stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Italo Gariboldi

Italo Gariboldi.
Italo Gariboldi (20. huhtikuuta 1879 Lodi – 9. helmikuuta 1970 Rooma) oli italialainen kenraali, joka toimi komentajana toisessa maailmansodassa. Hän komensi Italian Pohjois-Afrikan-joukkoja helmikuusta heinäkuuhun 1941 ja toimi samalla Libyan kenraalikuvernöörinä, sekä Neuvostoliiton alueella sotineita italialaisjoukkoja vuosina 1942–1943.
Ura

Gariboldi aloitti sotilasuransa Italian jalkaväessä vuonna 1898. Hän osallistui vuosien 1911–1912 Italian–Turkin sotaan ja vuosina 1915–1918 esikuntaupseerina ensimmäiseen maailmansotaan. Hänestä tuli 1926 jalkaväkirykmentin ja 1931 jalkaväkiprikaatin komentaja sekä jalkaväki- ja ratsuväkiakatemian johtaja. Hänet ylennettiin 1918 everstiksi ja 1931 prikaatikenraaliksi. Gariboldi oli vuodesta 1935 Italian sotaneuvoston jäsen. Italian–Etiopian sodassa 1935–1936 hän komensi Sabauda-jalkaväkidivisioonaa, joka valtasi Etiopian pääkaupungin Addis Abeban toukokuussa 1936. Sen jälkeen hän toimi Addis Abeban sotilaskuvernöörinä ja Italian Itä-Afrikan varakuninkaan esikuntapäällikkönä. Gariboldi haavoittui varakuningas Rodolfo Grazianin salamurhayrityksen yhteydessä helmikuussa 1937.
Vuonna 1938 Gariboldi nimitettiin armeijakunnan komentajaksi Triesteen ja seuraavana vuonna Italian 5. armeijan komentajaksi Pohjois-Afrikkaan, missä tehtävässä hän jatkoi Italian liityttyä kesäkuussa 1940 toiseen maailmansotaan. Toista kahdesta Libyaan sijoitetusta italialaisesta armeijasta komentaneesta Gariboldista tuli heinäkuussa 1940 Italian Pohjois-Afrikan joukkojen ylipäällikön, marsalkka Grazianin varakomentaja. Gariboldi osallistui tappiolliseksi kääntyneeseen Italian hyökkäykseen Egyptiin.
Liittoutuneiden vallattua vastahyökkäyksellä Kyrenaikan Gariboldi nimitettiin 11. helmikuuta 1941 Grazianin tilalle Pohjois-Afrikan joukkojen ylipäälliköksi ja 25. maaliskuuta myös Libyan kenraalikuvernööriksi. Gariboldi vastusti avukseen lähetetyn saksalaisen kenraali Erwin Rommelin päätöstä aloittaa uusi hyökkäys Kyrenaikaan ja Egyptiin. Gariboldi vapautettiin 19. heinäkuuta 1941 komentajuudesta ja kutsuttiin takaisin reserviin, jolloin hänen seuraajakseen tuli kenraali Ettore Bastico.
Keväällä 1942 Gariboldi nimitettiin komentamaan Italian 8. armeijaa, joka osallistui Saksan sotaretkeen Neuvostoliitossa. Hän menetti puolet armeijastaan tappiollisessa Stalingradin taistelussa. Jäljelle jääneet joukot vetäytyivät Homeliin, mistä ne lähetettiin takaisin Italiaan. Saksan johtaja Adolf Hitler myönsi Gariboldille huhtikuussa 1943 rautaristin ritariristin.
Gariboldi oli Padovassa Italian irtautuessa sodasta. Saksalaiset vangitsivat hänet syyskuussa 1943 ja luovuttivat hänet Italian sosiaalisen tasavallan hallinnolle, jonka tuomioistuin tuomitsi hänet vuonna 1944 valtiopetoksesta kymmeneksi vuodeksi vankeuteen. Hän vapautui sodan lopulla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italo Gariboldi Wikimedia Commonsissa
Erwin Rommel ja Gariboldi (etualalla toinen ja kolmas oikealta) Tripolissa helmikuussa 1941.
Italo Balbo

