stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vesannon helluntaiseurakunta
Historia

Helluntaiherätys saapui Vesannolle ensimmäistä kertaa 1910- ja 1920-luvulla, jolloin Vesannolla vierailivat muun muassa Maikki Snellman, Helena Halinen ja Pekka Brofeldt. Helluntaiherätyksen vaikutus vakiintui Vesannolla ennen sotia erityisesti Oinaskylässä. Aluksi vesantolaiset liittyivät Viitasaaren helluntaiseurakuntaan ja seurakunta toimi Viitasaaren alaisena rukouspiirinä.
Vesannon helluntaiseurakunta järjestäytyi itsenäiseksi paikallisseurakunnaksi 5. elokuuta 1951 Peippolan Ahveniskylällä. Seurakunnan oma rukoushuone hankittiin vuonna 1984 Terveystieltä. Rakennus remontoitiin seurakunann toimitilaksi ja työntekijöiden asunnoksi. Rukoushuone vihittiin käyttöön kesäkuussa 1985 ja se palveli seurakuntaa vuoteen 2007 saakka, jolloin seurakunta muutti uusiin tiloihin Paavonpolun varrelle.
La Celle-en-Morvan

| La Celle-en-Morvan |
| --- | --- |
 Kunnan keskustaa
 La Celle-en-Morvan
 Koordinaatit: 47°00′47″N, 4°10′59″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Bourgogne-Franche-Comté
Departementti:  Saône-et-Loire
Arrondissementti:  Autun
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  20,2 km²
Korkeus:  347 m
Väkiluku (2018):  475 
 – Väestötiheys:  23 as./km²
Kunnan numero:  71509
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
La Celle-en-Morvan on kunta Ranskassa Saône-et-Loiren departementissa Bourgogne-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 12 kilometriä Autunin kaupungista luoteeseen.
Château de la Vesvre
Kunnan keskustan liepeillä on linna Château de la Vesvre. Se on rakennettu alun perin 1200-luvulla. Linna kuitenkin tuhottiin vuonna 1365 Burgundin herttuan Filip II:n määräyksestä. 1500-luvulla linna rakennettiin uudelleen, mutta se tuhoutui jälleen. Nykyinen linna rakennettiin vuonna 1627, mutta sitä muutettiin paljon vuonna 1926, eikä keskiaikaisesta linnasta jäänyt paljoa jäljelle.
Kunta on osa Morvanin luonnonpuistoa (Parc naturel régional du Morvan).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta La Celle-en-Morvan Wikimedia Commonsissa
Lasse Koskela

Lasse Koskela (9. elokuuta 1955 Virrat – 18. kesäkuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuudentutkija, kirjallisuuskriitikko ja Helsingin yliopiston kirjaston tietoasiantuntija. Hän kirjoitti useita teoksia kielen ja kirjallisuuden alalta.
Koskela opiskeli suomen kieltä Helsingin yliopistossa. Myöhemmin hän työskenteli kirjastoamanuenssina ja kotimaisen kirjallisuuden laitoksen assistenttina. Hänen kritiikkejään ilmestyi muun muassa Parnassossa 1980-luvun alusta alkaen.
Koskela oli toimitussihteeri Suomalaisen Kirjallisuuden Seura SKS:n Suomen kirjallisuushistoria -projektissa vuosina 1998–1999. Hän sai vuonna 2000 työstä Lauri Jäntin tietokirjapalkinnon yhdessä Liisi Huhtalan, Pertti Lassilan ja Yrjö Varpion kanssa. Koskela oli kulttuurilehti Hiidenkiven päätoimittaja 2002–2005. Hän osallistui myös useiden äidinkielen ja kirjallisuuden oppikirjojen tekemiseen ja oli vuodesta 1992 Ylioppilastutkintolautakunnassa uudistamassa äidinkielen ylioppilaskoetta, joka muuttui vuonna 2007.
1990-luvulla Koskela oli perustamassa aloittelevien kirjailijoiden Nobelistiklubia Helsingin yliopistossa. Helsingin yliopiston kirjaston tietoasiantuntijana hän oli kokoamassa vuoden 2015 alussa avattua Suomalaista klassikkokirjastoa, joka on yliopiston ja Kansalliskirjaston ylläpitämä digitaalinen kokoelma suomalaista kaunokirjallisuutta ja sen tutkimusta.
La Chambre

