stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seminolet
Historia > 1900-luvulta eteenpäin

Floridan osavaltio tunnusti seminolien heimon 1957 ja Yhdysvaltojen liittovaltio teki saman seuraavana vuonna 1958. Floridan seminolet puhuvat mikasukia ja he ovat suurimmaksi osaksi chiaha-heimon jälkeläisiä. Oklahoman seminolet puhuvat creekiä. Floridan seminoleilla on alkuperäiskansan asema, joten heitä ei veroteta ja heillä on yksinoikeus kasinoihin Floridassa. Muita rahatulon lähteitä ovat tupakka-ala, turismi, golfkentät, museot sekä Floridan seminolien osaksi omistama Hard Rock Cafe -ravintolaketju.
Kulttuuri > Alkuperä ja nimi

Seminolit olivat alun perin osa creek-intiaanien valtioliittoa, joka hallitsi laajoilla alueilla Alabamassa ja Georgiassa. Joskus 1700-luvun jälkipuoliskolla Chattahoocheejoen rannoilla asuvat creekien yhteisöt katkaisivat poliittiset ja sosiaaliset siteensä kaikkiin naapureihinsa ja siirtyivät pohjois-Floridaan. Siellä he espanjalaisten suostumuksella asettuivat uusiin kyliinsä ja heitä alettiin kutsua seminoleiksi. Nimen väitetään juontaneen espanjankielisestä sanasta cimarrón, joka tarkoittaa "karkuria" tai "kesyttämätöntä". Ensimmäisen kerran nimi seminole esiintyi dokumenteissa vuonna 1765. Tuolloin nimellä tarkoitettiin luoteis-Floridaan paennutta pientä creekien leirikuntaa, mutta nopeasti seminoli-nimi levisi myös länteen. Vajaa sata vuotta myöhemmin nimeä käytettiin kaikista Floridan intiaaneista.
Kulttuuri > Elinkeinot

Kaakkoisalueen intiaanien tapaan seminolet olivat alun perin metsästäjä-keräilijöitä joskin karjanhoito lisääntyi 1800-luvulla. Pääasiallinen riista muodostui peuroista, jäniksistä ja muista villeistä  eläimistä. Alligaattoreita pyydystäessään seminolet turvautuivat usein tuli-metsästykseen, jossa vedessä uiva otus häikäistiin soihdulla. Tämän jälkeen alligaattori keihästettiin kanootista ja sen vuota laitettiin riippumaan telineille. Floridan seminolet pyydystivät myös manaatteja. Suurista riistaeläimistä he arvostivat eniten mustaa karhua, jonka jälkien löytäminen johti aina välittömään metsästyspartion organisointiin. Karhunlihan ohella seminolet ottivat talteen eläimen rasvan, josta tehty öljy oli merkittävässä asemassa ruoanlaitossa ja eri sairauksien hoitamisessa.
Muista elinkeinoista voidaan mainita kaupankäynti ja maanviljely. Creekien tavoin seminolet viljelivät maissia, papua ja kurpitsaa.
Kulttuuri > Kylät

Floridan seminolien kylät rakennettiin suoalueille lähelle jokia. Heidän seinättömät chickee-majansa katot tehtiin palmettopalmun lehdistä ja rakennelma kiinnitettiin korkeiden puutolppien päälle. Lattiana toimivan puulavan ja suoperäisen maan väliin jäi lähes metrin korkuinen tyhjä tila ja majaan noustiin tikapuita pitkin. Korotettu lattia esti majaa vajoamasta tulvien aikana ja suojeli asukkaita Evergladesin käärmeiltä. Rajuilmojen aikana avoimet seinät suojattiin purjekankaalla tai vuodilla. Tämäntyyppiset rakennukset soveltuivat erinomaisesti Floridan suoalueiden ilmastoon ja niiden rakentaminen oli nopeaa.
Jo 1770-luvulla luonnontieteilijä William Bartram dokumentoi pohjois-Floridassa sijaitsevista yhdeksästä seminole-kylästä, joissa majoja ympäröivät viljelykset ja puutarhat.
Kulttuuri > Avioliitto ja klaanit

