stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tiina (kirjasarja)

Tiina-kirjasarja on Anni Polvan kirjoittama tytöille suunnattu kirjasarja. Siitä on ilmestynyt 29 osaa. Tiina-sarja on kirjoitettu vuosina 1956–1986. Kirjasarjan kirjoja on myyty yli miljoona kappaletta.
Tiina-kirjat käsittelevät tamperelaisen Tiina Lehtolan elämää. Tapahtumat sijoittuvat Tammelan kaupunginosaan, ja kirjojen näyttämönä toimii usein Tiinan pihapiiri, jossa naapuruston lapset leikkivät ja kasvavat yhdessä. Tiina kuvataan oikeudenmukaisena, rehellisenä, hyväsydämisenä ja kapinallisenakin poikatyttönä. Kirjat perustuvat Anni Polvan omiin lapsuudenmuistoihin.
Tiinan paras ystävä on naapurin Juha, joka on komea ja Tiinan mielestä reilu kaveri. Hänen kanssaan Tiina kokee seikkailuja, viettää kesäisin aikaa mummolassa ja järjestää urheilukilpailuja naapuruston poikien kanssa. Kirjan muita henkilöhahmoja ovat esimerkiksi turhamainen Leila, talonmiehenä toimivan äitinsä kurin alla elävä Kalle ja tunnollinen, arka Elvi. Kirjoissa esiintyy myös Tiinan vanhempi veli Veli, jonka kanssa Tiina on jatkuvasti tukkanuottasilla, joskin heidän välillään kuvataan myös sisarellisia ja lämpimiä tunteita. Lisäksi Tiinan perheeseen kuuluvat isä ja äiti.
Tiinan perheessä työt jaetaan perinteisten sukupuoliroolien mukaisesti: isä käy töissä konttorissa ja antaa työstä ansaitut rahat äidin käyttöön, joka hoitaa kotia. Perheen äidillä on kuitenkin sanottavanaan viimeinen sana. Perheen malli heijastelee kirjojen kirjoittamisajankohdan perinteisiä arvoja. Tiinan toiminta ja hänen ainainen pulaanjoutumisensa asettavat haasteita ajan tyttöihanteelle. Kirjojen tapahtumat saavat ajan mukaisen kulttuurisen merkityksen, mutta ne kuvaavat myös ajattomia ilmiöitä, kuten ystävyyttä, vanhemmuutta ja moraalista päätöksentekoa.
Tiina-kirjat

Tiina (1956)
Tiina aloittaa oppikoulun (1957)
Tiina kesälaitumilla (1958)
Tiina toimii (1959)
Tiina ei pelkää (1960)
Tiinalla on hyvä sydän (1961)
Tiina epäilee Juhaa (1962)
Tiina seikkailee (1963)
Tiina on aina Tiina (1964)
Tiinan uusi ystävä (1965)
Tiina saa ehdot (1966)
Tiinastako näyttelijä (1967)
Tiinaa harmittaa (1968)
Tiinalla on hauskaa (1969)
Tiinaa ei ymmärretä (1970)
Tiinan ampiaiskesä (1971)
Tiinaa tarvitaan (1972)
Tiina joutuu sairaalaan (1973)
Tiinakin ratsastaa (1974)
Tiina ottaa vastuun (1976)
Tiinalle otetaan pikkusisko (1978)
Tiina ei löydä Tinttamaria (1979)
Tiina saa suukon (1980)
Tiina eksyy (1981)
Tiina etsii juuriaan (1982)
Älä itke, Tiina (1983)
Tiina ja vieras poika (1984)
Tiina vauhdissa (1985)
Taitaa olla rakkautta, Tiina (1986)
Tiina ja Juha (2000) – sisältää teokset Tiina, Tiina epäilee Juhaa ja Taitaa olla rakkautta, Tiina
Aiheesta muualla

Tiina-sarja Ylen Elävässä arkistossa
Tiina-raitti kirjailija Anni Polvan lapsuudenmaisemissa
Tiina-kirjasarjaan pohjautuva televisiosarja Yle Areenassa
Jaakko Seppälä (tutkija)

