stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matthew Benning
Ura

Benning varattiin CHL:n varaustilaisuudessa Kootenay Icen joukkueeseen toisella kierroksella vuonna 2009 sekä USHL:n varaustilaisuudessa Dubuque Fighting Saintsiin vuonna 2012. Kaudella 2012–2013 hän siirtyi Fighting Saitsiin, jossa teki 57 runkosarjaottelussa tehot 10+16=26. Lisäksi hän pelasi 11 pudotuspeliottelua, joissa teki yhden maalin sekä yhden syöttöpisteen.
Kaudeksi 2013–2014 Benning siirtyi Fighting Saintsista yliopistosarja NCAA:han Northeastern Universityn joukkueeseen. Tulokaskaudellaan hän pelasi 33 ottelua tehden kolme maalia sekä kymmenen syöttöpistettä. Toisena vuotenaan Benning sai tilastoihinsa 36 ottelussa 24 syöttöpistettä.
Kausi 2015–2016 oli Benningin viimeinen yliopistosarjassa. Hän toimi joukkueen varakapteenina 41 ottelussa, joissa hän teki tehot 6+13=19 sekä keräsi 37 rangaistusminuuttia. Northeastern voitti kauden päätteeksi mestaruuden.
Elokuussa 2016 Benning teki kaksivuotisen tulokassopimuksen Edmonton Oilersin kanssa. Hänet lähetettiin harjoitusleirin jälkeen AHL:ään farmijoukkue Bakersfield Condorsiin, mutta nostettiin NHL-kokoonpanoon tekemään debyyttiään jo 2. marraskuuta 2016. Tulokaskautensa aikana Benning pelasi Oilersin paidassa 62 NHL:n runkosarjaottelua, joissa teki tehot 3+12=15. Lisäksi hän keräsi 29 rangaistusminuuttia. 12 pudotuspeliottelussa Benning sai tilastoihinsa kolme syöttöpistettä sekä 12 rangaistusminuuttia.
Heinäkuussa 2022 Benning teki vapaana agenttina San Jose Sharksin kanssa nelivuotisen ja yhteensä viiden miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Lokakuussa 2024 Sharks kauppasi Benningin, kolmannen kierroksen varausvuoron vuoden 2025 varaustilaisuudessa ja kuudennen kierroksen varausvuoron vuoden 2026 varaustilaisuudessa Toronto Maple Leafsiin vaihdossa Timothy Liljegreniin.
Tico Torres

| Tico Torres |
| --- | --- |
 Torres dokumenttielokuvan When We Were Beautiful ensi-illassa Tribecan elokuvajuhlilla vuonna 2009.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Hector Juan Samuel Torres
Syntynyt: 7. lokakuuta 1953 (ikä 71)
Ammatti:  muusikko, lauluntekijä, taidemaalari
Puoliso:  Eva Herzigová (1996–1998) Maria Alejandra (2001–)
Lapset:  Hector Alexander Torres
Muusikko
Taiteilijanimi:  Tico Torres
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1969–
Tyylilajit:  rock, fuusiojazz, blues
Soittimet:  rummut, lyömäsoittimet, laulu, kitara
Yhtyeet:  Bon Jovi (1983–) Six Feet Under T. Roth and Another Pretty Face
Levy-yhtiöt:  Mercury Records, Island Records
Aiheesta muualla
www.bonjovi.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Hector Samuel Juan ”Tico” Torres (s. 7. lokakuuta 1953 New York, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen muusikko, lauluntekijä ja taidemaalari. Hän on rockyhtye Bon Jovin rumpali ja on soittanut yhtyeessä vuodesta 1983 alkaen. Bon Jovin aloittaessa uransa Torres oli yhtyeen alkuperäisen kokoonpanon muusikoista ansioitunein ja oli soittanut sessiomuusikkona muun muassa Alice Cooperin ja Chuck Berryn yhtyeissä ennen liittymistään Bon Jovin rumpaliksi. Bon Jovin jäsenenä Torres on myynyt yli 130 miljoonaa levyä ja voittanut muun muassa Grammy-palkinnon vuonna 2007. Vuonna 2018 Torres nimitettiin muun yhtyeen ohella Rock and Roll Hall of Fameen.
New Yorkissa syntynyt Torres vietti lapsuutensa New Jerseyn seudulla. Äiti Emma ja isä Hector olivat kuubalaisia siirtolaisia, jotka olivat saapuneet Yhdysvaltoihin viisi vuotta ennen Ticon syntymää. Ennen liittymistään Bon Joviin vuonna 1983 hän oli esiintynyt paljon New Jerseyn seudun klubeilla eri artistien kanssa ja levyttänyt muun muassa Pat Benatarin, Chuck Berryn ja Alice Cooperin kanssa.
Muusikonuransa ohella Torres on myös taidemaalari. Hän on opiskellut taidetta ja pitänyt taidenäyttelyitä vuodesta 1994 lähtien. Hän omistaa myös lastenvaatteita valmistavan yrityksen Rock Star Baby.lähde?
Diskografia > Bon Jovi

