stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itä-Hämeen museo

| Itä-Hämeen museo |
| --- | --- |

Tyyppi:  Museo 
Osoite:  Koskipääntie 2, 19600 Hartola  
Sijainti:  Koskipään kartano 
Kotisivut:  ihmuseo.fi 
Koordinaatit:  61°34′05″N, 26°00′58″E
 fiItä-Hämeen museo 
Itä-Hämeen museo on Itä-Hämeen kuntien (Hartola, Heinola, Joutsa, Leivonmäki, Luhanka, Pertunmaa ja Sysmä) on yhteinen museo, jolla on fyysiset museotilat Hartolassa, Koskipään kartanon päärakennuksessa Tainionvirran rannalla. Museon omistaa Itä-Hämeen Museoyhdistys ry. ja sen on perustanut kirjailija Maila Talvio. Museon vihki 30. kesäkuuta 1929 presidentti Lauri Kristian Relander.
Itä-Hämeen museon ja Koskipään kartanon sivurakennus Hartolassa.
Museoyhdistys on solminut hoitosopimuksen Lahden museotoimen kanssa.
Kartanon päärakennus on suunniteltu Sveaborgissa palvelleen Johan Tandefeltin piirustusten mukaan 1792 tai tämän jälkeen 1800-luvun alussa. Koskipään kartano muodostaa valtakunnallisesti merkittävänä pidetyn rakennetun kulttuuriympäristön.
Museon perustaja on hartolalaissyntyinen kirjailija Maila Talvio (1871-1951). Hän vaikutti 1928 Itä-Hämeen museoyhdistyksen syntyyn. Museon Annie von Gerdten-Boismanin säädekirjan alkukappaleen mukaan: Museon tarkoituksena on olla koulu, missä sekä nuoret että vanhat vastaanottavat opetuksia muistoilta ja esineiltä ja missä he tuntevat edesmenneitten sukupolvien läsnäoloa.
Museon alueella ovat:
väentupa 1600-luvulta
savupirtti
Ala-Koskipää 1750-luvulta
ajokaluvaja
tuulimylly vuodelta 1840 (tuotu 1966 Ruudin maatilalta Hartolan kunnan Putkijärveltä)
Aiheesta muualla

Koskipään kartano ja Itä-Hämeen museo Visitlahti.fi
Hartolan museo. Kulttuuripyhäkkö Suomen metsissä, Suomen Kuvalehti, 19.10.1935, nro 42, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Argentiinan evankelisbaptistinen konventio

| Argentiinan evankelisbaptistinen konventio |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  Baptistinen
Yhteistyötahoja:  Baptistien maailmanliitto
Toiminta-alue:  Argentiina
Seurakuntia:  670
Jäseniä:  85 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Argentiinan evankelisbaptistinen konventio on baptistinen kirkkokunta Argentiinassa. Vuonna 2016 kirkkokuntaan kuului 670 seurakuntaa ja 85 000 jäsentä. Se on Baptistien maailmanliiton jäsen.
Fats Sadi

Fats Sadi (alun perin Sadi Pol Lallemand; 23. lokakuuta 1927 Andenne – 20. helmikuuta 2009) oli belgialainen jazzmusiikin lyömäsoittaja. Hän tuli tunnetuksi vibrafonistina.
Fats Sadi aloitti 10-vuotiaana ksylofonin soittamisen sirkuksissa ja musiikkisaleissa. Hän kiinnostui varhaisessa teini-iässä Louis Armstrongin musiikista ja siirtyi vibrafoniin kuultuaan Lionel Hamptonia. Hamptonin lisäksi Fats Sadi omaksui vaikutteita Milt Jacksonilta. Hän muutti Pariisiin vuonna 1951 ja työskenteli siellä yhdentoista vuoden ajan. Ensimmäiset levytyksensä Fats Sadi teki Bobby Jasparin kanssa. Kokoonpanon johtajana hän teki ensimmäisen äänityksensä toukokuussa 1954. 1950-luvun loppupuolella ja 1960-luvun alkupuolella Fats Sadi soitti ja levytti Saksassa ja Belgiassa. Vuonna 1959 hän levytti trumpetisti Jimmy Deucharin kanssa.
Fats Sadi liittyi vuoden 1962 lopussa Kenny Clarke/Francy Boland Big Bandiin. Hän kuului vuosien ajan myös Etienne Verschuerenin jazzorkesteriin. Fats Sadin muita yhteistyökumppaneita olivat Henri Renaud, Django Reinhardt, Sahib Shihab, Silvio Francesco, Tony Bauwens, Lucky Thompson ja Stan Getz. Fats Sadille myönnettiin vuonna 1996 Django d’Or. Kahden belgialaisen radioaseman järjestämässä kyselyssä hänet äänestettiin Vuoden eurooppalaiseksi vibrafonistiksi 1998.
Galitsian sosialistinen neuvostotasavalta

