stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1995
Kirjallisuutta

Suomi Maailmanmestari: Jääkiekkokirja. 1995. Suomen International Publications Vantaa.
Joukkue vailla vertaa. 2005. Finnjewel Oy
Jääkiekon maailman­mestaruus­riehaa Eteläesplanadilla Helsingissä noin tunti loppuottelun päättymisen jälkeen toukokuussa 1995.
Inkerin sota

Inkerin sota käytiin 1610–1617 Ruotsin kuningaskunnan ja Moskovan Venäjän välillä. Sota päättyi Stolbovan rauhaan, jossa Ruotsi sai haltuunsa Käkisalmen läänin ja Inkerinmaan.
Taustaa

Sodan taustana oli niin sanottu sekasorron aika, johon Venäjä oli joutunut Rurikin hallitsijasuvun sammuttua. Tämä mahdollisti Ruotsin ja Puolan sekaantumisen Venäjän sisäpolitiikkaan. Kumpikin valtio pyrki voimakeinoin tukemaan omaa ehdokastaan hallitsijaksi. Ruotsin ehdokkaana oli Vasili Šuiski, joka oli luvannut Viipurin sopimuksessa Ruotsille palkkioksi avusta Käkisalmen läänin. Šuiskin tukemiseksi Ruotsi käynnisti ns. De la Gardien sotaretken vuosina 1609–1610. Tämän retken aikana ruotsalaisjoukot miehittivät hetken aikaa Moskovaa, mutta kärsivät Klušinon  taistelussa murskaavan tappion puolalaisia vastaan ja joutuivat vetäytymään takaisin Ruotsin alueelle. Kun Venäjän valtaistuimelle noussut Puolan ehdokas Vladislav Vaasa kieltäytyi luovuttamasta Käkisalmen lääniä, Ruotsi aloitti sodan Venäjää vastaan.
Sota

Jakob De la Gardie ryhtyi Viipurissa kokoamaan armeijaa uutta sotaa varten. Tukholmasta Turun kautta Viipuriin saapui 25. tammikuuta 1611 seitsemän ratsuväenlipustoa ja kaksi lippukuntaa jalkaväkeä. Ulkomailta oli lisäksi värvätty neljä lippukuntaa, jotka oli keskitetty Iivanalinnaan. Joukkoihin kuului marssin alkaessa 27. tammikuuta 1611 seitsemän lipustoa ratsuväkeä, joissa oli yhteensä noin 900 miestä. Jalkaväkeä oli neljän lippukunnan muodostama Samuel Cobronin rykmentti ja kolme erillistä lippukuntaa eli yhteensä 816 miestä. Kohti etelää marssiessaan armeija hyökkäsi Pähkinälinnaan ja Käkisalmeen.
Marssiva armeija sai maaliskuun alussa täydennyksenä suomalaisista koostuvan von Rechenbergerin rykmentin Laatokan eteläpuolella. Osa rykmentistä osallistui Laatokankaupungin valtaamiseen, minkä jälkeen marssi jatkui kohti Novgorodia. Armeija saavutti kaupungin heinäkuussa ja siihen liittyi Evert Hornin johtamat kaksi jalkaväen lippukuntaa ja kaksi ratsuväkilipustoa. Kaupunki vallattiin piirityksen päätteeksi 15. heinäkuuta alkaneella hyökkäyksellä.
Marssi jatkui Pihkovaan, jota piiritettiin mutta ei kyetty valtaamaan. Pihkovasta jatkettiin marssia Peipsijärven itäpuolitse Narvaan. Vuoden 1612 aikana taistelut hiipuivat, vaikka joitakin Inkerin kaupunkeja vallattiinkin. Sotatoimien päättyessä koko Inkerinmaa oli Ruotsin hallinnassa.
Stolbovan rauha

Rauhanneuvottelut aloitettiin Englannin ja Alankomaiden välityksellä. Kesäkuussa 1616 solmittiin aselepo kolmeksi kuukaudeksi, minkä jälkeen neuvotteluja jatkettiin. Ruotsin asema neuvotteluissa vahvistui, kun Englanti lakkasi tukemasta Venäjää. Rauhansopimus Venäjän kanssa tehtiin vuonna 1617 Stolbovassa. Uusi tsaari Mikael Romanov luovutti Ruotsille Käkisalmen läänin ja Inkerinmaan. Ruotsi palautti Novgorodin takaisin Venäjälle, mutta maa menetti kokonaan yhteytensä Itämereen.
Satu Kiljunen

