stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puukiitäjät
Levinneisyys ja elinympäristö

Puukiitäjiä tavataan luonnonvaraisena Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa sekä Tyynenmeren alueella, Intiasta Uuteen-Guineaan ja Salomonsaarille saakka. Elinympäristöä ovat kesävihannat savannit, ikivihreät metsät, mangrovesuot, kumipuuviljelmät ja puutarhat. Puukiitäjistä on tullut myös kaupunkilintuja. Niitä tavataan alankomailta aina 2 000 metrin korkeuteen saakka. Mikään puukiitäjälaji ei ole uhanalainen eikä kuulu CITES-sopimuksen piiriin, mutta elinympäristöjen väheneminen metsäkadon takia saattaa olla vaaraksi etenkin pikkupuukiitäjälle. Töyhtökiitäjä on myös vähentynyt metsästyksen ja saalishyönteisiä vähentävien tuholaismyrkkyjen käytön takia.
Elintavat

Puukiitäjät eivät ole jatkuvasti lennossa kuten varsinaiset kiitäjät, vaan istuskelevat oksilla pieninä ryhminä. Ne ovat kuitenkin hyviä ja nopeita lentäjiä. Heimon lajit ovat yleensä kiitäjiä kovaäänisempiä. Niiden ääntely on kimakkaa viserrystä. Puukiitäjät visertävät etenkin silloin, kun ne palaavat oksalleen yöpymistä varten. Yksikään laji ole varsinainen muuttolintu. Pikkupuukiitäjä on hyvin paikkauskollinen ja pysyy pesintäalueella vuoden ympäri. Muut lajit ovat reviiritietoisia pesintäkauden ajan, mutta ovat parvilintuja talvikuukausien ajan. Tällöin yhdessä puussa voi majailla jopa 50 puukiitäjää.
Vain aasianhaukkasten tiedetään varmuudella saalistavan puukiitäjiä, mutta lähes varmasti niillä on myös muita luonnollisia vihollisia, kuten käärmeitä. Puukiitäjät pystyvät parvena ahdistelemaan saalistajaansa.
Elintavat > Ravinto

Puukiitäjien ravintoa ovat lentävät hyönteiset, kuten kärpäset, sääsket, pistiäiset ja kovakuoriaiset. Pikkupuukiitäjä saalistaa metsän latvustossa, mutta kolme muuta puukiitäjälajia metsästävät mieluiten metsänreunalla. Lajista riippumatta ne kaikki metsästävät väijymällä suosikkioksallaan, josta ne tekevät lyhyitä syöksyjä nappaamaan ohilentäviä hyönteisiä ja palaavat takaisin oksalleen hieman samaan tapaan kuin siepot. Niiden käyttämä saalistusalue on verraten pieni ja pysyy samana pitkiä aikoja.
Elintavat > Lisääntyminen

Puukiitäjien lisääntymiskausi on pitkä. Ne näyttävät lisääntyvän aktiivisimmin varhaiskeväällä ja alkukesällä, joten yhdellä lisääntymiskaudella on kaksi huippua. Pesivä pari puolustaa reviiriään tunkeutujia vastaan. Kiitäjien tapaan sekä koiras että naaras osallistuvat pesänrakennukseen. Puukiitäjät käyttävät rakennusaineina höyheniä, sammalia, kaarnansuikaleita ja sylkeä, jolla ne liimaavat rakennusaineet yhteen. Linnut rakentavat sen korkealle, vähintään 15 korkeuteen paljaan oksan kärjen sivulle. Pesä on vain alle viiden sentin pituinen ja siinä on noin 2,5 sentin mittainen kuppi, jota reunustavat paperinohuet seinämät. Naaras munii pesään yhden munan, joka liimautuu pesään kiinni. Muna on lähes viiden sentin mittainen ja yli sentin paksuinen. Se painaa 6-10 grammaa. Molemmat vanhemmat hautovat munaa ja pysyvät pesällä tiiviisti. Ne eivät voi kuitenkaan istua sen päällä, koska pesä saattaisi tällöin lohjeta irti. Sen sijaan emolintu istuu oksalla aivan pesän vierellä ja levittää höyhenensä munan ylitse. Pesäoksa on usein kynänohut, mikä auttaa emolintua havaitsemaan yöllä liikkuvat pedot, kuten käärmeet, aikaisemmin. Naaraat hautovat 2-3 kertaa enemmän kuin koiraat. Haudonta-aikaa tai poikasten lentotaidon saavuttamisen ajankohtaa ei ole tarkkaan mitattu. On kuitenkin havaittu, että pikkupuukiitäjien munat kuoriutuvat 21 päivän sisällä ja poikaset tulevat lentokykyisiksi 28 päivän kuluessa. Poikasia ruokitaan tämän jälkeen vielä kolme viikkoa. Isopuukiitäjän haudonta-ajan ja poikasen pesässä viipymisen uskotaan vievän yli kaksi kuukautta. Ei kuitenkaan tiedetä, kuinka kauan isopuukiitäjävanhemmat ruokkivat pesästä lähtenyttä poikastaan. Poikanen lähtee pienestä pesästään pian kuoriutumisensa jälkeen. Puukiitäjät ruokkivat poikastaan ruokapalloilla, jotka ne oksentavat poikasen suuhun. Poikaselle kasvaa jäkälän peittämää oksantynkää muistuttava suojahöyhenys. Poikanen menettää suojavärityksensä tullessaan lentokykyiseksi.
Isopuukiitäjä Uudessa-Guineassa.
Isopuukiitäjä pesällään Uudessa-Guineassa.
Pyrrhoksesta

