stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjän–Turkin sota (1768–1774)
Neuvottelut

Turkki oli valmis rauhanneuvotteluihin. Aselepo solmittiinkin toukokuussa 1772. Sota kuitenkin syttyi uudestaan, kun tilanne Puolassa kävi Venäjälle turvallisemmaksi. Nyt Venäjä valtasi Suvorovin johtamana Tonavan varren linnoituksia. Rauha solmittin Kutšuk Kainardsissa 1774. Venäjä sai osan Moldovaa sekä Asovanmereltä Kertšin ja Jenikalen linnoitukset. Turkki suostui kunnoittamaan alamaistensa ortodoksista uskoa. Sopimuksessa Krim tuli Turkista riippumattomaksi valtioksi. Tosin Venäjä otti Krimin alueen haltuunsa keväällä 1783.
Sodan seurauksena Venäjä kiinnostui Kaukasian valtaamisesta. Georgialaiset olivat sodan aikana pyytäneet Venäjältä apua omassa taistelussaan Turkkia vastaan. Vuonna 1774 tehdyssä sopimuksessa Georgia vapautettiin veronmaksusta Turkille. Toisaalta Iran vahvistui Georgian itäpuolella, ja Georgia joutui kahden islamilaisen valtion puristuksessa turvautumaan Venäjän apuun. Venäjä sai yliotteen Georgiasta.
Valkohaukka

| Valkohaukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Alaheimo::  Buteoninae
Suku::  Viidakkohaukat Leucopternis
Laji::  albicollis
Kaksiosainen nimi
 Leucopternis albicollis  (Latham, 1790) 
Alalajit
 Leucopternis albicollis albicollis (Latham, 1790)  Leucopternis albicollis costaricensis W. L. Sclater, 1919  Leucopternis albicollis ghiesbreghti (Du Bus de Gisignies, 1845)  Leucopternis albicollis williaminae Meyer de Schauensee, 1950 
Katso myös
   Valkohaukka Wikispeciesissä   Valkohaukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkohaukka (Leucopternis albicollis) on haukkojen heimon viidakkohaukkojen sukuun kuuluva lintulaji. Sitä tavataan Etelä- ja Keski-Amerikan maista Belizessä, Boliviassa, Brasiliassa, Kolumbiassa, Costa Ricassa, Ecuadorissa, El Salvadorissa, Ranskan Guayanassa, Guatemalassa, Guyanassa, Hondurasissa, Meksikossa, Nicaraguassa, Panamassa, Perussa, Surinamessa, Trinidad ja Tobagossa sekä Venezuelassa.
Sen tärkeintä elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat metsät, mutta myös kuivat metsät ja kosteat vuoristometsät 1 500 metrin korkeuteen sekä viljellyt alueet. Populaation suuruudeksi arvioidaan 20 000–50 000 yksilöä. Amazonin alueen metsien hakkuun vuoksi populaation arvioidaan kuitenkin pienevän kolmessa sukupolvessa 25 prosenttia.
Aikuinen Pseudastur albicollis Hondurasissa.
Aikuinen Pseudastur albicollis ghiesbreghti Guatemalassa.
Vihreä skapulaari

Vihreä skapulaari, jossa on pieni pyhän Benedictuksen mitali.
Vihreä skapulaari on roomalaiskatolinen sakramentaali, joka juontaa juurensa ranskalaiseen vinsentiläissisareen Justine Bisqueyburuun, ja hänen kokemaansa Neitsyt Marian ilmestykseen vuonna 1840.
Ulkomuodoltaan vihreä skapulaari on nauhaan kiinnitetty nelikulmainen pala vihreää kangasta, jonka molemmin puolin on kuva. Toisella puolen on Neitsyt Maria, toisella puolen Neitsyt Marian tahraton sydän, jonka yllä on risti ja ympärillä lukee yksinkertaistettu muoto Terve Mariasta: Marian tahraton sydän, rukoile meidän puolestamme nyt ja kuolemamme hetkenä.
Nimestään huolimatta vihreä skapulaari ei ole varsinainen skapulaari koska se ei liity sääntökuntapukuun eikä sisällä sen mukana tulevia velvoitteita. Sitä varten ei tarvita samanlaista pukemissiunausta kuin ruskealle skapulaarille, vaan riittää kun pappi yksinkertaisesti siunaa sen ennen käyttöä, jolloin siitä tulee sakramentaali. Paavi Pius IX antoi sille virallisen hyväksynnän vuonna 1870. Vihreää skapulaaria suositellaan esimerkiksi sairaille. Tässä mielessä se muistuttaa karismaattisen liikkeen piirissä siunattuja rukousliinoja, joiden lähtökohtina Raamatussa voidaan pitää Luuk. 8:44,46 ja Ap.t. 19:12.
Aiheesta muualla

