stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
César Milstein
Aiheesta muualla

Wilhelm Odelberg, (toim): Les Prix Nobel. The Nobel Prizes 1984  Nobel Foundation, Stockholm, 1985.
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Behring  1902: Ross  1903: Finsen  1904: Pavlov  1905: Koch  1906: Golgi, Ramón y Cajal  1907: Laveran  1908: Metšnikov, Ehrlich  1909: Kocher  1910: Kossel  1911: Gullstrand  1912: Carrel  1913: Richet 1914: Bárány  1919: Bordet  1920: Krogh  1922: Hill, Meyerhof  1923: Banting, Macleod 1924: Einthoven
1926–1950:  1926: Fibiger  1927: Wagner-Jauregg  1928: Nicolle  1929: Eijkman, Hopkins  1930: Landsteiner  1931: Warburg  1932: Sherrington, Adrian  1933: Morgan  1934: Whipple, Minot, Murphy  1935: Spemann  1936: Dale, Loewi  1937: Szent-Györgyi  1938: Heymans  1939: Domagk  1943: Dam, Doisy  1944: Erlanger, Gasser  1945: Fleming, Chain, Florey  1946: Muller  1947: C. Cori, G. Cori, Houssay  1948: Müller  1949: Hess, Moniz 1950: Kendall, Reichstein, Hench
1951–1975:  1951: Theiler  1952: Waksman  1953: Krebs, Lipmann  1954: Enders, Weller, Robbins  1955: Theorell  1956: Cournand, Forssmann, Richards  1957: Bovet  1958: Beadle, Tatum, Lederberg  1959: Ochoa, Kornberg  1960: Burnet, Medawar  1961: Békésy  1962: Crick, Watson, Wilkins  1963: Eccles, Hodgkin, Huxley  1964: Bloch, Lynen  1965: Jacob, Lwoff, Monod  1966: Rous, Huggins  1967: Granit, Hartline, Wald  1968: Holley, Khorana, Nirenberg  1969: Delbrück, Hershey, Luria  1970: Katz, Euler, Axelrod  1971: Sutherland  1972: Edelman, Porter  1973: Frisch, Lorenz, Tinbergen  1974: Claude, Duve, Palade  1975: Baltimore, Dulbecco, Temin
1976–2000:  1976: Blumberg, Gajdusek 1977: Guillemin, Schally, Yalow  1978: Arber, Nathans, Smith  1979: Cormack, Hounsfield  1980: Benacerraf, Dausset, Snell  1981: Sperry, Hubel, Wiesel  1982: Bergström, Samuelsson, Vane  1983: McClintock  1984: Jerne, Köhler, Milstein  1985: Brown, Goldstein  1986: Cohen, Levi-Montalcini  1987: Tonegawa  1988: Black, Elion, Hitchings  1989: Bishop, Varmus  1990: Murray, Thomas  1991: Neher, Sakmann  1992: Fischer, Krebs  1993: Roberts, Sharp  1994: Gilman, Rodbell  1995: Lewis, Nüsslein-Volhard, Wieschaus  1996: Doherty, Zinkernagel  1997: Prusiner  1998: Furchgott, Ignarro, Murad  1999: Blobel  2000: Carlsson, Greengard, Kandel
2001–:  2001: Hartwell, Hunt, Nurse  2002: Brenner, Horvitz, Sulston  2003: Lauterbur, Mansfield  2004: Axel, Buck  2005: Marshall, Warren 2006: Fire, Mello 2007: Capecchi, Evans, Smithies 2008: zur Hausen, Barré-Sinoussi, Montagnier 2009: Blackburn, Greider, Szostak 2010: Edwards 2011: Beutler, Hoffmann, Steinman 2012: Gurdon, Yamanaka 2013: Rothman, Schekman, Südhof 2014: O’Keefe, M.-B. Moser, E. Moser 2015: Campbell, Ōmura, Tu 2016: Ōsumi 2017: Hall, Rosbash, Young 2018: Allison, Honjo 2019: Kaelin, Ratcliffe, Semenza 2020: Alter, Houghton, Rice 2021: Julius, Patapoutian 2022: Pääbo 2023: Karikó, Weissman 2024: Ambros, Ruvkun
Dark Matter (Pearl Jamin albumi)