| Pyrrhoksesta> Τὰ περὶ Πύῤῥου.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Timaios Tauromenionlainen
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  historia
Julkaistu:  200-luku eaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pyrrhoksesta (m.kreik. Τὰ περὶ Πύῤῥου, Ta peri Pyrrhū) oli Timaios Tauromenionlaisen kirjoittama historiateos, joka oli jatkoa hänen Sisilian historialleen. Se ei ole säilynyt nykyaikaan.
Teos käsitteli Pyrrhoksen sotia Etelä-Italian Suur-Kreikassa ja Sisiliassa sekä tapahtumia sen jälkeen. Se alkoi siitä, mihin Sisilian historia päättyi eli vuodesta 289/288 eaa. ja ulottui aina vuoteen 264/263 eaa. saakka. Pyrrhoksesta liittyi läheisesti yhteen Sisilian historian kanssa ja voitaisiin hyvin lukea yhdeksi historiateokseksi sen kanssa.
Pyrrhosta käsitelleen erillisen teoksen olemassaolo tiedetään kolmesta antiikin aikaisesta lähteestä, jotka ovat Polybios, Dionysios Halikarnassoslainen ja Cicero. Polybios aloittaa oman historiateoksensa Historiai samasta vuodesta 264/263 eaa., johon Timaios päätti. Häneltä on peräisin myös ainoa suora, lähteen mainitseva lainaus Pyrrhoksesta. Siinä Timaios selittää roomalaista lokakuun hevonen (Equus October) -uhritoimitusta.
Suda viittaa teokseen vain nimityksellä ”erillinen esitys” (ἰδία πραγματεία, idia pragmateia).
Pyrimetamiini

| --- | --- |


Pyrimetamiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
5-(4-kloorifenyyli)-6-etyylipyrimidiini-2,4-diamiini
Tunnisteet
CAS-numero: 58-14-0
ATC-koodi: P01PD01
PubChem CID: 4993
DrugBank: DB00205
Kemialliset tiedot
Kaava: C12H13N4Cl 
Moolimassa: 248,714
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 233–234 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 87 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: n. 100 h
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Pyrimetamiini (C12H13N4Cl) on  diaminopyrimidiinijohdannaisiin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään niin ihmis- kuin eläinlääketieteessäkin alkueläinlääkkeenä muun muassa malarian ja toksoplasmoosin hoitoon. Pyrimetamiini kuuluu WHO:n julkaisemalle tärkeimpien lääkeaineiden listalle.
Ominaisuudet ja käyttö

