stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Etupiiri

Pilapiirros kuvaa Yhdysvaltojen pitävän Latinalaista Amerikkaa etupiirinään Monroen opin perusteella.
Etupiiri on kansainvälisessä politiikassa maantieteellinen alue, johon vieraalla valtiolla on poliittista, taloudellista tai sotilaallista määräysvaltaa tai johon se haluaisi saada tällaista määräysvaltaa. Tunnettu esimerkki on Saksan ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimuksessa 1939 sovittu salainen etupiirijako. Sen kohteena olleet maat eivät tienneet etupiirijaosta mitään. Etupiirinä oleva alue voi olla taloudellisesti riippuvainen toisesta, vaikka olisikin näennäisesti siitä riippumaton. Tällöin kyseessä on nukkevaltio tai vasallivaltio. Taloudeltaan vahva Yhdysvallat piti 1800-luvulta alkaen Monroen opin mukaan Latinalaista Amerikkaa etupiirinään niin, että eurooppalaiset maat eivät saisi sekaantua Latinalaisen Amerikan asioihin. Yhdysvallat edellytti, että Latinalaisen Amerikan maat pysyivät yhteistyöhaluisina Yhdysvaltojen kanssa. Kylmän sodan aikana sekä Neuvostoliitto että Yhdysvallat pitivät useita maita etupiireinään, selvimpänä esimerkkinä Itä-Euroopan kansandemokratiat. Voimakkaamman valtion etupiiriksi joutunut maa voi joutua sen satelliittivaltioksi (muodollisesti itsenäinen mutta käytännössä toisen valtion määräysvallassa) tai siirtomaaksi (toisen valtion omistuksessa oleva maa).
Saksan ja Neuvostoliiton tekemä etupiirijako vuonna 1939 tarkoitti niiden välissä olevien maiden valloittamista vasemmanpuoleisen kartan mukaan. Oikeanpuoleinen kartta osoittaa, miten maiden valloittaminen toteutui.
Kaasua...

| Kaasua> .. Popeda |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : kesäkuu 1983 MSL-studio, Lempäälä
 Julkaistu: 15. elokuuta 1983
 Formaatti: LP, MC, CD
 Tuottaja(t): Popeda & Mika Sundqvist
 Tyylilaji: suomirock, hard rock
 Kesto: 32.04
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Muut kannet
 Albumin takakansi
Listasijoitukset
  Suomi: 6. (elokuu 1983)
Popedan muut julkaisut
| Mustat enkelit 1982 | Kaasua... 1983 | Harasoo 1984 |
Kaasua... on suomalaisen Popeda-yhtyeen 15. elokuuta 1983 julkaistu viides studioalbumi. Kyseessä on Popedan läpimurtolevy, ja etenkin sen kappaleesta ”Kaasua, komisaario Peppone” tuli yksi yhtyeen suurimmista klassikoista.
Albumi on Popedan viimeinen, jolla soittaa sen alkuperäinen rumpali Kai Holm, ja ensimmäinen, jolla on mukana kosketinsoittaja Eero ”Safka” Pekkonen. Muut jäsenet albumilla ovat Pate Mustajärvi (laulu), Arwo Mikkonen (kitara), Jyrki K. Melartin (basso) ja Costello Hautamäki (kitara).
Albumin myynti ylitti kultalevyrajan tammikuussa 1997.
Työstö

