stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lapin historia
Varhaishistoria

Lapin historia alkaa mannerjään vetäytyessä alueelta viimeisen jääkauden lopulla. Välillä 9000-6000 eKr. alueelle levittäytyi Keski-Euroopasta kivikautinen Komsan kulttuuri. Aikaisintaan 3000 eKr. ensimmäiset suomalais-ugrilaiset muuttivat Lappiin idästä. Uskotaan, että tulokkaat jakautuivat välillä 2500-1500 eKr. kielellisesti ja kulttuurillisesti kahteen ryhmään: maataloutta ja karjanhoitoa harjoittaneisiin suomalaisiin eteläisellä rannikolla ja metsästäviin saamelaisiin pohjoisessa sisämaassa. Kielisukulaisuudesta huolimatta saamelaiset eroavat geneettisellä tasolla huomattavasti suomalaisista, samoin kuin kaikista muistakin eurooppalaisista kansoista. Tämä viittaa siihen, että kivikautisten kanta-asukkaiden jälkeläiset olisivat sulautuneet uudisasukkaisiin ja omaksuneet suomalais-ugrilaisen kielen. Alun perin saamelaisten elinalue on ulottunut pitkälle Etelä-Suomeen; tästä on edelleen muistona monia saamelaisperäisiä paikannimiä. Aiemmin yleinen käsitys, jonka mukaan saamelaiset olisivat paenneet myöhemmin maahan muuttaneita suomalaisia, on nykyisin vanhentunut. Nykyisin oletetaan pikemminkin, että osa etelän saamelaisesta asutuksesta on siirtynyt harjoittamaan maataloutta ja vähitellen sulautunut suomalaisiin kielellisesti ja kulttuurillisesti.
Viimeistään 800-luvulla suomalainen maanviljelyskulttuuri oli levittäytynyt Tornionjoen ja Kemijoen laaksoihin. Vielä 1700-luvulle asti maalainen elämäntapa oli keskittynyt suurten jokien rannoille. Ne olivat ainoa tapa kiertää tietöntä erämaata ja tarjosivat ihmisille myös ravinnon rikkaasta lohikannastaan. Jokien tulva-alueet tuottivat heinää karjan rehuksi ja ympäröivissä metsissä maanviljelijät raivasivat peltoja ja metsästivät. 1000-luvulla suomalainen asutus oli levinnyt jo Rovaniemen korkeudelle asti. Tuohon aikaan "Lappi" tarkoitti lähinnä saamelaisten asuinaluetta, joka sijaitsi Rovaniemen pohjoispuolella; tätä aluetta kutsutaan saamelaisilta lainatun nimityksen mukaisesti nimellä Lanta, joka tulee alun perin monien germaanisten kielten maata tarkoittavasta sanasta land. Norjalaiset asuttivat Pohjoisen jäämeren rannikon 1100-luvulla. Saamelaiset jakautuivat pääosin kolmeen eri kulttuuripiiriin: Kemissä ja Kainuussa eläneet metsäsaamelaiset saivat elantonsa metsästyksestä, Inarissa eläneet kalastajasaamelaiset kalastuksesta ja Tornion porosaamelaiset harjoittivat poronhoitoa. Saamelaisten elämäntapa oli puolipaimentolainen; kesäisin he muuttivat porolaumojensa mukana ja asuivat helposti siirrettävissä kodissa, loppuosan vuodesta he viettivät talvikylissään, joissa he hoitivat myös uskonnollisia ja oikeudellisia asioitaan.
Ruotsin vallan aika