Pyrimetamiini on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee muun muassa lämpimään etanoliin, dimetyyliformamidiin ja happoliuoksiin.
Pyrimetamiini on alkueläinten dihydrofolaattireduktaasin inhibiittoriksi. Tämän entsyymin toiminnan estyessä alkueläimet eivät kykene tuottamaan niille elintärkeää foolihappoa. Pyrimetamiinia voidaan käyttää monien alkueläininfektioiden esimerkiksi toksoplasmoosin, siipikarjan kokkidioosin, pneumokystoosin ja malarian hoitoon. Malarian hoidossa lääkeainetta käytetään yhdessä sulfadoksiinin tai sulfadoksiinin ja artesunaatin kanssa. Toksoplasmoosin hoidossa lääkeainetta käytetään erityisesti, mikäli potilaan oma immuunijärjestelmä on heikentynyt esimerkiksi HIV-infektion vuoksi. Pyrimetamiini ei tehoa malarialoisioiden gametosyyttivaiheeseen, minkä vuoksi se soveltuu pääasiassa malarian estolääkitykseksi. Malarialoisioiden on myös havaittu kehittävän resistenttiyttä lääkeaineelle.
Yleensä pyrimetamiinia annetaan 25 mg kerran viikossa. Tällä annostuksella lääkeaine on kohtuullisen hyvin siedetty. Suuremmilla annoksilla voi haittavaikutuksena ilmetä megaloblastinen anemia, jota voidaan hoitaa foolihappolisällä.
Pyhänpään kalliomaalaukset

| Pyhänpään kalliomaalaukset> Sijainti |
| --- | --- |
 Pyhänpään kalliomaalaukset
Koordinaatit:  61°38.488′0″N, 25°28.445′0″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhänpään kalliomaalaukset sijaitsevat Kuhmoisten Lästilän kylässä, Päijänteen länsirannalla Judinsalonselän alueella, itään pistävän laajan Pyhänpää nimisen niemen itäkärjen tuntumassa. Kalliomaalaukset ovat pahoin haalistuneita, mutta kuviot voi erottaa huolellisella katsomisella. Digitaalikuvien vahvistaminen paljastaa muistakin kalliomaalauksista tuttuja merkkiyhdistelmiä. Merkit ajoitetaan kivikautisiksi.
Löytäminen ja tutkimus

Pekka Kivikäs löysi ensimmäisen maalauksen vuonna 1992 . Vuonna 1996 Pekka Kivikäs, Seppo Kinos ja Timo Sepänmaa dokumentoivat ensimmäistä maalausta (nro I) tarkastusmatkalla, jolloin he havaitsivat toisen maalauksen (nro II) noin 10 metrin päässä ensimmäisestä. Tältä maalaukselta Kivikäs, Kinos, Sepänmaa ja Eero Siljander harjasivat seuraavana vuonna jäkäläkerroksen pois ja vaaitsivat kuvioiden korkeudet merenpinnasta. Mirja Miettinen tarkasti maalaukset myös vuonna 1997. Vuonna 2002 Petteri Pietiläinen suoritti vielä kuvioiden inventoinnin.
Maalaukset

Maalauskallio sijaitsee 120 metriä lounaaseen Pyhänpään niemen kärjestä ja se aukeaa kaakkoon. Kuuden metrin pystykallion alla on suurta louhikkoa. Kuvat sijaitsevat kallion alaosan tasanteen yllä noin 10 metrin etäisyydellä toisistaan. Paikalla on hieno näkymä yli Päijänteen suuren selän.
Pohjoisempi kuvakenttä (nro I) on rosoisella kalliopinnalla ja on osin tuhoutunut. Rosoisuus saattaa johtua pakkasrapautumisesta. Maalauskuviot sijaitsevat 90,16 − 90,70 metriä merenpinnan yläpuolella ja noin 9 metriä järven pinnan yläpuolella. Huonosti erottuvat maalaukset esittänevät kahta ihmishahmoa.
Eteläisempi kuvakenttä (nro II), joka on edellistä ylempänä, antaa katsojalle enemmän. Vaikka kuvat ovat jo haalistuneita, saadaan ne selvästi näkyviin vahvistamalla digitaalivalokuvan punaista väriä. Osa kuvioista voidaan erotta myös paljain silmin sopivan kostealla säällä. Ylinnä erottuu puolimetrinen vinoristi, jonka oikealla puolella on punaväriläiskiä. Näiden alla on kaksi yhtenäisellä tyylillä maalattua niin sanottua venekuviota. Niiden pohjalinja on voimakkaan kaareva ja "peräsimenä" on koukkumainen uloke, joka osoittaa alaspäin. Alempi venekuvio sattuu oikealle katsovan hirven päälaen kohdalle muodostaen ikään kuin sarvet. Tällaista kuvaparia kutsutaan venesarveksi. Venesarven pituus on 61 senttimetriä ja miehistöksi ajateltavia piikkejä on 12 kappaletta. Ylempi vene on 47 senttimetriä pitkä ja sillä on miehistönä 9 pystypiikkiä. Hirven pituus on 53 senttimetriä ja sen takajalkojen päällä erottuu ihmishahmo, mutta muut siinä olevat kuviot ovat vaikeasti hahmotettavia.
Maalauksessa on tunnistettu kolme ihmishahmoa. Edellä mainittu ihminen hirven takajalan kohdalla voidaan pitää tahallaan kytketyksi hirveen. Tämän ihmisen pää on pistemäinen ja vartalo on maalattu tavallista paksummaksi. Sen kädet ojentuvat alaviistoon. Toinen ihmishahmo sijaitsee hirvestä katsoen alaoikealla. Se on 21 senttimetrinen tikku-ukko, jonka päänä on pyöreä rengas ja joka on nostanut vasemman kätensä ylöspäin jättäen oikean käden alas. Kolmas ihmishahmo sijaitsee tästä oikealle. Se on 35 senttimetriä pitkä. Koska se on jäkälän peitossa, sen muodoista on vaikeaa saada selvää. Hahmolla saattaa olla kädessään kaareva linja (jousi?).
Maalaukset sijaitsevat 87,98 − 89,63 metriä merenpinnan yläpuolella. Vuonna 2001 eräällä kalliomaalausretkellä huomattiin vielä toinen maalaus, Pyhävuoren kalliomaalaus, puoli kilometriä etelään.
Pirkko Pyykönen