Free printable images for making Green Scapulars
University of Dayton - Guide to the Marian devotional scapular collection
Society of the Green Scapular
Fr Marie Edouard Mott: The Green Scapular and its favors äänikirjana - Youtube.com
Viikerlä

Viikerlä on kylä Salossa entisen Halikon kunnan eteläosassa. Kylä sijaitsee Kokkilantien molemmin puolin Ketolan ja Suppalan välissä. Viikerlä sijaitsee Koppurinmäen ja Ämmänmäen välisessä laaksossa, mikä on viljelykäytössä. Laakson jakavat puro ja Kokkilantie, jonka varrelle asutus on keskittynyt.
Viikerlä on asututtu vasta myöhäiskeskiajalla, sillä se on kuulunut ruotsalaisen vero-oikeuden piiriin. Kylän on muodostanut Viikerlän kantatila, josta on ensimmäinen maininta 1560-luvulta. Viikerlässä on aina ollut paljon torppia ym. työläisasutusta. Ensimmäiset torpat alkoivat itsenäistyä jo 1911 ja 1920-luvulle tultaessa kylään oli ilmestynyt jo seitsemän itsenäistä maatilaa.
Venäjän taideakatemia

Päämaja Moskovassa.
Opiskelua taideakatemiassa.
Venäjän taideakatemia (ven. Российская академия художеств, Rossijskaja akademija hudožestv)  on Venäjän valtiollinen ja valtakunnallinen kuvataidealan tutkimus- ja koulutusorganisaatio. Se on akatemia, jonka tehtävänä on edistää eri kuvataidealojen ammatillista toimintaa, tarkoituksena säilyttää ja kehittää Venäjän kansan taiteen traditiota, edistää taidekasvatuksen teoriaa ja kouluttaa kuvataiteiden spesialisteja, sekä tutkia koti- ja ulkomaista taidekulttuuria ja taidehistorian, -teorian ja arkkitehtuurin ongelmia.
Venäjän taideakatemia tarjoaa taiteilijakoulutusta Surikov-instituutissa Moskovassa, Repin-instituutissa Pietarissa sekä kahdessa valtionakatemian taidelyseossa Moskovassa ja Pietarissa.
Akatemian tutkimuksesta vastaavat Kaunotaiteiden teorian ja historian tutkimusinstituutti Moskovassa, tutkimuskirjasto Pietarissa, sekä arkisto Pietarissa.
Lisäksi taideakatemiassa on museo- ja näyttelytoiminnan osasto. Se vastaa taideakatemian näyttelysaleista, Tsereteli-galleriasta ja Venäjän taideakatemian valtion nykytaiteen museosta Moskovassa, sekä Venäjän taideakatemian museosta Pietarissa.
Taideakatemia järjestää luovia työpajoja eri taiteiden lajeissa, kuten taidemaalauksessa, kuvanveistossa ja taidegrafiikassa. Työpajoja on Moskovassa, Pietarissa, Kazanissa ja Krasnojarskissa.
Akatemian Pietarin Repin-instituutti on järjestänyt taidekoulutusta yhteistyössä Kotkassa ja Imatran taidekoulun kanssa.
Jäsenet

