stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urho Sihvonen
Sisällissodan jälkeinen aika

Sihvonen siirrettiin sisällissodan jälkeen 16. toukokuuta 1918 komppanianpäälliköksi Karjalan kaartin rykmenttiin. Armeijasta hän erosi 24. huhtikuuta 1919 ja liittyi 14. huhtikuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan. Retkikunnalla hän toimi 1. rykmentin 1. pataljoonan ja 15. kesäkuuta 1919 alkaen 2. rykmentin 12. pataljoonan komentajana sekä 21. heinäkuuta 1919 alkaen Suojärven suunnalla toimineiden joukkojen eli pohjoisen rintaman komentajana. Hän otti retkikunnalla osaa taisteluihin Rajakonnussa, Vitelessä, Alavoistella, Aunuksenkaupungissa, Mäkriällä, Aleksanteri Syväriläisen (Svirskin) luostarilla, Nurmoilassa, Novinkassa, Santamäen luostarilla, Tenhunselässä, Kuksumäellä, Tuksassa, Säämäjärvellä, Veskelyksessä ja Potkuselässä. Retkikunnalta palattuaan hän astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin 1. marraskuuta 1919 alkaen päälliköksi Viipurin suojeluskuntaan, missä hän palveli 1. syyskuuta 1922 saakka. Viipurista hän siirtyi 15. lokakuuta 1922 alkaen päälliköksi Joensuun suojeluskuntaan ja edelleen 1. joulukuuta 1925 alkaen Viipurin suojeluskuntapiiriin. Sihvonen erosi suojeluskunnasta ja astui takaisin armeijan palvelukseen 28. helmikuuta 1938 ja hänet sijoitettiin komentajaksi Keski-Suomen rykmenttiin. Suojeluskunnasta hän hoiti komennettuna Vuoksen Jääkäripataljoonan komentajan tehtäviä 27. joulukuuta 1934 - 5. tammikuuta 1936 välisen ajan.
Talvi- ja jatkosota

Talvisodan kynnyksellä Sihvonen oli Keski-Suomen rykmentin komentajana ja sai täten lokakuussa ylimääräisten harjoitusten (YH) alettua komennettavakseen Jalkaväkirykmentti 28:n. Talvisodan alettua hän torjui Taipaleen rintamalla ensimmäiset vihollishyökkäykset miestensä kanssa erittäin raskaiden taisteluiden jälkeen. Nämä taistelut ottivat Sihvosen voimille niin, että hän pyysi vapautusta tehtävästään. Harald Öhquistin mukaan Sihvosen hermot olivat pettäneet. Sihvonen siirrettiinkin 16. joulukuuta 1939 Harald Öhquistin siunauksella hänen armeijakuntaansa kuuluneeseen 1. prikaatiin komentajaksi Einar Vihman tilalle. Prikaatin komentajana hän toimikin sitten hermojansa palautellen kunniakkaasti talvisodan loppuun saakka ja otti osaa sen komentajana Leppäsuolla käytyihin taisteluihin.
Välirauhan aikana Sihvonen jatkoi aluksi samassa tehtävässä, kunnes siirrettiin myöhemmin Jääkäriprikaatin komentajaksi. Prikaatin komentajan tehtävistä hänet siirrettiin tarkastajaksi Suojeluskuntain Yliesikuntaan ja edelleen Kotijoukkojen esikuntaan.
Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Etelä-Hämeen sotilasläänin komentajaksi, mistä tehtävästä hänet siirrettiin hieman myöhemmin piiripäälliköksi Itä-Karjalan sotilashallinnon esikuntaan. Vielä ensimmäisen sotavuoden aikana hänet siirrettiin Etelä-Hämeen sotilasläänin komentajaksi ja Hämeenlinnan varuskunnan päälliköksi, missä tehtävässä hän toimi aina sodan päättymiseen saakka. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Luutnantti 10. toukokuuta 1918  Kapteeni 28. toukokuuta 1918  Majuri 6. joulukuuta 1925  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1928  Eversti 28. tammikuuta 1936 |       |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Aunuksen muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron suojeluskuntien Valkoinen risti 3. lk.  Italian Kruunuritarikunnan upseerimerkki  Latvian Suojeluskuntain ansioristi  Ruotsin miekkaritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Ruotsin Maanpuolustusjärjestöjen liiton kultainen ansiomitali |
Aiheesta muualla