| Dark Matter Pearl Jam |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Shangri-La -studiot, Malibu, Kalifornia
 Julkaistu: 19. huhtikuuta 2024
 Tuottaja(t): Andrew Watt
 Tyylilaji: alternative rock
 Kesto: 48.21
 Levy-yhtiö: Monkeywrench Republic
Listasijoitukset
  13. (albumilista)    2. (fyysinen albumilista)
Pearl Jamin muut julkaisut
| Gigaton 2020 | Dark Matter 2024 |   |
Singlet albumilta Dark Matter
 ”Dark Matter” Julkaistu: 13. helmikuuta 2024  ”Running” Julkaistu: 22. maaliskuuta 2024  ”Wreckage” Julkaistu: 17. huhtikuuta 2024
Dark Matter on seattlelaisen rockyhtye Pearl Jamin 12. studioalbumi, joka julkaistiin 19. huhtikuuta 2024 Monkeywrenchin sekä Republicin kautta. Albumin on tuottanut Andrew Watt ja sen kansitaiteesta vastaa Alexandr Gnezdilov. Yhtyeen laulaja Eddie Vedder on kehunut albumia "heidän uransa parhaaksi teokseksi".
Albumi nauhoitettiin kolmessa viikossa Malibun Shangri-La -studioilla ja yhtyeen kitaristi Mike McCready onkin kertonut nauhoitusten olleen vähemmän aikaa vieviä kuin edellistä Gigaton-albumia tehdessä. Hänen mukaansa tuottaja Watt "potki koko bändiä takamukselle ja laittoi heidät todella keskittymään ja soittamaan kappaleita peräperään".
Kappaleet

Scared of Fear – 4.24
React, Respond – 3.30
Wreckage – 5.00
Dark Matter – 3.31
Won't Tell – 3.28
Upper Hand – 5.57
Waiting for Stevie – 5.41
Running – 2.19
Something Special – 4.06
Got to Give – 4.37
Setting Sun – 5.43
Arvostelut

Soundi:
Courseulles-sur-Mer

Kanadalaisille sotilaille antautuneita saksalaisjoukkoja kesäkuussa 1944
Courseulles-sur-Mer on kunta Calvadosin departementissa Basse-Normandien hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 3 886 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Courseulles-sur-Merin pinta-ala on kahdeksan neliökilometriä.
Dark Matters

| Dark Matters The Rasmus |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 22. syyskuuta 2017
 Tuottaja(t): The Family
 Kesto: 34.57
 Levy-yhtiö: Playground Music
Listasijoitukset
  4.
The Rasmuksen muut julkaisut
| The Rasmus 2012 | Dark Matters 2017 | Rise 2022 |
Singlet albumilta Dark Matters
 ”Paradise” Julkaistu: 31. maaliskuuta 2017  ”Silver Night” Julkaistu: 25. elokuuta 2017  ”Nothing” Julkaistu: 15. syyskuuta 2017  ”Wonderman” Julkaistu: 22. syyskuuta 2017  ”Something in the Dark” Julkaistu: 29. syyskuuta 2017
Dark Matters on The Rasmuksen yhdeksäs albumi, joka julkaistiin 22. syyskuuta 2017.
Kappaleet

Paradise – 3.29
Something in the Dark – 3.30
Wonderman – 3.23
Nothing – 3.42
Empire – 3.32
Crystalline – 3.14
Black Days – 3.36
Silver Night – 3.34
Delirium – 3.22
Dragons into Dreams – 3.33
Teardrops – 3.15
Supernova – 3.20
Drum – 3.15
Arvostelut