Galitsian sosialistinen neuvostotasavalta oli lyhytikäinen neuvostotasavalta Itä-Galitsian Podoliassa Puolan–Neuvosto-Venäjän sodan aikana. Neuvostotasavalta hallitsi bolševikkien sodan aikana valtaamia alueita Ternopilista käsin alkaen 8. heinäkuuta 1920 lakkauttamiseensa saakka 21. syyskuuta 1920. Neuvostotasavallan vallankumousneuvostoa johti Volodymyr Zatonskyi. Neuvostotasavalta esimerkiksi kansallisti maata ja pankkeja, painatti omaa rahaansa ja nostatti oman puna-armeijansa. Lopulta sen valtasivat takaisin puolalaiset ja sen alueet liitettiin Puolaan Riian rauhassa 1921.
Historia

Ukrainan kansantasavalta oli joulukuun alussa 1919 menettänyt Kiovan hallinnan bolševikeille ja suurinta osaa Ukrainasta hallitsi neuvosto-Ukraina. Ukrainan kansantasavalta solmi Puolaan paenneen Symon Petljuran johdolla sotilasliiton Puolan kanssa Varsovan sopimuksella 20. joulukuuta. Sotilaallisesti vahvempi Puola sai sopimuksen nojalla Itä-Galitsian ja sen joukot aloittivat ukrainalaisten tukemina hyökkäyksen bolševikkeja vastaan huhtikuussa 1920. Hyökkääjien onnistui toukokuussa vallata Kiova, mutta pian bolševikkien vastahyökkäys alkoi ajaa heitä taaksepäin.
Neuvosto-Venäjän 14. armeija ja 1. ratsuväkiarmeija etenivät Varsovan sopimuksen nojalla Puolan hallitsemaan Itä-Galitsian Podoliaan. Puna-armeijan hallitsemalle alueelle julistettiin perustetuksi Galitsian sosialistinen neuvostotasavalta 8. heinäkuuta 1920. Aluetta hallitsi muodollisesti Ternopilissä muodostettu Galitsian vallankumousneuvosto Volodymyr Zatonskyin johdolla. Suurimmillaan neuvostotasavallan alue käsitti 14 kokonaista piirikuntaa ja osia useammasta muusta piirikunnasta Lvivin länsipuolella. Kokoa alueella oli noin 18 000 km² ja asukkaita noin 1,8 miljoonaa. Vallankumousneuvosto lakkautti maan yksityisomistuksen ja kansallisti alueen pankit. Se myös painoi omaa rahaansa ja nostatti oman Galitsian puna-armeijansa. Järjestystä piti yllä Tšeka.
Galitsian neuvostotasavalta ei kuitenkaan koskaan onnistunut saada haltuunsa Itä-Galitsian vauraampia alueita Lvivin ympärillä. Lisäksi bolševikit kärsivät tappion puolalaisille Varsovan taistelussa elokuussa 1920 ja he joutuivat aloittamaan perääntymisen. Puolalaiset alkoivat edetä neuvostotasavallan alueelle ja se lakkasi olemasta 21. syyskuuta 1920. Puola ja Neuvosto-Venäjä tekivät lokakuussa 1920 välirauhan ja sopivat lopullisen rauhan Riiassa huhtikuussa 1921. Galitsian neuvostotasavallan aikanaan hallitsemasta alueesta tuli osa Puolaa.
James Tarkowski

