stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jättipeikonlehti
Aiheesta muualla

Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Monstera deliciosa (TSN 503872) itis.gov. Viitattu 31.5.2020. (englanniksi)
'Monstera deliciosa Liebm.￼ tarovine Natural Resources Conservation Service – USDA.gov. Viitattu 31.5.2020. (englanniksi)
Jättipihta

| Jättipihta |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Alaheimo::  Abietoideae
Suku::  Pihdat Abies
Laji::  grandis
Kaksiosainen nimi
 Abies grandis  (Douglas & D.Don) Lindl., 1833 

Katso myös
   Jättipihta Wikispeciesissä   Jättipihta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jättipihta (Abies grandis) on ainavihanta havupuu, jota tavataan Yhdysvaltain luoteisosissa ja ympäröivillä alueilla merenpinnan tasolta aina 1 800 metrin korkeuteen saakka. Jopa 80-metriseksi kasvava jättipihta on pihtalajeista suurikokoisin.
Kuvaus

Jättipihta kasvaa yleensä 40–70 metriä korkeaksi, joskus jopa 80-metriseksi. Rungolla on paksuutta suurimmillaan kaksi metriä. Puu on muodoltaan yleensä kartiomainen, muuttuen epäsäännöllisemmäksi vanhemmiten. Alemmat oksat yleensä nuokkuvat alaspäin.  Laji on verraten lyhytikäinen suureksi havupuuksi, kuten pihdat yleensäkin, ja elää harvoin yli 300 vuotta.
Jättipihdan neulasmaiset lehdet ovat 2–6 senttimetriä pitkiä ja noin kaksi millimetriä leveitä. Lehdet ovat asettuneet kahteen riviin vaakasuuntaisesti ja versot haarautuvat vastakkaisesti vaakasuuntaisesti, antaen oksille litteän muodon. Käpyjen pituus on 6–12 cm, niissä on 100–150 suomua ja ne murenevat kypsyttyään, noin puoli vuotta pölytyksen jälkeen vapauttaen siemenet. 6–8 millimetriä pitkät soikeat siemenet ovat siivekkäitä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Lajia tavataan Pohjois-Amerikan länsirannikolla, Kanadassa Brittiläisessä Kolumbiassa sekä Yhdysvalloissa Montanassa, Idahossa, Washingtonissa Oregonissa ja Kaliforniassa. Puu viihtyy rannikon ja vuoristojen kosteissa metsissä. Alueensa pohjoisosissa se saattaa kasvaa aivan merenpinnan tasolla, eteläosissa jopa 1 800 metrin korkeudella. Jättipihta viihtyy puolivarjoisilla paikoilla ja kestää hyvin erittäin varjoisiakin paikkoja, joskin kasvaa selvästi hitaammin vähemmässä valossa.
Käyttö

Jättipihdan puuaines on verraten haurasta, ja puuta käytetään lähinnä paperiteollisuudessa. Lajia käytetään myös koristepuuna lauhkeilla vyöhykkeillä, Suomessa se on kestävä vain aivan etelärannikolla. Lisäksi se on läntisessä Pohjois-Amerikassa suosittu joulukuusena.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Jättipihta – Abies grandis
Jättipihdan oksia ja neulasia.
Susie Castillo

Susie Castillo Tribecan elokuvajuhlilla vuonna 2007.
Susie Castillo (s. 27. lokakuuta 1979 Methuen, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen, joka voitti Miss USA -kilpailun vuonna 2003. Hänellä on äitinsä puolelta puertoricolaisia ja isänsä puolelta dominikaanilaisia sukujuuria.
Castillo syntyi Methuenissa, mutta muutti vanhempiensa avioeron jälkeen äitinsä kanssa Lawrenceen. Hän aloitti mallinuransa teini-ikäisenä ja edusti vuonna 1998 Massachusettsia Miss Teen USA -kilpailussa. Hän pääsi edustamaan osavaltiotaan Miss USA -kilpailuun vuonna 2003 voitettuaan Miss Massachusetts USA -tittelin.
Castillo opiskeli Endicott Collegessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Susie Castillo Wikimedia Commonsissa
Susie Castillon kotisivut (englanniksi)
Susie Castillo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Shauntay Hinton | Miss USA 2003 | Seuraaja: Shandi Finnessey |
Kaanaankoira

| Kaanaankoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Israel
Määrä:  Suomessa rekisteröity 208
Rodun syntyaika:  yksi vanhimmista koiraroduista
Alkuperäinen käyttö:  vahtikoira, paimenkoira
Nykyinen käyttö:  vahtikoira, seurakoira
Elinikä:  pitkäikäinen
Muita nimityksiä:  kanukki, Canaan Dog, chien de Canaan, Kanaan-Hund, kaana koer
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 6 Alkukantaiset koirat #273
Ulkonäkö
Paino:  18–25 kg
Säkäkorkeus:  50–60 cm
Väritys:  musta, valkoinen, kaikki ruskean sävyt
Kaanaankoira (hepr. ‏כלב כנעני‎, kelev kanani) on vuosisatoja Lähi-idässä elänyt koirarotu. Se on Raamatun ajoista asti elänyt puoliksi villinä Israelin autiomaissa, ja nykyäänkin jalostuksessa pyritään säilyttämään rodun alkukantaiset piirteet.
Ulkonäkö

Kaanaankoira on keskikokoinen ja pystykorvainen, ruumiinrakenteeltaan tasapainoinen ja voimakas koira. Sen turkki on keskipitkä ja koostuu karkeammasta päällyskarvasta sekä pehmeästä alusvillasta. Koira pitää itse turkkinsa puhtaana, joten sen hoito on hyvin helppoa: harjaus karvanlähtöaikana kaksi kertaa vuodessa riittää. Väritys vaihtelee mustasta kermanvalkoiseen ja kaikkiin ruskean sävyihin tavallisesti valkoisin merkein. Aavikon värisävyt kuten hiekkaan sulautuva vaaleanruskea ovat hyvin tavallisia. Häntäänsä koira kantaa kippuralla selkänsä päällä. Pää ja kuono ovat voimakasrakenteiset, kirsu on musta. Silmät ovat tummanruskeat ja hieman vinot. Reaktioissaan koira on nopea ja valpas.
Luonne ja käyttäytyminen

Luonteeltaan kaanaankoirat ovat itsenäisiä ja varautuneita, mutta eivät aggressiivisia. Ne ovat älykkäitä ja oppivat nopeasti, mutta saattavat kyllästyä toistuviin harjoituksiin ja unohtaa käskyt havaitessaan jotain mielenkiintoisempaa. Kaanaankoirat suhtautuvat vieraisiin epäluuloisesti ja varoittavat häiriöistä herkästi haukkumalla, mikä tekee niistä hyviä vahtikoiria. Myös vieraisiin koiriin ne suhtautuvat varauksin, mutta sopeutuvat omaan laumaansa hyvin ja rakastavasti.
Alkuperä

Kaanaankoira on yksi maailman vanhimmista koiraroduista. Se toimi muinaisten israelilaisten vahti- ja paimenkoirana jo Raamatun aikaan. Kun israelilaiset hajaantuivat ja heidän määränsä väheni roomalaisten vallattua alueen ja tuhottua Jerusalemin temppelin vuonna 70 jaa., suurin osa koirista hakeutui Negevin aavikolle. Siellä ne elivät enimmäkseen villeinä, vaikka jotkut hankkivat ruokansa vahtimalla beduiinien laumoja ja leirejä.
Kaanaankoirat selvisivät autiomaassa haaskansyöjinä kunnes professori Rudolphina Menzel sai 1930-luvulla ajatuksen aavikolla liikkuvien koirien käyttämisestä hajanaisten juutalaisasutusten vahtikoirina. Hän huomasi koirien tottuvan helposti ihmisten kanssa elämiseen ja aloitti jalostusohjelman, jonka tuloksena oli nykyään tunnettu rotu. Suomeen ensimmäiset kaanaankoirat saapuivat Israelista vuonna 1986. Rodun jalostuksessa on jatkuvasti käytetty myös aavikolta pyydystettyjä koiria, koska se on haluttu säilytää mahdollisimman alkuperäisenä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta kaanaankoira Wikimedia Commonsissa
The Canaan Dog Club of America (englanniksi)
Kaanaankoirat elivät pitkään villeinä aavikolla.
Sylvia Hanika

