stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muffini

Mustikkamuffini.
Muffini, usein myös muffinssi, on kuohkeaksi valmistettu, yleensä makea leivonnainen, joka valmistetaan uunissa.  Muffinin täytteenä voidaan käyttää muun muassa rusinoita tai pieniä hedelmiä. Muffinin makuina voidaan käyttää esimerkiksi suklaata, sitruunaa, maissia tai mustikoita. Yleensä muffineja syödään kahvin tai teen kera.
Osavaltioiden muffinit

Useilla Yhdysvaltojen osavaltioilla on oma muffini:
Minnesota – mustikkamuffini
Massachusetts – maissimuffini
Havaiji – kookosmuffini
New York – omenamuffini
Washington – mustikkamuffini
Kalifornia – unikonsiemenmuffini
Texas – suklaakeksimuffini
New Jersey – karpalomuffini
Kirjallisuutta

Parker, Jill & Parker, Joyce: Amerikan herkut: Muffinseja, pikkuleipiä, kakkuja, piiraita ja makeisia Yhdysvalloista.  ((American sweets, 2001.) Kuvat: Patrik Giardino. Suomentanut Kaija Valkonen)  Espoo:  Schildt, 2002.  ISBN 951-50-1262-7
Možaisk

| Možaisk Можайск |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Moskovan alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Možaisk
 Koordinaatit: 55.5038°N, 36.0335°E 
Valtio:  Venäjä
Hallintoalue:  Moskovan alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  15 km²
Väkiluku (2006):  31 300
 – Väestötiheys:  2 086.7 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhän Nikolaoksen katedraali Možaiskissa. Sergei Prokudin-Gorskin värivalokuva vuodelta 1911.
Možaisk (ven. Можа́йск) on kaupunki Moskovan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Moskvajoen yläjuoksulla 110 kilometriä Moskovan kaupungista länteen. Kaupunki on Možaiskin piirin keskus. Sen läpi kulkee Moskovan ja Smolenskin välinen rautatie (Možaiskin asema), eteläpuolelta sen ohittaa M1-valtatie. Asukkaita on 31 300 henkeä (vuonna 2006).
Historia

Možaisk mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1231. Aluksi se oli Tšernigovin ja sitten Smolenskin ruhtinaskuntaan kuulunut läänitys. Vuonna 1293 mongolivalloittajat polttivat kaupungin. Vuonna 1303 siitä tuli Moskovan ruhtinaskunnan länsirajaa suojannut linnoitus. Vuosina 1389–1493 kaupunki oli Možaiskin lääniruhtinaskunnan keskus. Linnoituksen merkitystä lisäsivät 1400-luvun alussa rakennetut Lužetskin ja Kolotšskin luostarit. Vuonna 1541 Iivana Julma määräsi sen vahvistettavaksi hirsiseinillä ja kivitorneilla.
1500-luvulla Možaisk oli merkittävä kaupan ja käsiteollisuuden keskus lukuisine esikaupunkeineen. Vuosina 1608–1614 sitä miehittivät Valedimitri II:n joukot, ja vuosina 1617 ja 1618 sitä piirittivät puolalaiset. 1620-luvulla sotapäällikkö Dmitri Požarski rakennutti kaupungin ympärille kivisen linnoitusmuurin, joka on sittemmin purettu. 1700–1800-luvuilla Možaisk oli huomattava kauppakaupunki ja samannimisen kihlakunnan keskus.
Vuoden 1812 sodan aikana Borodinossa, 12 kilometriä Možaiskista länteen, käytiin suuri taistelu Venäjän ja Napoleonin joukkojen välillä. Toisen maailmansodan aikana lokakuusta 1941 tammikuuhun 1942 saakka kaupunki oli saksalaisten miehittämä.
Nykyään Možaiskissa on ompelimo- ja elintarviketeollisuutta sekä suuri kirjapaino. Kaupunki on rakennettu kukkulaiselle seudulle 1700-luvulla muodostuneen suorakulmaisen asemakaavan mukaan. Vanhin osa, Sobornaja-mäki, jolla sijaitsi Možaiskin kreml, on nykyään autiona.
Nähtävyyksiä

