stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Adolf Erik Nordenskiöld

| Adolf Erik Nordenskiöld |
| --- | --- |
 A. E. Nordenskiöld vuonna 1880.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. marraskuuta 1832 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 12. elokuuta 1901 (68 vuotta) Dalbyö, Södermanland, Ruotsi
Ammatti:  tutkimusmatkailija, professori
Puoliso:  Anna Maria Mannerheim (1863→)
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Nils Adolf Erik Nordenskiöld (18. marraskuuta 1832 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta – 12. elokuuta 1901 Dalbyö, Södermanland, Ruotsi) oli suomalaissyntyinen Ruotsissa vaikuttanut geologi, tutkimusmatkailija, mineralogi ja naparetkeilijä. Hänen johtamansa retkikunta purjehti vuosina 1878–1879 ensimmäisenä läpi Koillisväylän eli Atlantin ja Tyynenmeren Euraasian pohjoispuolitse yhdistävän meritien. Nordenskiöld suoritti myös tutkimusmatkoja Huippuvuorille ja Grönlantiin ja pyrki etsimään reittiä pohjoisnavalle. Hän kehitti tieteellistä naparetkeilyä, julkaisi suuren määrän maantieteellisiä ja geologisia tutkimuksia sekä keräsi ainutlaatuisen kokoelman historiallisia karttoja. Suomessa ja Ruotsissa häntä on pidetty kansallissankarina ja yhtenä historian suurimmista tutkimusmatkailijoista.
Elämäkerta > Perhe

Asetuttuaan jo Ruotsiin Nordenskiöld pääsi 1860-luvun alussa vierailemaan Suomessa, josta löysi itselleen puolison, vapaaherratar Anna Mannerheimin (1840–1924). Heidät vihittiin 1. heinäkuuta 1863 Mannerheim-suvulle kuuluvassa Louhisaaren kartanossa. Anna Mannerheim oli luonnontutkijan ja hovioikeuden presidentin Carl Gustaf Mannerheimin tytär ja myöhemmän Suomen marsalkan C. G. E. Mannerheimin täti. Nordenskiöld sai vaimonsa kanssa viisi lasta, joista kolme syntyi hänen ollessaan tutkimusmatkoillaan. Vanhin poika Gustaf Erik Adolf Nordenskiöld (1868–1895) osallistui tutkimusmatkoille Huippuvuorille ja Pohjois-Amerikkaan, nuorin Nils Erland Herbert (1877–1932) puolestaan Etelä-Amerikkaan. Perhe asui Tukholman keskustassa Norrmalmilla ja oleskeli paljon Nordenskiöldien omistamassa Dalbyössä Tukholman eteläpuolella.
Nordenskiöldin veljiä olivat kartanonomistaja ja valtiopäiväedustaja Nils Otto Nordenskiöld (1834–1916) ja Meteorologisen laitoksen pääjohtaja Nils Karl Nordenskiöld (1837–1889). Hänen sisarenpoikansa (ja samalla pikkuserkkunsa poika) oli geologi ja tutkimusmatkailija Otto Nordenskjöld (1869–1928), joka teki 1900-luvun alussa merkittävän tutkimusretken Etelämantereelle.
Elämäkerta > Muu toiminta

Nordenskiöld osallistui Ruotsin säätyvaltiopäiville aatelissäädyssä 1862–1863 ja 1865–1866 ja oli parlamenttiuudistuksen jälkeen edustajana valtiopäivien ylemmässä kamarissa 1870–1872, 1881–1887 ja 1891–1893. Nordenskiöld valittiin Ruotsin kuninkaallisen tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1861 ja toimi sen esimiehenä 1881–1882. Hänet valittiin Suomen Tiedeseuran kunniajäseneksi vuonna 1876 ja Ruotsin akatemian jäseneksi 1893.
Nordenskiöld oli ensimmäisiä, joka ehdotti kansallispuistojen perustamista arvokkaiden luonnonkohteiden suojelemiseksi. Hän oli huomannut tutkimusmatkoillaan ihmisen jättämän haitallisen kädenjäljen arktisen alueen luontoon, ja halusi osaltaan edistää arktisen alueen luonnonsuojelua mm. ehdottamalla taloudellistesti tuottamattomien alueiden muuttamista kansallispuistoiksi. Hänet voidaan siis katsoa olleen ympäristönlukutaitoinen jo ennen ympäristönlukutaidon käsitteen syntyä 1960-luvulla.
Elämäkerta > Muu toiminta > Nordenskiöldin karttakokoelma