Bon Jovi (1984)
7800° Fahrenheit (1985)
Slippery When Wet (1986)
New Jersey (1988)
Keep the Faith (1992)
Cross Road (1994, kokoelma-albumi)
These Days (1995)
Crush (2000)
One Wild Night Live 1985–2001 (2001, livealbumi)
Bounce (2002)
This Left Feels Right (2003, kokoelma-albumi)
100,000,000 Bon Jovi Fans Can’t Be Wrong (2004, kokoelmaboksi)
Have a Nice Day (2005)
Lost Highway (2007)
The Circle (2009)
Inside Out (2012, livealbumi)
What About Now (2013)
This House Is Not for Sale (2016)
Vladimir Odojevski

Vladimir Odojevski vuonna 1856
Vladimir Fjodorovitš Odojevski (ven. Влади́мир Фёдорович Одо́евский); (13. elokuuta (J: 1. elokuuta) 1803 Moskova, Venäjän keisarikunta – 11. maaliskuuta (J: 27. helmikuuta) 1869 Moskova, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen kirjailija, kirjastonhoitaja, pedagogi, filosofi, luonnontieteilijä, keksijä ja musiikkikriitikko.
Elämäkerta

Vladimir Odojevski syntyi vanhaan ruhtinassukuun, joka sammui hänen kuollessaan. Hän opiskeli Moskovan yliopistossa sijaitsevassa aatelispoikien sisäoppilaitoksessa ja toimi sen jälkeen journalistina. Vuonna 1826 Odojevski muutti Pietariin, jossa hän työskenteli vuodesta 1846 Yleisen kirjaston varajohtajana ja Rumjantsevin museon johtajana, joka oli pitkään Moskovan ainoa julkinen museo. Vuodesta 1861 lähtien hän oli senaattorina Moskovassa. Hän osallistui aktiivisesti aikansa yhteiskunnalliseen elämään, hyväntekeväisyyteen ja kansanvalistustyöhön. Pietarissa Odojevski tunnettiin hänen 1830–1840-luvuilla pitämästään kirjallisuussalongista, jonka kävijöitä olivat muun muassa Mihail Lermontov, Nikolai Gogol ja Aleksandr Puškin.
Odojevskin filosofiset ja esteettiset näkemykset ovat ristiriitaisia. Hän kasvoi rationalismin ja valistusfilosofian vaikutuksen alaisena, mutta kiinnostui sitten saksalaisesta idealismista, varsinkin Friedrich von Schellingista, ja myöhemmin Louis Saint-Martinin mystiikasta. Maailmankuvaltaan hän oli samanaikaisesti sekä zapadnikki että slavofiili.
Kirjailijana Odojevski tuotti valistushenkisiä satiireja, opettavaisia kertomuksia sekä romanttisia fantasiaromaaneita kuten Improvizator (”Improvisoija”, 1833), Silfida (”Sylfidi”, 1837), Salamandra (”Salamanteri”, 1840) ja Kosmodrama (1840). Hänen keskeneräiseksi jäänyt tieteisutopiansa 4338-i god: Peterburgskije pisma (ven. 4338-й год: Петербургские письма, ”Vuosi 4338: pietarilaisia kirjeitä”) julkaistiin vasta vuonna 1926. Odojevski kuvaa tässä esseessään maailmaa, jossa "tuttujen talojen väliin on järjestetty magneettisia lennättimiä, joiden kautta kaukana asuvat ihmiset kommunikoivat keskenään".
1840-luvun puolivälin jälkeen hän luopui kirjallisesta toiminnasta. Hänen 1820-luvulta alkaen kirjoittamansa kertomukset ja esseet ilmestyivät vuonna 1844 kokoelmana Russkije notši (ven. Pусские ночи, "Venäläisiä öitä"). Ne kuuluvat venäläisen romantiikan parhaimpiin ja pysyivät suosittuina koko 1800-luvun.
Odojevski oli yksi venäläisen musiikkitieteen uranuurtajista. Hän oli ensimmäinen Mihail Glinkan tuotannon tutkija ja julkaisi kirjoituksia venäläisestä kansan- ja kirkkomusiikista sekä länsimaisista säveltäjistä. Musiikin aiheilla on näkyvä sija Odojevskin kaunokirjallisessa tuotannossa, ja hän sävelsi jonkin verran myös itse.
Odojevski ja Suomi