Jaakko Seppälä (s. 1977) on suomalainen elokuvatutkija, joka työskentelee tutkijana Helsingin yliopistossa.
Seppälän tutkimuskohteena on mykkäelokuvan aika, Hollywood ja suomalainen elokuvakulttuuri. Hän on väitellyt aiheesta otsikolla Hollywood tulee Suomeen – Yhdysvaltalaisten elokuvien maahantuonti ja vastaanotto kaksikymmentäluvun Suomessa.
Julkaisu

Hollywood tulee Suomeen : yhdysvaltalaisten elokuvien maahantuonti ja vastaanotto kaksikymmentäluvun Suomessa,  Helsingin yliopisto, 2012 Väitöskirja, Julkaistu myös verkkojulkaisuna, pdf (ISBN 978-952-10-8043-2)
Nystars

Nystars Uusikaupunki on uusikaupunkilainen salibandyseura, joka syntyi 1. kesäkuuta 2022 kun Uudenkaupungin Salibandy ja KaPa -65 yhdistyivät.
Uusi, yhtenäinen seura luotiin, jotta Uudenkaupungin alueelle saataisiin paremmat mahdollisuudet harrastaa salibandyä ja edetä lajin parissa. Nystarsilla oli sen ensimmäisellä kaudella 2022–2023 yli 300 lisenssipelaajaa. Suurin osa pelaajista on junioreita, mutta myös aikuistoimintaa löytyy eri tasoilta.
Kaudella 2024–2025 seuran miehet pelaavat 3. divisioonaa ja naiset 2. divisioonaa.
Aiheesta muualla

Seuran viralliset sivut Nystars Uusikaupunki.
Zhuangologia

Zhuangologia (Zhuangin.: Hagcueŋь / Hagcuengh; yksink.: 壮学, perint.: 壯學; pinyin: Zhuàngxué) on zhuangien kieltä, kirjallisuutta, historiaa, uskontoa, taidetta, taloutta, etiikkaa ja kulttuuria tutkiva monitieteinen ala. Nykyajan zhuangologia tieteellisen tutkimuksen muodossa sai alkunsa jo 1900-luvun, mutta todellisesti se alkoi kehittyä vasta, kun Huang Xianfan julkaisi teoksen Zhuangin historiasta (1957).
Kuuluisia zhuangologeja

Huang Xianfan (1899-1982)
Huang Zengqing (1918-1995)
Ban Xiouwenselvennä (1920-)
Ouyang Ruoxiu (1928-)
Liang Tingwang (1937- )
Pan Qixu (1938-)
Fan Ximu (1939-)
Qin Naichang (1947-2010)
Qin Cailuan (1950- )
Qin Shengmin (1950-)
Zheng Chaoxiong (1951-)
Huang Guiqiu (1957-)
Huang Zhennan（1957-)
Liao Mingjun (1961-)
Wei Suwen (1963-)
Jeffrey Barlow
David Holm
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zhuangologia Wikimedia Commonsissa
The Zhuang Study Centre of Guangxi University for Nationalities (Arkistoitu – Internet Archive) (kiinaksi)
David Holm (Arkistoitu – Internet Archive)
Mo Juansheng, Kiinan zhuangologia. (Arkistoitu – Internet Archive)
HMS Chelsea