Kaaoszine: 5/10
Keskisuomalainen:
Soundi:
Batman: The Video Game

| Batman: The Video Game |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Sunsoft
Julkaisija:  Sunsoft
Säveltäjä:  Naoki Kodaka Hara Nobuyuki Shinichi Seya
Julkaistu:  JP 22. joulukuuta 1989NA helmikuu 1990EU 14. syyskuuta 1990
Lajityyppi:  shoot ’em up
Pelimuoto:  yksinpeli
Alusta:  Nintendo Entertainment System, Sega Mega Drive, Game Boy
Jakelumuoto:  pelimoduuli
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK  : 
Batman: The Video Game on Sunsoftin kehittämä ja julkaisema videopeli Nintendo Entertainment Systemille. Peli perustuu Tim Burtonin vuonna 1989 ensi-iltansa saaneeseen Batman-elokuvaan.
Pelaaminen

Peli on tasohyppely. Batman kykenee käyttämään nyrkkien lisäksi kolmea eri asetta: bumerangia, käsiasetta ja kolmea sirkkeliä. Peli on siitä erikoinen, että Batman pystyy hyppäämään seinältä toiselle paikkoihin, joihin ei tavallisella hypyllä pääsisi. Batman joutuu kulkemaan viiden eri tason läpi (joista ensimmäinen, toinen ja viimeinen ovat elokuvasta tuttuja) ja hänen on kohdattava vaarallisia vastustajia, jotta pääsisi lähemmäksi Jokeria.
Peli on tunnettu vaikeudestaan, joten siinä kannattaa edetä varovasti ja olla tarkkana päästäkseen eteenpäin. Peli oli graafisesti vuosia aikaansa edellä ja musiikkien kehutaan olevan Nintendon kärkikastia.
Juoni

Juoni on kaikin puolin samanlainen kuin elokuvassa. Gotham Cityssä vallitsee rikollisuus, kun alamaailman johtotähdeksi nousee mielenterveysongelmainen rikollisnero, Jokeri. Ainoa, joka voi pysäyttää hänet, on Batman, joka haluaa kostaa arkkiviholliselleen vanhempiensa kuoleman.
Vastaanotto

Mikrobitin Jukka Tapanimäki antoi pelin NES-versiolle 88 pistettä sadasta kahteen kertaan.
Aiheesta muualla

Batman: The Video Game (NES) MobyGamesissa (englanniksi)
Batman: The Video Game (Game Boy) MobyGamesissa (englanniksi)
Batman: The Video Game (Genesis) MobyGamesissa (englanniksi)
Batman loikkii seiniä pitkin.
Chris Menges