Tutkimusmatkailusta luovuttuaan Nordenskiöld erikoistui vanhojen karttojen keräilyyn ja tutkimukseen, minkä oli aloittanut jo Koillisväylä-retkeä suunnitellessaan. Tunnetuksi tuli hänen vuonna 1889 julkaisemansa faksimile-karttojen kokoelma Facsimile-atlas till kartografiens äldsta historia innehållande afbildningar af de vigtigaste kartor, tryckta före år 1600. Hän keräsi 24 000 karttaa käsittävän kokoelman, johon kuuluvat keskeiset 1400-luvulta alkaen tehdyt kartat sekä lähes täydellinen sarja Klaudios Ptolemaioksen karttoja. Nordenskiöld kuoli elokuussa 1901 Dalbyössä Södermanlandissa. Hänen kuolemansa jälkeen kuolinpesä myi hänen tuhansia teoksia käsittävän kirjastonsa ja ainutlaatuisen karttakokoelmansa Helsingin Keisarilliselle Aleksanterin yliopistolle (nykyinen Helsingin yliopisto), joka ainoana ostajana lupautui noudattamaan vainajan toivetta säilyttää kokonaisuus yhtenäisenä. Keisari Nikolai II rahoitti oston. Kokoelma on nykyään Suomen kansalliskirjaston hallussa, ja se otettiin vuonna 1997 mukaan maailman dokumenttiperintöä suojelevaan Unescon Memory of the World -ohjelmaan.
Elämäkerta > Muu toiminta > Kulttuuriadressi 1899

Suomen asioista edelleen kiinnostunut Nordenskiöld oli vuonna 1899 mukana puuhaamassa Venäjän keisarille osoitettua kansainvälistä kulttuuriadressia, jolla vastustettiin helmikuun manifestia. Hän kuului kuusihenkiseen lähetystöön, jonka oli tarkoitus luovuttaa adressi keisari Nikolai II:lle. Keisari kuitenkin kieltäytyi ottamasta adressia vastaan.
Huomionosoituksia

Nordenskiöldin mukaan on nimetty Jäämerellä Nordenskiöldinmeri (nyk. Laptevinmeri), Nordenskiöldin saaristo ja Kap Nordenskiöld, Huippuvuorilla Nordenskiöldinmaa ja sen alueella sijaitsevat Nordenskiöldinmaan kansallispuisto ja Nordenskiöld-tunturi sekä eräitä maantieteellisiä kohteita Grönlannissa. Hänen nimeään kantaa myös vuonna 1939 löydetty pikkuplaneetta 2464 Nordenskiöld.
Helsingin Töölössä sijaitseva Nordenskiöldinkatu nimettiin tutkimusmatkailijan mukaan vuonna 1906. Nordenskiöldin lapsuuden kotikunnassa Mäntsälässä on Nordenskiöldintie.
Nordenskiöldin muistomerkki paljastettiin 13. toukokuuta 1985 Helsingin Kaivopuiston eteläkärjessä. Kuvanveistäjä Heikki Häiväojan ja arkkitehti Eric Adlercreutzin muotoilemat kolme graniittipaatta kuvaavat ahtojäitä ja jäävuoria. Merta katselevan Nordenskiöldin rintakuvan on veistänyt Häiväojan tytär Johanna Häiväoja. Muistomerkissä oleva reliefi esittää Koillisväylä-reitin karttaa ja Vega-alusta. Helsingin yliopiston taidekokoelmiin kuuluu Walter Runebergin vuonna 1878 veistämä Nordenskiöldin marmorinen rintakuva. Nordenskiöldin syntymäkodin paikalla olevan talon seinässä Helsingin Bulevardilla on latinankielinen muistolaatta.
Rahapaja Moneta julkaisi vuonna 2007 Nordenskiöldin kunniaksi kymmenen euron hopearahan A. E. Nordenskiöld ja Koillisväylä. Vuonna 2008 Suomen ja Grönlannin postit julkaisivat Nördenskiöld-aiheiset postimerkkiarkit. Toukokuussa 1998 Pohjola-Norden postimerkkisarjassa julkaistiin postimerkki, jonka aiheena on Nordenskiöldin Vega-alus.
Teoksia

