Runon kuningas ja muuttolintu
Juoni

Runon kuningas ja muuttolintu kertoo episodin historiallisten henkilöiden elämästä 1830- ja 1840-lukujen Porvoossa. Tarina alkaa tapahtumista, jolloin Runeberg on jo maankuulu runoilija. Päähenkilöiden taustaa ja Runebergin tietä kuuluisuuteen ei valoteta katsojalle.
On toukokuu 1837. Runeberg on saanut Porvoon kymnaasin roomalaisen kirjallisuuden lehtorin viran ja muuttaa perheineen Helsingistä Porvooseen. Hänelle järjestetään läksiäisjuhla, jossa lauletaan ja kohotetaan malja runoilijalle. Runebergin vaimo Fredrika uskoo miehensä uran tukahtuvan pikkukaupungin ahtaissa piireissä ja hän kaipaa Helsinkiin jääneitä ystäviään.
Kahdeksan vuotta kuluu. Runeberg julkaisee Jouluillan (1841), Nadeschdan (1841) ja Kuningas Fjalarin (1844). Kimnaasin rehtorina hän vaalii järjestystä eikä siedä oppilaiden jekkuja. Fredrika-vaimo on kuuroutunut ja kiinni taloushuolissa, Matilda-sisar puolestaan onneton kevään tulosta huolimatta. Runebergiä kevät taas innostaa, ja rinnan kevään kanssa Porvooseen saapuu nuori Emilie Björkstén, orpotyttö joka kiertää kaupungista toiseen eläen sukulaistensa armoilla. Porvoossa hän on piispan, piispattaren ja heidän tyttärensä Sofin vieraana. Emilie ihailee Runebergiä ja pääsee tutustumaan häneen Seurahuoneen iltamissa, jossa Emilie lausuu Kuningas Fjalaria. Runeberg kiittää Emilietä esityksestä ja ilmaisee ihailunsa tyttöä kohtaan.
Kesän mittaan Runeberg on levoton ja kaipaa luontoon. Hän tapaa Emilien harjulle suuntautuvalla kävelyretkellä, ja heidän yhteisymmärryksensä syvenee. Runeberg saa innoituksen sotarunoihinsa ja lausuu eräässä tilaisuudessa Sven Dufvaa, jonka käsikirjoituksen hän antaa muistoksi Emilielle. Kun he jälleen tapaavat harjulla, Runeberg muistuttaa Emilielle olevansa mies eikä ainoastaan kuuluisa runoilija, jollaisena Emilie on häntä palvoen ihaillut. Emilie rukoilee Jumalalta voimaa kiellettyä rakkautta vastaan, mutta kokee tilanteen liian tulenaraksi. Hän matkustaa heti seuraavana päivänä Helsinkiin sisarensa luo, hyvästelemättä Runebergiä.
Pari vuotta kuluu. Vänrikki Stoolin runot on Helsingissä jo tunnettu teos, ja Cygnaeus ylistää niitä Emilielle, joka matkustaa pian Porvooseen. Hän kohtaa Runebergin sokkoleikin aikana ja pyörtyy tämän käsivarsille. Mies soimaa Emilietä tämän äkkilähdöstä ja vaatiessaan saa luettavakseen Emilien päiväkirjan.
Castrén ja Lönnrot saapuvat Porvooseen tapaamaan Runebergiä, joka päättää järjestää heidän kunniakseen juhlat. Samassa yhteydessä Runeberg palauttaa Emilielle tämän päiväkirjan ja toteaa sen sisällöstä: ”Rakkautta ei kenenkään tarvitse hävetä”. Sen jälkeen he suutelevat ensi kerran. Emilie käy lyhyen keskustelun myös Fredrikan kanssa, mutta kolmiodraamaa ei synny. Fredrika paljastaa aikanaan miehelleen olleensa tietoinen tämän ja Emilien suhteesta. Juhlien jälkeen Runeberg lupaa kirjoittaa sanat Porilaisten marssiin, ja Emilie toimii säestäjänä.
Runebergin ja Emilien suhteesta tulee juorukellojen puheenaihe pikkukaupungin seurapiirissä. Kesken eräiden tanssiaisten Emilie kuulee Runebergin jääneen kotiin entisen ihastuksensa Maria Prydzin tultua vierailulle. Emilie rientää oitis Runebergin luo, joka vakuuttaa rakastavansa vain häntä. Joulun alla, Marian lähdettyä ja Vänrikki Stoolin tarinoiden julkaisun lähestyessä Runeberg ilmaisee kiitollisuutensa Emilielle elämänsä rikkaimmasta vuodesta. Kun Emilie epäilee heidän suhteensa olevan syntiä, Runeberg vastaa: ”Ilo ei voi olla syntiä”. Juorujen yhä levitessä piispatar varoittaa Emilietä.
Eräissä talvisissa juhlissa Runebergin ja Emilien suhde tulee julkiseksi, kun vieraat näkevät heidät suutelemassa toisiaan parvekkeella ja skandaali on valmis. Tapauksen jälkiselvittelyssä Emilie saa piispattarelta nuhdesaarnan. Emilie lupaa sedälleen ja tädilleen pysyvänsä erossa Runebergistä ja kirjoittaa tälle jäähyväiskirjeen.
Kevään tullessa Runeberg sommittelee ikävissään runoa, ja kävellessään piispantalon ohi hän kuulee Emilien laulavan sitä avoimen ikkunan ääressä. Emilie teeskentelee olevansa onnellinen ja kertoo matkustavansa pian Helsinkiin serkkunsa ja vanhan ihailijansa Robertin kanssa. Runeberg närkästyy Emilien torjuvasta asenteesta ja sanoo hänen olevan ”sydämetön keimailija”. Jäätyään yksin Emilie kiittää jumalaansa siitä, että kesti kiusauksen.
Runebergin sanoittama Maamme-laulu saa ensiesityksensä Kumtähden kentällä 13. toukokuuta 1848. Runeberg on kohotettu Suomen kansallisrunoilijaksi ja hän kuuntelee lauluaan puhujankorokkeelta. Emilie pysyttelee kauempana suuren puun varjossa, hymyilee ja poistuu pian paikalta. Elokuva päättyy suomalaisten maisemien esittelyyn kuoron laulaessa Maamme-laulua.