Seminolet jakaantuivat klaaneihin ja klaanin jäsenyys periytyi äidin puolelta. Puoliso valittiin oman klaanin ulkopuolelta ja myös moniavioisuutta esiintyi kunnes se kiellettiin 1900-luvun aikana. Vaikka seminolet pitivät sopimattomana avioliittoa yhteisöön kuulumattomien kanssa, seka-avioliitot yleistyivät jo 1800-luvun aikana. Klaaneja oli kymmenittäin ja monet niiden jäsenistä kuuluivat useampaan klaaniin. Muita klaaneja merkittävämmässä asemassa olivat hataka ja chiloki, joista ensin mainitulla oli vastuu yhteiskuntaan ja uskontoon liittyvistä asioista jälkimäisen hoitaessa sota-asiat.  Myös muilla klaaneilla oli omat vastuulliset tehtävänsä. Osa klaaneista toimii  edelleen ja valitsee aina kaksi jäsentä keskuudestaan edustamaan klaaniaan seminolien kansallisessa keskushallinnossa. Tämä lainsäädäntöelin kokoontuu vähintään neljä kertaa vuodessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seminolet Wikimedia Commonsissa
Seminolien kylä
KNM Norge

| KNM Norge |
| --- | --- |
 KNM Norge

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Armstrong Whitworth, Newcastle
Kölinlasku:  14. huhtikuuta 1899
Laskettu vesille:  31. maaliskuuta 1900
Palveluskäyttöön:  7. helmikuuta 1901
Poistui palveluskäytöstä:  Saksan laivaston hävittäjän upottama 9. huhtikuuta 1940
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 848 t (standardi) 3 715 t (koeajoissa)
Pituus:  94,60 m (kokonaispituus)
Leveys:  15,70 m
Syväys:  5,40 m
Koneteho:  4 500 ihp (suunniteltu) 5 354 ihp (koeajoissa)
Nopeus:  16,5 solmua (suunniteltu) 17,06 solmua (koeajoissa)
Miehistöä:  261 (suunniteltu) 229 (toinen maailmansota)
Aseistus
Aseistus:  2 x Armstrong BL 8,2" (210 mm)/L45 -tykkiä 6 x BL 150 mm/L45 -tykkiä 8 x QF 18 naulan tykkiä 6 x QF 3 naulan tykkiä 2 x 18" torpedoputkea
KNM Norge oli Norjan laivaston vuonna 1901 valmistunut Eidsvold-luokan rannikkopanssarilaiva, joka osallistui Norjan puolustukseen Saksan hyökättyä maahan toisessa maailmansodassa  huhtikuussa 1940. Se oli vanhentunut toisen maailmansodan alkaessa. Saksan laivaston hävittäjän Z11 Bernd von Arnimin laukaisemat torpedot upottivat aluksen Narvikin satamaan 9. huhtikuuta 1940. Sen miehistöstä pelastui ainoastaan 90 miestä.
Valmistus

Alus tilattiin Newcastle on Tynestä Armstrong Whitworthin Elswickin telakalta, jossa köli laskettiin 14. huhtikuuta 1899 telakkanumerolla 698. Alus laskettiin vesille 31. maaliskuuta 1900 ja otettiin palvelukseen 7. helmikuuta 1901.
Palvelus

Alus osallistui kesäkuussa 1902 Spitheadissä pidettyyn kuningas Edvard VII:n kruunajaisten laivastokatselmukseen. Alus oli rannikkopanssarilaivaosaston mukana Skagerrakissa 1905, kun pelättiin sodan puhkeavan Ruotsia vastaan. Ensimmäisen maailmansodan aikana alus partioi panssarilaivaosaston mukana Norjan länsirannikolla valvomassa puolueettomuutta.
Aluksen kaksi kaksitoistanaulaista vaihdettiin 76 millimetrin ilmatorjuntatykeiksi 1930-luvulla. Myöhemmin aluksen ilmatorjuntaa vahvennettiin vielä kahdella 20 millimetrin Oerlikonin ilmatorjuntatykillä sekä kahdella 12,7 mm:n ja neljällä 7,92 mm:n Colt-ilmatorjuntakonekiväärillä.
Saksan hyökätessä Norjaan huhtikuussa 1940 alus oli sisaraluksensa kanssa vartioaluksensa Ofotvuonossa osana 3. meripuolustusalueen Ofotvuonon osastoon liitettyä panssarilaivaviirikköä. Partioalukset ilmoittivat varhain 9. huhtikuuta, että vuonoon tunkeutui tunnistamattomia aluksia. KNM Eidsvold lähti vastaanottamaan saapuvia aluksia ja Norge jäi päällikkönsä komentajakapteeni P. Askimin alaisuudessa satamaan kytkettynä puhelimella rannikkopuolustuksenesikuntaan. Hieman ennen hälytystä oli tullut ehdoton kielto olla ampumatta alueella olevia Britannian kuninkaallisen laivaston aluksia. Tunnistuksen jälkeen Eidsvold ampui varoituslaukauksen. Hävittäjä Z21 Wilhelm Heidkamp laukaisi torpedonsa, ja niistä kolme osui Eidsvoldiin räjäyttäen rannikkopanssarilaivan.
Norge avasi tulen satamaan tunkeutuvia aluksia vastaan. Alus ehti ampua 17 laukausta ennen kuin kaksi Bernd von Arnimin laukaisemaa torpedoa osui siihen. Vaurioitunut alus upposi nopeasti ja ainoastaan 90 miestä pelastui tuhosta.
Pudasjärven seurakunta

