stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mangaani
Käyttö

Sellaisenaan mangaani on niin haurasta, ettei sillä ole käyttöä, mutta siitä valmistetaan monia tärkeitä metalliseoksia.
Mangaania käytetään raudan ja teräksen valmistukseen sen rikkiä sitovien ja deoksidoivien ominaisuuksien vuoksi.  85–90 prosenttia mangaanin tuotannosta käytetään teräksen valmistukseen vahvistamaan sitä. Sitä käytetään myös alumiiniseoksissa. 13 prosenttia mangaania sisältävä teräs on äärimmäisen vahvaa, ja sitä käytetään esimerkiksi ratakiskoissa ja vankilankaltereissa. On myös arveltu, että spartalaisten voittamattomuus liittyisi heidän miekkojensa muita suurempaan mangaanipitoisuuteen.
Tärkeimmät ja tunnetuimmat mangaania sisältävistä metalliseoksista ovat monet erikoisteräkset, joita käytetään vaadittaessa kulutuksen kestoa ja sitkeyttä, ja joihin kelpaa hiilipitoinenkin mangaani. Mangaania käytetään sitkeyttämään alumiini-magnesiumseoksia sekä seosmetallina lisäämässä korroosion kestävyyttä. Kupariin ja/tai nikkeliin lisättynä mangaani muodostaa seoksen, manganiinin, jolla on suuri sähkönvastus ja joka kestää hyvin korroosiota. Mangaanin, kuparin ja hopean seoksella kerrottiin korvattavan sotakäyttöön varattu nikkeli Yhdysvalloissa toisen maailmansodan aikana viiden sentin kolikoissa.  Mangaania sisältäviä metalliseoksia käytetään pumpuissa, hammaspyörissä ja monissa merenkulkuun liittyvissä laitteissa, mm. laivojen potkureissa.
Kemialliset ominaisuudet ja yhdisteet

Mangaani on raskaista metalleista elektropositiivisin ja siltä puuttuvat vain hapetusluvut +I ja −I. sen elektronegatiivisuus on 1,5 ja ensimmäinen ionisoitumisenergia 716 kJ/mol.
Mangaani reagoi laimeidenkin happojen kanssa ja peittyy ilmassa oksidikerroksella sekä yhtyy typpeen 12 000 °C:ssa. Yhdessä rikkihapon kanssa permanganaatit ovat voimakkaita räjähteitä.
Tunnetuin mangaaniyhdiste lienee kaliumpermanganaatti (KMnO4), joka on tehokas hapetin ja antiseptinen aine. Sitä käytetään paljon hapetus-pelkistystitrauksiin. Mangaani muistuttaa esiintymistavoiltaan rautaa.
Tärkeimmät mangaanimineraalit ovat ruskokivi eli pyrolusiitti (MnO2), jota esiintyy usein rautamineraalien seassa, hausmanniitti (Mn3O4), brauniitti (Mn2+Mn3+6SiO12), manganiitti (MnO(OH)) ja mangaanisälpä eli rodokrosiitti (MnCO3).
Mangaani(IV)oksidia käytettiin paristoissa, sitä käytetään myös katalyyttina. Mangaania käytetään lasin puhdistukseen, poistamaan raudan aiheuttaman vihreää sävyä lasista. Korkeilla pitoisuuksilla saadaan aikaan violettia lasia. Mangaanioksidi on myös maaleissa käytettävä ruskea pigmentti. Sitä esiintyy luonnossa umbrassa.
Mangaanipitoisia mineraaleja on käytetty väriaineena jo kivikaudella luolamaalauksissa, ja lasin värjäys mangaanilla tunnettiin jo muinaisessa Egyptissä.
Isotoopit

Kaikki luonnon mangaani koostuu yhdestä pysyvästä isotoopista 55Mn. Alkuaineelle tunnetaan 25  radioisotooppia alkaen 46Mn ja jatkuen 70Mn saakka. Näistä pysyvin on 53Mn jonka puoliintumisaika on 3,7 miljoonaa vuotta. Sitä seuraavat 54Mn puoliintumisajalla 312,2 vuorokautta ja 52Mn puoliintumisajalla 5,591 päivää. Kaikkien muiden radioaktiivisten isotooppien puoliintumisajat ovat alle kolme minuuttia, useimmiten alle yhden minuutin. Isotoopeilla joiden massaluku on pienempi kuin pysyvällä 55Mn:llä, pääasiallinen hajoamistapa on elektronisieppaus kun taas raskaammilla se on beetahajoaminen.
Mangaani ja ihmisen terveys