Akatemian puheenjohtajana on toiminut vuodesta 1997 taiteilija ja kuvanveistäjä Zurab Tsereteli. Varapuheenjohtaja on taidemaalari Tahir Salahov.
Taideakatemian jäsenet ovat täysjäseniä eli akateemikkoja, kirjeenvaihtajajäseniä ja kunniajäseniä, jotka valitaan akatemian kokouksessa.
Venäjän federaation alueella asuvat taiteilijat, arkkitehdit, muotoilijat ja taidekriitikot valitaan Venäjän taideakatemian täysjäseniksi ansioistaan taiteen, arkkitehtuurin, muotoilun ja taidekritiikin erinomaisten ja tärkeiden taideteosten ja tutkimustyön kehittäjinä.
Kunniajäsenet voidaan valita maailmankulttuurin ja taiteiden huomattavien henkilöiden joukosta, kuten myös sellaisista henkilöistä, jotka ovat vaikuttaneet paljon akatemian ja venäläisen kulttuurin kehitykseen avustus- ja tukitoimillaan. Akateemikoiden ja kirjeenvaihtajajäsenten määrän päättää akatemian kokous. Akateemikot, kirjeenvaihtaja- ja kunniajäsenet valitaan vähintään kerran kolmessa vuodessa akatemian sääntöjen mukaan, jotka hyväksyy akatemian presidiumi.
Aiheesta muualla

Taideakatemian taidelyseo Moskovassa (venäjäksi)
Viimeinen määräys

| Viimeinen määräys> The Last Command |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Josef von Sternberg
Käsikirjoittaja:   John F. Goodrich  Herman J. Mankiewicz (tekstit) 
Tarina:   Lajos Bíró  Josef von Sternberg 
Tuottaja:   Adolph Zukor  Jesse L. Lasky 
Kuvaaja:  Bert Glennon
Tuotantosuunnittelija:  Hans Dreier
Pukusuunnittelija:  Travis Banton
Pääosat:   Emil Jannings  Evelyn Brent  William Powell 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Famous Players-Lasky  Paramount Pictures 
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:   1928-01-2222. tammikuuta 1928  
Kesto:  85 minuuttia
Alkuperäiskieli:  mykkä, englanninkieliset tekstitykset
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viimeinen määräys (engl. The Last Command) on vuonna 1928 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen mykkäelokuva, jonka on ohjannut Josef von Sternberg. Pääosan esittäjä Emil Jannings voitti kaikkien aikojen ensimmäisen Oscar-palkinnon parhaasta miespääosasta vuonna 1929.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Emil Jannings   | … |  Suurherttua Sergius Alexander   |
|  Evelyn Brent   | … |  Natalie Dabrova   |
|  William Powell   | … |  Leo Andreyev   |
|  Jack Raymond   | … |  Assistantti   |
|  Nicholas Soussanin   | … |  Adjutantti   |
|  Michael Visaroff   | … |  Henkivartija   |
Viera

Viera tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Etunimenä

Viera Collaro (s. 1946), slovakialaistaustainen Tanskassa asuva kuvataiteilija
Sukunimenä

Feliciano Viera (1872–1927), Uruguayn presidentti
Jonathan Viera (s. 1989), espanjalainen jalkapalloilija
Petrona Viera (1895–1960), uruguaylainen taidemaalari
Sebastián Viera (s. 1983), uruguaylainen jalkapallomaalivahti.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Viera”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Viola Goretzki

| Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Itä-Saksa> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Montreal 1976 | kahdeksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Nottingham 1975 | kahdeksikko |  |
Viola Goretzki (myöh. Landvoigt, s. 23. marraskuuta 1956 Zwickau) on saksalainen, Itä-Saksaa edustanut soutaja. Hän voitti kahdeksikossa maailmanmestaruuden Nottinghamissa 1975 ja olympiakultaa Montrealissa 1976.
Goretzki avioitui soudun olympiavoittaja Bernd Landvoigtin kanssa.
Verisempi viikonloppu

| Verisempi viikonloppu> Severance |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Christopher Smith
Käsikirjoittaja:  James Moran Christopher Smith
Tuottaja:  Finola Dwyer Jason Newmark
Säveltäjä:  Christian Henson
Kuvaaja:  Ed Wild
Pääosat:   Danny Dyer  Laura Harris 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Qwerty Films UK Film Council HanWay Films
Levittäjä:  Pathé
Ensi-ilta:  11. toukokuuta 2007 (Suomi)
Kesto:  96 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Verisempi viikonloppu (Severance) on Christopher Smithin ohjaama brittiläinen kauhukomedia vuodelta 2006.
Tarina

Severance kertoo fiktiivisestä asevalmistaja Palisade Defencestä. Yhtiön henkilökunta lähtee viikonloppumatkalle Unkarin metsiin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Danny Dyer  | … |  Steve   |
|  Laura Harris  | … |  Maggie   |
|  Tim McInnerny  | … |  Richard   |
|  Claudie Blakley  | … |  Jill   |
|  Andy Nyman  | … |  Gordon   |
|  Toby Stephens  | … |  Harris   |
|  Babou Ceesay  | … |  Billy   |
Arvioita