Myöhäiskeskiajalla Ruotsin valtakunnan vaikutus voimistui Lapissa. 1200-luvun lopussa alueelle saapuivat niin kutsutut pirkkalaiset, etuoikeutetut Ruotsin kruunun edustajat, joilla oli oikeus käydä kauppaa ja verottaa lappalaisia. Tornionlaakso joutui tällöin Upsalan arkkihiippakunnan ja Ruotsin keskushallinnon alaisuuteen. Vuonna 1323 solmitun Pähkinäsaaren rauhansopimuksen mukaan Kemijoen laaksosta tuli osa Novgorodin etupiiriä. Siitä huolimatta alue joutui 1300-luvun loppupuolella Turun hiippakunnan ja tätä kautta Ruotsin vaikutusvallan alaiseksi. Tästä seurasi useita ruotsalaisten ja venäläisten välisiä yhteenottoja, kunnes Ruotsin ja Venäjän raja vahvistettiin ensin vuonna 1595 Täyssinän rauhassa ja viimeistään vuonna 1617 solmitussa Stolbovan rauhassa. Stolbovan rauhan raja kulki karkeasti ottaen samaa linjaa kuin Suomen itäraja ennen talvisotaa.
1500-luvun loppupuolella Tornionlaaksosta Pellon korkeudelle asti ulottunut Tornion seurakunta liitettiin Västerbottenin maakuntaan, kun taas Kemijoen alueelta Rovaniemelle ulottunut Kemin seurakunta tuli osaksi Österbottenia. Tällöin nykyisen Lapin maakunnan alueella eli noin 5000 ihmistä. Saamelaisten asuttama alue jaettiin ns. lapinmaiksi, joista kaksi, Tornion ja Kemin lapinmaat ulottuivat nykyisen Suomen Lapin alueelle. Lapissa rajoja ei ollut tarkasti määritelty. Nimellisesti alue kuului Västerbottenin maakuntaan, mutta käytännössä se oli enemmän tai vähemmän ei-kenenkään-maata ja sekä Ruotsin että Norjan verottama. Inarin kylä oli vuoteen 1751 asti jopa kolmen eri valtion (Ruotsin, Norjan ja Venäjän) verotusaluetta.
Vuodesta 1560 alkaen Lappiin alkoi saapua Savosta kaskiviljelyä harjoittavia uudisasukkaita uusien viljelysmaiden perässä. Tämän seurauksena Lapin väkiluku kasvoi seuraavina vuosisatoina noin 2000 ihmisellä. Lapin ensimmäinen kaupunki Tornio perustettiin vuonna 1621 Tornionjoen suulla sijaitsevalle Suensaarelle. 1690-luvulla pieni jääkausi aiheutti nälänhätiä myös nykyisen Lapin alueella, mutta ei vahingoittanut aluetta yhtä pahasti kuin maataloudesta riippuvaista Etelä-Suomea. Kiihdyttääkseen Lapin asuttamista Ruotsin kruunu julisti vuonna 1673 kaikille uudisasukkaille 15 vuoden verovapauden. Myös tästä syystä, mutta ennen kaikkea Lapin miesten vapautuksesta sotilaspalveluksesta, talonpoikainen asuinalue laajeni pohjoiseen.
Vuosina 1700-1721 käydyn Suuren Pohjan sodan aikana 1700-luvulla Lapissa tapahtui valtava väestöräjähdys. Asutus levisi suurista jokilaaksoista pienempien sivujokien varsille ja läheisten järvien rannoille. Etelä-Lapin metsäsaamelaisten kulttuuri kuihtui hitaasti, koska yhä useammat saamelaiset omaksuivat paikallaan pysyvän elämäntavan ja sulautuivat suomalaisiin.
Venäjän vallan aika

