stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hymiö
Yleisimpiä hymiöitä

Yleisimmin käytössä olevien perushymiöiden kuten ;} ,:), :(, ;), :P, xD ja :D lisäksi muita vaakahymiöitä on lukuisia. Vaakatasossa esitettyjen hymiöiden lisäksi on olemassa myös hymiöiden kaltaisia, lyhyitä ASCII-kuvioita eli niin sanottua ASCII-taidetta.selvennä Välillä näitä yksirivisiä kutsutaan usein erheellisesti hymiöiksi, ehkäpä samankaltaisen käyttötavan johdosta.lähde?
Hymiöitä voidaan tehdä pystytasossa. Edellisistä poiketen pystyhymiöt ovat oikein päin eli pystyssä, joten niiden katseleminen ei vaadi juurikaan mielikuvitusta. Pystyhymiöitä sanotaan myös japanilaisiksi hymiöiksi tai animehymiöiksi — joko siksi, että ne muistuttavat isosilmäisiä japanilaisia animaatiohahmoja, tai koska ne on mahdollisesti keksitty Japanissa. Japanissa käytetään myös sellaisia hymiöitä, joiden tekemiseen vaaditaan japanilaisia kanamerkkejä, esimerkiksi ^ワ^ (iso hymy).
Pystyhymiöitä ovat muiden muassa o_O tai o.O (tuijotus), ^^ tai ^_^ (hymy tai onnellinen) ja -.- (tylsistynyt tai vaivaantunut).
Kulttuurierot

Kulttuurierojen on havaittu vaikuttavan hymiöiden käyttöön. Esimerkiksi Itä-Aasiassa iloiselle ilmeelle käytetään tyypillisesti merkintää ^.^, kun taas länsimaissa :) on tavallisempi. Surullista ilmettä itäaasialaiset kuvaavat hymiöllä ;_;. Erot liittyvät siihen, että itäaasialaiset kohdistavat tunteita tulkitessaan huomionsa pääasiassa silmiin, kun taas länsimaalaiset ottavat suun ja silmien seudun tasapuolisemmin huomioon.
Unicode-hymiöt

Unicode-merkkijärjestelmä sisältää muutamia valmiita hymiöitä.
| Merkki | Koodi | Kuvaus |
| --- | --- | --- |
| ☹ | U+2639 | Valkoinen surullinen naama |
| ☺ | U+263A | Valkoinen hymyilevä naama |
| ☻ | U+263B | Musta hymyilevä naama |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tavalliset hymiöt
Sivulla kerrotaan hymiöiden historiasta, ja siellä on mm. linkki alkuperäiseen viestiketjuun, jossa Scott Fahlman esittelee keksintönsä
Hymiö ei olekaan tavaramerkki (Kauppalehti.fi 13.8.2012)
Hymiö.
The Helsinki Effect

| The Helsinki Effect |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Arthur Franck
Käsikirjoittaja:  Arthur Franck
Tuottaja:  Sandra Enkvist Arthur Franck Oskar Forstén
Säveltäjä:  Uno Helmersson Patrik Andrén
Leikkaaja:  Markus Leppälä Arthur Franck
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Elokuvatuotantoyhtiö Polygraf
Levittäjä:  Elokuvatuotantoyhtiö Polygraf
Ensi-ilta:   2025-4-1111. huhtikuuta 2025  
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  363 000 € (Suomen elokuvasäätiön osuus 160 000 €)
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Helsinki Effect on Arthur Franckin ohjaama ja käsikirjoittama dokumenttielokuva, joka tulee ensi-iltaan huhtikuussa 2025.
Elokuva kertoo Suomessa järjestetystä kylmän sodan loppumiseen suuresti vaikuttaneesta Etyk-kokouksesta 1975. Elokuva käyttää tekoälyllä toteutettua ääni-simulaatioita luodakseen salaisia huipputason johtajien keskusteluja suljettujen ovien takana.
Elokuvan tuotantoyhtiö on Elokuvatuotantoyhtiö Polygraf Oy ja elokuvan ovat tuottaneet Sandra Enkvist, Arthur Franck ja Oskar Forstén. Elokuvateattereihin elokuvan levittää tuotantoyhtiö Polygraf itse.
Aiheesta muualla

