stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Herbert Huncke

| Herbert Huncke> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. joulukuuta 1915 Greenfield, Massachusetts, Yhdysvallat
Kuollut: 8. elokuuta 1996 (80 vuotta) New York, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Herbert Huncke (9. joulukuuta 1915 Greenfield, Massachusetts, Yhdysvallat – 8. elokuuta 1996 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän oli beat-sukupolven keskeisiä jäseniä, ja juuri hän antoi suuntaukselle nimen "beat generation".
Huncke oli kotoisin keskiluokkaisesta perheestä, mutta jo nuorena, pian vanhempien avioeron jälkeen, hän aloitti elämän, johon kuului rikollisuutta, huumeita ja elämää 42. kadulla, ja omien sanojensa mukaan hän valitsi aina helpoimman tien. Hän tutustui 1945 William Burroughsiin ja tämän kautta muihin tuleviin beat-sukupolven jäseniin. Alfred Kinsey haastatteli häntä hänen värikkäästä seksielämästään ja palkkasi hänet hankkimaan muita haastateltavia. Hämmästystä on herättänyt Huncken kirjallinen tuttavapiiri, mutta hän oli varsin lukenut ihminen siihen nähden, ettei hän ollut käynyt edes high schoolia, ja hän oli mainio tarinankertoja, joka piti ihailijoitaan hyppysissään pikku tunneille saakka.
Huncke vietti kaikkiaan yksitoista vuotta elämästään vankilassa. Hän aloitti kirjallisen uransa 1940-luvulla, ja työhuoneena hänellä oli maanalaisen miestenhuoneen koppi, joka hänen mukaansa oli ainoa riittävän rauhallinen paikka. Myöhempinä vuosinaan hän kiersi pitämässä luentoja nuoremmalle ihailijakunnalleen. Hän ei juuri ansainnut kirjoillaan, mutta ystäväpiiri rahoitti auliisti hänen elämäänsä. Anteliain hyväntekijä, jota hän tosin ei koskaan tavannut, oli Grateful Deadin Jerry Garcia, joka auttoi häntä hänen viimeisten vuosiensa Chelsea Hotelin asuntonsa vuokranmaksussa.
Hjalmar Hugo Ossian Hollmérus

Hjalmar Hugo Ossian Hollmérus (28. kesäkuuta 1875 Porvoon pitäjä – 19. tammikuuta 1933 Imatra) oli suomalainen kihlakunnantuomari ja Jyväskylän pormestari.
Hollméruksen vanhemmat olivat metsänhoitaja August Leonard Hollmérus ja Fredrika Margareta Högman. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun ruotsalaisesta lyseosta 1894 ja suoritti Helsingin yliopistossa ylemmän hallintotutkinnon 1898 ja yleisen oikeustutkinnon vuonna 1899. Hollmérus sai varatuomarin arvon 1902.
Hollmérus oli Jyväskylän pormestarina 1915–1925 ja sen jälkeen kihlakunnantuomarina Imatralla vuodesta 1925 alkaen.
Hollmérus palasi keskiviikkona 18. tammikuuta 1933 Viipurista asuntoonsa Imatralle. Hän lähti sitten Imatran valtionhotelliin ja vietti siellä yönsä. Seuraavan päivän aamuna kello 10 aikaan hän lähti hotellista ja meni yksin hotellin kohdalla Imatrankosken alajuoksun varrella sijaitsevalle rantakalliolle. Lumeen jääneistä jäljistä pääteltiin myöhemmin että Hollmérus vietti pidemmän aikaa rantakalliolla ja lähti sitten laskeutumaan koskeen. Tämän jälkeen hänestä ei kuultu mitään. Teon syyksi arveltiin taloudellisistä syistä johtunutta masennusta. Hollméruksen ruumis löydettiin 9. kesäkuuta 1933 Vuoksesta Pelkolanlahdesta.
Hollmérus oli naimisissa vuodesta 1905 Alma Dagny Albrechtin kanssa.
Harsosääsket