James Tarkowski Burnleyn pelaajana Goodison Parkilla lokakuussa 2017.
James Alan Tarkowski (s. 19. marraskuuta 1992 Manchester) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän on pituudeltaan 185-senttimetrinen. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Evertonia.
Tarkowski pelasi junioritasolla Blackburn Roversissa vuoteen 2006 ja sitten Maine Roadissa ja Oldham Athleticissa. Oldhamissa hän aloitti liigauransa Englannin ykkösliigassa tammikuussa 2011. Hän siirtyi tammikuussa 2014 samassa sarjassa pelanneeseen Brentfordiin, joka kaudeksi 2014–2015 nousi mestaruussarjaan. Tarkowski pelasi Brentfordissa 57 mestaruussarjaottelua, joissa hän teki kaksi maalia, ja keväällä 2015 kaksi nousukarsintaottelua.
Tarkowski siirtyi helmikuussa 2016 Burnleyyn, jossa hän pelasi loppukauden aikana neljä mestaruussarjaottelua. Kausi päättyi sarjanousuun, ja seuraavien kuuden kauden aikana Tarkowski pelasi Burnleyn joukkueessa Valioliigassa 194 ottelua ja teki niissä seitsemän maalia, joista kolme kaudella 2018–2019. Hän toimi osan kaudesta 2021–2022 joukkueen kapteenina Ben Meen ollessa loukkaantuneena pitkään poissa.
Tarkowski siirtyi heinäkuussa 2022 Evertoniin. Hän pelasi kaudella 2022–2023 joukkueensa kaikki 38 valioliigaottelua alusta loppuun. Kauden ainoan maalinsa hän teki 21. ottelussa helmikuun alussa liigan toiseksi viimeisenä olleen Evertonin voittaessa sarjajohtaja Arsenalin kotikentällään tuloksella 1–0. Hän pelasi täyden ajan Evertonin kaikissa valioliigaotteluissa myös kaudella 2023–2024. Kauden ainoan maalinsa ja maalisyöttönsä hän kirjasi syyskuussa vanhaa seuraansa Brentfordia vastaan.
Tarkowski on pelannut Englannin maajoukkueessa kaksi ottelua vuonna 2018. Vastustajina ystävyysotteluissa olivat maaliskuussa Italia ja syyskuussa Sveitsi.
Yrittäjyyden monumentti

| Yrittäjäpatsas |
| --- | --- |
Nimi:  Yrittäjäpatsas
Tekijä:  Mauno Honkanen
Valmistumisvuosi:  2005
Sijainti:  Kapernaumi
Paikkakunta:  Seinäjoki
Koordinaatit:  62°47'24.0"N, 22°51'29.9"E
Yrittäjyyden monumentti (Yrittäjäpatsas) on Seinäjoen Kapernaumin teollisuusalueen liikenneympyrässä sijaitseva patsas. Patsaan on suunnitellut helsinkiläinen taiteilija Mauno Honkanen, ja se pystytettiin juhlallisin menoin 2. lokakuuta 2005 Valtakunnallisen yrittäjäkuukauden avauksen yhteydessä. Patsaan lahjoitti Seinäjoen-Nurmon Yrittäjät ry Seinäjoen kaupungille kiitoksena yrittäjyyden huomioimisesta vuosien saatossa. Patsas on 3,5 metriä korkea ja valmistettu ruostumattomasta teräksestä. Patsaan luovutti Yrittäjien puheenjohtaja Kimmo Heinonen ja sen vastaanotti kaupunginjohtaja Jorma Rasinmäki. Juhlapuheen piti europarlamentaarikko Kyösti Virrankoski.
Lahjoittajan mukaan patsas kuvaa yrittäjien tarvitsemia elinvoimaa ja optimistisuutta.
Jeff VanderMeer