Albumille tavoiteltiin yhtyeen keikkojen tunnelmaa. Uutta materiaalia harjoiteltiin basisti Jyrki K. Melartinin mökillä Hämeenkyrön Vesajärven kylässä. Valmiita omia kappaleita oli kuusi: ”Kaasua, komisaario Peppone”, ”Kaikki tiet vievät koomaan”, ”Armahdus”, ”Liian myöhään” ja ”Silirimpsis hei”. Sen sijaan esimerkiksi ”Kiinni jäin” ja ”Painajainen” työstettiin vasta studiossa. Oman materiaalin puutteen vuoksi mukaan otettiin kappale ”Soittomatkalla”, joka on cover Lynyrd Skynyrdin kappaleesta ”The Needle and the Spoon”. Suomenkieliset sanat kirjoitti solisti Pate Mustajärvi.
Albumin äänitti kesäkuussa 1983 MSL-studiolla Mika Sundqvist, joka oli tehnyt yhtyeen kanssa yhteistyötä huhtikuusta 1978 lähtien. Tuotannosta vastasi Sundqvist yhdessä Popedan kanssa. Äänityssessiot alkoivat kuudelta aamulla, mitä ennen oli käytetty runsaasti alkoholia ja nukuttu huonosti.
Tuottaja Sundqvist soitti bassoa ainakin kappaleissa ”Kiinni jäin” ja ”Viimeinen mohikaani”. Jälkimmäiseen hän teki myös kertosäkeen sekä demolaulun Pate Mustajärvelle, kun tämä ei meinannut oppia kappaletta.
Musiikki

Levyn sävellyksistä vastasivat Popedan kitaristit Arwo Mikkonen ja Costello Hautamäki. Kappaleista viisi oli Mikkosen ja neljä Hautamäen sävellyksiä, minkä lisäksi mukana oli yksi lainakappale. Mikkonen kunnostautui poikkeuksellisen voimakkaasti myös sanoittajana, sillä hän teki yksin tekstit kaikkiaan neljään kappaleeseen sekä yhteen yhdessä Pate Mustajärven kanssa.
Musiikillisesti albumia on kuvattu ”raa’aksi rock ’n’ rolliksi”. Basisti Jyrki K. Melartinin mukaan albumilla oli vielä mukana ”sitä hulluutta, jota oli keikoillakin”.
Kappale ”Kaasua, komisaario Peppone” oli peräisin Costello Hautamäen lyhyestä visiitistä Sleepy Sleepers -yhtyeessä. Kappale oli jäänyt yli levytysmatkalta Englannista, sillä se oli tuolloin keskeneräinen, eikä siten ehtinyt valmistua Sleepy Sleepersin äänitettäväksi. Popedan kanssa kappaleeseen kehitettiin vielä The Rolling Stonesille tyypillinen kitaraviritys. Nimi Peppone on väännös yhtyeen kosketinsoittaja Eero ”Safka” Pekkosen sukunimestä.
Kappaleet

Kaasua, komisaario Peppone – 3.15 (säv. Costello Hautamäki, san. Arwo Mikkonen, sov. Hautamäki)
Kiinni jäin – 3.10 (säv. Mikkonen, san. Pate Mustajärvi & Mikkonen, sov. Mikkonen)
Soittomatkalla – 3.36 (”The Needle and the Spoon”, säv. Allen Collins & Ronnie Van Zant, san. Mustajärvi)
Armahdus – 3.01 (säv. Hautamäki, san. Mustajärvi, sov. Hautamäki)
Viimeinen mohikaani – 3.34 (säv. Mikkonen, san. Mikkonen, sov. Mikkonen)
Tellus – 3.49 (säv. Mikkonen, san. Mikkonen, sov. Mikkonen)
Silirimpsis hei – 3.37 (säv. Mikkonen, san. Mikkonen, sov. Mikkonen)
Painajainen – 2.56 (säv. Mikkonen, san. Mustajärvi, sov. Mikkonen)
Kaikki tiet vievät koomaan – 2.37 (säv. Hautamäki, san. Mustajärvi, sov. Hautamäki)
Liian myöhään – 3.10 (säv. Hautamäki, san. Mustajärvi, sov. Hautamäki)
Kokoonpano

Muusikot
Pate Mustajärvi – laulu
Arwo Mikkonen – kitara
Jyrki K. Melartin – basso
Kai Holm – rummut
Costello Hautamäki – kitara
Peppone (Safka Pekkonen) – piano, urut
Tuotanto
Popeda & Mika Sundqvist – tuottaja, äänittäjä
Jouko Järvinen – valokuvat
Popeda & Firefox Communications – kannen suunnittelu
Kirjallisuutta