Chris Menges (s. 15. syyskuuta 1940 Kington, Herefordshire) on brittiläinen elokuvaaja ja elokuvaohjaaja, joka on työskennellyt sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa dokumentti- ja televisiokuvauksesta aina suuren luokan Hollywood-tuotantoihin. Hänet on palkittu kahdesti parhaan kuvauksen Oscar-palkinnolla, minkä lisäksi hän on ollut kaksi kertaa ehdolla. Hänen esikoisohjauksensa Toinen maailma voitti Cannesissa 1988 tuomariston Grand Prix’n sekä kaksi muuta palkintoa ja oli ehdolla Kultaisen palmun voittajaksi.
Chris Mengesin isä oli kapellimestari-säveltäjä Herbert Menges, joka toimi pitkään lontoolaisen Old Vic -teatterin musiikillisena johtajana. Chris Menges aloitti uransa Adrian Cowellin dokumenttituotantojen kameramiehenä ja kiersi läpi 1960-luvun Burmassa ja muilla maailman konflikti- ja katastrofialueilla. Hänen ensimmäisiä näytelmäelokuvien kuvaustehtäviään olivat nuorisoaiheiset Lindsay Andersonin Jos... (1968) ja Ken Loachin Poika ja haukka (1969), jossa Menges toimi ensi kertaa pitkän elokuvan pääkuvaajana. Hän kertoo kehittäneensä tuolloin Ken Loachin kanssa kuvaustyylin, jossa tila valaistaan varsin tasaisesti niin, että näyttelijät voivat liikkua tilassa tavallista vapaammin ja suuressa ryhmässä kaikki ovat ”demokraattisesti” valaistuja ilman päähenkilön korostamista. Menges kuvasi myös Stephen Frearsin ensimmäisen pitkän elokuvan Vainukoira (1971). Näiden elokuvien jälkeen hän toimi läpi 1970-luvun kuvaajana sekä dokumenteissa, televisioelokuvissa että teatterielokuvissa kuten Mustan oriin seikkailut (1971), Katkera matka vapauteen (1979) ja Musta Jack (1979).
Vuonna 1983 Menges oli Bafta-palkintoehdokkaana Bill Forsythin elokuvan Local Hero – kylän sankari kuvauksesta. Seuraavana vuonna hän voitti parhaan kuvauksen Oscarin Roland Joffén elokuvasta Kuoleman kentät, joka kertoo punaisten khmerien hirmuhallinnosta Kambodžassa. Toisen Oscarinsa Chis Menges sai niin ikään Joffén ohjaamasta, 1700-luvun siirtomaahallinnosta Etelä-Amerikassa kertovasta elokuvasta Linnake (1986).
Vuonna 1988 Menges debytoi ohjaajana 1960-luvun Etelä-Afrikkaan sijoittuvalla teinitytön kasvukertomuksella Toinen maailma. Elokuva voitti Cannesin elokuvajuhlilla kolme palkintoa. Hänen toinen ohjauksensa oli köyhän floridalaisen yksinhuoltajaäidin (Goldie Hawn) ja tämän 12-vuotiaan pojan selviytymistarina Strippari ja poika (1992), joka sai hyviä arvosteluja mutta menestyi kaupallisesti heikosti. Vuonna 1996 Menges siirtyi jälleen kuvaajaksi ja teki Jim Sheridanin kanssa elokuvan The Boxer ja Neil Jordanin kanssa elokuvan Michael Collins, jonka kuvauksesta hän oli Oscar-ehdokkaana 1997.
Chris Mengesin muut ohjaustyöt ovat yksinäisestä postimiehestä ja tämän adoptoimasta pojasta kertova Koeaika (1994, pääosassa William Hurt) ja lapsikaupasta kertova The Lost Son (1999, pääosassa Daniel Auteuil).
Filmografiaa > Kuvaajana (valikoitu)

1968: Poika ja haukka (Kes), ohj. Ken Loach
1971: Vainukoira, ohj. Stephen Frears
1980: Riistanvartija, ohj. Ken Loach
1981: Looks and Smiles, ohj. Ken Loach
1982: Warlords of the 21st Century, ohj. Harley Cokliss
1983: Local Hero – kylän sankari, ohj. Bill Forsyth
1984: Kuoleman kentät, ohj. Roland Joffé
1984: Jäätelösota, ohj. Bill Forsyth
1986: Linnake, ohj. Roland Joffé
1987: Verisukulaiset, ohj. Andrei Kontšalovski
1996: Michael Collins, ohj. Neil Jordan
1997: The Boxer, ohj. Jim Sheridan
2001: Kunniasanalla, ohj. Sean Penn
2002: The Good Thief – tuplakeikka, ohj. Neil Jordan
2003: Concert For George, ohj. David Leland
2005: Kolmesti kuopattu, ohj. Tommy Lee Jones
2005: North Country, ohj. Niki Caro
2006: Paljastavat merkinnät, ohj. Richard Eyre
2008: Lukija, ohj. Stephen Daldry
2008: Stop-Loss, ohj. Kimberly Peirce
2008: The Yellow Handkerchief, ohj. Udayan Prasad
2010: Route Irish, ohj. Ken Loach
2011: Äärimmäisen lujaa ja uskomattoman läheltä, ohj. Stephen Daldry
2019: Waiting for the Barbarians, ohj. Ciro Guerra
Filmografiaa > Ohjaajana