Odojevski vietti kesiään Viipurin lähellä omistamassaan Ronkaan kartanossa ja osasi jonkin verran suomen kieltä. Suomalaiseen kansanrunouteen hän tutustui Helsingin yliopistossa työskennelleen Jakov Grotin välityksellä.
Kirjailijan kaksiosaisen Salamanteri-romaanin päähenkilöitä ovat köyhä imatralainen poika Jaakko ja tämän nuoruudenystävä Elsa. Jaakko liittyy 1700-luvun alussa venäläisiin joukkoihin, joutuu Pietariin ja saa koulutuksen Hollannissa. Palattuaan takaisin hänestä tulee suuri herra ja yksi keisarin apulaisista. Elsa ei kuitenkaan pysty sopeutumaan Pietarin elämään ja palaa Imatralle. Myöhemmin hän ilmestyy Jaakolle salamanterina unessa ja auttaa tätä selviytymään vaikeuksistaan. Jaakko menee naimisiin venäläisen ylimysneidon kanssa, jolloin salamanteri kostaa julmasti.
Romaanissaan Odojevski tuo venäläiseen kaunokirjallisuuteen ensimmäisen kerran sivistyneen suomalaisen henkilöhahmon. Samalla hän toistaa suomalaisiin ennestään liitettyjä alkukantaisuuden ja noituuden teemoja. Suomalaiset ovat päähenkilöinä myös kirjailijan keskeneräiseksi jääneessä romaanissa Perhekirjeenvaihto sekä humoristisessa pikku näytelmässä Mitenkä saisi päivällisen.
Suomennettuja teoksia

Ihmeellinen soittorasia (Gorodok v tabakerke). Suom. Paavo Alatalo. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1951.
Ympäri-käytämätöin huone. Teoksessa Kolme muinaisajan satua. Turku: J. W. Lillja, 1856 (Lukemisia kansalle, 54). Digitoitu teos
Aiheesta muualla

Vladimir Odojevskille omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Vladimir Odojevskin teoksia Lib.ru-sivustolla (venäjäksi)
Entsiklopedija Krugosvet: Vladimir Odojevski (venäjäksi)
Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Vladimir Odojevski (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja 2  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Kolombangaranuunilintu

| Kolombangaranuunilintu> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Uunilinnut Phylloscopidae
Suku::  Aasiansieppokertut Seicercus
Laji::  amoenus
Kaksiosainen nimi
 Seicercus amoenus  (Hartert, 1929) 
Synonyymit
 Phylloscopus amoenus 

Katso myös
   Kolombangaranuunilintu Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kolombangaranuunilintu (Seicercus amoenus) on uunilintujen heimoon kuuluva varpuslintu. Se on Salomonsaarten kotoperäinen laji, ja elää ainoastaan läntisellä Kolombangaran saarella. Ernst Hartert kuvaili lajin holotyypin Kolombangarasta vuonna 1929.
Kongonuunilintu

| Kongonuunilintu> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Uunilinnut Phylloscopidae
Suku::  Aasiansieppokertut Seicercus
Laji::  laurae
Kaksiosainen nimi
 Seicercus laurae  (Boulton, 1831) 
Synonyymit
 Phylloscopus laurae 

