Sumer
Yhteiskunta > Hallinto

Poliittisen vallan perusyksikkö oli kaupunkivaltio. Jokaisella kaupungilla oli oma suojelusjumalansa, jonka temppeli oli samalla taloudellinen ja poliittinen keskus. Varakkaat suvut hallinnoivat palatseja, joilla temppelien tavoin oli suuria maaomistuksia ja jotka kävivät laajaa kauppaa. Hallitsijoiden maalahjat olivat keino taata mahtisukujen uskollisuus. Temppelien ja palatsien välillä esiintyi kilpailua, ja niiden suhteelliset valta-asemat vaihtelivat. Etelässä temppelien valta oli pohjoista suurempi. Perinteisen käsityksen mukaan valtiot kehittyivät temppeleistä, mutta tuoreempi tutkimus on osoittanut, että suurin osa maasta ja väestöstä ei ollut temppelien käskyvallan alaisia.
Uruk-kaudella valta oli keskittynyt temppeleihin. Varhaisdynastisella kaudella yhteiskunta kerrostui ja hallintojärjestelmä kehittyi monimutkaisemmaksi ja muodollisemmaksi. Kyliä johtaneiden pappien tilalle tuli maallisia hallitsijoita ja kaupunkivaltioita, kolmannen vuosituhannen eaa. lopulla jopa imperiumeja. Temppelien poliittinen merkitys väheni, kun papin ja kuninkaan tehtävät eriytyivät. Varhaisdynastisen kauden lopulta lähtien kuninkuus periytyi isältä vanhimmalle pojalle.
Hallitsijat käyttivät arvonimeä en (’herra’, ’valtias’), ensi (’kyntömaan herra’) tai lugal (’iso mies’). En oli ilmeisesti korkea pappisvirka. Ensi oli usein paikallinen kaupunkiruhtinas tai kuvernööri ja lugal suuremman valtakunnan kuningas. Akkadinkielinen arvonimi šarru (’kuningas’) viittasi sotilaalliseen johtajaan ja vastasi lähinnä lugalia. Arvonimet vaihtelivat kaupungeittain, ja niiden merkitys muuttui ajan myötä. Akkadilaiskaudella sotilaalliseen voimaan perustunut maallinen auktoriteetti sai temppeleihin nähden selkeän ylivallan, kun Sargon yhdisti Sumerin yhden valloittajan alaisuuteen. Kaupunkivaltioiden hallitsijoiden perinteisille arvonimille hahmottui keskinäinen arvojärjestys, jonka huipulla oli lugal.
Hallitsijoilla oli sekä uskonnollisia että maallisia velvollisuuksia. Yleensä kuningasta pidettiin jumalten suosiolla hallitsevana ihmisenä, mutta Akkadin kuningas Naram-Sin antoi kuvata itsensä jumalaksi. Osa myöhemmistä hallitsijoista jäljitteli tässä akkadilaisia, ja Urin III dynastian hallitsijan Šulgin kaudella syntyi vakiintunut hallitsijakultti, jossa kuninkaalle omistettiin uhreja ja pyhättöjä ja lasten nimissä ylistettiin kuningasta siinä missä jumalia.
Kansankokouksilla oli aluksi päätäntävaltaa kaupunkien asioissa, mutta kaupunkivaltioiden välisissä sodissa valta keskittyi vähitellen kuninkaille. Varhaisdynastisessa Urukissa oli Gilgameš ja Aga -kertomarunon mukaan kaksi neuvostoa: kun vanhimpainneuvosto ei suostunut julistamaan sotaa, kuningas kääntyi nuorten miesten neuvoston puoleen ja sai haluamansa. Neuvostoissa voi olla myös naisjäseniä. Luotettu neuvonantaja voitiin nimittää esimerkiksi kansankokouksen päälliköksi tai viestinviejäksi. Suurvaltojen synnyttyä pikkukaupunkien ja kylien paikallishallintoon nimitettiin viranomaisia ja neuvostoja, joilla oli sekä hallinto- että tuomiovaltaa. Kansankokousten ja neuvostojen toimintaperiaatteista ja valtaoikeuksista ei tiedetä paljoakaan.
Urin III dynastian aikaan valtakunnan korkein virkamies oli sukkal-mah, ’ylin viestinviejä’. Valtakunta oli jaettu noin 40 hallintoalueeseen, joita ensit hallitsivat kuvernööreinä. Kuvernööreillä oli paljon valtaa ja virka saattoi periytyä isältä pojalle, mutta he eivät saaneet solmia liittoja tai julistaa sotia. Urukia, Maria ja muutamia muita suurkaupunkeja hallitsi šakkana, jonka virkaan kuului sekä kuveröörin että kenraalin piirteitä. Temppeleillä oli suuri merkitys hallinnon keskuksina, mutta korkeinta valtaa käyttivät kuninkaat. Isinissä Urin III dynastian esikuvan mukainen laki- ja hallintojärjestelmä jatkui vielä 1700-luvun eaa. alkuun saakka. Larsassa valtion merkitys väheni, yksityinen kaupankäynti lisääntyi ja yksityisten toimijoiden väliset sopimukset muodostuivat yleisiksi.