Dimery, Robert (toim.): 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.  ((1001 Albums You Must Hear Before You Die, 2006.) Suomalaisen laitoksen päätoimittaja Jake Nyman. Kääntäjät: Esa Kuloniemi ym)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36217-4
Etnometodologia

Diskurssianalyysi · Positivismi
Konfliktiteoria · Kriittinen teoria
Rakenteellinen funktionalismi
Sosiaalinen konstruktionismi
Émile Durkheim
Karl Marx · Max Weber
Julkinen sosiologia

Laki · Kasvatus
Poikkeavuus · Rikollisuus
Sosiaalinen verkosto
Stratifikaatio · Talous · Tiede
Tieto · Uskonto
Väestö · Yhteiskuntaluokka
Ympäristö · Armeija
Kaupunki
Habitus · Identiteetti · Normi
Jälkimoderni · Myöhäismoderni
Notkea moderni
Sosiaalinen pääoma · Valta
Etnometodologia on sosiologinen Harold Garfinkelin vuonna 1954 luoma käsite ja suuntaus, jossa tarkastellaan yksilöiden arkielämässään noudattamia sääntöjä.. Etnometodologiasta jalostui omaksi tutkimusalakseen 1960- ja 1970-luvuilla keskustelunanalyysi, jossa tutkitaan sosiologisia normeja, jotka säätelevät interaktiota. Alun tälle uudelle suuntaukselle antoi Harold Garfinkelin oppilas Harvey Sacks.
Kirjallisuutta

Heritage, John: Harold Garfinkel ja etnometodologia.  ((Garfinkel and ethnomethodology, 1991.) Suomentajat: Ilkka Arminen ym)  Helsinki:  Gaudeamus, 1996.  ISBN 951-662-639-4
FS Étendard (1868)

| Étendard |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Chantiers de l'Océan, Bordeaux
Kölinlasku:  10. joulukuuta 1867
Laskettu vesille:  17. elokuuta 1868
Palveluskäyttöön:  lokakuu 1868
Poistui palveluskäytöstä:  16. toukokuuta 1892
Tekniset tiedot
Uppouma:  500 t
Pituus:  43,45 m
Leveys:  7,40 m
Syväys:  2,5 m
Koneteho:  250-280 hv
Nopeus:  9,1-9,7 solmua
Miehistöä:  70
Aseistus
Aseistus:  1 × 19 cm Mle 1864 -tykki 1 × 12 cm tykki 2 × 4 cm tykkiä
Étendard oli Ranskan laivaston vuonna 1868 vesillelaskettu Chacal-luokan tykkivene.
Valmistus

Alus tilattiin Bordeaux'stä Chantiers de l'Océanilta ja sen köli laskettiin 10. joulukuuta 1867. Alus laskettiin vesille 17. elokuuta 1868 ja se otettiin palvelukseen vielä samana vuonna lokakuussa.
Palvelus

Étendard poistettiin alusluettelosta 16. toukokuuta 1892.
Järvitaipaleen linnoitus

| Järvitaipaleen linnoitus |
| --- | --- |
 Järvitaipaleen linnoitus
Sijainti:  Savitaipale, Suomi
Koordinaatit:  61°05′37″N 27°14′22″E﻿ / ﻿61.09372802°N 27.23954911°E﻿ / 61.09372802; 27.23954911
Rakennustyyppi:  Linnoitus (en)
 fiJärvitaipaleen linnoitus 
  
Järvitaipaleen linnoitus on osa kenraali Aleksandr Suvorovin suunnittelemaa ja rakennuttamaa Kaakkois-Suomen linnoitusjärjestelmää, joka sijaitsee Savitaipalella, noin 40 kilometrin päässä Kärnäkosken linnoituksesta.
Taustaa