Nordenskiöld kirjoitti tutkimusmatkojensa tuloksista useissa teoksissa — useimmat painettu Tukholmassa.
1855: Beskrifning öfver de i Finland funna mineralier. (uusittu painos 1863)
1856: Finlands mollusker.
1863: Geografisk och geonostisk beskrifning öfver nordöstra delen af Spetsbergen och Hinlopen Strait.
1867: Svenska expeditionen till Spetsbergen år 1864 om bord på Axel Thordsen.
1871: Redogörelse för en expedition till Grönland år 1870.
1874: Om kosmiskt stoft, som med nederbörden faller till jordytan.
1875: Redogörelse för den svenska polarexpeditionen år 1872 – 1873.
1877: Redogörelse för en expedition till mynningen af Jenissej och Sibirien år 1875.
1880: Om möjligheten att idka sjöfart i det Sibiriska ishafvet.
1880–1881: Vegas färd kring Asien och Europa I – II.
 (suom. Vegan matka Asian ja Europan ympäri, 1–2. Viipuri 1881)
1881: Om norrskenen under Vegas öfvervintring vid Berings sund.
1882–1887: Vega-expeditionens vetenskapliga iakttagelser I – V.
1883: Studier och forskningar: Föranledda af mina resor i höga Norden.
1885: Den andra Dicksonska expeditionen till Grönland.
1889: Facsimile-atlas till kartografiens äldsta historia innehållande afbildningar af de vigtigaste kartor, tryckta före år 1600.
1895–1897: Periplus: Utkast till sjökortens och sjöböckernas äldsta historia.
Kirjallisuutta

Blåfield, Martti: Nordenskiöld: Suomalaissyntyisen tutkimusmatkailijan & tiedemiehen elämä.  Helsinki:  Into, 2016.  ISBN 978-952-264-665-1
Forsstrand, Carl: Adolf Erik Nordenskiöld och hans forskningsfärder: en minnesteckning grundad på tryckta källskrifter och personliga hågkomster.  Stockholm:  Bonnier, 1901.
Hedin, Sven: Adolf Erik Nordenskiöld: en levnadsbeskrivning.  Stockholm:  Bonnier, 1926.
Holmberg, Peter: A. E. Nordenskiölds expeditioner till Arktis 1858–1883.  Helsingfors:  Nordenskiöld-samfundet i Finland, 2018.  ISBN 978-952-68915-0-7
Löytönen, Markku: Koillisväylän löytäjä: tutkimusmatkaaja Adolf Erik Nordenskiöld Jäämerellä.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-709-5
Ramsay, Henrik: Nordenskiöld: merenkulkija.  Porvoo:  WSOY, 1953.  (alkuteos Nordenskiöld: sjöfararen, Schildt, 1950)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
N Adolf Erik Nordenskiöld. Svenskt Biografiskt Lexikon. Ruotsin kansallisarkisto.
Nordenskiöld, A. E.: Vegan matka Asian ja Europan ympäri. Wiipuri 1881. – Vol. 2, S. 289. Helsingin yliopiston kirjaston Helmi-tietokanta.
Adolf Erik Nordenskiöldin elämäkerta. Authors’ Calendar. (englanniksi)
Voimallinen tahto ja valkoiset jäävuoret: Suomalaisen tutkimusmatkailijan elämänvaiheet. Hakkapeliitan joulu 1.12.1929, s. 34. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
"Honkongin hopeamaljakko". Arvokkain Nordenskiöld-muistomme Kansallismuseon suojissa, Seura, 12.02.1936, nro 7, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Nordenskiöld, Adolf Erik hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii  Leopoldina  Scopus 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 
Muut:  IdRef 
Nordenskiöldin syntymäkoti Helsingin Bulevardin ja Annankadun kulmassa vuonna 1902.
Nordenskiöld.
Nordenskiöldin reitti Koillisväylän kautta Euraasian ympäri.
Nordenskiöldin hauta Västerljungin hautausmaalla.
Walter Runebergin veistämä Nordenskiöldin rintakuva.
Eric Adlercreutzin, Heikki Häiväojan ja Johanna Häiväojan toteuttama Adolf Erik Nordenskiöldin muistomerkki (1985) Helsingin Kaivopuistossa.
Northrop Grumman B-2 Spirit