| La Chambre |
| --- | --- |

 vaakuna
 La Chambre
 Koordinaatit: 45°21′37″N, 6°18′03″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Rhône-Alpes
Departementti:  Savoie
Arrondissementti:  Saint-Jean-de-Maurienne
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  3,2 km²
Korkeus:  419 (min) - 720 (max) m
Väkiluku:  1 163
 – Väestötiheys:  347 as./km²
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
La Chambre on kunta Kaakkois-Ranskassa Savoien departementissa Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee Mauriennen laaksossa. Kunnan nähtävyyksiä on 1500-luvulta peräisin oleva kirkko Collégiale Saint-Marcel.
Collégiale Saint-Marcel
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta La Chambre Wikimedia Commonsissa
Valeri Ševtšuk
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valeri Ševtšuk Wikimedia Commonsissa
Udo Kier

| Udo Kier |
| --- | --- |
 Udo Kier Cannesin elokuvajuhlilla 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. lokakuuta 1944 (ikä 79) Köln, Saksa
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1966–
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Udo Kier (oik. Udo Kierspe; s. 14. lokakuuta 1944 Köln, Saksa) on saksalainen näyttelijä.
Elämäkerta > Lapsuus ja nuoruus

Udo Kier syntyi toisen maailmansodan aikana. Sairaala, jossa hän syntyi, pommitettiin maan tasalle vain hetki Kierin syntymän jälkeen. Kierin isä oli paljon poissa tämän ollessa lapsi, eikä Kier tiennyt tai kuullut isästään juuri mitään. Kier muutti 18-vuotiaana Isoon-Britanniaan opiskelemaan englantia ja näyttelemistä.
Elämäkerta > Näyttelijänura ja elämä nykyisin

Kier aloitti näyttelijänuransa käymällä Isossa-Britanniassa teatterikursseja. Myöhemmin hänelle tarjottiin roolia Michael Sarnen elokuvassa Road to St. Tropez (1966). Vaikka rooli oli pieni, se oli hänen näyttelijänuransa alku. Ensimmäisen suuremman roolinsa hän sai elokuvassa Hexen bis aufs Blut gequält (1970), joka kiellettiin 31 maassa sen sisältämän seksin ja väkivallan takia.
Myöhemmin Kier tapasi lentokonematkalla ohjaaja Paul Morrisseyn, joka tarjosi hänelle pääroolia elokuvassa Frankenstein, teurastaja (1973). Se ja sen sisarelokuva Blood for Dracula (1974) tekivät Kieristä tunnetun.
1970-luvulla Kier oli mukana monissa elokuvissa, joissa useimmissa hänen äänensä oli dubattu. Dario Argenton elokuvan Suspiria – tappavat huokaukset (1977) kuvauksissa Kierin kohtausta kuvattaessa ilmeni äänityksessä teknisiä ongelmia. 1980-luvulla Kier teki hyvin vähän töitä Euroopan ulkopuolella. 1990-luvulla hän alkoi saada näkyvyyttä Yhdysvalloissa. Hänen ensimmäinen läpimurtonsa oli roolihahmo Hans elokuvassa Matkalla Idahoon (1991). Kier näytteli Pamela Andersonin apuria Curlya elokuvassa Barb Wire (1996) ja Ron Campia elokuvassa Ace Ventura – lemmikkidekkari (1994), jossa Jim Carrey esitti pääosaa. Kier näytteli vuosina 1996 ja 1999 tehdyssä eurooppalaisena yhteistuotantona valmistuneessa Pinocchio-duologiassa pääpahista Lorenzinia, sekä tämän vaimoa Madame Flambeauta. Vuosina 1999–2001 hän näytteli tietokonepelissä Command & Conquer: Red Alert 2 ja sen lisäosassa Command & Conquer: Yuri’s Revenge Yuri-nimistä hahmoa.
Udo Kier on työskennellyt yli kolmikymmenvuotisen näyttelijänuransa aikana monien ohjaajien, kuten Charles Mattonin, Gus Van Santin ja Walerian Borowczykin, sekä hyvän ystävänsä, elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja Lars von Trierin kanssa. Hän on von Trierin Agnes-tyttären kummisetä.
Kier asuu Kaliforniassa, mutta työskentelee usein Euroopassa, missä hänet tunnetaan paremmin.
Osittainen filmografia