| Sylvia Hanika> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. marraskuuta 1959  München 
Tennispelaaja
Pituus:  173  cm
Paino:  68 kg
Kätisyys:  vasenkätisyys
Ammattilaisena:  1977–1990
Palkintorahat:  1 296 560 USD
Kaksinpeli
Paras sijoitus:  5  (12. syyskuuta 1983)
Voitot/tappiot:  140–95
Nelinpeli
Paras sijoitus:  92  (14. elokuuta 1989)
Voitot/tappiot:  11–13
Aiheesta muualla
ITF
WTA
Sylvia Hanika (s. 30. marraskuuta 1959) on saksalainen tennispelaaja. Hän aloitti ammattilaisuransa vuonna 1977 ja vetäytyi 1990.
Hanika ylsi naisten kaksinpelissä finaaliin Ranskan avoimessa tennisturnauksessa 1981, mutta hävisi Hana Mandlíkoválle. Hän voitti WTA Tour -mestaruuden (silloinen Avon) vuonna 1982 ja kaikkien aikojen ensimmäisen naisten kaksinpelimestaruuden Athens Openissa 1986.
Hanika oli korkeimmillaan maailmanlistan viidentenä (1983). Hän kilpaili kesäolympialaisissa 1988.
Stockholms Segelflygklubb

| Stockholms Segelflygklubb |
| --- | --- |
 Kerhon käyttämä Långtoran lentokenttä kesäkuussa 2002.
Perustettu:  1935
Perustaja:  Bertil Florman
Toimiala:  purjelento
Jäsenet:  ~200
Puheenjohtaja:  Olle Ahlberg
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Stockholms Segelflygklubb (lyh. SSFK) on tukholmalainen purjelentokerho, jolla oli noin 200 aktiivista jäsentä vuonna 2018. Kerho toimii Långtoran lentokentältä Enköpingin kunnassa, ja antaa lentokoulutusta purjelentolupakirjaa ja sen lisälupakirjoja (esim. moottoripurjelento- tai taitolentolupakirjoja) varten.
Historia

Stockholms Segelflygklubbin perusti Bertil Florman Bromman lentokentällä vuonna 1935. Kerholaiset alkoivat rakentaa pian perustamisen jälkeen kahta Anfänger-purjelentokonetta. Alkuvuosien lentotoiminta rajoittui koulutuslentoihin kunnes SSFK sai vuonna 1939 ensimmäisen suorituskykyisemmän Grunau Baby -purjelentokoneensa. Kerhon konekanta kasvoi merkittävästi vuonna 1940, kun se sai käyttöönsä uudet Weihe, Fi-1 ja Moswey III -purjelentokoneet. Kerho sai käyttöönsä myös viidennen Grunau Babyn. Tukholman eri purjelentotoimijat yhdistyivät vuonna 1942 SSFK:n alle, ja kerho muutti Skarpnäckiin. Kerho oli 1940-luvulla Ruotsin suurin ja aktiivisin lentokerho. Kerhon ensimmäinen Klemm 25 -hinauskone hankittiin vuonna 1946. Ruotsin ilmavoimat luovutti kerholle vuonna 1953 yhden DFS Kranichin, jolla aloitettiin alkeiskouluttaminen kaksipaikkakoulutuksena. Kerhon sai ensimmäisen Bergfalke-purjekoneensa vuonna 1959, ja tyyppi oli edelleen sen käytössä 2010-luvun lopulla.
Kerhon lentotoiminta sen nykyisin käyttämällä Långtoran lentokentällä käynnistyi vuonna 1967, mutta lennot Skarpnäckin kentältä jatkuivat aina vuoteen 1980. Långtora tarjosi kerhon käyttöön aiempaa huomattavasti laajemman ilmatilan. Kerho sai vuonna 1967 käyttöönsä myös ensimmäisen lujitemuovirakenteisen kaksipaikkaisen Schleicher ASK 21 -purjelentokoneen.
Konekanta laajeni vähitellen yksipaikkaisiin lujitemuovikoneisiin ja kerho hankki Dimona-moottoripurjekoneen. Kerho sai käyttöönsä vuonna 2004 uuden kaksipaikkaisen DG-1000-purjelentokoneen ja vuonna 2007 kaksi Duo Discusta.
Aiheesta muualla

