stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taina Pihlajarinne
Teokset

Yritys, kirjanpito, kestävyys (2023)
Seppo Villa et al.: Yritysoikeus.  4. uud. painos.Määritä julkaisija! ISBN 978-952-14-4135-6
Oikeustiede (2020)
Johdatus immateriaalioikeuteen (2014)
Nettiajan oikeus (2013)
Taina Pihlajarinne: Lupa linkittää : toisen aineiston hyödyntämisen tekijänoikeudelliset rajat.  Lakimiesliiton kustannus, 2012.  ISBN 978-952-246-193-3  (pdf), ISBN 978-952-246-144-5 (sidottu)
Vastaako joku viestistä? (2012)
Internetvälittäjä ja tekijänoikeuden loukkaus (2012)
Tavaramerkki ja toiminimi (2010)
Toisen tavaramerkin sallittu käyttö (2010)
Taina Pihlajarinne: Tunnusmerkin suoja verkkotunnuskäytössä.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Edita, 2009.  ISBN 978-951-37-5675-8
Riita verkkotunnuksesta (2007)
Aiheesta muualla

Taina Pihlajarinteen Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID 
Muut:  IdRef
Kaunosiilikäs

| Kaunosiilikäs |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Aitosiilikkäät Arctiinae
Suku::  Utetheisa
Laji::  pulchella
Kaksiosainen nimi
 Utetheisa pulchella  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Kaunosiilikäs Wikispeciesissä   Kaunosiilikäs Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaunosiilikäs (Utetheisa pulchella) on siilikkäisiin kuuluva eteläeurooppalainen perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Kaunosiilikäs on keskikokoinen, räikeänvärinen perhonen, jonka pohjaväriltään luonnonvalkoisissa, kapeissa etusiivissä on mustia täpliä ja jossain määrin siiven poikki suuntautuvia, kirkkaanpunaisia alueita. Takasiivet ovat leveät, vaaleat, ja niissä on epäsäännöllinen, tummanruskea reunus. Lepäävä perhonen pitää siipiään kattolaskuisesti ruumiin sivuilla. Siipiväli on 29–42 mm.
Toukka on harvakseltaan karvainen, mustan ja valkoisen kirjava
Levinneisyys ja lentoaika

Kaunosiilikäs on eteläinen perhoslaji, jonka yksilöitä harhautuu kuitenkin satunnaisesti myös Keski-Eurooppaan. Lajin luontainen levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta ja Espanjasta Turkkiin, Keski-Aasiaan ja Kiinaan saakka. Suomea lähimpänä kaunosiilikäs on tavattu Tanskassa neljä kertaa, viimeksi vuonna 2006. Lisäksi 1800-luvulta on havaintoja Baltiasta ja Venäjältä. Norjassa laji tavattiin ensimmäisen kerran vuonna 2022.
Elinympäristö ja elintavat

Laji lentää avoimilla, harvakasvuisilla niityillä, aromaisilla alueilla ja merenrannoilla. Perhoset lentävät pääasiassa yöllä, mutta voivat lentää avoimesti myös päivällä. Lentoaika on kesäkuusta elokuuhun. Pohjois-Afrikassa kaunosiilikkäällä on kolme sukupolvea vuodessa. Laji talvehtii pienenä toukkana, muttei kestä Keski- tai Pohjois-Euroopan talvia. Toukka koteloituu lähelle maanpintaa.
Ravintokasvi

Toukka elää useilla lemmikkikasveille, kuten lemmikeillä (Myosotis), purasruohoilla (Borago) ja rasteilla (Anchusa).
Aiheesta muualla

UkMoths (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q218449  Wikispecies: Utetheisa pulchella  AfroMoths: UTETPULC  ARKive: utetheisa-pulchella  BioLib: 54859  BOLD: 262880  EoL: 51396210  EPPO: UTETPU  EUNIS: 309230  Fauna Europaea: 447038  Fauna Europaea (new): 8bba8217-2468-4526-a3cc-ed385ee7b04d  GBIF: 1803163  iNaturalist: 201279  IRMNG: 11433533  LepIndex: 45805  LoB: 5015  MaBENA: UtethPulch  NBN: NBNSYS0000006140  NCBI: 1628836  Observation.org: 10033  Open Tree of Life: 3179933  Laji.fi: MX.5076594
Kauksi Ülle