| --- | --- |
 Road to Saint Tropez (1966)  Hexen bis aufs Blut gequält (1970)  Frankenstein, teurastaja (Il mostro è in tavola, barone... Frankenstein, 1974)  Blood for Dracula (Dracula cerca sangue di vergine... e morì di sete!!!, 1974)  O’n tarina (Histoire d’O, 1975)  Suspiria (1977)  Bolwieser (1977)  Narkissos ja Psyyke (Nárcisz és Psyché, 1980)  Walerian Borowczyk: Tri Jekyll & Mr. Hyde (Docteur Jekyll et les femmes, 1981)  Sisarukset (Die Geschwister, 1982)  Europa (1991)  Matkalla Idahoon (My Own Private Idaho, 1991)  Ace Ventura – lemmikkidekkari (Ace Ventura: Pet Detective, 1994)  Valtakunta (Riget, 1994)  Barb Wire (1996)  Breaking the Waves (1996)  Pinokkion seikkailut (The Adventures of Pinocchio, 1996)  Pinocchion uudet seikkailut (The New Adventures of Pinocchio, 1999)  Historiaa tehdään öisin (History Is Made at Night, 1999)  Shadow of the Vampire (2000)  Unohtumaton yö (Just One Night, 2000) :  Dancer in the Dark (2000)  Revelation – ilmestys (Revelation, 2001)  The Invincible – Voittamaton (Invincible, 2001)  Fear dot Com (FeardotCom, 2002)  Love Object (2003)  Dogville (2003)  Modigliani (2004)  Dracula 3000 (2004)  Evil Eyes (2005)  Pray for Morning (2006)  Fall Down Dead (2007)  Halloween (2007)  Mother of Tears (La terza madre, 2007)  Far Cry (2008)  Metropia (2009)  Poikani, poikani, mitä olet tehnyt (My Son, My Son, What Have Ye Done, 2009)  Soul Kitchen (2009)  Melancholia (2011)  Iron Sky (2012)  Nymphomaniac (2013)  Iron Sky: The Coming Race (2019)
Kimalaispallokala

| Kimalaispallokala |
| --- | --- |
 Noin 6 cm pitkä yksilö akvaariossa
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Jäykkäleukakalat Tetraodontiformes
Heimo::  Pallokalat Tetraodontidae
Suku::  Colomesus
Laji::  asellus
Kaksiosainen nimi
 Colomesus asellus  (Müller & Troschel, 1848) 
Katso myös
   Kimalaispallokala Wikispeciesissä   Kimalaispallokala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kimalaispallokala (Colomesus asellus)  on melko pienikokoinen makean veden pallokalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Kimalaispallokala voi kasvaa 14 cm pitkäksi, mutta jää akvaarioissa yleensä alle kymmensenttiseksi. Sen vatsapuoli on valkea, selkäpuoli kelta-tummaraitainen. Raidoitus ja vartalonmuoto muistuttavat kimalaista.
Alkuperä

Kimalaispallokaloja on tavattu luonnossa Amazonin vesistössä.
Käyttäytyminen

Kimalaispallokala on pallokalaksi rauhallinen, ja sopii heimon muita lajeja paremmin seura-akvaarioon.
Vesiolot ja ravinto

Kimalaispallokalat syövät lihapitoista ravintoa, johon pitää kuulua tarpeeksi kovia osia (esimerkiksi kotilon ja äyriäisten kuoria), sillä muuten kalan hampaat kasvavat liikaa ja niitä voi joutua leikkaamaan.
Aiheesta muualla

Tommin sivut[vanhentunut linkki] suomalaisen harrastajan kokemuksia
Lemusajoki

Lemusajoki.
Lemusajoki (ven. Лемовжа, Lemovža) on Laukaanjoen sivujoki Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Sen pituus on 48 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 839 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Isvaran kuntaan kuuluvan Lemusan (ven. Limoža) kylän luota ja virtaa laajan metsäalueen läpi etelään yhtyen Laukaanjokeen Hotnežan kylän tienoilla. Joen suussa on toinen Lemusan kylä (ven. Lemovža). Tärkeimmät sivujoet ovat Tšornaja, Izvarka, Repolka, Hmelenka, Belka ja Verjažka.
Aiheesta muualla