Turun Sanomien Päivi Valotien mielestä Verisempi viikonloppu toistaa lahtausleffoille tyypillistä asetelmaa, jossa joukko pahaa aavistamattomia ja typeriä kaupunkilaisia jumiutuu viheliäiselle syrjäseudulle kamppailemaan henkensä edestä. Elokuvien Hostel (2005) ja Uhka (2006) tapaan tarina on viety muodikkaasti Itä-Euroopan entisiin sosialistimaihin, joiden peräkyliltä tuntuu vielä löytyvän kaikenlaista kartoittamatonta uhkaa.
Verismi

Pietro Mascagni
Ruggiero Leoncavallo
Verismi (ital. verismo) tarkoittaa proosakirjallisuuden, kuvataiteen ja musiikin naturalistista tyylisuuntaa Italiassa. Se oli hyvin suosittua lyhyehkön aikaa 1900-luvun vaihteen molemmin puolin.
Italian oopperamusiikissa verismissä aiheet otettiin Richard Wagnerin sankaridraamojen vastapainoksi arkielämästä, jota kuvailtiin kaunistelematta. Huomattavimpia verismin edustajia olivat Ruggiero Leoncavallo, Giacomo Puccini ja Pietro Mascagni. Italian ulkopuolellakin eräät säveltäjät, muun muassa saksalainen Eugen d'Albert ja ranskalainen Gustave Charpentier, myöhemmin myös ruotsalainen Ture Rangström ja suomalainen Tauno Pylkkänen, saivat vaikutteita verismistä.
Verismi tarkoittaa myös uusasiallisuutta edustavien taiteilijoiden vallankumouksellista siipeä 1920-luvulla[lähde? ].
Verismin luonteenpiirteitä oopperassa

Pyrkimys realismiin ihmisten ja heidän toimintansa kuvauksessa
Usein pääosissa alempien luokkien ihmisiä, joskus väkivaltaisia
Musiikki 'jatkuvampaa', vaikeammin jaettavissa erillisiin kappaleisiin ja aarioihin
Veristisiä oopperoita

Georges Bizet: Carmen (1875)
Pietro Mascagni: Cavalleria rusticana (1890)
Ruggero Leoncavallo: Pajatso (1892)
Umberto Giordano: Andrea Chénier (1896)
Giacomo Puccini: Tosca (1900)
Giacomo Puccini: Il Tabarro (1918)
Pietro Mascagni: Il piccolo Marat (1921)
Verismiä edustavia kirjailijoita

Grazia Deledda
Matilde Serao
Valkoisen kaksoisristin ritarikunta

Ritarikunnan tunnuksia
Valkoisen kaksoisristin ritarikunta (slovakiksi Rad Bieleho dvojkríža) on slovakialainen ritarikunta. Se perustettiin 1. maaliskuuta 1994. Kunnianosoitusta myönnetään tunnustuksena kansalaisten ja valtion välien kehittämisestä, kansalaisten voimaannuttamista, Slovakian ulkopoliittisten tavoitteiden saavuttamisesta tai muista poikkeuksellisista ansioista Slovakian hyväksi.
Slovakian presidentti myöntää kunnianosoitusta joko parlamentin tai hallituksen suosituksella, mutta voi käyttää myös omaa harkintaansa.
Kunniamerkkiä jaetaan kolmessa luokassa:
I luokka
II luokka
III luokka
Viikatemies (kirja)

| Viikatemies> Reaper Man |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Terry Pratchett
Kansitaiteilija:  Josh Kirby
Genre:  fantasia
Julkaistu:  1991
Suomennos
Suomentaja:  Marja Sinkkonen
Julkaistu:  1996
Sivumäärä:  309

Edeltävä:  Elävät kuvat
Seuraava:  Noitia maisemissa
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Viikatemies (engl. Reaper Man) on yhdestoista romaani Terry Pratchettin Kiekkomaailma-sarjassa ja toinen kirja, jossa Kuolema on pääosassa.
Aiheesta muualla