Kremlin vallien jäänteiden keskellä on vuosina 1802–1814 rakennettu goottilaistyylinen Pyhän Nikolaoksen katedraali kellotapuleineen ja sen vieressä pieni Pietarin ja Paavalin kirkko, joka on rakennettu sortuneen 1400-luvun alun kirkon paikalle vuosina 1849–1852. Keskustassa on 1700-luvulla rakennettu Joakimin ja Annan kirkko, johon sisältyy osia aikaisemmasta 1300-luvun lopun kirkosta. Kaupungin laidalla, Moskvajoen yllä kohoavalla mäellä sijaitsee vuonna 1408 perustettu Lužetskin luostari. Muurien ja tornien ympäröimässä luostarissa on mm. 1520-luvulla rakennettu Neitsyt Marian syntymän tuomiokirkko, jonka sisällä on jäänteitä 1500-luvun freskoista.
Možaiskissa toimii kaupungissa syntyneelle taidemaalari Sergei Gerasimoville omistettu kotimuseo. Borodinon taistelupaikalla on laaja museoalue.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Možaisk (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Možaiskin piirin sivusto (venäjäksi)
Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
Moskovan alueen kaupungit
Muinaiskannadalainen kirjaimisto

Kannadankielinen kaiverrus 1000- ja 1100-lukujen vaihteesta Nagaresvaran temppelissä Karnatakassa.
Muinaiskannadalainen kirjaimisto oli kannadan ja telugun kielien kirjoittamiseen käytetty kirjoitusjärjestelmä, joka periytyi brahmi-kirjoituksesta ja saavutti yhtenäisen muodon noin 900-luvulla jaa. Kirjaimisto oli laajalti käytössä Etelä-Intian kannadan- ja telugunkielisillä alueilla noin 1400-luvun lopulle asti, jolloin se jakautui nykyisiksi kannadalaiseksi ja telugulaiseksi kirjaimistoksi.
Aiheesta muualla

Ancient Scripts: Old Kannada  Ancientscripts.com. (englanniksi)
Monumentti

Marten van Heemskerck (1498–1574), Rhodoksen kolossi, kuvituskuva.
Monumentti (latinan sanoista monumentum - monere ’muistaa’ ja mens ´mielessä´) on useimmiten suurikokoinen, vaikuttava muistomerkki. Se voi olla esimerkiksi patsas tai rakennus, hautapatsas tai hautarakennelma. Myös annaalia voidaan kutsua monumentiksi.
Monumenttitaide tarkoittaa taideteoksia, jotka on tarkoitettu ja alun perin suunniteltu arkkitehtuurin yhteyteen tai liittyviksi muuhun rakennettuun ympäristöön, kuten seinämaalaukset, veistosryhmät, suihkukaivot ja ympäristötaideteokset.
Monumentaalinen on kooltaan suuri, mittasuhteiltaan selkeä, suurieleinen, suurenmoinen tai mahtava rakennus tai taideteos.
Sanaa monumentti käytetään myös kuvaannollisesti, esimerkiksi puheessa Kalevalasta kansallisena monumenttina.
Monumentit ovat joskus kooltaan jättiläismäisiä. Suurimmat monumentit ovat usein tehty hallitusten tai valtioiden aloitteesta, mutta pienet ovat yleensä yksityisten tilaamia.
Tunnettu suomalainen monumentti on Eila Hiltusen vuonna 1967 valmistunut Sibelius-monumentti Helsingissä. Puiston kallioon asennettu teos koostuu yli 600 eripituisesta, pystysuuntaan hitsatusta metalliputkesta. Teoksen vieressä kalliolla on Sibeliuksen kasvoreliefi.
Monumenttilajit

Rakennus – esimerkiksi Empire State Building
Hautamuistomerkki – esimerkiksi Ehrensvärdin hauta
Muistopylväs – esimerkiksi Trajanuksen pylväs
Hautakivi – kuolleelle ihmiselle
Annaali, vuosikirja, aikajärjestyksessä tehtyjä muistiinpanoja tärkeistä asioista.
Mausoleumi – esimerkiksi Taj Mahal ja Kheopsin pyramidi
Monoliitti – (yhdestä kivilohkareesta tehty patsas) - esimerkiksi Stonehengeselvennä
Obeliski – usein pystytetty muistomerkiksi suurelle johtajalle - esimerkiksi Washington Monument
Patsas tai veistos – esimerkiksi Vapaudenpatsas
Riemukaari tai kunniaportti – esimerkiksi Riemukaari Pariisissa
Kokonaiset alueet – esimerkiksi Oradour-sur-Glane tai taistelukentät Gettysburgissa ja Borodinossa. Monumentti voi olla ympäristötaidetta.
Luonnonmonumentit ovat paikkoja, joissa on erityistä luonnon kauneutta
Monumentteja