Mangaani on tärkeä osatekijä monissa aineenvaihduntaan osallistuvissa entsyymeissä sekä B1-vitamiinin muodostuksessa ja edistää mm. aivojen, hermojen ja lihasten yhteistoimintaa. Vaikka sitä tarvitaan hyvin pieniä määriä, ihminen ei tule toimeen ilman sitä. Sitä saa kuitenkin riittävästi ravinnosta, eli ravintolisänä sitä ei tarvita. Sen merkitystä aineenvaihdunnassa ei vielä täysin tunneta.
1980-luvun kirjassa Seleenistä C-vitamiiniin väitetään mangaanin puutteen aiheuttaneen glukoosin intoleranssia.
On esitetty arvioita, joiden perusteella mangaani olisi erityisesti juomavedessä neurotoksinen lapsille ja sikiöille.
Maailman mangaanivarat

Maankuoressa mangaania on 950 g/t. Suurimmat mangaanivarat ovat seuraavilla mailla: Venäjä, Etelä-Afrikka, Gabon, Intia, Kiina, Australia ja Brasilia.lähde?
Vuonna 2007 mangaaniyhdisteitä tuotettiin 13,3 miljoonaa tonnia. Suurin mangaanin tuottaja oli Kiina, joka vastasi  46 %:sta mangaaniyhdisteiden tuotannosta. Mangaanimalmia louhittiin paljon entistä enemmän, mutta se oli mangaanipitoisuudeltaan aikaisempaa huonompaa. Siksi malmin tuotantomäärä kasvoi 12 % (38 miljoonaan tonniin) mutta mangaanin tuotanto vain 9 %. Suurimmat tuottajat olivat Kiina, Etelä-Afrikka ja Australia, jotka tuottavat kolmistaan jo 60 % maailman mangaanista. Niitä seuraavat  Gabon (13 %) ja Ukraina, Intia ja Brasilia (noin 5 % kukin).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mangaanin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Manganese (englanniksi)
Periodictable: Technical data for Manganese (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Manganese (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Manganese (englanniksi)
DrugBank: Manganese (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Manganese (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Manganese (englanniksi)
Luettelo mangaanin isotoopeista The Isotopes Project Home Page (englanniksi)
Mindat: Manganese (englanniksi)
Webmineral: Mineral Species containing Manganese (Mn) (englanniksi)
Americanelements: Manganese Technical and Safety Data (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Manganese (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  NARA 
Mangaania
Manganiittia
Manama

| Manama |
| --- | --- |
 Manama
 Koordinaatit: 26°13′0″N, 50°35′0″E 
Valtio:  Bahrain
Hallinto:  
 – Pormestari:  Humood bin Abdullah bin Hamad Al Khalifa
Väkiluku (2001):  143 035
 
 www.capital.gov.bh 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Manama (arab. المنامة‎‎, al-Manāma) on Bahrainin pääkaupunki ja maan suurin kaupunki. Se sijaitsee Persianlahden rannalla Bahrainin saaren pohjoisosassa. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan 143 035.
Manama-nimi mainitaan kirjallisissa lähteissä ensi kertaa 1345, mutta asutuksella kaupungin alueella on pidempi historia. Portugalilaiset valtasivat kaupungin 1521 ja persialaiset 1602. Vuodesta 1783 kaupunkia on hallinnut – lyhyin poikkeuksin – al-Khalifahin dynastia. Manamasta tuli vapaasatama 1958 ja Bahrainin pääkaupunki 1971.
Manaman lentoasema sijaitsee kaupungin pohjoispuolella al-Muharraqin saarella. Matkailu on merkittävä tulonlähde kaupungissa, arabian kielen ohella myös englanti on yleistynyt paljon. Kaupungissa sijaitsee Al Ahli Stadium, joka toimii muun muassa jalkapallo-otteluiden pelipaikkana.
Maantiede