| Harsosääsket |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Alaluokka::  Siipikantaiset Pterygota
Ylälahko::  Neoptera
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Sääsket Nematocera
Heimo::  Harsosääsket Sciaridae  Billberg, 1820
Suvut
 Bradysia  Chaetosciara  Corynoptera  Edidapus  Eugnoriste  Hyperlasion  Lycoriella  Metangela  Moehnia  Odontosciara  Phytosciara  Plastosciara  Pnyxia  Pseudosciara  Rhynchosciara  Scatopsciara  Schwenkfeldina  Sciara  Scythropochroa  Spathobdella  Zygoneura 
Katso myös
   Harsosääsket Wikispeciesissä   Harsosääsket Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harsosääsket (Sciaridae) on laaja sääskiheimo, jonka eräät lajit elävät sisällä asuinhuoneissa. Toistaiseksi maailmasta on nimetty noin 2 000 harsosääskilajia. Arvioiden mukaan nimettyjä lajeja on vasta noin 10–20 prosenttia maailman koko harsosääskien lajimäärästä. Suomessa tavataan noin 300 lajia.
Ulkonäkö

Harsosääsket ovat hentorakenteisia, noin 2–3 mm:n pituisia, lentäviä hyönteisiä.
Niillä on pitkät, helminauhamaiset tuntosarvet sekä pitkät jalat. Ruumis on yleensä musta ja kyttyräselkäinen – takaruumis hoikka. Siipien suonitukselle on tyypillistä siiven kärkeen päättyvä heinähankokuvio.
Harsosääsken toukat ovat jalattomia, ja niillä on musta pääkapseli. Väriltään toukat ovat lasimaisen läpikuultavia, muuttuen myöhemmin valkoisiksi. Täysikasvuisina toukat ovat 6–7 mm pitkiä.
Harsosääskien toukat voivat muodostaa luonnossa aarremadoksi tai ketjukäärmeeksi kutsutun käärmemäisen kulkueen liittyessään yhteen lähtiessään etsimään ruokaa tai koteloitumaan. Käärmemäinen muoto saattaa hämätä saalistajia ja estää normaalisti kosteilla paikoilla eläviä toukkia kuivumasta. Aarremato voi olla useita metrejä pitkä.
Elämänkierto

Harsosääskien elämänkierto (muna, kolme toukkavaihetta, kotelo ja aikuinen) kestää noin 3–4 viikkoa. Harsosääskien biologisessa torjunnassa voidaan käyttää ainakin harsosääskipetopunkkia (Hypoaspis miles) ja isosukkulaa (Steinernema feltiae).
Harsosääski kasvintuhoojana

Harsosääskille alttiita koristekasveja ovat begonia, petunia, lehtikaktus, joulutähti, pelargoni, tulilatva, neilikka, esikko, liljat, syklaami ja orkideat. Harsosääsket ovat lisäksi yleisiä myös yrteillä, salaateilla, kurkuilla sekä tomaatilla. Harsosääskiä esiintyy erityisesti silloin, kun kasvualusta on riittävän kostea.
Aikuiset harsosääsket syövät levää, sienirihmastoa sekä kaikenlaista mätänevää orgaanista ainesta. Toukat syövät edellisten lisäksi pistokkaiden ja taimien hentoja hiusjuuria sekä kasvupisteen kallussolukkoa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Sciaridae
Ötökkätieto: Harsosääsket (Sciaridae)
Harsosääskien taksonomia ja fylogenia (Arkistoitu – Internet Archive). Luonnontieteellinen keskusmuseo, Helsingin yliopisto.
Puutteellisesti tunnettujen ja uhanalaisten metsälajien tutkimusohjelma. Suomen ympäristö 1/2008. (PDF)
ITIS: Sciaridae. (englanniksi)
Iowa State University, Bug Guide: Family Sciaridae - Dark-winged Fungus Gnats (englanniksi)
Henkilötodistus

Henkilötodistus on Suomessa esimerkiksi passi tai poliisin myöntämä kuvallinen henkilökortti. Sitä käytetään henkilöllisyyden varmentamiseen. Ajokortti ei ole virallinen henkilötodistus, vaikka se usein hyväksytään. Ajokorttia ei voi käyttää matkustusasiakirjana. Yritykset, pankit ja viranomaiset eivät välttämättä hyväksy ajokorttia henkilötodistuksena. Henkilötodistuksesta ilmenee muun muassa:
koko nimi
syntymäaika
henkilötunnus
sukupuoli
kasvokuva
kansalaisuus
Henkilötodistusta tarvitaan esimerkiksi maahantulossa ja maksettaessa siruttomalla pankkikortilla suuria summia (yleensä yli 50 euroa, summa on myyjän päätettävissä).
Henkilötodistuksen väärentämisen estämiseksi viranomaiset sisällyttävät todistuksiin erilaisia välineitä, jotka hankaloittavat väärentämistä ja auttavat aitojen asiapapereiden tunnistuksessa. Niitä ovat esimerkiksi hologrammit, piilotekstit, erikoispaperi ja leima.
Hevonpää (Halikko)