1988: Toinen maailma (A World Apart)
1992: Strippari ja poika (CrissCross)
1994: Koeaika (Second Best)
1999: The Lost Son
Aiheesta muualla

Chris Menges Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Chris Menges
Käännös suomeksi
Cojedes (osavaltio)

| Cojedes Estado Cojedes |
| --- | --- |
 Näkymä Tinacoon
 Lippu
 Osavaltion sijainti Venezuelassa
Perustettu:  1864
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  San Carlos
 – Kuvernööri:  Erika Farías
Pinta-ala:  14 800 km² (13.)
Väkiluku (2011):  323 165 (22.)
Symbolit:  
 – Osavaltion puu:  Apamate (Tabebuia rosea)
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  VE-H
Cojedes (esp. Estado Cojedes) on yksi Venezuelan osavaltioista. Se sijaitsee maan länsiosissa. Cojedes on väkiluvultaan yksi Venezuelan pienimmistä osavaltioista. Cojedesin pääkaupunki on San Carlos.
Karjankasvatus on ollut merkittävä elinkeino Cojadesissa siirtomaa-ajoista alkaen. Myös maanviljely on tärkeää, viljelykasveihin kuuluvat riisi, jamssi, durra ja tupakka.
Vuoden 2011 väestönlaskennassa osavaltiossa oli noin 323 000 asukasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cojedes Wikimedia Commonsissa
Venezuelan osavaltiot
Amazonas
Anzoátegui
Apure
Aragua
Barinas
Bolívar
Carabobo
Cojedes
Delta Amacuro
Falcón
Guárico
Lara
Liittovaltiollinen alue
Mérida
Miranda
Monagas
Nueva Esparta
Portuguesa
Pääkaupunkialue
Sucre
Táchira
Trujillo
Yaracuy
Vargas
Zulia
Boeing Bird of Prey

| Boeing Bird of Pray |
| --- | --- |
 Bird of Prey Yhdysvaltain ilmavoimamuseossa heinäkuussa 2018.
Tyyppi:  häiveteknologian koekone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  McDonnell Douglas Boeing
Ensilento:  11. syyskuuta 1996
Poistettu käytöstä:  huhtikuu 1999
Tila:  ainoa kone museossa
Valmistusmäärä:  1 
Kehityskustannukset:  67 milj. USD
Muunnelmat:  Boeing X-45
Boeing Bird of Prey oli yhdysvaltalainen koelentokone, jota hyödynnettiin häiveteknologian ja uusien valmistusmenetelmien testaamiseen. Koneen suunnittelu käynnistyi vuonna 1992 McDonnell Douglasin Phantom Worksissä, joka teki merkittävän osan yhtiön salaisiin sotilasprojekteihin liittyvästä kehitystyöstä. Bird of Prey ensilento tehtiin 11. syyskuuta 1996. Boeing osti McDonnell Douglasin vuonna 1997, ja salaisen koekoneen testausohjelma jatkui sen alaisuudessa huhtikuulle 1999. Projekti oli turvaluokiteltu koko sen kehityksen ajan. Luokitus poistettiin vasta noin kolme vuotta projektin päättymisen jälkeen, jolloin myös ainoa koelentokone lahjoitettiin Ohion Daytonissa sijaitsevalle Yhdysvaltain ilmavoimamuseolle. Projektista saatuja tietoja hyödynnettiin muun muassa X-45- ja Joint Strike Fighter -hankkeissa.
Historia

