stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalmukit
Historia > Osana Venäjää

1800-luvun lopussa lopetettiin vielä jäljellä olleet kalmukkien erityisoikeudet Astrahanin provinssissa. Samalla laajennettiin koulujärjestelmää, jonka myötä muodostui pieni kalmukkien oppineiden luokka. Tsaarin kukistuttua vuonna 1917 kalmukit tekivät ehdotuksia autonomiasta tai liittymisestä Donin kasakoihin. Venäjän sisällissodassa he olivat valkoisten puolella helmikuuhun 1918 asti, jolloin bolševikit valloittivat Astrahanin. Noin 1 500 kalmukkia pakeni muualle Eurooppaan ja monet saivat surmansa verilöylyissä tai palvellessaan armeijassa kasakoiden kanssa. Vuonna 1897 kalmukkeja oli 190 600, mutta vuoteen 1928 mennessä heidän määränsä oli pudonnut 133 500:aan. He asuivat edelleen pääasiassa maaseudulla, ja kaupunkiväestö muodosti vain 1,3 prosenttia kaikista kalmukeista. Vuonna 1920 perustettiin Kalmukkien autonominen alue. Sen hallinnollinen keskus oli vuoteen 1927 saakka viereisen Astrahanin alueen pääkaupunki Astrahan, josta se siirrettiin Elistaan. Vuonna 1935 alueesta tuli Kalmukian autonominen sosialistinen neuvostotasavalta. Neuvostokauden alussa kalmukkien määrä pysyi suhteellisen tasaisena, mutta heidän osuutensa koko väestöstä laski 75,6 %:sta vuonna 1926 vain 48,6 %:iin vuonna 1939. 1930-luvulla alkoi myös buddhalaisten luostarien vaino, joiden lisäksi vainottiin myös esimerkiksi paikallisia kommunisteja.
Historia > Toinen maailmansota

Toisessa maailmansodassa kalmukkeja palveli armeijassa omissa yksiköissään. Neuvostojoukkojen vetäydyttyä suuresta osasta Kalmukiaa vallassa olivat palveluksesta karanneet aseistetut kalmukkijoukot siihen asti, kunnes saksalaiset tulivat alueelle 1942. Kuten monilla muillakin alueilla, heitä pidettiin vapauttajina. Kun saksalaiset perääntyivät alueelta vuonna 1943, yli 3 000 heihin liittynyttä kalmukkia seurasi heitä länteen ja osallistui myöhemmin taisteluihin esimerkiksi Puolassa. Noin 250 heistä selvisi sodasta ja muutti Yhdysvaltoihin ja Ranskaan. Kostotoimenpiteenä Kalmukian tasavalta lakkautettiin ja kalmukit karkotettiin vuonna 1943 Siperiaan, Keski-Aasiaan ja Sahalinin saarelle. Armeijassa palvelleet kalmukit siirrettiin työjoukkoihin sodan loppuajaksi. Siirtojen seurauksena arviolta 16 000 kalmukkia kuoli, ja heidän kokonaismääränsä vuonna 1959 oli vain 103 000.
Historia > Nykypäivä

Stalinin jälkeisenä aikana vuonna 1957 kalmukkien sallittiin palata kotiseuduilleen ja Kalmukkien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta palautettiin alkuperäisine rajoineen. Seuraavana vuonna Kalmukiasta tuli jälleen neuvostotasavalta. Kalmukit eivät kuitenkaan saaneet takaisin menetettyä omaisuuttaan. Paluun jälkeen kalmukkien määrä lähti jälleen nousuun, ja vuonna 1989 heitä oli jo 174 000. Neuvostokauden lopulla myös yhteydet diasporaan lisääntyivät ja Kalmukiassa kävi diasporan jäseniä Ranskasta ja Yhdysvalloista. Neuvostojärjestelmän romahdettua Kalmukia julistautui itsenäiseksi tasavallaksi, vaikkakaan itsenäisyyttä ei ryhdytty sen vakavammin ajamaan. Kalmukiasta tuli vuonna 1994 osa Venäjän federaatiota.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalmukit Wikimedia Commonsissa
Valokuva perinteisestä kalmukkien leiristä.
Napoleonin sodissa palvelleiden kalmukkiratsuväen sotilaiden kunniaksi rakennettu Khoshutovsky Khurul.
Kampin autopommi