The Helsinki Effect-elokuvan traileri Youtubessa.
Helsingin taidemuseo HAM

| HAM |
| --- | --- |
 HAM sijaitsee Tennispalatsissa.
Tyyppi:  Taidemuseo 
Sijainti:  Eteläinen Rautatiekatu 8, 00100 Helsinki
Perustettu:  1974
Johtaja:  Arja Miller
Kotisivut:  HAM
Koordinaatit:  60°10′08″N, 24°55′52″E
 fiHAM 
    
Ville Vallgrenin Havis Amanda on tunnetuimpia Helsingin taidemuseon kokoelman teoksia.
Helsingin taidemuseo toimi arkkitehti Tero Aaltosen suunnittelemassa rakennuksessa Meilahden puistossa vuosina 1976–2012.
HAM eli Helsingin taidemuseo (Helsinki Art Museum ja Helsingfors konstmuseum) (ennen 15. huhtikuuta 2010 Helsingin kaupungin taidemuseo) toimii Tennispalatsissa kaupungin keskustassa.
Toiminta > Organisaatio

Taidemuseon johtajana oli Maija Tanninen-Mattila. Hän jäi eläkkeelle joulukuussa 2022. Uudeksi johtajaksi valittiin Arja Miller, jonka viisivuotinen kausi alkoi maaliskuussa 2023. Kaupungin taidemuseotoiminnasta ja kuvataidepolitiikasta vastaa Helsingin taidemuseon johtokunta, jonka puheenjohtaja on Thomas Wallgren.
Helsingin taidemuseo toimi Uudenmaan aluetaidemuseona vuodesta 1993 vuoteen 2020. Aluetaidemuseon tehtävä on ”edistää alueensa visuaalista kulttuuria, huolehtia alueen museotoiminnan keskinäisestä yhteistyöstä ja taiteeseen liittyvän tiedon saatavuudesta sekä antaa asiantuntija-apua toimialaansa liittyvissä kysymyksissä”. Siitä tuli 2020 alueellinen vastuumuseo uuden museolain myötä.
Toiminta > Julkinen taide

Helsingin taidemuseo huolehtii Helsingin kaupungin hallussa olevista julkisista veistoksista ja kaupungin muista taidekokoelmista. Noin 200 Helsingin puistoissa, kaduilla ja aukioilla olevista taideteoksista kuuluu Helsingin taidemuseon kokoelmiin. Lisäksi kokoelmiin kuuluvat myös kaupungin omistamiin kiinteistöihin hankitut teokset.
Kaupungin taidemuseo organisoi ja valvoo uusien julkisten taideteosten hankintaan, toteuttamiseen ja sijoittamiseen liittyviä hankkeita. Taidemuseo vastaa myös julkisten teosten kunnosta ja ylläpidosta sekä niiden rekisteröinnistä.
Toiminta > Kokoelma

Kaupungin taidemuseon kokoelmassa on yli 8 800 teosta, joita on saatu sekä lahjoituksina että ostamalla. Pääosa kokoelmasta on 1900–2000-luvun suomalaista taidetta, mutta mukana on myös ulkomaista taidetta ja vanhempia kotimaisia mestariteoksia. Kokoelmaa kartuttavat sekä taidemuseon omat hankinnat että lahjoitukset.
Huomattavimmat lahjoituskokoelmat ovat Katarina ja Leonard Bäcksbackan, Gösta Beckerin, Iris Roos-Hasselblattin, Elsa Arokallion, Aune Lindebergin, Katriina Salmela-Hasanin ja David Hasanin, Aune ja Elias Laaksosen sekä Martta ja Reino Sysin kokoelmat.
Noin 40 prosenttia taidemuseon kokoelmista on sijoitettu julkisiin tiloihin, katu- ja puistotiloihin sekä kaupungin virastoihin ja laitoksiin.
Toiminta > Näyttelypolitiikka ja avoimet tiedot

Taidemuseon näyttelyt ovat vaihtuvia taidenäyttelyitä. Museon näyttelypolitiikka ei ole sidottu aikaan eikä alueeseen. Museo saattaa toimia esimerkiksi nykytaiteen kentällä, populaarikulttuurin ilmiöissä, tai perinteisten kuvataiteiden alueella. Näyttelyohjelmaa leimaa kansainvälisyys ja yhteistyökumppaneita on Latinalaisesta ja Pohjois-Amerikasta Aasiaan ja Eurooppaan. Näyttelyissä on esillä teoksia omista kokoelmista. Kluuvin galleriassa esitetään ajankohtaista suomalaista nykytaidetta.
Taidemuseo tarjoaa avointa tietoa Helsingin taidemuseon näyttelyistä vuodesta 1976, taidemuseon prosenttiperiaatteella toteutetuista hankkeista vuodesta 1992 alkaen, sekä Helsingin julkisista veistoksista.
Toimitilat > Kluuvin galleria