| Northrop Grumman B-2 Spirit |
| --- | --- |
 B-2 Spirit lennolla Tyynenmeren yllä.
Tyyppi:  Strateginen pommikone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Northrop Grumman
Ensilento:  17. heinäkuuta 1989
Esitelty:  Huhtikuussa 1997
Tila:  Käytössä
Pääkäyttäjät:  USAF
Valmistusmäärä:  21 
Valmistusvuodet:  1987–2000
Yksikköhinta:  737 milj. USD (1997)
Kehitetty mallista:  XB-35, YB-49 (Northrop)
Northrop Grumman B-2 Spirit (suom. Henki) on Yhdysvaltain ilmavoimien käytössä oleva ja vuonna 1989 ensilentonsa suorittanut pitkänmatkan strateginen pommikone. B-2 Spirit on suunniteltu kantamaan sekä tavanomaisia pommeja, ohjuksia että ydinaseita.
1980-luvulla suunniteltu B-2 Spirit on neljäs sarjatuotantovaiheeseen edennyt häiveteknologialla varustettu lentokonemalli maailmassa, ja pommikoneista toinen. B-2 Spirit on maailman kehittynein strateginen pommikone sekä Northropin ensimmäinen operatiiviseen käyttöön otettu "lentävä siipi" -muotoilua noudattava lentokone.
Yhdessä 1970-luvulla suunnitellun ja 1980-luvulla valmistetun transsoonisen B-1B Lancer -pommikoneen ja 1950-luvulla käyttöön otetun B-52 Stratofortressin kanssa B-2 Spirit muodostaa Yhdysvaltain strategisten ilmavoimien kaluston, jonka on arvioitu olevan käytössä ainakin 2040-luvulle saakka.
Korkean yksikköhintansa ja koneen kehitys- ja tuotanto-ohjelmien kustannusylitysten vuoksi B-2 Spirit -pommittajia on kuitenkin valmistettu ainoastaan 21 kappaletta, joista yksi tuhoutui lento-onnettomuudessa vuoden 2008 alussa.
Yleistietoa > Muotoilu ja häiveominaisuudet

B-2 Spirit on häiveteknologiaa hyödyntävä raskas pitkän kantaman pommikone. Kone suunniteltiin mahdollisimman näkymättömäksi tutkassa, esikuvanaan kevyempi F-117A Nighthawk-pommikone. F-117A oli muotoiltu särmikkääksi heijastamaan tutkasäteet mahdollisimman laajalle eri suuntiin. B-2 Spirit puolestaan suunniteltiin sileäpintaiseksi, mikä oli paljon monimutkaisempi tehtävä. Molemmat lentokoneet on päällystetty tutkasäteitä absorboivilla materiaaleilla. B-2:n merkittävät esikuvat olivat Northropin kokeelliset XB-35 ja YB-49 -pommikoneet, jotka kehitettiin 1940-luvulla, muttei koskaan otettu operatiiviseen käyttöön. B-2 on niin sanottu "lentävä siipi", jossa ei ole perinteistä pyrstöä eikä siiven ja rungon rajaa voida määritellä tarkasti.
B-2 Spirit on päällystetty Northropin kehittämällä AHFM-materiaalilla, jonka tarkoituksena on heikentää koneeseen osuvien tutkasäteiden tehoa. Pommittajan moottorijärjestelmä on suunniteltu siten, että moottorien jättämä ilmavirta jäähdytetään, minkä ansiosta konetta on vaikea jäljittää eivätkä lämpöhakeutuvat ohjukset kykene osumaan siihen. Kulmikas ja epätavallinen muotoilu heijastaa tutkasäteitä pois, ja mustan maalikerroksen vuoksi konetta on lähes mahdoton havaita visuaalisesti normaaliin toiminta-aikaan eli öisin. Monia koneen häiveominaisuuksia koskevia tietoja ei ole ikinä paljastettu julkisuuteen, sillä Yhdysvaltain asevoimat pitää niitä tarkkaan varjeltuina sotilassalaisuuksina. Eikä salaisuuden verho rajoitu B-2:een, sillä vaikka ensimmäisen sukupolven häivekoneet F-117A:t on sittemmin poistettu aktiivikäytöstä, ne on säilötty piiloon suuren yleisön nähtäviltä.
Yleistietoa > Ase- ja tutkajärjestelmät