Jääkärimajuri Urho Sihvonen : Karjalan miesten nousu. Venäjänsaaren retki. Mukana olleen muistelmia, Hakkapeliitta, 28.01.1928, nro 5, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Värväreitä ja etappimiehiä: vasemmalta ylhäältä: jääkärimajuri Kurt Wallenius (käytti nimeä Aarne Pursiainen), kapteeni Urho Sihvonen (Oravapoika), majuri Lennart Oesch (Johansson), vänrikki Väinö Sutinen (Blomberg), kapteeni Erkki Viitasalo (Torniaisen Ville), kapteeni  Tauno Ilmoniemi (Möttönen) ja vänrikki Eino Koivisto (Aho); keskirivissä: kapteeni Friedel Jacobsson (metsänhoitaja Borg), maisteri H. Stenberg, vääpeli Väinö Heikkinen (Hallan Väinö) ja tohtori Valter Sivén, alarivissä: kapteeni Aarne Salminen (Virén), vääpeli Savolainen ja Vääpeli Vilkman. Kuva: Tukholma tammikuu 1917
Ronald Colman

Ronald Colman (1937)
Ronald Colman (9. helmikuuta 1891 Richmond, Englanti – 19. toukokuuta 1958 Santa Barbara, Kalifornia) oli englantilainen näyttelijä ja Oscar-voittaja.
Hän aloitti uransa jo 1910-luvun lopulla mykkäelokuvissa ja hän näytteli 1920-luvulla lukuisissa mykkäelokuvissa. Hänen uransa kulta-aikaa oli kuitenkin 1930- ja 1940-luku, jolloin ilmestyivät muun muassa elokuvat Giljotiinin varjossa (A Tale for Two Cities, 1935), Sininen kuu (Lost Horizon, 1937) ja Kismet (1944), jossa vastanäyttelijänä oli Marlene Dietrich, sekä Kaksoiselämää (A Double Life, 1947) josta hän sai parhaan miespääosan Oscar-palkinnon. 1950-luvulla hän loi jonkin verran uraa televisiossa. Hän on saanut urastaan kaksi tähteä Hollywood Walk of Famelle, toisen elokuvista ja toisen televisiosta.
Ronald Colman oli elämänsä aikana kaksi kertaa naimisissa ja toisesta avioliitosta oli yksi lapsi. Hän kuoli keuhkoinfektioon 67-vuotiaana.
Aiheesta muualla

Ronald Colman Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ronald Colman NNDB:ssä
Laaja Ronald Colman-sivusto
Toinen laaja Ronald Colman-sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ronald Colman Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Sinisen talon nalle

| Sinisen talon nalle> Bear in the Big Blue House |
| --- | --- |
Tyyli:  lastenohjelma
Kestoaika:  22 min
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   Playhouse Disney  MTV3  Playhouse Disney
Esitetty:  20. lokakuuta 1997 – 2006 (USA)
Jaksoja:  118
Tuotanto
Tuottaja(t):  Jim Henson Television
Aiheesta muualla
IMDb 
Sinisen talon nalle (engl. Bear in the Big Blue House) on MTV3-kanavalla pyörinyt lastenohjelma. Yhdysvalloissa sarjaa esitettiin Disney Channel -kanavalla vuosina 1997–2003. Ohjelmaa tehtiin yhteensä 119 jaksoa. Sarjan on tuottanut Jim Henson Television. Sarjaa esitettiin Playhouse Disney -kanavalla.
Sarjassa seikkailee luonteeltaan utelias ruskeaturkkinen nalle, joka asuu sinisessä talossa. Nalle on puhuva ja 213 cm pitkä. Hän rakastaa auttaa lapsia oppimaan. Isosta koostaan huolimatta Nalle on lapsiystävällinen. Nalle puhuu lapsille ikään kuin he olisivat hänen läheisiä ystäviään. Sinisen talon nalle luotiin todella nuorille opettamaan muun muassa muotoja, vuodenaikoja ja auttamista. Myös Nallen ystävät, kuten Tutteri-hiiri ja Varjonen-varjo, osallistuvat opetukseen.
Suomenkieliset äänet