Manaman kaupunki sijaitsee Bahrainin pääsaaren koillisosassa. Vaikka kaupunki sijaitsee alueella, jolla juomavesivarannot ovat yleensä vähäiset, Manama on jo pitkään tunnettu pohjavesivarannoistaan. Pohjavesi on luonut paikalle keidasalueen, joka on tukenut asutusta paikalla. Manama on myös Bahrainin muihin alueisiin verrattuna hedelmällisellä maaperällä, mikä on mahdollistanut taatelien ja muiden sitkeiden kasvien kasvatuksen.
Maantiede > Ilmasto

Köppenin ilmastoluokituksen mukaan Manamassa vallitsee aavikkoilmasto. Manaman ilmasto on kuuma ja hyvin kuiva. Vuoden keskimääräinen lämpötila on 26,2 °C. Kuuminta on elokuussa, jolloin keskimääräinen lämpötila on 34,0 °C. Kylmin kuukausi on tammikuu, jolloin lämpötila on keskimäärin 17,1 °C. Kesäkuun ja syyskuun välillä Manamassa ei sada käytännössä lainkaan. Sateisin kuukausi on helmikuu, jolloin sataa keskimäärin 17 millimetriä. Vuosittainen sadanta on noin 70 millimetriä. Persianlahden veden lämpötila vaihtelee Manamassa helmikuun 18,3 °C:sta elokuun 34,0 C:seen.
Talous

Vaikka Bahrain olikin yksi ensimmäisistä öljyä tuottamaan ruvenneista Persianlahden valtioista, sen öljyvarannot ovat kuitenkin suhteellisen vähäiset. Tämä on pakottanut etsimään taloudellista kasvua muilta aloilta. Manamasta onkin pyritty kehittämään Persianlahden finanssialan keskusta. Nykyisin kaupungissa onkin yli 175:n pankin toimintaa. Kaupunkiin on pyritty houkuttelemaan myös turisteja, joita tulee etenkin Bahrainin naapurimaa Saudi-Arabiasta. Vuonna 1986 maiden välille rakennettiin pengertie, joka mahdollistaa kolmen miljoonan turistin kulun vuosittain mantereelta Bahrainin saarelle. Turismin kehittämistä ovat vaikeuttaneet levottomuudet maan šiialaisen enemmistön ja sunnalaisen yläluokan välillä.
Kulttuuri

Bahrainin kansallismuseossa on näytteillä esimerkiksi arkeologisia löydöksiä Dilmunista ja se on yksi maan suosituimmista nähtävyyksistä. Museo sijaitsee keinotekoisella niemimaalla lähellä Muharraqin saarta ja se on aloittanut toimintansa vuonna 1988. Lähellä kansallismuseota sijaitsee vuonna 2012 avattu Bahrainin kansallisteatteri. Teatteri kuuluu arabimaailman suurimpiin ja on sen kolmanneksi suurin oopperatalo heti Kairon ja Masqatin oopperatalojen jälkeen. Bab al Bahrain on sisäänkäynti kaupungin vanhaan soukiin. Bahrainin emiiri Isa ibn Salman Al Khalifan mukaan nimetty Kulttuurikeskus Isa vihittiin käyttöön joulukuussa 2008. Rakennuksessa toimii muun muassa maan kansalliskirjasto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Manama Wikimedia Commonsissa
| n k Arabimaiden pääkaupungit |
| --- | --- |
Afrikka:  Alger, Algeria  Kairo, Egypti  Djibouti, Djibouti  Khartum, Sudan  Mogadishu, Somalia  Moroni, Komorit  Nouakchott, Mauritania  Rabat, Marokko  Tripoli, Libya  Tunis, Tunisia 
Aasia:  Abu Dhabi, Yhdistyneet arabiemiraatit  Amman, Jordania  Bagdad, Irak  Beirut, Libanon  Damaskos, Syyria  Doha, Qatar  Ramallah (de facto), Palestiina  Kuwait, Kuwait  Manama, Bahrain  Masqat, Oman  Riad, Saudi Arabia  Sanaa, Jemen 
Khamisin moskeija.
Mamaman souq vuonna 1965.
Manaman kaupunkikuvaa.
Mannoosi

| Mannoosi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (3S,4S,5S,6R)-6-(hydroksimetyyli)oksaani-2,3,4,5-tetroli
CAS-numero:  31103-86-3
SMILES:  C(C1C(C(C(C(O1)O)O)O)O)O 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H12O6
Moolimassa:  180,156 g/mol
Mannoosi (C6H12O6) on aldoheksoosisokeri ja glukoosin epimeeri. Mannoosia esiintyy eläinten lisäksi orkideoissa, mäntykasveissa, mannasaarnissa (Fraxinus ornus), sienissä ja bakteereissa.
Rakenne