Hävityn Suomen sodan jälkeen Ruotsi joutui luovuttaamaan nykyisen Suomen alueen Venäjän keisarikunnalle Haminan rauhassa vuonna 1809. Lapista tuli osa Oulun lääniä ja perustettua autonomista Suomen suuriruhtinaskuntaa, mikä oli suuri muutos Lapin asukkaille. Aiemmin eri puolien asukkaita yhdistäneestä Tornionjoesta oli tullut rajajoki, jonka toisella puolella oli venäläinen itäranta ja toisella ruotsalainen länsiranta. Vuonna 1826 suljettiin aiemmin avoin Norjan ja Venäjän välinen raja, minkä seurauksena Lapin asukkaat eivät enää pystyneet laiduntamaan porolaumojaan rajan toisella puolella eivätkä harjoittaman kalastusta ja kaupankäyntiä Jäämeren rannoilla. Lapin asukkaat pitivät menettelyä vääryytenä, sillä heille oli taattu vuonna 1751 solmitussa Strömstadin sopimuksessa oikeus ylittää raja vapaasti.
Poronhoidon merkitys kasvoi Lapissa 1800-luvulla, koska villit metsäpeurat oli metsästetty sukupuuttoon. Aiemmin poroja olivat pitäneet ainoastaan Pohjois-Lapin saamelaiset, mutta nyt poronhoitoalue laajeni käsittämään myös Etelä-Lapin suomalaisseudut. Voimakas väestönkasvu jatkui vielä 1800-luvulla: vuonna 1830 nykyisen Lapin alueella asui noin 21 000 ihmistä, mutta 1870 väkiluku oli jo 33 652. Saamelaisten osuus väestöstä väheni; vuosina 1830-1860 se laski 22,6 prosentista 16,3 prosenttiin.
Epäonnistuneiden satojen jälkeen alueella tapahtui useita nälänhätiä 1830-, 50- ja 60-luvuilla. Koska maatalous ensisijaisena elinkeinona pystyi ruokkimaan vain rajoitetun määrän ihmisiä, väestöpaine alkoi purkautua maastamuuttona Ruijaan, myöhemmin myös Yhdysvaltoihin.
Teollistuminen aiheutti suuren yhteiskunnallisen murroksen, joka alkoi metsätalouden ja puuteollisuuden alkamisella 1800-luvun jälkipuoliskolla. Puita kaadettiin sisämaan suurista metsistä ja uitettiin jokia pitkin rannikolle. Lapin ensimmäinen höyrysaha perustettiin vuonna 1861 Kemin Laitakariin. 1900-luvun alussa metsätöissä työskenteli Lapissa jo 10 000 miestä. Teollistuminen johti myös infrastruktuurin kehittämiseen; aiemmin tietön Lapin pohjoisosa liitettiin nyt osaksi tieverkkoa ja ensimmäinen junarata Kemiin valmistui 1902.
Suomen itsenäisyyden alkuvaiheet

Suomen julistauduttua itsenäiseksi vuonna 1917 Lapista tuli osa itsenäistä Suomea. Pian alkaneessa sisällissodassa sosialismia kannattaneet punaiset olivat aluksi vahvoilla, mutta porvalliset valkoiset saivat koko Suomen pohjoisosan hallintaansa hyvin lyhyessä ajassa. Sisällissodan jälkeen Neuvosto-Venäjä tunnusti Suomen itsenäisyyden Tarton rauhassa vuonna 1920 sekä luovutti Suomelle Petsamon, jolloin Suomi sai ensimmäistä kertaa historiansa aikana suoran yhteyden Jäämerelle. Golfvirran ansiosta Petsamossa olivat maan ainoat ympäri vuoden jäättömät satamat. Ensimmäisen kerran Suomi oli yrittänyt saada yhteyden Jäämerelle jo 1800-luvulla Norjan rajan sulkeuduttua; tsaari Aleksanteri II oli jopa luvannut suuriruhtinaskunnalle Petsamon vuonna 1864 korvauksena pienemmästä Siestarjoen alueesta. Asukkaiden mielestä Petsamon saaminen oli korvaus tuolloin kärsitystä epäoikeudenmukaisuudesta, ja kansallismielisissä piireissä sitä pidettiin ensimmäisenä askeleena kohti Suur-Suomea. Petsamossa oli noin 1400 asukasta ja sen pinta-ala oli 10 480 neliökilometriä. Aluksi siitä tehtiin erillinen Petsamon lääni, mutta jo vuonna 1921 se liitettiin Lapin yhteyteen osana Oulun lääniä. Petsamo rikastui satamansa, vuonna 1924 löydetyn nikkeliesiintymän ja matkailun kautta; vuonna 1939 sen väkiluku oli jo noin 5000.
Vuonna 1938 Lappi erotettiin Oulun läänistä itsenäiseksi Lapin lääniksi. Vaikka uusi lääni käsitti varsinaisen Lapin lisäksi myös historiallisen Peräpohjolan, läänin nimeksi annettiin Lappi mm. turistien houkuttelemiseksi. Läänin suurimmasta kaupungista Kemistä toivottiin pääkaupunkia, mutta tällaiseksi valittiin lopulta Rovaniemi sen keskeisemmän sijainnin vuoksi.
Sami Savio