Katso myös
   Kongonuunilintu Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kongonuunilintu (Seicercus laurae) on uunilintujen heimoon kuuluva afrikkalainen varpuslintu. Sen elinympäristö käsittää Angolan länsiosan (nimialalaji laurae), sekä Kaakkois-Zairen Shaban maakunnan, Sambian pohjois- ja luoteisosat ja Tansanian äärimmäisen lounaiskolkan Kitungulun (alalaji eustacei). Lajista tunnetaan kaksi alalajia. Wilfrid Rudyerd Boulton kuvaili lajin holotyypin Angolan Benguelan Mocovuorelta ta vuonna 1831.
Tasmaniansypressit

| Tasmaniansypressit |
| --- | --- |
 Suomusypressi (Athrotaxis cupressoides)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Alaheimo::  Athrotaxidoideae
Suku::  Tasmaniansypressit Athrotaxis  D.Don
Katso myös
   Tasmaniansypressit Wikispeciesissä   Tasmaniansypressit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tasmaniansypressit eli tasmanianpunapuut (Athrotaxis) on havupuusuku sypressikasvien (Cupressaceae) heimossa. Sukuun kuuluu kolme lajia, joita kasvaa luontaisena Länsi-Tasmanian vuoristossa.
Tasmaniansypressit ovat ainavihantia puita, joista suurimmat kasvavat luonnossa 35 metriä korkeiksi. Puiden oksanhaarat ovat lyhyitä, lehdet pieniä ja kävyt samannäköisiä kuin sugilla (Cryptomeria japonica). Kaikki kolme lajia on tuotu viljelypuina Eurooppaan.
Lajit

Athrotaxis cupressoides – suomusypressi
Athrotaxis laxifolia – naskalisypressi
Athrotaxis selaginoides – liekosypressi
Razil Valejev

| Razil Valejev, Razil Wəliev> Разил Исмәгыйль улы Вәлиев Razil İsməğil ulı Wəliev |
| --- | --- |
 Valejev vuonna 2021.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. tammikuuta 1947 Šeremetjevon alue, Tataarien ASNT, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto (nyk. Nižnekamskin alue, Tatarstan)
Kuollut: 20. lokakuuta 2023 (76 vuotta) Kazan, Tatarstan, Venäjä
Lapset:  Söyembikə Cihanşina
Razil Ismagilovitš Valejev (ven. Рази́ль Исмаги́лович Вале́ев, tat. Разил Исмәгыйль улы Вәлиев, Razil İsməğil ulı Wəliev; 4. tammikuuta 1947 – 20. lokakuuta 2023) oli tataaritaustainen venäläinen valtiomies, kirjailija ja runoilija, Venäjän federaation kunnioitettu kulttuurityöntekijä (1997). Valejev toimi muun muassa Tatarstanin valtioneuvoston varapuheenjohtajana ja Tatarstanin kansalliskirjaston johtajana. Hän oli yksi tataarien Pen -järjestön perustajista. Valejevin kirjallisia töitä on käännetty muun muassa venäjäksi, kazakiksi, kirgiisiksi, persiaksi, arabiaksi ja turkiksi. Valejevin runouden pääteema on "kotimaa, luonnonsuojelu, huoli maailmankaikkeuden kohtalosta; Hänelle ominaista on korkea ideologinen henki ja romanttinen paatos".
Tatarstanin kansalliskirjaston johtaja Söyembikə Cihanşina (Сөембикә Җиһаншина) on Razil Wəlievin tytär.
Teoksia

Runoja
Zəñgər Qabırçıqlar (Зәңгәр кабырчыклар, 1971)
Yaşen tamırı (Яшен тамыры, 1977)
Yədkər (Ядкарь, 1987)
Qışqı uçaq (Кышкы учак, 1994)
Xıyalıy Miyawbikə (Хыялый Мияубикә, 1976)
Meçtatelnaya murlışka (Мечтательная Мурлышка, 1976)
Qaytawaz qayda yəşi? (Кайтаваз кайда яши?, 1994)
Novelleja
Yəşise kilə (Яшисе килә, 1992)
Əydə barıyq, qızlar qarıyq (Әйдә барыйк, кызлар карыйк, 1989)
İ maşina, maşina, citte minem başıma (И машина, машина, җитте минем башыма, 1990)
Huomionosoituksia

"Tataarien ASNT:n kunnioitettu kulttuurityöntekijä" (1990)
"Venäjän federaation kunnioitettu kulttuurityöntekijä" (1997)
"Tatarstanin tasavallan kansanrunoilija" (2011)
"Gabdulla Tukai -palkinto" (2007)
Pekka Lepikkö

Pekka Juhani Lepikkö (s. 7. maaliskuuta 1951 Tampere) on suomalainen käsikirjoittaja ja ohjaaja, joka tunnetaan erityisesti komediasarjoistaan Mummo, Kyllä isä osaa ja Kaikki kotona sekä nuorisodraamoistaan Hylättyjen klubi ja Tarkkis.
Ura