| Kauksi Ülle> Ülle Kauksi |
| --- | --- |
 Kauksi Ülle 2005.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. syyskuuta 1962 (ikä 62) Võru, Viro
Kansalaisuus:  virolainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: viro
Tuotannon kieli: viro
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kauksi Ülle ja Suomen Viron-suurlähettiläs Kirsti Narinen 2016.
Kauksi Ülle (s. 23. syyskuuta 1962 Võru, Viro) on virolainen kirjailija.
Kauksi Ülle syntyi Võrussa ja vietti lapsuutensa Võrumaalla Rõugessa. Hän on opiskellut Tarton yliopistossa. Hänet valittiin 2015 Setomaa-lehden päätoimittajaksi.
Üllen teoksia pidetään vaikeaselkoisena omintakeisen kielen ja muodon vuoksi. Pohjoisvirolaiset eivät aina ymmärrä etelävirolaista Kauksi Üllea. Tarton shamaaniksi ja etnofuturistiksi sanottu Kauksi Ülle hyödyntää suomensukuisten kansojen perinnettä.
Kauksi Ülle on keskeinen henkilö võron kielen ja kulttuurin edistämisessä. Hän kirjoittaa seton eli võro-seton kielellä tai pikemmin Kauksi Üllen eteläviroksi, mutta tekstejä on käännetty myös viroksi. Hänen vuonna 2012 ilmestyneen teoksen Palunõiaq jokainen kansi on erilainen, sillä hän on tehnyt ne käsin, kirjapainosta tuli vain sidottu tekstiosuus. Vuonna 2022 ilmestynyt Hitivabrik sisältää viisi näytelmää ja on kunnianosoitus Üllen lapsuuden sankarille Aku Ankalle.
Ettevõtlike Naiste Assotsiatsioon valitsi vuonna 2008 Kauksi Üllen vuoden naiseksi.
Teokset > Runokokoelmat

Kesk umma mäke 1987
Hanõ vai luigõ 1989
Jyriyy 1991
Agu ni Eha. Morn and Eve (Võro and English) 1995
Kuldnaanõ. Kultanainen (Võro and Finnish) 1996
Nõsõq rõõmu mõrsija 2001
Käänüpäiv 2003
Emaemamaa 2005
Palunõiaq 2012
Valit luulõq 2012
Teokset > Proosa

Säng 1997
Paat 1998
Huuv´ 2000
Uibu 2003
Agu ni Eha. Morn and Eve (Võro and English) 1995
Suomennettu novelli "Soiva postikortti" antologiassa Tallinnasta pois 2003
Teokset > Näytelmät

Taarka 2004
Kuus tükkü 2006
Hitivabrik, 2020, sisältää viisi näytelmää
Trummiotsja
Kolm hinnapakmist
Põhitüü
Nigu nõidus
Teokset > Suomennetut runot

Maaemon lapset: runoja 1987-2012; suomentanut Hannu Oittinen, Palladium 2017 ISBN 978-952-7256-02-2
Runoja julkaisussa Kirjo: kirjallisuus- ja kulttuurilehti, 2005 ; nro 2, s. 17–18; runot suom. Hannu Oittinen
Aamurukous
Bussissa Tallinnasta Tarttoon
Iltarukous
Sanat tuuleen
Varoituslaulu neitokaisille
Palkinnot ja tunnustukset

1992 Bernard Kangron kirjallisuuspalkinto
2004 Gustav Suitsin stipendi
2006 Valkoisen Tähden ritarikunnan IV luokan arvomerkki
vuoden nainen 2008, Ettevõtlike Naiste Assotsiatsioon
Aiheesta muualla