| Sami Savio |
| --- | --- |
 Sami Savio eduskunnassa 16.11.2017.
Kansanedustaja
 22.04.2015–  
Vaalipiiri:  Pirkanmaa
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. syyskuuta 1975 (ikä 49) Mäntyharju
Tiedot
Puolue:  Perussuomalaiset
Koulutus:  filosofian maisteri (2001) diplomi-insinööri (2004) kauppatieteiden maisteri (2014)
Valiokunnat:  valtiovarainvaliokunta
Aiheesta muualla
Kotisivu
Sami Juhani Savio (s. 23. syyskuuta 1975 Mäntyharju) on suomalainen perussuomalainen poliitikko ja kansanedustaja, joka valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Pirkanmaan vaalipiiristä. Hän on ollut Ylöjärven kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 2009.
Elämä

Savio on koulutukseltaan filosofian maisteri 2001 (Helsingin yliopisto), diplomi-insinööri 2004 (Teknillinen korkeakoulu) ja kauppatieteiden maisteri 2014 (Tampereen yliopisto) sekä ammatiltaan projektipäällikkö.
Poliittinen toiminta

Savio valittiin Ylöjärven kaupunginvaltuustoon ensimmäisen kerran vuoden 2008 kunnallisvaaleissa, joissa hän sai 294 ääntä. Hän uusi valtuustopaikkansa vaaleissa 2012, jolloin hän sai 350 ääntä. Savio valittiin kolmannelle valtuustokaudelle 536 äänellä kuntavaaleissa 2017.
Eduskuntavaaleissa 2007 Savio oli ehdolla Pirkanmaan vaalipiiristä, mutta ei tullut 836 äänellä valituksi. Vaaleissa 2011 hän sai 2 197 ääntä. Savio valittiin eduskuntaan kolmannella yrittämällä vuonna 2015, jolloin hän sai 5 270 ääntä. Eduskuntavaaleissa 2019 Savio valittiin toiselle kaudelleen 11 108 äänellä. Eduskuntavaaleissa 2023 Savio valittiin kolmannelle kaudelleen 6 012 äänellä.
Yksityiselämä

Savio asuu Ylöjärven Siivikkalassa.
Jyväskylän seutukunta

| Jyväskylän seutukunta |
| --- | --- |

 sijainti 
Väkiluku:  188 069 6:nneksi suurin 31.12.2021 
Jyväskylän seutukunta (joskus myös Jyvässeutu) on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Keski-Suomen maakunnassa. Siihen kuuluu seitsemän kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 131. Seutukunnassa asuu 192 786 henkilöä.
Kunnat

| Vaakuna | Kunta | Väkiluku (2024) | Maapinta- ala km² | Väestön- tiheys (as> /km²) | Kunnallis- vero (2024) | Suomen- kieliset (2023) | Ruotsin- kieliset (2023) | Muun- kieliset (2023) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Hankasalmi | 4 515 | 572 | 8 | 9.4 % | 98 % | 0,3 % | 3 % |
|  | Jyväskylä | 149 263 | 1 171 | 127 | 8 % | 92 % | 0,2 % | 7 % |
|  | Laukaa | 18 869 | 649 | 29 | 9.9 % | 97 % | 0,1 % | 2 % |
|  | Muurame | 10 566 | 144 | 73 | 6.9 % | 98 % | 0,2 % | 2 % |
|  | Petäjävesi | 3 566 | 456 | 8 | 9.9 % | 99 % | 0,2 % | 2 % |
|  | Toivakka | 2 361 | 361 | 7 | 9.4 % | 99 % | 0,1 % | 2 % |
|  | Uurainen | 3 646 | 348 | 10 | 9 % | 97 % | 0,1 % | 2 % |
|  | yhteensä | 192 786 | 3 701 | 52 |  | 93 % | 0,2 % | 6 % |
Historia