Lepikkö on ohjannut paljon niin televisioon, radioon kuin teatteriinkin. Lisäksi hän on toiminut käsikirjoittajana useimmissa tv-ohjauksissaan. Lepikkö omistaa tuotantoyhtiön Linssilude, jonka puitteissa on tehnyt useammat tv-työnsä. Hän on opiskellut teatteria ja draamaa Tampereen yliopiston Draamastudiossa.
Ura > Radio

Lepikön esikoiskuunnelma oli vuonna 1973 ensiesityksensä saanut Peukkaaja, jonka hän kirjoitti opiskellessaan Tampereen yliopiston Draamastudiossa. Ohjaajana toimi Ilkka Toiviainen. Kuunnelmassa nuori liftari saa kyydin keski-ikäiseltä mieheltä. Ajomatkan aikana vapaamielisen nuorukaisen ja konservatiivisen vanhemman miehen maailmankuvat ajautuvat ristiriitaan, ja miesten välille syntyy riita. Arvioissa kuunnelmaa kehuttiin kuluvan kuunnelmatalven kiinnostavimmaksi tapaukseksi. Peukkaajan jälkeen Lepikkö siirtyi kirjoittajasta ohjaajaksi ja ohjasikin useita kuunnelmia 1970–1980-luvuilla.
Lepikkö on ohjannut kaksi kertaa Sokeain kuunnelmapalkinnon voittaneen kuunnelman. Ensimmäinen oli Eino Pietolan kirjoittama Kengät, joka valmistui vuonna 1978. Kuunnelma sijoittuu 1930-luvun pulavuosiin ja kertoo pojasta, joka tarvitsee uudet kengät. Perheellä ei ole varaa, eikä opettajalta kehtaa pyytää sosiaalikenkiä kavereiden pilkan vuoksi. Helsingin Sanomien Jukka Kajavan mukaan Kengät ”– – ei ole kuunnelma huipulta, mutta asiansa se selvittää ja paikkansa lunastaa”. Kajava kehuu rivien välistä avautuvaa ajankuvaa ja kokee, miten kuunnelma tunnelmissa on viittaus kuunnelman tekohetkenä vallinneeseen lamaan.
Toisen kerran Lepikkö voitti Sokeain kuunnelmapalkinnon vuonna 1985 valmistuneesta trillerikuunnelmasta Vanha koulukaveri, jonka oli kirjoittanut Jarmo Lavila. Kuunnelmassa kaksi koulukaveria, kovis ja nössö tapaavat toisensa parin vuosikymmenen jälkeen. Heidän roolinsa kuitenkin vaihtuvat yllättäen tarinan edetessä. Loppua kohden kuunnelma alkaa saada vainoharhaisia piirteitä. Jukka Kajavan mielestä Vanhassa koulukaverissa ”vahvemman perinnäistä, hyväksyttyä ja julmaa ylivaltaa kuvataan mistään tinkimättä” ja ”Pekka Lepikkö on ladannut kohtaukset hienosti piripintaan” Henri Waltter Rehnströmin mukaan ”Kuunnelma loppuu kuin seinään ja jättää kuulijan pään täyteen eri tulkintamahdollisuuksia. Kotimainen elokuva- tai tv-jännäri on harvoin näin vahvaa.”
Ura > Televisio