Kauksi Üllen kotisivu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
Petit Trianon

| Petit Trianon |
| --- | --- |
 Petit Trianon, sisäänkäynti eteläjulkisivu
Sijainti:  Versailles, Yvelines, Ranska
Koordinaatit:  48°48′56.3″N, 2°06′35″E
Rakennustyyppi:  palatsi
Valmistumisvuosi:  1768
Suunnittelija:  Ange-Jacques Gabriel
Rakennuttaja:  Ludvig XV
Omistaja:  Ranskan valtio
Tyylisuunta:  uusklassismi
Runkorakenne:  tiili
Julkisivumateriaali:  hiekkakivi
Pituus:  23 m
Leveys:  23 m
Kerrosluku:  3
Bruttoala:  1 458 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suuri ruokasali (Salle à manger): Honoré Guibertin veistämissä seinäpaneeleissa ei ole kultauksia, jotta ne sopivat Jacques-François Dropsyn veistämän Turquin blue marmoritakan kanssa. Koristeaiheina on käytetty laakerinlehviä, köynnöksiä, hedelmiä ja kukkia.
Ranskalainen paviljonki Petit Trianonin ranskalaisen muotopuutarhan keskellä, arkkitehti Ange-Jacques Gabriel 1750.
Petit Trianon, buduaari eli "liikkuvien peilien huone", mekaniikka-insinööri Jean-Tobie Mercklein. Alkuperäinen ebenisti Georges Jacobin 1785 tekemä kalusto oli verhoiltu sinisellä silkillä. Seinäpaneelit Jules-Hugues ja Jean-Siméon Rousseau 1785-1787.
Huvimaja Belvedere ja keinotekoinen kalliomuodostelma grotto (rocher) Petit Trianonin englantilaisessa maisemapuutarhassa, arkkitehti Richard Mique 1774-1786 ja 1781-1782
Petit Trianon ("Pieni Trianon", myös Pikku Trianon) on Ranskan kuningas Ludvig XV:n vuosina 1762–1768 rakennuttama pieni palatsi Versailles’n palatsin puiston alueella Versailles’ssa Ranskassa. Se on osa Grand Trianonin puistoa.
Suunnittelu ja rakentaminen

Petit Trianonin rakennutti Ludvig XV pitkäaikaiselle rakastajattarelleen ja neuvonantajalleen Madame de Pompadourille, sen suunnitteli arkkitehti Ange-Jacques Gabriel ja se rakennettiin vuosina 1762–1768.
Rakennustöiden johdossa oli arkkitehti Louis Le Dreux de La Châtre (1721–1792). Perustukset olivat valmiit vuonna 1762, jonka jälkeen alkoi seinämuurien rakentaminen, jossa oli mukana 75 kiviseppää ja 120 muuraria. Rakennus oli vesikatossa vuonna 1764. Vuosina 1765–1768 tehtiin veistoskoristelua, puusepäntöitä, lukituksia ja maalausta. Ludvig XV:n jo aiemmissa rakennusprojekteissaan käyttämät kuvanveistäjät, flaamilaissyntyinen Jacob Verbeckt (1704–1771) ja Jules-Antoine Rousseau (1710–1782) tekivät perinteistä rokokoo-koristelua; kuvanveistäjä ja ebenisti Honoré Guibert (1720–1791) suosi uutta kreikkalaista klassista tyyliä sekä kivitöissään että sisustuksen puunveistossa mm. seinäpaneeleissa. Kokonaisbudjetti oli 736 000 livreä, nykyrahassa noin 8,3 miljoonaa euroa, josta kolmasosa meni puutöiden kustannuksiin.
Madame de Pompadour, joka oli ollut mukana suunnittelussa, kuoli neljä vuotta ennen kuin rakennus valmistui, ja sen sai käyttöönsä vuonna 1770 hänen seuraajansa Madame du Barry. Hän oli ensimmäinen henkilö, joka yöpyi säännöllisesti Petit Trianonissa.
Huhtikuun 23.-24. päivä 1774 Ludvig XV tunsi Petit Trianonissa isorokon ensioireet, jotka johtivat hänen kuolemaansa Versailles'n palatsissa kaksi viikkoa myöhemmin, jonka jälkeen alkoi Ludvig XVI:n ja Marie Antoinetten hallituskausi.
Suunnittelu ja rakentaminen > Arkkitehtuuri