Hevonpää on kylä Halikon eteläosissa lähellä Paimion rajaa. Kylä sijaitsee 110-tien eteläpuolella ja sen alueella on Hevonpään ampumarata. Valtaosa kylästä on mäkistä metsämaisemaa, jonne kylän harvat asunnot ja maatilat on rakennettu. Hevonpään pohjoisosa on peltoa, joka rajoittuu kylän rajana olevaan Vainionjokeen.
Hevonpää on perustettu varhaiskeskiajalla, sillä se on kuulunut suomalaisen vero-oikeuden piiriin. Varhaisin maininta Hevonpäästä on kuitenkin vasta vuodelta 1471. Kylä on kuulunut Paimiossa olevalle Viksbergin kartanolle, jonka nimi oli Hevonpää 1700-luvulle saakka. Kylän kantatilat Ylistalo ja Alastalo ovat myöhemmin itsenäistyneet ja jääneet kunta-asetuksessa 1866 Halikon puolelle.
Igor Gapanovitš

| Igor Gapanovitš |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Igor Viktorovits Gapanovitš
Syntynyt: 5. syyskuuta 1967 (ikä 57) Plesetsk, Arkangelin alue
Jääpallon pelaaja
Lempinimi:  Gap
Pelipaikka:  hyökkääjä
| Urheilijan ura> Junioriseurat |
| --- | --- | --- | --- |
: Vodnik, Arkangel
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1982–1993 |  Vodnik | – | (–) |
| 1992–1995 |  Nässjö IF | – | (–) |
| 1995–1997 |  Vodnik | – | (–) |
| 1996–1997 |  IFK Vänersborg | – | (–) |
| 1997–1998 |  Edsbyns IF | – | (–) |
| 1998–2002 |  Vodnik | – | (–) |
| 2002–2003 |  Ljusdals BK | – | (–) |
| 2003–2004 |  Vodnik | – |  |
| Yhteensä | Yhteensä | – | (–) |
Maajoukkue
| 1990–1991 |  Neuvostoliito | – | (–) |
| 1990–1999 |  Venäjä | – | (–) |
Valmennusura
2007–2008:  Vodnik
2016–2017:  Vodnik
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 9. helmikuuta 2019.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 9. helmikuuta 2019.
Igor Viktorovits Gapanovitš (s. 5. syyskuuta 1967) oli venäläinen jääpalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Neuvostoliitossa ja sittemmin Venäjälle hän edusti kotiseutunsa Arkangelin Vodnikia ja muun uransa ruotsalaisseuroja.
Gapanovitšin kasvattajaseura oli Vodnik, missä hän pelasi 10 kautta vuosina 1982–1992. Aloittaessaan jääpallouransa Gapanovitšista oli 15-vuotiaana nuorin Neuvostoliiton pääsarjan pelaaja. Vodnik-jakson jälkeen hän siirtyi Ruotsiin, jossa hän pelasi ensin kolme kautta Nässjö IF:n, palasi kahdeksi kaudeksi Vodnikiin ja sen jälkeen kaudet Ruotsissa IFK Vänersborgin Edsbyns IF:njoukkueessa. Sen jälkeen hän palasi Venäjälle Arkangelin Vodnikiin valmennustehtäviin.
Gapanovitš debytoi Neuvostoliiton maajoukkueessa kaudella 1990–1991. Urallaan hän saavutti kaksi maailmanmestaruutta ja kolme MM-hopeaa 1990-luvulla.
Saavutukset

Maajoukkueessa
Kaksi MM-kultaa: 1991 ja 1999
Kolme MM-hopeaa: 1993, 1995 ja 1997
Seurajoukkueissa
Kuusinkertainen Venäjän mestari: 1996, 1997, 1999, 2000, 2002 ja 2004,
Venäjän mestaruushopeaa: 2001
Venäjän mestrauuspronssia: 1993
Hjalmar Honkanen