| Pudasjärven seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Pudasjärven kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Oulun hiippakunta
Rovastikunta:  Rovaniemi-Koillismaan rovastikunta
Pääkirkko:  Pudasjärven kirkko
Perustettu:  1639
Jäsenmäärä:  6 657 (2021)
– Osuus asukkaista:  86,4 %
Kirkollisvero:  1,50 %
Kirkkoherra:  Timo Liikanen
Verkkosivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pudasjärven seurakunta on Pudasjärven kaupungissa Pohjois-Pohjanmaalla toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Se kuuluu Oulun hiippakuntaan ja Rovaniemi-Koillismaan rovastikuntaan.
Herätysliikkeet

Pudasjärven seurakunta kuuluu muun Pohjois-Pohjanmaan tavoin vanhoillislestadiolaisuuden keskeisimpään kannatusalueeseen. Pudasjärven ja muun Koillismaan alueella ei ole koskaan ollut juurikaan muiden liikkeiden kannatusta. Kuusamossa korostuu liikkeen voimakas vaikutus.
Papisto

Muun muassa seuraavat henkilöt ovat toimineet Pudasjärven seurakunnan kirkkoherroina:
Papisto > Kirkkoherrat

| --- | --- |
 1639–1666: Josephus Josephi Palmannus  1667–1685: Daniel Danielis Anglenius  1686–1688: Samuel Samuelis Lithovius  1689–1691: Johan Wegelius vanhempi  1691–1706: Johannes Olai Keckman  1707–1726: Ericus Frosterus  1727–1737: Barthold Ervast  1739–1740: Johan Brandberg  1742–1761: Samuel Johannis Keckman  1763–1785: Erik Castrén  1786–1809: Johan Frosterus  1811–1824: Isak Montin  1825–1838: Abraham Montin  1838–1846: Elias Efraim Alcenius :  1850–1854: Herman Magnus Inberg  1855–1867: Lars Herman Laurin  1870–1871: Robert Vilhelm Montin  1872–1880: Karl Immanuel Hällfors  1883–1889: Karl Abiel Heikel  1892–1901: Viktor Alfred Virkkula  1902–1917: Emil Thauvón  1918–1941: Juho Kipinä  1942–1954: Paul R. Honkasalo  1956–1982: Timo Ilmari Hämäläinen  Oskari Holmström  1983–1996: Timo Vuojus  2013–2016: Juha Rauhala  2015–2016: vt. Pekka Asikainen  2017– Timo Liikanen
Aiheesta muualla

Seurakunnan kotisivut
| n k Rovaniemi-Koillismaan rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Kemijärvi  Kuusamo  Posio  Pudasjärvi  Ranua  Rovaniemi  Salla  Taivalkoski  |  |
Oulun hiippakunta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
HMS Cattistock (M31)

| HMS Cattistock |
| --- | --- |
 HMS Cattistock

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vosper Thornycroft
Laskettu vesille:  22. tammikuuta 1981
Palveluskäyttöön:  5. maaliskuuta 1982
Tekniset tiedot
Uppouma:  750 t
Pituus:  60 m
Leveys:  9,8 m
Syväys:  2,2 m
Koneteho:  2-akselinen Napier Deltic -dieselmoottori 3 540 shp
Nopeus:  17 solmua
Miehistöä:  6 upseeria ja 49 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  1 × 30 mm automaattitykki 2 × Minigun 3 × 7,62 mm konekivääriä
HMS Cattistock (viirinumero M31) on Britannian kuninkaallisen laivaston Hunt-luokan miinantorjunta-alus.
Valmistus