Marsalkka Italo Balbo.
Italo Balbo ( kuuntele ääntämys (ohje), 5. kesäkuuta 1896 Ferrara – 28. kesäkuuta 1940) oli italialainen lentäjä, Italian ilmavoimien sotamarsalkka, fasistijohtaja ja mies, jota pidettiin Benito Mussolinin mahdollisena seuraajana.
Elämäkerta

Italo Balbo palveli ensimmäisessä maailmansodassa alppijääkärinä, palkittiin kolmella mitalilla ja ylennettiin kapteeniksi. Sodan jälkeen hän opiskeli Firenzessä sosiaalitieteitä, ja palasi pankkivirkailijaksi kotikaupunkiinsa Ferraran lähistölle.
Balbo liittyi fasisteihin ja kohosi paikallisjärjestön sihteeriksi. Hän alkoi järjestää fasistijengien hyökkäyksiä kommunisteja ja sosialisteja vastaan muun muassa Ravennassa, Bolognassa ja Modenassa. Balbon organisoima porukka, joka tunnettiin nimellä Celibano, iski myös Estensen linnaan Ferrarassa. Vuoteen 1922 mennessä hän oli kohonnut näkyvään asemaan valtakunnallisessa fasistitoiminnassa.
Vuonna 1926 Italo Balbo nimittettiin ilmailuasioiden valtiosihteeriksi, vaikka hän ei tiennyt lentämisestä mitään. Hän kävi lyhyen ilmailukurssin ja alkoi organisoida Italian ilmavoimia. Vuonna 1928 hänestä tuli ilmavoimien kenraali ja 1929 ilmailuministeri.
Balbo lensi kaksi kertaa Atlantin yli ja sai suuria kunnianosoituksia Yhdysvalloissa. Chicagon kaupunki nimesi 7th Streetin Balbo Driveksi hänen kunniakseen ja New Yorkissa järjestettiin suuri paraati. Presidentti Franklin D. Roosevelt myönsi Balbolle Distinguished Flying Cross -kunniamerkin.[lähde? ]
1933 hänestä tuli ilmavoimien marsalkka. Myöhemmin 1933 hänet nimitettiin Italian hallitseman Libyan kuvernööriksi. Hän aloitti suuria tierakennusprojekteja, yritti houkutella italialaisia siirtolaisia Libyaan ja muslimeita liittymään fasistipuolueesen.
Saksan hyökättyä Puolaan syyskuussa 1939, Balbo matkusti Roomaan kertomaan ettei hyväksynyt Mussolinin tukea Adolf Hitlerille. Libyasta käsin hän jatkoi Pohjois-Afrikan ilmavartiointia. Vuonna 1940 hän sai surmansa lentäessään tunnuksettomalla koneella Libyassa. Leski arveli Mussolinin murhauttaneen Balbon, hallituksen mukaan kyse oli valitettavasta onnettomuudesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italo Balbo Wikimedia Commonsissa
"Lentävä parta". Balbo d'Atlantico saanut ilmamarsalkan arvon palattuaan Roomaan, Hakkapeliitta, 22.08.1933, nro 34, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Jaakko Voipio