Bird of Preyn kehitys käynnistyi vuonna 1992 turvaluokiteltuna projektina McDonnell Douglasin Phantom Works -osastolla, joka oli aiemminkin osallistunut lukuisten salaisten sotilasprojektien kehitykseen. Hankkeen nimi oli viittaus Star Trek -sarjan vuonna 1984 julkaistussa Star Trek III: Spockin paluu -elokuvassa esiintyneeseen klingoneiden avaruusalusluokkaan, ja sen puitteissa testattiin muun muassa häiveteknologiaa ja uusia valmistusmenetelmiä, joilla pyrittiin prototyypin ripeään tuotantoon ja matalampiin kustannuksiin. Koneen kokoonpanoa suunniteltiin kolmiuloitteisessa virtuaalitodellisuudessa, ja se oli yksi varhaisimmista suuria yksittäisiä komposiittirakenteita käyttäneistä konetyypeistä. Projektia johti Yhdysvaltain ilmavoimat, vaikka sen rahoitus tuli koneen valmistajalta.
Bird of Prey teki ensilentonsa 11. syyskuuta 1996. Koneen suorituskyky jäi varsin vaatimattomaksi, sillä sen huippunopeus oli vain noin 480 km/h ja lakikorkeus noin 6 100 metriä. Boeing osti McDonnell Douglasin vuonna 1997, ja salaisen koneen keolennot jatkuivat sen alaisuudessa huhtikuulle 1999. Prototyyppi siirrettiin 38 onnistuneen lennon jälkeen varastoon. McDonnell Douglasin ja Boeingin omista varoistaan rahoittaman projektin lopulliset kehityskustannukset olivat noin 67 miljoonaa dollaria, mikä oli vastaaviin hankkeisiin verrattuna varsin pieni loppusumma. Osa kustannussäästöistä saavutettiin muun muassa kaupallisesti saatavilla olleiden komponenttien hyödyntämisellä: koneen voimalaitteena oli esimerkiksi Cessna Citation -liikesuihkukoneissa käytetty Pratt & Whitney JT15D-5C -ohivirtausmoottori, sen ohjauksessa käytettiin suoraa hydrauliohjausta kalliiden fly-by-wire-järjestelmien sijaan ja laskuteline oli muunneltu versio Beechcraft King Air ja Queen Air -yleisilmailukoneiden laskutelineestä. Säästöjä tuli myös tietokonemallinnuksen käytöstä.
Bird of Prey pysyi turvaluokiteltuna lokakuulle 2002. Boeing totesi siihen liittyvien tietojen julkistamisen yhteydessä hankkeen puitteissa kehitetyn uuden teknologian tulleen jo niin vahvasti alan standardiksi, ettei kehitysprojektin salaamiselle ollut enää tarvetta. Projektista saatuja tietoja hyödynnettiin muun muassa Joint Strike Fighter -hankkeen X-32-koekoneessa ja miehittämättömässä X-45-koekoneessa. Tyyppinsä ainoaksi edustajaksi jäänyt prototyyppi lahjoitettiin Ohion Daytonissa sijaitsevalle Yhdysvaltain ilmavoimamuseolle vuonna 2002.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1 (lentäjä)
Pituus: &&&&&&&&&&&&&014.030000014,3 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&07.&&&&007,0 m
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&03400.&&&&003 400 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Pratt & Whitney Canada JT15D-5C -ohivirtausmoottori; &&&&&&&&&&&&&017.040000017,4 kN
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0480.&&&&00480 km/h
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&06100.&&&&006 100 m
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Boeing Bird of Prey Wikimedia Commonsissa
GlobalSecurity.org. Bird of Prey —  Stealth Technology Demonstrator
Batman: Under the Red Hood

