Afrikan historia
Saharan eteläpuolinen Afrikka > Itä-Afrikka

Itä-Afrikan varhaisimpia asukkaita olivat khoisanit, jotka olivat metsästäjä-keräilijöitä. Heidän jälkeensä kivikaudella Itä-Afrikkaan saapui pohjoisesta tai koillisesta kaukasoidisia kansoja, jotka valtasivat suurimman osan pohjoisesta Itä-Afrikasta. Noin kaksituhatta vuotta sitten alueelle muutti negridisiä nilootteja kuten kalenjineja, maasaita ja luoja. Bantujen ekspansio saavutti Itä-Afrikan lännestä käsin noin 2 000 vuotta sitten. Toisen vuosituhannen alussa kukin alue kehitti oman paikallisen kulttuurinsa, kun bantukieliä puhuvat kansat hajaantuivat.
Tiedot Itä-Afrikan keskiosien kansojen varhaishistoriasta perustuvat suulliseen perimätietoon ja myytteihin, sillä kirjallista historiaa ei ole ja arkeologisia kaivauksia on tehty vain vähän. Alueella tapahtui lukematon määrä pienten ja suurten kansanryhmien muuttoliikkeitä ja asuttamisia.
Vuoden 1000 tienoilla järviseudulle tulleet bantut olivat kehittäneet omat poliittiset ja yhteiskunnalliset järjestelmänsä. He olivat kuitenkin ilmeisesti muiden kansojen vallan alla, perimätiedon mukaan abatembuzien, bachwezien ja babitojen. Abatembuzit saattavat olla pelkkää myyttiä. Bachwezi-valtakunta hävisi vuoden 1500 tienoilla, joidenkin arvelujen mukaan pohjoisesta tulleiden niloottisten luo-kansojen maahan tunkeutumisen seurauksena. Heidän perustamansa Babito-dynastia hallitsi Bunyorossa vuoteen 1966 saakka. Victorianjärven seudulle luot muuttivat 1500-luvulla. Tästä seurasi sotia maasaita, nandeja ja abaluhyajia vastaan. Luokulttuurille oli tunnusomaista suuri mukautumiskyky heidän siirtyessään uusille kulttuurialueille. Etelä- ja itänilootit asuttivat vuoden 1000 tienoilla laajan alueen nykyisen Sudanin, Etiopian, Kenian ja Ugandan rajoilla. Heidän etelään suuntautuneella myöhemmällä muuttoliikkeellään oli merkittävä vaikutus. Itänilooteista tärkein kansa olivat maasait, jotka sotaisuutensa ansiosta saivat ylivallan laajoilla alueilla 1600-luvulta 1800-luvulle.
Eteläisessä Itä-Afrikassa nousi 1600-luvun lopulla bantujen Bugandan kuningaskunta, joka liitti itseensä suuria alueita. Ruandan ja Burundin alueelle saapui hutuja ensimmäisellä vuosituhannella. Tutsit perustivat Chiwezi-valtakunnan ja Ruandan kuningaskunnan ennen 1500-lukua. Itäiset bantukansat liittyivät 1700-luvulla poliittisesti yhteen suojautuakseen maasaiden ryöstöretkiltä. Kilindihallitsijat valloittivat 1800-luvulla rannikolta suuria alueita. Länsi- ja Keski-Tansanian ylänkötasangoille muutti lähes ainoastaan bantukansoja. Heidän perusyksikköjään olivat omavaraiset kylät, jotka saattoivat tarvittaessa liittyä vahvemmiksi yksiköiksi. Ryöstelevien ngonien invaasio etelästä 1800-luvulla vaikutti eteläisen Tansanian kansojen elämään ja sai aikaan yhteiskuntien uudelleenorganisoitumista.
Itä-Afrikan rannikolle muodostui omanlaatuisensa kulttuuri. Rannikolle perustettiin kaupunkeja, joiden välillä Intian valtameren ja Välimeren merikauppiaat liikkuivat. Rannikolle levisivät islamilainen kulttuuri, uskonto ja arabian kieli, jonka myötävaikutuksella kehittyi myöhemmin bantukieli swahili. Orjat, kulta ja norsunluu olivat tärkeitä vientituotteita. Merkittävimpiä kaupunkeja olivat myöhäiskeskiajalla Mogadishu, Kilwa, Pate ja Mombasa. Portugalilaiset toivat rannikolle 1500-luvulta alkaen taloudellisia ja uskonnollisia vaikutteita, kunnes heidät karkotettiin 1600-luvun lopulla.