Mannoosi on glukoosin epimeeri, jolla on kaksi anomeerista muotoa α- ja β-mannoosi. Rengasmaisessa muodossaan mannoosi voi esiintyä sekä furanoosina että pyranoosina. Mannoosi eroaa glukoosista siten, että sen kakkoshiileen liittynyt hydroksyyliryhmä on suuntautunut vasemmalle, kun se glukoosissa on suuntautunut oikealle.
Mannoosin aineenvaihdunta

Mannoosi imeytyy huonosti ihmisen elimistössä. Suurin osa mannoosista kulkeutuu ihmisen elimistön läpi muuttumattomana. Sen sijaan esimerkiksi kanit kykenevät hyödyntämään lähes 96 % saamastaan mannoosista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Liber Herbarum II: Luettelo mannoosia sisältävistä kasveista
Human Metabolome Database (HMDB): D-Mannose (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): D-Mannose (englanniksi)
ChemBlink: D-(+)-Mannose (englanniksi)
ChemBlink: L-Mannose (englanniksi)
| --- | --- |
Pääjoukko:   aldoosi  ketoosi  pyranoosi  furanoosi 
Geometria:   pentoosit  heksoosit  heptoosi  sykloheksaanikonformaatio  anomeeri  mutarotaatio 
Suuri / pieni:   glyseraldehydi  dihydroksiasetoni  erytroosi  treoosi  erytruloosi  sedoheptuloosi 
Pentoosit:   riboosi  arabinoosi  ksyloosi  lyksoosi  ribuloosi  ksyluloosi 
Heksoosit:   glukoosi  galaktoosi  mannoosi  guloosi  idoosi  taloosi  alloosi  altroosi  fruktoosi  sorboosi  tagatoosi  psikoosi  fukoosi  ramnoosi 
Disakkaridit:   sakkaroosi  laktoosi  trehaloosi  maltoosi  sellobioosi 
Polysakkaridit:   glykogeeni  tärkkelys  selluloosa  kitiini  amyloosi  amylopektiini  stakyoosi  inuliini  dekstriini  pullulaani 
Glykosaminoglykaanit:   hepariini  kondroitiinisulfaatti  hyaluronaani  heparaanisulfaatti  dermataanisulfaatti  kerataanisulfaatti 
Aminoglykosidit:   kanamysiini  streptomysiini  tobramysiini  neomysiini  paromomysiini  apramysiini  gentamisiini  netilmysiini  amikasiini
Pogonoperca

| Pogonoperca |
| --- | --- |
 Tähtisaippuakala (Pogonoperca punctata)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Meriahvenet Epinephelinae
Tribus::  Grammistini
Suku::  Pogonoperca  Günther, 1859
Katso myös
   Pogonoperca Wikispeciesissä   Pogonoperca Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pogonoperca on meriahventen (Serranidae) heimoon kuuluva Tyyneltämereltä ja Intian valtamereltä tavattava kalasuku, johon luetaan seuraavat kaksi lajia:
Pogonoperca ocellata Günther, 1859
Pogonoperca punctata (Valenciennes, 1830) – tähtisaippuakala
Suvun tieteellinen nimi Pogonoperca tulee kreikan kielen sanoista ’pogon’ (”parta”) ja ’perca’ (”ahven”).
Siro Marcellini

Siro Marcellini (s. 16. syyskuuta 1921 Genzano di Roma) on italialainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.
Marcellini aloitti uransa teatteriohjaajana ja elokuvien apuohjaajana. Hänen ensimmäinen itsenäinen elokuvaohjauksensa oli Siamo ricchi e poveri vuonna 1953. Marcellini ohjasi viihde-elokuvia, dokumentteja ja työskenteli pitkään televisiossa. Hän käytti myös taiteilijanimiä Omar Hopkins ja Sean Markson.
Elokuvia

L’eroe di Babilonia, 1963
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Siro Marcellini
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Marcianus

| Marcianus |
| --- | --- |
 Marcianuksen solidus vuodelta 450.
Itä-Rooman keisari
Valtakausi:  25. elokuuta 450 – 27. tammikuuta 457
Edeltäjä:  Theodosius II
Seuraaja:  Leo I