1. tammikuuta 1994 annetussa seutukuntajaossa Jyväskylän seutukuntaan kuuluvat Jyväskylän kaupunki, Jyväskylän maalaiskunta sekä Muuramen ja Laukaan kunnat.
1. tammikuuta 2001 Uurainen siirtyi Keuruun seutukunnasta Jyväskylän seutukuntaan.
1. tammikuuta 2004 Jyväskylän seutukuntaan siirtyivät Korpilahti Jämsän seutukunnasta, Hankasalmi ja Toivakka Kaakkoisen Keski-Suomen seutukunnasta ja Petäjävesi Keuruun seutukunnasta.
1. tammikuuta 2009 Jyväskylän maalaiskunta ja Korpilahti muodostivat Jyväskylän kanssa uuden Jyväskylän kaupungin.
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2013 tilanteen mukainen.
| Jyväskylän seutukunnan väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 130 446 | 130 446 |
| 1985 | 1985 |    | 135 488 | 135 488 |
| 1990 | 1990 |    | 141 566 | 141 566 |
| 1995 | 1995 |    | 148 539 | 148 539 |
| 2000 | 2000 |    | 156 186 | 156 186 |
| 2005 | 2005 |    | 164 851 | 164 851 |
| 2010 | 2010 |    | 173 651 | 173 651 |
| 2015 | 2015 |    | 181 369 | 181 369 |
| 2020 | 2020 |    | 187 111 | 187 111 |
Lähde: Tilastokeskus.
Matkailu

Jyväskylän seutukunnan alueelta löytyy muun muassa kaksi Unescon maailmanperintökohdetta, Petäjäveden vanha kirkko ja Oravivuoren kolmiomittaustorni, sekä maailman ainoa kallion sisään rakennettu planetaario.
Jyväskylässä on arkkitehti Alvar Aallon kohteita enemmän kuin missään muussa kaupungissa maailmassa. Aallon kohteita seudulla ovat:
Karpion huvila (1923)
Nuoran talon muutostyö (1923–24)
Aira-talo (1924–26)
Työväentalo (1924–25)
Suojeluskuntatalo (1926–29)
Muuramen kirkko (1926–29)
Säynätsalon kunnantalo (1949–52)
Jyväskylän yliopisto, ent. Kasvatusopillinen korkeakoulu (1951–57, 1964, 1971)
Muuratsalon koetalo (1952–54)
Keski-Suomen museo (1957–61, 1991)
Viitatorni (1960–61)
Poliisitalo (1970)
Alvar Aalto -museo (1971–73)
Virastotalo (1975–78)
Kaupunginteatteri (1964–82)
Valtakunnallisesti merkittäviä museoita ovat muun muassa Keski-Suomen ilmailumuseo, Suomen käsityön museo ja kansallispukukeskus ja Alvar Aalto -museo.
Jyväskylän seudulla järjestetään jokavuotinen MM-rallin Suomen osakilpailu. Tapahtumien joukosta löytyy myös Pohjoismaiden vanhin, yli 50-vuotias kaupunkifestivaali Jyväskylän Kesä. Jyväskylä on saanut kansainvälisen tunnustuspalkinnon kaupunkivalaistuksestaan. Valon kaupunki -tapahtuma järjestetään joka toinen vuosi.
Kuvia