Pirkko Liisa Mäkelä (o.s. Pyykönen, s. 18. kesäkuuta 1936 Helsinki) on suomalainen telinevoimistelija.
Pirkko Mäkelä, silloiselta nimeltään Pyykönen sijoittui Helsingin 1952 kesäolympialaisissa yhteisvoimistelukilpailussa viidenneksi, telinevoimistelun joukkuekilpailussa 13:nneksi, 8-ottelussa 125:nneksi sekä yksittäisillä telineillä parhaimmillaan permannolla 89:nneksi.
Mäkelä edusti seuratasolla Helsingin Jyryä. Hän voitti TUL:n mestaruuden henkilökohtaisessa moniottelussa ja joukkuekilpailussa vuonna 1954. Vuosina 1974–1983 hän asui Australiassa ja toimi siellä pääohjaajana tyttöjen voimisteluleireillä, joiden koko liikuntatoiminnasta vastasi hänen aviomiehensä Reijo Mäkelä (1934–2000).
Pythion (kaupunki)

| Pythion> Πύθιον.Sijainti |
| --- | --- |
 Pythion
Koordinaatit:  40°03′27″N, 22°13′27″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Pýthio, Ólympos, Elassóna, Lárisa, Thessalia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  400–200-luvut eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Perrhaibia, Thessalia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pythion (m.kreik. Πύθιον, lat. Pythium) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Perrhaibian maakunnassa Thessaliassa Kreikassa. Se sijaitsi Elassónan kunnan alueella lähellä nykyistä, kaupungista nimensä ottanutta Pýthion kylää.
Kartta kolmannen makedonialaissodan aikaisesta Thessaliasta, jossa näkyvät Pythionin sekä muiden Perrhaibian Tripoliin kaupunkien sijainnit.
Pythion sijaitsi Olympos-vuoren juurella. Se muodosti yhdessä kahden muun kaupungin, Azoroksen ja Dolikhen, kanssa Perrhaibian Tripoliin nimellä tunnetun kaupunkiliiton. Pythion hallitsi tärkeää solaa, joka johtaa Makedoniasta Thessaliaan ja on Tempen solan ohella alueen ainoita luonnollisia kulkuväyliä. Kaupunki sai nimensä Apollon Pythiokselle omistetusta temppelistä, joka sijaitsi Olympoksen harjalla ja toimi Tripoliin keskuspaikkana. Temppelille oli kehitetty oma mytologia, jota kytki sen Apollonin temppeliin Delfoissa. Kaupungissa vietettiin myös kisoja Apollonin kunniaksi.
Pythionin alueelta on löydetty joitakin raunioita. Merkittävimmät löydöt ovat Apollonin sekä Poseidon Patroonin temppelit, joista on säilynyt perustukset. Kumpikin temppeli oli rakennettu keisari Augustuksen aikana, ja kummankin koko on ollut noin 13 x 33 metriä. Apollonin temppelistä on löydetty useita veistoksia, mukaan lukien kaksi Apollonin kulttikuvaa, sekä piirtokirjoituksia.
Pyökkihapero

| Pyökkihapero |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Haperot Russula
Laji::  nobilis
Kaksiosainen nimi
 Russula nobilis  Velen. 
Katso myös
   Pyökkihapero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pyökkihapero (Russula nobilis syn. R. mairei) on kupera tai laakealakkinen punainen haperolaji. Jalka on valkea. Malto on valkea ja maku on polttava. Heltat ovat valkoiset. Sieni kasvaa Suomessa pyökki-istutusten luona.
Puu