Lemusajoki Venäjän vesistörekisterissä (venäjäksi)
Kansan Arkisto

Kansan Arkiston toimitilat Vetehisenkujalla Vilhonvuoressa.
Kansan Arkiston logo
Kansan Arkisto on Helsingin Sörnäisissä sijaitseva valtakunnallinen kansalaisjärjestöjen ja vasemmistolaisen työväenliikkeen keskusarkisto. Se perustettiin tammikuussa 1957, kun Suomen Kommunistisen Puolueen arkisto (1945–1956) ja Poliittinen lehtileikearkisto yhdistyivät. Arkistoa ylläpitää marraskuussa 1956 perustettu Yhteiskunnallinen Arkistosäätiö.
Kansan Arkisto toimii Kansallisarkiston valvonnassa sekä yhteistyössä muiden yksityisten keskusarkistojen ja työväenperinnettä tallentavien laitosten kanssa. Vuodesta 1975 se on kuulunut lakisääteisen valtionavun saajiin.
Jokaisessa muussa Pohjoismaassa toimii yksi työväenarkisto eikä Suomen kaltaista eriytymistä ole tapahtunut.
Historia > SKP:n Arkisto

Suomen vasemmistolaisen työväenliikkeen arkistotoimintaa alettiin järjestää toisen maailmansodan jälkeen, kun äärivasemmisto sai takaisin julkiset toimintaoikeutensa. SKP:n valistusjaosto alkoi suunnitella asiaa joulukuussa 1944. Helmikuussa 1945 aloitettiin hanke maanalaisen kauden aineiston keräämiseksi. Kokoelmat alkoivat projektin myötä karttua ja SKP:n arkisto perustettiin toukokuussa 1945. Se sai tilat puoluetoimistosta Kaisaniemenkadulta. Ensimmäisenä arkistonhoitajana toimi Työväen Arkistossa pitkään työskennellyt Anna Wiik, joka aloitti vuoden 1946 alussa. Wiik loi arkistolle itsenäisen profiilin ja linjan. Hänet valittiin myös arkistotoimikunnan puheenjohtajaksi. SKP:n arkisto avattiin yleisölle 1. lokakuuta 1946. Wiikin jälkeen arkistonhoitajaksi nousi Anni Ikonen vuonna 1948.
1950-luvun alussa SKP tiukensi otettaan arkistosta. Vuonna 1952 arkistotoimikunta lakkautettiin ja laitos siirtyi puolueen valistusjaoston alaisuuteen. Arkisto pyrittiin sitomaan puolueen tarpeisiin. Maaliskuussa 1952 SKP:n arkisto muutti Lehdistötaloon Kotkankadulle ja lokakuussa 1956 Kulttuuritaloon. Kulttuuritalolla arkisto alkoi tehdä läheistä yhteistyötä, sinne myös siirtyneen, Poliittisen lehtileikearkiston kanssa. Tämä johti pian arkistojen yhdistymiseen.
Kokoelmat

Kansan Arkistoon on talletettu noin 7 000 työväen- ja kansalaisjärjestön arkistoaineistoa sekä satoja henkilöarkistoja, muistitietoa, äänitteitä, valokuvia, julisteita ja merkkejä. Puolueista arkistossa sijaitsevat vanhan SKP:n, SKDL:n, Suomen (Sosialistisen) Työväenpuolueen ja Sosialistisen Yhtenäisyyspuolueen arkistot sekä aineistoa muista vasemmistopuolueista. Sosiaalidemokraateista vasemmalla olevien/olleiden poliittisten järjestöjen lisäksi Kansan Arkistossa on ammatillisten järjestöjen, nais-, nuoriso- ja varhaisnuorisojärjestöjen, asukas-, kulttuuri-, sivistys-, eläkeläis-, raittius- ja ympäristöjärjestöjen, ystävyysseurojen, työväenteattereiden sekä työväentalojen arkistoja. Kokoelmissa on paikallisten yhdistysten arkistoja eri puolilta Suomea. Arkistossa on myös ns. yhdenasianliikkeiden aineistoja.
Kansan Arkiston kokoelmissa on yli 1,1 miljoonaa valokuvaa. Kokoelmat koostuvat vasemmistolaisen työväenliikkeen, kansalaisjärjestöjen ja työväestön sosiaali-ja kulttuurihistoriaan liittyvästä aineistosta, mutta mukana on myös kuvia arjesta. Monien vasemmistolaisten lehtien kuva-arkistot on tallennettu Kansan Arkistoon. Vuodesta 1999 alkaen kuvia on koordinoinut erillinen kuva-arkistoyksikkö. Suurin yksittäinen kuvakokoelma on valokuvaaja Yrjö Lintusen aineisto, jota esitellään arkiston kotisivuilla olevassa verkkonäyttelyssä Vasen silmä. Valokuvia on digitoitu yli 30 000. Osa digitoiduista kuvista on kahden arkiston ja seitsemän museon yhteisessä portaalissa www.arjenhistoria.fi, josta kuvia voi hakea katseltaviksi ja niistä voi myös tilata kopioita.
Arkisto on järjestänyt lukuisia muistitiedon keruuprojekteja vuodesta 1958 alkaen. Ensimmäiset suuremmat hankkeet koskivat Suomen sisällissotaa (1958) ja SKP:n maanalaisen kauden historiaa (1966). Muistojen keräämisessä Kansan Arkisto on 1960-luvulta alkaen tehnyt yhteistyötä Työväen Arkiston kanssa.
Kansan Arkistossa on sattumanvaraisesti lahjoitusten yhteydessä syntynyt taidekokoelma, johon kuuluu noin 500 teosta. Kokoelman suurin yhtenäinen kokonaisuus muodostuu Tapio Tapiovaaran teoksista, joita on arkiston hallussa yli sata.
Palvelut