B-2 Spiritin voi aseistaa erilaisilla pommeilla ja ohjuksilla, kuten B61-ydinpommeilla, JDAM-täsmäpommeilla ja AGM-129 -risteilyohjuksilla. Koneen keskellä on kaksi pommiluukkua, joista molempiin on asennettu koneen kuljettamia aseita varten tarkoitetut pyörivät laukaisimet. Kone kykenee ylilennon aikana pommittamaan samanaikaisesti useita eri kohteita: yhden ylilennon aikana voidaan 1 000 tai 2 000 paunan pommeilla iskeä 16 eri kohteeseen; 500 paunan pommeilla voidaan pommittaa jopa 80 eri kohdetta. Koska B-2 Spirit voi kuljettaa samanaikaisesti sekä pommeja että ohjuksia, kone voi tehokkaasti hyökätä erilaisiin kohteisiin tehtävän vaatimalla asetyypillä. Vuoden 2006 keväällä Northrop Grumman sai valmiiksi kehitystyön, jonka ansiosta B-2 kykenee muun muassa käyttämään aikaisempaan verrattuna viisinkertaisen määrän GPS-ohjattuja täsmäaseita.
Koneen asejärjestelmiä tukemaan on kehitetty Raytheonin valmistama APQ-181 -tutkajärjestelmä, joka on suunniteltu toimimaan kaikissa sääolosuhteissa. Vuonna 2002 Raytheon aloitti projektin, jonka tarkoituksena on kehittää uusi, kehittyneempi versio APQ-181:sta. Arvion mukaan uusi versio tulee tuotantoon vuoden 2007 kesällä ja on asennettu kaikkiin B-2 Spirit -pommittajiin vuoteen 2010 mennessä. Koneessa on myös GPS-paikannin, nykyaikaiset sensorijärjestelmät sekä puolustuskäyttöön tarkoitettu alijärjestelmä, jota koskevat tiedot on kuitenkin pidetty sotilassalaisuutena.
Yleistietoa > Muuta

Yhden B-2-koneen hinta on noin 2,2 miljardia Yhdysvaltain dollaria, mikä tekee siitä yhden kaikkien aikojen kalleimmista lentokoneista. Osittain hinta johtuu koneiden vähäisestä määrästä, joiden kesken 23 miljardin dollarin suunnittelukulut jaetaan. Vertailutietona yhden Nimitz-luokan lentotukialuksen valmistuskustannukset ovat noin 4,5 miljardia dollaria. B-2 oli alun alkaen niin sanottu "pimeä hanke", joten sen lopullista tarkkaa hintaa ei tiedetä. Osa kuluista on voitu jakaa jonkun muun sotilashankkeen kanssa.
B-2 Spirit on kirjaimellisesti painonsa arvoinen kullassa. Koneiden grammahinta on eri hinta-arvioiden mukaan 16–30 dollaria. Kullan hinta on koneen olemassaoloaikana (kesään 2006 mennessä) vaihdellut välillä 8–23 dollaria grammaa kohti.
Aikaisemmista pommikoneista poiketen B-2 tarvitsee vain kaksi miehistönjäsentä: vasemmalla puolella istuu lentäjä ja oikealla puolella istuu komentaja. Monet koneen toiminnoista ovat pitkälti automatisoituja, joten toinen miehistön jäsenistä voi nukkua, valmistaa itselleen aterian mikroaaltouunissa tai käydä käymälässä toisen lentäjän valvoessa lennon etenemistä. Nämä sotilaskoneelle varsin erikoiset järjestelyt mahdollistavat sen, että miehistön jäsenillä on mahdollisimman mukavat oltavat pitkillä lentomatkoilla.
Tekniset tiedot (B-2A Block 30) > Yleistä

