä”.
1500-luku > Kaupunginoikeuksien palautus ja uusi menetys

Tarkkaa tietoa siitä, miksi Porvoo sai kaupunginoikeudet takaisin, ei ole. Porvoolaisten paluutoiveita ruokki varmasti se, että jo aiemmin Tammisaaren, Rauman ja Ulvilan asukkaat olivat saaneet palata entisiin koteihinsa. Luultavasti siksi porvoolaiset kääntyivät keväällä 1579 Juhana III:n puoleen ja pyysivät Porvoolle oikeuksia. Kuningas allekirjoitti uuden privilegiokirjeen 8. heinäkuuta 1579.
Helsingin porvarit eivät kyllästyneet taistelemaan porvoolaisia vastaan, ja vuonna 1594 he lähettivät pitkän valituskirjelmän Tukholmaan valtaneuvostolle. Kirje oli suuresti liioiteltu, ja siinä väitettiin porvoolaisten kaupan vahingoittavan helsinkiläisiä. Helsinki veti riidassa pidemmän korren, ja kirjeessä, jossa puhutaan Ruotsin kaupunkien privilegioista yleensä, mainitaan, että Helsingin tulee jäädä valtaan ja sillä olkoon vapaa purjehdus ulkomaille, mutta Porvoo on poistettava.
1600-luku > Kaupunginoikeudet takaisin

Kuningas Sigismundin ja Kaarle-herttuan välinen skisma leimasi merkittävästi Porvoon ja Helsingin suhteita. Helsinki tuki Sigismundia, kun taas Porvoo tukeutui Kaarle IX:een. Sigismundin poistuttua Puolaan porvoolaiset valittivat, että helsinkiläiset veivät heiltä kauppaoikeuden, jonka kuningas Kustaa Vaasa oli heille myöntänyt.
Kaarle-herttua oleskeli talvella 1602 Suomessa ja järjesti Turussa aateliskokouksen. Porvoon valtuutettu tapasi Turussa herttuan ja pyysi kaupungin privilegioiden vahvistamista. Kaarle suostui ja allekirjoitti asiaa koskevan kirjeen 11. tammikuuta 1602. Kirjeessä hän totesi Helsingin kaupungin anoneen joitakin kertoja Porvoon lakkauttamista ja Porvoon asukkaat muuttamista Helsinkiin. Helsinkiläiset olivat väittäneet, että nykyinen tilanne söisi Helsingin kaupan kokonaan. Kaarle kuitenkin huomautti, että kaupungit olivat sen verran kaukana toisistaan, ettei niistä ollut haittaa toisilleen. Kaarle-herttua vahvistikin Kustaa Vaasan 1546 ja Juhana III:n 1579 Porvoolle antamat etuoikeudet. Porvoo säilytti asemansa kauppakaupunkina, ja sillä oli oikeus käydä kauppaa kotimaassa ja ulkomailla. Herttua kuitenkin huomautti, että mikäli hän tekisi erityisjärjestelyn Norlannin kaupunkien suhteen, tulisi myös Porvoon noudattaa sitä. Porvoota ei ilmeisesti kuitenkaan pidetty täysin tasavertaisena tapulikaupunkien kanssa.
Herttua myönsi Porvoolle samalla Sikosaaren tiluksineen sekä Veckjärven kylän, jossa oli veromaata kuusi manttaalia. Porvoolaiset olivat valittaneet laidunmaan ja halkometsän puutteesta ja anoneet tiluksia, jotka korvaisivat kaupan hiljenemisestä aiheutuneen vahingon.
1600-luku > Kaupunginoikeudet takaisin > Verorasitus 1600-luvun alussa

