stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kääriäisvenhokas
Koko ja ulkonäkö

Etusiivet ovat vihreät ja ainoastaan etureunastaan leveästi valkeat, joskin vihreän sävy vaihtelee hieman yksilöittäin. Muuta kuviointia etusiivissä ei ole. Takasiivet ovat valkeat, kärkiosastaan yleensä vihertävät. Pää on valkoinen, keskiruumis vihreä ja takaruumis harmahtava. Tuntosarvet ovat ruosteenruskeat. Siipiväli on 19–23 mm.
Kääriäisvenhokkaan voi sekoittaa lähinnä tammikääriäiseen (Tortrix viridana).
Levinneisyys ja lentoaika

Kääriäisvenhokas on enimmäkseen eurooppalainen laji, jonka elinalue ulottuu Pohjois-Afrikasta ja Espanjasta Keski-Euroopan poikki Baltiaan ja edelleen Länsi-Siperiaan. Suomessa levinneisyys rajoittuu etelä- ja lounaisrannikolle, joskin jopa Vaasan korkeudelta tunnetaan vanhoja havaintoja. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena toukokuun lopulta heinäkuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat

Kääriäisvenhokas on kosteiden ja pensaikkoisten metsänreunojen, soiden, rantojen ja kulttuuriympäristöjen asukki. Se on tyypillisesti laji, jonka tapaa helpommin toukkana kuin aikuisena, eikä sitä yleensä tavata varsinaisen elinympäristön ulkopuolella. Perhoset ovat lennossa muutamien tuntien ajan alkuillasta, etelämpänä usein jo iltapäivällä. Molemmat sukupuolet lentävät valolle, mutta harvakseltaan ja yleensä valolle tulee vain yksittäisiä yksilöitä ja naaraat tulevat koiraita harvemmin. Sen sijaan kääriäisvenhokas tulee mielellään makealle syötille. Saattaa olla, että perhoset syövät kirvojen erittämää mesikastetta kasvien lehdiltä.
Naaras munii usean päivän aikana 80–100 munaa, jotka se asettelee lehtien alapinnoille pensaiden latvuksiin. Toukat elävät erakkoina tai parin yksilön ryhminä ja piilottelevat yhteensitomiensa lehtien muodostamassa suojassa. Toukat ovat täysikasvuisia heinä-elokuun taitteessa ja rakentavat vaalean, venemäisen, noin 15 mm pitkän kotelokopan oksan sivuun. Kotelo talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka syö eri pajulajien lehtiä.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Kääriäisvenhokas
toukka (Arkistoitu – Internet Archive)
lepidoptera.pl[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2247268  BioLib: 54781  BOLD: 86455  CoL: 92ZWR  EoL: 547609  EPPO: EARICH  EUNIS: 311280  Fauna Europaea: 447145  Fauna Europaea (new): 902322d8-6e72-43f4-8c13-248c804cb80d  GBIF: 1803073  iNaturalist: 357834  IRMNG: 11051285  LepIndex: 275935  LoB: 6105  MaBENA: EariaClora  NBN: NBNSYS0000006524  NCBI: 753175  Open Tree of Life: 753750  Laji.fi: MX.62359
Ernest Rutherford