Petit Trianon on kuuluisa esimerkki siirtymävaiheesta 1700-luvun alkupuolen rokokootyylin ja sitä seuranneen hillitymmän ja hienostuneemman uusklassisen arkkitehtuurin välillä. Sitä pidetään ranskalaisen uusklassisen arkkitehtuurin mestarinäytteenä. Se on muodoltaan yksinkertainen kuutio, jossa on tasakatto, jota ympäröivät balusterikaiteet.
Arkkitehti Ange-Jacques Gabriel vältti liian yksinkertaisen vaikutelman muuntelemalla jokaisen julkisivun ilmettä. Eteläinen julkisivu, joka avautuu kunniapihalle (cour d'honneur) eli pääsisäänkäynnin puolelle, on koristeltu neljällä pilasterilla, jotka korostavat toisen kerroksen kolmea keskimmäistä ikkunaa. Pohjoinen julkisivu toistaa tätä jäsentelyä, mutta siinä on puutarhan tasoeron vuoksi yksi kerros vähemmän.
Itäinen julkisivu, jonka puolella olivat aikoinaan Ludvig XV:n kasvimaat, on hillityin ja paljain. Ranskalaiseen muotopuutarhaan päin avautuva länsijulkisivu on yksityiskohtaisempi ja koristeltu neljällä korinttilaisella pylväällä. Maaston korkeuserojen vuoksi rakennuksen tällä puolella on käytetty portaikkoja kekseliäästi.
Rakennuksen kaksi ensimmäistä kerrosta on sijoitettu laajan portaikon ympärille. Koska palatsi on rakennettu rinteeseen, ensimmäisen kerroksen vastaanottohuoneet, joitten ikkunaruudut muutettiin mahdollisimman suuriksi Marie Antoinetten aikana, avautuvat suoraan puutarhaan. Ullakolla oli Ludvig XV:n huoneisto, jossa oli työhuone, makuuhuone ja pukeutumishuone. Täältä kulkivat yksityisportaat alas puolikerrokseen, jossa Madame du Barry asui vuoteen 1772 asti.  Toisen kerroksen huoneistosta, joka kuului ensin Madame du Barrylle ja sittemmin Marie Antoinettelle on näkymä englantilaiseen maisemapuutarhaan ja lemmentemppelille eli avoimelle pyöreälle huvimajalle.
Kutsuvieraiden haluttiin olevan mahdollisimman vähän tekemisissä palvelijoiden kanssa. Sen vuoksi Ludvig XV:n aikana molemmissa ruokasaleissa (salle à manger) olleet pöydät haluttiin nostaa ja laskea vastapainojen avulla lattiaan suunnitellun luukun kautta. Näin alakerrassa työskentelevät palvelijat pysyisivät poissa näkyvistä. Tällaisia pöytiä ei koskaan tehty, koska insinööri Antoine-Joseph Loriot'n sekä lukkoseppä Gamainin ja mekaanikko Richerin työn kustannus 12 000 livreä oli liian paljon, nykyrahassa noin 135 000 euroa, mutta suunnitelma koneistoksi on yhä nähtävissä rakennuksen pohjakerroksessa kahdessa huoneessa.
Suunnittelu ja rakentaminen > Ranskalainen puutarha ja kasvitieteelliset palstat