| Jeff VanderMeer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. heinäkuuta 1968 (ikä 56) Bellefonte, Pennsylvania
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Tyylilajit:  fantasia, metafiktio, tieteiskirjallisuus
Esikoisteos:  The Book of Frog (1989, omakustanne)  Pyhimysten ja mielipuolten kaupunki (2001)
Aiheesta muualla
www.jeffvandermeer.com (englanniksi)
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jeffrey Scott VanderMeer (s. 7. heinäkuuta 1968 Bellefonte, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen kirjailija.
VanderMeer sai vuonna 2000 World Fantasy Awardin pienoisromaanistaan ”Martin Laken muodonmuutos”. Hänet palkittiin myös vuonna 2003 yhdessä Mark Robertsin kanssa toimittamastaan antologiasta Leviathan 3. VanderMeerin teos Pyhimysten ja mielipuolten kaupunki voitti ensimmäisen vuoden parhaalle käännösfantasialle jaettavan Tähtifantasia-palkinnon vuonna 2007.
Hänen Eteläraja-trilogiansa avausosa Hävitys voitti vuoden 2014 parhaan romaanin Nebula-palkinnon. Teoksesta tehty elokuva ei saanut teatterilevitystä Yhdysvaltain ulkopuolella, mutta on julkaistu Netflix-suoratoistopalvelussa Euroopassa.
Elämä

VanderMeer osallistui vuonna 1992 Clarion-kirjoitustyöpajaan Michiganin yliopistossa. VanderMeer oli mukana pienkustantamo The Ministry of Whimsyssä, joka julkaisi muun muassa Stepan Chapmanin surrealistisen romaanin Troikka vuonna 1997. VanderMeer asuu nykyisin Tallahasseessa Floridassa.
Teokset > Romaaneja

Veniss Underground (2003)
Shriek: An Afterword (2006)
Finch (2009)
Hävitys.  (Annihilation, 2014)  Suomentanut Niko Aula. Like, 2015.  ISBN 978-952-01-1288-2
Hallinta.  (Authority, 2014)  Suomentanut Einari Aaltonen. Like, 2015.  ISBN 978-952-01-1289-9
Hyväksyntä.  (Acceptance, 2014)  Suomentanut Einari Aaltonen. Like, 2016.  ISBN 978-952-01-1290-5
Teokset > Kokoelmia

Pyhimysten ja mielipuolten kaupunki.  ((City of Saints and Madmen, 2001). Suom. Johanna Vainikainen-Uusitalo)  Loki-kirjat, 2006.  ISBN 951-825-040-5  (Alkukielellä toinen laajennettu laitos 2002, kolmas laajennettu laitos 2004, vain osa suomennettu)
Secret Life (2004)
The Third Bear (2010)
Teokset > Tietokirjoja

Why Should I Cut Your Throat? Excursions into the Worlds of Science Fiction, Fantasy and Horror.  MonkeyBrain Books, 2004.  ISBN 978-193226511-8
Booklife: Strategies and Survival Tips for the 21st Century Writer.  Tachyon Publications, 2009.  ISBN 978-1892391902
Monstrous Creatures: Explorations of Fantasy through Essays, Articles & Reviews.  Guide Dog Books, 2011.  ISBN 978-1-935738-02-2
S. J. Chambers & Jeff VanderMeer: The Steampunk Bible: An Illustrated Guide to the World of Imaginary Airships, Corsets and Goggles, Mad Scientists, and Strange Literature.  Abrams Image, 2011.  ISBN 978-0810989580
Teokset > Pienjulkaisuja

The Book of Frog (1989)
The Book of Lost Places (1996)
The Day Dali Died: Poetry and Flash Fiction (2003)
VanderMeer 2005 (esittelykirja, 2005)
Secret Lives (2006, fiktiivinen teos Secret Life -kokoelman ostajien salaisista elämistä)
The Surgeon's Tale and Other Stories (Cat Rambon kanssa, 2007)
Teokset > Toimitettuja antologioita