| Ernest Rutherford |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. elokuuta 1871 Spring Grove, Uusi-Seelanti
Kuollut: 19. lokakuuta 1937 (66 vuotta) Cambridge, Yhdistynyt kuningaskunta
Kansalaisuus:  Uusi-Seelanti
Arvonimi: Knight Commander (käännä suomeksi)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Uuden-Seelannin yliopisto Canterburyn yliopisto Cambridgen yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  J. J. Thomson 
Instituutti:  McGill-yliopisto Manchesterin yliopisto
Oppilaat:  Niels Bohr Cecil Powell Pjotr Kapitsa John Cockcroft James Chadwick George de Hevesy (kaikki oppilaat Nobel-palkittuja)
Tutkimusalue:  fysiikka
Tunnetut työt:  Atomiytimen löytäminen. Tunnetaan ”ydinfysiikan isänä”
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto (1908) Franklin-mitali (1924)
 Nimikirjoitus
Ernest Rutherford, Nelsonin ensimmäinen paroni Rutherford, OM, PC, FRS, PRS (30. elokuuta 1871 Spring Grove, Uusi-Seelanti – 19. lokakuuta 1937 Cambridge, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) oli Uudessa-Seelannissa syntynyt brittiläinen fyysikko.
Rutherford sai lapsuudestaan asti mahdollisuuden koulutukseen ja käytti sen hyväkseen menestyen opinnoissaan. Hän teki omia tutkimuksia jo opiskeluaikana ja pääsi ensimmäiseen tutkimusryhmään jatko-opiskelijana Cambridgen yliopistossa, Englannissa. Tästä saivat alkunsa fyysikon tutkimukset radioaktiivisuuden parissa. Ne jatkuivat läpi koko hänen elämänsä eri yliopistoissa ympäri maailmaa tuoden merkittäviä saavutuksia.
Fysiikan suurista löydöistä hänen nimiinsä luetaan atomin ytimen löytäminen; sen hän teki kokeella, joka nykyään tunnetaan Rutherfordin kokeena. Hän tutki radioaktiivisuutta ja otti ensimmäisenä käyttöön termit alfa-, beta-, ja gammasäteily. Rutherford havaitsi ensimmäisenä, että radioaktiivisesta aineesta puolet hajoaa vakioajassa (puoliintumisaika). Rutherford myös löysi protonin ja teki hypoteesin atomin varauksettomista hiukkasista, neutroneista. Rutherford sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1908 radioaktiivisten alkuaineiden kemiaa koskevista tutkimuksista.
Lapsuus

Ernest syntyi Spring Grovessa Uudessa-Seelannissa 30. elokuuta 1871. Ernestin isä, James Rutherford, ja äiti, Martha Thompson, olivat molemmat muuttaneet 1800-luvun puolivälissä vanhempiensa kanssa Uuteen Seelantiin, isä James 4-vuotiaana Skotlannista ja äiti Martha 13-vuotiaana Englannista. Ernest syntyi keskiluokkaiseen perheeseen. Eri lähteiden mukaan hänen isänsä toimi elämänsä aikana maanviljelijänä ja pellavamyllärinä sekä piti omaa sahaa, jossa nuori Ernest myös paljon työskenteli. Ernestin ympärillä pyörikin ahkeria työläisiä, joilla oli hyvät tekniset taidot. Lisäksi hänen isänsä korjasi ja huolsi erilaisten myllyjen koneita ja osia. Hänen äitinsä oli opettaja, joka opetti itse kaikki lapsensa lukemaan ja kirjoittamaan. Lapsia Rutherfordin perheeseen syntyi 12, viisi tyttöä ja seitsemän poikaa. Ernest oli neljäs lapsi ja toiseksi vanhin poika. Ernestin veljistä kolme kuoli jo lapsina, yksi syntyessään ja kaksi hukkui surullisesti yhteisellä perheretkellä. Tämä johti Ernestin äidin masentumiseen, josta hän ei elämänsä aikaan koskaan toipunut.
Kouluvuodet

Rutherfordin lapset saivat kaikki hyvän koulutuksen, koska vanhemmat arvostivat koulutusta. Vanhempien arvostus johtui siitä, että isä Jamesilla ei ollut koskaan mahdollisuutta siihen ja äiti Martha taas oli sen saanut. Hänen äitinsä uskoi, että kaikki tieto on valtaa (’all knowledge is power’). Ernest kävi kouluvuotensa kulloisenkin asuinpaikkansa maalaiskouluissa aina vuoteen 1886 asti (Foxhillin ala-aste 1876–81, Havelockin ala-aste 1882–86). Ensimmäisen luonnontieteiden kirjansa hän sai koulusta 10-vuotiaana. Samana vuonna Rutherford rakensi itse oman pienoistykin, joka sitten räjähtikin aiheuttamatta onneksi vahinkoa.
Kouluvuodet > Opiskeluvuodet