Gustaf Hjalmar Honkanen (1. maaliskuuta 1884 Helsinki – 23. toukokuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen varatuomari, everstiluutnantti ja Helsingin poliisimestari.
Honkasen vanhemmat olivat maanviljelijä, talonomistaja Gustaf Viktor Honkanen ja Greta Josefina Tynkila. Hän valmistui ylioppilaaksi Helsingin reaalilyseosta 1904 ja kävi Tverin ratsuväen sotakoulun 1905 Venäjällä. Honkanen suoritti Helsingin yliopistossa yleisen oikeustutkinnon 1908 ja ylemmän hallintotutkinnon 1917. Hän sai varatuomarin arvon 1912.
Honkanen toimi Lohjan piirin nimismiehenä 1908–1917, Suomen senaatin siviilitoimituskunnan esittelijänä 1917–1918, Vaasan senaatin esittelijänä ja kansliapäällikkönä 1918, korkeimman hallinto-oikeuden esittelijänä 1918–1922 sekä sotaväen päällikön lainopillisena neuvonantajana 1927–1931. Hän oli Helsingin poliisimestarin vanhempana apulaisena 1918–1920, vt. poliisimestarina 1920–1922 ja vakinaisena poliisimestarina 1920–1927. Honkanen oli sitten Suomen maalaisten keskinäisen paloapuyhtiön apulaisjohtajana 1927–1950 ja toimitusjohtajana 1950–1954. Hän toimi Uudenmaan läänin vt. maaherrana 1930. Honkanen oli perustamassa Vapaussodan Kenttäharmaat -järjestöä vuonna 1931.
Honkanen ylennettiin vänrikiksi ja luutnantiksi 1918, kapteeniksi ja ratsumestariksi 1919, majuriksi 1923 ja everstiluutnantiksi 1930.
Honkanen oli naimisissa vuodesta 1909 Jenny Alida Lindbergin kanssa.
Hjo

| Hjo |
| --- | --- |
 Hjon kirkko.
 Hjo
 Koordinaatit: 58°18′N, 14°17′E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Länsi-Götanmaan lääni
Maakunta:  Länsi-Götanmaa
Kunta:  Hjon kunta
Pinta-ala:  
 – Maa:  4,54 km²
Väkiluku:  6 094
 – Väestötiheys:  1 342,3 as./km²
 Tilastotiedot koskevat taajamaa ja niiden lähteenä on Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluku ja maapinta-ala ovat ajankohdan 31.12.2010 mukaiset. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hjo on samannimisen Hjon kunnan keskustaajama. Se sijaitsee Länsi-Götanmaan läänissä ja Länsi-Götanmaan historiallisessa maakunnassa Länsi-Ruotsissa. Vuoden 2010 lopussa taajamassa oli 6 094 asukasta.
Hjo oli 1970-luvun alun kuntauudistukseen asti kaupunki.
Media

Paikallislehti Hjo Tidning ilmestyy kahdesti viikossa.
Väestönkehitys

| Hjon taajaman väestönkehitys 1960–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1960 | 1960 |    | 3 305 | 3 305 |
| 1965 | 1965 |    | 3 619 | 3 619 |
| 1970 | 1970 |    | 4 078 | 4 078 |
| 1975 | 1975 |    | 4 615 | 4 615 |
| 1980 | 1980 |    | 5 523 | 5 523 |
| 1990 | 1990 |    | 6 206 | 6 206 |
| 1995 | 1995 |    | 6 305 | 6 305 |
| 2000 | 2000 |    | 5 998 | 5 998 |
| 2005 | 2005 |    | 6 075 | 6 075 |
| 2010 | 2010 |    | 6 094 | 6 094 |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Länsi-Götanmaan läänin kuntien keskustaajamat
Igor Gianola

| Igor Gianola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. maaliskuuta 1970 (ikä 54) Aries, Sveitsi
Ammatti:  muusikko,
Muusikko
Tyylilajit:  heavy metal,
Soittimet:  kitara
Yhtyeet:  U.D.O.,
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Igor Gianola (s. 24. maaliskuuta 1970 Aries, Sveitsi) on sveitsiläinen kitaristi, joka tunnetaan parhaiten työstään saksalaisissa heavy metal -yhtyeessä U.D.O..
Gianola liittyi yhtyeeseen vuonna 1998 kun kitaristi Jürgen Graft erotettiin päihdeongelman vuoksi.  Gianola soittaa yhtyeen kuudella albumilla: Holy (1999), Man and Machine (2002), Mission nro X (2005), Mastercutor (2007), Dominator (2009) ja Rev-Raptor (2011) . Hän lähti yhtyeestä ennen Steelhammerin nauhoittamista, ja hänet korvasi yhtyeessä suomalainen Kasperi Heikkinen.
Aiheesta muualla