Alus tilattiin 29. tammikuuta 1979 Vosper Thornycroftilta. Alus laskettiin vesille 22. tammikuuta 1981 ja valmistui 5. maaliskuuta 1982 luokkansa kolmantena aluksena.
Palvelus

Alus oli elokuun puolivälissä sisaralustensa HMS Atherstonen ja HMS Hurworthin kanssa Persianlahden sodassa ensin itäisellä Välimerellä ja myöhemmin Persianlahdella. Osaston tukena oli emälaivaksi muutettu Hecla-luokan tutkimusalus HMS Herald.
Marraskuun lopulla 2002 alus törmäsi aallonmurtajaan lähtiessään kotisatamastaan Portsmouthista. Aluksen kylkeen tuli reilun puolen metrin reikä. Miehistöstä ei kuitenkaan loukkaantunut ketään.
Käännös suomeksi
Gilbert Cannan

Gilbert Cannan (1884–1955) oli englantilainen kirjailija, jonka tunnetuimpia teoksia ovat esikoisromaani Peter Homunculus (1909) ja näytelmät The Perfect Widow (1912) ja The Release of Soul (1920).
Cannan opiskeli oikeustiedettä Manchesterissä ja Cambridgen yliopistossa, toimi lyhyesti asianajajana mutta siirtyi sitten sanomalehden toimittajaksi ja kirjailijaksi. Vuonna 1915 hän julkaisi tutkimuksen kirjailija Samuel Butlerista. Cannanin tuotantoon kuuluu myös runoja, novelleja, näytelmiä ja teatteriarvosteluja.
Cannan avioitui J. M. Barrien entisen vaimon Maryn kanssa, sairastui skitsofreniaan ja viimeiset yli 30 vuotta elämästään mielisairaalassa.
Jyväskylän seminaari

Ludvig Isak Lindqvistin laatima asemakaavakartta Jyväskylän seminaarista (1877).
Jyväskylän seminaarin opetusohjelmaan kuului voimistelu. Seminaarin naisosastolaisia voimistelupuvuissaan sauvoineen vuonna 1897.
Jyväskylän seminaarin miesosaston oppilaita 1900-luvun alussa pukeutuneina parhaisiinsa.
Seminaarin miesoppilaat S-rakennuksen edustalla vuonna 1926.
Jyväskylän seminaari oli vuonna 1863 perustettu Suomen ensimmäinen opettajaseminaari.
Seminaarin ensimmäinen johtaja oli Uno Cygnaeus, joka oli saanut läpi monia ajatuksiaan suomalaisen kansakoulun opetuksesta, muun muassa käsityö tuli opetusohjelmaan ensimmäisenä Euroopassa. Jyväskylä valittiin seminaarin paikaksi sen keskeisen sijainnin vuoksi. Seminaarin erikoisasema säilyi pitkään senkin jälkeen, kun seminaareja alettiin perustaa muualle Suomeen. Jyväskylässä oli myös Suomen ensimmäinen suomenkielinen poikalyseo (1858) ja tyttökoulu (1864).
Seminaari lakkautettiin vuoteen 1938 mennessä, kun Jyväskylän kasvatusopillinen korkeakoulu oli perustettu 1934 ja sinne siirtyi opettajankoulutus ylioppilaspohjaisena.
Seminaarissa oli opettajana Johan Ferdinand Canth, joka avioitui 1865 oppilaansa Minna Johnssonin kanssa.
Seminaarin opit levisivät opettajien kautta

Jyväskylän seminaarista valmistui vuosien mittaan 4 500 kansakoulunopettajaa. He sijoittuivat työhön eri puolille maata ja ottivat kylässään monia vastuutehtäviä koulutyön ulkopuolellakin. Seminaari tarjosi sosiaalisen kohoamisen väylän erityisesti miesopiskelijoille. Miesoppilaista päätyivät kirjailijoiksi esimerkiksi Einari Vuorela, Johannes Linnankoski ja Urho Karhumäki. Musiikin alalla ansioituneita seminaarilaisia ovat Otto Kotilainen ja Martti Korpilahti.
Jyväskylän seminaarilla on tärkeä rooli suomalaisten jouluperinteiden luomisessa. Keski-Euroopasta omaksutut joulunviettoperinteet, joulukoristeet ja joulukuuset löysivät seminaarista valmistuneiden opettajien mukana tiensä kansakouluihin ja koteihin ympäri Suomen. Kouluissa joululomaa edeltävä kuusijuhla ja siellä jaettavat joulupussit ovat nekin seminaarin perintöä. Myös suomenkielinen joululauluperinne ja lukuisat tunnetut joululaulut tai joululaulukäännökset, kuten Joulupuu on rakennettu ja Hoosianna ovat saaneet alkunsa Jyväskylän seminaarissa.
Naisvaikuttajien kasvattaminen