Helsingin taidemuseon näyttelytoiminta alkoi vuonna 1968 perustetussa Kluuvin galleriassa Unioninkadulla. Arkkitehti Aarno Ruusuvuoren suunnittelemat näyttelytilat rakennettiin alun perin yksityistä galleriaa, Taidesalonkia varten. Tilat peruskorjattiin vuonna 1999. Ennen Meilahden museorakennuksen valmistumista kaupungin taidemuseo esitteli galleriassa vuosittain myös museon uusia taideostoja.
Helsingin taidemuseon johtokunta päätti kokouksessa 19.3.2014 siirtää Kluuvin gallerian toiminnan Tennispalatsiin. Siirto toteutettiin syksyllä 2015, kun taidemuseo avasi uudet remontoidut tilat Tennispalatsissa. Galleria toimii nykyisin nimellä HAM-galleria.
Toimitilat > Taidemuseo Meilahdessa 1976–2012

Helsingin taidemuseon synty liittyi galleristi Leonard Bäcksbackan lahjoittamaan kokoelmaan, jota varten suunniteltu valkoinen taidemuseorakennus valmistui Meilahteen puiston keskelle vuonna 1976. Museorakennuksen suunnitteli arkkitehti Tero Aaltonen.
Meilahden museorakennuksessa havaittiin elokuussa 2010 mikrobipitoisuuksia, joiden takia rakennuksessa tehtiin remontti. Se alkoi marraskuussa 2010 ja päättyi huhtikuussa 2011. Rakennuksen ympärillä korjaukset jatkuivat syksyyn 2011. Helmikuussa 2012 museo tiedotti, että Meilahden museorakennuksen alakerrassa on jälleen havaittu poikkeavia mikrobipitoisuuksia. Kosteusvaurioiden ja poikkeavien mikrobipitoisuuksien johdosta taidemuseon johtokunnalle esitettiin, että koko Meilahden museotila suljetaan, ellei rakennusta saada kuntoon 13. toukokuuta 2012 mennessä. Lisäksi esitettiin, ettei Meilahteen tilanteen epävarmuuden takia sovita toistaiseksi näyttelyitä ja sinne jo sovitut projektit siirretään pidettäviksi Tennispalatsin tiloissa.
Johtokunta päätti 17. huhtikuuta 2012 irtisanoa Meilahden museorakennuksen vuokrasopimuksen kosteusongelmien ja poikkeavien mikrobipitoisuuksien johdosta. Toiminta Meilahdessa päättyi viimeisen näyttelyn sulkeuduttua kesäkuussa 2012. Rakennuksen purkamista suunnitellaan.
Vuosina 1976–2012 Meilahdessa järjestettiin 180 näyttelyä kotimaisesta ja ulkomaisesta taiteesta. Meilahdessa järjestettiin ensimmäinen suomalaisen ympäristötaiteen näyttely Siirrettävä tuonela vuonna 1983. Myös rakennusta ympäröivä puisto on ollut näyttelykäytössä.
Toimitilat > Tennispalatsin tilat

Tennispalatsin funkkisrakennus valmistui vuonna 1937 alun perin Helsingin olympialaisia varten, ja sen alaosissa myytiin autoja, kun taas kaarihallissa pelattiin tennistä. Tennispalatsin soveltuvuutta kulttuurikäyttöön alettiin pohtia vuonna 1993, jolloin sinne suunniteltiin laajat tilat sekä Helsingin taidemuseolle että Kulttuurien museolle. Näyttelytilat Tennispalatsissa avattiin vuonna 1999.
Kävijät

Vuosina 2009–2011 taidemuseossa kävi noin 80 000–120 000 vierailijaa vuodessa.
Aiheesta muualla