| HMS Chelsea |
| --- | --- |
 HMS Chelsea

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bath Iron Works, Bath, Maine
Kölinlasku:  5. marraskuuta 1918
Laskettu vesille:  24. heinäkuuta 1919
Palveluskäyttöön:  9. syyskuuta 1940
Poistui palveluskäytöstä:  Kanadan laivastossa marraskuusta 1942-26. joulukuuta 1943 Neuvostoliiton laivastolle 16. heinäkuuta 1944 nimellä Derzki palautettu 23. kesäkuuta 1949
Loppuvaihe:  romutettu
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 090 t
Pituus:  95,83 m
Leveys:  9,65 m
Syväys:  2,64 m
Nopeus:  35 solmua (65 km/h)
Miehistöä:  100
Aseistus
Aseistus:  4 x 4"/L50 tykkiä 12 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Chelsea (viirinumero I35) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Town-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa. Alus oli alun perin Yhdysvaltain laivaston Wickes-luokan hävittäjä USS Crowninshield, joka luovutettiin 9. syyskuuta 1940 Halifaxissa laivoja tukikohdista -sopimuksen nojalla Kuninkaalliselle laivastolle. Alus oli lainassa Kanadan laivastolla marraskuusta 1942 joulukuuhun 1943, ja sen jälkeen se luovutettiin 1944 Derzkiksi (ven. Дерзкий) nimettynä Neuvostoliiton laivastolle, joka palautti sen kesällä 1949 romutettavaksi Britteinsaarille.
Valmistus

Yhdysvaltain laivasto tilasi aluksen Bathista Mainesta Bath Iron Worksiltä, missä köli laskettiin 5. marraskuuta 1918. Alus laskettiin vesille 24. heinäkuuta 1919 kumminaan Benjamin Williams Crowninshieldin jälkeläinen neiti E. C. Davis ja otettiin palvelukseen pari viikkoa myöhemmin 6. elokuuta ensimmäisenä päällikkönään R. E. Sampson.
Palvelus

Vasta palvelukseen otettu Crowninshield liitettiin Yhdysvaltain Atlantin laivastoon. Alus risteili pitkin Atlantin rannikkoa ja Karibianmerta. Vuonna 1921 alus osallistui Panamassa ja Kuubassa laivaston sotaharjoitukseen, jonka aikana se kuljetti laivastoministeri Danielsin Key Westistä Guantanamonlahdelle seuraamaan harjoituksia. Aluksen miehistö supistettiin puoleen 14. marraskuuta 1921, kunnes se siirrettiin reserviin Philadelphiassa 7. heinäkuuta 1922.
Alus palautettiin palvelukseen 12. toukokuuta 1930 ja se saapui San Diegoon 4. huhtikuuta 1931 liittyäkseen taistelulaivaosastoon (engl. Battle Force). Alus osallistui laivaston pääsotaharjoituksiin ja muihin harjoituksiin Yhdysvaltain länsirannikolla, Havaijilla sekä Karibianmerellä. Se osallistui  myös laivaston reservin koulutuspurjehduksiin Kanadan ja Alaskan satamiin. Alus oli kiertävässä reservissä (engl. Rotating Reserve) 30. lokakuuta – 17. joulukuuta 1934. Alus osallistui presidentin laivastokatselmukseen San Diegossa 30. lokakuuta – 2. marraskuuta 1935 sekä San Franciscon lahden sillan avajaisissa marraskuussa 1936. Alus poistettiin palveluksesta San Diegossa 8. huhtikuuta 1937.
Crowninshield palautettiin 30. syyskuuta 1939 palvelukseen ja se lähti Mare Islandille 24. marraskuuta. Alus saapui 10. joulukuuta Guantanamonlahteen aloittaen puolueettomuuden valvonnan Karibianmerellä ja Meksikonlahdella. Alus poistettiin palveluksesta 9. syyskuuta 1940 Halifaxissa Nova Scotiassa ja se luovutettiin Britannian kuninkaalliselle laivastolle osana tukikohtia hävittäjistä -sopimusta.
Palvelus > HMS Chelsea