Kerhon verkkosivut
Juho V. Kekkonen

| Juho V>  Kekkonen |
| --- | --- |
 Juho V. Kekkonen 1910-luvulla.
Kansanedustaja
 1.4.1919–4.9.1922  
Ryhmä/puolue:  KrTL
Vaalipiiri:  Turun läänin pohjoinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. elokuuta 1890 Heinolan mlk
Kuollut: 13. syyskuuta 1951 (61 vuotta) Kisko
Ammatti:  opettaja
Juho Valerian (Juho V.) Kekkonen (vuoteen 1910 Kekkoin, 31. elokuuta 1890 Heinolan maalaiskunta – 13. syyskuuta 1951 Kisko) oli suomalainen poliitikko ja opettaja, joka toimi Suomen Kristillisen Työväen Liiton kansanedustajana vuosina 1919–1922.
Kekkonen oli tolstoilainen pasifisti, joka edusti KrTL:n vasemmistosiipeä noudattaen vuonna 1918 erotetun puheenjohtajan Antti Kaarneen linjaa. Kekkonen pyrki tekemään kristillisestä työväenliikkeestä antimilitaristisen ja lähentämään sitä sosialidemokraatteihin. Tämän johdosta hän ajautui riitoihin KrTL:n vanhoillisten kanssa, mikä lopulta johti liiton luopumiseen puoluepolitiikasta vuonna 1922. Kekkonen oli KrTL:n nuorisojärjestönä toimineen Kristillisen Työväen Nuorisoliiton keskeinen vaikuttaja. Kunnallispolitiikassa hän edusti myös sosialidemokraatteja, ja oli vuonna 1946 perustamassa Kristillisten Sosialidemokraattien Liittoa.
Elämä > Koulutus ja työura

Kekkosen vanhemmat olivat Nynäsin kartanon torppari Anders Kustaa Kekkoin ja Anna Leena Lindroos. Hän työskenteli jo nuorena isänsä apuna kartanon metsätöissä ja aloitti kansakoulun vasta 14-vuotiaana. Vuonna 1906 Kekkonen jatkoi koulunkäyntiään Heinolan alkeiskoulussa, mutta joutui lopettamaan sen kesken vuonna 1909 rahanpuutteen vuoksi. Tämän jälkeen hän oli työmiehenä Lahdessa, kunnes aloitti 1910 opinnot Jyväskylän seminaarissa. Kekkonen valmistui kansakoulunopettajaksi 1914 ja sai työpaikan Kiskosta Lapin kansakoulusta. Kekkonen toimi opettajana vuoteen 1927, jonka jälkeen hän työskenteli Suomi-yhtiön vakuutustarkastajana kuolemaansa saakka.
Elämä > Politiikka