Turun rauhassa 1743 Savitaipale liitettiin Venäjään. Tuohikotin ja Savitaipaleen kautta Lappeenrantaan johtanut tie kulki Matalajärven ja Riihijärven välistä. Suvorov havaitsi alueen sotilaallisen merkityksen Kustaa III:n sodan aikana, kun ruotsalaisjoukot marssivat tietä pitkin kohti Lappeenrantaa.
Tuohikotissa sijaitseva vuonna 1769 perustettu etuvarustus oli riittämätön estämään ruotsalaisjoukkojen etenemistä, ryhdyttiin 1791 rakentamaan Järvitaipaleen linnoitusta.
Rakennuskustannukset arvioitiin olevan 2 614 ruplaa ja 50 kopeekkaa. Linnoitustöissä oli parhaimmillaan 706 sotilasta. Paikalliset talonpojat joutuivat antamaan käyttöön rakennustarvikkeita sekä hevosia.
Varuskunta

Varuskunta koostui kahdesta komppaniasta eli noin 200 sotilaasta. Linnoituksessa oli aseistuksena kuusi tykkiä, myöhemmin määrä lisättiin kymmeneen. Varuskunnan tehtävänä oli viivyttää ruotsalaisten mahdollista hyökkäystä  reservien saapumiseen asti.
Linnoitus pysyi miehitettynä aina Suomen sodan loppuun asti, minkä jälkeen se menetti strategisen merkityksensä. Joukot marssivat pois 1809.
Linnake

Linnoituksesta rakennettiin tähdenmuotoinen tähtiskanssi. Se on 196 metriä pitkä ja 106 metriä leveä. Linnoitus koostuu kahdesta bastionista sekä kuudesta tenaljivarustuksesta. Malli on ranskalaisen ratsuväenkenraali Montalembertin kehittämä le front polygonal, kulmiorintama.
Linnake > Keskuslinnake

Keskuslinnakkeen pihalla sijaitsi kasarmirakennus, muonavarasto, ruutikellari, kaivo ja varastorakennus. Linnakkeesta erkanee pohjoiseen 32 metriä pitkä ja seitsemän metriä leveä yhdyskaivanto, joka päättyy nuolenkärjenmuotoiseen reduttiin.
Linnake > Bastionit

Molempien bastionien siipien pituus on 15 metriä ja kylkien viisi metriä. Molempien bastionien rintasuojana on 0,7 metriä korkeat maavallit, joissa on useita ampumalovia. Niiden keskellä on viisi metriä pitkät ja kaksi metriä leveät maaluiskat.
Linnake > Tenaljivarustukset

Jokainen kuusi tenaljivarustus muodostuu kahdesta suorassa kulmassa olevasta vallista. Vallien korkeus on 3–4 metriä. Rintasuojana on 0,5 metriä korkea valli, missä oli ampumalovet. Lounaisen tenaljin sisäosissa oli oma kaivo. Koillisen tenaljin sisäosassa sijaitsi ruutikellari.
Linnake > Ulkovarustukset

Linnoitusta kiertää vallihauta ja eskarppimuuri. Molempien bastionien yhteyteen on tehty kaksi kulmalinnaketta vastavalliin. Varustuksena voidaan pitää myös ulkovallien lähellä oleva estekuopparivistöä.
Linnake > Nuolilinnake

Linnakkeen pohjoispuolella sijaitsee nuolenmuotoinen redutti. Se koostuu kahdesta 11 metriä pitkästä sivusta ja kahdeksan metriä pitkästä kyljestä. Maavallissa oli useita ampumalovia. Reduttia kiertää vallihauta.
Linnake nykyään