Kansan Arkisto palvelee järjestöjä vastaanottamalla ja tallentamalla niiden arkistoja sekä tarjoamalla aineistoja tutkijoiden käyttöön. Arkistojen luovuttajat voivat asettaa käytölle ehtoja. Myös puoluepoliittisesti sitoutumattomat ruohonjuuritason kansalaisjärjestöt voivat tarjota arkistojaan tallennettaviksi.
Arkistoon otetaan vastaan yksityisten kansalaisten ja perheiden arkistoja – varsinkin, jos niillä on jokin kytkentä Kansan Arkiston muuhun aineistoon. Arkistot järjestetään ja luetteloidaan. Arkiston kotisivuilla on tietokanta, josta voi tehdä hakuja järjestön nimen, paikkakunnan ja toimialan mukaan.
Kirjallisuutta

Marita Jalkanen (toim.): Elämää arkistossa. Kansan Arkisto 60 vuotta.  Helsinki:  Yhteiskunnallinen Arkistosäätiö, 2005.
Aiheesta muualla

Kansan Arkisto
Haku arkistotietokannasta
Suomen arkistot
| --- | --- |
Kansallisarkisto:   Hämeenlinnan toimipaikka  Joensuun toimipaikka  Jyväskylän toimipaikka  Mikkelin toimipaikka  Oulun toimipaikka  Saamelaisarkisto  Turun toimipaikka  Vaasan toimipaikka 
Muita arkistoja:   Eduskunnan arkisto  Folkkultursarkivet  Journalistinen kuva-arkisto  Kansallisen audiovisuaalisen instituutin arkistot  Kansallinen äänitearkisto  Kuvataiteen keskusarkisto  Musiikkiarkisto  SKS:n arkisto (ent. Kansanrunousarkisto ja Kirjallisuusarkisto)  Suomen Elinkeinoelämän Keskusarkisto  Suomen Urheiluarkisto  Toimihenkilöarkisto  Urho Kekkosen arkisto  Yhteiskuntatieteellinen tietoarkisto 
Poliittisten puolueiden arkistoja:   Kansan Arkisto  Keskustan ja Maaseudun arkisto  Porvarillisen Työn Arkisto  Svenska Centralarkivet  Työväen Arkisto 
Entisiä arkistoja:   Ammattiyhdistysarkisto  Arkistolaitos  Itä-Karjalan sotasaalisarkisto  Kansallinen audiovisuaalinen arkisto  Laatokan puolustuksen perinnearkisto  Maakunta-arkistot  Päivälehden arkisto  Sota-arkisto  Viipurin maakunta-arkisto
Köydenveto kesäolympialaisissa 1908

Vuoden 1908 kesäolympialaisten köydenveto järjestettiin 17. – 18. heinäkuuta 1908 Lontoossa White City Stadiumilla. Tämä oli kolmas kerta kun köydenveto oli mukana olympialaisten ohjelmassa. Laji oli ainoastaan miehille. Lajiin osallistui 40 osanottajaa kolmesta eri maasta. Joukkueita oli viisi. Brittiläiset joukkueet voittivat kaikki mitalit. Yhdysvaltain joukkue protestoi väitettyään voittajajoukkueen jalkineiden olleen "jättimäisiä ja niin painavia, että jo niiden maasta irti nostaminen vaati suuren vaivan".
Mitalistit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
|  Iso-BritanniaEdward Barrett John Duke Frederick Goodfellow Frederick Humphreys William Hirons Albert Ireton Frederick Merriman Edwin Mills John James Shepherd |  Iso-BritanniaJames Clarke Thomas Butler C. Foden William Greggan Alexander Kidd Daniel Lowey Patrick Philbin George Smith Thomas Swindlehurst |  Iso-BritanniaWalter Chaffe Joseph Dowler Ernest Ebbage Thomas Homewood Alexander Munro William Slade Walter Tammas T. J. Williams James Woodget |
Lopputulokset