Kampin autopommi oli Pohjoisella Rautatie­kadulla, Helsingin Kampissa 16. heinäkuuta 2002 noin kello 6.50 aamulla räjäytetty autopommi. Kyseessä oli Suomen oloissa varsin harvinainen palkkamurha.
Poliisitutkinnassa kävi ilmi, että pommi-iskun motiivina ei ollut raha tai rikollisten välienselvittely, vaan sen taustalla oli monimutkaisia pari- ja ihmissuhdeongelmia. Tekijäksi värvättiin ulkopuolinen, jolle luvattiin suuri rahapalkkio. Tekijä ei entuudestaan tuntenut uhria eikä murhan tilaajia. Kenelläkään tapauksen osallisella ei poliisin mukaan ollut aiempaa rikostaustaa eikä päihde- tai mielenterveysongelmia.
Tapahtumat

Pommi räjähti liikennevaloissa lähellä Pohjoisen Rautatiekadun ja Runebergin­kadun risteystä tiistaiaamuna 16. heinäkuuta noin kello 6.50. Räjähtäneen auton osia sinkoutui enimmillään 150–200 metrin päähän räjähdyspaikasta, ja muun muassa useita viereisen Hotelli Helkan ikkunoita särkyi. Helsingin pelastuslaitoksen mukaan räjähdys olisi voinut aiheuttaa keskusta-alueella paljon suurempaakin tuhoa, mutta kesälomien vuoksi aamuruuhka oli normaalia rauhallisempi. Räjähtäneen auton takana ollut matkailuauto vaurioitui, mutta siinä ollut pariskunta selvisi säikähdyksellä.
Koska räjähdys tapahtui vain muutaman sadan metrin päässä eduskuntatalosta ja Helsingin synagogasta, liikkeellä oli aluksi huhuja teon poliittisista tai uskonnollisista motiiveista.
Pommi-iskussa sai välittömästi surmansa 32-vuotias mies, jonka kuljettamaan Opel Kadettiin miltei neljä kiloa painanut dynamiittipommi oli asennettu. Teon toteutti 29-vuotias William Leonard Engström, jolle oli luvattu siitä 17 000 euron palkkio. Hän sai ennakkomaksuna noin 1 600 euroa. Palkkamurhan tilasi 32-vuotias Tommi Peter Sandroos, joka oli yrittänyt itse ampua uhrin pistoolilla kuoliaaksi Helsingin Ruskeasuolla 1. joulukuuta 2001. Uhriin osui tällöin neljä luotia, mutta hän selvisi. Engström ei ollut Sandroosille entuudestaan tuttu. Oikeus katsoi myöhemmin, että Sandroosin tuntema 28-vuotias Otto Tuomas Pankakoski oli taivuttanut Engströmin rikokseen. Engström ajoi uhrin takana ja laukaisi pommin leikkikalun kauko-ohjaimella. Hän ajoi hyvin lähellä uhriaan, törmäsi räjähdyksen sattuessa liikennemerkkiin ja loukkaantui lievästi itsekin. Murhattu oli Sandroosin naisystävän entinen avomies.
Oikeuskäsittely