Vuonna 1887 15-vuotias Ernest sai toisella yrittämällään Marlboroughin opetushallituksen stipendin Nelsonin Collegeen, yksityiseen lukioon. Hän muutti pois kotoaan ja opiskeli lukiossa menestyksekkäästi kaikissa aineissa, erityisesti matematiikassa ja luonnontieteissä. Opiskelujensa ohessa hän pelasi innokkaasti rugbya. Lukion jälkeen vuonna 1890, jälleen toisella yrittämällään, Ernest onnistui saamaan stipendin Canterbury Collegeen Christchurchiin yhteen neljästä Uuden-Seelannin yliopistoista. Canterburyssä Rutherford oli onnekas saadessaan opettajakseen loistavia professoreita, jotka saivat hänet toden teolla kiinnostumaan tieteellisestä tutkimuksesta. Kolmen vuoden tutkinnon aikana hän opiskeli mm. latinaa, ranskaa ja matematiikkaa. Samalla hän teki laboratoriossa niin monia fysiikan kokeita kuin mahdollista. 1892 hän valmistui (Bachelor of Arts) aineinaan matematiikka, sovellettu matematiikka, latina, englanti, ranska ja fysiikka. Huippuarvosanojen ansiosta hänelle myönnettiin stipendi vuoden jatko-opintoihin ("Honours" year). Tämän lisävuoden aikana Rutherford suoritti geologian ja kemian opinnot (Bachelor of Science). Hän opiskeli myös lisää matematiikan ja fysiikan opintoja tehden samalla itsenäistä tutkimusta keskittyen pääasiallisesti sähkö- ja magnetismioppiin. Hän tutki tuolloin pääasiassa korkean taajuuden magneettista induktiota sekä raudan ja teräksen magneettista viskositeettia, joista hän teki myös ensimmäiset kirjalliset julkaisunsa. Tutkimuksiensa aikana hän kehitti myös muutamia fysiikan uusia laitteita mm. nopeiden virtapulssien ilmaisimen. Näihin aikoihin hän tutustui ja rakastui Mary Newtoniin, opiskelujensa aikaisen asuntonsa omistajan tyttäreen.
Kouluvuodet > Jatko-opiskelijana yliopistossa

Sähkömagneettisen säteilyn siirtäminen ja vastaanotto
Raudan magnetisointi oskillatorisen purkauksen avulla
alfa (α)- ja beta (β-) säteily
Yliopisto-opiskelujensa jälkeen Rutherfordin toiveissa oli päästä tutkijaksi Cambridgen yliopiston Cavendishin laboratorioon Englantiin. Hänen toiveensa toteutui onnekkaasti, kun toinen hakijoista James Maclaurin kieltäytyi paikasta, koska ei suostunut stipendin ehtoihin. Niinpä Rutherford lähti Uudesta-Seelannista Englantiin ja hänestä tuli ensimmäinen Cambridgen ulkopuolella valmistunut jatko-opiskelija (1895–98). Näin Rutherford aloitti tutkimustyönsä professori J.J. Thompsonin tutkimusryhmässä Cambridgen yliopiston Cavendishin laboratoriossa. Kunnianhimoisena jatko-opiskelijana hän onnistui ensimmäisenä siirtämään ja vastaanottamaan sähkömagneettisia aaltoja. Hän onnistui tutkimuksissaan siirtämään sähkömagneettisia aaltoja puolen mailin matkan, mikä oli silloinen maailmanennätys. Sen lisäksi että Rutherford osoitti, että oskillatorinen purkaus magnetisoi raudan, hän selvitti, että magnetisoitu neula menetti magneettisuuttaan vaihtovirralla tuotetussa magneettikentässä. Tämä teki neulasta sähkömagneettisen säteilyn ilmaisimen, minkä oli juuri samoihin aikoihin havainnut myös saksalainen fyysikko Heinrich Hertz omassa laboratoriossaan. Rutherfordin tulokset olivat yksinkertaisempia ja niissä oli enemmän kaupallista potentiaalia. Kun Rutherford kuuli saksalaisen Wilhelm Röntgenin löytämistä röntgensäteistä, hän siirtyi J.J Thompsonin pyynnöstä mielihyvin tutkimaan röntgensäteilyn vaikutusta sähkön johtumiseen kaasuissa. Thompsonin ja Rutherfordin tutkimukset johtivat ionisaation havaitsemiseen eli atomien ja molekyylien hajoamiseen positiivisiin ja negatiivisiin osiin (ioneihin) sekä näiden varautuneiden partikkelien vetovoimaisuuteen vastakkaismerkkisiin elektrodeihin. Rutherfordin tutkimukset keskittyivät lisäksi ioneja tuottavaan säteilyyn, ultraviolettisäteilyyn sekä uraanista emittoituvaan säteilyyn. Rutherford havaitsi tutkimuksissaan, että uraanista emittoituva säteily oli paljon monimutkaisempaa kuin oli siihen asti ajateltu. Pian hän alkoikin ymmärtää radioaktiivisuuden käsitettä, josta tuli hänen suurin mielenkiintonsa kohde ja sen myötä elämäntyönsä. Vuonna 1898 hänelle selvisi, että radioaktiiviset atomit, hänen tutkimuksissaan uraaniatomit, emittoivat kahdenlaista säteilyä. Hän nimesi säteilyt alfa (α)- ja beta (β-) säteilyksi. Hyvin pian betasäteily osoittautui nopeiksi elektroneiksi. Tämän jälkeen tutkijoiden mielenkiinto kohdistui usean vuoden ajan alfa- ja betasäteilyn tutkimiseen. Tutkimustyönsä lisäksi hän pääsi J.J. Thompsonin kanssa osallistumaan myös Royal Societyn ja British Associationin kokouksiin. Näin hänelle avautui mahdollisuus kertoa tutkimustuloksistaan ja osoittaa lahjakkuutensa ja hän jättikin pysyvät jälkensä Cambridgen yliopistoon.
Kouluvuodet > Tutkimustyö ja saavutukset yliopistoissa