/artistin kotisivut
Heikki Siikonen

Heikki Siikonen vuonna 1952
Heikki Lauri Siikonen (5. tammikuuta 1890 Kangasala  – 3. joulukuuta 1973 Hyvinkää) oli talousneuvos ja rakennusmestari, jonka toimisto suunnitteli runsaasti rakennuksia ja laati tyyppipiirustuksia ja joka toimi opettajana sekä julkaisi useita rakennusalan tietokirjoja.
Henkilöhistoria

Heikki Lauri Siikosen vanhemmat olivat maanviljelijä, kirvesmies Heikki Siikonen ja Hanna Uotila ja puoliso vuodesta 1922 Annikki Nokkala (k. 1926). Siikonen kävi teollisuuskoulun 1911, toimi rakennuspiirtäjänä 1909–1918 ja Uudenmaan läänin maanviljelysseuran rakennustoimiston johtajana 1918–1925 sekä 1927–1928. Oma suunnittelutoimisto hänellä oli vuodesta 1928 Hyvinkäällä, missä hän oli myös rakennusopin opettaja vuodesta 1931. Siikosella oli useita alansa ja yhteiskunnallisia luottamustoimia. Hän muun muassa laati tiettävästi Suomen ensimmäiset työväentalojen tyyppipiirustukset, joiden mukaisesti rakennettiin useita työväentaloja. Siikonen suunnitteli myös 1920-luvulla rakennetun Ahjon liikerakennuksen. Siikosen suunnittelema osa kuitenkin purettiin vuonna 1991.
Julkaisuja

Pienviljelijän rakennusopas, 1926
Millaiseksi rakennan taloni, 1929
Pientilojen rakennuspiirustuksia: valintaopas: sisältää yleisohjeet, piirustusten selitykset ja kustannusarviot, 1931
Pienviljelijän rakennusoppi, 1933, laatinut Heikki Siikonen, avustaneet Urho Åberg ja V. A. Arola (käännetty ruotsiksi 1934)
Kunnollinen säilytyssuoja on välttämätön pienillekin perunamäärille, 1939
Aiheesta muualla

Similä, Yrjö, 1955. Heikki Siikonen. Teoksessa: Rakennusmiehiä ja -mestareita, ss. 168–174.
Knapas, Marja Terttu, Ivars, Marja, 1991. "Yksinkertainen parempi kuin huonosti ruusattu": Heikki Siikonen ja maatalousrakentaminen 1920- ja 1930-luvulla. Teoksessa: Taidehistoriallisia tutkimuksia: 12 , ss. 117-132.
Millaiseksi rakentaisin taloni? Modernismi ja modernisaatio maaseudun rakennussuunnittelussa 1920- ja 1930-luvuilla[vanhentunut linkki]. Pro gradu -tutkielma, Henrik Mattjus, 2014.
Hjalmar Hårdh

