stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Timbuktu
Historia > Eurooppalaisten tutkimusmatkat

Euroopassa Timbuktu oli 1700-luvun lopulle saakka tunnettu vain eräiden arabialaisten ja berberiläisten matkailijoiden teoksista, jotka oli käännetty myös eurooppalaisille kielille. Tunnetuin heistä on ollut Ibn Battuta (1304-1368).
Tiettävästi ensimmäisenä eurooppalaisena Timbuktussa kävi Mungo Park vuosina 1795 ja 1805. Hän kuitenkin kuoli paluumatkallaan nykyisessä Nigeriassa eikä kirjoittanut matkakuvausta.
Vuonna 1824 pariisilainen maantieteellinen seura Société de Géographie lupasi 10 000 frangin palkinnon ensimmäiselle, joka olematta muslimi kävisi Timbuktussa ja palattuaan julkaisisi paikkakunnasta tietoa. Skotlantilainen Alexander Gordon Laing saapui Timbuktuun syyskuussa 1826. Hän ehti lähettää kirjeen, jossa hän kertoi joutuvansa lähtemään kiireesti pois, mutta paikalliset muslimiasukkaat surmasivat hänet paluumatkalla, koska pitivät eurooppalaisia valloittajina. Palkinnon sai ranskalainen René Caillié, joka matkusti Timbuktuun vuonna 1828 muslimiksi tekeytyneenä, minkä vuoksi hän onnistui myös palaamaan turvallisesti Ranskaan.
Afroamerikkalainen merenkulkija Robert Adams väitti joutuneensa vuonna 1811 joksikin ajaksi orjaksi Timbuktuun jouduttuaan haaksirikkoon Afrikan rannikolla. Vuonna 1813 hän jätti asiasta selonteon Ison-Britannian konsulaattiin Tangeriin, Marokkoon. Vuonna 1816 hän julkaisi matkakertomuksensa kirjassa The Narrative of Robert Adams, a Barbary Captive, josta on otettu uusi painos vielä vuonna 2006, mutta kertomuksen paikkansapitävyyttä on epäilty.kenen mukaan?
Edellä mainittujen lisäksi vain kolme eurooppalaista kävi Timbuktussa ennen vuotta 1890: Heinrich Barth vuonna 1853 sekä saksalainen Oskar Lenz ja espanjalainen Cristobal Benitez vuonna 1880.
Historia > Siirtomaakausi

Ranska valloitti Timbuktun vuonna 1894. Sen jälkeen se kuului Ranskan Länsi-Afrikkaan, kunnes tämä laaja siirtomaa vuonna 1960 jakautui moneksi itsenäiseksi valtioksi. Siitä lähtien Timbuktu on kuulunut Maliin.
Matkailu

Timbuktu on Malin tärkein matkailukohde, ja turistivirtojen takia kaupungissa on kansainvälinen lentoasema.
Matkailu > Maailmanperintökohde

Timbuktu on ollut Unescon maailmanperintöluettelossa vuodesta 1988. Sen historialliset kohteet ovat olleet vaarassa tuhoutua siksi, että tuuli tuo kaupunkiin Saharan hiekkaa, ja toisaalta sadekauden jälkeen ne on aina uudestaan peitettävä savikerroksella. Ne olivat Unescon uhanalaisten maailmanperintökohteiden listalla 1990–2005.
Suojeltuihin kohteisiin kuulunut kaupungin muslimipyhimyksen Sidi Mahamoud Ben Amarin hautakammio poltettiin toukokuussa 2012. Teosta vastuullisina pidetään terroristijärjestö al-Qaidaan verkottuneita Ansar Dine -kapinallisia. Äärimuslimien mielestä hautamonumentit eivät ole islamin mukaisia. Heinäkuussa 2012 hakuin varustautuneet kapinalliset hakkasivat palasiksi 1400-luvulla rakennetun Sidi Yahia -moskeijan sisäänkäynnin. Ovi moskeijaan oli ollut lukossa satoja vuosia, sillä paikalliset asukkaat uskoivat sen avaamisen tuovan huonoa onnea.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Timbuktu Wikimedia Commonsissa
Timbuktu UNESCO – World Heritage Centre. Viitattu 18.7.2022. (englanniksi)
Foluke Ifejola Adebisi: Timbuktu: Site of 1st African University African Skies. 19.2.2017. Viitattu 18.7.2022. (englanniksi)
Djingareiber-moskeija Timbuktussa.
Timbuktu vuonna 1860
Timbuktun kansainvälinen lentoasema.
Nivan koulu (Suomussalmi)