McGill-yliopisto, Montreal, Kanada (1898–1907)
Nobelin kemian palkintoon (1908) johtaneet tutkimukset
Radioaktiivisen hajoamisen teoria
Puoliintumisaika
Maaperän radioaktiivinen iän määritys
Ensimmäisen kirjan, Radioactivity, julkaisu
Manchesterin yliopisto, Englanti (1907–19)
Nobelin kemian palkinto 1908
Alfahiukkasen identifiointi He2+- ioniksi
Ionisoituneiden hiukkasten ilmaisimen kehittäminen
Rutherfordin koe
Atomin ytimen löytäminen
Akustiset menetelmät sukellusveneiden havaitsemiseksi
Ensimmäiset ydinreaktiot
Cambridgen yliopisto, Cavendish Laboratorio, Englanti (1919–1937)
Kokeellisen fysiikan professori
Cavendish laboratorion johtaja
Tutkimusryhmien perustaja
Atomitieteen jatkotutkimuksia
Neutronin löytyminen ja atomin ytimen rakenne
Ydinreaktioiden ymmärtämisen tärkeät askeleet
Ensimmäinen fuusioreaktio
Kouluvuodet > Epilogi

Rutherfordilla oli muutamia kiinnostuksen kohteita tieteen lisäksi, pääasiassa golf ja autoilu. Hän oli liberaali, mutta ei poliittisesti aktiivinen, vaikka olikin hallituksen tieteellisen ja teollisen tutkimuslaitoksen neuvottelukunnan jäsen sekä akateemisen apuneuvoston puheenjohtaja.
Elämänsä aikana Rutherford sai paljon tiedepalkintoja ja kunniatohtorin arvonimiä monissa maissa sekä apurahoja useilta seuroilta ja järjestöiltä. Useita rakennuksia on nimetty hänen mukaansa ja hän on ollut neljän eri maan postimerkeissä ja Uuden-Seelannin setelissä. Alkuaine rutherfordium on nimetty hänen kunniakseen.
Rutherford kuoli Cambridgessa 66-vuotiaana 19. lokakuuta 1937 tyräleikkauksen aiheuttamiin komplikaatioihin ja haudattiin Lontoon Westminster Abbeyhin. Lady Rutherford vetäytyi vanhuuspäivilleen syntymämaahansa Uuteen-Seelantiin Christchurchiin, missä hän kuoli vuonna 1954.
»Se oli melkein yhtä uskomatonta, kuin että pommitettaessa silkkipaperia 15 tuuman ammuksilla ne olisivat kimmonneet takaisin ja osuneet minuun.» 
(Rutherford sanoi kokeensa tutkimustuloksista, jotka johtivat atomin ytimen löytymiseen.)
Kouluvuodet > Julkaisut

Radio-activity (1904), 2nd ed. (1905), ISBN 978-1-60355-058-1
Radioactive Transformations (1906), ISBN 978-1-60355-054-3
Radioactive Substances and their Radiations (1913)
The Electrical Structure of Matter (1926)
The Artificial Transmutation of the Elements (1933)
The Newer Alchemy (1937)
Lasse Laaksonen