Fritz Hjalmar Ludvig Hårdh, sukunimi vuoteen 1901 Hjertzell (5. kesäkuuta 1881 Helsinki – 6. helmikuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen valokuvaaja ja varhaisten suomalaisten mykkäelokuvien kuvaaja.
Hjalmar Hårdhin vanhemmat olivat valokuvaaja Fritz August Werner Hjertzell ja Maria Olivia Hårdh, o. s. Stenfors (1843–1910) tämän toisessa avioliitossa. Hän oli naimisissa vuodesta 1910 Sigrid Irene Åbergin (1889–1965) kanssa. Hårdhin vanhemmat ottivat avioeron 1901. Maria Hårdhin ensimmäinen puoliso Karl Adolf Hårdh (1835–1875) oli syntynyt Tukholmassa ja opiskellut Vapaassa taideakatemiassa. Hän muutti Suomeen 1858 ja toimi aluksi taiteilijana mutta ryhtyi sitten valokuvaajaksi ja perusti valokuvaamon Helsinkiin. Maria Hårdh jatkoi leskeksi jäätyään valokuvaamon toimintaa ja häneltä se siirtyi sitten Hjalmar Hårdhille.
Vuonna 1889 perustetun helsinkiläisen Atelier Apollo -valokuvaamon omistaja insinööri K. E. Ståhlberg oli avannut 3. huhtikuuta 1904 Mikonkadun varrella sijainneen Maailman Ympäri – Världen Rundt -elokuvateatterin. Saadakseen elokuvateatteriinsa myös suomalaista ohjelmistoa hän aloitti vappuna 1906 lyhyiden uutisfilmien kuvaamisen. Filmien kuvauksesta vastasi Atelier Apollon päälliköksi keväällä 1905 tullut ruotsalainen valokuvaaja Frans Engström, jonka apulaisina toimivat suomalaiset Hjalmar Hård ja Oscar Lindelöf. Hårdh ja Lindelöf olivat kuvaajan apulaisina kuvattaessa ensimmäistä suomalaista näytelmäelokuvaa Salaviinanpolttajat keväällä 1907. Ståhlberg avasi vuonna 1910 Eteläesplanadi 10:ssä Apollo-elokuvateatterin, jossa esitettiin syksystä 1911 lähtien pääasiassa operetteja. Frans Engström, Hjalmar Hårdh ja Oscar Lindelöf kuvasivat vuonna 1911 Suomen maisemia esitelleen matkailuelokuvan Finland, jonka Suomen Matkailuyhdistys oli tilannut. Elokuvaa esitettiin Berliinin kansainvälisen matkailunäyttelyn Suomen osastolla. Maaliskuussa 1912 Apollo-teatterissa esitettyä oopperaparodiaa Faust tai Hiisi Helsingissä varten Atelier Apollo kuvasi 15 minuutin mittaisen elokuvan Margaretaa ajetaan takaa, jonka kuvauksesta Hjalmar Hårdh vastasi.
Huutlampi (Laukaa)

| Huutlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Laukaa
Koordinaatit:  62°28′21″N, 25°44′30″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Vatianjärven alue (14.33)
Laskuoja:  oja Myllypuroon 
Järvinumero:  14.333.1.015
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  148,3 m  
Pituus:  310 m  
Leveys:  70 m  
Rantaviiva:  0,678 km  
Pinta-ala:  1,195 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiHuutlampi 
Huutlampi  on Keski-Suomessa Laukaassa Mäkikylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,2 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 50 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Leppäveden–Kynsiveden alueen (14.3) Vatianjärven alueella (14.33), jonka Peurungan valuma-alueeseen (14.333) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 148,3 metriä mpy.
Henkilötieto

Kotiosoite on henkilötieto
Henkilötietoja ovat kaikki tiedot, jotka liittyvät tunnistettavissa olevaan tai tunnistettuun henkilöön. Henkilötietoihin lasketaan kaikki tiedot, joilla henkilö voidaan tunnistaa joko suoraan tai välillisesti monen vaiheen kautta. Esimerkkejä henkilötiedoista ovat ihmisen kotiosoite, nimi, puhelinnumero tai IP-osoite.
Helena Sinervo

| Helena Sinervo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. helmikuuta 1961 (ikä 63) Tampere
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  runoilija, kirjailija, kääntäjä
Kirjailija
Esikoisteos:  lukemattomiin (1994)
Palkinnot
 Finlandia-palkinto (2004), Tanssiva karhu -runopalkinto (2001, 2011) 
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kirsti Helena Sinervo (s. 17. helmikuuta 1961 Tampere) on suomalainen runoilija, kirjailija ja suomentaja. Hänen romaaninsa Runoilijan talossa voitti vuoden 2004 Finlandia-palkinnon. Sinervo on voittanut arvostetun Tanssiva karhu -runopalkinnon kahdesti ja hänelle on myönnetty Aleksis Kiven rahaston elämäntyöpalkinto. Hänen runojaan on käännetty yli 30 kielelle.
Ura