Karnakin temppelin obeliski kohosi muinaisessa Egyptissä.
Taj Mahal – Shah Jahanin rakennuttama mausoleumi persialaisen vaimonsa muistolle, 1600-luku.
Nelsonin pylväs, 1838 Trafalgar Squarella, Lontoossa, Horatio Nelsonin muistolle.
Emil Wikström, Elias Lönnrotin muistomerkki 1902, Helsinki.
Heitor da Silva Costa ja Paul Landowski, Kristuksen patsas, 1931, Rio de Janeiro.
Cottinelli Telmo ja Leopoldo de Almeida, Löytöretkien monumentti, 1940 Lissabonissa on muistomerkki portugalilaisille tutkimusmatkailijoille.
Mount Rushmore 1941 Etelä-Dakotassa.
Oradour-sur-Glane on toisen maailmansodan monumentti Ranskassa.
India Gate on ensimmäisen maailmansodan muistomerkki New Delhissä.
Sotamuistomerkki Pohjois-Ossetiassa.
Svatošské skályn kansallinen luonnonmonumentti on Ohře-joen vasemmalla rannalla lähellä Karlovy Varya.
Pomnik Chrystusa Króla, 2010, Puolassa.
Mostar

| Mostar |
| --- | --- |
 Näkymä Mostarin vanhassakaupungissa
 lippu:  vaakuna
 Mostar
 Koordinaatit: 43°20′N, 17°49′E 
Valtio:  Bosnia-Hertsegovina
Entiteetti:  Bosnia ja Hertsegovina
Kantoni:  Hertsegovina-Neretva
Väkiluku (2013):  105 797
 
 www.mostar.ba 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mostar on kaupunki Bosnia-Hertsegovinassa. Kaupunki on Hertsegovinan alueen keskus ja yksi harvoista osmanien perustamista kaupungeista Balkanilla. Kaupunki on tullut tunnetuksi Neretvajoen yli kulkevasta vuonna 1566 rakennetusta Stari most -sillastaan, joka romahti tykkitulessa Bosnian sodan aikana. Jälleenrakennettu silta valmistui vuonna 2004 ja silta lähiympäristöineen on osa Unescon maailmanperintöluetteloa. Kaupungin asukasluku oli vuonna 2013 105 797. Kroaatit ovat kaupungin suurin enemmistö ja bosniakit muodostavat hieman pienemmän vähemmistön. Kaupunki on jakautunut kroaattien asuttamaan länsiosaan ja bosniakkien itäosaan.
Talous

Jugoslavian aikana Mostar oli tärkeä taloudellinen keskus, jossa oli muun muassa alumiini-, tupakka- ja lentokoneteollisuutta. Suuri alumiinitehdas toimii edelleen. Tehdas avattiin vuonna 1976 ja alumiinia tuotetaan lähistöllä kaivetusta bauksiitista. Energiaa saadaan lähistön vesivoimalasta. Maataloudella on toinen tärkeä talouden osa-alue. Alueella tuotetaan esimerkiksi viiniä, hunajaa, hedelmiä ja kasviksia. Nykyisin suuri merkitys on myös turismilla.
Väestö

Bosnia-Hertsegovinan vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan Mostarin asukasluku oli 105 797. Heistä kroaatteja oli 51 216, bosniakkeja 46 752 ja serbejä 4 421. Muihin ryhmiin kuului 1 910 henkilöä. Uskonnolliselta taustaltaan katolilaisia oli 50 146, muslimeja 46 058 ja ortodokseja 4 274. Ateisteja oli 1 670 ja agnostikkoja 742. Muihin ryhmiin kuului 1 174 henkilöä. Etnisten ryhmien puolesta Mostar on jakautunut voimakkaasti kroaattien asuttamaan osaan Neretvan länsipuolella ja bosniakkien asuttamaan itäosaan.
Koulutus

Mostarin yliopisto on perustettu vuonna 1977. Kaupungin koulujärjestelmä on jakautunut monen muun toiminnan tapaan etnisten ryhmien perusteella kahtia. Samassa koulussa käyvät kroaatit ja bosniakit käyvät eri tunneilla, sekä oppivat eri opetussuunnitelmien mukaan.
Näkymä Mostariin 1800-luvulta.
Kaupungin nykyaikaisia osia.
Lukio Mostar (1898-1902), kuva 2014
Muhammad bin Qasim