Antti Jaakola - Nalle (osa jaksoista), Popi (osa jaksoista)
Jari Salo - Nalle (osa jaksoista)
Sari Moilanen - Pojo ja Varjonen
Arto Nieminen - Tutteri, Ari-ankka (osa jaksoista)
Juha Paananen - Pipi
Peter Pihlström - Popi (osa jaksoista)
Pauli Virta - Treelo (osa jaksoista)
Mari Laari - Luna (puhe, osa jaksoista), sivuäänet
Elise Langenoja - Luna (puhe, osa jaksoista), sivuäänet
Marita Taavitsainen - Luna (laulu)
Pasi Ruohonen - sivuäänet
Jenni Sivonen - sivuäänet
Velimatti Ranta - Tohtori-possu
Anssi Känsälä - sivuäänet
Petri Taipale - sivuäänet
Ossi Ahlapuro - sivuäänet
Sibelius-museo

| Sibelius-museo |
| --- | --- |
 Sibelius-museon julkisivu
Osoite:  Piispankatu 17
Sijainti:  Turku
Koordinaatit:  60°27′13″N, 22°16′39″E
Rakennustyyppi:  museo
Valmistumisvuosi:  1968
Suunnittelija:  Woldemar Baeckman, sisustus: Carin Bryggman (alkuperäiset v. 1968), Assi Sandelin (muutokset v. 2002)
Omistaja:  Stiftelsen för Åbo Akademi
Julkisivumateriaali:  betoni, lasi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sibelius-museo (ruots. Sibeliusmuseum, engl. The Sibelius Museum) on Turussa tuomiokirkon tuntumassa sijaitseva musiikkimuseo. Museon kokoelmiin kuuluu laaja kokoelma historiallisia soittimia eri puolilta maailmaa. Museossa on myös mittava musiikkiarkisto, jonka kokoelmissa on paitsi Jean Sibeliukseen myös runsaasti muihin säveltäjiin, muusikoihin ym. liittyvää arkistomateriaalia (käsikirjoituksia, painettuja nuotteja, äänitteitä, valokuvia, konserttiohjelmia jne.). Museo toimii Piispankadun varrella sijaitsevassa Woldemar Baeckmanin vuonna 1968 suunnittelemassa modernistisessa, raakabetonisessa rakennuksessa. Museo on osa Åbo Akademin säätiötä (Stiftelsen för Åbo Akademi).
Yleisesti

Museo koostuu kahdesta päänäyttelystä: soitinkokoelmasta ja Sibelius-näyttelystä. Soitinkokoelma kiertää museon Sibelius-salin reunoja pitkin ja jatkaa kellaritilaan, jossa on myös museon Urkusali. Sibelius-näyttely sijaitsee joenpuoleisella seinämällä lipunmyyntikassasta katsoen museon vasemmassa kulmassa. Museo järjestää myös vaihtuvia näyttelyitä, jotka vuonna 2018 ovat Sibbe50, joka juhlistaa Woldemar Baeckmanin arkkitehtuuria ja Sibelius-museon nykyisen rakennuksen 50-vuotista taivalta sekä myös Kantaatti tohtoreille – musiikki akateemisissa juhlatilaisuuksissa, joka käy läpi akateemisen kantaattiperinteen historiaa Suomessa.
Sibelius-museossa järjestetään myös konsertteja, joista merkittävin on museon oma konserttisarja, vuodesta 1968 soinut keskiviikkosarja. Konserttisarjan nimeksi vaihtui syksyllä 2019 Sibbe Live! Näiden lisäksi muutkin toimijat järjestävät konsertteja Sibelius-museon tiloissa. Konserttien ohjelma vaihtelee esiintyvästä artistista riippuen, mutta pääsääntöisesti Sibelius-museon oma konserttiohjelma painottuu jazziin, kansanmusiikkiin ja kamarimusiikkiin.
Sibelius-museon arkiston kokoelmat juontavat juurensa Åbo Akademin musiikkitieteen laitoksen professori Otto Anderssonin kokoelmiin. Arkisto pitää sisällään aineistoa liittyen musiikkielämään sekä myös erillisarkistoja, kuten Sibelius-arkiston, Otto Anderssonin arkistokokoelman sekä Turun Soitannollisen Seuran arkiston.
Näyttelyiden ja arkiston lisäksi museorakennuksen tiloissa on myös opetustiloja, kuten auditoriot Brahe ja Flora, jotka ovat nimetty Åbo Akademin ylioppilaskuorojen Brahe Djäknarin ja Florakörenin mukaan.
Historia > Aika ennen museota: Pehr Kalm ja kasvitieteellinen puutarha