Riippakeltasalava (Salix × sepulcralis)
Puu on suurikokoinen monivuotinen puuvartinen kasvi, jolla on yleensä yksi hallitseva varsi. Pienemmät puuvartiset kasvit, joilla on useita varsia, ovat pensaita tai varpuja. Joskus rajanveto voi olla vaikeaa, koska pensailla ja varvuilla voi olla puumaisia piirteitä. Puista muodostuneet metsät peittävät kolmanneksen maapallon maapinta-alasta. Maapallolla elää noin 73 300 puulajia, joista tuntemattomia on vielä 9 200 . Valtaosa puista on lehtipuita. Puulajitiede tunnetaan termillä dendrologia.
Puuaines on jällestä sisäänpäin kasvavaa solukkoa. Puutavara on puusta, erityisesti puun rungosta, saatavan puuaineen yleisnimitys raaka-aineena ja kaupallisena tuotteena.
Puut eivät muodosta taksonomisesti yhtenäistä ryhmää, vaan puut, kuten myös pensaat, varvut ja ruohot ovat eri taksonomisiin ryhmiin kuuluvien kasvien kasvumuotoja (joskus myös "elomuoto"). Samaankin kasviheimoon, esimerkiksi ruusukasveihin, saattaa kuulua sekä puita että ruohomaisia kasveja. On kuitenkin myös heimoja, joiden kaikki lajit ovat puita tai pensaita, esimerkiksi koivukasvit, samoin kaikki paljassiemeniset kasvit, joista tärkeimpiä ovat havupuut.
Puiden käyttö

Puiden puuaines on runsaasti ja moneen tarkoitukseen käytettävä raaka-aine. Tätä puutavaraa käytetään rakennusmateriaalina, huonekalujen ja monien muiden esineiden valmistamiseen, paperiteollisuuden raaka-aineena ja polttoaineena. Muutamat puulajit tuottavat myös syötäviä hedelmiä. Lisäksi monia puulajeja käytetään koristekasveina sekä yksityisillä pihoilla että julkisissa puistoissa ja puistokaduilla. Kukkiva ja sirorakenteinen puu on pihan kaunistus. Elävä puu antaa näkösuojaa. Puu suojaa liialta auringon paahteelta ja tuulelta.  Vahvarunkoista puuta, jossa oksat ovat sopivan harvassa, voidaan käyttää kiipeilypuuna, tai oksistoon voi rakentaa majan.
Puusta voidaan juoksuttaa keväisin mahlaa, esimerkiksi vaahteroista saadaan vaahterasiirappia, ja koivuista ksylitolia, koivusokeria. Kumipuusta saadaan kautsua. Mäntyjä kaulaamalla eli poistamalla osittain kaarna ja nilakerros saadaan se tuottamaan tervasta, josta puuaineesta on sitten valmistettu tervaa. Entisaikoina männyn nilakerroksesta on saatu myös pettua.
Puu on tärkeimpiä käytettyjä rakennusmateriaaleja, sillä sitä on helposti saatavilla ja se on kevyttä, lujaa ja helppoa työstää. Puutalot ovat vanhastaan yleisiä varsinkin Pohjois-Euroopassa ja osassa Pohjois-Amerikkaa. Rakennuspuuna käytetään varsinkin mäntyä. Puun lämmöneristyskyky on parempi kuin betonin tai varsinkaan teräksen. Kosteus saa puun turpoamaan, ja jatkuva kosteus voi aiheuttaa homehtumista ja lahoamista. Puu alkaa vaurioitua, jos sen kosteus pysyy pitkiä aikoja yli 20 %:ssa. Puu alkaa homehtua muutamassa kuukaudessa, jos sitä ympäröivän ilman suhteellinen kosteus pysyy tänä aikana yli 80 %:ssa. Ilman suhteellisen kosteuden ylitettyä 90 % puu alkaa lahota. Puun homehtumisen ja lahoamisen edellytyksenä on kuitenkin se, että lämpötila on 0 – +40 °C. Kosteisiin oloihin tulevat puurakenteet kuten laiturin osat voidaan suojata ympäristöystävällisesti lämpökäsittelemällä tai kemiallisesti painekyllästämällä. Puu muuttaa rakenteissa ollessaan kosteuden ja lämmön vaikutuksesta jonkin verran muotoaan, mikä tulee ottaa huomioon rakennettaessa.
Polttopuu on varsinkin entisinä aikoina ollut tärkein lämmityspolttoaine. Paras lämpöarvo on vuoden päivät kuivahtaneella puulla, joka on pinottu ilmavasti liiteriin. Puusta valmistetaan myös puuhiiltä.
Puunjalostusteollisuus eristää puusta sellua, jota käytetään varsinkin paperin, kartongin ja pahvin valmistamiseen.
Suomalaisia puumaisia kasvilajeja