Murhan varsinainen toteuttaja William Engström tuomittiin Helsingin käräjäoikeudessa helmikuussa 2004 elinkautiseen vankeusrangaistukseen murhasta ja törkeästä tuhotyöstä. Hän myönsi oikeudessa syyllisyytensä tappoon. Koska rikokseen yllyttämisestä tuomitaan samalla tavoin kuin itse rikoksesta, myös Tommi Sandroos ja Otto Pankakoski saivat elinkautisen. Sandroos todettiin lisäksi syylliseksi joulukuun 2001 ampumistapaukseen liittyneisiin murhan yritykseen ja ampuma-aserikokseen. Pankakoski tuomittiin murhaan yllyttämisen lisäksi ampuma-aserikoksesta. Kaikki tuomitut lähetettiin mielentilatutkimukseen, jossa heidän todettiin toimineen täydessä ymmärryksessä. Miehet saivat maksettavakseen myös erinäisiä korvauksia muiden muassa uhrin tyttärelle, veljelle ja vanhemmille. Uhrin nelivuotias tytär sai 14 000 euroa henkisestä kärsimyksestä ja noin 120 euroa kuukaudessa täysi-ikäisyyteen saakka.
Myös uhrin kolmekymppistä entistä avovaimoa epäiltiin Sandroosin kertoman perusteella murhaan yllyttämisestä, mutta hänet vapautettiin syytteistä oikeuden pidettyä Sandroosin kertomusta epäuskottavana.
Helsingin hovioikeus piti kesäkuussa 2005 antamallaan päätöksellä voimassa pommi-iskun tekijälle ja yllyttäjälle langetetut elinkautistuomiot. Hovioikeus ei käsitellyt juttua uhrin entisen avovaimon osalta, koska syytteet häntä vastaan oli hylätty jo käräjäoikeudessa.
Reaktioita

Kampin autopommi vaaransi useiden ihmisten hengen ja terveyden, ja sen vaikutusalueella oli yli kuusikymmentä henkilöä. Pommi räjähti lähellä hotelli Helkaa, jonka ikkunoita rikkoutui aina kolmannessa kerroksessa asti. Räjähdys järkytti pahoin hotellissa olleita turisteja, ja heille sekä hotellin henkilökunnalle järjestettiin kriisiapua tapahtuneen käsittelemiseen. Pelastusviranomaisten mukaan pommi olisi saattanut vaatia useampiakin kuolonuhreja, jos se olisi räjähtänyt lomakauden ulkopuolella.
Valtionsyyttäjä Jukka Rappe piti tapausta ainoana laatuaan Suomen rikoshistoriassa. Presidentti Tarja Halonen luonnehti pommi-iskua "ikäväksi yksittäistapaukseksi" eikä uskonut sen antavan aihetta huolestumiseen yleisestä turvallisuudesta. Sisäministeri Ville Itälän mukaan teko osoitti rikollisilta ”todella suurta välinpitämättömyyttä ja häikäilemättömyyttä”. Itälä sanoi, ettei tapaus sinänsä tullut hänelle yllätyksenä, mutta räjähdyksen sattuminen keskellä Helsinkiä ”ylitti tietyn rajan”.
Kampin autopommitapaus sai huomiota myös ulkomaisissa medioissa. Vaikka poliisi kiisti kaikki epäilyt kansainvälisestä terrorismista alkuunsa, mm. Reuters uutisoi iskun sattuneen parinsadan metrin päässä Helsingin juutalaisesta synagogasta.
Myöhemmät vaiheet

Helsingin hovioikeus hyväksyi murhan tilanneen miehen ehdonalaisanomuksen kesäkuussa 2014. Vapautuspäiväksi määrättiin 15. lokakuuta 2015.
Joulukuussa 2014 Helsingin hovioikeus päätti vapauttaa ehdonalaiseen murhan välikätenä toimineen miehen. Hänen vapautensa alkoi kesäkuussa 2015.
Autopommin räjäyttäjän ehdonalaisanomus hyväksyttiin Helsingin hovioikeudessa helmikuussa 2015. Rikosseuraamuslaitos puolsi miehen vapauttamista ”lähes moitteettomalla” vankeusaikaisella käytöksellä ja sillä, ettei hän ollut tänä aikana syyllistynyt uusiin rikoksiin. Lisäksi hän oli vankila-aikanaan opiskellut itselleen ammatin. Hänen vapautensa alkoi 1. maaliskuuta 2016.
Kaitanokkakiuru