Marko Ikäheimo: Viikatemies (Arkistoitu – Internet Archive). Kalaksikukko 20.4.1996.
Eino Rahja

| Eino Rahja |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. heinäkuuta 1885 Kronstadt, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 26. huhtikuuta 1936 (50 vuotta) Leningrad, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  metallimies, upseeri
Puoliso:  Lydia (Lyyli) Parviainen
Lapset:  Eino Rahja
Sukulaiset:  Jukka Rahja, Jaakko Rahja
Muut tiedot
Järjestö:  VSdTP, NKP, SKP,
Eino Einari Rahja (7. heinäkuuta 1885 Kronstadt – 26. huhtikuuta 1936 Leningrad) oli pietarinsuomalainen bolševikki ja puna-armeijan upseeri, joka 1920–1930-luvuilla tunnettiin Suomen kommunistisen puolueen johdon ankarana kriitikkona ja Otto Wille Kuusisen vastustajana. Vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen yhteydessä Rahja toimi V. I. Leninin henkilökohtaisena turvamiehenä ja henkivartijana. Hieman myöhemmin hän hankki punakaartille aseita Neuvosto-Venäjältä ja toimi sisällissodan aikana muun muassa rintamapäällikkönä Lempäälän taisteluissa sekä lyhyesti koko punakaartin ylipäällikkönä. Paettuaan sodan loppuvaiheessa Neuvosto-Venäjälle, Rahja liittyi puna-armeijaan ja toimi syksyllä 1918 perustetun SKP:n johtotehtävissä.
Myös Eino Rahjan veljet Jukka (1887–1920) ja Jaakko (1872–1926) olivat bolševikkeja. Einon lisäksi erityisesti Jukka Rahja oli kiistelty hahmo suomalaisten kommunistien keskuudessa. Veljesten riidanhaluinen käyttäytyminen sekä jyrkkä retoriikka sai monet katkeriksi. Yhtäaikaisesti SKP:hen, Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen, puna-armeijaan ja Tšekaan kuulunut Eino Rahja ei aina toiminut SKP:n päätösten mukaisesti eikä hän epäröinyt vetää omaa linjaansa esimerkiksi Pietarin punaupseerikoulussa. Hän osallistui muun muassa salakuljetukseen, rahan väärentämiseen ja läskikapinan valmisteluihin. Rahja muodosti nimeään kantaneen opposition SKP:ssa käytännössä koko 1920-luvun ajan. Ennen vuoden 1925 edustajakokousta kärjistyneissä riidoissa hän liittoutui keskuskomiteassa Leo Laukin ja Otto Vilmin kanssa. Vuosikymmenen alkupuolella Rahjalla oli läheiset suhteet myös Grigori Zinovjeviin.
Elämä > Varhaiset vuodet

Eino Rahja syntyi Kronstadtissa pietarinsuomalaisen työläisen perheeseen. Hänen isänsä oli Kalajoelta kotoisin ollut Aapo Mikonpoika Rahja (1848–1902) ja äiti Katarina Matintytär Sjöberg (s. 1848). Perheessä oli yhteensä yhdeksän lasta, joista kaksi vanhinta ehti syntymään Kalajoella, ennen kuin perhe muutti pysyvästi Pietariin vuonna 1876. Aapo Rahja työskenteli Pietarissa ja Kronstadtissa rautatieläisenä, konepajalla sekä kirvesmiehenä, kunnes kuoli työtapaturman johdosta Pietarissa helmikuussa 1902. Tämän jälkeen perheen elatus jäi 16-vuotiaan Einon ja hänen kaksi vuotta nuoremman veljensä Jukan harteille. Perheen neljä vanhinta tytärtä olivat kaikki kuolleet Pietarissa jo ennen kymmenettä ikävuottaan. Kahdesta muusta veljestä Eemil (s. 1883) oli työkyvytön reumatismin vuoksi ja vanhin veli Jaakko puolestaan oli jo perustanut oman perheen.
Elämä > Venäjän vallankumous ja Suomen sisällissota