Luovutettu Yhdysvaltain laivaston alus otettiin Kuninkaallisen laivaston palvelukseen 8. syyskuuta 1940 Halifaxissa nimettynä HMS Crowninshieldiksi. Alus aloitti matkansa St. John’sin kautta Devonportiin, minne se saapui 28. syyskuuta. Matkan aikana, 10. syyskuuta alus nimettiin HMS Chelseaksi. Devonportissa alus siirrettiin saattajaksi tarvittavia muutostöitä varten telakalle, josta se palasi lokakuussa.
Alus aloitti 12. lokakuuta palveluksensa läntisen reitin alaisuudessa suojaten Atlantin saattueita. Se siirrettiin 4. marraskuuta Liverpoolissa telakalle, jonka aikana se määrättiin 6. Saattajaryhmään. Alus palasi palvelukseen 6. joulukuuta uudessa ryhmässään, jonka muut alukset olivat HMS Broke, HMS Columbine, HMS Camellia, HMS Pimpernel ja HMCS Barrie.
Tammikuusta elokuuhun 1941 alus suojasi ryhmän mukana Britteinsaarten ja Gibraltarin välisiä saattueita. Alus kolaroi syyskuussa hävittäjä USS Canningin kanssa ja sai vaurioita, jotka piti korjata telakalla, josta palattuaan alus jatkoi palvelustaan ryhmän mukana, kunnes se kolaroi 1. marraskuuta uudelleen Canningin kanssa. Alus kolaroi kolmannen kerran 16. marraskuuta, jolloin se kärsi pahoja vaurioita.
Chelsea palasi telakalta joulukuussa saattueiden suojaksi. Seuraavien kuukausien aikana se suojasi muun muassa saattueita ONS50, SC61, ON57 ja HX170. Alus pelasti 5. helmikuuta 1942 Islannin eteläpuolella Saksan laivaston sukellusveneen U-136 torpedoiman korvetti HMS Arbutuksen eloonjääneet. Chelsea siirrettiin Lontoossa telakalle huollettavaksi ja huoltotöiden aikana se määrättiin siirrettäväksi Kanadan laivastolle.
Palvelus > HMCS Chelsea

Alus palasi heinäkuussa telakalta ja aloitti kouluttautumisen. Se matkasi elokuussa St. John’siin liittyäkseen läntisen Atlantin saattajaosastoon, johon se liittyi syyskuussa aloittaen saattueiden suojaamisen.
HMCS Chelsea määrättiin marraskuussa 1943 palaamaan Britteinsaarille, missä se poistettaisiin palveluksesta sekä siirrettäisiin reserviin. Alus aloitti 15. joulukuuta matkansa, jonka aikana se poikkesi Azoreille.
Tammikuussa 1944 alus poistettiin palveluksesta ja siirrettiin reserviin. Helmikuussa alus määrättiin siirrettäväksi huollettuna Neuvostoliiton laivastolle. Se siirrettiin 14. helmikuuta Palmersin telakalle Newcastlessa, mistä se palasi 6. maaliskuuta.
Palvelus > Derzki

Alus siirrettiin 3. toukokuuta Newcastlessa telakalle tarkastusta varten. Kesäkuussa Neuvostoliitosta saapunut miehistö vastaanotti uuden aluksensa. Alus siirrettiin virallisesti 16. heinäkuuta Neuvostoliiton laivastolle nimettynä Derzkiksi (ven. Дерзкий).
Alus siirtyi elokuussa Loch Eween liittyäkseen muihin Neuvostoliitolle siirrettäviin aluksiin, joita olivat taistelulaiva HMS Royal Sovereign ja 12 Yhdysvaltain laivaston PT-venettä. Osasto lähti 17. elokuuta Loch Ewestä saattueen JW59 mukana Kuolan niemimaalle, mihin se saapui 24. elokuuta liittyen Neuvostoliiton pohjoiseen laivastoon.
Derzki palveli pohjoisessa laivastossa, kunnes 24. kesäkuuta 1949 palautettiin kuninkaalliselle laivastolle Rosythissa. Samalla aluksen nimi palautettiin HMS Chelseaksi. Alus sijoitettiin välittömästi poistolistalle ja se myytiin 12. heinäkuuta BISCOlle. Alus saapui 29. heinäkuuta hinattuna P&W McLellanin telakalle Bo’nessiin romutettavaksi.
Lookilan yksinäistalo