Kuokkalan silta Jyväskylässä
Petäjäveden vanha kirkko
Innova-rakennus Jyväskylän Lutakossa
Muuramen kulttuurikeskus
Jyväskylän yliopiston Mattilanniemen kampusta
Hankasalmen observatorio
Kylpylähotelli Peurunka Laukaassa
Jyväskylän kaupunginkirjasto
Aiheesta muualla

Jyväskylän seutu
Keski-Suomen maakunnan seutukunnat
Alvar Aallon suunnittelema Jyväskylän kaupunginteatteri
Volter Kilpi

| Volter Kilpi |
| --- | --- |
 Volter Kilpi
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. joulukuuta 1874 Kustavi, Suomi
Kuollut: 13. kesäkuuta 1939 (64 vuotta) Turku, Suomi
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Hilja Kilpi (1907–1927)   Gunborg Elisabeth (o.s. Grönroos) (1935–1939)
Lapset:   Riitta Pylkkänen (1910–1982)  Jaakkima Kilpi (1914–1988)  Lassi Kilpi (1920–2007) 
Kirjailija
Tuotannon kieli: suomi
Tyylilajit:  modernismi
Pääteokset:  Alastalon salissa (1933)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Volter Adalbert Kilpi (vuoteen 1886 Ericsson; 12. joulukuuta 1874 Kustavi – 13. kesäkuuta 1939 Turku) oli suomalainen kirjailija. Hänen pääteostaan Alastalon salissa (1933) on usein pidetty kaikkien aikojen parhaana suomalaisena romaanina. Vuoden 1992 syksyllä Helsingin Sanomien järjestämässä kilpailussa se valittiin sellaiseksi puolivirallisestikin.
Ura

Volter Kilven vanhemmat olivat merikapteeni, ratsutilallinen David Ericsson ja Anna Lucina Abrahamsson. Hän pääsi ylioppilaaksi 1895 Turun lyseosta. Valmistuttuaan 1900 filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta Kilpi työskenteli ensin Helsingissä Helsingin yliopiston kirjaston amanuenssina ja assistenttina 1899–1918 sekä sen ohella Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan kirjaston hoitajana 1906–1911. Hän tuli Turun kaupunginkirjaston hoitajaksi 1919 ja Turun yliopiston kirjaston ylikirjastonhoitajaksi 1921. Hänen kirjallista varhaistuotantoaan edustavat runoa ja proosaa yhdistelevät uusromanttiset teokset Bathseba (1900), Parsifal (1901) ja Antinous (1903). Niissä hän käsittelee muinaisuudesta, myyteistä ja Raamatusta otettuja aiheita  omalaatuisella, mystisromanttisella tyylillä ja rikkaalla, polveilevalla kielellä. Kilpi vaikutti nuoruudessaan myös kulttuurikriitikkona ja julkaisi teokset Kansallista itsetutkiskelua (1917) ja Tulevaisuuden edessä (1918), joissa on nähty äärikansallismielisiä ja jopa fasistisia sävyjä. Itsenäistymisen jälkeen Kilpi vaikeni kirjailijana viideksitoista vuodeksi.
Kilpi työskenteli vuosina 1921–1939 vastaperustetun Turun yliopiston ensimmäisenä ylikirjastonhoitajana. Tänä aikana syntyi hänen Saaristosarjaksi kutsuttu kirjallinen päätyönsä, johon kuuluvat kaksiosainen romaani Alastalon salissa (1933), novellikokoelma Pitäjän pienempiä (1934) ja romaani Kirkolle (1937). Näissä teoksissa Kilpi palasi lapsuutensa Kustaviin ja sen asukkaisiin, joista keskiössä ovat merimiehet ja merikapteeni-isännät. Alastalon salissa kertoo pitäjän mahti-isäntien kokouksesta, jossa sovitaan yhteisen parkkilaivan rakentamisesta. Pitäjän pienempien novelleissa pääosassa ovat nimen mukaisesti köyhempien ihmisten — etenkin merimiesten ja heidän leskiensä — elämänkohtalot, ja Kirkolle kuvaa kustavilaisten sunnuntaista kirkkomatkaa.
Kirjallinen tyyli