Rahja työskenteli Pietarissa sorvarina, rautateillä lämmittäjänä sekä työnjohtajana Lanskajan lentokonetehtaalla. Vuonna 1903 hän liittyi veljensä Jukan tavoin Venäjän sosialidemokraattiseen työväenpuolueeseen (VSdTP), josta Rahja myöhemmin siirtyi 1912 perustettuun bolševikkipuolueeseen. Hän tutustui Leniniin, jota yhdessä Hugo Jalavan kanssa auttoi vuoden 1917 heinäkuun levottomuuksien jälkeen pakenemaan Suomeen. Hieman ennen lokakuun vallankumouksen alkua hän avusti Leniniä palaamaan Venäjälle. Pietarin kadut tuntenut Rahja saattoi Leniniä esimerkiksi tämän matkalla Smolnaan, jossa 7. marraskuuta tehtiin lokakuun vallankumouksen aloittamista koskevat päätökset. Vallankumouksen jälkeen marraskuussa 1917 Rahja valittiin Pietarin suomalaisen punakaartin esikuntaan ja samalla hänet siirrettiin Suomeen bolševikkihallituksen Suomen komissaarin apulaiseksi.
Vuodenvaihteessa 1917–1918 Eino ja Jukka Rahja hankkivat Suomen punakaarteille aseita. Ali Aaltosen, Eero Haapalaisen ja Onni Kallion saapuessa tammikuun puolivälissä Pietariin ostamaan aseita, Rahja käytti hyväkseen suhteitaan Leniniin ja hankki suomalaisille suuren ase- ja ammuslastin, joka toimitettiin perille ns. suurella asejunalla. Veljekset matkasivat junalla Suomeen 27. tammikuuta, jolloin se joutui Kämärän rautatieasemalla valkoisten väijytykseen. Kämärän taistelu oli Suomen sisällissodan ensimmäinen taistelu. Jukka Rahjan haavoittumisesta huolimatta aselasti saatiin lopulta perille punakaarteille. Sisällissodan aikana Rahja toimi aluksi venäläisen sotaväen ja punaisten välisenä tulkkina, mutta niiden poistumisen jälkeen Lenin määräsi hänet 9. maaliskuuta lähtien Pietariin Suomen aseman komissaariksi. Maaliskuun 18. päivä Rahja oli Lylyssä tukemassa punaisten puolustusta valkoisten suurhyökkäystä vastaan. 20. maaliskuuta punakaartin ylipäällikkö Eero Haapalainen erotettiin ja tilalle nimitettiin Rahjan, Evert Elorannan ja Adolf Taimin muodostama kolmikko. Rahja oli kuitenkin tehtävässä vain kolme päivää, kun hän 24. maaliskuuta alkaen toimi Lempäälän rintaman ylipäällikkönä.
Valkoisten saartorenkaan kiristyessä Tampereen ympärillä, poistui Rahja kuitenkin nopeasti rintamalta hankkimaan lisävoimia punaisille. Hänen kerrotaan lähtiessään sanoneen, ettei ole ”Rahja vaan Rähjä”, ellei pysty tuomaan 15 000 miestä punaisten avuksi. Kansanvaltuuskunnan valtuuttamana hän matkusti Pietariin hankkimaan joukkoja ja aseita, mutta venäläisten sijasta onnistui saamaan avuksi vain kaksi komppaniaa pietarinsuomalaisia. Paluumatkallaan Rahja onnistui kuitenkin Etelä-Suomesta mobilisoimaan Lempäälän rintamalle noin 2 000 miestä, kaksi panssarijunaa, tykkejä sekä lentokoneen. Hän teki lentokoneella tiedustelulentoja sekä pudotti jopa pommeja, saamatta kuitenkaan aikaiseksi suurta tuhoa. Rintaman murruttua Rahja pakeni Lahden ja Kouvolan kautta Venäjälle. Pietarissa hän toimi aluksi Suomesta saapuneita punapakolaisia vastaanottaneessa komiteassa, värväten myös punakaartissa taistelleita miehiä puna-armeijaan.
Elämä > Sisällissodan jälkeen