Satu Marjatta Kiljunen (s. 1955) on suomalainen kuva- ja performanssitaiteilija. Kiljunen oli kuvataideakatemian taiteen tutkimuksen professori 2000–2003. Kiljunen asuu ja työskentelee Kökarissa, mutta hänellä on työhuone myös Helsingissä.
Ura

Kiljunen on kuvataiteilija, joka on maalannut myös muotokuvia. Niissä hän esittää kohteen elämän näköisenä ja myös aikakautensa dokumenttina. Hän painottaa, että muotokuvan tulee aina täyttää taideteoksen kriteerit. Kiljunen on monin tavoin edistänyt poikkitaiteellisuutta Taideyliopistossa.
Kiljuselle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2018. Kesäkuun 2018 promootiossa hänet vihittiin Taideyliopiston kunniatohtoriksi. Kiljunen on ollut taiteiden koulutuksen kehittäjä ja taistellut taiteen tohtoriopintojen puolesta. Työ tuotti tulosta, kun vuonna 2013 perustetussa Taideyliopistossa kohtaavat kaikki esittävät taiteet: kuvataiteet (Kuvataideakatemia), musiikki (Sibelius-Akatemia), tanssitaide ja teatteri (Teatterikorkeakoulu).
Perhe

Satu Kiljusen isä oli konservaattori Veikko Kiljunen ja äiti on konservaattori Ulla Kiljunen (o.s. Heikkinen). Hänen sisaruksiaan ovat poliitikko Kimmo Kiljunen ja teatteriohjaaja Vilppu Kiljunen.
Latium (historiallinen alue)

Latium ja Campania.
Latium oli latinalaisten heimojen asuttama maakunta Keski-Italiassa. Se vastaa pääosin nyky-Italian Latiumin aluetta. Aluksi nimi viittasi vain Albanolaisvuorten ympäristöön, mutta laajeni myöhemmin tarkoittamaan ensin koko tasankoa Tiberjoelta vuorille (Latium vetus) ja lopulta aina Campanian rajalle Lirisjoelle saakka (Latium adiectum).
Augustuksen jaettua Italian 11 alueeseen noin vuonna 7 eaa. Latiumin maakunta tuli osaksi Regio I Latium et Campanian aluetta. Myöhemmin noin vuodesta 293 jaa. se oli osa Campanian provinssia. Nyky-Italian Latiumin alue (Lazio) käsittää historiallisen Latiumin lisäksi osia Tiberin pohjoispuolella olleesta Etruriasta.
Kaupunkeja

Alba Longa
Antium, keisari Neron syntymäpaikka
Praeneste
Rooma
Tibur
Penrosen portaat

Penrosen portaat
Penrosen portaikko eli Penrosen portaat, joita sanotaan myös mahdottomaksi portaikoksi, on mahdoton kuvio, jonka Lionel Penrose ja hänen poikansa Roger Penrose laativat vuonna 1958.  Sitä voidaan pitää muunnelmana Penrosen kolmiosta, ja se on kaksiulotteinen kuva portaikosta, jossa kierreportaat tekevät neljä 90 asteen mutkaa ja näyttävät vastapäivään kierrettäessä koko ajan nousevan, mutta joissa kierros kuitenkin päättyy samalle tasolle kuin mistä alkaakin, niin että niitä pitkin voitaisiin nousta loppumattomiin eikä kuitenkaan koskaan päästäisi korkeammalle. Tämä on kolmessa ulottuvuudessa selvästi mahdotonta.
Pian Penrosen alkuperäisen artikkelin julkaisemisen jälkeen M. C. Escher kiinnitti siihen huomiota, ja maaliskuussa 1960 hän julkaisi kuuluisaksi tulleen litografiansa  Nousevat ja laskeutuvat (holl. Klimmen en dalen, engl. Ascending and Descending), joka jo samana vuonna tuli myös Penrosen tietoon.Escher kehitti teemaa edelleen huhtikuussa 1961 valmistuneessa teoksessaan Waterval (Vesiputous).
Alkuperäisessä artikkelissaan Penroset totesivat, että rakennelman jokainen osa on sellaisenaan hyväksyttävissä kuvaksi portaikon osasta, mutta ne on yhdistetty toisiinsa siten, että kuva kokonaisuutena on mahdoton: vastapäivään kierrettäessä portaat laskeutuvat koko ajan.
Löytöhistoria > Penroset