Museovirasto inventoi linnoituksen 1966. Tarkempi inventointi suoritettiin 5.–9. toukokuuta 2008. Sitä ei ole koskaan korjattu eikä pieniä koekuoppia lukuun ottamatta, siellä ole suoritettu arkeologisia kaivauksia. Tutkimuskohteena linnake on herättänyt Museovirastossa mielenkiintoa, sillä Liikkalan linnakkeen kanssa ne ovat ainoat koskemattomina meidän päiviimme asti säilyneet 1700-luvun rajalinnoitukset.
Etelä-Afrikan varhaishistoria

Varhaishistoria
(–1652)
Siirtomaakausi
(1652–1880)
Ensimmäinen buurisota
(1880–1881)
Toinen buurisota
(1899–1902)
Etelä-Afrikan unioni
(1910–1962)
Apartheid
(1948–1991)
Apartheid-järjestelmän purkaminen
(1990–1994)
Etelä-Afrikka apartheidin jälkeen
(1994–)
Etelä-Afrikan varhaishistoria käsittää ajanjakson ennen eurooppalaisten siirtolaisten asettumista maahan vuonna 1652. Vanhin tunnettu merkki alueen asutuksesta on 9. joulukuuta 1998 löydetty Australopithecus africanuksen luuranko, joka on 3,22–3,58 miljoonaa vuotta vanha. Tämän löydön lisäksi myös vuonna 1947 löytyneiden noin 2 miljoonaa vuotta vanhojen "Mrs. Pleas" ja "Sts 14" Australopithecus africanus -luurankojen katsotaan tukevan näkemystä, että moderni ihminen kehittyi Afrikassa.
Sanit

Nykyihminen, Homo sapiens, ilmaantui noin 100 000 vuotta sitten ja runsaat 10 000 vuotta sitten laajoilla alueilla eteläisessä Afrikassa vallitsi nykyisten sanien esi-isien kulttuuri. Sanien elämänmuoto perustui metsästykseen, kalastukseen ja keräilyyn. Keräilyä harjoittivat pääasiassa naiset, jotka tuottivat arviolta 80 % heimon ravinnosta. Miehet keskittyivät metsästämiseen sekä työkalujen, soittimien, vaatteiden ja aseiden valmistamiseen. Sanit tuottivat myös suuren määrän kalliomaalauksia ja Etelä-Afrikassa siksi onkin valtaosa maailman säilyneestä esihistoriallisesta taiteesta.
San-kulttuurin keskeisin sosiaalinen yksikkö oli ydinperhe. Joukko perheitä muodosti noin 20–50 ihmisen kiertelevän metsästäjäryhmän, jossa miehet ja naiset olivat tasa-arvoisia. Ryhmiin ei muodostunut periytyvää johtajuutta. Sanit kuormittivat hyvin vähän ympäröivää luontoa ja pystyivät siksi asumaan samoilla alueilla tuhansia vuosia. Heidän lukumääränsä ja asumistiheytensä pysyi kuitenkin verrattain matalana.
1600-luvulle tultaessa suurin osa saneista asui maan kuivemmissa sisäosissa nykyisen Northern Cape-provinssin ja Botswanan, Namibian ja eteläisen Angolan alueella.
Khoikhoit