Sibelius-museon paikalla sijaitsi aiemmin Kuninkaallisen Turun Akatemian kasvitieteellinen puutarha, jonka Carl von Linnén oppilas Pehr Kalm perusti vuonna 1757.Puutarhaan hän istutti kasveja muun muassa matkoiltaan Pohjois-Amerikkaan ja Venäjälle. Turun palon jälkeen puutarhasta jäi jäljelle vain Kalmin istuttama tammi, joka sijaitsee Aurajoen ja nykyisen museorakennuksen välissä.Palon jälkeen kirjapainaja Christian Ludvig Hjelt huusi itselleen puutarhan tontin vuonna 1831, ja rakensi sen paikalle kaksi yksikerroksista puutaloa.
Historia > Åbo Akademi

Vuonna 1923 Ellen ja Magnus Dahlström testamenttasivat puutarhan tontin Åbo Akademin säätiölle. Yrityksiä palauttaa puutarha alkuperäiseen ulkoasuunsa tehtiin jo 1930-luvulla, jolloin Justus Montell pyrki istuttamaan kokoelmiaan Kalmin aikaisen tammen vierelle. Montellin kuoltua vuonna 1954 yritys jäi kuitenkin kesken, mikä johti puutarhan kunnon rappeutumiseen ja Hjeltin rakennuttamien puutalojen purkuun.
Historia > Otto Andersson musiikkitieteellisen aineiston ja arkiston perustajana

Varsinaisen musiikkihistoriallisen museon perusta luotiin kuitenkin jo vuonna 1926, kun Otto Andersson nimitettiin Åbo Akademin vastaperustetun musiikkitieteen ja kansanrunoudentutkimuksen professuurin viranhaltijaksi. Viran perustaminen oli laivanvarustaja Robert Mattsonin ansiota, joka lahjoitti merkittävän summan varoja kirja-ja nuottihankintoja varten. Myös Mattsonin poika Curt Mattson oli lahjoittanut arvokkaan kokoelman soittimia eri puolilta maailmaa Anderssonin omia kokoelmia varten, jonka johdosta myös mahdollistui museotoiminnan perustaminen. Lahjoitusten alkuperäinen idea oli kuitenkin perustaa Åbo Akademiin musiikkitieteellinen seminaari, jossa olisi mahdollisimman suuri kirjasto tutkimustyötä varten.
Kirjastoa varten ehkä merkittävin tehty yksittäinen lahjoitus olivat paroni Axel Carpelanin musiikkikokoelmat, jotka lahjoitettiin hänen kuoltuaan Åbo Akademille. Nämä kokoelmat pitivät sisällään Sibeliuksen painettuja sävellystöitä, joissa oli henkilökohtaisia omistuksia. 1930-luvulle mentäessä lahjoitusten ja Anderssonin omien hankintojen määrä kiihtyi, ja aineistoa hankittiin aina käsikirjoituksista soittimiin asti. Hankinnat eivät aina olleet tosin ongelmattomia, sillä Anderssonin aineistot kärsivät tilan-ja varojenpuutteista.
Historia > Museo saa nykyisen nimensä