| Batman: Under the Red Hood |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Brandon Vietti
Käsikirjoittaja:  Judd Winick
Perustuu:  Batman: Under the Red Hood (sarjakuva)
Tuottaja:  Bruce Timm Bobbie Page
Säveltäjä:  Christopher Drake
Leikkaaja:  Margaret Hou
Pääosat:  Bruce Greenwood Jensen Ackles John DiMaggio Neil Patrick Harris Jason Isaacs Wade Williams
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros. Animation DC Entertainment
Levittäjä:  Warner Bros. Home Entertainment Netflix
Ensi-ilta:  27. heinäkuuta 2010
Kesto:  75 minuuttia
Alkuperäiskieli:  Englanti
Tuotto:  6 761 379 dollaria
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Batman: Under the Red Hood on heinäkuussa 2010 suoraan DVD:lle julkaistu animaatioelokuva. Se perustuu Judd Winick käsikirjoittamaan samannimiseen sarjakuvaan ja hän on myös itse tehnyt elokuvan käsikirjoituksen. Ohjauksesta vastaa Brandon Vietti, joka on aikaisemmin ohjannut Batman aiheisia animaatiosarjoja. Pääosassa kuullaan muun muassa Bruce Greenwood, Neil Patrick Harris ja Jensen Ackles.
Elokuva on kahdeksas peräkkäinen elokuva Warner Premieren ja Warner Bros. Animationin tuottamista DC universumin alkuperäisistä animaatioelokuvista, jonka aloitti Superman: Doomsday vuonna 2007.
Juoni

Viisi vuotta sitten kun Batmanin nuori apuri Jason Todd murhattiin, Batman ja hänen ensimmäinen apurinsa Dick Grayson, nykyinen Nightwing huomaavat kaupungissa olevan uusi rikollinen. Punahupuksi tunnistettu roisto on ottanut komentoonsa suurimmaksi osaksi paikallisia rikospomoja, jotka saavat tehdä huumekauppojaan, mutta eivät lapsille. Black Mask nousee vastarintaan, kun hän saa kuulla Punahupun yrittäneen viedä hänen salaista asettaan Amazoa, jonka Batman ja Nightwing kuitenkin pysäyttivät. Black Mask yrittää tappaa Punahupun, mutta monen epäonnistumisen jälkeen hän lähettää oman murhaaja nelikkonsa Punahupun perään. Sitä ennen Batman on jo udellut Jokerilta Punahupun henkilöllisyyttä, mutta tuloksetta. Batman kuitenkin kohtaa Punahupun yhdessä Nightwingin kanssa ja takaa-ajon päätteeksi yrittää selvittää luolassaan talteen ottamastaan ääninäytteestä mahdollista henkilöllisyyttä. Batman olettaa sen olevan edesmennyt Robin ja vahvistaakseen epäilynsä hän suuntaa kohti Ra's al Ghulia, joka paljastaa Robinin kohtalon.
Sillä välin Black Mask on ajautunut epätoivon tilanteeseen ja murtautuu vankilaan pyytääkseen Jokerilta apua päästäkseen eroon Punahupusta. Jokerin suostuessa pyyntöön hän järjestää kuitenkin yllätyksen Black Maskille sitomalla hänet ja kätyrinsä pyytämänsä rekan sisälle, jonka hän valelee bensalla. Poliisien saartaessa sillan Jokeri tyytyy vain sytyttämään sytykkeensä polttaakseen kaikki rekassa olevat. Punahuppu kuitenkin ilmaantuu paikalle ja kertoo suunnitelleen koko tilanteen, jotta saisi Jokerin ulos vankilasta. Jokeri saa lopulta sytykkeensä palamaan ja pudottaa sen rekkaan, mutta paikalle saapunut Batman pudottaa lentokoneestaan sammutusvaahtoa, jonka myötä Black Mask ja kumppanit eivät pala. Samalla Punahuppu sieppaa Jokerin ja vie hänet hylättyyn rakennukseen, jossa hän hakkaa Jokeria rautakangella muistuttaakseen siitä mitä Jokeri teki hänelle vuosia sitten.
Batman saapuu kujalle Punahupun viestin myötä, jossa kaksikko kohtaa ja ryhtyy tappelemaan toisiaan vastaan. Pitkän tappelun päätteeksi he ovat siirtyneet katolle, jossa Punahuppu paljastaa naamansa ja olevansa Jason Todd. Taistelu lopulta siirtyy rakennukseen, jonne Punahuppu on teljennyt Jokerin. Samalla hän vaatii selitystä miksi Batman ei ole tappanut Jokeria, edes sen vuoksi mitä se on tehnyt useille ihmisille ja ystäville. Batmanin kertoessa sen olevan liian helppoa, eikä enää tappamisen jälkeen olisi samanlainen. Punahuppu ei kuitenkaan hyväksy vastausta ja uhkaa Jokeria aseella, heittäen samalla Batmanille aseen pakottamalla tappamaan Jokerin tai hän tappaa rikollisen itse. Batman ei kuitenkaan suostu tekemään sitä ja kääntyy pois. Punahuppu yrittääkin ampua selkänsä kääntänyttä Batmania, joka kuitenkin onnistuu väistämään luodin ja heittämään batarangilla Punahupulta aseen pois. Samassa Punahuppu on jo järjestänyt tilanteen etukäteen ja virittänyt aikapommin, jonka seurauksena rakennus räjähtää. Batman ja Jokeri selviävät hengissä, mutta Punahupusta ei jää havaintoa.
Äänirooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Bruce Greenwood  | … |  Batman   |
|  Jensen Ackles  | … |  Punahuppu   |
|  John DiMaggio  | … |  Jokeri, sivuäänet   |
|  Neil Patrick Harris  | … |  Nightwing   |
|  Jason Isaacs  | … |  Ra’s al Ghul   |
|  Wade Williams  | … |  Black Mask   |
|  Carlos Alazraqui  | … |  Chi Chi, roisto #1   |
|  Robert Clotworthy  | … |  Leon   |
|  Gary Cole  | … |  Bobo, James Gordon, vartija #2   |
|  Brian George  | … |  Ra’s Al Ghulin apulainen   |
|  Kelly Hu  | … |  neiti Li   |
|  Phil LaMarr  | … |  Rick, sivuäänet   |
|  Alexander Martella  | … |  nuori Robin/Jason Todd   |
|  Vincent Martella  | … |  Robin/Jason Todd   |
|  Jim Piddock  | … |  Alfred   |
|  Kevin Michael Richardson  | … |  Tyler, isokokoinen salamurhaaja, sivuäänet   |
|  Andrea Romano  | … |  toimittaja #1   |
|  Dwight Schultz  | … |  Freddie, huumediileri   |
|  Fred Tatasciore  | … |  palkkasoturi, Amazo, vartija #1   |
|  Keri Tombazian  | … |  toimittaja #2, naissalamurhaaja   |
|  Bruce Timm  | … |  Arvuuttaja   |
|  Michael Villani  | … |  toimittaja #3   |
Tuotanto > Käsikirjoitus