Jaakko Eenok Voipio (3. tammikuuta 1923 Iisalmi – 18. huhtikuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen lakimies ja Kauppakorkeakoulun julkisoikeuden professori. Hän oli yksi Suomen johtavia vero-oikeuden asiantuntijoita.
Jaakko Voipion vanhemmat olivat hovioikeudenneuvos Lauri Voipio, ent. Åkerman (1879–1927) ja tämän 2. puoliso filosofian maisteri Elna Lovisa Teittinen (1886–1960). Voipio kävi Helsingin Normaalilyseota ja pääsi ylioppilaaksi 1941. Hän suoritti asevelvollisuutensa talvisodan aikana 17-vuotiaana vapaaehtoisena. Jatkosodan alkuvaiheissa Voipio oli rajalla Imatran seudulla. Hän kävi sitten reserviupseerikoulun Niinisalossa ja saapui marraskuussa 1941 vänrikkinä Maaselän rintamalle. Voipio osallistui vuoden 1942 alkupuolella Krivin taisteluihin JR 5:n I pataljoonan riveissä, oli keväällä jonkin aikaa Kuopion koulutuskeskuksessa ja siirtyi sitten asemasodan vuosiksi Syvärin voimalaitoksen rintamalle JR 2:n I pataljoonaan. Kesällä 1944 luutnantiksi ylennetty Voipio osallistui vetäytymisvaiheen taisteluihin Aunuksessa. Voipio haavoittui vaikeasti Rajakonnun–Manssilan tienoilla 1. heinäkuuta 1944 ja hänen vasen jalkansa jouduttiin amputoimaan reidestä. Voipio joutui olemaan sotasairaaloissa syystalveen 1944 saakka mutta hän pääsi kuitenkin marraskuussa 1944 jatkamaan jatkosodan aikana aloittamiaan oikeustieteen opintoja Helsingin yliopistossa.
Voipio suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1948, sai varatuomarin arvon 1951 ja valmistui lakitieteen kandidaatiksi ja lisensiaatiksi 1954. Opiskeluaikanaan hän oli toiminut ylioppilaskunnassa sekä ylioppilaiden kristillisessä yhdistyksessä ja hän oli myös Karjalaisen osakunnan kuraattorina 1955. Voipio toimi valmistuttuaan asianajajana, eri yritysten veroasiantuntijana sekä korkeimmassa hallinto-oikeudessa notaarina 1954–1955, nuorempana hallintosihteerinä 1955–1958, ylimääräisenä hallintoneuvoksena 1969 ja hallintoneuvoksena 1971–1972. Hän väitteli oikeustieteen tohtoriksi 1968 ja oli  Yhteiskunnallisen korkeakoulun ja myöhemmin Tampereen yliopiston kunnallisoikeuden yliopettajana 1958-1962, vero-oikeuden lehtorina 1962-1970 ja julkisoikeuden apulaisprofessorina 1970. Voipio toimi vuodesta 1972 Kauppakorkeakoulun julkisoikeuden professorina ja hän oli Helsingin yliopiston finanssioikeuden dosenttina vuodesta 1969.
Voipio toimi edustajana Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokouksessa 1978–1986. Kirkolliskokouksessa hän muun muassa osallistui näkyvästi kirkon vaalijärjestelmän kehittämiseen ja edisti pappisviran avaamista naisille. Hän puolusti kirkon ja valtion välisten siteiden säilyttämistä.
Voipio jäi eläkkeelle 1986 mutta vielä eläkevuosinaan hän osallistui uuden kirkkolain valmisteluun sekä kirjoitti myös kaksi muistelmateosta sotavuosista ja opiskeluajoistaan Helsingin yliopistossa.
Jaakko Voipio oli naimisissa vuodesta 1956 humanististen tieteiden kandidaatti Elli Kaarina Nevalaisen kanssa.
Teoksia