Nivan koulu oli Suomussalmen Vaarannivan kylässä Kainuussa sijainnut peruskoulun alakoulu. Koulussa oli 21 oppilasta lukuvuonna 2015–2016. Enimmillään koulussa on ollut yli sata oppilasta.
Nivan koulun nykyinen keltainen koulurakennus on vuodelta 2008, sen tieltä purettu, liian suureksi käynyt kivikoulu vuodelta 1954. Uusi koulu oli ensimmäinen Suomussalmelle rakennettu uusi koulurakennus sitten 1960-luvun.
Koulu lakkautettiin vuonna 2019.
Historiaa

Nivan (Polvelan) kansakouluun tuli perustamisvuonna 1927 oppilaita alakouluun 17 ja yläkouluun 27. Tilat oli vuokrattu Korkeaisen talosta: luokkahuone, veistohuone, keittiö sekä opettajan kamari. Alusta asti kouluun kuului myös oppilasasuntola pitkämatkalaisia varten.
Vuonna 1954 saatiin vuokratilojen korvaajiksi omat uudet tilat oppilasmäärän kasvettua lähes 80:een. Oppilaista puolet käytti asuntolaa, ja koulussa oli kolme opettajaa. Autoistumisen myötä koulukuljetukset tekivät asuntolan tarpeettomaksi vuonna 1963. Vuonna 1972 siirryttäessä kansakoulusta peruskouluun oppilaita oli 61, vuonna 1980 enää 52 ja vuonna 1995 kahdeksantoista. Uuden koulun valmistuessa 2008 Suomussalmen muita kouluja olivat Nivan lisäksi vielä Piispajärvi, Ruhtinansalmi, Pesiönlahti, Haukila ja Jumaliskylä, mutta kun Piispajärven koulukin vuonna 2015 lakkautettiin, Nivan koulu jäi Suomussalmen viimeiseksi kyläkouluksi.
Kirjallisuutta

Heikkinen, Reijo: Kasvatus ja koulutus Kainuussa : Kainuun koulutusjärjestelmän kehitys syyskuuhun 1945 mennessä. Väitöskirja, Kajaanin opettajankoulutuslaitos, Oulun yliopisto, 1995. ISBN 952-90-6419-5.
Vester, Lippo (toim.): Pirttikoulusta luokattomaan lukioon : Suomussalmen koululaitos 1895–1995. Suomussalmen koulutuslautakunta, 1996. ISBN 951-9390-24-3.
Elli Tompuri

Elli Tompuri 1910-luvun alussa.
Elin Hulda Maria (Elli) Tompuri (20. tammikuuta 1880 Vehkalahti – 4. helmikuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja, teatterinjohtaja, lausuja, tanssija ja kirjailija.
Elämäkerta

Tompurin vanhemmat olivat maanviljelijä Jooseppi Tompuri ja Anna Maria Meltari. Ruotsinkielistä Lärovärket för gossar och flickor i Helsingfors koulua käynyt Elli Tompuri pääsi ylioppilaaksi 1898. Opiskeltuaan jonkin aikaa Helsingin yliopistossa Tompuri pääsi vuonna 1900 näyttelijäharjoittelijaksi silloiseen Suomalaiseen teatteriin (tuleva Kansallisteatteri).
Tompuri opiskeli näyttämötaidetta Pariisissa ja Wienissä, ja hänen läpimurtoroolinsa oli vuonna 1905 Oscar Wilden Salomena Suomen Kansallisteatterissa. Tompurin tunnettuja rooleja olivat muun muassa Minna Canthin Anna-Liisa ja Sylvi sekä Henrik Ibsenin Nukkekodin Nora.
Vuonna 1919 Tompuri perusti lyhytaikaiseksi jääneen Vapaan Näyttämön. 1930-luvulla hän tuli tunnetuksi ”punaisena diivana” joka esitti Saksassa silloin kiellettyjen kirjailijoiden teoksia Kaunis Saksa – Poltettua runoutta –nimisessä runoillassaan 1934 ja johti Työnlausujat-lausuntakuoroa. Tompuri joutui tällöin silloisen Etsivän Keskuspoliisin tarkkailtavaksi.
1940- ja 1950-luvulla Tompuri kirjoitti teatteriuraansa käsittelevät muistelmansa.
Tompuri palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1961.
Elli Tompuri oli naimisissa 1910–1919 pankinjohtaja Lauri af Heurlinin kanssa. Lauri af Heurlinin ja Tompurin poikia olivat kansanedustaja Kaarlo af Heurlin ja kansantaloustieteen professori Lauri af Heurlin.
Teoksia