| Lasse Laaksonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. heinäkuuta 1968 (ikä 56) Helsinki
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FT, 1999)
Tutkimusalue:  historia
Aiheesta muualla
Kotisivu
Lasse Antero Laaksonen (s. 20. heinäkuuta 1968 Helsinki) on suomalainen historiantutkija ja -opettaja. Hän on erikoistunut sotahistoriaan. Laaksonen on filosofian tohtori ja dosentti kolmessa eri yliopistossa. Hän ohjaa väitöskirjantekijöitä ja opettaa lähinnä Helsingin yliopistossa.
Laaksonen on valmistunut Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi 1996, filosofian lisensiaatiksi 1998 ja filosofian tohtoriksi 1999. Hän on ollut vuodesta 2003 Maanpuolustuskorkeakoulussa Suomen sotahistorian dosentti. Samoin vuodesta 2003 hän on ollut Itä-Suomen yliopistossa sotahistorian dosentti ja Helsingin yliopistossa Suomen ja Skandinavian historian dosentti vuodesta 2005.
Hän on opiskellut vuonna 2007 Yhdysvalloissa United States Military Academyssa West Pointissa.
Laaksonen on tullut tunnetuksi sotahistorian kipupisteiden käsittelijänä, tabujen ja myyttien murtajana. Jo hänen väitöskirjansa talvisodasta herätti paljon keskustelua. Teos Mannerheimin ja kenraalien henkilösuhteista ja niiden vaikutuksesta johtamiseen pureutui sotilasylijohdon ristiriitoihin. Laaksonen sai teoksen ansiosta ensimmäisen Suomen Marsalkka Mannerheimin perinnesäätiön sotahistorian palkinnon vuonna 2006.
Laaksosen teos Viina, hermot ja rangaistukset – sotilasylijohdon henkilökohtaiset ongelmat 1918–1945 oli vuonna 2017 ehdolla sekä vuoden tiedekirjaksi että vuoden historiateokseksi. Laaksonen on kirjoittanut lukuisia artikkeleita myös muista historian aihealueista, analysoinut henkilösuhteiden ja johtamisen vuorovaikutusta muun muassa yrityksissä ja poliittisessa elämässä sekä esiintynyt useissa kansainvälisissä seminaareissa.
Teoksia

Ristiriidoista yhteistoimintaan – Suomen poliisijärjestöjen integroitumiseen johtanut historia. Kirjapaino Jaarli Oy 1998. ISBN 952-90-9692-5.
Todellisuus ja harhat – Kannaksen taistelut ja suomalaisten joukkojen tila talvisodan lopussa 1940.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto. 2. painos (1. painos: Yliopistopaino, 1999))  Helsingissä:  Ajatus Kirjat, 2005.  ISBN 978-951-20-6911-8
Taivaan vartijat − Ilmasotakoulun historia 1918-2008.  Minerva Kustannus, 2008.  ISBN 978-952-492-163-3
Mistä sotakenraalit tulivat? Tie Mannerheimin johtoon 1918-1939.  Helsinki-kirjat, 2011.  ISBN 978-952-5874-25-9
Eripuraa ja arvovaltaa – Mannerheimin ja kenraalien henkilösuhteet ja johtaminen.  Ajatus Kirjat, 2004.  ISBN 978-951-20-6659-9 
(Teos on palkittu Suomen Marsalkka Mannerheimin perinnesäätiön ensimmäisellä sotahistorian palkinnolla 4.6.2006. Laajennettu juhlapainos Docendo 2014, ISBN 978-952-291-081-3)
Viina, hermot ja rangaistukset – sotilasylijohdon henkilökohtaiset ongelmat 1918–1945.  Docendo, 2017.  ISBN 978-952-291-408-8
Kynän ja miekan kenraali Wallenius.  Jyväskylä:  Docendo, 2021.  ISBN 978-952-382-092-0
Maria Laakso