Muhammad bin Qasim Al-Thaqafi (arab. محمد بن قاسم‎‎, 695–715) oli umaijadien dynastiaa palvellut kenraali, joka kuversnööri al-Hajjaj ibn Yusufin ohjaamana aloitti nykyisen Pakistanin alueella sijaitsevien Sindhin ja Punjabin alistamisen umaijadien valtaan. Tämä avasi tien islamin myöhemmälle leviämiselle Intian niemimaalle. Umaijadihallinnon mahdollisesta islamilaisuudesta ei ole merkkejä historiallisissa lähteissä.
Katsaus lähteisiin

Valloituksesta on tietoa vain vähän, ja sekin on peräisin myöhäisistä lähteistä. Vuoden 711 jälkeen ismaeliitit olivat nykyiseen Pakistaniin kuuluvassa Sindhissä. Valloituksesta kertoo lyhyesti Bagdadissa vaikuttanut Baladhuri (820–892), ja ainoa   sindhiläinen lähde on vuodelta 1261 tekijänä Cachnamah. Tämä on nähtävästi päässyt käyttämään varhaisia arabilähteitä, mukaan lukien Baladhur. Cachnamah korostaa kahta asiaa, kuvernöörin keskeistä asemaa valloituksen ohjaajana sekä ennustajien ja viisaiden miesten varoituksia, että arabivalloitus oli ennalta määrätty. Näiden kahden raportin ilmoittamia kaupunkeja ei ole varmuudella tunnistettu.
Perimätietoa

Perimätiedon mukaan Muhammad bin Qasim menetti isänsä nuorena. Äiti huolehti pojan uskonnollisesta kasvatuksesta ja setä, kuvernööri al-Hajjaj ibn Yusuf, opetti pojalle hallintoa ja sotataitoa. Kuusitoistavuotiaana Muhammed pääsi suuren kenraalin Qutayba bin Muslimin alaiseksi, ja jo seuraavana vuonna hän sai johtaa Sindhin valloitusta.
Aikaisemmat yrittäjät olivat kulkeneet Khaibarsolan kautta, mutta Muhammad purjehti Arabianmeren yli ja marssi Balokistanin poikki Sindhiin mukanaan 12 000 miestä ja 600 hevosta. Hän käytti alueella ennestään tuntemattomia aseita kuten vaunuissa kuljetettuja katapultteja ja jousipyssyillä ammuttavia palavia puuvillatukkoja. Vallattuaan Sindhin ja osan Punjabia hän lopetti valta-alueensa laajentamisen ja keskittyi hallitsemaan suvaitsevaisen islamin hengessä. Tuhansia hinduja ja buddhalaisia kääntyi islamiin, ja alueella kehittyi uusi sindhin kieli, joka yhdisti arabiaa paikallisiin kieliin.
Al-Tabari kertoo, että kuvernööri Hajjaj ibn Yusuf pyysi Muhammad bin Qasimia ottamaan kiinni umaijadien vastaiseen šiialaiseen kapinaan (700–703) osallistuneen Atiyyahin. Jos tämä ei kiroaisi Alia, hänelle tulisi antaa 400 ruoskaniskua ja leikata hiukset ja parta. Atiyyah kieltäytyi ja rangaistus pantiin toimeen.
Kun kalifi Walid bin Abdul Malik kuoli, valtaan nousi hänen veljensä, joka oli Muhammadin sedän vihamies. Uusi kalifi määräsi Muhammadin palaamaan kotiin, tämä totteli, joutui vankilaan ja kuoli noin 20-vuotiaana.
Mont Lozère

| Mont Lozère> Lozère |
| --- | --- |

Maantiede
 Lozèren sijainti Ranskan keskiylängöllä
Sijainti:  Lozère, Ranska
Päävuoristo:  Ranskan keskiylänkö
Koordinaatit:  44.4262°N, 3.73926°E
Korkein kohta
Nimi:  Sommet de Finiels
Korkeus meren-pinnan tasosta:  1699 m
Geologia
Kivilaji:  graniitti
Mont Lozère eli lyhyemmin Lozère (oksitaaniksi mont Losera) on pääasiassa graniittinen vuorijono Ranskan keskiylängön eteläosassa. Se muodostaa Sevennien korkeimman osan, ja sen mukaan on nimetty Lozèren departementti, jossa se sijaitsee.
Maantiede > Topografia