Porvoota painoi 1600-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä ankara verorasitus ja muut esivallan asettamat velvoitteet. Sota Venäjää vastaan jatkui aina vuoteen 1617, jolloin solmittiin Stolbovan rauha. Sen jälkeen suurvalta-asemaa luova Ruotsi jatkoi sotimista Baltian ja sitten Puolan puolella. Sodat hallitsivat koko yhteiskuntaa, ja kaupunkien niskoille asetettiin rahaverojen suorittaminen, armeijan huolto ja laivamiesten luovuttaminen laivastolle.
Samana vuonna 1602, kuin Porvoo oli saanut kaupunginoikeutensa takaisin, hallinto määräsi kaupungeille maksettavaksi ylimääräisen sotaveron. Kaikille kaupungeille asetettiin tietty summa, joka sen tuli itse kantaa porvaristoltaan. Vaikka Porvoo oli saanut kahden vuoden verovapauden, se joutui silti maksamaan sotaveroa. Vuonna 1601 oli määrätty veroa maksettavaksi karjan perusteella, ja vuonna 1602 kaupungeille määrättiin kiinteä varallisuusvero, joka perustui veroäyreihin ja kiinteään omaisuuteen. Lisäksi Tukholman valtiopäivillä 1609 säädettiin lyhytaikainen talo- ja pariskuntavero. Porvoo oli uuden olemassaolonsa ensivuodet selvästi Helsinkiä kevyemmin verotettu. Kaupunki oli myös toipumassa, mikä näkyi selvästi talo- ja pariskuntaveron taksoituksesta, jonka mukaan Porvoo oli nopeasti tavoittamassa Helsinkiä sekä perheiden määrän että rakennettujen tonttien osalta.
1600-luku > Elinkeinot > Merenkulku ja kauppa

Porvoolle myönnettiin vuonna 1602 rajoittamaton tapulioikeus, ja porvoolaiset alukset saivat siten purjehtia esteettä ulkomaiden satamiin käymään kauppaa, ja Porvoo sai myös vastaanottaa ulkomaisia aluksia. 1600-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä Ruotsin valtakunnassa tehtiin kuitenkin suuria taloudellisia muutoksia: perustettiin muun muassa uusia kaupunkeja ja annettiin kaupungeille erilaisia etuja, mutta ennen kaikkea haluttiin kuitenkin turvata Tukholman asema. Vuonna 1614 annetussa erityisessä kauppajärjestyksessä, jossa lueteltiin Öregrund, Pori, Helsinki, Tammisaari ja Porvoo, kaupunkien asema muuttui, eivätkä ne saaneet enää vastaanottaa ulkomaisia aluksia. Täydet tapulioikeudet jäivät vain Turulle ja Viipurille. Porvoolaiset kokivat kärsivänsä rajoituksista, ja vuoden 1616 maapäivillä Porvoon valtuutettu esitti Kustaa II Aadolfille rajoitusten vieneen kaupunkilaisilta elinkeinot.
Kuningas antoi Porvoolle kaksivuotiset erikoisoikeudet ulkomaisten alusten käymiseen kaupungin satamassa, sillä porvoolaisten aluskanta oli niin pieni, ettei niillä päässyt purjehtimaan ulkomaille. Kustaa II Aadolf käsitteli asiaa uudelleen kaksi vuotta myöhemmin, jolloin Porvoo ja Helsinki saivat väliaikaisesti aseman kaupunkina, jossa ulkomaiset alukset saavat käydä kauppaa. Samana vuonna 1617 vahvistettiin Porvoon tapulioikeudet.
Porvoon merikaupan tullitilejä on säilynyt vuosilta 1610 ja 1614–1616 sekä Tallinnaan suuntautuneesta kaupasta vuodelta 1618. Tilien mukaan Porvoon tärkeimpiä vientitavaroita olivat muun muassa terva, voi, vilja, pellava ja halot.
1600-luku > Elinkeinot > Käsityö

Käsityön merkitys 1600-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä oli lähes täysin paikallista. Käsityöläisiä oli vähän, ja he olivat köyhiä. Vuonna 1613 Porvoossa oli arvioiden mukaan kymmenen käsityöläistä, joista viisi räätäliä, kaksi suutaria sekä nahkuri, kankuri ja seppä. Toisaalta kaupungista on paljastunut paljon sellaisiakin käsityöläisiä, joita ei näihin luetteloihin ole kirjattu. Porvoosta on säilynyt 1630-luvun lopusta kuuden pistoolisepän valitus, jossa sepät valittavat kaupungin kauppiaista, jotka ostavat pistoolinsa kalliista Saksasta, vaikka paikalliset osaisivat tehdä yhtä hyviä pistooleja. Kyseessä ei kuitenkaan ollut ammattikunta, vaan valituksessa yritettiin hyödyntää ryhmäetua.
Porvoon käsityöläisten ammatillinen järjestäytyminen oli varsin vähäistä, mikä ei ole aikaan nähden harvinaista, sillä ensimmäinen yleisvaltakunnallinen ammattikuntajärjestys annettiin vasta vuonna 1669. Silti Porvoossa oli jo tuolloin todettavissa vanhojen tapojen noudattamista ja paikallista käsityönharjoitusta koskevia tapoja.
1600-luku > Elinkeinot > Maalaiselinkeinot