Minun tieni..., Porvoo: WSOY, 1942 – 3. p. WSOY, 1945
Tieni jatkuu, Porvoo: WSOY, 1942
Mihin päättyvi tie?, Porvoo: WSOY, 1944
Mikä ihminen on - ?, Porvoo: WSOY, 1946
Voices from Finland: an anthology of Finlands verse and prose in English, Finnish and Swedish, edited by Elli Tompuri. Helsinki: Sanoma, 1947
Naamio ja ihminen: Rachel: Bernhardt: Duse, Porvoo: WSOY, 1948
Sammumattomia tähtiä: Ellen Terry – Henry Irving, Porvoo: WSOY, 1950
Etu- ja taka- ja syrjähyppyjä: muistelmia Arkadiasta Kansalliseen. Porvoo: WSOY, 1952
Keisarin kaupungista Rooman tielle, Porvoo: WSOY, 1954
Myrskylinnun tie: Elli Tompurin muistelemaa, lyhentäen toim. Ritva Heikkilä ja Marianna Laurson. Porvoo; WSOY, 1980 - (Profiili-sarja.). ISBN 951-0-10156-7
Galleria

Tompuri n. 1900–1906
Albert Edelfeltin piirustus Tompurista vuodelta 1904
Magnus Enckellin hahmotelma näytelmästä Salome, jota Tompuri tähditti (1906)
Tompuri vuonna 1918
Tompurin lausuntailta Helsingin yliopistolla, 1930
Tompuri lehtikuvassa 1959
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elli Tompuri Wikimedia Commonsissa
Nina-Katariina Tienhaara, Kun esitystaiteesta tulee poliittista – Elli Tompurista ja valkovenäläisestä underground-kollektiivista, Opinnäyte, Turun AMK 2011
Helka Mäkinen, Elli Tompuri – Uusi nainen ja punainen diiva, väitöskirja.
Finlandia-katsaus 24 Elonet., kohdasta 2:17 alkaen
Ylen Elävä arkisto: Elli Tompuri lähikuvassa 1960.
Elli Tompuri : Ida Aalberg ei ollut oman kuvansa mallina, Suomen Kuvalehti, 02.02.1935, nro 5, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Amerikassa näyttelijät hyviä - näytelmät huonoja (Elli Tompurin haastattelu), Helsingin Sanomat, 19.08.1939, nro 221, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Hanna Nohynek

| Hanna Nohynek> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. elokuuta 1958 (ikä 66) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Arvonimi: professori (2024)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (LT)
Instituutti:  THL
Tutkimusalue:  rokotetutkimus
Palkinnot:  Hyvän tiedon omena (2021)
Hanna Maria Nohynek (s. 27. elokuuta 1958 Helsinki) on suomalainen ylilääkäri ja rokotetutkija sekä vuodesta 2022 WHO:n strategisen rokotusasiantuntijaryhmän SAGE:n puheenjohtaja. Helsingin Sanomat esitti hänen olevan maailman parhaita rokoteasiantuntijoita.
Nohynek työskenteli noin kahdenkymmenen vuoden ajan kehitysmaissa, esimerkiksi Filippiineillä. Vuonna 1996 hän väitteli Helsingin yliopistossa. Englanninkielinen artikkeliväitöskirja oli otsikoitu Acute lower respiratory tract infection in children : the ability of microbiological, clinical and radiological methods to detect bacterial infection.
Vuoteen 2010 saakka hän keskittyi enimmäkseen työskentelyyn kehitysmaiden rokotusten parissa Suomen Akatemian, KTL:n ja THL:n alaisuudessa. Hän on myös toiminut THL:n ylilääkärinä kansallisessa rokotusohjelmassa. Koronaviruspandemian aikana Nohynek on toiminut kansallisen rokotusasiantuntijaryhmän sihteerinä. Hän itse sai koronavirustartunnan maaliskuussa 2020.
Nimetön lähde Marinin hallituksessa vaati marraskuun 2021 lopussa Nohynekin erottamista. Hallituksen mukaan myös alle 60-vuotiaille pitää järjestää kolmas koronarokotus, mutta THL ja Kansallinen rokotusasiantuntijaryhmä eivät ole tukeneet tätä. Muun muassa Helsingin Sanomat ja Suomenmaa tuomitsivat "nimettömän hallituslähteen" ja ministeri Krista Kiurun Nohynekiin ja muihin asiantuntijoihin koko koronapandemian ajan "Donald Trump -maisesti" kohdistaman painostuksen.
Terveystoimittajat ry palkitsi Nohynekin Hyvän tiedon omena -tunnustuksella (2021) luonnehtien häntä muun muassa korvaamattomaksi tietolähteeksi. Hän on ollut vastauksissaan selkeä ja hyvin tavoitettavissa oleva asiantuntija rokotusaiheisissa kysymyksissä. Vuonna 2021 Stadin Slangi ry valitsi hänet Stadin friiduksi.
Keväällä 2023 Nohynek promovoitiin Turun Yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi.