Radion ohessa Lepikkö alkoi 1970-luvun lopulla ohjata myös televisioon. Hänen ensimmäinen tv-elokuvansa oli Aaro Salmelan tekstiin perustuva satiiri Professori sokkeloissa (1977). Elokuvassa Erkki Siltolan esittämä professori yrittää ostaa haulikon häätääkseen sillä hänen marjapensaitaan syövät naakat. Aseen hankinta on kuitenkin vähällä kaatua suomalaiseen byrokratiaan.
Lepikkö alkoi myös itse kirjoittaa ohjaamiaan tv-sarjoja ja elokuvia 1980-luvun myötä. Hän erikoistui erityisesti nuortensarjoihin ja koko perheelle suunnattuihin komediasarjoihin. Tarkkis (1986–1987) oli tarkkailuluokalle sijoittuva sarja, jonka päähenkilöt seikkailivat myös spin-offina tehdyssä jatkosarjassa Kaatis (1988). Vaikka kummatkin sarjat käsittelevät vaikeita aiheita, huumori oli niissä olennainen osa kerrontaa. Hylättyjen klubi (1993) oli puolestaan astetta vakavampi nuorisosarja, joka sijoittuikin nuorisokotiin. Yhtä sarjan keskeisistä hahmoista esitti Rosa Meriläinen.
Lepikön varsinainen läpimurto oli vuosina 1987–1989 ensi kertaa esitetty komediasarja Mummo. Se kertoo Anja Räsäsen esittämästä salaviisaasta mummosta, joka yleensä onnistuu tekemään tyhjäksi poikiensa ja miniöidensä itsekkäät, esimerkiksi perintöön liittyvät suunnitelmat. Mummo tulee kuitenkin hyvin toimeen pojantyttärensä Annan (Maiju Jokinen) kanssa. Sarja voitti kaksi kertaa yleisö-Venlan.
Mummon ohella Lepikön suosituin komediasarja oli Kyllä isä osaa (1994–1995). Sarja kertoi taksikuski-isästä, siivoojaäidistä ja heidän teini-ikäisistä lapsistaan. Sarjassa muu perhe pyrki yleensä jymäyttämään isää ja pilailemaan hänen kustannuksellaan. Sarjan jaksot alkoivat tyypillisesti siten, että isä keksii jonkin hyvän idean, esimerkiksi keinon rikastua nopeasti, ja lähtee toteuttamaan sitä. Lopussa suunnitelmat menevät kuitenkin täydellisesti pieleen.
Ura > Teatteri

Lepikkö on toiminut ohjaajana niin Kouvolan teatterissa kuin Kuopion kaupunginteatterissa. Vuonna 2015 Lepikkö muokkasi Kyllä isä osaa -sarjansa näytelmäksi, jota esitettiin vuosina 2015 ja 2017 Tampereen komediateatterissa. Suuren suosion saaneen näytelmän ohjasi Panu Raipia, ja pääosissa nähtiin tv-sarjan alkuperäisnäyttelijät.
TV-sarjoja

Oppirahat, 1978, ohjaus
Meidän lapset, 1979, ohjaus
Kuka uskoo haikaraa, 1983, ohjaus
Tarkkis, 1986–1987, ohjaus, käsikirjoitus
Kaatis, 1988, ohjaus, käsikirjoitus
Mummo, 1987-1989, ohjaus, käsikirjoitus
Salapoliisi Tuukka Koljonen ja vaaralliset tehtävät, 1989, ohjaus
Pieni ihmissydän, 1989, ohjaus
Komeaa sukua, 1990, ohjaus
Ihme juttu, 1990, ohjaus, käsikirjoitus
Mustajärven oudot linnut, 1991, ohjaus
Uskomattomia tarinoita, 1991, ohjaus
Sukka hukassa, 1992, ohjaus, käsikirjoitus
Päin perhettä, 1992, ohjaus, käsikirjoitus
Hylättyjen klubi, 1993, ohjaus, käsikirjoitus
Kyllä isä osaa, 1994–1995, ohjaus, käsikirjoitus
Kaikki kotona, 2000, ohjaus, käsikirjoitus
Juu ei, 2002–2003, ohjaus
Palvelijat, 2003, ohjaus
TV-elokuvia

Professori sokkeloissa, 1977, ohjaus
Maailmanloppu, 1987, ohjaus, käsikirjoitus
Kuunnelmia

Peukkaaja, 1973, käsikirjoitus
Matkalla, 1973, ohjaajan apulainen
Matkat, 1974, ohjaus
Partajeesus, 1975, ohjaus
Yleislakko, 1976 (yhdessä Ilkka Toiviaisen kanssa)
Maa kuuluu kaikille, 1977, ohjaus
Aikakauppa, 1980, ohjaus
Jumalan vaunut, 1980
Kengät, 1978, ohjaus
Kunniavelka, 1984, ohjaus
Vanha koulukaveri, 1985, ohjaus
Melkein kuollut, 1986, ohjaus
Kirjat

Kyllä taksikuski tietää.  Helsinki:  Nemo, 2006.  ISBN 952-5613-23-2
Aiheesta muualla