Kekkonen oli tutustunut kristilliseen työväenliikkeeseen jo kouluaikoinaan Heinolassa, ja myöhemmin hän toimi Kristillisen työväenliiton julkaiseman Tähti-sanomalehden asiamiehenä. Vuonna 1916 Kekkonen oli perustamassa Kristillisen Työväen Nuorisoliittoa, jonka puheenjohtajana hän toimi vuoteen 1919 saakka. Kekkonen kirjoitti Tampereella ilmestyneeseen KrTL:n äänenkannattajaan Työkansaan sekä toimi nuorisoliiton julkaisemaan Nuori Kansa -lehden päätoimittajana. Sisällissodan aikana Kekkonen tuki Työkansan toimituskunnan mukana punaisia, vaikka tuomitsikin aseellisen vallankumouksen. Myöhemmin kansanedustajana toimiessaan Kekkonen puolusti punaisten johtajia punavankien armahtamista koskeneessa keskustelussa. Kesäkuussa 1918 KrTL:n puheenjohtaja Antti Kaarne syjäytettiin sisällissodan aikaisten kirjoitustensa vuoksi, mutta hänen tukijoihinsa kuulunut Kekkonen nousi puoluesihteeriksi. Hänet valittiin eduskuntaan vuonna 1919 Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Kekkonen sai paikan, kun Matti Helenius-Seppälä tuli valituksi kahdesta eri vaalipiiristä.
Kansanedustajaksi noustuaan Kekkonen alkoi esittämään entistä vasemmistolaisempia mielipiteitä. Hän pyrki lähentämään puoluettaan sosiaalidemokraatteihin muun muassa ajamalla vaaliliittoa, mikä olisi käytännössä tehnyt kristillisestä työväenliitosta SDP:n apupuolueen. Kekkosen ajatuksena oli muuttaa työväenliikettä kristinuskolle myönteisemmäksi. Kesäkuun 1919 edustajainkokouksessa Kekkonen yritti saada Kaarnetta takaisin puolueen jäseneksi, mutta hankkeen epäonnistuttua hänen johtamansa nuorisoliitto irtaantui KrTL:n määräysvallasta. Vuosikymmenen vaihteessa Kekkonen tuki voimakkaasti myös kristillistä internationaalia.
Kekkosen pyrkimykset syvensivät sisällissodan aiheuttamaa jakaantumista kristillisen työväenliikkeen sisällä, mikä lopulta johti KrTL:n luopumiseen puoluepolitiikasta keväällä 1922. Myöhemmin 1920-luvulla Kekkonen ja nuorisoliiton puheenjohtaja Alpo Lumme neuvottelivat järjestön liittymisestä SDP:n jäseneksi, mutta hanke kariutui sosialidemokraattien kielteiseen suhtautumiseen uskontoon. Vuonna 1929 Kekkonen riitaantui KrTL:n kanssa sen valittua evakelioimistyön pääasialliseksi toimintamuodokseen, mikä johti nuorisoliiton eroon vuotta myöhemmin. Järjestö jatkoi yhteistyötä sosialidemokraattien kanssa vuoteen 1946, jolloin Kekkonen ja Lumme olivat perustamassa SDP:n sisällä toimivaa Kristillisten Sosialidemokraattien Liittoa. KrTL:n puoluetoiminnan lakattua Kekkonen oli pitkään Kiskon kunnanvaltuuston jäsen sosialidemokraattien edustajana.
Elämä > Näkemyksiä