Maria Laakso (s. 1982) on suomalainen kirjallisuudentutkija, tietokirjailija ja oppikirjailija. Hän työskentelee kirjallisuustieteen yliopisto-opettajana Tampereen yliopistossa. Laakso tutkii muun muassa huumoria kirjallisuudessa, dystopioita, nykykirjallisuuden yhteiskunnallisuutta, lastenkirjallisuuden huumoria, nonsensea, kuvan ja sanan suhdetta sekä nuortenkirjallisuutta. Hän on kirjoittanut kolme nuorille suunnattua tietokirjaa kaunokirjallisuuden klassikoista.
Laakso väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 2014. Hänen väitöskirjansa Nonsensesta parodiaan, ironiasta kielipeleihin. Monitasoinen huumori ja kaksoisyleisön puhuttelu Kari Hotakaisen Lastenkirjassa, Ritvassa ja Satukirjassa käsitteli huumoria kotimaisessa lastenkirjallisuudessa. Vuonna 2017 Laakso sijoittui toiseksi Tammen ja Tietokirjallisuuden edistämiskeskuksen Ihan totta -tietokirjakilpailussa teoksellaan Taltuta klassikko – Opas aloittelevalle klassikonlukijalle. Vuonna 2019 teos ilmestyi Tammen kustantamana ja oli lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-palkintoehdokkaana. Ensimmäisessä teoksessa käsiteltiin kahdeksaa kotimaista klassikkoa. Teos voitti vuonna 2019 Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon. Teoksen äänikirjaversion luki Pirjo Heikkilä ja se palkittiin Storytelin Suurella äänikirjapalkinnolla 2020. Vuonna 2021 ilmestyi teoksen itsenäinen jatko-osa Taltuta klassikko! goes länsimainen kirjallisuus, joka esittelee maailmankirjallisuuden klassikoita. Teoksen äänikirjaversion luki Minttu Mustakallio.
Laakso oli valtion kirjallisuustoimikunnan jäsen kaksivuotiskaudella 2021–2022. Hän toimi Lastenkirjainstituutin kannatusyhdistyksen puheenjohtajana kaudella 2018–2020. Laakso on toiminut myös Pohjoismaiden neuvoston lasten- ja nuortenkirjapalkinnon raadissa.
Julkaisuja

Maria Laakso, Yrjö Hosiaisluoma, Hanna Suutela & Pekka Tammi (toim.): Kirjallisia elämyksiä – Alkukivistä toiseen elämään. Helsinki: SKS, 2007. ISBN 9789517469562.
Maria Laakso, Toni Lahtinen & Päivi Heikkilä-Halttunen (toim.): Tapion tarhoista turkistarhoille: luonto suomalaisessa lasten- ja nuortenkirjallisuudessa.  Helsinki:  SKS, 2011.  ISBN 978-952-222-270-1
Nonsensesta parodiaan, ironiasta kielipeleihin. Monitasoinen huumori ja kaksoisyleisön puhuttelu Kari Hotakaisen Lastenkirjassa, Ritvassa ja Satukirjassa.  (Väitöskirja)  Tampereen yliopisto, 2014.  ISBN 978-951-44-9346-1  Teoksen verkkoversio.
Maria Laakso, Toni Lahtinen & Merja Sagulin (toim.): Lintukodon rannoilta. Saarikertomukset suomalaisessa kirjallisuudessa. Helsinki: SKS, 2017. ISBN 9789522228888.
Maria Laakso, Toni Lahtinen, Jyrki Nummi & Pertti Haapala (toim.): Väinö Linna – Tunnettu ja tuntematon. Helsinki: WSOY, 2020. ISBN 9789510452004.
Maria Laakso, Hanna-Liisa Aumanen, Vesa Haapala, Tuomas Kaseva, Heini Lehtonen, Antti Leikkanen, Nina Naatula, Kaisa Osola, Heleena Puolitaival, Janne Saarikivi, Ira A. Virtanen: Särmä: Suomen kieli ja kirjallisuus. Tietokirja. Helsinki: Otava, 2021. ISBN 978-951-1-35049-1.
Taltuta klassikko!  (Kuvitus: Johanna Rojola)  Helsinki:  Tammi, 2019.  ISBN 978-952-04-0911-1
Taltuta klassikko! goes länsimainen kirjallisuus.  (Kuvitus: Johanna Rojola)  Helsinki:  Tammi, 2021.  ISBN 978-952-04-3184-6
Taltuta klassikko! Olipa kerran lasten- ja nuortenkirjallisuus.  (Kuvitus: Johanna Rojola)  Helsinki:  Tammi, 2024.  ISBN 978-952-04-6092-1
Kirsti Kuronen: Hännät.  (Kuvitus: Maria Laakso)  Hämeenlinna:  Karisto, 2022.  ISBN 978-951-1-40440-8
Aiheesta muualla

Maria Laakso Tampereen yliopiston tutkimusportaalissa
Hartikainen, Miia: Huumori, lukuharrastuksen jakaminen ja mallin saaminen innostavat lapsia ja nuoria lukemaan – "Viisikot eivät ehkä enää kiinnosta", tutkija Maria Laakso sanoo Keskisuomalainen. 21.9.2021.
Maria Laakson Lukulaiffii-blogi
Maria Laakso Instagramissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Pentti Laasonen (historioitsija)