Noin 2 200 vuotta sitten eräät san-ryhmät nykyisen Botswanan pohjoisosissa ryhtyivät pitämään lampaita ja lehmiä kotieläiminä ja alkavat liikkua kohti etelää. Heidän luomaansa uutta sosioekonomista järjestelmää on antropologien piirissä kutsuttu khoikhoi-metsästäjä-paimentolaisuudeksi. Vaikka eurooppalaiset myöhemmin pitivät khoikhoita ja saneja omina erillisinä kulttuureinaan ja etnisinä ryhminään, nykyisin katsotaan että kyseessä on sama kansa. Khoikhoit ovat keskimääräisesti pidempiä kuin sanit, mutta tämä selittyy paimentolaisten runsaimmalla proteiininsaanilla. Ero sanien ja khoikhoiden välillä oli myös häilyvä: metsästäjä-keräilijäryhmät saattoivat ryhtyä paimentolaisiksi ja paimentolaiset metsästäjä-keräilijöiksi mikäli ympäristön muutokset sitä edellyttivät.
Khoikhoit asuttivat pääosin vehreää rannikkoaluetta Oranjejoen ja Great Fish Riverin välissä. Vaikka paimentolaiset liikkuivat etsien uusia laidunmaita oli heidän hallinnollinen järjestelmänsä jo monimutkaisempi. Paimentolaiset muodostivat ryhmiä, joiden koko vaihteli sadoista tuhansiin. Ryhmät muodostuivat useista leireistä, jotka puolestaan jakautuivat pienempiin klaaneihin. Khoikhoi ryhmää johti tavallisesti khoequeksi nimitetty johtaja, joka ei ollut yksinvaltias ja saattoi tehdä päätöksiä vain muiden kylänvanhimpien tuella. Kiistojen ratkaiseminen tapahtui ryhmän ja klaanien johtajien avulla.
1600-luvulla khoikhoita oli noin 50 000.
Bantut

Bantukieliä puhuvaa väestöä alkoi saapua nykyisen Transvaalin alueelle jo 300-luvulla. Nguni-tsongat, asuttivat 1500-luvulla jo Natalin rannikkoalueita ja sotho-tswanat Oranje- ja Vaaljoen yhtymäkohdan pohjoispuolta. 1700-luvulle tultaessa nguni-tsongat olivat jakautuneet lukuisiin pienempiin etnisiin ryhmiin kuten zuluihin, xhosiin ja swazeihin. Bantumaanviljelijät eivät kuitenkaan levittäytyneet Etelä-Afrikan länsiosien autiomaahan eivätkä lounaisosien talvisateiden alueelle. Näillä alueilla sanien ja khoikhoiden kulttuurit säilyivät kunnes eurooppalaiset siirtolaiset asettuivat Kapmaahan. Tämän vuoksi bantut joutuivat aluksi myös vain vähäiseen tekemiseen eurooppalaisten siirtolaisten kanssa.
Karjanhoitoa ja kaskiviljelyä yhdistänyt bantukulttuuri saapui läntisestä Keski-Afrikasta Kongojoen pohjoispuolelta. Nykykäsityksen mukaan bantuekspansio ei tapahtunut yhtenä suurena joukkoliikkeenä vaan hitaana ihmisten virtana Saharan eteläpuolisen Afrikan läpi. Bantujen karjanhoitoon ja maanviljelyyn perustunut talous mahdollisti alkuperäisväestöä nopeamman väestönkasvun. Koska bantut lisäksi olivat perehtyneet raudan valmistukseen, saattoivat he valloittaa tarvitsemansa uudet maa-alueet rauta-aseilla jousin ja nuolin aseistautuneita keräilijä-metsästäjiltä ja paimentolaisilta. Ryhmien välillä tapahtui kuitenkin myös rauhanomaista kulttuurivaihtoa, josta merkkinä on muun muassa xhosan kieleen khoikhoiden kielestä tulleet naksausäänteet.
Eri banturyhmien välillä oli kielellisten erovaisuuksien lisäksi myös kulttuurillisia eroja. Ngunit elivät suhteellisen pienissä sukulaisryhmissä, kun taas sothot muodostivat suurempia yhteisöjä. Molempien ryhmien hallinnolliset järjestelmät olivat epästabiileita ja kilpailevat sukuryhmät kamppailivat jatkuvasti vallasta keskenään. 1700-luvun lopulla eteläisten bantujen yhteiskunnissa alkoi kuitenkin ilmetä merkkejä valtiollisesta järjestäytymisestä kun sukulaisuussiteiden merkitys alkoi pienentyä ja lojaalisuus päällikköä kohtaan tunnustettiin. 1500-luvulle tultaessa sotho-tswanojen Rolong-kulttuuria hallitsivat Taungin kaupungista käsin perinnölliset johtajat. Pääkaupungin lisäksi useissa muissakin kaupungeissa oli 15 000–20 000 asukasta.
Bantumaanviljelijöillä oli suuria karjalaumoja ja karjalla oli heidän kulttuurissaan suuri symbolinen ja välineellinen arvo. Karjaa poliittisiin ja sosiaalisiin tarkoituksiin esimerkiksi myötäjäisinä ja suojelurahana. Bantut viljelivät lukuisia paikallisia kasveja mukaan lukien hirssiä, durraa, papuja ja meloneja.
Ensimmäiset eurooppalaiset