Verotapausten käsikirja : Kokoelma Korkeimman hallinto-oikeuden vuosina 1957-1965 ja keskusverolautakunnan vuosina 1960-1965 antamia välittömiä veroja koskevia ratkaisuja : 1. Hakemisto.  Valtiovarainministeriön vero-osaston julkaisuja 144.  Helsinki 1967
Verotapausten käsikirja : Kokoelma Korkeimman hallinto-oikeuden vuosina 1957-1965 ja keskusverolautakunnan vuosina 1960-1965 antamia välittömiä veroja koskevia ratkaisuja : 2. Oikeustapausselostukset.  Valtiovarainministeriön vero-osaston julkaisuja 145.  Helsinki 1967
Verotuksen kiertämisestä : Luovutustoimien vero-oikeudellisista vaikutuksista erityisesti silmällä pitäen näennäisluovutuksia sekä verovelvollisen yrityksiä määrätä oikeusvaikutusten syntymisestä. Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja. B-sarja 146.   WSOY 1968 (väitöskirja, Helsingin yliopisto)
Peitelty voitonsiirto ja kunnallisverotus : tutkimus voittoon pyrkimättä toimivan liikkeen sijaintikunnan oikeussuojasta de lege lata et ferenda.  Suomen kunnallisliitto, Helsinki 1971
Liikeverotuksen ongelmia : artikkelikokoelma.  Helsingin kauppakorkeakoulun julkaisuja C 38.  Gaudeamus, Helsinki 1975, 2. painos 1975
Valittamisesta yliopistojen ja korkeakoulujen hallinnossa.  Helsingin kauppakorkeakoulun julkaisuja. B 16.   Helsingin kauppakorkeakoulu 1977
Elinkeinoverolain tausta, synty ja kehittyminen : lainvalmisteluinformaatio lainsäätäjän tukena ja sen merkitys syntyvän lain soveltamiskelpoisuuden kannalta.  Suomen lakimiesliiton kustannus, Helsinki 1979
Liikeverotuksen ongelmia 2, Lisää liikeverotuksesta.  Helsingin kauppakorkeakoulun julkaisuja C 48.  Gaudeamus, Helsinki 1979
Liian nuori sotaan : muistelmat sotavuosilta 1939-1944.  WSOY 1993
Uusi kirkkolainsäädäntö : kirkkolain, kirkkojärjestyksen ja kirkon vaalijärjestyksen kommentaari; kirjoittajat Jaakko Voipio ym.  Kirjapaja, Helsinki 1993, 2. muutt. painos 1994
Vaaran vuosien ylioppilas : politiikkaa, elämää, ystäviä 1944-1948.  Yliopistopaino, Helsinki 1995
Kirkkolainsäädäntö 1997 : kirkkolain, kirkkojärjestyksen ja kirkon vaalijärjestyksen kommentaari.  Kirjapaja, Helsinki 1997, 2. painos 1999
Seurakuntavaalit 1998 : kirkkolain ja kirkon vaalijärjestyksen uudistettujen säännösten kommentaari.  Kirjapaja, Helsinki 1998 (yhdessä Matti Halttusen kanssa)
Ivan Brunetti

Ivan Brunetti
Ivan Brunetti (3. lokakuuta 1967, Italia) on yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija. Brunettin piirrostyyli vaihtelee tikku-ukoista äärimmäiseen realismiin. Tyylistä riippumatta sarjat edustavat nihilististä maailmankatsomusta. Sarjojen huumori perustuu pitkälti tabuille - kuten pedofilia - nauramiseen. Brunettin tunnetuin työ on omaelämäkerrallinen Fantagraphicsin julkaisema Schizo- lehti.
Teoksia

Schizo #1
Schizo #2
Haw! Horrible, Horrible Cartoons by Ivan Brunetti,
Schizo #3
Word Myths: Debunking Linguistic Urban Legends - Kuvittaja
Hee! Yet More Horrible Cartoons,
Schizo #4
Misery Loves Comedy
Aiheesta muualla

Brunettin omat sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Fantagraphicsin sivut Ivan Brunettista (Arkistoitu – Internet Archive)
Jamie Raskin

Jamie Raskinin virallinen kuva vuodelta 2019
Jamie Ben Raskin (s. 13. joulukuuta 1962 Washington) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko, oikeustieteilijä ja tietokirjailija.
Raskin sai vuonna 1983 humanististen tieteiden kandidaatin arvon Harvard Collegesta ja väitteli vuonna 1987 oikeustieteiden tohtoriksi Harvardin yliopiston Law Schoolista. Hän työskenteli Massachusettsin osavaltion yleisen syyttäjän virastossa avustavana yleisenä syyttäjänä vuosina 1987–1989. Vuosina 1990–2017 Raskin toimi valtiosääntöoikeuden opettajana American Universityn Washington College of Law'ssa. Yhteistyössä Tom Sargentichin kanssa hän oli siellä perustamassa oppilaitoksen Program on Law and Governmentia. Raskin oli myös yhdessä Steve Wermielin kanssa perustamassa Marshall-Brennan Constitutional Literacy Project -nimistä hanketta, joka sai alkunsa American Universityn Washington College of Law'sta, mutta joka laajeni lukuisiin oikeustieteellisiin oppilaitoksiin eri puolilla Yhdysvaltoja.
Poliittinen ura