Seminaari kasvatti naisopiskelijoista yhteiskunnan ja kulttuurin toimijoita, jotka perustivat esimerkiksi tyttökouluja ja naisjärjestöjä. Huomattavimpia heistä olivat kirjailijat Minna Canth ja Anni Swan, runoilijat Immi Hellen ja Helmi Auvinen, ensimmäinen suomenkielinen naisrunoilija Isa Asp, oopperalaulajat Lydia Lagus ja Lea Piltti, monien naisjärjestöjen kuten Martta-järjestön perustaja Lucina Hagman sekä Suomen ensimmäinen naismaisteri Emma Irene Åström.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Eräs kulttuurihistoriallinen muistopäivä. Jyväskylän seminaarin perustamisesta kulunut 70 vuotta, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 19.03.1933, nro 12, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Explorer 1

| Explorer 1 |
| --- | --- |

COSPAR ID:  1958-001A
Organisaatio:  Yhdysvaltain maavoimat,  Army Ballistic Missile Agency
Valmistaja:  Jet Propulsion Laboratory
Tehtävätyyppi:  teknologiakoe
Laukaisu:  1. helmikuuta 1958  03:48 UTC (31. tammikuuta paikallista aikaa)
Laukaisualus:  Juno I
Kohteessa:  111 vrk
Loppu:  31. maaliskuuta 1970
Massa:  14 kg
Kiertorata
Viitejärjestelmä:  Maakeskeinen
Isoakselin puolikas:  7 832 km
Eksentrisyys:  0,14
Inklinaatio:  33.2°
Kiertoaika:  115 minuuttia
Apogeum:  2 550 km
Perigeum:  358 km
Explorer 1 oli Yhdysvaltain ensimmäinen satelliitti.  Se sai YK:n rekisterissä nimen Satellite 1958 Alpha. Satelliitti laukaistiin osana Yhdysvaltain osuutta kansainväliseen geofysikaaliseen vuoteen (IGY, International Geophysical Year) vuosina 1957–1958.
Toteutus poliittisen paineen alla

Satelliitti oli myös osana presidentti Eisenhowerin sisäpoliittista kampanjaa opposition demokraattien väitteitä vastaan, että Neuvostoliitto on saanut yliotteen ydinaseita kuljettavissa ohjuksissa.
Explorer 1:n rakensi NASAan liitetty entinen US Armyn laboratorio, Jet Propulsion Laboratory (JPL). JPL:n johtaja William Pickering johti itse tätä projektia. Satelliitin tiedelaitteet – geigermittari kosmisten säteiden mittaukseen, lankaristikko ja mikrofoni mikrometeoriittien havainnointiin – suunnitteli James Van Allen Iowan yliopistossa. Satelliitti oli itse asiassa kantoraketin ylin Sergeant-rakettivaihe varustettuna tällä tiedeinstrumentaatiolla ja tietoliikenneyhteydellä. Satelliittin eli raketin asennonsäätö avaruudessa epäonnistui – se alkoi pyöriä päähitausakselinsa ympäri. Tällä ei kuitenkaan ollut vaikutusta mittauksiin tai radiolinkkiin maahan. Nikkelikadmium-akut toimivat 23. toukokuuta 1958 asti. Aurinkokennot eivät tuolloin olleet käytettävissä, joten akun kapasiteetti rajoitti toiminta-aikaa niin Neuvostoliiton kuin Yhdysvaltain satelliiteissa.
Satelliitti laukaistiin Wernher von Braunin kehittämän Yhdysvaltain maavoimien Redstonen varikolla kehittämän Jupiter-C-kantoraketin muunnoksen Juno I:n avulla. Se oli eräs versio Yhdysvaltain armeijan keskimatkan Redstone-ydinohjuksesta.
Armeija oli halunnut laukaista ensimmäisen satelliitin, jota kehitettiin vuonna 1954 Project Orbiter -projektissa. Projekti peruutettiin vuonna 1955, koska presidentti Eisenhower halusi, että Yhdysvaltain ensimmäinen satelliitti on siviilisatelliitti, jollaisena pidettiin Yhdysvaltain laivaston kehittämää Project Vanguard -satelliittia. Tämä päätös oli ulkopoliittinen ja liittyi avaruusjuridiikkaan – myös Yhdysvalloissa haluttiin saada lain tulkinta, että avaruudessa eri maiden ylilento on sallittua, myös vakoilusatelliiteilla.
Tieteellisesti merkittävä satelliitti