Puulajeina tässä on luokiteltu Suomessa luontaisesti puina tai pensaina kasvavat puumaiset kasvit. Viljeltyjä ja viljelykarkulaisia ei ole tässä määritelty luontaisesti kasvaviksi puiksi.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lehtipuut rauduskoivu  hieskoivu  tervaleppä  harmaaleppä  metsähaapa  kotipihlaja  suomenpihlaja  ruotsinpihlaja  kaunopihlaja  tuomi  |  tylppöorapihlaja  suippuorapihlaja  metsälehmus  metsävaahtera  metsätammi  lehtosaarni  vuorijalava  kynäjalava  metsäomenapuu  orapaatsama  korpipaatsama  |  raita  halava  jokipaju  kiiltopaju  mustuvapaju  outapaju  talvikkipaju  tuhkapaju  lehtokuusama  euroopanpähkinäpensas  |  Havupuut kotikataja  euroopanmarjakuusi  metsäkuusi  metsämänty  |
Puut Euroopassa

Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton (IUCN) mukaan Euroopassa on 454 puulajia, joista 265 on endeemisiä. Vuonna 2019 puulajeista oli uhanalaisia 42 % ja äärimmäisen uhanalaisia 66 lajia.
Kirjallisuutta

Kovalainen, Ritva & Seppo, Sanni: Puiden kansa.  Kemiö: Helsinki:  Hiilinielu tuotanto: Miellotar, 2006.  ISBN 952-99113-1-9
Metsälä, Harri: Puukansa: Puulajiemme perinnettä ja nykyaikaa.  Helsinki:  Kustantajat Sarmala: Rakennusalan kustantajat, 2000.  ISBN 951-664-035-4
Relve, Hendrik: Puiden juurilla: Puut ja pensaat luonnossa ja kansanperinteessä.  Jyväskylä:  Atena, 2002.  ISBN 951-796-274-6
Väre, Henry & Kiuru, Heikki: Suomen puut ja pensaat.  Helsinki:  Metsäkustannus, 2006.  ISBN 952-5118-89-4
Matti Kärkkäinen: Puutieteen perusteet
Metsälä, Harri: Puukansa: Puulajiemme perinnettä ja nykyaikaa.  Helsinki:  Kustantajat Sarmala: Rakennusalan kustantajat, 2000.  ISBN 951-664-035-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Biomi.org: Suomen puut ja pensaat (Arkistoitu – Internet Archive)
Luonnonvarakeskus (Luke): Puumateriaalit ja -tuotteet biotalouden rakentamisessa (MAT) -tutkimus-, kehittämis- ja innovaatio-ohjelma (Arkistoitu – Internet Archive)
Puut kiven sisällä (Arkistoitu – Internet Archive). Yliopisto-lehti 5/2008.
Puuinfo: Puun kosteusteknisiä ominaisuuksia
Kelo Lavajärvellä Alavuotolla.
Kaadettuja puita pinossa.
Pyhän Alkmundin kirkko

| Pyhän Alkmundin kirkko> St Alkmund's Church, Derby |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 1906
Sijainti:  Derby, Englanti
Koordinaatit:  52°55′36.5″N, 001°28′43.0″W
Rakennustyyppi:  kirkko
Valmistumisvuosi:  1846
Purkuvuosi:  1968
Suunnittelija:  Henry Isaac Stevens
Julkisivumateriaali:  kivi
Korkeus:  yli 70 m
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhän Alkmundin kirkko oli anglikaaninen kirkkorakennus Englannissa Derbyn kaupungin pohjoisosassa lähellä keskustaa. Kirkko rakennettiin vuonna 1846 ja purettiin kehätien tieltä vuonna 1968. Samalla paikalla oli ollut sitä ennen useita kirkkoja, joista vanhin oli Derbyn ensimmäinen kristillinen kirkko vuodelta 820.
Vanha kirkko