Porvoolaiset pyrkivät omasta elinkeinostaan riippumatta pitämään myös karjaa ja viljelemään maata. Hevoset olivat elintärkeitä kauppiaiden kuljetusten kannalta, ja lehmät ja lampaat tarjosivat rahattomille lisäruokaa. Porvoon henkirahaa maksaneiden ruokakuntien määrä, 158 ruokakuntaa, merkitsi sitä, että yli puolet perheistä piti karjaa. Sen sijaan maanviljely ei ollut kovin yleistä. Käytettävissä olevan maan vähyys sääteli myös karjanhoitotapoja. Porvooseen tuotiin oikeastaan vain täysikasvuista karjaa, ja maanpuute ilmenee varsinkin peltoveron maksajien määrästä, sillä heitä oli vain noin 10–19 prosenttia porvoolaisista. Kaupunkilaisten harjoittamalla kalastuksella ei ollut suurta merkitystä, koska kalaa pyydettiin vain kotitarpeisiin.
1600-luku > Elinkeinot > Väestönkehitys 1600-luvulla

1600-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä Porvoo oli väestöltään pieni ja köyhä, mutta tiedot sen ajan väkiluvusta ovat hyvin vähäiset. Ensimmäinen maininta väkiluvusta on vuoden 1610 pariskuntaveron taksoituksessa, jonka mukaan kaupungissa asui 79 perhettä sekä yksi naimaton. Tarkempia tietoja on saatu vuosilta 1613–1617 Älvsborgin toisten lunnaiden taksoituksesta. Niiden mukaan Porvoon väkiluku oli 181 henkeä vuonna 1613 ja 146 henkeä vuonna 1617. Väkiluvun arviointi on vaikeaa, koska luetteloista on jätetty pois alle 15-vuotiaat lapset, joiden määrästä 1600-luvulta ei ole tietoa.
Vuoden 1634 henkikirjassa on lueteltu koko kaupungin väestö perheenjäsenittäin, ja siihen on lisätty myös loisväestö. Henkikirjan mukaan Porvoon väkiluku vuonna 1634 oli 294. Vuoden 1639 henkikirjoissa kaupungin väkiluvuksi ilmoitettiin 360 henkeä. Porvoon perustaminen uudelleen aiheutti melko voimakkaan muuttoliikkeen nimenomaan Tallinnasta, johon porvoolaisia yhdistivät niin kauppa- kuin sukulaissuhteet. Porvooseen muutti myös paljon saksalaisia, joista merkittävimmät olivat 1630-luvulla Porvooseen tulleet Stockmannin veljekset.
1600-luku > Porvoon lama > Tapulioikeuksien menettäminen

Porvoon asema laillista ulkomaankauppaa käyvänä tapulikaupunkina vaarantui uudestaan 1630-luvun lopulla merkantilistisen kauppapolitiikan seurauksena. Vientiä ulkomaille tuli kaikin tavoin suosia ja tuontia rajoittaa. Merkantilismi suosi kaupunkeja, mutta sen kannattajien mukaan kauppa tulisi keskittää vain muutamiin kaupunkeihin ja muista kaupungeista tulisi suurempia keskuksia tukevia maakuntakaupunkeja. Valtaneuvoston yksimielisen kannanoton sai toteuttaakseen kenraalikuvernööri Pietari Brahe, joka määrättiin perustamaan uusi tapulikaupunki Turun ja Viipurin välille Hämeen lääniä varten. Helsinki, Porvoo ja Vantaa voitiin sijaintinsa vuoksi jättää suoraan maakuntakaupungeiksi. Alkuperäisessä päätöksessä uusi tapulikaupunki perustettaisiin Santahaminaan, mutta vuonna 1639 Brahe totesi paikan sopimattomaksi.
Brahen suhtautuminen Porvooseen oli kielteinen, ja esimerkiksi juuri ennen toisen kenraalikuvernöörikautensa alkua Brahe esitti useaan kertaan, että Porvoo tulisi hävittää ja jättää autioksi. Valtakunnankansleri Axel Oxenstierna kuitenkin totesi, ettei Brahella ollut syytä hävittää kaupunkia, vaan hänen tulisi perustaa uusia. Porvoo siis säilyi kaupunkina mutta ilman tapulioikeuksia. Tapulioikeuden palauttamisesta tuli Porvoon kaupungin valtiopäivävalitusten keskeinen ja useimmin toistuva asia koko Ruotsin vallan ajaksi. Ensimmäinen valitus tehtiin jo 1640 ja seuraavat vuosina 1642 ja 1643.
1600-luku > Porvoon lama > Lama ja köyhtyminen 1600-luvulla