Syntynyt:  392 Traakia tai Illyria
Kuollut:  27. tammikuuta 457 (65 vuotta) Konstantinopoli
Puoliso:  Pulcheria
Lapset:  Marcia Euphemia
Suku:  Theodosius
Marcianus (lat. Flavius Marcianus Augustus, m.kreik. Μαρκιανός, Markianos; 392 – 27. tammikuuta 457) oli Itä-Rooman keisari vuodesta 450 kuolemaansa saakka.
Marcianus syntyi Illyriassa tai Traakiassa vuonna 392. Hän palveli sotilaana Rooman armeijassa ja otti osaa taisteluihin Persiaa ja vandaaleja vastaan. Vuonna 431 hän jäi vandaalien vangiksi Hippo Regiuksen lähettyvillä. Vandaalikuningas Geiserik vapautti hänet, kun hän vannoi olla taistelematta vandaaleja vastaan. Marcianus eteni urallaan ja hänestä tuli lopulta tribuuni ja senaattori. Kun Theodosius II kuoli, tuli Marcianuksesta tämän siskon Pulcherian puoliso. Hänen vastuulleen jäi hallita hunnien hävittämää valtakuntaa. Marcianus lopetti Attilalle maksettavan veron. Koska Attila tiesi, ettei pystyisi valtaamaan Konstantinopolia, päätti hän hyökätä Galliaan.
Marcianus uudisti verotusta ja antoi asuttaa uudelleen hävitetyt alueet. Hän löi Syyriaa ja Egyptiä vastaan tehdyt hyökkäykset vuonna 452. Hänen aikanaan pidettiin myös Khalkedonin kirkolliskokous vuonna 451.
Marcianus ei tehnyt mitään auttaakseen Länsi-Roomaa hunnien hyökkäyksien aikana, eikä hän myöskään tehnyt mitään, kun vandaalit hävittivät Roomaa vuonna 455.
Marcianus kuoli 27. tammikuuta 457 ja hänet haudattiin Pulcherian viereen Pyhien Apostolien kirkkoon Konstantinopoliin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marcianus Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Theodosius II | Bysantin keisari | Seuraaja: Leo I |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2  3  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Yhdysvallat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC
Manksit

Manksit ovat Mansaarelta lähtöisin oleva etninen ryhmä. Manksit ovat kelttiläinen kansa, mutta he ovat aikojen saatossa omaksuneet runsaasti skandinaavisia ja englantilaisia vaikutteita. Suurin osa mankseista puhuu englantia, mutta alkuperäistä kelttiläistä manksin kieltä yritetään elvyttää.
Historia

Mansaari asutettiin viime jääkauden jälkeen. Keltit tulivat saarelle vähän ennen kuin Rooma valloitti Britannian. Mansaari ei tiettävästi kuulunut roomalaisten vallan piiriin. 400- tai 500-luvulla saarelle saapui kelttejä Irlannista, ja saaren aikaisemmat asukkaat sulautuivat ilmeisesti heihin. Samalla vaihtui myös kieli, ja manksin kieli onkin lähempänä iiriä kuin esimerkiksi kymriä. 700-luvun lopussa viikingit valloittivat saaren Skyhillin taistelun jälkeen ja käyttivät sitä tukikohtana ryöstöretkillään. Viikingit perustivat alueelle Mannin kuningaskunnan, joka käsitti Mansaaren lisäksi myös saaria Skotlannin länsi- ja pohjoisrannikolta. Kuningaskunnan pääkaupunki oli mansaarelainen Castletown. Viikingit perustivat myös tynwaldin, hallintoelimen joka toimii saarella yhä. Manksin kieli erottui gaelista 1200-luvulla.
Norjan kuningas Maunu VI Lainparantaja antoi Mansaaren Skotlannille vuonna 1266. Skotlannin ja Englannin välisissä sodissa saari vaihtoi omistajaa useaan otteeseen, ja se päätyi lopullisesti englantilaisten käsiin 1300-luvun lopussa. Saari annettiin hallittavaksi Montacuten suvulle. Vuodelta 1764 on tieto, että Mansaaren väkiluku oli noin 20 000, eikä suurin osa asukkaista osannut englantia. Englannin kuningashuone osti saaren vuonna 1765, mutta sitä ei liitetty Yhdistyneeseen kuningaskuntaan vaan siitä tuli kruununsiirtomaa. Vuonna 1866 Mansaari sai osittaisen itsehallinnon. 1900-luvulla manksin kielen pitkään jatkunut alamäki oli johtamassa kielen häviämiseen. Vuonna 1874 manksia osasi noin 30 % väestöstä mutta vuonna 1921 enää vain 1,1 %.
Nykypäivä

Vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan Mansaarella asui 80 058 asukasta, joista 47,6 % oli syntynyt Mansaarella. Tässä väestönlaskennassa manksia ei tarjottu erillisenä vaihtoehtona etnistä taustaa kysyttäessä, vaan heidät luettiin britteihin. Vuoden 1981 väestönlaskennassa 73 % asukkaista eli noin 47 000 henkilöä ilmoitti olevansa mankseja. Mansaarella on ollut useita nationalistisia liikeitä, kuten Mec Vannin, jotka tavoittelevat Mansaarelle suurempaa itsehallintoa tai jopa itsenäisyyttä.
Siirtolaisuus

Mankseja on historian aikana muuttanut etenkin Britannian siirtomaihin, ja osa heidän jälkeläisistään kokee olevansa mankseja, osa brittejä. Useimmissa väestönlaskennoissa etnistä taustaa kysyttäessä manksit on luettu britteihin, kuten esimerkiksi Kanadassa.
Ensimmäiset manksit tulivat Pohjois-Amerikkaan 1600-luvulla. Tunnetuimpia heistä oli Myles Standish, joka oli ensimmäisten siirtolaisten sotilasjohtaja. Ohio oli suosittu muuttokohde, ja Clevelandissa oli vuonna 1848 tehdyn laskennan mukaan 194 Mansaarella syntynyttä. Vuonna 1880 Yhdysvalloissa oli yhteensä 2 043 Mansaarella syntynyttä. Mankseja muutti myös Kanadan Ontarioon ja Brittiläiseen Kolumbiaan.
Myös Englantiin tapahtui mittavaa muuttoliikettä. Suosittuja muuttokohteita Englannissa olivat Liverpoolin, Barrowin ja Bournemouthin ympäristöt sekä Lontoo. Manksilaisista seuroista aktiivisimmat toimivat Liverpoolissa ja Lontoossa. Mankseja muutti töihin etenkin hiilikaivoksiin ja satamiin.
Kulttuuri

Manksilainen kulttuuri on sekoitus kelttiläisiä ja skandinaavisia piirteitä. Manksilaisten myyttien mukaan Mansaarta hallitsi aikoinaan Manannán mac Lir -niminen merenjumala, josta Mansaaren uskotaan saaneen nimensä. Muita myytisiä olentoja ovat esimerkiksi Buggane, henki, jonka uskotaan asuttavan St Trinianin kirkkoa, sekä Moddey Dhoo, koiran haamu, joka elää Peelin linnan lähettyvillä. Tarinat koirien haamuista ovat yleisiä myös Englannissa ja Skotlannissa. Joidenkin tarinoiden mukaan Mansaari on Kuningas Arthurista kertovissa tarinoissa esiintyvä Avalon.
Suurin osa mankseista kuuluu anglikaaniseen kirkkoon, ja paikallinen hiippakunta on ollut toiminnassa vuodesta 1154. Metodistikirkkoon kuuluu lähes yhtä paljon jäseniä kuin anglikaaniseen. Lisäksi saarella on muutamia pienempiä protestanttisia kirkkoja.
Merenkäynti on ollut perinteinen elinkeino Mansaarella. Kalastus oli vuosisatojen ajan Mansaaren talouden tärkeimpiä osa-alueita. Vuonna 1883 luonnehdittiin, että joka viides mansaarelainen saa leipänsä kalastuksesta ja joka neljäs on eri tavoin epäsuorasti siitä riippuvainen. Kalastuksen seurauksena syntyneitä työllistäviä aloja olivat muun muassa veneiden rakennus, verkkojen ja purjeiden valmistus, sekä kalan säilöminen.
Mansaarelta löydettyjä riimukiviä joissa on kuvattu kelttiläinen risti
Tynwald kokoontuu edelleen kerran vuodessa historiallisella kokoontumispaikallaan
Maorisodat