Leviathan 1 (Luke O'Gradyn kanssa, 1994)
Leviathan 2 (Rose Secrestin kanssa, 1998)
Leviathan 3 (Forrest Aguirren kanssa, 2002)
Album Zutique (2003)
The Thackery T. Lambshead Pocket Guide to Eccentric & Discredited Diseases (Mark Robertsin kanssa, 2003)
Fast Ships and Black Sails (2007)
The New Weird (Ann VanderMeerin kanssa, 2007)
Best American Fantasy (Ann VanderMeerin kanssa, 2007)
Best American Fantasy: v. 2s (Ann VanderMeerin kanssa, 2008)
Last Drink Bird Heads (2008)
Steampunks (Ann VanderMeerin kanssa, 2008)
Steampunk II: Steampunk Reloadeds (2010)
The Thackery T. Lambshead Cabinet of Curiosities (Ann VanderMeerin kanssa, 2011)
Teokset > Muita teoksia

Predator: South China Seas (2008, Predator-sarjan romaani)
The Kosher Guide to Imaginary Animals (Ann VanderMeerin kanssa, 2010)
Teokset > Suomennetut novellit

”Vaihtokauppa” (2001). Liite Tähtivaeltajan 4/2002 tilaajille.
”Kuun kartanot (Varoittava kertomus)” (2001). Legolas 3/2006.
”Kuningaskalmari: Suppea tutkielma, kirjoittanut Frederick Madnok” (2002). Liite Tähtivaeltajan 1/2007 tilaajille.
”Salainen elämä” (2002), teoksessa Uuskummaa?, Kirjava 2006.
”Kaupunki” (2004). Tähtivaeltaja 2/2006.
Aiheesta muualla

Jeff VanderMeerin verkkosivut (englanniksi)
Exclusive: Interview with Jeff VanderMeer. Scifi at Darkroastedblend 2007. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Kvikne

Kviknen kirkko
Kvikne on entinen Norjan kunta Innlandetin läänissä. Se liitettiin vuonna 1966 Tynsetiin lukuun ottamatta Innsetin pitäjää, joka liitettiin Rennebuhun.
Tunnettuja henkilöitä

Bjørnstjerne Bjørnson (1832–1910), runoilija
Anders Rambech (1767–1836), virkamies ja Eidsvollin kansalliskokousedustaja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kvikne Wikimedia Commonsissa
Stundistit

Stundistiperhe Kiovan kuvernementissa 1901.
Stundistit (saks. Stunde = hetki, hartaushetki) oli Etelä-Venäjällä vuoden 1862 jälkeen syntynyt ryhmä evankelisen liikkeen kannattajia.
Liike sai alkunsa saksalaisesta siirtolasta Rohrbachista, jonka reformoitu pastori Bohnekämper alkoi jo 1820-luvulla kutsua myös venäläisiä työmiehiä evankelisiin hartauskokouksiin. Tämän pojan ja seuraajan Karl Bohnekämperin aikana tapa sai varsinaisen käännyttämisen luonteen. 1870-luvulla liike levisi koko Etelä-Venäjälle, niin, että kokonaisia kyliä oli sen vallassa, ja seuraavalla vuosikymmenellä stundisteja oli jo monissa paikoin sisäkuvernementeissakin.
Stundistit järjestyivät liittymällä baptisteihin, jotka 1879 tunnustettiin Venäjällä oikeutetuksi uskontokunnaksi. Jo 1880-luvulla oli stundisteilla baptistien kanssa yhteisiä rukoushuoneita ja hartauskokouksia. Vuonna 1905 annetun uskonvapausjulistuksen jälkeen baptistit perustivat saarnaajaseminaareja, pitivät yleisiä kokouksia ja niin edelleen. Tunnustus on puhtaasti evankelinen. Ne erityisenä ryhmänä pysyneet stundistit, joita sanotaan nuorstundisteiksi, evankelisiksi kristityiksi, kasteen kertojain vastustajiksi, hylkäsivät sakramentit ja muut ulkonaiset menot ja papiston. Osa heistä kannattaa Tolstoin oppia.
Stundistien rukouskokoukset kiellettiin 1894 kerettiläisinä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stundistit Wikimedia Commonsissa
Euroopan kansanpuolue