Sputnik 1 -satelliitin laukaisun 4. lokakuuta 1957 jälkeen myös von Braunin tiimi sai rahoituksen Explorer 1 -satelliittiin, joka laukaistiin 1. helmikuuta 1958. Explorer 1 löysi nk. van Allenin säteilyvyöhykkeet.
Explorer 1:n luultiin kauan olevan niin korkealla radalla, että se kiertäisi Maapalloa ikuisesti; tulevaisuuteen sijoitetuissa 1960-luvun nuortenkirjoissa se onkin bongauskohde. Tosiasiassa satelliitin rata aleni hitaasti, kunnes lopulta 31. maaliskuuta 1970 se paloi ilmakehässä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
USA sai pitkään tyytyä avaruuskisan kakkossijaan Ylen Elävä arkisto
Explorer 1:n rakenne.
Taivalkosken seurakunta

| Taivalkosken seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Taivalkosken seurakuntatalo-kirkkoherranvirasto on lähellä Taivalkosken kirkkoa.
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Oulun hiippakunta
Rovastikunta:  Rovaniemi-Koillismaan rovastikunta
Pääkirkko:  Taivalkosken kirkko
Perustettu:  1879
Jäsenmäärä:  3 347 (2021)
– Osuus asukkaista:  85,5 %
Kirkollisvero:  1,65 %
Kirkkoherra:  Tuomo Törmänen
Verkkosivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Taivalkosken seurakunta on Taivalkosken kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Se kuuluu Oulun hiippakuntaan ja Rovaniemi-Koillismaan rovastikuntaan.
Taivalkosken seurakunta perustettiin alun perin vuonna 1848 Pudasjärven seurakuntaan kuuluneena Jokijärvi-nimisenä rukoushuonekuntana. Vuonna 1858 se muutettiin kappeliseurakunnaksi, ja vuonna 1879 se erotettiin itsenäiseksi seurakunnaksi, joka samalla sai nykyisen nimensä.
Herätysliikkeet

Taivalkosken seurakunta kuuluu muun Pohjois-Pohjanmaan tavoin vanhoillislestadiolaisuuden keskeisimpään kannatusalueeseen. Taivalkosken ja muun Koillismaan alueella ei ole koskaan ollut juurikaan muiden liikkeiden kannatusta. Kuusamossa korostuu liikkeen voimakas vaikutus.
Papisto

Muun muassa seuraavat henkilöt ovat toimineet Taivalkosken seurakunnan kirkkoherroina:
Papisto > Kirkkoherrat

1888–1908: Johan Barkman
1912–1913: Juho Viktor Kiviharju
1914–1926: Johan Valfrid Teräsvasara
1933–1948: Aatto Koivisto
1949–1954: Antti Koukkari
1972–2001: Pentti Liimatta
2001–2004: Pentti Tikkamäki
2014→ Tuomo Törmänen
Aiheesta muualla

Seurakunnan kotisivut
| n k Rovaniemi-Koillismaan rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Kemijärvi  Kuusamo  Posio  Pudasjärvi  Ranua  Rovaniemi  Salla  Taivalkoski  |  |
Oulun hiippakunta
Suomen rikoslaki

| Rikoslaki |
| --- | --- |
Vaikutusalue:  Suomi
Säädöskokoelmassa:  39/1889
Annettu:  19.12.1889
Voimassa:  21.4.1894 alkaen
Rikoslaki (SDK 39/1889, lyhenne RL) on Suomen laki, joka käsittelee rikoksia ja niiden seuraamuksia. Rikoslaki säädettiin vuonna 1889, ja sitä on sittemmin muutettu lukuisia kertoja, merkittävimmin 1900-luvun loppupuolen ja 2000-luvun alun rikoslain kokonaisuudistuksessa. Laajemmassa mielessä rikoslailla voidaan myös tarkoittaa Suomen rikosoikeudellista lainsäädäntöä yleisesti.
Sisältö