Vuonna 1488 portugalilainen Bartolomeu Dias kiersi Hyväntoivonniemen ja eteni noin 600 km lounaisrannikkoa pitkin. Vasco da Gaman retkellä vuonna 1497 portugalilaiset kiersivät Kapmaan, etenivät ylös Afrikan itärannikkoa ja ylittivät Intian valtameren saapuen Intiaan. Portugalilaiset hallitsivat tätä merireittiä 1500-luvun ajan ja rakensivat linnoituksia ja varikkoja Afrikan itä- ja länsirannikolle. 1500-luvun lopulla ja 1600-luvun alussa englantilaiset ja hollantilaiset haastoivat portugalilaisten valta-aseman ja kiinnostuivat Kapmaasta juomaveden, lihan ja laivojen korjaustarvikkeiden mahdollisena lähteenä. Englannin kruunu kuitenkin kielsi merimiehiä anneksoimasta aluetta tukikohdan rakentamista varten.
Vuonna 1602 perustettu Hollannin Itä-Intian kauppakomppania pyrki turvaamaan Hollannin taloudellisista eduista Aasiassa ja turvaamaan sinne johtavan merireitin Afrikassa. Kauppakomppanian palkkaama Jan van Riebeeck saapui vuonna 1652 Kapmaahan tehtävänään järjestää huolto Aasiaan matkaaville laivoille. Muutaman vuoden kuluttua alueelle saapuivat ensimmäiset hollantilaiset siirtolaiset, jotka ryhtyivät harjoittamaan maanviljelyä ja käymään kauppaa kauppakomppanian kanssa.
Sanien kalliomaalauksia Western Cape-provinssissa.
San-mies Botswanassa.
Khoikhoi-kylä Luoteis-Afrikassa 1900-luvun alussa.
1 = 2000–1500 eaa
2 = noin 1500 eaa. ensimmäiset kansainvaellukset
3 = 1000–500 eaa. Itäisten bantujen ydinryhmä
4–7 = leviäminen etelään 
9 = 500 eaa. –0 Kongo
10 = 0–1000 jaa vaelluksen viime vaihe
Kaakamojoki

| Kaakamajoki |
| --- | --- |
 Kaakamojokea Yli-Kaakamossa nähtynä seututie 921:lta.
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Lappi
Kunnat:  Keminmaa, Tornio
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kaakamojoen vesistö
Pinta-ala:  478,13 km² 
Järvisyys:  0,38 % 
Pääuoman pituus:  64 km 
Pääuoman osuudet:  Kaakamojoki ←Tymänkänpuro
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Kaakamajärvi, Tornio
 :  66.1188°N, 24.2254°E
Laskupaikka:  Kemi, Perämeri
 :  65°46′05″N, 24°26′23″E
Sivu-uomat:  Tieksonjoki, Saarajoki, Korttojoki
Taajamat:  Kaakama, Ruottala, Arpela
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  72,5 m  mpy. 
Laskukorkeus:  0 m
Korkeusero:  72,5 m
Pituus:  61 km  
Kaltevuus:  1,18 m/km
Keskivirtaama:  8 – 9 m³/s (MQ) 
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Kaakamojoki tai Kaakamajoki on Kaakamojoen vesistön 61 kilometriä pitkä joki, joka muodostaa lähes koko valuma-alueensa pääuoman. Joki laskee Perämereen Tornion ja Kemin välissä. Kaakamojoki kuuluu Kemijoen vesienhoitoalueeseen.
Joen kulku