Raskin istui Marylandin osavaltion senaatin jäsenenä kolmen kauden ajan vuosina 2007–2016. Tästä ajasta hän oli enemmistöwhip vuosina 2012–2016. 3. tammikuuta 2017 alkoi Raskinin ensimmäinen kausi Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä. Hän edustaa edustajainhuoneessa Marylandin kahdeksatta vaalipiiriä.
Raskin nimitettiin tammikuussa 2021 syyttäjistön valtuuskunnan puheenjohtajaksi toisen Donald Trumpin vastaisen virkasyytemenettelyn oikeudenkäyntiin. Hän istui myös Yhdysvaltain edustajainhuoneen erikoiskomiteassa tammikuussa 2021 tehdyn Yhdysvaltain kongressitalon valtauksen tutkimiseksi.
Ura kirjoittajana

Raskin on julkaissut lukuisia kirjoja uransa aikana. Niihin kuuluvat:
Overruling Democracy: The Supreme Court vs. The American People (2003 – nousi The Washington Postin bestsellerlistalle)
We the Students: Supreme Court Cases for and about Students (2015)
Youth Justice in America (2015, Maryam Ahranjanin ja Andrew G. Fergusonin kanssa)
Unthinkable: Trauma, Truth, and the Trials of American Democracy (2021 – nousi The New York Timesin bestsellerlistan ensimmäiselle sijalle)
Raskin toimitti aikoinaan myös lehteä Harvard Law Review.
Yksityiselämä

Jamie Raskinin vaimo on aiemmin Yhdysvaltain varavaltiovarainministerinä toiminut Sarah Bloom Raskin. Hänellä on kaksi tytärtä. Hänen poikansa teki itsemurhan 25-vuotiaana vuonna 2020.
Raskin on syntyperältään juutalainen. Filosofiaansa hän on kuvannut humanismiksi.
Raskin ilmoitti joulukuussa 2022 sairastuneensa diffuusiin suurisoluiseen B-solulymfoomaan. Huhtikuussa 2023 hän kertoi saavuttaneensa remission kemoterapiaa saatuaan. Raskin asuu Marylandin Takoma Parkissa.
Jaroslava Mudrohon metroasema

| Jaroslava Mudroho |
| --- | --- |

 Harkovan metro 
Perustiedot
Metrolinjat:  Saltivska-linja
Sijainti:  50°0′14″N, 36°14′51″E
Paikkakunta:  Harkova, Ukraina
Avattu:  10. elokuuta 1984
Rakenne
Tyyppi:  tunneliasema
Jaroslava Mudroho (ukr. Ярослава Мудрого, ven. Ярослава Мудрого, Jaroslava Mudrogo; ennen vuotta 2024 Puškinska, ukr. Пушкінська, ven. Пушкинская, Puškinskaja) on Harkovan metron Saltivska-linjan asema. Sen itäpuolella on Kyjivskan metroasema ja länsipuolella Universytetin metroasema. Aseman läheisyydessä sijaitsevat muun muassa Jaroslav Mudryin kansallinen oikeustieteellinen yliopisto, Ukrainan kansallinen oikeustieteellinen akatemia ja Harkovan kansallinen kasvatustieteellinen yliopisto. Asema oli aiemmin nimetty Aleksandr Puškinin mukaan, nykyään Jaroslav I Viisaan mukaan.
Galleria