Nykyinen rikoslaki on muodollisesti sama kuin alkuperäinen vuonna 1889 säädetty laki, mutta sisällöltään se on lähes täysin uudistettu. Kuitenkin rikoslaissa on yhä alkuperäinen johtolause, jossa viitataan lakia säädettäessä hallinneeseen Venäjän keisari Aleksanteri III:een, ja myös sukuoikeuksia vastaan tehtyjä rikoksia koskeva 18 luku on yhä alkuperäisessä muodossaan, mutta sitä ei nykyään käytännössä sovelleta. Rikoslaki sisältää myös useita kokonaan kumottuja lukuja.
Rikoslaki jakaantuu yleiseen osaan (luvut 1–10) ja erityiseen osaan (luvut 11–51). Rikoslain yleinen osa koostuu kaikkia rikoksia koskevista yleisistä säännöksistä, jotka käsittelevät muun muassa Suomen rikosoikeuden soveltamisalaa, rikosvastuun yleisiä edellytyksiä, eri rangaistuksia ja niiden määräämistä sekä rikosoikeudellista vanhentumista. Rikoslain erityinen osa koostuu eri rikoksia koskevista rikos- eli rangaistussäännöksistä. Rikoslain lisäksi rikossäännöksiä sisältyy myös muihinkin lakeihin, mutta vankeusrangaistusuhan sisältävät säännökset on pyritty keskittämään rikoslakiin. Jakoa yleiseen ja erityiseen osaan noudatettiin jo rikoslain alkuperäisessä muodossa.
Rikoslain historia > Rikoslain säätäminen

Rikoslaki on peräisin Suomen suuriruhtinaskunnan ajalta, ja se korvasi Ruotsin vallan ajalta peräisin olevan vuoden 1734 lain rikos- ja rangaistuskaaret. Rikoslainsäädännön uudistaminen käynnistyi  Suomessa valtioyön päätyttyä 1860-luvulla. Rikoslakia valmisteltiin kahdessa komiteassa, joista ensimmäisen komitean rikoslakiehdotus julkaistiin vuonna 1875 ja jälkimmäisen vuonna 1884. Rikoslain valmistelussa keskeisessä asemassa olivat rikosoikeusoppineet Karl Gustaf Ehrström, joka oli ensimmäisen komitean jäsen, ja Jaakko Forsman, joka oli toisen komitean jäsen. Vuonna 1888 rikoslaki hyväksyttiin säätyvaltiopäivillä, ja seuraavana vuonna keisari Aleksanteri III vahvisti lain ja senaatti julkaisi sen. Vuonna 1890 Aleksanteri III kuitenkin lykkäsi rikoslain voimaantuloa ja vaati siihen tehtävän muutoksia etenkin sen soveltamisalaan liittyen. Rikoslaki tuli lopulta voimaan vuonna 1894, kun siihen esitetyt muutokset oli hyväksytty valtiopäivillä.
Alkuperäisen rikoslain on katsottu edustaneen rikosoikeuden klassista koulukuntaa, joka korosti sovitusta ja yleisestävyyttä. Rikoslakiin kootiin keskeisimmät rikossäännökset, ja sen myötä myös poistettiin käytöstä ruumiin- ja häpeärangaistukset.
Kirjallisuutta

Lappi-Seppälä, Tapio ym.: Rikosoikeus.  (Oikeuden perusteokset)  Helsinki:  WSOYpro, 2009.  ISBN 978-951-0-33997-8
Lång, Markus (toim.): Suomen Suuriruhtinaanmaan Rikoslaki 1889–1894: Alkuperäiset säädökset Suomen Asetuskokoelmasta.  Helsinki:  Books on Demand, 2012.  ISBN 978-952-93-0895-8
Aiheesta muualla

Suomen Suuriruhtinaanmaan rikoslaki (alkuperäinen säädös vuodelta 1889)
Asetus rikoslain voimaanpanemisesta (alkuperäinen säädös vuodelta 1889)
Julistuskirja rikoslain voimaanastumisen lykkäyksestä (27/1890)
Ajantasainen rikoslaki (Arkistoitu – Internet Archive) valtion säädöstietopankissa Finlexissä
Kriminalisoinnit yhteiskuntakehityksen vietävänä. (Arkistoitu – Internet Archive) Haaste 4/2015.
Suomen rikoslain alkuperäinen julkaisu Suomen Suuriruhtinanmaan Asetus-Kokouksessa 39/1889.