Tapulioikeuksien menettämisen vuoksi monet ulkomaiset kauppiaat halusivat heti kantaa saatavansa porvoolaisilta. Maaherraa käskettiin auttamaan niiden kantamisessa joko rahana tai tavarana. Varsinkin Tallinnan pormestari Johan Thier oli huolissaan saatavistaan. Niitä selvitellessä kävi ilmi, että Porvoossa oli käyty sekä vaihtokauppaa että myyty tavaraa luotolla.
Porvoo teki vuoden 1639 jälkeen lukuisia valtiopäivävalituksia tapulioikeuksien seurauksena tapahtuneesta köyhtymisestä. Vaikka valtiopäivillä esitetyt valitukset ovat tunnetusti liioiteltuja, Porvoon valitusten takana oli todellinen köyhtyminen ja väestön väheneminen. Köyhtymisen seurauksena perheen tulot saattoivat painua sen rajan alle, jolta henkirahat voitiin katsoa vaadittaviksi.
1600-luku > Porvoon lama > Laman jälkeinen toipuminen

1600-luvun neljä viimeistä vuosikymmentä merkitsivät Porvoolle tasaista väkiluvun kasvua. Kasvu oli seurausta muuttovoitosta ja palkollisten määrän kasvusta. Varsinkin jälkimmäinen sai aikaan pitkäaikaisempaa kasvua. 1660-luvulla ruokakuntien määrä nousi nopeasti noin 50 ruokakunnalla. Koko 1670-luvun määrä pysyi samana, mutta seuraavana vuosikymmeninä kasvu jatkui taas. Vuoden 1694 henkikirjassa ruokakuntien määrä oli jo yli 300.
Porvoolla oli 1600-luvun toisella puoliskolla 1630- ja 1640-lukujen vaihteessa tehtyjen kauppapoliittisten päätösten takia purjehdusoikeus vain kotimaan tapulikaupunkeihin. Käytännössä porvoolaisten purjehduksen pääkohteiksi tulivat Tallinna ja Tukholma, ja matka molempiin tuli suorittaa Helsingin tullikamarin kautta. Porvoolaisille näytti 1600-luvun lopulla avautuvan uusi reitti Helsingin ohi, kun Pellinkiin perustettiin uusi tullikamari. Se palveli kuitenkin vain talonpoikaispurjehtijoita, ja porvoolaiset jatkoivat siis Helsingin tullikamarin käyttämistä. 1600-luvun lopussa Porvoon merenkulku oli täysin ammattilaisten hoivissa, varsinkin jos kyse oli isommista aluksista.
Porvoosta muualle vietävät tavarat hankittiin joko maaseudulta tai kaupungista. Kaupankäynti oli luvallista markkinoilla säädettyyn aikaan ja kaupungissa ympäri vuoden. Sen sijaan merkantilistiset periaatteet aiheuttivat sen, että porvareita kiellettiin poistumasta kaupungista markkina-aikojen ulkopuolella käymään kauppaa. Vuonna 1669 Porvoon läänin maaherra ilmoitti, että porvaristo ei saanut mennä maaseudulle ostamaan mitään tavaraa. Porvaristo sai kuitenkin mennä maalle vaatimaan velkojaan, mutta vain pormestarin luvalla. Ahvenkosken markkinat olivat läänin tärkeimmät, ja siksi mahdollisuus järjestää markkinat herättivät intohimoa. Helsinki ja Porvoo sopivat vuonna 1680 poikkeuksellisesti yhdessä, että kummankin kaupungin kauppiaat saisivat käydä näillä markkinoilla. Sopimuksen tarkoituksena oli saada viipurilaiset kauppiaat suljetuksi pois näiltä markkinoilta.
Huomattavasti kauppiaiden määrää suuremmaksi kasvoi vuosisadan loppua kohden käsityöläisten määrä. Vuonna 1675 maaherra Axel Stålarmin käskystä laaditussa luettelossa mainitaan 35 kaupunkilaisen ammatiksi käsityöammatti. Vuoden 1675 luetteloa lukuun ottamatta ei ole muita lähteitä, joista käsityöläisten määrä voitaisiin laskea. Joka tapauksessa epävarmojen tietojen mukaan Porvoossa käsityöläisten määrä lähti kasvuun 1680-luvulla ja ylitti kauppiaiden määrän kolminkertaisesti 1690-luvulla. Tämä johtui useiden käsityöalojen kehittymisestä ja kaupunkiin asettautuneista uusista käsityöläisistä. Käsityöläisten määrän kasvu merkitsi luonnollisesti myös tuotannon lisäystä. Ero vuosisadan alkuun, jolloin kaupungissa ei valmistettu mainittavissa määrin mitään vientiin kelpaavaa, on hyvin merkittävä.
1700-luku > Pelon vuodet 1700–1721