Helsingin taidemuseo: Menneet näyttelyt (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Pääkaupunkiseudun (Espoo, Helsinki, Kauniainen ja Vantaa) taidemuseot |
| --- | --- |
Nykytaiteen museot:  Amos Rex  Espoon taidemuseo Emma  Helsingin taidemuseo HAM  Nykytaiteen museo Kiasma  Suomen valokuvataiteen museo  Taidehalli  Vantaan taidemuseo Artsi 
Muotoilun ja populaarikulttuurin museot:  Designmuseo  Suomen arkkitehtuurimuseo  FAME Musiikkimuseo  Näyttelytila K1 
Historiallisen taiteen museot:  Ateneumin taidemuseo  Didrichsenin taidemuseo  Sinebrychoffin taidemuseo 
Kulttuurihistorialliset kohteet:  Gallen-Kallelan museo (Tarvaspää)  Villa Gyllenberg 
| n k Perustiedot Wikidatassa: HAM Helsingin taidemuseo (Q5710459)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: taidemuseo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
sijainti: Tennispalatsi
katuosoite: Eteläinen Rautatiekatu 8
postinumero: 00100
koordinaatit: 60°10′10″N 24°55′52″E﻿ / ﻿60.16949°N 24.93123°E﻿ / 60.16949; 24.93123
Joan Aiken

| Joan Aiken |
| --- | --- |
 Joan Aiken vuonna 1984
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. syyskuuta 1924 Rye, East Sussex, Englanti
Kuollut: 4. tammikuuta 2004 (79 vuotta) Petworth, West Sussex
Kansalaisuus:  brittiläinen
Ammatti:  kirjailija
Vanhemmat:  Conrad Aiken, Jessie MacDonald
Kirjailija
Tyylilajit:  Lasten- ja nuortenkirjallisuus
Palkinnot
 Edgar Allan Poe -palkinto 
Aiheesta muualla
www.joanaiken.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Joan Delano Aiken (4. syyskuuta 1924 Rye, East Sussex – 4. tammikuuta 2004) oli englantilainen kirjailija. Hänen isänsä oli runoilija Conrad Aiken, ja myös hänen sisarensa Jane Aiken Hodge oli kirjailija. Aiken julkaisi etupäässä lastenkirjallisuutta ja jännityskirjallisuutta. Hän sai Guardian-palkinnon vuonna 1969 ja Edgar Allan Poe -palkinnon vuonna 1972. Hänen rikosromaaneistaan on suomennettu Vihan kylvö (1967).
Suomennetut teokset

Vihan kylvö.  (Hate Begins at Home, 1967)  Sapo 90. Helsinki:  WSOY, 1968.  (2. painos 1994, ISBN 951-0-01057-X)
Kuun kosto.  ((The Moon’s Revenge, 1987) Kuvittanut Alan Lee)  Suomentanut Anja-Liisa Vartiainen. Helsinki:  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-14752-4
Äänet.  (Voices, 1988)  Suomentanut Tiina Hemming. Kauhujuttu. Hämeenlinna:  Karisto, 1992.  ISBN 951-23-3157-8
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Marija Prymatšenko

Taiteen reunoilla
Suuntaukset
Art brut | Fantastinen realismi | Graffiti | ITE-taide | Kansantaide | Naivismi | Outsider-taide | Primitivismi | Visionaarinen taide
Tekijöitä Suomesta
Aleksanteri Ahola-Valo | Andreas Alariesto | Annukka Grönlund | Martti Innanen | Einari Junttila | Arto Ali-Eskola | Edvin Hevonkoski | Enni Id | Aleksandra Ionowa | Alice Kaira | Matias Keskinen | Nikolai Lehto | Jussi Löf | Kalervo Palsa | Matti Rutanen | Veijo Rönkkönen | Ilmari Salminen | Olli Seppänen | Kaarina Staudinger-Loppukaarre | Vihtori Storck | Ilkka Juhani Takalo-Eskola | Heikki Tuomela | Ensio Tuppurainen | Sigurd Wettenhovi-Aspa
Tekijöitä ulkomailta
William Blake | Aleksanteri Ahola-Valo | Banksy | Jean-Michel Basquiat | Hieronymus Bosch | Salvador Dalí | Jean Dubuffet  | Max Ernst | H. R. Giger | Alex Grey | Keith Haring | Edward Hicks | Frida Kahlo | Theodor Kittelsen | Mati Klarwein | Paul Kondas | Séraphine Louis | Gustave Moreau | Grandma Moses | Niko Pirosmani | Maria Primatšenko | Henri Rousseau
Marija Oksentijivna Prymatšenko  (ukr. Примаченко Марія Оксентіївна, sukunimi joskus myös ukr. Приймаченко, Pryimatšenko)  (1908–1997) oli ukrainalainen naivistinen taiteilija, jonka teoksia on Ukrainan kansantaiteen museon kokoelmissa.
Polion lapsena sairastanut Prymatšenko kärsi taudin seurauksista koko ikänsä. Hän asui Bolotnjan kylässä lähellä Tšernobylia. Hän maalasi myös ydinvoimalaonnettomuutta käsittelevän sarjan, teki koristelua keramiikkatöihin ja kirjontatöitä. Töissään hän käytti pohjana satuja ja myyttejä. Myös hänen poikansa Fedir Prymatšenko on taiteilija, samoin hänen lapsenlapsensa.
Prymatšenkon teoksia on ollut esillä muun muassa Ranskassa ja Kanadassa, ja Pablo Picasson kerrotaan käyneen hänen näyttelyssään. Kuvateoksia hänen maalauksistaan on julkaistu eri puolilla maailmaa.
Taideteoksen kopiointi