Lookilan yksinäistalon päärakennus vuonna 1977.
Lookilan yksinäistalo on entisessä Rymättylän kunnassa, nykyisessä Naantalin kaupungissa sijaitseva 1700-1800-luvuilta peräisin oleva umpipihainen talo. Lookila on harvoja säilyneitä umpipihoja Varsinais-Suomessa. Museovirasto on määritellyt Lookilan yksinäistalon yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä ja rakennukset on suojeltu rakennussuojelulailla vuonna 1985. Taloryhmä sijaitsee Lookilan kylässä lähellä Kuristenlahden merenrantaa, kolme kilometriä Rymättylän kirkonkylän kaakkoispuolella. Lookilan yksinäistalon kulttuurihistoriallinen merkitys on korkea ja talojen tallentamiseksi tehtiin 1970-luvulla suunnitelma, jossa ne olisi siirretty Seurasaareen Helsinkiin.
Ruotsalaisen verotusjärjestelmän aikana 1400-luvulla perustettiin Lookilan tila yksinäistaloksi. Koko rakennuskanta paloi vuonna 1697 ja ne rakennettiin uudelleen 1700-luvun alussa. Tilan vanhimmat säilyneet rakennukset ovat 1700-luvun alkupuolelta ja uusimmat arviolta 1820-1840-luvulta.
Lookilan asuinrakennus joka on paritupa, rakennettiin vaiheittain 1800-luvun alussa. Asuinrakennuksessa on tupa ja sali, sekä niiden välissä sijaitsevat salikamari, tupakamari, porstuakamari ja porstua. Tuvassa on kolmitaitteinen katto, jossa syömärit ovat näkyvillä. Kamareissa on valkoiset kaakeliuunit ja salissa rapattu tiiliuuni. Talon perustus on muurattu kivistä, ja tuvan alla on multapenkkirakenne sekä kellari. Rakennuksen runko on ylös asti salvottua hirttä ja ulkovuoraus pystylaudoitusta. Katto on luultavasti ollut alun perin oljista, nykyään se on tiiltä. Rakennuksen suurien kuusiruutuisten ikkunoiden yläpuolella on pienet kolmiruutuiset haukanikkunat. Satulukattoisessa kuistissa on ristikkoruutuiset ikkunat.
Päärakennuksen lisäksi rakennusryhmässä on kaksikerroksiset luhdit, varastot, liiteri, talli, tallin parvi, kellaritupa sekä isoportti ja sen yläpuolinen porttihuone. Suorakulmion muotoisella umpipihalla on nykyisin rakennuksia kolmella sivulla. Ulkorakennuksista todennäköisesti vanhin on 1757 rakennettu työkalukammio. Kellaritupa on vuodelta 1809 ja sen kellari on tiilinen tynnyriholvi. Luhdin yläkerrassa oli renkien ja piikojen aitat, alakerrassa ruoka- ja työkalukammio sekä vaja. Karjasuojat ovat sijainneet pihapiirin ulkopuolella karjapihalla vilja-aitan ja lampolan ympärillä. Säilyneenä on hirsinen lammaspihatto ja hirsiaitta 1700-luvulta. Tiluskartassa vuodelta 1915 oli jo nyt kadonneet tuulimylly, riihi ja rantahuone. Umpipihan ja karjapihan välissä oli suuri puutarha. Pihaan johtaa edelleen vanhoista tammista koostuva puukujanne.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lookilan yksinäistalo Wikimedia Commonsissa
Lounatvuori, Irma (toim.): Suojellut talot: rakennussuojelulailla suojellut rakennukset ja alueet 1965-1990.  Helsinki:  Museovirasto, 1991.  ISBN 951-9075-45-3
Gardberg, Carl Jacob et al. Narjus, Raimo et al. (toim.): Täällä työn ja tiedon puistot : Varsinais-Suomen kulttuuriympäristö.  Turku:  Varsinais-Suomen seutukaavaliitto ja Turun maakuntamuseo, 1993.  ISBN 952-9532-38-5
Kalsiumsitraatti

| Kalsiumsitraatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-hydroksi-1,2,3-propaani-trikarboksyylihappo kalsiumsuola (2:3)
Muut nimet:  E333
CAS-numero:  5785-44-4 (tetrahydraatti) 813-94-55785-44-4 (tetrahydraatti)
PubChem CID:  4548420, 91886343 ja 129679860 13136, 4548420, 91886343 ja 129679860
SMILES:  [Ca+2].[Ca+2].[Ca+2].O=C([O-])CC(O)(C([O-])=O)CC(=O)[O-].[O-]C(=O)C(O)(CC([O-])=O)CC([O-])=O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Ca3(C6H5O7)2
Moolimassa:  498.46 g/mol 570.5 g/mol (tetrahydraatti)
Ulkomuoto:  Valkoinen pulveri
Sulamispiste:  120 °C (393.15 K)
Kiehumispiste:  hajoaa
Tiheys:  1.63 g/cm3, kiinteä
Liukoisuus veteen:  0.085 g/100 mL (18 °C) 0.095 g/100 mL (25 °C) liukenematon alkoholiin
Kalsiumsitraatti on sitruunahapon kalsiumsuola. Sitä käytetään elintarvikkeiden happamuudensäätöaineena E-koodilla E 333, mutta joskus myös makuaineena. Tässä suhteessa se on samankaltainen kuin natriumsitraatti. Kalsiumsitraattia voidaan käyttää myös veden pehmentämiseen, koska sitraatti-ionit kelatoivat ei-toivottuja metalli-ioneita. Kalsiumsitraattia löytyy myös lisäravinteista, joiden kokonaispainosta kalsiumia on 21 %.
Kemialliset ominaisuudet

Kalsiumsitraatti on hajutonta valkoista pulveria, joka ei liukene veteen. Kuten sitruunahappo, kalsiumsitraatti maistuu karvaalta. Se maistuu myös suolaiselta.
Tuotanto

Kalsiumsitraatti on eristämisen välivaihe fermentaatioprosessissa, jolla sitruunahappoa tuotetaan teollisesti. Sitruunahappo liuoksesta neutraloidaan ja saostetaan kalsiumhydroksidilla. Saostuma suodatetaan ja pestään saaden puhdasta kalsiumsitraattia. Tämä kalsiumsitraatti voidaan myydä sellaisenaan tai muuttaa sitruunahapoksi laimealla rikkihapolla.
Biologinen rooli

Kalsiumsitraatin biosaatavuuden on todettu olevan samankaltainen edullisemman kalsiumkarbonaatin kanssa. Toisin kuin emäksinen kalsiumkarbonaatti, kalsiumsitraatti ei toimi antasidina. Tästä syystä mahan vähähappoisuudesta kärsivien tulisi ennemmin valita kalsiumsitraatti kalsiumlisäksi.
Aiheesta muualla

PubChem: Calcium Citrate (englanniksi)
ChemBlink: Calcium citrate (englanniksi)
Lattomeri

Lattomeri on Porissa valtatie 8:n itäpuolella sijaitseva maatalousvaltainen kulmakunta, joka tilastoinnissa kuuluu Lounais-Poriin. Nimensä se on saanut laajasta peltoaukeasta, joka oli suota 1700-luvulla toteutettuun laajaan kuivatushankkeeseen saakka. Peltoaukea oli ennen merenlahti, johon eräs Kokemäenjoen suuhaaroista laski. Aiemmin Lattomeri kuului Nakkilaan kuntaan ja liitettiin 1971 Poriin.
Lattomeri ei muodosta maarekisterikylää. Postinumeroalueella 28560 Pori on 487 asukasta (31.12.2015). Toisinaan Lattomeri on määritelty taajamaksi. Esimerkiksi vuoden 1995 väestönlaskennassa Lattomeri-nimisessä taajamassa oli 379 asukasta. Lännessä Lattomeri rajoittuu Niittumaahan, pohjoisessa Pinomäkeen, idässä Ulvilan ja etelässä Nakkilan kunnanrajaan.
Lattomeren hautausmaan sankarihaudat kesällä 2012.
Lattomerellä sijaitsee Lattomeren kirkko ja hautausmaa. Lattomeren koulu lakkautettiin vuonna 2015.
Lattomereltä on kotoisin elokuvaohjaaja Timo Koivusalo. Pitkään Lattomerellä on asunut myös ruiskutaidemaalari Simo Riikonen.
Historia