Ruotsin suurvallan kukistuminen alkoi vuonna 1700, kun sen naapurit Puolan vaalikuningas August Väkevä sekä Tanska-Norja ja Venäjän tsaari hyökkäsivät Ruotsiin. Suuri Pohjan sota pysyi pitkään kaukana Porvoosta, mutta kaupungissa tunnettiin sen aiheuttama taakka. Porvooseen muutti paljon pakolaisia, ja heidän kertomansa kauhutarinat sodan raakuudesta olivat omiaan levittämään pelkoa ja uhkaa. Porvoolaisia rasittivat myös lisääntyvät sotarasitukset, joista suurin oli verotus. Porvoolta jäi monia veroja rästiin, kun se ei pystynyt maksamaan suuria lisäveroja.
1700-luku > Pelon vuodet 1700–1721 > Porvoon taistelu

Porvoo joutui toukokuussa 1708 venäläisen laivasto-osaston yllätysiskun kohteeksi. Tieto uhkaavasta vaarasta tuli kaupunkiin aamupäivällä kylästä kylään kulkeneen tiedon avulla. Pormestari määräsi porvariston aseistautumaan ja lähetti kymmenen miestä tiedustelemaan vihollisten joukkojen vahvuutta. Miehet kuitenkin joutuivat tulitaisteluun venäläisten kanssa, eikä kaupunkiin saatu tietoa joukkojen vahvuudesta. Kello 16 kaupunkiin tuli tieto vihollisen saapumisesta selälle. Noin 80 miehen vahvuinen porvoolaisjoukko lähetettiin Näsinmäelle, jossa heitä vastaan asettui yli 300 miehen vahvuinen vihollisjoukko, mikä pakotti porvoolaiset perääntymään. He yrittivät hajottaa siltaa, etteivät viholliset pääsisi kaupunkiin, mutta siitä ehdittiin purkaa vain kaksi palkkia, ennen kuin venäläiset hyökkäsivät kolmena linjana yhteislaukauksia ampuen. Tällöin osa porvoolaisista lähti kohti kaupunkia, ja vain kolmekymmentä porvoolaista jäi sillalle. Apua yritettiin saada lähettämällä viestinviejä Uudenmaan kaksikasratsuväkirykmentin komentajalle, eversti Anders Erik Ramsaylle. Eversti miehineen vastasi vasta seuraavana aamuna saapuvansa paikalle mahdollisimman nopeasti, kunhan ensin saisi joukot kokoon.
Uusi tiedustelupartio lähti yöllä ottamaan selvää vihollisen toimista. Partio havaitsi, että venäläisten tarkoituksena oli tehdä uusi maihinnousu, mutta tällä kertaa joen itärannalle. Puolustajien tehtävä oli sen vuoksi oikeastaan mahdoton, sillä ilman joen kaltaista estettä venäläisten ylivoima oli entistä murskaavampi. Kutistunut porvoolaisjoukko marssi silti torjumaan venäläisiä ja onnistuikin siinä kahdeksan tunnin ajan, kunnes venäläiset pääsivät maihin Ruskiksen mailla. Porvoolaiset pidättelivät venäläisiä vielä seuraavaan aamuun, kunnes heidän oli pakko perääntyä, kun apua ei tullut. Raatihuone sisustuksineen ja arkistoineen tuhoutui täysin, mutta kirkosta säilyi ehtoollisastiat ja messukasukat. Kirkosta pelastettiin myös kolme kirkonkelloa, joista ilmeisesti kaksi päätyi myöhemmin venäläisten haltuun, mutta yksi löytyi myöhemmin turvassa.