Reliefejä asemalla.
Aleksandr Puškinia esittävä rintakuva.
Aseman venäjänkielinen nimi tyyliteltynä.
Puškinin kirjottama runo kuvitettuna.
I’m a Slave 4 U

| ”I’m Slave 4 U” Britney Spears |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Britney
 Äänitetty : heinä–elokuussa 2001
 Julkaistu: 24. syyskuuta 2001
 Tyylilaji: pop, R&B, dance
 Kesto: 03.23
 Levy-yhtiö: Jive Records
Britney Spearsin muut singlet
| ”Don’t Let Me Be the Last to Know” 2001 | ”I’m Slave 4 U” 2001 | ”Overprotected” 2001 |
I’m a Slave 4 U on yhdysvaltalaisen poplaulajan Britney Spearsin ensimmäinen single hänen albumiltaan Britney. Singlen paras sijoitus Suomen virallisella singlelistalla oli neljäs sija.
Listasijoitukset

| Listasijoitukset (2001) | Paras sijoitus |
| --- | --- |
Australian ARIA Singles Chart: 7
Austrian Singles Chart: 6
Belgian Singles Chart (Flanders): 6
Belgian Singles Chart (Wallonia): 6
Canadian Singles Chart: 8
Colombian Singles Chart: 1
Danish Singles Chart: 8
Dutch Singles Chart: 9
European Hot 100 Singles: 5
Finnish Single Chart: 4
French Singles Chart: 8
German Singles Chart: 3
Irish Singles Chart: 1
Italian Singles Chart: 4
New Zealand Singles Chart: 13
Norwegian Singles Chart: 3
Romanian Singles Chart: 1
Spanish Singles Chart: 9
Swedish Singles Chart: 7
Swiss Singles Chart: 7
UK Singles Chart: 4
U.S. Billboard Hot 100: 27
U.S. Billboard Hot Dance Club Play: 4
U.S. Billboard Hot R&B/Hip-Hop Songs: 85
U.S. Billboard Top 40 Mainstream: 18
Jaakko Virkkunen

Jaakko Juhana Virkkunen (ent. Snellman; 21. huhtikuuta 1912 Karttula – 18. huhtikuuta 1998) oli suomalainen toimittaja ja äärioikeistolainen aktivisti, joka toimi 1930-luvulla Sinimustat-nuorisojärjestön johtajana ja osallistui järjestön suunnittelemaan Viron vallankaappaushankkeeseen 1935.
Jeffrey Gundlach

Jeffrey Gundlach (s. 30. lokakuuta 1959) on yhdysvaltalainen sijoittaja ja yritysjohtaja, joka on perustanut DoubleLine Capitalin.
Näkemyksiä

Alkuvuodesta 2019 Gundlach on pitänyt yritysluottoja Yhdysvaltojen talouden heikoimpana kohtana. Yhdysvalloissa on laskettu liikkeelle yritysten roskalainoja, joista kaikissa ei ole kovenantteja. Gundlach mainitsee että yritysten roskalainoja on enemmän kuin vuoden 2008 finanssikriisiin mentäessä. Gundlach myös mainitsee, että Yhdysvallat ottaa valtionvelkaa nopeampaa tahtia kuin sen talous kasvaa. Valtionvelan kasvutahti on 6 prosenttia bruttokansantuotteesta, mutta talouskasvu on tätä matalampi prosentti. Gundlachin mielestä presidentti Donald Trumpin väittämä vahvasta taloudesta on virheellinen, sillä Gundlachin mukaan velkoja lyhennettäisiin jos talous olisi vahva. Gundlachin mielestä yritysluotoista jopa 45 prosenttia on luokiteltavissa roskalainoiksi, jos arviossa painotetaan yritysten gearingia (vipua). Gundlach on myös huolissaan siitä minkä ongelman aiheuttaa mahdollisessa taantumassa repeävä valtion velkaantumistahti, hän mainitsee että normaalissa taantumassa se kasvaisi neljällä prosenttiyksiköllä eli 6 prosentista 10 prosenttiin.
Hyväntekeväisyys