Pekka Lepikkö Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Korvat auki

Korvat auki r.y. on vuonna 1977 perustettu suomalainen kulttuuriyhdistys, jonka tarkoituksena on edistää ja tehdä tunnetuksi uutta suomalaista musiikkia ja joka on merkittävästi vahvistanut modernin taidemusiikin asemaa Suomessa. Yhdistyksen perustajiin kuuluvat muun muassa Kaija Saariaho, Jouni Kaipainen, Magnus Lindberg, Olli Kortekangas, Jukka Tiensuu, Eero Hämeenniemi ja Esa-Pekka Salonen, ja sen ”henkisenä isänä” toimi säveltäjä Erik Bergman.
Korvat auki -yhdistys toimii Helsingissä ja järjestää konsertteja ja seminaareja. Yhdistyksen säveltäjien teosten esittämistä varten perustettiin Toimii-yhtye, joka kantaesitti useitten jäsenten sävellyksiä, muun muassa Magnus Lindbergin teokset Action – Situation – Signification (1982) ja Kraft (1982–85). Nykyään Korvat auki -yhdistyksen yhteydessä toimii Korvat Auki Ensemble.
Korvat auki -yhdistys toimii edelleen aktiivisesti uuden musiikin ja nuorten säveltäjien esiintuojana. Yhdistys muun muassa juhli 30-vuotista toimintaansa järjestämällä 24.11.–1.12.2007 juhlafestivaalin, johon kuului neljä tapahtumaa. Korvat auki on oman konserttitoimintansa ohella ollut näkyvästi esillä muun muassa Musica nova Helsinki - ja Viitasaaren Musiikin aika -festivaaleilla sekä Runokuu-festivaalilla Helsingin Juhlaviikoilla. Yhdistyksen konserttitoiminta on myös levinnyt pääkaupunkiseudun ulkopuolelle, muun muassa Turkuun. Korvat auki -yhdistyksen yhteistyökumppaneihin ovat kuuluneet NYKY Ensemble ja Ensemble Offspring.
Puheenjohtajat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Eero Hämeenniemi (1977–1979; 1981-1982)  Kaija Saariaho (1979–1980)  Esa-Pekka Salonen (1980–1981)  Markus Castrén (1982–1983)  Olli Koskelin (1983–1984)  Olli Pohjola (1984–1985)  Juhani Nuorvala (1985–1986)  Kimmo Hakola, Jyrki Linjama, Veli-Matti Puumala (1986–1987)  Veli-Matti Puumala (1987–1988)  Hannu Pohjannoro (1987–1991)  |  Markus Fagerudd (1991–1992)  Jovanka Trbojević (1992–1993)  Seppo Pohjola (1993–1994)  Juha T. Koskinen (1994–1995)  Johan Tallgren (1995–1996)  Lotta Wennäkoski (1996–1998)  Perttu Haapanen (1998–2000)  Lauri Kilpiö (2000–2003)  Ville Raasakka (2004–2006)  Maija Hynninen (2006–2008)  |  Markku Klami (2008–2011)  Matei Gheorghiu (2011–2015)  Niilo Tarnanen (2015–2018)  Janne Kivistö (2018–2020)  Finn Shields (2020–2021)  Robert Ruohola (2021–2022)  Leevi Räsänen (2022–2023)  Mathias Waenerberg (2023–2024)  Pauli Uusitalo (2024–)  |
Aiheesta muualla

Korvat auki -yhdistyksen nykyiset kotisivut.
Korvat auki -aktiivijäsenten blogikirjoituksia Amfion-verkkojulkaisussa.
Sininen laulu, osa 11: Kosketuspintoja todellisuuteen 1972–1982. Korvat auki -yhdistys. Yleisradio.
Korvat auki -nostalgiasivut. (Arkistoitu Internet Archiveen 28.9.2007.)
Korvat auki hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Tanskan kruunu

| Tanskan kruunu |
| --- | --- |

ISO 4217 -koodi:  DKK
Keskuspankki:  Tanskan keskuspankki
Symboli:  kr.
Käyttäjät:  Tanska, Färsaaret, Grönlanti
Inflaatio:  0,60 %
Jaettava yksikkö:  äyri
Tanskan kruunu (kansallinen lyhenne kr, kansainvälinen valuuttakoodi DKK) on Tanskan rahayksikkö. Se on myös Tanskaan kuuluvien Grönlannin ja Färsaarten rahayksikkö (Färsaarilla kuitenkin käytetään seteleinä Färsaarten kruunua). Kruunu jakaantuu 100 äyriin.
Tanskan kruunu on sidottu euroon Euroopan valuuttajärjestelmän kauta. 1 € = 7,46038 kruunua, mutta kurssi voi vaihdella 2,25 % kumpaankin suuntaan.