| Kaitanokkakiuru |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kiurut Alaudidae
Suku::  Chersophilus
Laji::  duponti
Kaksiosainen nimi
 Chersophilus duponti  (Vieillot, 1820) 
Katso myös
   Kaitanokkakiuru Wikispeciesissä   Kaitanokkakiuru Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kaitanokkakiuru (Chersophilus duponti) on kiurujen heimoon kuuluva varpuslintu. Se on sukunsa ainoa edustaja.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 17–18 cm. Puvultaan se on melko tyypillinen kiuru: harmaaruskean kirjava yläpuoli ja vaalea alapuoli. Nokka on pitkähkö, terävä ja alaspäin kaartuva. Suuri tumma silmä napittaa vaaleahkossa poskessa. 2 alalajia, joista itäisempi margaritae on puvultaan punertavampi kuin läntinen, tummempi nimialalaji duponti. Sukupuolet ovat samannäköiset, koiras on kooltaan hieman suurempi. Arka lintu, joka pakenee juoksemalla jo kaukaa. Laulaa pääasiassa hämärissä ja yöllä, laulaa myös lennossa.
Sekä vanhoilla että nuorilla kaitanokkakiuruilla on täydellinen sulkasato kesällä tai alkusyksyllä, jonka jälkeen niitä ei voi määrittää iälleen.
Esiintyminen

Kaitanokkakiuru on globaalisti harvinainen ja uhanalainen lintulaji, sillä se esiintyy vain Espanjassa ja paikoin Etelä-Ranskassa sekä Pohjois-Afrikassa. Maailman populaatio on kooltaan 13 600–20 000 yksilöä, joista Espanjassa pesii noin 1 900 paria ja Marokossa 2 000–3 000 paria. Laji on paikkalintu, eikä sitä ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Kuivat aromaiset ruohomaat sekä alavilla mailla että vuoristossa.
Lisääntyminen

Pesintä tunnetaan puutteellisesti. Pesä on maassa pensaan, mättään tai kiven suojassa. Munia on tavallisimmin 3, joskus 2 tai 4.
Ravinto

Kaitanokkakiuru syö sekä siemeniä että selkärangattomia. Se käyttää nokkaansa kuin tikka, kaivaen syötävää maasta.
Chersophilus duponti duponti
Heinz-Günter Bongartz

Heinz-Günter Bongartz

Heinz-Günter Bongartz (s. 5. maaliskuuta 1955) on saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Hildesheimin hiippakuntaan Heinrich Maria Janssen 5. kesäkuuta 1982. Hänet nimitettiin Hildesheimin vihkipiispaksi sekä Bonustan titulaaripiispaksi 4. joulukuuta 2010, ja piispaksi vihkiminen seurasi 26. helmikuuta 2011. Pääkonsekraattorina toimi Norbert Trelle, jota avustivat Nikolaus Schwerdtfeger ja Hans-Georg Koitz.
Heinricius

Heinricius on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Gabriel Heinricius (n. 1710–1785), matematiikan ja fysiikan dosentti ja professorin arvonimen saanut
Gustaf Heinricius (1853–1915), lääkäri, Helsingin yliopiston professori ja kulttuurihistorioitsija
Ivar Heinricius (1848–1909), Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut kenraalimajuri, Gustaf Heinriciuksen veli
Petter August Heinricius (1863–1937), vakuutusmatemaatikko ja Kauppakorkeakoulun professori
Sigrid Heinricius (1879–1925), toimittaja ja kirjailija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Hilippa

Hilippa, Hilippä tai Hilppa on karjalainen miehen etunimi, joka on peräisin kreikan nimestä Filippos, hevosystävä. Sittemmin Hilippa-nimestä on tullut myös joidenkin suomalaisten sukunimi.
Tunnettuja Hilippoja