Ympärysvaltojen Pohjois-Venäjän intervention yhteydessä Rahja kävi brittien kanssa neuvotteluja suomalaisten joukkojen osallistumisesta sotaan, ja lopulta Vienan Karjalassa perustettiin Muurmannin legioona kesäkuussa 1918. Vuodenvaihteessa Rahja kävi Pietarin kansainvälinen punaupseerikoulun ensimmäisen kurssin, toimien sen jälkeen vuoteen 1922 saakka puna-armeijan suomalaisjoukkojen komissaarina ja tarkastajana. Tämän jälkeen hän oli jäsenenä Pietarin vallankumouksellisessa sotaneuvostossa. Rahjan veljesten Einon ja Jukan kerrotaan myös salakuljettaneen elintarvikkeita Suomesta Neuvosto-Venäjälle vuosina 1918–1919.
Neuvosto-Venäjällä Rahja oli alusta asti mukana siellä perustetun SKP:n toiminnassa. Kielitaitonsa ja hyvin suhteidensa ansiosta Rahjan veljesten asema puolueessa oli erittäin vahva. Heitä syytettiin kuitenkin taloudellisista väärinkäytöksistä. Rahjat puolestaan arvostelivat SKP:n johtohahmoja, kuten Otto Wille Kuusista ja Kullervo Mannerta. He olivat poliittisen toiminnan kannalla, kun taas veljekset uskoivat sotilaalliseen toimintaan. Eino Rahjan mielestä puolue oli vain lauma virkamiehiä, kun sen olisi pitänyt olla vallankumouksellinen organisaatio. Hänen näkemyksensä mukaan SKP ei onnistuisi tekemään Suomessa vallankumousta, vaan sen käynnistäjäksi tarvittaisiin Suomen ja Neuvostoliiton välinen sota, jonka jälkeen maa vallankumouksen myötä liittyisi Neuvostoliittoon. SKP:ssä erityisesti Rahjan ja Kuusisen välit olivat kireät. Kun Jukka Rahja ammuttiin niin sanotuissa Kuusisen klubin murhissa elokuussa 1920, hän epäili veriteon takana olleen juuri Kuusisen. Tämä puolestaan yritti päästä eroon Rahjasta vuotta myöhemmin pidetyssä SKP:n neljännessä puoluekokouksessa. Kuusinen uhkasi lähteä puolueesta, ellei Rahjaa eroteta keskuskomiteasta, mutta lopulta molemmat jatkoivat SKP:ssä Mannerin puolustettua Rahjaa. Miesten väliset erimielisyydet jatkuivat kuitenkin edelleen ja vuonna 1924 tapahtuneen Leninin kuoleman jälkeen kumpikin taisteli NKP:n johtoon nousseen Stalinin suosiosta.
Rahja pudotettiin SKP:n keskuskomiteasta lopulta vuonna 1927, jonka jälkeen hän kuitenkin yleni puna-armeijassa kenraaliluutnantin arvoiseksi armeijankomentajaksi. Myöhemmin 1930-luvulla Rahja keräsi NKVD:lle Kuusista ja Mannerta vastaan suunnattuja tietoja. Alkoholismista kärsinyt Rahja erotettiin armeijasta 1935 ja vangittiin vielä samana vuonna. Hänelle langetettiin kuolemantuomio, mutta Rahja kuoli keuhkotuberkuloosiin vuonna 1936 ennen sen täytäntöönpanoa. Tuomiosta huolimatta Rahja haudattiin sankarillisin menoin Aleksanteri Nevskin hautausmaalle.
Rahjan taajama

Eino Rahjan mukaan on nimetty Leningradin alueen Seuloskoin piirissä sijaitseva Rahjan taajama.
Muuta

Kirkkonummelainen diplomi-insinööri Jaakko Rahja (s. 1955) julkaisi vuonna 2014 omakustanteena Rahjan veljeksistä kertovan pienoiselämäkerran. Hän ei kuitenkaan kuulu veljesten kanssa samaan Rahjan sukuun.
Kirjallisuutta

Rahja, Jaakko: Rahjan veljekset.  Kirkkonummi:  tekijä, 2014.  Teoksen verkkoversio (PDF).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eino Rahja Wikimedia Commonsissa
SKP:n keskuskomitea Moskovassa 1920. Eino Rahja kolmas oikealta.
Vientianen kuningaskunta

Vientianen kuningaskunta oli kuningaskunta nykyisen Laosin alueella vuosien 1707 ja 1828 välillä. Kuningaskunta muodostui entisen Lan Xangin kuningaskunnan hajotessa kolmeen osaan. Kuningaskunnan pääkaupunki oli sen nimen mukaisesti Lan Xangin entinen pääkaupunki Vientiane (laoksi Viang Chan). Siamilaiset valtasivat Vientianen vuonna 1778 ja tekivät kuningaskunnasta vasallivaltion. Lopullisesti se liitettiin Siamiin Vientianen kuningas Anuvongin epäonnistuneiden itsenäisyyspyrkimysten jälkeen vuonna 1828.