Kristillisessä työväenliikkeessä Kekkonen jatkoi Antti Kaarneen radikaalia linjaa, johon sisältyi tiukkaa kirkon ja papiston kritiikkiä. Kekkosen mukaan kirkko tarjosi köyhälistölle vain saarnoja ja almuja, asettuen työn ja pääoman välisessä taistelussa hallitsevan luokan puolelle sorrettua köyhälistöä vastaan.
Vuonna 1920 Kekkonen julkaisi palfletin Yhteiskunnallista kevättä kohti. Kapitalismin ohella hän hyökkäsi sosialismiin liittyvää materialismia vastaan. Kekkosen mukaan materialistisella maailmankatsomuksella ei kyetä saavuttamaan sosialismin vaatimaa henkistä tilaa, vaan se edellyttää kristillisyyttä. Hän kritisoi myös kirkon armeijalle ja suojeluskunnille antamaa tukea. Pasifistina Kekkonen vastusti aseellista vallankumousta, mutta kertoi ymmärtävänsä myös parlamentaarisiin keinoihin kyllästyneitä. Lakon hän näki varteenotettavana vaikutuskeinona tuomiten rikkureiksi ryhtyneet kristilliset työläiset.
Kekkonen jätti 1920 myös ehdotuksensa KrTL:n uudeksi puolueohjelmaksi. Siinä vaadittiin muun muassa tuotantolaitosten ja pankkien sosialisoimista, verojen poistamista pienituloisilta, välttämättömien kulutustavaroiden välillisten verojen poistamista sekä koulutuksen tarjoamista kaikille halukkaille.
Perhe

Juho V. Kekkosen puoliso oli Eeva Alanen. Heidän poikansa oli rauhanaktivisti ja sotaveteraani Risto Kekkonen, jonka puoliso oli Unescon rauhankasvatuspalkinnon vuonna 1981 saanut Helena Kekkonen. Professori Jukka Kekkonen on heidän poikansa.
Teoksia

Salomaa, Eeva ; Kekkonen, Juho ; Lumme, Alpo: Paistetta nuorten poluille : kirjotelmia nuorille.  Tampere:  Osuuskunta Työkansa, 1918.
Yhteiskunnallista kevättä kohti.  (Nuoren kansan kirjasto 1)  Tampere:  Kristillisen Työväen Nuorisoliitto, 1920.
Nuoruuden rakkaus.  Tampere:  Kristillisen Työväen Nuorisoliitto, 1932.
Luvattua maata kohti : kristitty ja yhteiskuntaelämän uudistaminen.  Tampere:  Kristillisen Työläisnuorison Liitto, 1945.
Saat elää siunaukseksi.  Tampere:  Kristillisen Työläisnuorison Liitto, 1950.
Jussi Linnamo

| Jussi Linnamo |
| --- | --- |
 Jussi Linnamo 1960-luvulla.
Ministeri valtioneuvoston kansliassa
 Koiviston I hallitus 22.3.1968–31.1.1970  
Seuraaja:  Margit Eskman
Ulkomaankauppaministeri
 Paasion II hallitus 23.2.1972-4.9.1972 Sorsan I hallitus 4.9.1972-5.5.1973  
Edeltäjä:  Reino Rossi
Seuraaja:  Jermu Laine
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. lokakuuta 1924 Viipuri
Kuollut: 18. toukokuuta 2004 (79 vuotta) Espoo
Ammatti:  yhteiskuntatieteilijä
Arvonimi: professori (1999)
Tiedot
Puolue:  SDP
Koulutus:  yhteiskuntatieteen kandidaatti (1949) yhteiskuntatieteen lisensiaatti (1955)
Jussi Linnamo (vuoteen 1929 Lindgren; 13. lokakuuta 1924 Viipuri – 18. toukokuuta 2004 Espoo) oli suomalainen virkamies, joka toimi Koiviston, Paasion ja Sorsan hallitusten ministerinä (SDP) 1970-luvulla ja Pankkitarkastusviraston johtajana vuosina 1970–1988. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1999.
Jussi Linnamon vanhemmat olivat tukkukauppias, tekstiilitehtailija ja kauppaneuvos Juho Linnamo ja hänen kolmas puolisonsa Hilja Westerberg. Jussi Linnamo pääsi ylioppilaaksi 1942, valmistui yhteiskuntatieteen kandidaatiksi vuonna 1949 ja lisensiaatiksi vuonna 1955. Hän toimi Haminan työväenopiston johtajana vuosina 1951–1952, Yhteiskuntatieteellisen tutkimuslaitoksen assistenttina sekä kansantaloustieteen ja tilastotieteen opettajana Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa vuosina 1952–1955, tutkijana Suomen Pankin taloustieteellisessä tutkimuslaitoksessa vuosina 1955–1960, Suomen Säästöpankkiliiton osastopäällikkönä vuosina 1961–1962 sekä valtiovarainministeriön kansantalousosaston toimistopäällikkönä ja vt. osastopäällikkönä vuosina 1962–1967. Hän työskenteli lisäksi YK:n päämajassa New Yorkissa taloudellisten ennusteiden jaoston päällikkönä.
Linnamo kuului suomalaisten taloustieteilijöiden O-ryhmään.
Ministerinura