Mont Lozère on laaja alue, joka länsi-itäsuunnassa ulottuu noin 30 kilometrin pituisena Causse de Sauveterresta Villefortiin ja etelä-pohjoissuunnassa Pont-de-Monhtvertistä Bleymardiin. Bleymardiin. Sen korkein huippu on 1699 metrin korkuinen Sommet de Finlels. Muista huipuista huomattavimpia ovat Signal des Laubies lännessä ja Pic Cassini idässä. Tarn-joki alkaa Mont Lozèren etelärinteiltä.
Mont Lozère kuuluu kokonaisuudessaan Sevennien kansallispuistoon ja melkein kokonaan suojelualueeseen, jonka pohjoisimman osan se muoodstaa. Sen rinteillä aina 1300 metrin korkeuteen saakka on lukuisia kyliä kuten Finiels ja Serviès, joiden väestö kuitenkin on 1900-luvun puolivälistä lähtien jatkuvasti vähentynyt maaltapaon myötä. Vuorijono on melkein kokonaan Lozèren departementissa. Vain sen itäisin osa kuten Pré de la Damen sola, jonka kautta Genolhacista Mas de la Barqueen kulkeva tie kulkee, kuuluu Gardin departementtiin.
Tärkeimmät huiput:
Sommet de Finiels, 1699 m
Pic Cassini, 1681 m
Dôme de Bal, 1679 m
Signal des Laubies, 1657 m
Touril, 1575 m
Chaumadou, 1563 m
Roc des Laubies, 1562 m
Roc de Serviès, 1563 m
Roc des Mulets, 1501 m
Roc de Chambelève, 1475 m.
Maantiede > Geologia

Mont Lozèren kallioperä koostuu pääasiassa [[herkynidit|herkynidisestä] graniitista. Se on syntynyt noin 280–3290 vuotta sitten samaan aikaan Schwartzwaldin kanssa.
Maantiede > Ilmasto

Mont Lozèrella vallitseen vuoristoilmasto, jossa alueen länsiosissa on myös tyypillisiä mannerilmaston, etelä- ja kaakkoisosissa taas Välimeren ilmaston piirteitä, jotka johtuvat alueen sijainnista lähellä Rhônen laaksoa ja Languedocin laaksoa. Yhdessä alueen korkeussuhteiden kanssa nämä vastakkaiset vaikutukset ovat johtaneet siihen, että talvisin alueen joissakin osissa on runsaasti lunta samaan aikaan kuin toisaalla on leutoa ja sateista.
Maantiede > Eläimistö

Metso on palautettu Finielsin solan ja Pic de Finielsin väliselle metsäiselle alueelle. Lähes Alppien aluetta muistuttavilla heinikoilla pesivät avoimia alueita suosivat linnut kuten kiuru, kangaskiuru, niittykirvinen, niittysuohaukka ja 
käärmekotka. Siellä tavataan myös tyypillisempia vuoristojen lintuja kuten sepelrastas, sitruunahemppo, kivikkorastas ja kivitasku. Maan pinnalla hyönteisten joukossa voidaan havaita erityisesti monia heinäsirkkalajeja kuten 
Stauroderus scalaris, Stenobothrus stigmaticus, Stenobothrus nigromaculatus, Stenobothrus lineatus ja hyvin harvinainen kangassirkka (Podisma pedestris). Kivien alle kätkeyty erikoinen mustapilkkuinen punainen hämähäkki, Eresus kollarie.  Turvemaissa on huomattava kaksi matelijaa, sisilisko (Zootoca vivipara) ja kyy (Vipera berus, joka saavuttaa siellä levinneisyysalueensa eteläisen rajan.. Toisaalta Mont Lozère on lähinpänä Rhônea sen länsipuolella sijaitseva alue, jossa tavataan susia.
Maantiede > Kasvillisuus