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
:  City of London Police (GBR)
:  Liverpool Police (GBR)
:  Metropolitan Police "K" Division (GBR)
4.:  Ruotsin köydenvetomaajoukkue (SWE)
5.:  Yhdysvallat
Köydenpunojankatu (Helsinki)

Köydenpunojankadun alkupäätä etelän suuntaan, keskellä tornin koristama Otavan entinen Kirjatalo.
Köydenpunojankatu (ruots. Repslagaregatan) on Helsingin Kampin kaupunginosassa kaakosta luoteeseen kulkeva noin puolen kilometrin pituinen katu. Se alkaa Hietalahdenrannasta, kulkee Kalevankadun ja Eerikinkadun välisen osuutensa Köydenpunojanpuistikon halki kevyen liikenteen väylänä, jatkuu taas ajokatuna Ruoholahdenkadulle ja sen yli, ja päättyy umpikujaan ennen ylempänä sillalla kulkevaa Porkkalankatua ja sillan alla kulkevaa Baana-pyörätietä.
Köydenpunojankatu on nykyisin lähinnä asuinkatu, mutta aikoinaan sen varrella on ollut merkittävää teollisuutta. Nimensäkin katu on saanut alueella sijainneesta köysipunomosta. Johannes Eichingerin vuonna 1839 perustaman köysitehtaan köysirata kulki avoimen taivaan alla Köydenpunojankadun suuntaisesti. Eichingerin kuoltua 1861 hänen poikansa Wolfgang jatkoi köysipunomon toimintaa vuoteen 1888 saakka. Samalla alueella toimi vuodesta 1864 myös höyrykoneistettu saha, joka kuitenkin paloi 1880-luvulla.
Kadun alkupäässä oli vuodesta 1889 palaneen sahan paikalle rakennettu Otava-kustannusyhtiön kiinteistö, johon tuli vuonna 1921 Suomen ensimmäisen syväpaino. Numero neljässä toimi 1920-luvulta alkaen Helsingin vesijohtoverkostoa rakentaneen Huber-yhtiön valimo ja pääkonttori. Kadun puoltaväliä, nykyisen Köydenpunojanpuistikon alueen useita kortteleita hallitsivat pitkään Valion tuotantolaitokset ja pääkonttori. Kadun loppupäässä numerossa 10 oli kreikkalaissyntyisen Achilles Christidesin perustama, Työmies-savukkeista tunnettu Fennia-tupakkatehdas, jossa nyt on muun muassa Ressun lukion ja Ressun peruskoulun käyttämiä tiloja. Sen vieressä, nykyisen Porkkalankadun sillan kyljessä, on sanomalehti Uuden Suomen 1950-luvulla rakennuttama entinen painotalo.
Merkittäviä rakennuksia