Pentti Laasonen (24. joulukuuta 1928 Kitee – 14. lokakuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija. Hän oli vuosina 1976–1980 Helsingin yliopiston kirkkohistorian apulaisprofessori ja 1980–1992 Helsingin yliopiston Suomen ja Skandinavian kirkkohistorian professori. Hänen tutkimusalojaan olivat kirkollinen kansankulttuuri, luterilainen ortodoksia ja vanha suomalainen oppihistoria.
Julkaisut

Johannes Gezelius vanhempi ja suomalainen täysortodoksia = Johannes Gezelius der Ältere und die finnische Hochorthodoxie. Hki: Suomen kirkkohistoriallinen seura, 1977. (Suomen kirkkohistoriallisen seuran toimituksia, 103.) ISBN 951-9021-21-3. ISSN 0356-0759
Pirinen, Kauko – Laasonen, Pentti: Lukion kirkkohistoria. Esipuheen kirj. Ilmari Salomies. Jyväskylä: Gummerus, 1972. ISBN 951-20-0083-0
Pirinen, Kauko – Laasonen, Pentti: Lukion uskonto 3. Kirkon historia. Gummerus, 1982. (kokeilup.) ISBN 951-20-2296-6
Luterilaisuus Rooman ja Geneven välissä: Luterilaisuuden identiteettitaistelu 1577 – noin 1590. Suomen kirkkohistoriallinen seura, 1998. (Suomen kirkkohistoriallisen seuran toimituksia, 171.) ISBN 952-5031-03-9. ISSN 0356-0759
Novgorodin imu: Miksi ortodoksit muuttivat Käkisalmen läänistä Venäjälle 1600-luvulla? Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005. (Historiallisia tutkimuksia, 222.) ISBN 951-746-697-8. ISSN 0073-2559
Papinvirkojen täyttö Suomessa myöhäiskaroliinisena aikana 1690-1713 = Die Besetzung von Pfarrstellen in Schweden-Finnland während der spätkarolinischen Zeit 1690-1713 Hki: Suomen kirkkohistoriallinen seura, 1983. (Suomen kirkkohistoriallisen seuran toimituksia, 124). ISBN 951-9021-45-0. ISSN 0356-0759
Pohjois-Karjalan luterilainen kirkollinen kansankulttuuri Ruotsin vallan aikana = Die lutherische Volkskultur Nordkareliens während der schwedischen Zeit Hki, 1967. (Suomen kirkkohistoriallisen seuran toimituksia, 72.) (Väitöskirja: Helsingin yliopisto.)
Sanan koulussa: Evankeliumiyhdistyksen ylioppilaskoti Domuksen 50-vuotisjuhlajulkaisu. Toimittanut Pentti Laasonen. Suomen luterilainen evankeliumiyhdistys, 1954.
Suomen kirkon historia 2. Vuodet 1593-1808. WSOY, 1991. ISBN 951-0-16492-5
Vanhan ja uuden rajamaastossa: Johannes Gezelius nuorempi kulttuurivaikuttajana. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2009. (Historiallisia tutkimuksia, 245.) (Suomen kirkkohistoriallisen seuran toimituksia, 210.) ISBN 978-952-222-122-3 ISBN 978-952-5031-53-9. ISSN 0073-2559 ISSN 0356-0759
Vanhan kirkollisuuden hajoaminen Pohjois-Karjalassa = Die Auflösung der alten Kirchlichkeit in Nordkarelien. 1971. (Suomen kirkkohistoriallisen seuran toimituksia 83.)
Yhteisellä tiellä: Luterilainen kirkko jakamattoman perinteen kantajana. Kirjapaja, 2011. ISBN 978-952-247-241-0
Kyrillos Aleksandrialainen

Kyrillos Aleksandrialainen. Kreikkalainen ikoni.
Kyrillos Aleksandrialainen (m.kreik. Κύριλλος Ἀλεξανδρείας, Kyrillos Aleksandreias; n. 376–444) oli Aleksandrian arkkipiispa ja patriarkka sekä merkittävä varhaiskristillinen teologi. Hän vastusti nestoriolaisuutta. Hänet on luettu pyhien joukkoon ortodoksisessa ja katolisessa kirkossa. Katolinen kirkko on julistanut hänet kirkonopettajaksi.