Saaristosarja on kirjoitettu omalaatuisella, jäljittelemättömällä tyylillä. Kilven kieli on äärimmäisen hidasta ja monipolvista sekä ilmaisultaan ja kielikuviltaan rikasta. Hänen virkkeensä saattavat olla sivun mittaisia. Alastalon salissa, joka kuvaa kuusi tuntia kestävän tapahtumajakson, on 800 sivua pitkä. Kilpi käyttää tajunnanvirtatekniikkaa ja kuvaa päähenkilöidensä pienimmätkin ajatukset, mielenliikkeet ja tunteet. Teossarjaa on verrattu James Joycen Odysseuksen ja Marcel Proustin Kadonnutta aikaa etsimässä -romaanisarjan kaltaisiin eurooppalaisen modernismin klassikoihin, ja kirjallisuudentutkijat sekä kriitikot ovat usein pitäneet Alastalon salissa -teosta parhaana suomalaisena romaanina. Samasta syystä Kilpi ei ole koskaan ollut suuren yleisön suosikki, sillä hänen teoksensa ovat melko vaikealukuisia.
Kilven kuollessa 1939 häneltä jäi kesken Jonathan Swiftiä mukaeleva yhteiskunnallinen satiiri Gulliverin matka Fantomimian mantereelle, joka julkaistiin postuumisti 1944.
Kilven kieli Kustavin murteineen ja merimiesslangeineen on ollut erityisen vaikea käännettävä, jopa mahdottomana pidetty kääntää toisille kielille. Kuitenkin Thomas Warburton on tehnyt teoksesta Alastalon salissa ruotsinkielisen käännöksen vuonna 1997, ja Stefan Mosterin saksannos Im Saal von Alastalo ilmestyi vuonna 2021.
Yksityiselämä

Volter Kilven ensimmäinen puoliso oli vuonna 1927 kuollut kirjailija Hilja Kilpi (o.s. Vanhakartano). Heidät vihittiin vastoin morsiamen vanhempien suostumusta 10. kesäkuuta 1907 Turussa. Heille syntyivät lapset Riitta Valpuri (1910–1982), Suomen kansallismuseon johtaja; Eerik Jaakkima Volter (1914–1988), Tampereen teknillisen korkeakoulun mekaanisen teknologian professori; hallintoneuvos Lassi Topias Taavetti (1920–2007), KHO:n jäsen. Toinen puoliso vuodesta 1935 sairaanhoitaja Gunborg Elisabeth (o.s. Grönroos) 1901–1977. Volter Kilven veli Eero Kilpi oli Suomen Kansallisteatterin näyttelijä ja toinen veli Sulo Kilpi oli kemian professori.lähde tarkemmin?
Kirjallisuusviikko

Kustavin kirjallisuusyhdistys järjestää vuosittain heinäkuussa Kustavissa Kilvelle omistetun kirjallisuusviikon. Siellä on nähty muun muassa Juha Hurmeen ohjaamia Kilven teksteihin perustuneita näytelmiä sekä järjestetty Kilven kirjojen ääneenlukutilaisuuksia ja esitelmiä.
Palkinnot