Maorisodat olivat joukko konflikteja Britannian ja Uuden-Seelannin alkuperäisväestön eli maorien välillä vuosina 1845–1872. Waitangin sopimus oli taannut maoriheimojen oikeudet omiin alueisiinsa, mutta maorit olivat alkaneet myydä maitaan uudisasukkaille. Tästä syystä Britannia sääti lain, jonka mukaan Uudessa-Seelannissa maata sai myydä vain kruunulle. Uudisasukkaat eivät olleet tähän tyytyväisiä, vaan alkoivat asuttaa maorien alueita ostamatta niitä. Maorit vastustivat toimintaa ja myöhemmin osapuolten välille syttyi sota.
Yhteenotot

Ensimmäinen yhteenotto tapahtui 1843, kun Uuden-Seelannin Eteläsaarella sijaitsevan Nelsonin kaupungin asukkaat yrittivät vallata lisää maata. Maorit tappoivat heistä 22 Wairaun verilöylyssä. Lipputankosota käytiin 1845 Pohjoissaarella, ja siitä alkoi varsinainen sota. Vaikka Pohjoissaaren yhteenotossa oli kyse eri maoripäälliköiden välienselvittelyistä, britit ottivat siihen osaa kannattamiensa heimopäälliköiden puolella. Tämä johti uudisasukkaiden tekemien hyökkäysten sarjaan, joita Britannia tuki joukoillaan.
Vaikka maorien etuna oli alueen tuntemus, heillä ei ollut toivoa lyödä paljon suurempia brittijoukkoja ensimmäisissä yhteenotoissa. Tästä syystä maorit luopuivat melko nopeasti väkivallasta ja kompromissiratkaisuna oli, että brittien lait tulivat voimaan vain kaupungeissa, ja maorit hallitsivat muita alueita.
Vuonna 1859 Uuden-Seelannin eurooppalaisväestö oli kasvanut 60 000 henkeen, eli heitä oli suurin piirtein yhtä paljon kuin maoreja. Väestön yhä kasvaessa uudisasukkaat alkoivat taas painostaa maoreja ja valtasivat lisää maata. Maorien keskuudessa nousi kuningasliike, joka ajoi maorien yhdistämistä samanlaisen monarkian alaisuuteen kuin Britanniassa oli. Tämä liike kävi taistelua brittejä vastaan 1860-luvulla. Sotatoimet johtivat maorikoulujen lopettamiseen.
Viimeiset yhteenotot olivat Te Kootin sota ja Titokowarun sota. Vaikka nämä olivat varsinaisen sodan viimeiset yhteenotot, konfliktit jatkuivat eri muodoissa aina vuoteen 1916 saakka.
Seuraukset

Britit rankaisivat maoreja kapinoinnista ja ottivat haltuunsa 16 000 neliökilometriä maata. Vaikka osa näistä maa-alueista myytiin tai annettiin takaisin, suurinta osaa ei palautettu. Maiden menetyksellä oli suuri vaikutus paikallisten maoriheimojen talouteen ja elämäntapaan. Kiistat maa-alueista jatkuvat vielä nykypäivänäkin ja tapauksia käsitellään edelleen oikeudessa.
Pohjankarhunsammal

| Pohjankarhunsammal> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Karhunsammalet Polytrichopsida
Lahko::  Karhunsammalet Polytrichales
Heimo::  Karhunsammalet Polytrichaceae
Suku::  Vuorikarhunsammalet Polytrichastrum
Laji::  norwegicum
Kaksiosainen nimi
 Polytrichastrum norwegicum  (Hedw.) Schljakov 
Katso myös
   Pohjankarhunsammal Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pohjankarhunsammal (Polytrichastrum norwegicum) on arktisten alueiden ja vuoristojen pystykasvuinen sammallaji. Se kuuluu Polytrichaceae -heimoon ja vuorikarhunsammalten sukuun. Lajia esiintyy Suomessa ainoastaan Metsä-Lapissa ja Tunturi-Lapissa. Metsä-Lapissa laji on luokiteltu uhanalaiseksi. Valtakunnallisessa luokittelussa pohjankarhunsammal on elinvoimainen. Nykyisin pohjankarhunsammalta pidetään samana lajina kuin vuorikarhunsammalta (Polytrichastrum alpinum).