Presidentti Alexander Stubb myönsi 19.4.2024 Nohynekille professorin arvonimen. .
Kirjallisuutta

Hautamäki, Terhi: Hanna Nohynek – Peloton, WSOY 2024. ISBN 9789510498811.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle
Topaasi

| Topaasi |
| --- | --- |
 Vaaleanruskeita jaloja topaasikiteitä
Luokka:  silikaattimineraalit
Kemialliset ominaisuudet
Kemiallinen kaava:  Al2SiO4(F,OH)2
Fysikaaliset ominaisuudet
Väri:  väritön, vaaleansininen, keltainen tai oranssinruskea tai joskus punertava tai vihreä
Kidejärjestelmä:  rombinen
Taottavuus:  murenee taottaessa
Kovuus Mohsin asteikolla:  8
Aiheesta muualla
  Topaasi Commonsissa 
Väritön epäjalo topaasi.
Topaasikidenäytteitä Viitaniemestä. Oikea ja alin kide kuvassa ovat läpinäkyvää jalotopaasia.
Topaasi on silikaatteihin kuuluva mineraali, jossa on mukana alumiinia sekä fluoria ja jonka kaava on Al2SiO4(F,OH)2. Topaasin kiderakenne on rombinen ja kiteet ovat yleensä prisman muotoisia. Topaasin kovuus Mohsin asteikolla on 8, mutta erittäin herkän lohkeavuutensa takia se ei juuri kestä iskuja. Topaasi on tavallisimmin väritön, vaaleansininen, keltainen tai oranssinruskea, mutta myös vaaleanpunaisia, tummanpunaisia ja vihreitä topaaseja esiintyy. Läpinäkyvänä topaasi on arvostettu jalokivi. Väritöntä jalotopaasia kutsutaan myös nimellä orjatimantti.
Topaasi-nimi

Topaasin nimen arvellaan periytyvän Topazos-nimisestä Punaisellamerellä sijaitsevasta saaresta, jonka nimi merkitsee ’etsiä’ saaren hankalan löydettävyyden mukaan. Saarelta löydettiin kellertävää peridoottia. Aiemmin kaikkia keltaisia jalokiviä kutsuttiinkin topaaseiksi, ja vasta myöhemmin sana yhdistettiin nimenomaan tiettyyn silikaattimineraaliin. Tästä seurauksena monilla arvottomammilla jalokivillä on vanhoja harhaanjohtavia nimiä, joissa esiintyy topaasin nimi: esimerkiksi poltettua ametistia on kutsuttu kultatopaasiksi ja Madeiran topaasiksi. Näistä erotuksena aitoja topaaseja kutsuttiin jalotopaaseiksi.
Esiintyminen

Topaasia esiintyy värittöminä tai sinertävinä, usein valtavan suurina kiteinä pegmatiiteissa. Pegmatiitin rapautumisjäänteenä syntyneestä sorasta tavataan pyöristyneitä kappaleita, jotka ovat rikastuneet upaesiintymiksi jokiin veden lajittelemina. Myös vulkaanisten kivilajien kidesykeröistä on tavattu pieniä ruskeita kiteitä. Merkittävä historiallinen topaasiesiintymä Euroopassa oli Schneckenstein Saksissa, jossa louhinta aloitettiin 1800-luvun alussa ja on nykyisin loppunut. Myöhemmin merkittävä esiintymä löydettiin Uralvuorilta. Brasiliasta louhitaan erittäin suuria jalokiviluokan kiteitä, joista suurin painaa viistehiottuna 22 892,5 karaattia (4,58 kg) ollen siten maailman suurin viistehiottu jalokivi. Suomessa topaasia on löydetty muun muassa Orivedeltä, Kaakkois-Suomen rapakivialueelta, Eurajoelta ja Eräjärven Viitaniemen louhoksesta.
Aiheesta muualla