Hilippa Pyykönen (1900–1973), suomalainen eräkirjailija
Kai Linnilä

| Kai Linnilä |
| --- | --- |
 Kai Linnilä heinäkuussa 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. heinäkuuta 1942 Oulu
Kuollut: 24. elokuuta 2017 (75 vuotta) Forssa
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kustantaja, tietokirjailija
Puoliso:  Kaari Utrio (1974–2017)
Kai Lauri Linnilä (23. heinäkuuta 1942 Oulu – 24. elokuuta 2017 Forssa) oli suomalainen kustantaja ja tietokirjailija.
Linnilä toimi Teinilehden toimitussihteerinä 1962–1963 ja päätoimittajana 1963–1965, Ylioppilaslehden toimitussihteerinä 1966, Nuoren Voiman päätoimittajana ja Nuoren Voiman Liiton toiminnanjohtajana 1968–1972, Arkkitehtitoimisto Ympäristötyön toimitusjohtajana 1972–1975 ja Amanita Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1982 yrityksen sukupolvenvaihdokseen asti.
Linnilä asui Rovaniemellä 1942–1944, Kiuruvedellä 1944–1945, Kemissä 1945–1947, Kajaanissa 1947–1962, Helsingissä 1962–1975 ja Somerniemellä vuodesta 1975. Hänen puolisonsa oli kirjailija Kaari Utrio, ja heillä on vuonna 1977 syntynyt Lauri-niminen poika.
Linnilä kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen elokuussa 2017. Hän oli kuollessaan 75-vuotias.
Teoksia > Kirjoittajana

& Viljo Rasila (toim.): Kainuun talouden ABC-kirja.  Kajaani:  Kainuun teiniyhdistys, 1962.
Helsingin seudun historiallisesti ja rakennustaiteellisesti arvokkaat rakennukset ja alueet.  Helsinki:  Helsingin seutukaavaliitto, 1970.
Helsingin seudun kulttuurihistorialliset kohteet ja tiet sekä kulttuurimaisemavaranto.  Helsinki:  Helsingin seutukaavaliitto, 1973.  ISBN 951-9162-00-3.
Pihalla kasvaa lammaskaali. Omavarainen kokki.  Helsinki:  Tammi, 1977, 2. uudistettu painos 2004.  ISBN 951-30-4231-6.
Kulttuurimatkailijan Suomi. Varsinais-Suomi.  Helsinki:  Tammi, 1981.  ISBN 951-30-5127-7.
Kulttuurimatkailijan Suomi. Pirkanmaa.  Helsinki:  Tammi, 1982.  ISBN 951-30-5338-5.
Kulttuurimatkailijan Suomi. Satakunta.  Helsinki:  Tammi, 1982.  ISBN 951-30-5580-9.
Suomalaisia taiteilijakoteja.  Helsinki:  Kuurojen liitto, 1982.  ISBN 951-99367-7-7.
& Kaari Utrio: Somero. Viljan maa.  Somero:  Amanita, 1982.
Kulttuurimatkailijan Suomi. Ahvenanmaa.  Helsinki:  Tammi, 1983.  ISBN 951-30-5631-7.
Lappi värikuvina.  Helsinki:  Tammi, 1983.  ISBN 951-30-5780-1.
Isoäidin kermakakku, oman äidin lihapullat.  Helsinki:  Tammi, 1994.  ISBN 951-31-0300-5.
& Seppo Saraspää: Punainen tupa ja erämaa. Rikkaan arjen allakka.  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1626-3.
Wanhan ajan joulu. Tule joulu kultainen.  Helsinki:  Helmi, 2003.  ISBN 951-556-018-7.
& Hanna Pukkila: Isomummin keittiö. Elsa Helmisen ruokavuosi 1896.  Helsinki:  Helmi, 2004.  ISBN 951-556-046-2.
& Sari Savikko: Onko lintu kotona. Sata siivekästä.  Helsinki:  Teos, 2004.  ISBN 951-851-014-8.
& Hanna Pukkila: Jazztyttö keittää. Aino Helmisen ruokavuosi 1928.  Helsinki:  Helmi, 2005.  ISBN 951-556-055-1.
Linnan pidoista pappilan pöytään. Kaari Utrion romaanien herkut.  Helsinki:  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-4409-8.
& Sari Savikko: Lapin valot.  Somero:  Amanita, 2011.  ISBN 952-5330-43-5.
& Hanna Pukkila: Hyvä Suomi 1952.  Somero:  Amanita, 2012.  ISBN 952-5330-48-6.
Teoksia > Toimittajana