Lähde: USAF Fact Sheet, Pace, Spick
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&021.&&&&0021,0 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&052.040000052,4 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&0478.&&&&00478 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&071700.&&&&0071 700 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&0152200.&&&&00152 200 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&0170600.&&&&00170 600 kg
Polttoainemäärä: 75 750
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&04.&&&&004 × General Electric F118-GE-100 ohivirtaussuihkumoottoria; &&&&&&&&&&&&&077.&&&&0077 kN  per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&01010.&&&&001 010 km/h (Mach &&&&&&&&&&&&&&00.09500000,95) 12 000 metrissä
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0900.&&&&00900 km/h (Mach 0.85) 12 000 metrissä
Lentomatka: &&&&&&&&&&011100.&&&&0011 100 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&015200.&&&&0015 200 m
Siipikuormitus: &&&&&&&&&&&&0329.&&&&00329 kg/m²
Työntövoima-painosuhde: 0.205
Aseistus
23 000 kg pommeja ja taisteluvälineitä kahdessa sisäisessä pommikuilussa
80 × 227 kg pommia (Mk-82, GBU-38) asennettuna Bomb Rack Assemblyyn (BRA)
36 × 340 kg CBU-luokan pommia BRA:ssa
16 × 907 kg pommia (Mk-84, GBU-31) asennettuna Rotary Launcher Assemblyyn (RLA)
16 × B61- tai B83-ydinpommia RLA:ssa
Luettelo B-2-pommikoneista

| Tunnus | Numerotunnus | Nimi |
| --- | --- | --- |
| AV-1 | 82-1066 | Spirit of America |
| AV-2 | 82-1067 | Spirit of Arizona |
| AV-3 | 82-1068 | Spirit of New York |
| AV-4 | 82-1069 | Spirit of Indiana |
| AV-5 | 82-1070 | Spirit of Ohio |
| AV-6 | 82-1071 | Spirit of Mississippi |
| AV-7 | 88-0328 | Spirit of Texas |
| AV-8 | 88-0329 | Spirit of Missouri |
| AV-9 | 88-0330 | Spirit of California |
| AV-10 | 88-0331 | Spirit of South Carolina |
| AV-11 | 88-0332 | Spirit of Washington |
| AV-12 | 89-0127 | Spirit of Kansas * |
| AV-13 | 89-0128 | Spirit of Nebraska |
| AV-14 | 89-0129 | Spirit of Georgia |
| AV-15 | 90-0040 | Spirit of Alaska |
| AV-16 | 90-0041 | Spirit of Hawaii |
| AV-17 | 92-0700 | Spirit of West Virginia |
| AV-18 | 93-1085 | Spirit of Oklahoma |
| AV-19 | 93-1086 | Spirit of Kitty Hawk |
| AV-20 | 93-1087 | Spirit of Pennsylvania |
| AV-21 | 93-1088 | Spirit of Louisiana |
* Tuhoutui Guamissa 23. helmikuuta 2008.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hallen Hävittäjäsivu | B-2 Spirit
Spirits of Guam PDF-versio Air Force Magazine -lehdessä julkaistusta artikkelista (englanniksi)
B-2 Spirit.
B-2 Spirit pommitusharjoituksessa vuonna 1994.
B-2 Spirit lennolla Whitemanin lentotukikohdan yläpuolella.
Kahdeksan F/A-18 Hornetin suojaama B-2 Spirit.

B-2 Spirit. Vertailukohtana vasemmanpuoleinen F/A-18 Hornet ja oikeanpuoleiset F-16 Fighting Falconit.
B-2 Spirit lähdössä lennolle Andersenin lentotukikohdasta Guamissa.
Henry Troupp

Henry Eugen Troupp [trup] (23. maaliskuuta 1932 Helsinki – 19. helmikuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen kirurgi ja professori. Hän kuului suomalaisen neurokirurgian kehittäjiin.
Trouppin vanhemmat olivat johtaja Eugen Troupp ja Ragnhild Söderström. Toisen maailmansodan aikaan hän oli sotalapsena Ruotsissa. Troupp tuli ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta 1949 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1955 Helsingin yliopistosta. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli siellä vuonna 1961. Hän teki 1960-luvulla opintomatkoja Ruotsiin ja Englantiin.
Troupp oli Helsingin yliopiston neurokirurgian professori 1978–1994 sekä HYKSin neurokirurgisen klinikan ylilääkäri 1976–1994 ja HYKSin johtava ylilääkäri 1985–1989. Hän tutki aivoverisuonten sairauksia, kallonsisäistä painetta ja aivovaurioita. Hän hoiti myös useita luottamustehtäviä, muun muassa Finska Läkaresällskapetissa, ja toimi Potilasvahinkolautakunnan jäsenenä.
Troupp avioitui vuonna 1961 yliopistonlehtori Lotte Ruth Zurndorferin (s. 1929) kanssa. He saivat kaksi tytärtä.
Aiheesta muualla