Gundlach on lahjoittanut 42,5 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria Buffalossa, New Yorkissa sijaitsevalle taidemuseolle.
Jaroslav Vrchlický

| Jaroslav Vrchlický |
| --- | --- |
 Jaroslav Vrchlický
Henkilötiedot
Syntynyt: 1853
Kuollut: 1912 (58–59 vuotta)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: tšekki
Tuotannon kieli: tšekki
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jaroslav Vrchlický, oikea nimi Emil Frida, (1853–1912) oli böömiläinen runoilija. Hän oli Prahan böömiläisen yliopiston professori ja Itävallan herrainhuoneen jäsen. Runoilijana Vrchlicky oli tuottelias ja monipuolinen. Lyyrisissä ja eeppisissä runoissaan hän on tutustuttanut lukijoitaan erilaisiin kirjallisiin suuntiin, aatteisiin ja mielialoihin. Hän käänsi runsaasti eurooppalaisen kirjallisuuden merkkiteoksia. Hänen itsenäisistä runokokoelmistaan merkittävimpiä ovat Z hlubin ('Syvyyksistä') ja Duch a svět ('Henki ja maailma'). Lisäksi hän on kirjoittanut näytelmiä ja novelleja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jaroslav Vrchlický Wikimedia Commonsissa
Jaroslava Mahutših’
Aiheesta muualla

Jaroslava Mahutših’ Kansainvälinen yleisurheiluliitto. (englanniksi)
Jaroslava Mahutših’ european-athletics.org-sivustolla (englanniksi)
Naisten korkeushypyn maailmanmestarit
Jari Pehkonen

Jari Pehkonen (s. 26. kesäkuuta 1961 Kuusjärvi) on suomalainen näyttelijä, joka työskentelee Helsingin Kaupunginteatterissa. Pehkonen näyttelee Jouko Turkan ohjaamassa televisiossarjassa Seitsemän veljestä (1989) Simeonin roolissa.
Pehkonen kirjoitti 1980 ylioppilaaksi Outokummun lukiosta ja opiskeli kaksi vuotta lääketiedettä Kuopion yliopistossa. Näyttelemistä hän harjoitti Kuopion ylioppilasteatterissa ja pääsi toisella yrityksellä Teatterikorkeakouluun, josta valmistui 1987. Lisäoppia näyttelijäntyöhön hän hankki Los Angelesissa Yhdysvalloissa 1994–1995. Työuransa Pehkonen aloitti freelance-näyttelijänä 1987–2004 ja on ollut Helsingin Kaupunginteatterin näyttelijä vuodesta 2004.
Filmografia > Televisiosarjat

Fakta homma (1986)
Tabu (1986–1987)
Seitsemän veljestä (1989)
Kiimaiset poliisit (1993)
Tuntemattomalle jumalalle (1993)
Hobitit (1993)
Viimeiset siemenperunat (1993–1994)
Herkku & Partanen (1995–1996)
Kotikatu (1995)
Vuoroin vieraissa (1997)
Liljankukka (1997)
Raid (2000)
Korkeajännitystä – eli sähköä kotiin kuljetettuna (2001)
Kaverille ei jätetä (2001, 2003)
Thilia Thalia (2002)
Rumble (2002)
Irtiottoja (2003)
Rikospoliisi Maria Kallio (2003)
Handu pumpulla (2005)
Mogadishu Avenue (2006)
Kymenlaakson laulu (2008)
Uutishuone (2009)
Mökki (2010)
Maailma on valmis (2012)
Roba (2012)
Onnela (2018)
Maanantai (2019)
Filmografia > Elokuvat

Kun Hunttalan Matti Suomen osti (1984)
V. Y. Vihdoinkin yhdessä (1986)
Back to the USSR – takaisin Ryssiin (1992)
Anita (1994)
Johanneksen leipäpuu (1994)
Aapo (1994)
Kivenpyörittäjän kylä (1995)
Syrjähyppyjä (1996)
Siivoton juttu (1997)
Poliisin poika (1998)
Hurmaava joukkoitsemurha (2000)
Rumble (2002)
Umur (2002)
Raid (2003)
Klooni (2003)
Valkoinen kaupunki (2006)
Bodomin legenda (2006)
Hulluna Saraan (2012)
Juoppohullun päiväkirja (2012)
Kalervo Palsa ja kuriton käsi (2013)
He ovat paenneet (2014)
Linnan juhlat (2017).
Jeff Hastings