Roomassa vuonna 1965 pidetyssä Escher-konferenssissa Penrose kertoi, että Escherin aikaisemmat teokset olivat toimineet suurena innoituksen lähteenä hänelle ja hänen isälleen, kun he keksivät Penrosen kolmion ja päättymättömät portaat. Escher ei kuitenkaan vielä 1950-luvulla ollut käyttänyt teoksissaan niitä eikä muitakaan mahdottomia kuvioita eikä edes ollut tietoinen niiden olemassaolosta. Roger Penroselle Escherin työt oli esitelty  kansainvälisessä matemaatikkokongressissa Amsterdamissa vuonna 1954. Hän oli tuolloin "täysin lumoutunut" Escherin teoksista, ja paluumatkallaan Englantiin hän päätti laatia itse jotakin "mahdotonta". Kokeiltuaan useita tapoja, joilla tangot voisivat kuvassa olla toistensa päällä, hän sai lopulta kehitetyksi mahdottoman kolmion. Hän näytti piirroksiaan isälleen, joka heti laati niistä muunnelmia, muun muassa mahdottomat portaat. He halusivat saada löytönsä julkaistuksi, mutta heille ei ollut lainkaan selvää, mihin alaan aihe kuuluisi. Koska Lionel Penrose tunsi British Journal of Psychology -julkaisun toimittajan ja sai hänet taivutelluksi julkaisemaan heidän lyhyen käsikirjoituksensa, löytöä alettiin pitää psykologian alaan kuuluvana. Kun artikkeli oli julkaistu, Penroset lähettivät siitä kopion Escherille osoittaakseen hänelle kunnioituksensa.
Tammikuussa 1960 Escher vuorostaan kirjoitti kirjeessään pojalleen, että hänellä oli
tekeillä uusi kuva, joka esitti portaikkoa, joka vain nousi tai laski riippuen siitä, miten sitä katsotaan. Siinä portaat muodostivat suljetun, kehämäisen rakennelman, ikään kuin käärmeen, joka puree omaa häntäänsä]]. Kuitenkin se voidaan piirtää oikeassa perspektiivissä: jokainen porras ylempänä (tai alempana) kuin edellinen. [...] Löysin periaatteen eräästä minulle lähetetystä artikkelista, jossa minut itseni mainittiin useiden 'mahdottomien esineiden tekijänä. Mutta en ollut tutustunut jatkuviin portaisiin, joista kirjoittaja oli liittänyt artikkeliinsa selvän, joskin pintapuolisen kaavion, vaikkakin olin käyttänyt joitakin hänen uista esimerkeistään.
Päättymättömät portaat tekivät suuren vaikutuksen Escheriin, ja maaliskuussa 1960 hän kirjoitti Penroseille lähettämässään kirjeessä:
Muutama kuukausi sitten eräs ystäväni lähetti minulle valokuvan artikkelistanne... Kuvanne 3 ja 4, 'jatkuva portaikko, oli minulle täysin uusi, ja olin siinä määrin otettu ideasta, että ne äskettäin innoittivat minut laatimaan uuden kuvan, jonka haluaisin lähettää teille kunnianosoitiuksena. Mikäli julkaisette lisää artikkeleja mahdottomista esineistä tai niihin liittyvistä artikkeleista tai jos tiedätte muita sellaisia artikkeleja, olisin mitä kiitollisin, jos voisitte lähettää minulle tarkempia yksityiskohtia.
Löytöhistoria > Oscar Reutersvärd

Päättymättömän portaikon oli jo aikaisemmin keksinyt ruotsalainen taiteilija Oscar Reutersvärd, mutta sen enempää Penrose kuin Escherkään eivät tienneet hänen teoksistaan. Hänen innoituksensa lähteenä toimi radio-ohjelma, jossa kerrottiin Mozartin "luovaksi automatismiksi" nimitetystä sävellysmenetelmästä: jokainen muistiin merkitty luova idea toimi innoituksen lähteenä uudelle idealle. Samaan ”tiedostamattomaan, automaattiseen” tapaan Reutersvärd alkoi vuonna 1950 matkalla Tukholmasta Pariisiin piirtää sarjan mahdottomia esineitä. Piirtäessään hän ei tajunnut, että tekeillä oleva kuva esitti päättymätöntä portaikkoa, mutta prosessi teki hänelle mahdolliseksi piierää yhä monimutkaisempia kuvioita askel askelelta. Kun M. C. Escherin Nousevat ja laskeutuvat vuonna 1961 lähetettiin Reutersvärdille, se teki häneen vaikutuksen, mutta hän ei pitänyt siinä esiintyvän portaikon epäsäännöllisyyksistä; siinä oli kaikkiaan 2 · 15 + 2 · 9 porrasta. Reutersvärd lähetti 1960-luvulla Escherille useita kirjeitä, joissa hän ilmaisi ihailevansa tämän töitä, mutta Escher ei vastannut niihin. Roger Penrose sai tietää Reutersvärdin teoksista vasta vuonna 1984.
Sovituksia ja vastineita