Mindat.org: Topaz (englanniksi)
Webmineral: Topaz Mineral Data (englanniksi)
Gemdat.org: Topaz (englanniksi)
Nivankylä

Nivankylän koulu lokakuussa 2022.
Nivankylä on kylä ja taajama Rovaniemellä Ounasjoen ja kantatien 79 varrella. Se sijaitsee 10 kilometriä Rovaniemen keskustasta pohjoiseen. Kylässä on noin 500 asukasta. Taajaman väkiluku puolestaan oli vuoden 2021 lopussa 329 ja pinta-ala 2,08 neliökilometriä. Kylällä toimii Nivankylän koulu, jossa on luokat 1–6.
Aiheesta muualla

Kyläkävelyraportti Nivankylä, Rovaniemi 30.5.2013, Lapin ELY-keskuksen Maisemat ruotuun -hanke
Kirjallisuutta

Nikkilä, Yrjö: Nivankylä – kylä vaarojen ja väylien. Nivankylän perinnetoimikunta, 1990. ISBN 952-90-1812-6.
Rovaniemen kaupunginosat ja kylät
Alakorkalo
Ala-Nampa
Auttinseutu
Hirvas
Jaatila
Juotasniemi
Karvonranta
Katajaranta
Kauko
Kiiruna
Kivitaipale
Kolpene
Korkalovaara
Koskenkylä
Lehtojärvi
Leipee
Lohiniva
Marrasjärvi
Marraskoski
Meltaus
Misi
Muurola
Narkaus
Niesi
Nivankylä
Nivavaara
Norvajärvi
Oikarainen
Ojanperä
Olkkajärvi
Ounasrinne
Paavalniemi
Patokoski
Pekkala
Perunkajärvi
Petäjäinen
Pisa
Pullinranta
Pöykkölä
Rantaviiri
Rautiosaari
Ruikka
Saarenkylä
Sinettä
Santamäki
Sonka
Syväsenvaara
Tapionkylä
Tennilä
Teollisuuskylä
Tiainen
Tuhnaja
Vaarala
Vanttausjärvi
Vanttauskoski
Vennivaara
Viiri
Vikajärvi
Välijoki
Ylikylä
Yli-Nampa
Robert Nobel

Robert Nobel
Robert Hjalmar Nobel (4. elokuuta 1829 Tukholma – 7. elokuuta 1896 Getå, Krokek, Östergötland) oli ruotsalainen insinööri ja teollisuusmies.
Robert Nobelin isä oli ruotsalainen insinööri, keksijä ja teollisuusmies Immanuel Nobel. Hänen veljiään olivat Nobel-palkintojen perustaja Alfred Nobel ja Venäjän öljyteollsuuden perustajana pidetty Ludvig Nobel. Isä Immanuel Nobel muutti perheineen Ruotsista Venäjälle 1838 myydäkseen siellä keksintöjään muun muassa veden alla räjähtävää merimiinaa joka kiinnostikin Venäjän keisari Nikolai I:stä ja hän perusti vuonna 1842 Pietariin Fonderies et Ateliers Mécaniques Nobel Fils nimellä toimineen mekaanisen verstaan ja valimon. Nobelin tehdas sai Krimin sodan aikana 1853-1856 runsaasti tilauksia Venäjän hallitukselta ja tehtaassa työskenteli parhaimmillaan 1 000 työntekijää. Sodan päätyttyä tilaukset loppuivat kun uusi keisari Aleksantari II supisti sotilasbudjettia ja Immanuel Nobel joutui vuonna 1859 luovuttamaan tehtaan velkojilleen muuttaen sitten perheineen takaisin Ruotsiin. Hänen pojistaan Robert ja Ludvig jäivät kuitenkin Venäjälle.
Robert Nobel oli ollut pari vuotta merillä ja työskennellyt sitten isänsä tehtaassa Pietarissa. Hän muutti 1860-luvulla Suomeen ja perusti Helsingin lähistölle tehtaan valmistamaan uutta nitroglyseriini-räjähdysainetta. Robert Nobel palasi vuonna 1871 Pietariin. Vuonna 1873 hänen veljensä Ludvig Nobel sai Venäjän hallitukselta suuren kivääritilauksen ja hän lähetti Robertin hankkimaan kiväärien tukkeja varten pähkinäpuuta Kaukasuksen alueelta. Robert osti kuitenkin pähkinäpuun ostoon tarkoitetuilla 25 000 ruplalla pienen öljynjalostamon Bakun alueelta ja hän sai sitten Ludvigilta lisää rahaa jalostamon uudistamiseen ja laajentamiseen. Vuoteen 1876 mennessä Nobelin veljesten jalostamosta oli tullut Bakun johtava öjynjalostamo ja samana vuonna Nobel lähetti ensimmäisen valopetroolitoimituksen Bakusta Pietariin. Ludvig Nobel perusti vuonna 1879 Branobel-öljyhtiön (nimi oli lyhenne venäjän kielen sanoista братьев Нобель, "Nobel veljekset") jossa hänen veljensä Robert ja Alfred olivat myös osakkaina.
Robert Nobel joutui terveyssyistä lähtemään 1881 Bakusta ja hän palasi Ruotsiin jossa hän asui viimeiset vuotensa.
Kirjallisuutta

