Köyliönjärvi
Historia > Järvenlaskut

Vapaaherra A. R. Cedercreutz ehdotti vuonna 1813 ensimmäisen kerran Köyliön pitäjänkokoukselle, että Köyliönjokea tulisi perata tulvien hillitsemiseksi. Pitäjänkokous hyväksyi ajatuksen sillä ehdolla, ettei lasku ole puolta kyynärää suurempi. Heti käyntiin laitetut työt sujuivat ensin vuosia hyvin, mutta lopuksi toisten into laantui. Vuonna 1819 palkattiin laiskureiden kustannuksella avuksi lisätyöväkeä, mutta vuonna 1820 ei työ heidänkään kanssa sujunut tarpeeksi hyvin. Hanketta suunniteltiin uudelleen ja vuonna 1821 saatiin Kepolan omistajalta arkkiatri Gabriel von Bonsdorffilta uusi suunnitelma. Eri lähteet antavat hankkeen etenemisestä erilaisia vuosilukuja. Erään tiedon mukaan töitä tehtiin myös 1820, jolloin puolen manttaalin tilat tekivät yhden päivätyön ja yhden manttaalin tilat yhden juhdan päivätyön. Perkaustyö valmistui 1822.
Hankkeen lupa-anomus on jätetty A. R. Cedercreutzin nimellä vuonna 1823. Myönteinen päätös sille saatiin samana vuonna, ja heti perustettiin Köyliönjärven laskuyhtiö, jonka puitteissa toiminta jatkossa järjestettiin. Jo vuonna 1826 järven luusuaa perattiin. Rantamaiden kuivettua riittävästi maat jaettiin vuonna 1841 väliaikaisesti kaikkien osakkaiden kesken. Jo seuraavana vuonna 1842 tulvat koettelivat Köyliönjärven rantoja. Asia jäi lopullisesti hoitamatta, mutta suurten nälkävuosien jälkeen esitettiin vuonna 1866 hallitukselle hankeen teettämistä hätäaputyönä. Esivalta ei tähän suostunut.
Toinen perkaushanke käynnistettiin vuonna 1933 hakemuksella, joka hyväksyttiin vuonna 1935. Valmisteluiden jälkeen perkaaminen suoritettiin vuosien 1938–1940 aikana. Työ suoritettiin telaketjuilla kulkevalla ja tankkien varassa kelluvalla ruoppaajalla. Toisten tietojen mukaan vedenpinta aleni 65–75 senttimetriä ja toisten mukaan 70–90 senttimetriä.
Viimeinen järvenlasku paljasti loivia järvenrantoja, joko keskimäärin tai jopa 44 metrin matkalta, aivan lähteestä riippuen. Paljastuvaa maata kertyi yhteensä 300 hehtaaria. Tästä pinta-alasta syntyi peltomaata 150 hehtaaria. Yhtiön osakkaita oli vuonna 1942 eri kylistä (esimerkiksi Karhialta ja Kankaanpäästä) yhteensä 94. Jakoperusteena oli ensin jako kylien kesken ja myöhemmin, lopullisen jaon tapahduttua, mahdollisesti talojen osuuksien mukaisesti.
Kolmas perkaushanke käynnistettiin vuonna 1982, kun koneellisesti käytiin poistamassa ensimmäisen perkaushankkeen jäljiltä jääneitä kynnyksiä. Järven alavedenpinnat laskivat ja siksi rakennettiin 1,6 kilometriä luusuan alapuolelle ja Salattimen sillan yläpuolelle pohjapato. Alavedenkorkeus jäi tämän ansiosta vain 8 senttimetriä alemmaksi kuin ennen kolmatta perkausta.
Järvenlaskun seurauksena järvi on madaltunut kahdella eri mekanismilla. Ensiksi, jo vedenpinnan aleneminen mataloitti järveä kauttaaltaan yli metrillä. Toiseksi, aleneminen käynnisti eroosion, jossa aallokko kulutti nopeasti järvenlaskussa paljastuneita rantoja ja kasasi savea järvenpohjan syvänteisiin. Vuosina 2007 ja 2008 järven syvimpään kohtaan tehtyjen sedimenttikairauksien mukaan järven syvin kohta oli aiemmin ollut noin 18 metriä syvä nykyisen 13 metrin asemesta. Syvänteeseen kertyi sadassa vuodessa 2,5 metriä uutta sedimenttiä samalla kun vedenpinta alennettiin yli metrin. Järven pohjalle on toki kertynyt sedimenttejä koko järven viljelyhistorian ajan, mutta viimeiset muutokset ovat olleet hyvin vaikuttavia.