Jeff Hastings
Jeffrey Paul "Jeff" Hastings (s. 25. kesäkuuta 1959 Mountain Home, Idaho) on yhdysvaltalainen mäkihyppääjä, joka kilpaili kansainvälisellä tasolla 1980-luvun alkupuolella.
Hastings sijoittui Sarajevon olympialaisissa 1984 suurmäessä neljänneksi 1,7 pistettä pronssimitalisti Pavel Plocille hävinneenä. Normaalimäessä hän oli yhdeksäs. Oslon MM-kilpailuissa 1982 hän oli joukkuekilpailussa kuudes ja suurmäessä viidestoista.
Hastings voitti maailmancupin osakilpailun Lake Placidin suurmäessä joulukuussa 1983. Hän sijoittui maailmancupissa lisäksi toiseksi Engelbergin suurmäessä tammikuussa 1983 ja Falunin suurmäessä maaliskuussa 1984 sekä kolmanneksi Štrbské Pleson normaalimäessä maaliskuussa 1982, Lake Placidin suurmäessä tammikuussa 1983 ja Lake Placidin normaalimäessä joulukuussa 1983.
Hastings sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa neljänneksi kaudella 1983–1984 ja kymmenenneksi kaudella 1982–1983. Keski-Euroopan mäkiviikolla hän oli yhdeksäs vuodenvaihteessa 1983–1984.
Jeffrey Hammond

Jeffrey Hammond vuonna 1973.
Jeffrey Hammond (30. heinäkuuta 1946, Blackpool, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen taiteilija ja Jethro Tullin entinen basisti. Tullin aikana hänet tunnettiin taiteilijanimellä Jeffrey Hammond-Hammond, joka tuli sisäpiirin vitsistä, sillä hänen äitinsä tyttönimi oli myös Hammond.
Hammond kävi samaa koulua kuin tulevat Tull-muusikot Ian Anderson, John Evan ja Barrie Barlow ja miehet perustivat ensimmäisen yhtyeensä The Bladesin, josta tuli myöhemmin The John Evan Band. Hammond soitti yhtyeessä jonkin aikaa bassoa, kunnes lähti opiskelemaan taidemaalausta.
1970 joulukuussa Glenn Cornickin erottua Jethro Tullista pyysi Ian Anderson vanhaa ystäväänsä Hammondia liittymään yhtyeeseen basistiksi. Hän ei ollut koskaan aiemmin soittanut bassoa saati muuta instrumenttia ammattimaisesti lukuun ottamatta The John Evan Bandia, joten tulevan Aqualung-albumin teko meni Hammondilta soittamista opetellessa Ian Andersonin näyttäessä soinnut kädestä pitäen. Jeffreysta tuli kuitenkin keskeinen hahmo ja ideoija Tullin lavashow'ssa ja albumien Thick as a Brick ja A Passion Play ulkoasut ja osin musiikki ja sanoituksetkin olivat Hammondin suunnitelemia. Hänet muistetaan myös erikoisista lava-asuistaan, mm. seepra-raitaisesta puvusta ja bassosta.
1975 Minstrel in the Gallery-albumin kiertueen jälkeen Hammond erosi yhtyeestä keskittyäkseen taidemaalaukseen, alaan jota hän oli opiskellut. Samalla hän jätti musiikkimaailman eikä ole soittanut missään yhteyksissä sen jälkeen.
Taustatietoa

Jethro Tull-kappaleet "A Song For Jeffrey", "Jeffrey Goes To Leicester Square" ja "For Michael Collins, Jeffrey And Me" ovat omistettu Hammondille
Hammond toimitti 1960- ja 1970-luvun taitteessa ilmestynyttä Jethro Tullin fan club-lehteä "Jeffrey's Journal"
Diskografia > Jethro Tull

Aqualung (1971)
Thick as a Brick (1972)
Living in the Past (1972)
A Passion Play (1973)
War Child (1974)
Minstrel in the Gallery (1975)