Mont Lozèren korkeimmilla alueilla, yli 1500 metrin korkeudella merenpinnasta, kaikkiaan noin 6000 hehtaarin laajuinen alue on subalpiinisen heinikon peitossa. Siellä laiduntavat useat tuhannet lampaat sekä paikoitellen myös nautakarja.. Siellä esiintyy useita perinnemaiseman kannalta tärkeitä kasveja kuten kangasvuokko (Pulsatilla vernalis), tähkäpiippo (Luzula spicata), puolukka (Vaccinium vitis-idaea), tunturivihvilä (Juncus trifidus) ja keltavaula (Asarina procumbens). Tämän hauraan ympäristön suojelemiseksi on perustettu Sevennien kansallispuisto, ja eurooppalaiset viranomaiset ovat pitäneet tärkeänä karjanhoidon jatkumista alueella, jottei se uudelleen metsittyisi kasvaen täyteen mäntyä.
Mont Lozèren alueella korkeallakin on myös useita soita, jolla kasvavat tyypilliset suokasvit. Alueella esiintyviä, muualla Ranskassa jokseenkin lajeja ovat pyöreälehtikihokki (Rosera rotundifolia), konnanlieko (Lycopodiella inundata), pikkukarpalo (Vaccinium microcarpum), kellokatkero (Gentiane pneumonanthe), Ranskassa erittäin harvinainen kämmekkäkasvi suovalkku (Hammarbua paludosa) samoin kuin monet saralajit, esimerkiksi rahkasara (Carez paucifora) ja kirppusara (Carex pulicaris).
Elinkeinot > Maatalous ja käsityöt

Mont Lozèren mainitsi  jo ajanlaskumme ensimmäisellä vuosisadalla Plinius vanhempi teoksessaan Naturalis historia. Sen mukaan juuri Losèren (lat. Lesuræ) alueella, gabalien maassa (lat. Gabalicique pagi) tuotettiin Roomassa kaikkein arvostetuin juustolaatu. Ei kuitenkaan tiedetä, mitä juusto on kyseessä, vaan asiasta on käyty väittelyjäkin. Eri tutkijat ovat arvelleet sen olleen muun muassa Roquefort, Pélarcon, Laguiole tai Cantal. Vaikka asiasta ei ole varmuutta, todennäköisimmin kyseessä kuitenkin oli jokin lehmänmaidosta valmistettu tomme-juusto.
Alueen pääelinkeinona on edelleen nautakarjan- ja lampaanhoito.
Elinkeinot > Matkailu

Matkailu on seudun toinen huomattava elinkeino. Mont Lozéren alueella on rikas arkkitehtuurinen perintö, jota edustavat Johanniittain ritarikunnan Cap-Francès'in kartano sekä monet kylät, joiden keskuksena on leipomo, suihkulähde ja kirkon kellotapuli. Alueella kulkee useita viitoitettuja kävelyreittejä, joista huomattavin on Chemin de Stevenson. Finielsin solan läheisyydessä on talvisin myös hiihtolatuja ja laskettelurinteitä.
Huomattavia nähtävyyksiä ovat:
Cham des Bondons, useine menhireineen
Runesin vesiputous, 58 metriä korkea, Fraissinet-de-Lozèren kunnassa ;
Pic Cassini, César-François Cassinin Ranskassa suorittamien kolmiomittausten lähtökohta
Tarn-joen lähteet.
Mont Lozère nähtynä Le Bleymardin ja Finielsin solan väliseltä tieltä
Mont Lozèren rinne Bleymardista nähtynä
Cham des Bondons.
Lozère kulttuurissa > Kirjallisuus

Mont Lozère tunnetaan ennen kaikkea Robert Louis Stevensonin teoksesta Travels with a Donkey in the Cévennes ("Matkoja aasilla Sevenneilä", k-fr|Voyage avec un âne dans les Cévennes}}, joka kuvaa öistä matkaa alueen halki pohjoisesta etelään. Teos julkaistiin englanniksi vuonna 1879, ja vuonna 1978 se julkaisiin myös ranskaksi kirjasarjassa èditions Privat.
Lozère kulttuurissa > Elokuva

Caroline Vignalin ohjaamassa, vuonna 2020 julkaistussa elokuvassa Antoinette dans les Cévennes monet kohtaukset kuvattiin Mont Lozèrella.
Muuta