| Euroopan kansanpuolue> European People’s Party |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  8. heinäkuuta 1976
Puheenjohtaja:  Manfred Weber
Pääsihteeri:  Thanasis Bakolas
Parlamenttiryhmän johtaja:  Manfred Weber
Ideologia:   kristillisdemokratia  konservatismi  liberaalikonservatismi 
Poliittinen kirjo:  keskusta-oikeisto
Toimisto:   Bryssel, Belgia
Osoite:  Rue du Commerce/ Handelsstraat 10, 1000
Ajatushautomo:   Martens Centre  Robert Schumann -instituutti 
Värit:       tummansininen      keltainen      taivaansininen
Europarlamentaarikkoja:  178 / 705
Eurooppa-neuvosto:  11 / 27
Euroopan komissio:  10 / 27
Eurooppalaiset alahuoneet:  1 640 / 6 512
Eurooppalaiset ylähuoneet:  462 / 1 507
Kansainväliset jäsenyydet:  – Centrist Democrat International – International Democrat Union
Nuorisojärjestö:  YEPP
Opiskelijajärjestö:  EDS
Parlamenttiryhmä:  EPP-ryhmä
Kotisivu:  www.epp.eu
Infobox OKNimi-testi OK: 
Euroopan kansanpuolue  (engl. European People’s Party, lyh. EPP) on vuonna 1976 perustettu eurooppalainen puolue. Sen perustivat kristillisdemokraattiset puolueet. Myöhemmin puolue on laajentanut jäsenkenttäänsä myös konservatiivisiin ja myös joihinkin  keskusta-oikeistolaisiin puolueisiin. Puolueen puheenjohtajana on toiminut toukokuusta 2022 lähtien saksalainen Manfred Weber.
EPP on ollut Euroopan parlamentin suurin puolue vuodesta 1999, Eurooppa-neuvoston suurin puolue vuodesta 2002 ja se on myös selvästi suurin puolue nykyisessä Euroopan komissiossa. Eurooppa-neuvoston puheenjohtaja ja Euroopan komission puheenjohtaja tulevat molemmat EPP:stä. Monet Euroopan unionin perustajahahmoista tulivat puolueista, jotka myöhemmin perustivat EPP:n. EU:n ulkopuolella EPP:llä on enemmistö Euroopan neuvoston parlamentaarisessa yleiskokouksessa. EPP on vuorotellut sen keskusta-vasemmistolaisen kilpailijan, Euroopan sosialidemokraattisen puolueen, kanssa Euroopan suurimpana puolueena.lähde?
Euroopan kansanpuolue on omien sanojensa mukaan “Euroopan keskustaoikeistolainen poliittinen perhe. Se pyrkii luomaan ihmisiä lähellä olevan arvojen Euroopan, joka perustuu demokratiaan, avoimuuteen ja vastuullisuuteen, sekä vaurauteen, johon päästään edistämällä sosiaalista markkinataloutta.”
Euroopan kansanpuolue on kahden globaalin keskustaoikeistolaisen verkoston Euroopan siipi: International Democrat Unionin ja Centrist Democrat Internationalin.
Historia > Tausta

Kristillisdemokraattisen liikkeen synty liittyy kansallisvaltioiden ja demokratioiden kehitykseen. Kun kansallisia puolueita syntyi, oli luonnollista että vahvasti kristillisissä kulttuureissa monet puolueet ottivat kristillisyyden puolueensa perustaksi. Tähän vaikutti erityisesti se, että vastassa olivat uskonnonvastaiset ja sosialistiseen vallankumoukseen pyrkivät puolueet. Kirkon ja kristillisyyden asema, sodat ja Ranskan vallankumous vaikuttivat kuitenkin hyvin eri tavalla eri maissa.
Eurooppalaisten kristillisdemokraattien yhteistyö alkoi ensimmäisen maailmansodan jälkeen vastapainona kommunistiselle internationaalille. Aloitteen yhteistyöstä teki Italian kansanpuolueen johtaja, katolinen pappi Luigi Sturzo. Vuonna 1921 PPI:n delegaatio Alcide de Gasperin johdolla tapasi Saksan keskustapuolueen johtoa, johon kuului mm. Konrad Adenauer. Yhteistyötä valmistelemaan perustettiin vuonna 1926 Kristillisyydestä inspiraationsa saaneiden demokraattisten puolueiden kansainvälinen sihteeristö (ransk. Secretariat International des Partis Démocratiques d’Inspiration Chrétienne, SIPDIC).
Historia > Järjestäytyminen toisen maailmansodan jälkeen