1960-luvulla kehitetty Shepardin asteikko on samantapainen illuusio kuuloaistin alalla.
Penrosen portaikko on esiintynyt ainakin kahdessa elokuvassa: Jim Hensonin ohjaamassa fantasiaelokuvassa Labyrintti vuodelta 1986 sekä Christopher Nolanin tieteiselokuvassa Inception vuodelta 2010.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Penrose stairs
Käännös suomeksi
Jaana Pesonen

| Jaana Pesonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. toukokuuta 1962 (ikä 62) Jyväskylän mlk
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  Näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1992–
Merkittävät roolit:  Rouva Ruutu (Muistikuvaputki) Mervi Töyräs (Kotikatu) Marjut Blom (Syke)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Jaana Pesonen (s. 21. toukokuuta 1962 Jyväskylän mlk) on suomalainen näyttelijä ja ääninäyttelijä. Hän on valmistunut teatteritaiteen maisteriksi teatterikorkeakoulusta vuonna 2001.
Pesonen on näytellyt useissa televisiosarjoissa. Vuonna 2007 hän esiintyi rouva Ruutuna kuusiosaisessa Muistikuvaputki-sarjassa, joka kertoi suomalaisen television 50-vuotisesta historiasta. Hän palasi rooliin myös vuosina 2009 ja 2011. Vuodesta 2014 lähtien hän on näytellyt Yle TV2:n ja 2018 Ruudun ja Nelosen sairaaladraamassa Syke ylilääkäri Marjut Blomia.
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1992 | Kesän viimeinen päivä | Maarit |
| 2000 | Pelon maantiede | Konkonen |
| 2007 | Katve | Pietron äiti |
| 2008 | Putoavia enkeleitä | Ailan äiti |
| 2021 | Syke-elokuva: Hätätila | Marjut Blom |
|  | Syke: Särkynyt sydän | Marjut Blom |
Filmografia > Lyhytelokuvat

| Vuosi | Lyhytelokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1999 | Greippi | Miisan äiti |
| 2004 | Tarralenkkarit |  |
| 2011 | iVOTE |  |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Sarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1997 | Sydän toivoa täynnä | Saara Hänninen |
| 2003 | Remontti | Johanna |
| 2003 | Hovimäki | Alman huonetoveri |
| 2007–2010 | Sydänjää | Virpi |
| 2007–2011 | Muistikuvaputki | Rouva Ruutu |
| 2008 | Harvoin tarjolla | Natalia Kärhö |
| 2009, 2011 | Salatut elämät | Reija Jokinen |
| 2011 | Tappajan näköinen mies | Helena |
| 2011 | Kotikatu | Mervi Töyräs |
| 2014 | Toisen kanssa | Tanjan äiti |
| 2014– | Syke | Marjut Blom |
| 2023 | Lahti 2001 | Tarja Halonen |
| 2024 | Karkurit | Jaanan työnantaja |
Aiheesta muualla

Jaana Pesonen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jaana Pesonen Elonetissä.
Jaana Pesosen profiili Näyttelijäliiton sivuilla
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet  Yle
Rostra