Ostrobotnia (1966)
Kiila 1936–1966 (1966)
Finlandia, ars juvenis (1966)
Kiila 30 (1966)
Eino Leinon Seura 20 (1967)
Hyvä mätä puolueeni (1967)
Kainuusta, Jouko VIII (1967)
Nuori Ikaros V (1971, yhdessä Jussi Kylätaskun kanssa)
Kirjoittajan ABC (1971, yhdessä Jussi Kylätaskun kanssa)
Uudesti luotava maa (1971,  yhdessä Jussi Kylätaskun ja Kalevi Seilosen kanssa)
Sata vuotta sitten 1886 (1985, yhdessä Meri Utrion kanssa)
Sata vuotta sitten 1888 (1987, yhdessä Meri Utrion kanssa)
Patria: lakeuksien Pohjanmaa (1990)
Suomi silloin kerran (1992, yhdessä Meri Utrion kanssa)
Someron vedet (1993)
Veljekset von Wright: Linnut (1993)
Meri Utrio ja Untamo Utrio: Pois pula, pois puutteet (1994)
Wilhelm von Wright: Kalat (1997)
Wilhelm von Wright: Pohjolan kalat (1998)
Zachris Topelius: Maakuntien Suomi (1998)
Kalevala (1999)
Finlandia 1900 (1999)
Suur-Kanteletar (2000)
veljekset von Wright: Tapion tarha (2001)
Korven kultainen kuningas (2001, yhdessä Lauri Linnilän kanssa)
Elias Lönnrot: Flora Fennica (2002 yhdessä Terttu Lempiäisen ja Sari Savikon kanssa)
Olaus Magnus: Suomalaiset pohjoisten kansojen historiassa (2002)
Vellamon väkeä: veden elävät veljekset von Wrightin ja aikalaisten kuvaamina (2003, yhdessä Sari Savikon kanssa)
Iloinen 1950-luku (2003)
Suuriruhtinaan Suomi 1–5 (2003–2004)
J. L. Runeberg: Vanha kunnon vänrikki (2004)
Untamo Utrio: Taistelu eetterissä: talvisota ja hyökkäysvaihe (2008, Untamo Utrion käsikirjoituksesta)
Teoksia > Käännökset muille kielille

Aias kasvab ühepajatoit (viroksi) (1995)
Palkinnot ja tunnustukset

Warelius-palkinto 1999
Gourmand World Cookbook Awards 2004 (yhdessä Hanna Pukkilan kanssa)
Suomalaiset suosikit 2005
Näkövammaisten vuoden äänikirja 2005 (yhdessä Sari Savikon kanssa)
Aiheesta muualla

Komu, Eija: Kai Linnilä. Tietokirjailija ja kustantaja  17.1.2012. Someron kaupunginkirjasto. Arkistoitu 11.3.2016. Viitattu 3.3.2012.
Kai Linnilän muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Kaksi rakkainta

