Pakistanin historia
Sotilashallinto > Maa jakautuu

Vaalit järjestettiin vuonna 1970 ja ne olivat menestys Mujibur Rahmanin Awamiliitolle, joka voitti itäpakistanilaisten äänillä enemmistön kansalliskokouksen 300:sta paikasta. Yahya Khanin olisi näin ollen pitänyt pyytää Mujibia muodostamaan kansallinen hallitus. Zulfikar Ali Bhutto käytti kuitenkin vaikutusvaltaansa armeijan upseereiden kanssa estääkseen Mujibia muodostamasta hallitusta. Bhutton PPP oli saanut vaaleissa puolet niistä hallituspaikoista kuin Awamiliitto, kaikki äänet käytännössä Punjabista ja Sindhistä. Bhutto väitti ettei Mujibilla ollut kannatusta lännessä ja kyseenalaisti tämän oikeuden muodostaa hallitus. Yahya Khan yritti välittää ratkaisua kiistaan tuloksetta. Mujib oli valmis kompromissiratkaisuun, jossa hänestä tulisi itäosan pääministeri ja Bhuttosta länsiosan. Bhutto kuitenkin hylkäsi kaikki kompromissiesitykset ja Yahya Khan ilmoitti vuonna 1971 että uutta kansalliskokousta ei kutsuta koolle ja että kiistaan on etsittävä muu ratkaisu.
Mujib julisti että Länsi-Pakistan on jälleen kerran pettänyt Bengalin ja kehotti itäpakistanilaisia ryhtymään yleislakkoon, kunnes länsi suostuu kunnioittamaan vaalitulosta. Tilanne kehittyi väkivaltaisuuksiksi ja bengalilaiset hyökkäsivät kaikkia ei-bengalilaisia vastaan. Osapuolet kävivät viimeisen kriisin ratkaisuun tähtäävän neuvottelun maaliskuun lopulla 1971. Samanaikaisesti Pakistanin Itä-Pakistanin joukko-osastoa komentanut kenraali Tikka Khan valmisteli jo sotilastoimia tilanteen rauhoittamiseksi. Neuvottelut katkesivat 25. maaliskuuta, mikä jälkeen pakkotoimet otettiin käyttöön. Pakistanin armeija hyökkäsi Itä-Pakistaniin surmaten järjestelmällisesti bengalilaisväestöä. Väkivaltaisuuksien kohteena oli etenkin Dhakan yliopisto. Väkivallantekojen levitessä tilanne alkoi muuttua sisällissodaksi. Mujib vangittiin ja lennätettiin Länsi-Pakistaniin. Yahya Khan julisti Awamiliiton laittomaksi ja poliittinen toiminta kiellettiin. Lehdistösensuurin vuoksi länsipakistanilaiset olivat tietämättömiä Bengalin tapahtumista. Mujibin ollessa maanpaossa bengalilainen sotilasjohtaja Ziaur Rahman julisti Bengalin irtautuneen Pakistanista ja itsenäisen Bangladeshin valtion perustetuksi. Bangladeshin hallitus perustettiin maanpaossa Kalkutassa.
Ziaur Rahmanin johdolla bengalilaiset perustivat Mukti Bahinin eli vapautusarmeijan vastustamaan Pakistanin armeijaa. Mukti Bahini oli kuitenkin voimaton Pakistanin armeijaa vastaan, joka oli huhtikuun alussa saanut haltuunsa suurimman osan Itä-Pakistanista. Yli 250 000 pakolaista pakeni Bangladeshista Intiaan sodan ensimmäisinä päivinä. Seuraavan puolen vuoden aikana pakolaisia oli jo 10 miljoonaa. Tilanne kiristi jo ennestään räjähdysherkkää suhdetta Intian ja Pakistanin välillä. Hallitsematon pakolaisvirta Intiaan sai aikaan sen että Intian pääministeri Indira Gandhi antoi tukensa Mukti Bahinille. Ennen sotatoimiin ryhtymistä Intia varmisti Neuvostoliiton tuen, sillä Kiina ja Yhdysvallat tukivat Pakistania. Yhdysvallat tyytyi katsomaan tilannetta sivusta ja kehotti hakemaan tilanteeseen maltillista ratkaisua. Yhdysvaltain myöntämä taloudellinen tuli oli merkittävässä osassa Pakistanin tuloista. Bengalissa käyty sota koetteli vakavasti jo ennestään heikkoa Pakistanin taloutta.
Maiden välisten jännitteiden yhä kasvaessa Pakistanin ilmavoimat hyökkäsi Pohjois-Intian sotilaallisiin kohteisiin joulukuun alussa 1971. Intian armeija iski välittömästi takaisin ja hyökkäsi sekä Itä- että Länsi-Pakistaniin joulukuussa 1971. Intian armeija hyökkäsi sekä Itä- että Länsi-Pakistaniin joulukuussa 1971 maalta, mereltä ja ilmasta. Bangladeshin itsenäisyyssota johti näin Kolmannen Intian–Pakistanin sodan syttymiseen. Idän rintamalla Intia aloitti suurhyökkäyksen Mukti Bahinin tuella, eikä Pakistanin armeija kyennyt estämään intialaisten etenemistä. Pakistanilaiset joutuivat vetäytymään Dhakasta 16. joulukuuta 1971. Intian tuella Bangladeshin tasavalta sai itsenäisyytensä Pakistanista.