Mont Lozèren mukaan on saanut nimensä asteroidi 16900 Lozère.
Näkymä Sommet de Finielsiltä.
Suuria graniittilohkareita lähellä Mas Camarguesia.
Montjoies, johon on merkitty karjan kulkutie.
Mont Lozèren huippujen heinikkoa
Jarjankasvatusta Mont Lozèrella.
Costadesista, Villefortista Mont Lozèrelle johtava tie. Lyijykynäpiirros.
Mrs. Soffel

| Mrs>  Soffel |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Gillian Armstrong
Käsikirjoittaja:  Ron Nyswaner
Tuottaja:   Edgar Scherick  David A. Nicksay  Scott Rudin 
Säveltäjä:  Mark Isham
Kuvaaja:  Russell Boyd
Leikkaaja:  Nicholas Beauman
Pääosat:   Diane Keaton  Mel Gibson  Matthew Modine 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  MGM / UA Entertainment
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer Netflix
Ensi-ilta:  26. joulukuuta 1984
Kesto:  110 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mrs. Soffel on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut draamaelokuva, jonka on ohjannut Gillian Armstrong. Se kertoo vankilanjohtajan vaimon ja erään vangin välisestä traagisesta romanssista, joka yltyy yhteiseksi pakomatkaksi. Tarina perustuu Pittsburghissa vuonna 1901 tapahtuneeseen Buck McGovernin ja the Biddle Boysin tapaukseen. Elokuvan pääosia esittävät Diane Keaton, Mel Gibson, Matthew Modine, Edward Herrmann, Trini Alvarado, Jennifer Dundas, Danny Corkill, Harley Cross, Terry O’Quinn ja Maury Chaykin. Elokuva oli mukana Berliinin elokuvajuhlilla vuonna 1985. Elokuva oli Harley Crossin ensimmäinen.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Diane Keaton  | … |  Kate Soffel   |
|  Mel Gibson  | … |  Ed Biddle   |
|  Matthew Modine  | … |  Jack Biddle   |
|  Edward Herrmann  | … |  Peter Soffel   |
|  Trini Alvarado  | … |  Irene Soffel   |
|  Jennifer Dundas  | … |  Margaret Soffel   |
|  Danny Corkill  | … |  Eddie Soffel   |
|  Harley Cross  | … |  Clarence Soffel   |
|  Terry O’Quinn  | … |  Buck McGovern   |
|  Pippa Pearthree  | … |  Maggie   |
|  William Youmans  | … |  George Koslow   |
|  Maury Chaykin  | … |  Charlie Reynolds   |
|  Joyce Ebert  | … |  Agnes Garvey   |
|  Wayne Robson  | … |  Halliday   |
|  Dana Wheeler-Nicholson  | … |  Jessie Bodyne   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kuvailee elokuvaa tyylikkäästi ohjatuksi mutta tavanomaisuuksiin puutuvaksi romanssiksi. Hän antaa Mrs. Soffelille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Mrs. Soffel Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Munautaka

| Munautaka> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Otopharynx
Laji::  ovatus
Kaksiosainen nimi
 Otopharynx ovatus  (Trewavas, 1935) 
Synonyymit
 Haplochromis ovatus Trewavas, 1935  Cyrtocara ovata (Trewavas, 1935)  Cyrtocara ovatus (Trewavas, 1935) 
Katso myös
   Munautaka Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Munautaka (Otopharynx ovatus) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalalaji, joka elää kotoperäisenä Malawijärvessä. Se voi kasvaa enintään 20 senttimetrin mittaiseksi.
Munautakaa tavataan Malawijärven eteläosasta, jossa se elää kivi- ja hiekkapohjalla. Lajin levinneisyysalueeseen kuuluu Malawijärven kansallispuisto. Munautakaa pidetään akvaariokalana.
Munautaka syö muiden kirjoahvenlajien mätimunia. Yleensä se varastaa suuhautojien kutemia munia ennen kuin nämä ehtivät aloittaa suuhaudonnan.
Mouhijärven kirkko

| Mouhijärven kirkko |
| --- | --- |
 Mouhijärven kirkko vuonna 2015
Sijainti:  Mustianoja, Mouhijärvi, Sastamala
Koordinaatit:  61°30′29″N, 023°01′26″E
Seurakunta:  Sastamalan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1855–1858
Suunnittelija:  Pehr Johan Gylich
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  1000
Tyylisuunta:  uusgotiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kirkon sankarihaudat
Mouhijärven kirkko on Turun kaupunginarkkitehti Pehr Johan Gylichin suunnittelema, vuonna 1858 valmistunut punatiilinen kirkko Sastamalan Mouhijärvellä. 
Kirkko kuuluu Sastamalan seurakunnalle.  Kirkon yhteydessä sijaitsee Mouhijärven hautausmaa ja sankarihauta-alue.