Ranskalainen muotopuutarha ja sen rakennelmat tehtiin arkkitehti Ange-Jacques Gabrielin suunnitelmien mukaan vuosina 1749–1753: eläintarha, jossa oli tilat myös hollantilaisille lehmille sekä lampaille (1749), ranskalainen paviljonki (1750), lintutalo, jossa oli rotukanoja sekä fasaaneja (1751) ja Pavillon frais "viileä paviljonki" kesäateriointia varten (1753). Sivurakennuksessa oli myös oma meijeri. Kasvitieteestä ja puutarhanhoidosta kiinnostunut Ludvig XV istutti päärakennuksen koillispuolelle myös hedelmäpuutarhan, jossa oli Euroopan suurimmat kasvihuoneet, joissa voitiin kasvattaa eksoottisia lajeja, kuten ananasta ja kahvia. Linnén kasviluokkien mukaan ja kasvitieteilijä Bernard de Jussieu'n johdolla istutettiin vuodesta 1759 lähtien säännöllisiä puutarhapalstoja. Kukkapuutarhassa oli kasvihuone, kukkaistutusalue ja lukemattomia kukkapenkkejä. Pääpuutarhurina toimi vuosina 1749–1782 Claude Richard ja sen jälkeen hänen poikansa Antoine Richard aina vuoteen 1793 asti. Kaikkiaan Petit Trianon puutarhoineen ja lisärakennuksineen tuli maksamaan 1,3 miljoonaa livreä, nykyrahassa noin 14,7 miljoonaa euroa.
Ranskalaiseen puutarhaan rakennettiin Marie Antoinetten aikana vuonna 1776 kiinalaistyylinen karusellimainen huvilaite Le jeu de bague chinois, siihen liittyvä galleriakäytävä valmistui vuonna 1782, jossa voitiin kisata renkaitten (bague) keihästämisestä pyörivän akselin ympäri. Insinööri Perrier'n, lukkoseppä Roche'n, puuseppä Taboureux'n ja kuvanveistäjän Augustin Bocciardin aikaansaama rakennelma oli koristeltu kullatuilla lohikäärmeillä, khimairoilla, riikinkukoilla ja kelloilla. Tälle huvilaitteelle varattiin 100 000 livreä, yksi lohikäärme maksoi 600 livreä kappale. Toisen lähteen mukaan kokonaiskustannus oli yli 78 000 livreä ja alkuperäinen kustannusarvio 17 000 livreä.
Ranskalaisen puutarhan muurin viereen rakennettiin myös kuningattaren pieni, noin 120 –250 -paikkainen teatteri vuonna 1778-1779, joka on säilynyt alkuperäisessä asussaan näyttämökoneistoa myöten. Kuningatar halusi yksityisen teatterin, koska hän halusi itse esiintyä näyttämöllä kuninkaan ollessa katsomossa. Teatteri oli aktiivisessa käytössä vuosina 1780-1785.
Marie Antoinette Petit Trianonissa

Kun Ludvig XVI toukokuussa 1774 tuli 20-vuotiaana Ranskan kuninkaaksi, hän luovutti Petit Trianonin ja sitä ympäröivän puutarhan kesäkuussa 19-vuotiaan puolisonsa, kuningatar Marie Antoinetten yksinomaiseen käyttöön, ja siitä tulikin pian nuoren kuningattaren lempipaikka. Marie Antoinette oli jo kauan pyytänyt itselleen taloa maaseudulta. Tämä oli ensimmäinen kerta kun Ranskan kuningatar sai linnan omiin nimiinsä ja asia aiheutti hämmennystä hovissa. Huhuttiin jopa siitä, että linna voisi periytyä hänen veljelleen Itävallan keisari Joosef II:lle, jos kuningatar sattuisi kuolemaan. Eräs parlamentin jäsen piti asiaa suorastaan politiikan ja moraalin vastaisena.
Marie Antoinette vetäytyi Petit Trianoniin paetakseen hovielämän muodollisuuksia ja vapautuakseen kuninkaallisten velvollisuuksien taakasta. Versailles'n palatsissa häneen kohdistui suuria paineita ja arvostelua niin perheen kuin hovin taholta. Kahden kilometrin päässä pääpalatsista sijaitseva Petit Trianon oli kuningattaren lepopaikka ja vapaa-ajan asunto, jossa hän saattoi levätä näistä koettelemuksista. Koska rakennus oli kuningattaren yksityisaluetta, kukaan ei saanut tulla sinne ilman kuningattaren lupaa, ei edes puoliso Ludvig XVI, ellei käynnistä ollut etukäteen sovittu.
Hovin aatelistolla ei ollut sinne pääsyä, vaan ainoita kutsuvieraita olivat kuningattaren "sisäpiirin" jäsenet kuten Lamballen prinsessa Marie-Louise de Savoie ja Polignacin herttuatar Yolande de Polastron, Chimayn prinsessa Laure Auguste de Fitz-James, Jeanne-Louise-Henriette Campan ja Geneviève d'Ossun. Keväällä 1779 Marie Antoinette vetäytyi kolmen viikon eristykseen kuninkaasta Petit Trianoniin toipuakseen tuhkarokosta tyttärensä Marie-Thérèsen syntymän jälkeen, jotta ei tartuttaisi tauti puolisoonsa. Tämä oli ensimmäinen kerta kun hän yöpyi linnassa. Hänen koko taloutensa tuli mukana, sekä neljä miespuolista ystävää: Coignyn herttua François-Henri de Franquetot de Coigny, Guînesin herttua Adrien-Louis de Bonnières, kreivi Valentin-Ladislas Esterházy ja Besenval de Brünstattin paroni Peter Victor. Osa suuresta seurueesta joutui yöpymään Grand Trianonissa. Tämä rikkoi hovietikettiä ja sai juorut leviämään Versailles'ssa ja synnytti "ilkeämielisiä vihjauksia kuningatarta kohtaan, joista tuli myöhemmin kovin tavallisia", että palatsissa tapahtui jotain perverssiä tai skandaalimaista. Hovissa tämä aiheutti kateutta ja paikkaa alettiin kutsua nimellä "Petit-Vienne" eli Pikku Wien, mikä viittasi Marie Antoinetten syntymäkaupunkiin.
Kymmenen vuoden aikana Marie Antoinetten on laskettu viettäneen 116 päivää Petit Trianonissa. Hän alkoi viettää aikaa ja yöpyä linnassa vuodesta 1779 alkaen, eikä oleskellut siellä talvisin. Hänen tilaamansa muutostyöt, mukaan luettuna englantilaisen puutarhan rakentaminen, joka kesti 15 vuotta, maksoivat noin 2 miljoonaa livreä, nykyrahassa noin 22,5 miljoonaa euroa. Puutarhojen ylläpitoon meni noin 6 500 livreä vuodessa eli nykyrahassa noin 73 000 euroa.
Marie Antoinette Petit Trianonissa > Sisustus