Ennen vuotta 1949 Sibelius-museolla ei vielä ollut varsinaista nimeä, ja se tunnettiinkin vain nimityksillä "Åbo Akademin musiikkitieteellinen seminaari" ja "Åbo Akademin musiikkihistorialliset kokoelmat" (ruots. Musikvetenskapliga seminariet vid Åbo Akademi & musikhistoriska samlingarna vid Åbo Akademi).1940-luvun lopulla järjestettiin kuitenkin museossa Sibelius-aiheinen näyttely, jossa oli esillä aineistoa vaihdellen kirjeistä käsikirjoituksiin ja nuotteihin. Eräs toimittaja kutsuikin tätä näyttelyä epävirallisesti "Sibelius-museoksi", joka herätti keskustelua myös Otto Anderssonin ja Åbo Akademin silloisen rehtorin G.O. Rosenqvistin välillä. Välttääkseen lisähämmennystä professori Andersson lähestyi Sibeliusta henkilökohtaisesti kirjeellä, jossa hän kysyi muodollisesti lupaa nimen käytöstä virallisissa asiayhteyksissä. Säveltäjä vastasikin takaisin 16. tammikuuta 1949 seuraavin sanoin:
»Suurella riemulla suostun siihen, että Åbo Akademin koulun musiikkihistorialliset kokoelmat kantavat nimeä Sibelius-museo. Olen sinulle syvästi kiitollinen tästä ystävällisestä mielenkiinnosta, jota olet aina osoittanut elämääni ja taidettani kohtaan. Tästä on seurannut jotain ainutlaatuista, siitä että Åbo Akademilla on suurin olemassa oleva kokoelma. Tämä on minulle suuri ilo ja kunnia hyväksyä.» 
(Jean Sibelius)
Nimenvaihdoksen jälkeen museo sai myös ensimmäiset vakinaiset tilansa nykyisen ravintola Hus Lindmanin kartanorakennuksesta.Piispankatu 15:ssä sijainneessa kartanossa Sibelius-museolla oli käytössä seitsemän huonetta, joihin kokoelmat ja museon hallintotilat aseteltiin. Samanaikaisesti myös kokoelmien hankintoja lisättiin ja esimerkiksi Andersson matkaili näissä tarkoituksissa Amerikassa 1950-luvulla. Vuodet tässä osoitteessa osoittautuivat raskaiksi ja pitkiksi, joten omasta, museokäyttöön varatusta rakennuksesta alettiin herätellä toiveita.
Historia > Nykyisen museorakennuksen suunnittelu ja käyttöönotto

1950-luvun loppuun mennessä esitettiin keskusteluja yhteisen Wäinö Aaltosen museon ja Sibelius-museon rakentamisesta Turun kaupungin ja Åbo Akademin säätiön välillä. Tätä ajatusta vietiin eteenpäin sillä ajatuksella, että Piispankadulla oleva Kalmin puutarhan tontti luovutettaisiin museoiden käyttöön. Hanke kuitenkin hyllytettiin ja loppujen lopuksi vain Sibelius-museon tiloista tehdyt suunnitelmat realisoitiin. Projektin kaatumisesta huolimatta Turun kaupunki hoiti silti tulevien rakennustöiden rahoituksen.
Arkkitehti Woldemar Baeckman sai vähitellen 1960-luvun puolella tehtäväkseen piirtää Åbo Akademille Sibelius-museon, jossa sitä ennen vaihtelevissa tiloissa toiminut museo saisi vihdoinkin pysyvät tilat. Baeckmanin alkuperäisissä suunnitelmissa museorakennukseen kuului myös erillinen lisäsiipi joen puolella yliopiston kuorotoimintaa varten. Ennen lopullisia piirustuksia tehtiin tutkimustöitä vuosina 1963 ja 1966, joiden tuloksena mahdollisesti luovuttiin ajatuksesta rakentaa erillinen lisäsiipi museon vierelle. Syksyllä 1966 lopulliset suunnitelmat valmistuivat ja jo seuraavana vuonna museon rakennustyöt käynnistyivät. Nämä työt valmistuivat helmikuussa 1968, jolloin rakennus myös vihittiin käyttöön.
Arkkitehtuuri

Tyylillisesti Sibelius-museo edustaa 1960-luvun betonibrutalismia, jossa on yksi maanpäällinen ja toinen maan alla oleva kerros. Baeckmanin suunnitteleman matalakattoisen museorakennuksen periaate on ollut jatkaa viereisten 1800-luvun empiretalojen arkkitehtuuria. Rakennuksen seinäpinnat ovat käsittelemätöntä betonia, joissa näkyvät selkeästi rakennusprosessin aikana tulleet jäljet ja kuviot. Betonin lisäksi rakennuksen toinen vahva elementti on lasi, joka ympäröi museota ja joka on vahvasti läsnä etenkin museon sisääntulossa. Ikkunat sekä näyttelysalien suuret vitriinit ovat ikään kuin toistensa vastakohtia, ja joita myös yhdistää keskellä oleva Sibelius-sali.
Museon työhuoneita sekä Sibelius-näyttelyä kiertää sen lisäksi sisäpiha Atrium, joka pitää sisällään kupolimaisia kattoikkunoita tuoden valoa myös kellarikerroksessa olevaan aulaan ja myös Brahe-auditorioon. Sibelius-sali saa myös osan valaistuksestaan katon rajassa olevista ikkunoista, jotka ympäröivät salin korotettua kattoa. Katon tärkeimmät yksityiskohdat ovat tässä tapauksessa neljä suppilomaista hyperbolista paraboloidia, jotka ikään kuin jatkuvat pystypilareina aina konserttisalin puolelle asti. Nämä pilarit ovat kuvioitua betonia, joissa näkyvät laudoissa olleiden puisten syiden jäljet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sibelius-museo Wikimedia Commonsissa
Museon omat sivut
| n k Perustiedot Wikidatassa: Sibelius-museo (Q4306382)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: erikoismuseo, musiikkimuseo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Turku
sijainti: I kaupunginosa
katuosoite: Piispankatu 17, Piispankatu 17, 20500 Turku
koordinaatit: 60°27′N 22°17′E﻿ / ﻿60.45°N 22.28°E﻿ / 60.45; 22.28