Valtion kirjallisuuspalkinto 1901, 1934, 1938
Teoksia

Bathseba: Davidin puheluja itsensä kanssa.  Otava, 1900.
Ihmisestä ja elämästä: Kirjoitelmia.  (2. painos 1990)  Otava, 1902.
Parsifal: Kertomus Graalin ritarista.  Otava, 1902.
Antinous.  Otava, 1903.
Kansallista itsetutkistelua: Suomalaisia kulttuuri-ääriviivoja.  Otava, 1917.
Kansallista itsetutkistelua II: Tulevaisuuden edessä – poliittisia ja yhteiskunta-eetillisiä ääriviivoja.  WSOY, 1918.
Turun suomalaisen yliopiston kirjaston perustaminen: Alkuvaiheet ja toiminta vuonna 1921.  Turku, 1922.
Suomenkielisen kirjallisuuden varhaispainokset vuoteen 1642.  Turku:  Turun Suomalainen Yliopistoseura, 1924.
Alastalon salissa: Kuvaus saaristosta I–II.  Viipuri:  Otava, 1933.
Nerouden ihmeestä: Ajatuksia Aleksis Kiven päivänä.  Karjalan Kirjapaino, 1934.
Pitäjän pienempiä: Saaristoväkeä arkisillaan.  Otava, 1934.
Kirkolle: Kuvaus saaristosta.  Otava, 1937.
Suljetuilla porteilla.  Otava, 1938.
Gulliverin matka Fantomimian mantereelle.  (Alkulauseen kirjoittanut Vilho Suomi)  Otava, 1944.
Valitut teokset.  (Johdannon kirjoittanut Vilho Suomi. Sisältää teokset Bathseba, Pitäjän pienempiä ja Albatrossin tarina. 2. painos)  Otava, 1954.
Albatrossin tarina: Kolmastoista luku romaanista Alastalon salissa.  Otava, 1965.
Suomennoksia

Frenssen, Gustaf: Jörn Uhl.  (Tekijän luvalla suomentanut Volter Kilpi. Sivut 1–99 suomentanut K. Suomalainen)  Helsinki:  Otava, 1903.
Frenssen, Gustaf: Kolme toverusta.  (Suomentanut Volter Kilpi)  Helsinki:  Otava, 1904.
Goethe, Johann Wolfgang von: Nuoren Wertherin kärsimykset.  (Suomentanut Volter Kilpi)  Helsinki:  Otava, 1904.
Frenssen, Gustaf: Hilligenlei: Pyhä maa.  (Suomentanut Volter Kilpi)  Helsinki:  Otava, 1906.
Wernle, Paul: Jeesuksen elämän lähdekirjat.  (Suomentanut Volter Kilpi)  Helsinki:  Otava, 1907.
Emerson, Ralph Waldo: Ihmiskunnan edustajia.  (Suomentanut Volter Kilpi)  Helsinki:  Otava, 1909.
Kirjallisuutta

Assmann, Dietrich – Assmann, Eeva-Liisa (toim.): Vaan väkevää olemista: Volter Kilven kirjeet Anto Säynäslahdelle.  Helsinki:  SKS, 1999.
Kokko, Laura (toim.): Volter ja Hilja: ”Ovat sanasi niinkuin valoa minulle.”.  (Volter Kilven ja Hilja Vanhakartanon kirjeenvaihtoa)  Helsinki:  Kirjapaja, 2013.
Kokko, Laura: Volter Kilpi: Elämäkerta.  (Kirjokansi, 300)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2022.  ISSN 2323-7392  ISBN 978-951-858-301-4
Lyytikäinen, Pirjo: Mielen meri, elämän pidot: Volter Kilven Alastalon salissa.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1992.
Lyytikäinen, Pirjo (toim.): Vieras, vieras minä olen kaikille: Volter Kilven ja Vilho Suomen kirjeenvaihto 1937–1939 ja muita kirjeitä.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1993.
Rojola, Lea: Varmuuden vuoksi: Modernin representaatio Volter Kilven Saaristosarjassa.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995.
Suomi, Vilho: Nuori Volter Kilpi: Vuosisadanvaihteen romantikko.  Otava, 1952.
Tarkka, Pekka (toim.): Kirjailija ja hänen kustantajansa: Volter Kilven ja Alvar Renqvistin kirjeenvaihto 1931–1938.  Otava, 1990.
Vadén, Tere: ”Paikallisen ajattelun epäpuhtaudesta: Volter Kilpi ja suomalaisuus”, Ajo ja jälki.  Atena, 2000.  Kirjan verkkoversio (PDF).
Varhaiset kertomukset.  (Alkuperäiset kertomukset julkaistu vuosina 1901–1903 eri aikakauslehdissä ja albumeissa)  Helsinki:  Volter Kilven seura, 1990.