Suomalainen suunnittelija Kristina Isola on kopioinut eläinhahmoja lukuun ottamatta Prymatšenkon maalauksen Rotta matkalla (1963) Marimekolle suunnittelemaansa kankaaseen Metsän väki (2007).
Tekijänoikeusasioissa on epäselvyyttä, sillä Ukraina kuului teoksen valmistumisen aikaan 1960-luvulla Neuvostoliittoon, eikä Neuvostoliitto kuulunut silloin kansainvälisiin tekijänoikeussopimuksiin, joista tärkein on Bernin sopimus. Prymatšenkon teosten oikeuksien omistajat ovat hänen lapsensa ja lapsenlapsensa. Taiteilijana työskentelevä lapsenlapsi Ivan Prymatšenko sanoo, ettei Ukraina kunnioita nykyisinkään tekijänoikeuksia, vaan hyödyntää teoksia surutta. Myös teosten sijaintipaikka, museo käyttää hänen mukaansa niitä kaupallisesti hyväkseen.
Marimekko on tarjoutunut ostamaan  muutamien Prymatšenkon teosten käyttöoikeuksia.
Marija Prymatšenkon guassityö Rotta matkalla.
Kristina Isolan kopiotyö Metsänväki.
Aiheesta muualla

Maria Primachenko Painting Collection) (englanniksi) (Arkistoitu versio, ellei sivu toimi) (englanniksi)
Works of Maria Primachenko on "Art Ukraine" site (englanniksi) (Archive.org)
Maria Primachenko (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  RKD Artists 
Muut:  Europeana  Internet Encyclopedia of Ukraine  IdRef
Samojedinkoira

| Samojedinkoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:  Siperia, Pohjois- Venäjä
Määrä:  Suomessa rekisteröity 10 309
Rodun syntyaika:  hyvin vanha rotu
Alkuperäinen käyttö:  reki- ja vahtikoira, poropaimen
Nykyinen käyttö:  seura- ja rekikoira
Elinikä:  yli 10 vuotta
Muita nimityksiä:  samojedi, sammari, Samoyed, samoyede, Samojede, samoyedo, samojeedi koer
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 1 Pohjoiset rekikoirat #212
Ulkonäkö
Paino:  23–30 kg
Säkäkorkeus:  narttu 50–56 cm, uros 54–60 cm
Väritys:  puhtaan- tai kermanvalkoinen
Samojedinkoira (ven. самоедская собака, samojedskaja sobaka) on arktinen, pystykorviin kuuluva koirarotu. Sen alkuperämaa on Pohjois-Venäjä ja Siperia, vastuumaaselvennä taasen Pohjoismaat. Se eroaa ominaisuuksiltaan muista arktisista pystykorvista alaskanmalamuutista, siperianhuskysta ja grönlanninkoirasta.
Suomessa samojedinkoira oli vuonna 1972 kuudenneksi suosituin koirarotu, mutta 50 vuotta myöhemmin eli vuonna 2022 enää 53:nneksi suosituin.
Ulkonäkö