Yergin, Daniel: The Prize: The Epic Quest for Oil, Money & Power. Free Press 1991. ISBN 0671799320
Tolf, Robert W.: The Russian Rockefellers: The Saga of the Nobel Family and the Russian Oil Industry. Hoover Press 1976. ISBN 0817965815.
Aiheesta muualla

Branobel-öljy-yhtiön historiasta kertova sivusto
Brita Asbrink: The Nobels in Baku: Swedes' Role in Baku's First Oil Boom, Azerbaijan International Summer 2002 (10.2)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Robert Nobel
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Käännös suomeksi
Emanuel Nobel

Emanuel Nobel
Emanuel Nobel (10. kesäkuuta 1859 – 31. toukokuuta 1932) oli ruotsalais-venäläinen teollisuusmies, joka johti Bakussa toiminutta Branobel-öljy-yhtiötä.
Nobelin vanhemmat olivat Branobel-yhtiön perustaja Ludvig Nobel ja tämän ensimmäinen vaimo Mina Ahlsell. Hän oli Immanuel Nobelin pojanpoika ja Alfred Nobelin veljenpoika. Emanuel Nobel tuli Branobelin johtajaksi isänsä kuoltua 1888. Yhtiön omistajiin kuuluivat Nobelin ja hänen sisarustensa lisäksi hänen setänsä Robert Nobel ja Alfred Nobel.
Emanuel Nobel solmi vuonna 1898 lisenssisopimuksen dieselmoottorin keksijän saksalaisen Rudolf Dieselin kanssa. Hän perusti Pietariin maailman ensimmäisen dieselmoottoritehtaan, jonka valmistamia moottoreita alettiin käyttää Branobelin säiliölaivoissa. Branobel laajensi myös toimintaansa Kaspian meren alueella muun muassa Groznyyn ja Dosseriin.
Emanuel Nobelin setä Alfred Nobel testamenttasi kuoltuaan 1898 suurimman osan omaisuudestaan Nobel-säätiön luomiseen sekä Nobelin palkintojen rahoittamiseen. Hänen veljensä Robertin perilliset käynnistivät oikeusjutun testamentin mitätöimiseksi. Emanuel Nobel halusi kuitenkin, että hänen setänsä toiveita noudatettaisiin, ja hän vetosi asiassa muun muassa Ruotsin kuninkaaseen Oskar II:een. Testamenttiasiassa päästiinkin lopulta sopuun, ja Nobelin säätiö saattoi aloittaa toimintansa.
Emanuel Nobel oli isänsä tavoin innokas taiteen kerääjä, ja hänen maalaus- ja esinekokoelmiaan oli Nobelin perheen Pietarin asuinpalatsissa ja perheen kesänviettopaikassa Kirjolan kartanossa Karjalan kannaksella. Merkittävä osa kokoelmista säästyi Venäjän lokakuun vallankumouksen jälkeen bolševikkien takavarikoilta, sen sijaan Kirjola tuhoutui talvisodan aikana 1940.
Emanuel Nobel pakeni Venäjältä kesällä 1918 lokakuun vallankumouksen jälkeen. Nobelin perheen Venäjällä olleet omistukset, muun muassa Branobel-öljy-yhtiö, joutuivat takavarikoitaviksi. Emanuel Nobel vetäytyi syrjään liiketoimista ja vietti viimeiset vuotensa Ruotsissa, jossa hän myös kuoli.
Kirjallisuutta