22. maaliskuuta 1968 – 31. tammikuuta 1970 Koiviston I hallitus: ministeri valtioneuvoston kansliassa
23. helmikuuta 1972 – 4. syyskuuta 1972 Paasion II hallitus: kauppa- ja teollisuusministeri
25. helmikuuta 1972 – 4. syyskuuta 1972: ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä
4. syyskuuta 1972 – 5. toukokuuta 1973 Sorsan I hallitus: ministeri ulkoasiainministeriössä sekä ministeri kauppa- ja teollisuusministeriössä
Linnamo joutui eroamaan ministerin paikalta Zavidovo-vuodon jälkimainingeissa. Oikeuskansleri Risto Leskinen esitti Linnamon asettamista syytteeseen valtakunnanoikeudessa, koska jutun tutkimuksissa oli todettu, että Linnamo oli antanut saamansa salaisen neuvottelumuistion luettavaksi SDP:n tutkimusosaston päällikölle Aimo Kairamolle ja SDP:n kansainvälisten suhteiden sihteerille Paavo Lipposelle. Presidentti Urho Kekkonen katsoi kuitenkin, ettei Linnamoa ollut asetettava syytteeseen, koska tämän ei ollut todettu olleen varsinaisen vuodon takana.
Julkaisuja

Indexklausulen på penning- och kapitalmarknaden och dess tillämpning i Finland. Helsingfors 1957
Taloudellinen ohjelmointi ja talouspolitiikka. Talouselämä, Helsinki 1959
Folkhushållet Finland. Sveriges Finlandsföreningars riksförbund, fadderortsrörelsen, Stockholm 1964
The index clause system in the Finnish money and capital markets; kirj. Jussi Linnamo ja Sirkka Hämäläinen. Suomen pankin taloustieteellinen tutkimuslaitos, Helsinki 1964
Suomi maailmantaloudessa.  Kansalaiskasvatuksen keskus, Helsinki 1967, 2. tark. painos 1969, 3. tark. painos 1975
Finland - a growing economy. Ministry for foreign affairs, Helsinki 1967
Suomen kansantalous - rakenne ja kehitys. Hyvä tietää 18. Tammi, Helsinki 1968
Yhteistyö EEC:n kanssa: eurooppalaisten sosiaalidemokraattien näkökantoja; toim. Jan-Erik Modig ; suom. Matti Suihkola. Suomalaiseen laitokseen on lisätty Mauno Koiviston ja Jussi Linnamon artikkelit. Otava 1973
Rahan valta ja kirkkojen sosiaalietiikka. Tieteellisten seurain valtuuskunta, Helsinki 1999
Toimitustöitä

Suomi ja Euroopan integraatio. Erikoispainos teemapäivän esitelmistä, jotka on julkaistu myös Kansantaloudellisen aikakauskirjan numerossa 1/1989. Helsingin kauppakorkeakoulu, Helsinki 1989
Aiheesta muualla