| Kaksi rakkainta Markku Aro |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1989–1990
 Studio : MTV-studiot
 Julkaistu: 1990
 Formaatti: LP-levy (FGL 4042)   C-kasetti (FGK 4042)   CD-levy (FGCD 4042)
 Tuottaja(t): Kassu Halonen   Kisu Jernström
 Tyylilaji: iskelmä, suomipop, poprock
 Kesto: 38.41
 Levy-yhtiö: Flamingo Music
 Levymerkki: Flamingo
Markku Aron muut julkaisut
| Markku Aro 1985 | Kaksi rakkainta 1990 | Rakastamme vain toisiamme 1991 |
Singlet albumilta Kaksi rakkainta
 ”Kaksi rakkainta” / ”Sinut luoksein saan” Julkaistu: 1989 (FGS 198)
Kaksi rakkainta on suomalaislaulaja Markku Aron 12. studioalbumi vuodelta 1990. Levy sisältää pääasiassa Kassu Halosen ja Kisu Jernströmin säveltämää suomalaista iskelmämusiikkia. Kaikki sanoitukset ovat Vexi Salmen käsialaa. Levyn tunnetuin kappale on avaus- ja nimiraita ”Kaksi rakkainta”, joka ylsi parhaimmillaan radiosoittolistan ensimmäisellä sijalle.
Albumi julkaistiin Flamingo-levymerkillä vinyyli- ja CD-levyinä sekä C-kasettina.
Kappaleet

Kaikkien kappaleiden sävellykset K. Halonen – K. Jernström, ellei toisin mainita.
Kaikkien kappaleiden sanoitukset tehnyt V. Salmi ja sovitukset Kassu Halonen.
Kappaleet > A-puoli

Kaksi rakkainta – 3.42
Valvoitko yön – 4.11 (säv. K. Halonen)
Mitä kaksin tuntein saa – 3.26
Soita yksinäisin illoin – 3.48
Parhaimmat hetket – 4.11
Kappaleet > B-puoli

Kyyneleet sielun puhdistaa – 3.30
Maailman tuuli – 3.20
Sinut luokseni saan – 4.11
Rajuilma – 4.11
Rakastaa – 4.11 (säv. K. Halonen)
Tekijät > Muusikoita

Markku Aro – laulu
Juha Björninen – kitarat (2–10)
Kassu Halonen – kapellimestari
Tekijät > Tuotanto

Jari Laasanen – äänitys ja miksaus (MTV-studiot)
Erik Uddström – valokuvat ja ulkoasu
Kassu Halonen – tuottaja
Kisu Jernström – tuottaja
Aiheesta muualla

Albumi äänitetietokannassa (Fono.fi)
Albumi Discogsissa (englanniksi)
Hirvilampi (Hämeenlinna)

| Hirvilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Hämeen maakunta
Kunnat:  Hämeenlinna
Koordinaatit:  61°00′44″N, 24°22′48″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Vanajanselän alue‎ (35.23)
Laskuoja:  ei laskuojaa 
Järvinumero:  35.237.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  alle 90 m 
Rantaviiva:  0,569 km 
Pinta-ala:  1,99  ha 
 fiHirvilampi 
Hirvilampi  on pieni järvi Hämeenlinnassa Kanta-Hämeessä. Se sijaitsee pääosin Tiirinkosken kaupunginosassa.
Maantietoa

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Vanajanselän alueella. Siinä on kolmannen jakovaiheen Leteenojan valuma-alue, johon lampi kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on alle 90 metriä meren pinnan yläpuolella. Siitä ei laske ojia eikä siihen myöskään tule ympäristöstä ojia. Lammen ympäristössä on harjualue, jonka eteläpuolella aukeaa laaja peltoalue. Lampi jää näiden alueiden väliin kohtaan, mistä Ahvenistonharjun ja Vuorenharjun jatkeen soranotto on katkaissut harjujakson eheyden. Lampi on 250 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 2,0 hehtaaria. Lammen 550 metriä pitkällä rannalla on vain yksi vapaa-ajan asunto. Seututie 130 ohittaa lammen sen yläpuolelta.
Kansainvälinen salaliitto

| Kansainvälinen salaliitto Rehtorit |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : loppuvuosi 2008 – kesä 2009
 Julkaistu: 10. maaliskuuta 2010
 Tyylilaji: punk rock
 Kesto: 31.20
 Levy-yhtiö: Rocket Records
Rehtoreiden muut julkaisut
| Klassista musiikkia 2006 | Kansainvälinen salaliitto 2010 |   |
Kansainvälinen salaliitto on suomalaisen punk-yhtye Rehtoreiden neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 10. maaliskuuta 2010.
Kappaleet