Palatsin sisätiloissa tehtiin rakenteellisia muutoksia: Ludvig XV:n aikainen yksityisportaikko purettiin vuonna 1780 ja sen tilalle rakennettiin kirjasto ja yksityinen kulmabuduaari. Sen sisustus osoittaa poikkeuksellista kekseliäisyyttä. Mekanismin suunnitteli mekaniikka-insinööri Jean-Tobie Mercklein. Peileillä varustetut paneelipinnat voidaan alakerrasta kampea kääntämällä nostaa ja laskea joko ikkunoiden eteen luukuiksi, jotka heijastavat ja moninkertaistavat kynttilänvalon tai alaslaskettuina peittävät oviaukkoja. Tämän huoneen sisustus uusittiin arkkitehti Richard Miquen (1728–1794) suunnittelema vaaleansini-valkoiseksi vuonna 1785-1787, arabeskityylisen paneloinnin veistivät veljekset Jules-Hugues ja Jean-Siméon Rousseau. Tähän tyyliin piti uusia myös kuningattaren muut huoneet, mutta vallankumous vuonna 1789 keskeytti työt.
Lämmityskeittiö suljettiin, koska sieltä nousevat hajut häiritsivät kuningatarta, jonka huoneet olivat suoraan yläpuolella. Palatsin varsinainen keittiö monine aputiloineen ja varastoineen sijaitsi sisäänkäyntipihan läntisessä siipirakennuksessa, johon pääsi kappelin ja kappelin eduspihan kautta. Keittiön takana oli kymmenen hevosen talli ja vaunu- sekä kantotuolivaja.
Ludvig XV:n ullakkohuoneisto, jossa sisustusta ei työhuonetta lukuunottamatta muutettu, oli varattu puoliso Ludvig XVI:lle, vaikka hän ei koskaan nukkunut siellä ja huoneita käytti todennäköisesti kuninkaan sisar Madame Élisabet. Puolikerros kuningattaren asunnon yläpuolella oli varattu Marie Antoinetten hovirouvalle (prinsessa Chimay) ja ensimmäiselle kamarirouvalle (Madame Campan, Madame de Misery).
Vuonna 1781 tilattiin Sévres'n manufaktuurista muodikkaasti helmiriveillä ja ruiskukilla (Perles et Barbeaux) koristeltu, käsinmaalattu posliiniastiasto, jossa oli 259 osaa ja 120 lautasta. Se toimitettiin tammikuussa 1782 ja hinta oli 12 420 livreä, nykyrahassa noin 140 000 euroa.
Kuningatar tilasi vuonna 1787 koristetaiteilija ja sisustussuunnittelija Jean-Démosthène Dugourcin suunnittelemaan uudelleen makuuhuoneensa. Kuuluisa koristepuuseppä ja ebenisti Georges Jacob (1739–1814) veisti huonekalujen jalat nauhalla sidottujen vehnänlyhteiden muotoisiksi ja tuolin sarjaan eli kehykseen viljantähkiä, muratti-, jasmiini- ja kieloköynnöksiä sekä männynkäpyjä, jotka edustavat neljää vuodenaikaa. Nämä luontoaiheet korostivat Petit Trianonin maalaistunnelmaa. Tuolien valkoiseen lyoninsilkkikankaaseen kirjottiin ruusuja ja ruiskaunokkeja Marie-Olivier Desfargesin työpajassa puolen vuoden ajan.
Marie Antoinette Petit Trianonissa > Englantilainen puutarha