Yksityiskohta Sibelius-museon julkisivusta
Kalmin tammi
Flyygeli Sibelius-salissa
Museon sisäpiha Atrium
Yksityiskohta Sibelius-museon seinien kuvioista
Jennie Dielemans

Jennie Dielemans (s. 1972) on ruotsalainen kirjailija, toimittaja ja yhteiskunnallinen keskustelija.
Teokset

Dielemans, Jennie: Motstånd.  Tukholma:  DN, 2000.  ISBN 91-7588-367-8  (ruotsiksi)
Dielemans, Jennie: Tackar som frågar: historien om några människor.  Tukholma:  Wahlström & Widstrand, 2006.  ISBN 91-46-21293-0  (ruotsiksi)
Dielemans, Jennie; Stenman, Petri (käänt.): Tervetuloa paratiisiin: reportaasi turismiteollisuudesta.  (alkup. Välkommen till paradiset: reportage om turistindustri)  Helsinki:  Like, 2010 (alkup. 2008).  ISBN 978-952-01-0321-7
Silkkikukat

| Silkkikukat |
| --- | --- |
 Isosilkkikukka (Clarkia amoena)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tacheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Myrtales
Heimo::  Horsmakasvit Onagraceae
Suku::  Silkkikukat Clarkia  Pursh
Katso myös
   Silkkikukat Wikispeciesissä   Silkkikukat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Silkkikukat eli klarkiat (Clarkia) on horsmakasvien heimoon kuuluva suku.
Ulkonäkö ja koko

Silkkikukat ovat usein yksivuotisia. Kukinnot sijaitsevat latvassa ja niissä on kukkia harvakseltaan. Kukinnot ovat terttumaiset. Kasvien korkeus vaihtelee 25–60 cm välillä. Kukkien värejä ovat valkoinen, vaaleanpunainen, punainen, violetti ja sininen. Joillakin lajeilla on kaksivärisiä kukkia.
Elinympäristö

Silkkikukat viihtyvät aurinkoisella kasvupaikalla kosteahkossa maassa. Ravinteiden tarve on joko kohtalainen tai runsas.
Käyttö

Silkkikukkia käytetään koristekasveina puutarhoissa. Siroklarkia, komeaklarkia ja isosilkkikukka soveltuvat myös leikkokukiksi.
Lajeja

Clarkia amoena – isosilkkikukka
Clarkia bottae – sinisilkkikukka
Clarkia concinna – punasilkkikukka
Clarkia pulchella – sirosilkkikukka
Clarkia rubicunda – sulosilkkikukka
Clarkia unguiculata – komeasilkkikukka eli komeaklarkia
Clarkia franciscana
Clarkia imbricata – sonomansilkkikukka
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Clarkia
Suomen Lajitietokeskus: Silkkikukat (Clarkia)
ITIS: Clarkia (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Clarkia (englanniksi)
Plant List: Clarkia (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Genus Clarkia (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q159402  Wikispecies: Clarkia  BOLD: 500681  ButMoth: 6486.0  CoL: 3QHQ  EoL: 38068  EPPO: 1CKAG  FNA: 107227  GBIF: 3189179  GRIN: 2661  iNaturalist: 47789  IPNI: 30001602-2  IRMNG: 1270240  ITIS: 27570  NBN: NHMSYS0000457363  NCBI: 3935  NZOR: f994c78a-6d74-43f4-9d87-594a82ef9a72  Open Tree of Life: 1015477  PLANTS: CLARK  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30001602-2  Tropicos: 40009760  VASCAN: 1004  WFO: wfo-4000008478
Claddagh