Kansainvälinen salaliitto – 2.34
Käyttäydy! – 2.11
Mikä ihmisiä vaivaa? – 2.07
Vakain aikein ja harkiten – 2.41
Missä jalkakäytävä loppuu – 2.30
Aina joku eksyy – 1.54
Matalaksi! – 1.18
Ota poika viinaa – 1.46
Vainolaulu – 3.28
Mä vihaan koko aurinkokuntaa – 2.03
Haudankaivaja – 2.34
Ketä meitä on? – 2.22
Me autetaan sua – 1.59
Pidän turpani kii – 1.49
Kokoonpano

Rehtori Reponen Jr. – laulu, kitara
Rehtori Heko – kitara, taustalaulu
Rehtori Mikkola – basso, taustalaulu, äänittäjä
Mikko – rummut
Aiheesta muualla

Kansainvälinen salaliitto finnmusic.net -sivustolla
Kansainvälinen salaliitto discogs.com -sivustolla
Hiligainon kieli

Hiligaino tai ilonggo on austronesialainen kieli, jota puhutaan Länsi-Visayasilla Filippiineillä, lähinnä Iloilon ja Negros Occidentalin provinsseissa. Sitä puhutaan myös Panayn saariryhmän muissa provinsseissa. Noin 5 770 000 puhuu hiligainoa Filippiinien alueella äidinkielenään ja lisäksi noin 4 000 000 osaa sitä jonkin verran. Hiligaino kuuluu visayalaisiin kieliin. Ilonggo on myös hiligainoa puhuvien kulttuurista käytetty nimitys.
Kielioppi > Persoonapronominit

|   | absolutiivi | ergatiivi | obliikvisija |
| --- | --- | --- | --- |
| yksikön 1. p. | ako | nakon, ko | akon |
| yksikön 2. p. | ikaw, ka | nimo, mo | imo |
| yksikön 3. p. | siya | niya | iya |
| inklusiivinen monikon 1. p. | kita | naton, ta | aton |
| eksklusiivinen monikon 1. p. | kami | namon | amon |
| monikon 2. p. | kamo | ninyo | inyo |
| monikon 3. p. | sila | nila | ila |
Hjalmar Brofeldt

Hjalmar Brofeldt (3. kesäkuuta 1873 Lappeenranta – 6. joulukuuta 1928 Mikkeli) oli suomalainen konserttimestari ja ruotsin kielellä kirjoittanut nuorisokirjailija.
Brofeldt toimi 1904–1928 Mikkelin musiikinystävien orkesterin viulunsoiton opettajana. Vuonna 1913 hän julkaisi nimimerkillä Alba Rudimi nuortenkirjan Ombord å Electric.
Teoksia

Ombord å Electric : berättelse för ungdom.     G. W. Edlund, Helsingfors 1913
Hietamäki

Hietamäki voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Suomalaiset henkilöt

Elina Hietamäki (o.s. Pienimäki, s. 1976), maastohiihtäjä
Jorma Hietamäki, radiotoimittaja, Yleisradion entinen musiikkipäällikkö ja laulaja
Juhamatti Hietamäki (s. 1985), jääkiekkoilija
Karri Hietamäki (s. 1969), maastohiihtäjä, Elina Hietamäen puoliso
Laura Hietamäki (s. 1991), salibandyn pelaaja
Mirja Hietamäki (s. 1991), salibandyn pelaaja, Laura Hietamäen sisar.
Paikat

Hietamäki (ven. Šundorovo), luterilainen seurakunta Inkerissä
Hietamäen kappeli, keskiaikainen seurakunta, joka toimi myöhemmin Mynämäen alaisena kappeliseurakuntana
Hietamäki, kylä Mietoisissa
Hietamäki, kylä Pieksämäellä.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.