Sinervo valmistui ylioppilaaksi vuonna 1980, pianonsoitonopettajaksi vuonna 1986 Tampereen konservatoriosta ja filosofian maisteriksi vuonna 1994 Helsingin yliopistosta. Hän on julkaissut useita runokokoelmia, lastenkirjoja sekä neljä romaania, joista Runoilijan talossa voitti vuoden 2004 Finlandia-palkinnon. Romaani kertoo runoilija Eeva-Liisa Mannerin elämästä. Sinervo on voittanut myös Yleisradion Tanssiva karhu -palkinnon vuosina 2001 ja 2011 sekä Aleksis Kiven rahaston palkinnon elämäntyöstä 2020.
Sinervon runoja on käännetty yli 30 kielelle. Valikoimista laajimmat ovat Agneta Enckellin ruotsintama ”Snubblar i ett upprätt läge” (Ellips, 2014) sekä Gabriel Rebourcet’n ranskantama Les Chaises (Club ZERO Editions, Paris 2001). Käännöksiä Sinervon runoista on julkaistu myös muun muassa teoksessa New European Poets (toim. Wayne Miller & Kevin Prufer. Greywolf Press. Saint Paul, Minnesota, 2008). Sinervo on mukana runoilijana, esseistinä ja haastateltavana myös ruotsalaisessa Swinging with Neighbours 2001–2006 -antologiassa (Red. Aase Berg & Carl Dieker. Regi/film Carl Dieker & Paula von Seth. Ersatz 2006).
Virve Ojanteen dramatisoima näytelmä Runoilijan talossa sai ensi-iltansa Rauman Kaupunginteatterissa 4. marraskuuta 2005. Romaani ilmestyi myös Tiia Lousteen lukemana äänikirjana 2006 (Tammi).
Sinervo on kirjoittanut useita kirjallisuuslehdissä ja antologioissa sekä teosten esipuheina julkaistuja esseitä, joista tärkeimmät on käännetty ja julkaistu ruotsiksi, englanniksi tai saksaksi. Hän on toiminut myös vuosina 1994–2003 kirjallisuuskriitikkona muun muassa Nuoressa Voimassa, Aamulehdessä, Parnassossa sekä Helsingin Sanomissa sekä kirjoittanut eri yhteyksissä julkaistuja kolumneja. Lisäksi Sinervo on suomentanut useita kirjallisuuslehdissä ja antologioissa julkaistuja runoja muun muassa Hélène Dorionin, Ted Hughesin, Edmond Jabèsin ja Nimrodin teoksista.
Ura > Kirjalliset luottamustehtävät

Sinervo on toiminut Nuoren Voiman Liiton sekä NVL:n Säätiön hallituksessa vuodesta 1992 alkaen 2000-luvun alkuun, Eino Leinon Seuran johtokunnassa 1990-luvun puolivälissä, Helsingin Kirjailijat ry:n johtokunnassa 2001–2002, Suomen Kirjailijaliiton johtokunnassa 2006–2008, Lukukeskuksen johtokunnassa 2006–2008, Baltic Writers' Councilin johtokunnassa 2007–2008 sekä Visbyn kääntäjä- ja kirjailijakeskuksen johtokunnassa 2007–2009.
Teoksia > Runokokoelmat

Lukemattomiin.  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19396-8.
Sininen Anglia.  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-20923-6.
Pimeän parit.  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-22211-9.
Ihmisen kaltainen.  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-25421-5.
Oodeja korvalle.  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28238-3.
Tilikirja.  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30337-2.
Täyttä ainetta.  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33318-1.
Väärän lajin laulut.  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36753-7.
Valitut runot.  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38369-8.
Avaruusruusuja.  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-40347-1.
Merveli.  WSOY, 2018.  ISBN 978-951-0-42947-1.
Merirequiem.  Otava, 2022.  ISBN 978-951-1-41451-3.
Teoksia > Romaanit

Runoilijan talossa.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-2159-3.
Tykistönkadun päiväperho.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35617-3.
Armonranta.  Helsinki:  WSOY, 2016.  ISBN 978-951-0-41433-0.
Tytön huone.  WSOY, 2020.  ISBN 978-951-0-44707-9.
Teoksia > Lastenkirjat

Akuvatus ja muita härveleitä & otuksia.  (lastenrunoja, kuvittanut Pia Westerholm)  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33023-4.
Prinssi Ahava ja riipuksen arvoitus.  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-39255-3.
Prinssi Ahava ja valtaistuimen salaisuus.  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-39921-7.
Teoksia > Kirjoina julkaistut suomennokset

Maurice Blanchot: Päivän hulluus.  Helsinki:  Ai-ai, 1996.  ISBN 952-5146-00-6.
Elizabeth Bishop: Matkakysymyksiä.  (NVL:n ja WSOY:n käännöslyriikkasarja)  Porvoo; Helsinki; Juva:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-21680-1.
Yves Bonnefoy: Douve puhuu.  (NVL:n ja WSOY:n käännöslyriikkasarja)  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26763-5.
Stéphane Mallarmé: Nopanheitto.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32357-8.
Agneta Enckell: Huuhtoutumia.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38363-6.