Vesikansa, Jyrki: / Linnamo, Jussi (1924–2004). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  11.10.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Itse asiassa kuultuna, tv-haastattelu vuodelta 1989, 56 min, Yle Areena.
Stanislav Petrov

| Stanislav Petrov |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. syyskuuta 1939 Vladivostok, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Kuollut: 19. toukokuuta 2017 (77 vuotta) Frjazino, Venäjä
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Neuvostoliitto
Sotilasarvo:  everstiluutnantti
Stanislav Petrov (vasemmalla) Dresden-palkinnon luovutustilaisuudessa Semperoperissa helmikuussa 2013.
Stanislav Jevgrafovitš Petrov (ven. Станислав Евграфович Петров, 7. syyskuuta 1939 – 19. toukokuuta 2017) oli neuvostoarmeijassa palvellut venäläinen everstiluutnantti, joka 26. syyskuuta 1983 havaitsi Oko-ennakkovaroitussatelliittijärjestelmästä viiden yhdysvaltalaisen ydinohjuksen olevan matkalla kohti Moskovaa. Vastoin ohjesääntöjä hän kuittasi järjestelmän antaman tiedon vääränä hälytyksenä sen sijaan että olisi antanut hälytyksen, joka olisi saattanut johtaa Neuvostoliiton vastatoimiin. Varoitusjärjestelmän ilmoitus osoittautuikin virheelliseksi. Petrovin toiminnan on sanottu estäneen Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välisen ydinsodan.
19. tammikuuta 2006 Association of World Citizens -järjestö palkitsi Petrovin "maailman pelastaneesta ainutlaatuisesta sankariteosta".
Tapaus ja Petrovin myöhemmät vaiheet

26. syyskuuta 1983 Stanislav Petrov oli neuvostoarmeijaan kuuluvien strategisten ohjusjoukkojen everstiluutnantti, joka oli päivystysvuorossa Moskovan lähellä sijaitsevassa bunkkerissa nimeltä Serpuhov-15. Keskiyön jälkeen bunkkerin tietokoneet ilmoittivat, että neuvostoliittolaisten satelliittien mukaan Moskovaa lähestyi Yhdysvaltain maaperältä laukaistu mannertenvälinen ydinohjus, mutta pian järjestelmä ilmoitti myös neljän uuden ohjuksen lähestyvän Neuvostoliittoa. Petrov ilmoitti tilanteen esimiehilleen vääränä hälytyksenä. Petrov oli varma, että tietokonejärjestelmä oli erehtynyt. Hän ei pitänyt uskottavana, että Yhdysvallat olisi käynnistänyt ydinsodan laukaisemalla vain viisi ydinohjusta, ja ohjelmoijana hän piti tietokoneen ilmoittamaa ”korkeinta mahdollista todennäköisyyttä” epäuskottavana aamuhämärän aikaan.
Muutaman minuutin kuluttua Serpuhov-15:n tietokoneet ilmoittivat, että kyseessä oli ollut väärä hälytys, ja myöhemmin todettiin, että hälytys oli johtunut auringon heijastuksista. Petrovin esimiehet kuulustelivat häntä ohjesäännön rikkomisesta. Toimintansa takia häntä ei sen paremmin palkittu kuin rangaistukaan, mutta hänelle annettiin huomautus, joka virallisesti koski ”lomakkeiden puutteellista täyttämistä”. Petrov siirrettiin asevoimissa muihin tehtäviin, minkä jälkeen hänelle myönnettiin lupa ottaa varhaiseläke. Sotilasuran menettäminen aiheutti Petroville mielenterveydellisiä ongelmia ja vakavan hermoromahduksen.
Vuoden 1983 välikohtaus pidettiin neuvostoarmeijassa salaisuutena, kunnes Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen 1990-luvulla julkaistuissa neuvostokenraali Juri Votintsevin muistelmissa mainittiin kyseinen tapaus.[lähde? ]
Myöhemmin Petrov asui eläkeläisenä Frjazinon kaupungissa, Venäjällä. Hän kuoli 19. toukokuuta 2017. Petrovin kuolemasta kertoi ensimmäisenä saksalainen Westdeutscher Allgemeine Zeitung saman vuoden syyskuussa.