Piirto, Hilkka: Neurokirurgi Troupp pitää aivovoimistelusta. (60-vuotishaastattelu.) Helsingin Sanomat 23.3.1992. (Viitattu 15.10.2017.)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Noppa-juttu

Noppa-juttu oli 1980-luvulla tapahtunut rakennusliike Noppa Oy:n laaja lahjusepäily. Rikosvyyhti jakaantui kolmeen haaraan, joita kutsuttiin Noppa I:ksi, Noppa II:ksi ja Noppa III:ksi.
Taustaa

Noin kymmenen vuoden ajan, 1960-luvun lopulta 1970-luvun lopulle, Suomessa rakennettiin asukaslukuun suhteutettuna maailmanennätysmäärä asuntoja. Lähiöiden rakentamisella pyrittiin toisaalta hallitsemaan tuolloista maaltapakoa, joka oli historiallinen ilmiö Suomen sisäisessä muuttoliikkeessä, toisaalta vähentämään siirtolaisuutta Ruotsiin. Huippuvuonna 1974 uusia asuntoja valmistui noin 74 000. Aluerakentamisessa poliitikot ja suuret rakennusliikkeet löysivät toisensa, ja kansanedustajat olivat usein merkittäviä vallankäyttäjiä myös kunnallispolitiikassa ja sitä kautta kaavoituksessa. Aluerakentamista sujuvoitettiin usein myös kyseenalaisin keinoin, kaavoituksesta päättäneitä poliitikkoja ja virkamiehiä lahjomalla. Rakennusalan lahjusoikeudenkäynneistä 1980-luvulla Noppa-juttu oli suurin ja sellaisena yksi rötösherrajahdin huipentumista.
Noppa I

Asuntorakentamista Tampereen Hervannassa avokätisesti rahoittaneet Tampereen Osuuspankki ja sen omistama Tammermaan Kiinteistökeskus olivat ajautumassa konkurssiin 1970-luvun lopulla. Asiassa ilmenneet epäselvyydet johtivat Osuuspankkitarkastuksen tekemään rikosilmoitukseen, ja juttu päätyi komisario Sulo Aittoniemen pöydälle.
Aittoniemelle selvisi, että Tammermaan Kiinteistökeskuksen rahoittamat uudet asunnot oli rakentanut Rakennusliike Noppa, joka oli saanut rakennusurakat ilman kilpailutusta ja laskuttanut tekemästään työstä ylihintaa. Osa ylihinnasta oli maksettu käteisenä suoraan Tampereen Osuuspankin toimitusjohtajalle Matti Sydänmaalle ja kiinteistökeskuksen toimitusjohtajalle Reino Laanikarille. Rakennuskustannukset olivat näin nousseet tavallista korkeammiksi, ja valmiista asunnoista jouduttiin vaatimaan korkeampia hintoja. Asunnot eivät menneet kaupaksi, minkä vuoksi Tampereen Osuuspankki joutui vaikeuksiin. Noppa Oy lunasti myymättä jääneet asunnot takaisin huomattavaan alihintaan, ja yhtiöiden toimitusjohtajat vetivät rahaa omiin taskuihinsa myös tässä välissä.
Aittoniemi määräsi takavarikoitavaksi Noppa Oy:n kirjanpidon, jota oli kuorma-autollinen. Kirjanpidon mukaan Nopan kassassa oli eräässä vaiheessa ollut kaksi miljoonaa markkaa, vaikka todellisuudessa rahat olivat olleet jo aivan muualla. Kassavajeen peittämiseksi pankinjohtaja Matti Sydänmaa oli antanut Nopan toimitusjohtajalle Pauli Kemmolle valmiiksi leimattuja pankin maksukuitteja, joihin oli Nopassa tekaistu maksujen saajat siten, että kirjanpito saatiin täsmäämään. Rikosvyyhdin tämän haaran, jota alettiin jutun laajetessa kutsua Noppa I:ksi, oikeuskäsittely päättyi Turun hovioikeudessa vuonna 1983. Matti Sydänmaa ja Reino Laanikari tuomittiin yhden vuoden ehdottomiin vankeusrangaistuksiin petoksesta ja asiakirjaväärennyksestä. Pauli Kemmo ja Nopan entinen toimitusjohtaja Erkki Kahila tuomittiin maksamaan yhteensä yli 350 000 markan korvaukset.