Samojedinkoira on keskikokoinen, valkoinen pystykorva. Sen silmien asento sekä ylöspäin vetäytyneet suupielet muodostavat rodulle tyypillisen hymyilevältä näyttävän ilmeen, "samojedinhymyn". Uroksen ihannesäkäkorkeus on 57 cm, nartun neljä senttimetriä vähemmän. Kolmen senttimetrin heitto suuntaan tai toiseen on sallittua. Mittasuhteiltaan samojedinkoira on likimain neliömäinen. Tämän työkoiraksi kehitetyn rodun edustajan liikkeiden tulee ilmentää alkuperäistä voimaa ja kestävyyttä. Samojedinkoira kuuluu näyttelyssä ryhmään 5.
Ulkonäkö > Turkki

Samojedinkoiran kaksinkertainen turkki on väriltään puhtaan- tai kermanvalkoinen, tai perusväriltään valkoinen, jossa on vähäisiä keksinvärisiä alueita. Väritys ei saa vaikuttaa vaaleanruskealta.
Runsaan turkin kunnossa pitämiseksi samojedinkoira tulee harjata perusteellisesti 2–4 kertaa kuukaudessa, turkin laadusta riippuen. Pesua  se tarvitsee vain pari kolme kertaa vuodessa, jolloin on muistettava kuivata turkki huolellisesti iho-ongelmien välttämiseksi. Kauniin  karvapeitteen kunnossapito ei vaadi erityisosaamista, mutta turkinhoidon on oltava säännöllistä. Jos turkkia ei harjata säännöllisesti eikä pestä, alkaa se haista ja siihen tulee karvapalloja. Karvanlähdön aikaan samojedinkoiraa pitää harjata/kammata usein.
Luonne ja käyttäytyminen

Samojedinkoira on hyvin seurallinen ja ystävällinen koira ja sillä on voimakas tarve kuulua laumaan. Rotu on erittäin sosiaalinen ja tulee toimeen erinomaisesti myös samaa sukupuolta olevien koirien kanssa. Se sopii erinomaisesti lapsiperheeseen, mutta suurten voimiensa vuoksi sitä ei voi antaa pelkästään lasten vastuulle. Samojedi on melko itsepäinen, mutta taitavalla koulutuksella ja motivoinnilla voi tämänkin rodun kanssa saavuttaa hyviä tuloksia, mutta luonnehan on alun alkuaan melko yksilöllinen. Kyseessä on aktiivinen koira ja alkuperäisen käyttötarkoituksen huomioiden ei ole ihme, että samojedi tarvitsee paljon liikuntaa ja aktiviteetteja. Se soveltuu hyvin seura- ja rekikoiraksi.
Alkuperä

Samojedinkoira on hyvin vanha koirarotu, joka polveutuu Siperiassa asuneiden paimentolaiskansojen koirista. Nimensä se on saanut uralilaista kieltä puhuvien samojedikansojen mukaan. Nämä käyttivät koiria apuna metsästyksessä, paimennuksessa ja rekien vetämisessä. Heimojen asuttaman alueen eteläosissa valkoisia ja mustan- ja ruskeankirjavia koiria käytettiin poronpaimennukseen, pohjoisempana olleet puhtaanvalkoiset, luonteeltaan lauhkeammat koirat olivat metsästys- ja rekikoiria. Yhteiselo oli erittäin kiinteää ja koirat otettiin mukaan kaikkialle.
Englantilainen eläintieteilijä Ernest Kilburn Scott asui vuonna 1889 jonkin aikaa samojediheimojen parissa ja toi mukanaan Englantiin yhden ruskean urospennun. Myöhemmin hän tuotti Siperiasta myös toisen, kermanvärisen naaraan, sekä kolmannen lumivalkoisen uroksen. Nykyinen samojedinkoira jalostettiin näistä ja muutamista muista yksilöistä lähes täysin lumivalkoiseksi. Ensimmäinen rotumääritelmä vahvistettiin Englannissa vuonna 1909.
Nykyään samojedinkoira on levinnyt lähes kaikkialle maailmaan ja sopeutunut hyvin lämpimämpiinkin olosuhteisiin. Samojedi on suhteellisen suosittu seura- ja näyttelykoira kaikkialla, mutta tietyillä tahoilla myös käyttöominaisuuksia pyritään vaalimaan.
Terveys