Rostra ja Saturnuksen temppeli.
Rostra oli Forum Romanumin puhujalava, joka sijaitsi kuurian rakennuksen vieressä. Sieltä pidettiin puheita paikalle kokoontuneille kansanjoukoille. Rakennelman nimi tulee siihen vuonna 338 eaa. kiinnitetyistä vihollislaivojen puskureista (rostrum, monikossa rostra).
Stolbovan rauha

| Stolbovan rauha |
| --- | --- |
 Ruotsi vuonna 1658. Stolbovan rauhassa Ruotsi sai Venäjältä vaaleanvihreällä merkityn Inkerin ja tummanvihreällä merkityn Käkisalmen läänin.
Allekirjoitettu:  27. helmikuuta 1617
Allekirjoituspaikka:  Stolbova, Venäjä
Osapuolet
Stolbovan rauha oli rauhansopimus, jonka Ruotsi ja Venäjä solmivat 27. helmikuuta 1617 Stolbovassa Venäjällä. Pitkiä ja vaikeita neuvotteluja käytiin ensin useammassa paikassa, mutta lopulta sopimukseen päästiin Stolbovan kylässä Laatokan etelärannalla. Rauhanneuvotteluissa välittäjinä toimi kaksi valtuuskuntaa, englantilainen ja hollantilainen. Englannin valtuuskuntaa johti John Mericke ja Alankomaiden valtuuskuntaa Reinoud van Brederode.
Rauhansopimus

Sopimus päätti Inkerin sodan. Sillä vahvistettiin myös Täyssinän rauhansopimus ja Viipurissa tehty sopimus vuodelta 1609. Ruotsi sai sopimuksessa alueluovutuksina Käkisalmen, Pähkinälinnan, Ivangorodin, Kaprion ja Jaaman alueineen eli Inkerinmaan ja Käkisalmen läänin. Korvauksena Ruotsi luovutti Novgorodin ja Audovan takaisin Venäjälle, joista se sitoutui maksamaan 20 000 ruplaa. Novgorodin aluetta ei kuitenkaan luovutettu Venäjälle kokonaan, vaan sopimuksessa määrättiin Ruotsiin liitettäväksi niin sanottu Vatjan viidennes. Alueluovutusten pantiksi Ruotsi sai pitää Peipsijärven itärannalla sijainneen ­Outovan (Gdov) linnoituksen siihen asti, että rajanveto olisi kokonaan suoritettu. Venäjä luopui kaikista Liivinmaata koskevista vaatimuksistaan, ja Ruotsi teki samoin Jäämeren rannikon suhteen. Sopimuksen 25. artiklassa lueteltiin paikat, joihin ei saanut hyökätä ilman ennalta annettua sodanjulistusta. Paikat sijaitsivat sisämaassa sekä Suomessa että Virossa. Kaupankäynti julistettiin vapaaksi, mikä oli lähinnä ulkovaltojen edustajien intressi sopimuksessa. Ruotsi sai oikeuden perustaa kauppahovinsa Novgorodiin, Pihkovaan ja Moskovaan, mutta se ei saanut oikeutta käydä kauppaa Arkangelissa. Sopimus käytännössä merkitsi Mikael Romanovin tunnustamista Venäjän tsaariksi ja samalla Ruotsi luopui vaatimuksista valtaistuimeen. Rauhansopimuksen ratifiointi oli juhlallinen seremonia sekä Tukholmassa että Moskovassa. Kremlissä sopimus vahvistettiin touko- ja kesäkuussa vuonna 1618.
Seuraukset

Rajankäynti kesti vuoteen 1621 asti, ja ongelmia aiheutti erityisesti Repolan ja Porajärven kylien asema. Ruotsalaisen ja venäläisen rajakomission välit kiristyivät, ja rajaseudun väestö alkoi erimielisyyden seurauksena suhtautua vihamielisesti ruotsalaisiin. Tilanne rauhoittui vasta, kun kuningas Kustaa II Aadolf kehotti heinäkuussa 1620 kirjeessään rajakomissaareja myönnytyksiin. Raja vedettiin sen jälkeen Repolan ja Porajärven kohdalla suurin piirtein venäläisten vaatiman linjan mukaan. Rajasopimus allekirjoitettiin elokuun 3. päivänä 1621. Kemin Lappi jäi edelleen valtakuntien väliseksi yhteismaaksi.
Aluemuutosten myötä Ruotsista tuli pinta-alaltaan Euroopan laajimpia valtioita, joka hallitsi koko Suomenlahtea. Ruotsi kohteli uusia alueitaan voittomaina ja järjesti niille oman hallintonsa. Järjestelyn myötä Retusaaren länsipuoli siirtyi varsinaisesta Ruotsista osaksi Ruotsin Inkeriä. Venäjälle ei jäänyt Stolbovan rauhan jälkeen lainkaan Itämeren rannikkoa.
Stolbovan rauha muutti radikaalisti Käkisalmen läänin ja Inkerin asutus- ja kielioloja. Ruotsin harjoittama käännytystyö ja ankara verotus johtivat siihen, että kansallisuudeltaan karjalaiset ja suurin osa uskonnoltaan ortodokseista alkoivat laajoin joukoin siirtyä Venäjälle, varsinkin Tverin Karjalaan. Kuitenkin Sortavalasta itään sijainnut alue, Raja-Karjala, säilytti lähes kokonaan kansallisuutensa, mutta Inkeriin puolestaan muodostui suomalainen enemmistö.
Stolbovan rauhaa seuranneina vuosikymmeninä Ruotsin ja Venäjän suhteet kehittyivät kaupankäynnin merkeissä. Ruotsalaiset kauppiaat ostivat Venäjältä suuren määrän viljaa, joka myytiin Alankomaissa eri ostajille.
Aiheesta muualla