Ludvig XV:n aikaiset tasamaalla sijainneet botaaniset kasvimaat muutettiin täysin. Yli 4 000 kukka- ja kasvilajia siirrettin Pariisin kasvitieteelliseen puutarhaan. Niiden paikalle rakennettiin vuosina 1774–1786 muodikas englantilais-itämainen puutarha (ransk. jardin anglo-chinois) joko taiteilija Hubert Robert'n tai Caramanin kreivi Victor Maurice de Riquet'n (1727–1807) luonnosten ja arkkitehti Richard Miquen (1728–1794) suunnitelmien mukaan. Maastoon kaivettiin vesiuomia, kokonainen joki ja lampia sekä maansiirtotöillä tehtiin saaria, täyttömäkiä ja kumpareita, ja niitä muuteltiin myöhemmin usein.  Kreivi de Caraman sai ruhtinaallisen 200 000 livren suunnittelupalkkion, Richard Mique 30 000 livreä. Puutarhan kustannuksiin arvioitiin menevän 150 000 livreä vuodessa eli nykyrahassa noin 1,7 miljoonaa euroa.
Richard Mique suunnitteli englantilaiseen maisemapuistoon pyöreän, pylväiden kannatteleman avoimen lemmentemppelin vuonna 1777, keinotekoisen kallioluolan eli grotton vuonna 1782 ja kahdeksankulmaisen Belvedere huvimajan vuonna 1781, jossa on Sébastien-François Le Riche'n tekemät taidokkaat seinämaalaukset ja elliptisen ristikkäiskuvion koristama marmorimosaiikkilattia.
Marie Antoinette Petit Trianonissa > Le Hameau de la Reine maalaiskylä

Vuosina 1783–1787 Petit Trianonin itäpuolelle englantilaiseen puutarhaan rakennettiin Le Hameau de la Reine, maalaiskylä lukuisine pienine rakennuksineen. Rakennukset suunnitteli kuningattaren suosikkiarkkitehti, rakennusten intendentti Richard Mique, Caramanin kreivi Victor Maurice de Riquet'n (1727–1807) luonnosten perusteella leipomoineen, meijereineen, navettoineen, näköalatorneineen ja mökkeineen.
Kymmenen maalaistalon näköisen rakennuksen (tuulimylly, buduaari, ruokasali, Kuningattaren talo, biljardihuone, lämmityskeittiö, kyyhkyslakka, vartiotupa) talonpoikaistyylinen ulkoasu kätki sisätilat, jotka olivat huolella sisustettuja ja usein runsaasti kalustettuja. Vastoin Marie Antoinettesta saatua syvälle juurtunutta julkista kuvaa, kuningatar ja hänen seurueensa eivät "leikkineet talonpoikia" kyseenalaisen maineen saaneessa ympäristössä, jossa oli nauhoihin kiinnitettyjä lampaita. Kuningatar käytti kylää paikkana rentouttaville kävelyretkille tai pienten kokoontumisten järjestämiseen. Kylässä oli myös kuningattaren vaatima toimiva maatila, joten se palveli kuninkaallisten lasten kasvatustehtävässä.
Maalaiskylän oli tarkoitus toteuttaa ainakin vertaus­kuvallisesti kuningattaren suuresti ihaileman Jean Jacques Rousseaun ohje paluusta luontoon. Paluu luontoon ja paimenidyllit yhdistyivät maaseudun viattomuutta ja koskemattomuutta ihannoivassa aatemaailmassa. Puiston teatterissa kuningatar ystävineen esitti pastoraaleja, muun muassa Rousseaun näytelmää Le Devin du village.