Claddagh-sormus.
Claddagh-sormus on ystävyyttä ilmaiseva irlantilainen sormus, joka on lähtöisin Galwayn kaupungin ulkopuolella sijainneesta Claddaghin (iiriksi An Cladach ’ranta’) kylästä. Claddagh-sormuksessa on kaksi kättä, jotka pitelevät sydäntä ja sydämen päällä on kruunu. Claddaghissa käytetyt elementit symboloivat rakkautta (sydän), ystävyyttä (kädet) ja uskollisuutta (kruunu). Sormusta ei saa ostaa itselleen, vaan se pitää saada lahjana.
Claddagh-sormuksia käytetään usein ystäväsormuksina, mutta ne ovat usein käytettyjä myös kihla- ja vihkisormuksina. Irlannissa, Amerikassa ja muissa maissa Claddagh annetaan äidiltä tyttärelle tai isöäidiltä lapsenlapselle.
Sormuksen merkitys riippuu sen asennosta:
Oikeassa kädessä sydän itsestään poispäin tarkoittaa, että kantaja on vapaa ja saattaa etsiä rakkautta.
Oikeassa kädessä sydän kantajaan päin tarkoittaa, että sormuksen kantaja on suhteessa tai rakkaus on alkamassa.
Vasemmassa kädessä sydän itsestään poispäin päin tarkoittaa, että sormuksen kantaja on kihloissa.
Vasemmassa kädessä sydän kantajaan päin tarkoittaa, että kantaja on syvästi rakastunut ja naimisissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Claddagh Wikimedia Commonsissa
Bovanenkovo

| Bovanenkovo (Бованенково) Бованенковский, Bovanenkovski |
| --- | --- |
 Jamalin Nenetsian sijainti Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Bovanenkovo
 Koordinaatit: 70.3625°N, 68.4456°E 
Valtio:  Venäjä
Piirikunta:  Jamalin Nenetsia
Piiri:  Jamalin piiri
Väkiluku (2012 (arvio)):  2 000−6 000
Postinumero:  629700 
Suuntanumero(t):  +7 34996 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bovanenkovo (ven. Бованенково) tai Bovanenkovski (ven. Бованенковский) on kehittyvän maakaasun tuotannon synnyttämä taajama (посёлок) Jamalin Nenetsian autonomisen piirikunnan pohjoisosissa Luoteis-Siperiassa. Taajama sijaitsee Jamalin kunnallispiirin keskiosissa Jamalin niemimaalla.
Bovanenkovo sijaitsee linnuntietä noin 435 kilometriä Jamalin Nenetsian pääkaupunki Salehardista pohjoiseen ja on vain 45 kilometriä Karanmeren rannikolta.
Gaspromin kaasuntuotantotaajama

Kaasuntuotantotaajaman tärkein yritys ja rakentaja on valtiollinen Gazprom, jonka Jamalin megaprojektiin nimellä kulkevaan suurhankkeeseen Bovanenkovon seudun kaasu- ja öljykenttien hyödyntäminen sisältyy.
Bovanenkovon kaasukentän operatiivinen tuotanto on tarkoitus käynnistää kesäkuussa 2012. Samalla on tarkoitus avata uusi 1100 kilometrin maakaasun siirtoputkisto Bovanenkovo– Uhta.
Gaspromin kaasuntuotantotaajama > Liikenneyhteydet

Bovanenkovoon on äskettäin rakennettu maantie- ja rautatieyhteys. Bovanenkovon uuden rautatieaseman kautta kulkeva, Karskajasta lähtevä rautatieyhteys avattiin helmikuussa 2011 Obskajaan saakka, mikä sijaitsee 9 kilometriä Labytnangin länsipuolella (525 km Bovanenkovosta). Sieltä junat kulkevat säännöllisesti edelleen Komin tasavallan Vorkutaan ja sitä kautta eteläisempiin Venäjän osiin. Myös maanteitse on tieyhteys olemassa Labytnangiin,  mutta jatkoyhteys maanteitse sieltä paljon kauemmas etelään on vasta suunnitelmissa. Bovanenkovossa on myös lentoasema (IATA: BVJ; ICAO: USDB). Sen koillispuolelle, Jamalin niemimaalle on öljy- ja kaasuteollisuutta palvelemaan perustettu myös Sabettan lentoasema.