Stolbovan rauha 27.2.1617 12.3.2008. Pohjan Prikaatin kilta. Arkistoitu 8.11.2011. Viitattu 16.7.2008.
Riita Repolasta ja Porajärvestä, Hakkapeliitta, 16.11.1937, nro 46, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ruotsin ja Novgorodin/Venäjän rauhansopimukset (päättyneet sodat)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | Pähkinäsaaren rauha 1323 Täyssinän rauha 1595 (pohjoismainen viisikolmattavuotinen sota) | Stolbovan rauha 1617 (Inkerin sota) | Kardisin rauha 1661 (Pohjan sota) | Uudenkaupungin rauha 1721 (suuri Pohjan sota)   Turun rauha 1743 (hattujen sota) | Värälän rauha 1790 (Kustaa III:n sota) | Haminan rauha 1809 (Suomen sota) |  |
Sirat rasul Allah

Bagdadin "Madinat al-salam" eli Rauhan kaupunki. Tässä abbasidien vasta perustetussa, persialaiseen malliin pyöreässä palatsikaupungissa, Ibn Ishaq vietti viimeiset vuotensa.
Sīrat Rasūl Allāh (arab. سيرة رسول الله‎ 'Jumalan lähettilään elämäkerta') on profeetta Muhammedin biografia, jonka kirjoittaja oli Muḥammad ibn Isḥāq ibn Yasār (704 Medina? – 767 Bagdad?). Kirja on luultavasti kirjoitettu 750-luvulla. Se on profeetta Muhammedin varhaisin elämäkerta, johon kaikki myöhemmät biografiat nojautuvat. Kutsumanimen Sīrat Rasūl Allāh kirjalle antoi Alfred Guillaume, joka julkaisi sen englanniksi vuonna 1955.
Ibn Ishaqin alkuperäinen laaja teos ei ole säilynyt, mutta osia siitä on kyetty ennallistamaan siitä tehtyjen referaattien avulla. Tärkein niistä on Ibn Hishamin (k. 834) tekemä usean sadan sivun lyhennelmä. Hisham valitsi teoksesta vain suoraan Muhammediin liittyvät osat ja jätti pois laajat johdanto-osat, jotka alkoivat maailman luomisesta. Hisham kertoo myös, ettei ole pysynyt alkutekstille täysin uskollisena. Hän kertoo valikoineensa tarinoita siten, että hän on jättänyt pois asioita, joista Koraani ei puhu. Hän kertoo jättäneensä myös pois tarinoita, jotka ovat häpeällisiä kertoa tai jotka voisivat tuntua joidenkin mielestä ahdistavilta. Gordon Newby on pyrkinyt ennallistamaan Ibn Ishaqin teoksen ensimmäisen osan, joka alkaa maailman luomisesta.
Ibn Ishaq