Yergin, Daniel: The Prize: The Epic Quest for Oil, Money & Power. Free Press 1993. ISBN 0671799320.
Tolf, Robert W.: The Russian Rockefellers: The Saga of the Nobel Family and the Russian Oil Industry. Hoover Press 1976. ISBN 0817965815.
Jangfeldt, Bengt: Immanuel Nobel ja hänen poikansa tsaarien Venäjällä. Siltala 2023. ISBN 978-952-388-169-3.
Aiheesta muualla

Branobel-öljy-yhtiön historiasta kertova sivusto
Brita Asbrink: The Nobels in Baku : Swedes' Role in Baku's First Oil Boom, Azerbaijan International Summer 2002 (10.2)
Venäjän öljylähteillä. Veljekset Nobel-yhtiön naftateollisuuslaitokset Bakussa, Suomen Kuvalehti, 05.05.1923, nro 18, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Emanuel Nobel
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Käännös suomeksi
Nokkakalat

| Nokkakalat |
| --- | --- |
 Liitokala (Exocoetus volitans)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Nokkakalat Beloniformes  Berg, 1937
Heimot
 Medakat Adrianichthyidae  Nokkakalat Belonidae  Liitokalat Exocoetidae  Puolinokkakalat Hemiramphidae  Makrillihauet Scomberesocidae 
Katso myös
   Nokkakalat Wikispeciesissä   Nokkakalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nokkakalat (Beloniformes) on viuhkaeväisten luokkaan kuuluva kalalahko, jonka lajeja elää sekä makeissa että suolaisissa vesissä. Se jakaantuu viiteen heimoon: medakat (Adrianichthyidae), nokkakalat (Belonidae; varsinaiset nokkakalat), liitokalat (Exocoetidae), puolinokkakalat (Hemiramphidae) ja makrillihauet (Scomberesocidae). Nokkahammaskarppeja lukuun ottamatta kaikki lahkon kalat ovat virtaviivaisia keskikokoisia kaloja, jotka elävät lähellä veden pintaa ja käyttävät ravinnokseen leviä, planktonia tai muita pieniä eläimiä. Useimmat nokkakalat ovat suolaisen veden merikaloja. Muutama varsinainen nokkakala- ja puolinokkakalalaji elää myös murtovesissä tai makeissa vesissä.
Rusopainijakala (Hemirhamphodon pogonognathus
Lahko jaetaan toisinaan kahteen alalahkoon: nokkahammaskarpit ja nokkakalat. Nokkahammaskarppien alalahkoon kuuluu vain yksi heimo, ja nokkakalojen alalahkoon loput neljä. Aiemmin nokkahammaskarpit luettiin hammaskarppikalojen lahkoon, mutta tarkemmat analyysit ovat paljastaneet läheisemmän sukulaisuuden nokkakaloihin. Nokkakaloilla esiintyy monivivaihteisia leukamuotoja. Perusmuotona on nokkahammaskarppeja lukuun ottamatta selvästi pidentynyt alaleuka. Liitokaloilla pidentynyt alaleuka kuitenkin häviää aikuiseksi kasvaneilla kaloilla.
Nokkakalojen tunnetuimpiin lajeihin kuuluvat itse nokkakala, jota esiintyy Itämeressäkin, sekä liitokala.
Aiheesta muualla

Order Summary for  Beloniformes (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Tree of Life Web Project (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q329667  Wikispecies: Beloniformes  ADW: Beloniformes  AFD: Beloniformes  BOLD: 269  CoL: T6  EoL: 8242  EPPO: 1BELGO  Fauna Europaea: 304295  Fauna Europaea (new): 0001f041-fb7d-4c89-8c8a-a5c9b0adeb9a  GBIF: 498  iNaturalist: 51485  IRMNG: 10232  ITIS: 553128  NBN: NBNSYS0000179751  NCBI: 76071  NZOR: 8ff66818-b023-48b5-bcae-8c4862369019  Open Tree of Life: 837201  Paleobiology Database: 35761  Plazi: 497DDA6B-FF9D-F119-43AB-B3B94EF2C562  WoRMS: 10320