Lattomeren noustua merestä se oli pitkään soinen, kosteikkoinen ja viljelylle kelpaamaton alue. Sen kuivattamisen aloittamisesta puhui rusthollari ja rehtori Johan Kraftman kauan ja hän teki asiasta aloitteen vuonna 1748. Oman rusthollinsa alueella hän aloitti ojankaivuun ja kuivattamisen 1740-luvulla. 1760-luvulla ojitettiin jo Friitalan kylän osuutta. Hanketta ryhdyttiin toteuttamaan vasta vuodesta 1773 alkaen, kun maaherra teki asiassa myönteisen päätöksen. Samana vuonna kaivettiin ensimmäiset ojat.
Aiheesta muualla

Lattomeri Pori-tiedossa (poritieto.com)
Avellan, Niilo J.: ”Entisen Ulvilan pitäjän maatilat III: Lattomeri”, Satakunta - Kotiseutututkimuksia V, s. 111–120.  Satakuntalainen osakunta, 1925.  Näköisversio verkossa (pdf).
Uzbekistan

Uzbekistan (uzb. Oʻzbekiston, kyrillinen Ўзбекистон), virallisesti Uzbekistanin tasavalta (uzb. O‘zbekiston Respublikasi, kyrillinen Ўзбекистон Республикаси) on Itsenäisten valtioiden yhteisöön kuuluva sisämaavaltio ja entinen neuvostotasavalta Keski-Aasiassa.
Uzbekistan on enimmäkseen aavikkoa, itäosassa on yli neljä kilometriä korkeita vuoria. Maa sijaitsee silkkitien varrella, ja sitä ovat hallinneet mongolit, persialaiset ja venäläiset, Aleksanteri Suuri ja Timur Lenk. Suurin osa väestöstä on keskittynyt maan etelä- ja itäosiin. Runsaasta 30 miljoonasta asukkaasta 90 prosenttia on muslimeja ja 80 prosenttia kuuluu uzbekkien etniseen ryhmään.
Maantiede

.
Uzbekistanin pinta-ala on 447 400 neliökilometriä, ja sen rajanaapurit ovat Afganistan, Kazakstan, Kirgisia, Tadžikistan ja Turkmenistan. Uzbekistan on toinen niistä maailman sisämaavaltioista, joiden kaikki tai molemmat rajanaapurit ovat myös sisämaavaltioita. Toinen on Liechtenstein.
Uzbekistan on enimmäkseen aavikkoa, joka kattaa 80 prosenttia sen pinta-alasta. Itäosassa on vuoria, joiden korkeimmat huiput kohoavat 4 500 metriin. Kyzylkumin autiomaa kattaa pääosan maan pohjoisosasta. Sen itäpuolella on Fergananlaakso, joka on Uzbekistanin hedelmällisin osa. Laaksoa ympäröi vuoristot pohjoisessa, lännessä ja etelässä. Pohjoisessa on Tienšanin läntisiä vuorijonoja ja eteläpuolella Hisor–Alai.
Araljärven eteläosat ovat Uzbekistanin puolella. Se oli vielä 1960-luvulla maailman neljänneksi suurin järvi, mutta sen pinta-ala on kutistunut 2020-luvulle tultaessa 90 prosenttia. Järvi on katkennut kahtia, ja Kazakstanin puolella Pohjois-Aral on pelastettu padon avulla. Araljärveen virtaavat Uzbekistanin suurimmat joet Amudarja ja Syrdarja, joiden vesistä iso osa on otettu maatalouden ja teollisuuden käyttöön.
Uzbekistanissa esiintyy maanjäristyksiä, joista vakavin tuhosi Taškentia vuonna 1966.
Uzbekistanissa vallitsee mannerilmasto, jonka kesät ovat kuumia ja talvet kylmiä. Heinäkuussa keskilämpötila 32 astetta, mutta lämpötila nousee säännöllisesti yli 40 asteen. Talvisin keskilämpötila on -23 astetta, mutta lämpö voi tippua jopa -40 asteeseen. Sadanta on vain vähäistä, ja suurin osa sateista tulee talvella ja keväällä. Sademäärä vaihtelee 100 ja 200 millimetrin välillä.
Arojen kasvillisuus on lähinnä ruohoa, purojen varsilla kasvaa myös pensaita. Vuoristossa tavataan myös harvinaisia kasvilajeja. Katajalaji Zarafshani archa kasvaa vuorten alarinteillä, samoin monet lehtipuut. Yläosissa kasvaa enimmäkseen vain heinää, jos sitäkään. Uzbekistanin monipuoliseen eläimistöön kuuluvat sudet, karhut ja lumileopardit.
Historia > Varhaisvaiheet