Ibn Ishaqin isoisä Yasar oli jäänyt sotavangiksi Irakissa lähellä Kufaa, kun Khalid ibn al-Walid valloitti sen. Kerrotaan, että hän oli ensimmäinen Irakista tuotu sotavanki ja kalifi Abu Bakr luovutti hänet orjaksi Qays ibn Makrakahille. Kun Yasar kääntyi islamiin, hänet vapautettiin, jolloin hän jäi perheen maulaksi (klientiksi) ja otti heimonimen al-Muttalabi. Ishaq syntyi noin vuonna 50 AH. Hän ja hänen veljensä Musa (Mooses) taistelivat Irakissa ja kokosivat sotilasleireissä tarinoita Muhammedista.
Elämäkerran kirjoittajan nimi Muḥammad ibn Isḥāq ibn Yasār tarkoittaa "Muhammad Iisakin poika Yasarin pojanpoika". Guillaumen esipuheen mukaan Ibn Ishaq syntyi Medinassa 85 AH (Anno Hegirae). Kun Ibn Ishaq oli 30-vuotias, hän teki opintomatkan Egyptiin. Palattuaan Medinaan hänen kerrotaan joutuneen kiistaan lainopista Malik Ibn Anasin kanssa muun muassa siitä, että hän käytti tietolähteinään myös juutalaisia. Kun Ibn Ishaq lähti Medinasta, Malik antoi hänelle 50 dinaaria ja puolet taatelisadostaan. Ibn Ishaq matkusti Irakiin päätyen Kufan ja Rayn kautta kalifi al-Mansurin (754–775) hoviin. Gordon Newby arvelee, että Ibn Ishaq sai elämäkerran kirjoitustehtävän itseltään kalifilta. Ibn Ishaq ei koskaan saavuttanut jakamatonta suosiota teoksensa johdosta, mutta Sirat rasul Allah vakiinnutti kuvan Muhammedista. Ibn Ishaq kuoli Bagdadissa vuonna 767. Itse kaupunki oli perustettu vain viisi vuotta aikaisemmin vuonna 762 kalifin uudeksi hallintokeskukseksi persialaiskuninkaiden entisen pääkaupungin Ktesifonin läheisyyteen.
Ibn Ishaq syntyi umaijadien hallitsemassa arabivaltiossa, mutta arabikalifaatissa tapahtui vuonna 750 vallankumous, jossa Persian Khorasanista liikkeelle lähtenyt abbasidien armeija kukisti Damaskoksessa hallinneet umaijadit. Ibn Ishaqin teos puolustaa uuden abbasidihallinnon laillisuutta uskonnon avulla. Valtaan nousseiden abbasidien esivanhemmat esitetään profeetta Muhammedin sukulaisiksi, kun taas umaijadien esi-isät olivat profeetan vastustajia.
Tiedot Ibn Ishaqin elämästä ovat legendaarisia ja perustuvat myöhäisiin lähteisiin, kuten Ibn Sa'd (785–845), Ibn an-Nadim (k. 998) ja Yaqut (k. 1298). Medinan merkitseminen synnyinkaupungiksi sijoittaa kirjoittajan hänen kertomansa tarinan alkuperäiseen yhteyteen. Ibn Ishaqin esittämä kuvaus Mekasta poikkeaa kaupungin maantieteestä, sillä hän kuvaa Mekkaa paikaksi, joka "oli siunattu vedellä ja puilla". Abu Bakrin osuus Ibn Ishaqin suvun historiassa on legendanomainen, sillä tästä kalifista ei ole jäänyt historiallisia aikalaistodisteita. Ensimmäinen maininta hänestä on vasta Ibn Ishaqin teoksessa.
Sirah

Ibn Ishaqin kokoama alkuperäinen Muhammedin elämäkerta Sirah jakautui kolmeen osaan. Kitab al-Mubtada ("Kirja Luomisesta") ulottuu maailman luomisesta arabien historiaan ennen islamia. Kirja sisältää profeettojen historian mukaan lukien profeetat Adam, Abraham ja Salomon. Toinen osa, Kitab al-Mabath ("Kirja Lähettämisestä") alkaa arabialaisista tarinoista, jotka johtavat kertomuksiin Muhammedin syntymisestä ja varhaisesta elämästä. Painopiste kirjassa siirtyy vähitellen kohti Mekkaa. Juutalaiset, kristityt ja pakanat kertovat ennustuksia Muhammedin syntymästä. Kolmas osa, Kitab al-Maghazi ("Kirja sotaretkistä") sisältää Muhammedin uran profeettana, valtiollisena johtajana ja sotapäällikkönä. Vasta tämä osa on varsinaisesti Muhammedin elämäkerta. Teos ulottuu Muhammedin kuolemaan vuonna 632.
Ibn Ishaqin tarkoituksena oli luultavasti ulottaa kirjasarja silloiseen nykyhetkeen asti, jolloin se olisi sisältänyt neljän oikeaanjohdetun kalifin historiikit, umaijadien vallan ja abbasidien vallankumouksen. Tätä osaa hän ei ehtinyt kirjoittaa.