Ranskalaisen MRP:n puoluekokouksen yhteydessä muodostettiin vuonna 1945 kansallisten kristillisdemokraattisten puolueiden, järjestöjen ja yksilöiden väljä yhteistyöverkosto Nouvelles Équipes Internationales eli NEI. Isoissa Länsi-Euroopan maissa keskustaoikeistolaiset järjestäytyivät toisen maailmansodan jälkeen yhteisten sateenvarjopuolueiden alle. Kristillisdemokraattisten puolueiden ohella muodostui muutama suuri puolue (mm. Saksan CDU, Ranskan UMP, Espanjan kansanpuolue sekä Italian kristillisdemokraattinen puolue), jotka keräsivät kristillisdemokraattien ympärille myös konservatiivit, liberaalit ja muut keskustaoikeistolaiset ryhmät. Usein taustalla oli tarve estää sosialistien valtaan nousu.
Kristillisdemokraattisten johtajien aloitteesta perustettiin Euroopan hiili- ja teräsyhteisö, jonka päätöslauselma vuonna 1953 mahdollisti poliittisten ryhmien muodostamisen. NEI perusti EHTY:n yleiskokoukseen kristillisdemokraattisen ryhmän. Vuonna 1961 NEI perusti Maailman kristillisdemokraattien liiton WUCD:n (engl. World Union of Chirstian Democrats). Vuonna 1982 WUCD otti käyttöön nimen Christian Democrat International ja vuonna 1999 nykyisen nimen Centrist Democrat International.
Joulukuussa 1965 NEI:sta muodostettiin Euroopan kristillisdemokraattien liitto EUCD, mikä kiinteytti kristillisdemokraattista ryhmää hiili- ja teräsyhteisön yleiskokouksessa, johti poliittisen ohjelmatyön käynnistämiseen sekä kristillisdemokraattisen ajattelun perusteiden selventämiseen.
Historia > Euroopan kansanpuolueen perustaminen

Euroopan kansanpuolue perustettiin 8. heinäkuuta 1976 Euroopan kristillisemokraattien liiton rinnalle. Euroopan kansanpuolueen tuli määrä olla niiden maiden kristillisdemokraatisten puolueiden liitto, jotka kuuluivat Euroopan Yhteisöihin eli myöhempään Euroopan unioniin. Euroopan kansanpuolueen peurstivat puolueet Benelux-maista, Saksasta, Ranskasta, Irlannista ja Italiasta. Aloitteen perustamisesta tekivät Jean Seitlinger, Belgian pääministeri Leo Tindemans sekä Wilfried Martens. Tindemansista tuli kattopuolueen ensimmäinen puheenjohtaja ja  Martens toimi myöhemmin sekä Belgian pääministerinä että EPP:n pitkäaikaisena puheenjohtajana. Euroopan kansanpuolueesta tuli ensimmäinen EY:n uusien sääntöjen mukainen Eurooppa-puolue.
Euroopan kansanpuolue jakautui sisäisesti kysymykseen, tulisiko jäseneksi hyväksyä myös muita kuin kristillisdemokraattisia puolueita. Benelux-maat, Ranska ja Italia vastustivat ajatusta kun Saksan CDU ja Baijerin CSU kannattivat keskustaoikeistolaisten puolueiden jäsenyyttä. CDU/CSU perusteli kantaa sillä, että kristillisdemokraattisen puolueen uupuminen Britanniasta ja Tanskasta teki vaikeaksi aikeen estää sosialistiryhmän nousun suurimmaksi Euroopan parlamentissa. Vuonna 1978 CDU:n Helmut Kohl, Ison-Britannian Margaret Thatcher ja Ranskan Jacques Chirac sopivat EDU:n perustamisesta Euroopan konservatiivipuolueiden yhteenliittymäksi, johon kuuluin CDU/CSU:n lisäksi kymmenkunta oikeistolaista ja talousliberaalia puoluetta, Suomesta Kokoomus.