Köydenpunojankatu 1 / Hietalahdenranta 15: kadunkulman tornilla varustettu talo vuodelta 1904, arkkitehdit Grahn, Hedman & Wasastjerna. Asukkaina mm. kollegiasessori Uno Kurtén, professoriveljekset Carl ja Ernst Lindelöf ja viulutaiteilija Sulo Hurstinen.
Köydenpunojankatu 2 / Hietalahdenranta 17: Otavan entinen Kirjatalo vuodelta 1929, kirjapainotiloja ja asuntoja, joissa asui mm. omistajasuku Reenpään edustajia ja Eljas Erkon perhe.
Köydenpunojankatu 3 / Lönnrotinkatu 40: rakennuttaja Wilhelm Willberg, suunnittelija Heikki Kaartinen, valmistunut 1911. Ullakko paloi jatkosodan pommituksissa.
Köydenpunojankatu 8 / Eerikinkatu 45 / Ruoholahdenranta 7: korttelin kokoinen Asunto Oy Meri-Kamppi vuodelta 1981, 247 huoneistoa.
Köydenpunojankatu 13 ja 15: yhtenäisen, korttelin mittaisen julkisivun muodostavat viisikerroksiset funkistalot vuodelta 1939, suunnittelija Gösta Juslenius, urakoitsija pikaluistelijana tunnettu Clas Thunberg, olivat Wärtsilän omistuksessa kunnes 1959 asunto-osakeyhtiöksi. Nro 15:n asukkaita ovat olleet mm. Tauno Palo, Pia Ravenna ja Ekonon toimitusjohtaja Harald Frilund. Nro 13:ssa asui Bertolt Brecht talvella 1940–1941.. Eerikinkadun kulmassa on ollut ravintola Kannas vuodesta 1939.
Köydenpunojankatu 10 / Ruoholahdenkatu 23: entinen Fennia-tupakkatehdas vuodelta 1913, arkkitehdit Valter Jung ja Emil Fabritius
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Köydenpunojankatu (Helsinki) Wikimedia Commonsissa
Vakuutusneuvosto

Vakuutusneuvosto oli Suomessa vuosina 1918–1942 toiminut erikoistuomioistuin, jonka tehtävänä oli käsitellä työntekijäin tapaturmavakuutuslainsäädännön sekä eräiden muiden lakien ja asetusten mukaan sille kuuluneet asiat, ja se toimi sosiaaliministeriön alaisena. Vakuutusneuvosto muuttui lainmuutoksella vuonna 1942 vakuutusoikeudeksi.
Vakuutusneuvoston kokoonpano

Vakuutusneuvostoon kuuluivat johtaja, asessori lainoppineena jäsenenä, kaksi lääkäriä, kaksi työnantajia edustavaa jäsentä, kaksi työntekijöitä edustavaa jäsentä ja kaksi sotilasjäsentä sekä varajäseninä neljä lääkäriä, kuusi työnantaja- ja kuusi työntekijäjäsentä sekä kuusi sotilasjäsentä. Näiden lisäksi vakuutusneuvostossa oli sihteeri, apulaissihteeri, kirjaaja sekä muuta kansliahenkilökuntaa.
Vakuutusneuvoston johtajan, asessorin, sihteerin ja apulaissihteerin tuli olla ylemmän oikeustutkinnon tai vastaavan lainopillisen tutkinnon suorittaneita ja tuomarin tehtäviin perehtyneitä. Lääkärijäsenten tuli olla laillistettuja lääkäreitä. Työnantaja- ja työntekijäjäsenten tuli olla 24 vuotta täyttäneitä, kansalaisluottamusta nauttivia ja työoloihin perehtyneitä Suomen kansalaisia.
Lasse Kolsrud

| Lasse Kolsrud |
| --- | --- |
 Kolsrud esittämässä Pyhää Olavia vuonna 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1959 (ikä 65) Moss, Norja
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1986–
Merkittävät roolit:  Trygve Bratteli (Valta) Nikolai Ramm Østgaard (Atlantic Crossing)
Palkinnot
 Hedda-palkinto Vuoden tulokas 2003 
Aiheesta muualla
IMDb
Lasse Kolsrud (s. 27. maaliskuuta 1959 Moss) on norjalainen näyttelijä, joka on tehnyt uransa pääosin Det Norske Teatretissa, jossa hän on näytellyt vuodesta 1990. Tätä ennen hän oli kiinnitettynä Trøndelagin teatteriin vuosina 1986–1990. Kolsrud on esiintynyt lisäksi televisiossa ja elokuvissa. Vuonna 2003 hän teki ensimmäisen teatteriohjauksensa ja sai siitä vuoden tulokkaan Hedda-palkinnon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lasse Kolsrud Wikimedia Commonsissa
Kötinää

Kötinää on Klamydian tammikuussa 1994 neljällä ”Kötinää”-kiertueen keikalla taltioitu livelevy. Kappaleita on äänitetty Seinäjoella, Iisalmessa, Nivalassa sekä Evijärvellä.
| Kötinää Klamydia |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : Tammikuu 1994
 Julkaistu: Huhtikuu 1994
 Tuottaja(t): Klamydia
 Tyylilaji: punk rock shock rock
 Kesto: 59.53
 Levy-yhtiö: Kråklund Records
Klamydian muut julkaisut
| Masturbaatio ilman käsiä 1993 | Kötinää 1994 | Tippurikvartetti 1994 |