Elokuvan tarina perustuu Judd Winickin tekemään samannimiseen sarjakuvaan. Winick halusi, että siitä tehtäisiin myös elokuva, kun hän kuuli Warner Bros. Animationin projektista tuottaa erityisesti tiettyihin sarjakuviin pohjautuvia elokuvia. Winick onnistui kuvailemaan puhelimessa elokuvan juonen rakenteen muun muassa Bruce Timmille siten, että tarina voitaisiin kertoa noin 75 minuutissa ja sai luvan käsikirjoittaa elokuvan käsikirjoituksen.
Tuotanto > Roolitus

Päärooleja varten ei pidetty varsinaisia koe-esiintymisiä, vaan tuottaja Bruce Timm ja ääniohjaaja Andrea Romano pyysivät tiettyjä näyttelijöitä tekemään äänirooleja kyseiseen elokuvaan. Keskeisimpiin rooleihin valittiin muun muassa Jensen Ackles Punahupuksi ja Bruce Greenwood Batmaniksi. Greenwood oli tuottaja Timmin ensimmäinen vaihtoehto Batmanin rooliin, koska hänen mielestään näyttelijän ääni oli sopivan vakava. Aikaisemminkin useita äänirooleja DC-projekteissa tehnyt Neil Patrick Harris taas valittiin Nightwingin rooliin.