Joki saa alkunsa Kaakamojärvestä, johon on johdettu ympäristöstä runsaasti suo-ojia. Suo- ja metsäojitusta on koko joenuoman matkalla latvavesiltä joensuuhun asti. Järvi sijaitsee 72,5 metriä mpy., jolloin uoman kaltevuudeksi tulee noin 1,19 metriä kilometrille. Joen yläjuoksu alkaa virrata jyrkemmin Hosionjängällä, missä se virtaa vielä purona. Lautamaan ja Hunnunmaan eteläpuolella se tulee Kaakamoharjun lounaispäähän ja joki tunkeutuu hiekkaiseen maahan. Siihen yhtyy koillisesta tuleva Korttojoki, joka kaksinkertaistaa sen virtaaman. Yhtymäkohdassa sijaitsee pieni Haarakoski. Joki alittaa yhdystien 19583 Sattajärven kulmakunnalla. Ennen Arpelaa kohisevat joessa monet kosket, joista suurimmat ovat Kuusimaankoski, Ylijoenkoski, Kalkkikoski ja Juvankoski. Arpelassa joki virtaa erinäisten peltomaiden välistä ja alittaa yhdystien 9271. Ennen tietä on vedenpuhdistamo ja Juusonkoski. Peltomaat rajautuvat pohjoisessa Voijakkalanahon kulmakuntaan. Joki jatkaa matkaansa kaakkoon päin, alittaa Arpelan kautta kulkevan seututien 927 ja virtaa Könölän peltoaukean läpi. Siellä sijaitsee Keskikoski, joka aloittaa Pirttikosken ja Ämmänkosken kanssa lyhyen koskijakson. Seuraavaksi saapuu joki Viitakoskelle, jossa jokeen yhtyy pohjoisesta virtaava Saarajoki. Täällä joki kaartaa kohti lounasta ja saapuu sitten Liedakkalan pohjoispuolelle. Ensin kuohuu Mykänkoski, sitten Lammaskoski, Kalliokoski ja Mertakoski. Nämä Ruottalassa sijaitsevat kosket sivuavat peltomaisemaa joessa, jossa on jo neljä jokisaarta. Aivan valtatien 4 lähettyvillä tekee joki mutkan lounaaseen päin ja alittaa Ruottalan kylätien niin kutsutun Tammenniskan kohdalla. Karvolankoski päättää kylämaisemaosuuden. Joessa on leveitä suvantoja lyhyiden koskien alapuolella ja ennen Kaakamoa alittaa joki valtatien 29. Kaakamossa on joella jokisuiston piirteitä saarineen, rinnakkaisine uomineen ja täällä siihen yhtyy joen suurin sivujoki Tieksonjoki. Sen valuma-alue on viidesosan suuruinen koko joen valuma-alueeseen nähden, joten yhtymäkohdassa joen vesimäärä kasvaa vastaavalla osuudella. Alitettuaan kylällä yhdystien 19529 ja sen jälkeen seututien 921, saapuu uoma suitoalueelle. Siellä sijaitsee suuri lietesaari, jossa sijaitsee Keminmaan Pörhölä. Saaren luoteissivulla on Pajusaari. Kaakamojoki virtaa näiden länsipuolelta, mutta saarien takaa siihen yhtyy Kemijoesta vettä saavat suuhaarat. Suiston osuus on 3,5 kilometriä.
Luontoarvoja

Joki virtaa tiheästi ojitettujen metsä- ja suomaiden läpi. Lähes kaikki valuma-alueen ojitettu vesi laskee suoraan sivu-uomiin tai pääuomaan. Vedessä on runsaasti humusta, joka tuo veteen ravinteita ja lisää veden happamuutta. Kaakamojoen vedenlaatu on kuitenkin tyydyttävä.