Ensimmäinen kirkko rakennettiin jo 800-luvulla ja pyhitettiin Derbyn suojeluspyhimykselle Alkmundille. Alkmund oli alkujaan haudattu Shropshiren Lilleshalliin. Tanskalaisten pelättiin kuitenkin valloittavan Shropshiren, joten Alkmundin jäännökset siirrettiin Derbyyn, nimikkokirkkoonsa. Vuonna 1140 raportoitiin hautapaikalla tapahtuvan ihmeitä. Kun tieto näistä Alkmundin haudalla tapahtuneista ihmeistä levisi, Alkmundin kirkosta tuli pyhiinvaelluskohde, johon virtasi pyhiinvaeltajia koko maasta uskonpuhdistukseen asti. Kirkon sijainti etelästä tulevan sillan läheisyydessä ja pohjoiseen kulkevan tien varrella teki sen saavuttamisen pyhiinvaeltajille helpoksi.
Alkmundin hautapaikalla seisoi pitkään 1300-luvun tyyliin rakennettu kirkko, jossa oli nelikulmainen torni. Lisäksi kirkossa oli keskikäytävän lisäksi etelä- ja pohjoiskäytävät ja näiden yläpuolella parvet, ja lisäksi länsiseinällä urkuparvi. Kirkko oli koristeltu monenlaisin veistoksin ja ornamentein. Se kuului alkujaan Derbyn luostarille, mutta uskonpuhdistuksen aikana Henrik VIII otti sen valtiolle. Hänen tyttärensä kuningatar Maria puolestaan lahjoitti sen Derbyn seurakunnalle.
Viktoriaanisen ajan kirkko 1846–1968

Uusi kirkko rakennettiin vuonna 1846 arkkitehti Henry Isaac Stevensin piirustusten mukaan kivestä goottilaiseen tyyliin. Sisällä kirkossa oli korkeat pilarit ja kiviholveja. Käytävät ja keskilaivat olivat leveät, ja tornia tukivat lentävät tukipilarit. Tunnetun derbylaisen taiteilijan Joseph Wrightin hautapaikka siirrettiin vastavalmistuneen kirkon hautausmaalle. Kirkon rakentaminen ärsytti suuresti kaupungin katolista väestöä, sillä sen yli 70 metriä korkea torni peitti näkymät katoliselle katedraalille.
1950-luvulla huomattiin, että kellotapulia tukevat puiset paalut olivat vääntyneet ja mädäntyneet. Tutkimuksissa löytyi rakenteellisia heikkouksia kivi- ja puuosista, ja tornin huipusta poistettiin ylimmät seitsemän metriä. Uudet, kestävämmät tornia tukevat rakenteet suunniteltiin, mutta niitä ei toteutettu. Samalla katolta poistettiin monia goottilaiseen arkkitehtuuriin liittyviä yksityiskohtia.
Vuonna 1963 Derbyn kaupunginvaltuusto julkisti keskustan liikennettä parantavan suunnitelman. Siihen kuului läpiajotie, joka olisi viistänyt kirkon seinää ja kulkenut kirkkomaan yli. Asukkaiden vastustuksesta huolimatta suunnitelma päätettiin toteuttaa, kirkko purettiin ja sen tontti pakkolunastettiin.
Purkutöiden yhteydessä vuonna 1968 kirkon alta löytyi sarkofagi, jonka arvellaan olevan Derbyn suojeluspyhimyksen Alkmundin hauta, sekä useita muita esineitä, jotka ovat nyt Derbyn kaupunginmuseossa.
Kirkkopaikan lähistöllä on myös pyhä lähde, joka keskiaikaisen perinteen mukaisesti koristeltiin kirkon suojeluspyhimyksen vuosipäivänä. Tapaa jatkettiin uudelleen 1870-luvulta alkaen aina kirkon purkamiseen 1960-luvulle asti.
Nykyisin alkuperäisen kirkon paikalla on St Alkmund’s Way, ja sen alikulkutunnelissa on muistolaatta.
Laatassa lukee: On this site stood Saint Alkmund's Church. Foundations of successive buildings dating from the eight century A.D: were discovered when the church was demolished in 1968.