Uzbekistanissa on ollut asutusta jo noin 55 000 – 70 000 vuotta. Noin 2000 eaa. alkaen Anaun kulttuuriin kuuluva keidasviljelykulttuuri levisi Uzbekistaniin. Iranilaisia kansoja alkoi levittäytyä ensimmäisellä vuosituhannella eaa. Uzbekistanin ruohikkoalueille. Vuosituhannen aikana sinne kehittyivät Baktrian, Harezmin ja Sogdianan valtakunnat.
Uzbekistan sijaitsi sopivassa paikassa, kun Kiina alkoi kehittää silkkitietä länteen. Sen varren kaupungeista Samarkandista ja Buharasta tuli vauraita kauppakeskuksia. Valloittajat ovat kulkeneet lukuisia kertoja maan halki, ja Aleksanteri Suuri pysähtyi Samarkandissa 327 eaa.
Historia > Islam ja turkkilaistuminen

Arabien valloitusretket suuntautuivat 700-luvulla Keski-Aasiaan ja Uzbekistaniin. He toivat islamin ja arabikulttuurin, joka syrjäytti alueen alkuperäistä kulttuuria, joka oli jo saanut aiemmin iranilaisia vaikutteita.
Mongolien Tšingis-kaani valloitti alueen 1220-luvulla. Tämän seurauksena alkoi Keski-Aasian turkkilaistuminen, sillä mongolien johtamat sotajoukot koostuivat pääosin turkkilaisista sotilaista. Uzbekit ovat todennäköisesti saaneet nimensä Kultaisen ordan muslimihallitsijan Özbeg-kaanin mukaan.
Tšingis-kaanin kuoleman jälkeen 1227 iso osa Uzbekistanista jäi Tšagatain kaanikunnan haltuun. Tšagatai alkoi kuitenkin 1300-luvun alussa hajota ja monet heimojohtajat horjuttivat sitä. Timur Lenk nousi 1380-luvulla heimotaisteluissa alueen voimatekijäksi ja perusti Timuridien dynastian. Timurin valloitusretket ulottuivat Lähi-itään saakka.
Historia > Uzbekkien nousu

Timur Lenkin kuoleman jälkeen valtakunta ajautui sisäisiin konflikteihin, mikä herätti huomiota Araljärven pohjoispuolella eläneissä uzbekkiheimoissa. Uzbekkien liittouma valtasi 1490-luvulla Amudarjan ja Syrdarjan välisen alueen. Muhammad Šaibanin johtamat joukot ajoivat viimeiset timuridihallitsijat pois Samarkandista ja Heratista.
Šaibanidihallitsijat olivat taiteiden suojelijoita, ja heidän kaudellaan Uzbekistanin kaupunkeihin rakennettiin monia arkkitehtonisia mestariteoksia. Abdullah Khan II:n kaudella 1500-luvun jälkimmäisellä puoliskolla uzbekkien valta ulottui laajimmilleen, idässä Badakhšaniin ja Turkestanin itäosiin sekä lännessä Khorasaniin ja Harezmiin.
Janid-dynastia hallitsi Transoxaniaa vuodesta 1599. Sen aikana uzbekkien dominanssi hiipui ja Persian afšaridien Nadir Šah kukisti 1740-luvulla Buharan ja Hivan. Janid-dynastia sammui lopullisesti 1785. Keski-Aasian nousi kolme seuraajaa Buharan, Hivan ja Kokandin kaanikunnat, joista Buhara oli vahvin.