Samojedinkoira kuuluu Suomen Kennelliiton perinnöllisten vikojen ja sairauksien vastustamisohjelmaan (PEVISAan) silmien ja lonkkien osalta. Tämä tarkoittaa sitä, että pentueen rekisteröinnin edellytyksenä on molempien vanhempien virallinen lonkka- ja silmätutkimuslausunto. Astutuspäivänä silmätutkimuslausunto ei saa olla yli kolme vuotta vanha. Rotujärjestö edellyttää jalostusneuvonnan ja pentuvälityksen piiriin otettavilta koirilta terveitä lonkkia. Toinen vanhemmista saa kuitenkin olla C-lonkkainen, mikäli sen vanhemmat ja suunniteltu jalostuskumppani ovat terveitä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen valjakkosamojedit
| n k Venäläiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  etelävenäjänkoira  itäsiperianlaika  jakutianlaika  kaukasiankoira  keskiaasiankoira  länsisiperianlaika  samojedinkoira  siperianhusky  venäjänmustaterrieri  venäjäntoy  venäjänvinttikoira  venäläis-eurooppalainen laika 
SKL:  englantilais-venäläinen ajokoira  itäeuroopanpaimenkoira  venäjänajokoira  venäjänbolonka  venäjänspanieli 
Muut RKF:n hyväksymät:  burjaattikoira  hortai  etelävenäjänvinttikoira  moskovanvahtikoira  nenetsinlaika  sulimovinkoira  venäjänsalonkikoira 
Harvinaiset:  eteläkaukasianvuoristokoira  kamtšatkanrekikoira  kaukasiantasankopaimenkoira  koillissiperianlaika  moskovsky drakon  pohjoiskaukasianpaimenkoira  siperianlammaskoira  tšukotkanrekikoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  amurinlaika  evenkinlaika  irkutskinlaika  kostromanajokoira  kriminvinttikoira  medelan  moskovanvesikoira  tofolarinlaika  tšerkessiansusikoira  venäjännoutaja  venäjänsetteri 
Samojedinkoira
GSLV

GSLV Mk I/II
GSLV Mk III:n pienoismalli.
GSLV (engl. Geosynchronous Satellite Launch Vehicle) on intialainen keskiraskas kantoraketti, jolla laukaistaan parin tonnin painoinen satelliitti geosynkroniselle kiertoradalle tai viisi tonnia hyötykuormaa matalalle kiertoradalle.
Raketin ensimmäinen onnistunut koelaukaisu tehtiin keväällä 2001. GSLV:n laukaisujen luotettavuus nousi pian korkealle tasolle. Kantoraketissa on kiinteäajoaine-boosterit ja nestemäisiä ajoaineita käyttäviä rakettivaiheita. Nestevetyä nestehapella polttavat ns. kryogeenimoottorit on ostettu Venäjältä, kuten Yhdysvallat on tehnyt Atlas V-kantorakettinsa kohdalla.
Versiot

Käytöstä poistunut versio, jossa ensimmäinen rakettivaihe oli 125 000 kilogrammaa painava (S-125). Raketti pystyi nostamaan 1500 kg painavan satelliittin geosynkrooniselle siirtoradalle (GTO).
Käytöstä poistuva versio, jonka ensimmäisen vaiheen massa oli 139 000 kg (S-139). Sen boosterirakettien ja toisen raketivaiheen ajoaine oli aiempaa tehokkaampaa. Raketti pystyi nostamaan 1900 kg GTO-radalle.
Käyttöön tulossa oleva versio, jonka ylin kryogeeninen rakettivaihe on intialainen. Aiemmin tämä moottori on hankittu Venäjältä. Raketti pystyy laukaisemaan 2500 kg painavan satelliitin GTO-radalle.
Epäonnistuneen laukaisun 15.4.2010 syy löydettiin heinäkuussa 2010: intialaisen kryogeenisen moottorin nestevetyä syöttävä turbopumppu lakkasi toimivasta noin kaksi sekuntia rakettivaiheen käynnistämisen jälkeen, vaurioituminen johtui ilmeisesti ylipaineesta ja lämpöjännityksistä.
Intia on kehittänyt pitkään suurempaa GSLV-Mk III-rakettia, jonka koelaukaisu on vuonna 2010 tai 2011. Sen kryogeenisen rakettimoottorit ovat kotimaisia.