stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aarne Äyräpää
Tausta

Aarne Äyräpään vanhemmat olivat Anders Theodor Europaeus (1836–1912) ja Kristina Sofia os. Riikonen (1854–1902). Hänen isoisänsä oli Anders Josef Europaeus ja setänsä Matti Äyräpää. Aarne Äyräpää kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1906. Hän suoritti vuonna 1912 filosofian kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa.
Ura arkeologina

Äyräpää nimitettiin Muinaistieteellisen toimikunnan ylimääräiseksi amanuenssiksi vuonna 1915 ja vakinaistettiin vuonna 1920. Vuonna 1933 hän väitteli tohtoriksi väitöskirjallaan Über die Streitaxtkulturen in Russland. Tämän jälkeen hän toimi Kansallismuseon esihistoriallisen osaston johtajana ja Helsingin yliopiston dosenttina vuoteen 1938 saakka. Jatkosodan aikana Äyräpää oli mukana Tieteellisessä Itä-Karjalan toimikunnassa, joka teki tutkimuksia valloitetussa Itä-Karjalassa. Vuosina 1945–1948 hän toimi Suomen ja Pohjoismaiden arkeologian vt. professorina ja vuosina 1938–1954 hän toimi esihistoriallisen arkeologian ylimääräisenä professorina. Äyräpää oli Muinaistieteellisen toimikunnan jäsen vuosina 1949–1961.
Perintö

Äyräpää hallitsi kivikauden tutkimusta Suomessa 1920-luvulta aina 1950-luvulle saakka. Hänen suurimpana saavutuksenaan pidetään keramiikkaan ja geologian tutkimustuloksiin pohjautuvan esihistorian kronologian laatimista. Äyräpää mallinsi maankohoamisesta aiheutuneen rantaviivan muutoksen sekä ilmaston vaihtelut ja jaksotti Suomessa vaikuttaneet kulttuurilliset aikakaudet. Hän oli erityisen kiinnostunut vasarakirveskulttuurin tutkimisesta.
Avarakatseinen ja kriittinen Äyräpää nautti kunnioitusta arkeologina myös ulkomailla.lähde?
Yksityiselämä

Aarne Äyräpää avioitui Hanna Käävän (1892–1975) kanssa. Heille syntyi neljä poikaa: Teuvo Pekka (1918–1999), Matti Antero (1920–2009), Aarne Veikko (1924–1944) ja Paavo Johannes (1925–1976).
Julkaisuja

Finlands konst från förhistorisk tid till våra dagar, 1926
Fornfynd från Kyrkslätt och Esbo socknar, 1922
Katsaus Suomen esihistoriaan, 1924
Opas Rauman museossa kävijöille, 1921
Suomen taide esihistoriallisesta ajasta meidän päiviimme, 1927
Tärkeitä kivikauden löytöjä, 1916
Über die Streitaxtkulturen in Russland Studien über die Verbreitung neolithischer Elemente aus Mitteleuropa nach Osten, 1933
Uusinta muinaislöytösatoa Oulun läänistä, 1937
Viidennet museopäivät Kuopiossa 1938, 1939
Kirjallisuutta

Kivikoski, Ella, Aarne Äyräpään julkaisut v. 1907-1961. Suomen muinaismuistoyhdistys, 1962.
Aiheesta muualla

Aarne Europaeus : Suomen vanhimmat sota-aseet, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1927, s. 23, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aarne Europaeus : Sota-aseitten esi-isiä. Rautakauden muistoja, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1928, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aarne Europaeus : Kivikauden taideteoksia, Suomen Kuvalehti, 01.12.1928, nro 49, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aarne Europaeus : 4000 vuoden takaa, Suomen Kuvalehti, 02.02.1929, nro 5, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pronssikauden hautoja Helsingin liepeillä, Suomen Kuvalehdelle kirj. maisteri Aarne Europaeus, Suomen Kuvalehti 30.11.1929, nro 48, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aarne Äyräpää : Löytöjä varsinkin kivikauden hautoja, Suomen Kuvalehti, 30.04.1932, nro 18, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aarne Äyräpää : Kun nuottamiehet "löivät seinärahaa..." Pohjoisimman Suomen arvokkaista muinaislöydöistä, Suomen Kuvalehti, 26.01.1935, nro 4, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Lasaretinsaari

Lasaretinsaaren kartta.
Lasaretinsaari illanhämyssä.
Lasaretinsaari on saari Oulun Hupisaarten kaupunginpuistossa Oulujoen suistossa. Saari kuuluu Myllytullin kaupunginosaan, ja se sijaitsee noin kilometrin päässä kaupungin keskustasta. Aiemmin saaren kohdalla oli vapaana virtaava Merikoski, joka padottiin 1940-luvulla. Lassinkallionsilta eli patosilta ylittää Oulujoen Lasaretinsaaresta Tuiran puolelle.
Historia > Rysänsaari

Oulun kaupungin perustamisen aikoihin 1600-luvulla saarta kutsuttiin Rysänsaareksi. Nimitys ei tullut lohirysistä vaan Rysän suvusta, joka viljeli maata saaressa. Suku myös vuokrasi saaren maita muille porvareille. Lohella oli kuitenkin suuri merkitys silloisen Oulun taloudelle ja Rysänsaaressakin sijaitsi kaupungin lohipatoja. Maanviljelyksen ja kalastuksen ohella saaren läheisyydessä on harjoitettu panimotoimintaa sekä sahausta pienimuotoisilla vesisahoilla, jotka saivat käyttövoimansa Hupisaarten pienempien putaiden virroista – Merikosken voima oli vielä liian voimakas valjastettavaksi. Tervakaupan alettua ohjattiin tervaveneet Rysänsaaren ja Myllytullin välissä kulkenutta Koskenniskan venereittiä pitkin Ouluun. Reitin varrella sijaitsi myös tervatulli. 1700-luvun lopulla veneet laskivat suoraan jokea pitkin Toppilan Tervahoviin.
Historia > Polttimosaari

Kun Ruotsi kuningas Kustaa III vuonna 1775 kielsi yksityisen viinanpolton, perustettiin Suomeen yksitoista kruununpolttimoa, joista yksi sijoitettiin Ouluun Rysänsaareen 1776. Oulun kruununpolttimo oli koko Ruotsin pohjoisin viinanpolttimo. Tulipalovaaran vuoksi se rakennettiin varsinaisen kaupungin ulkopuolelle. Uuden toiminnan myötä saarta alettiin kutsua Polttimosaareksi. Polttimon perustamisen ajan rakennusmestarina toimi oululainen Henrik Wacklin.
Suurimmillaan Oulun polttimon tuotanto oli 240 000 viinalitraa vuonna 1784, ja polttimo työllisti kyseisenä vuonna 40 henkeä. Tuotanto ei kuitenkaan riittänyt Pohjois-Suomen kulutukseen, vaan viinasta oli koko ajan pulaa. Viinan salapoltto ja salakuljetus kasvoivat kuitenkin niin, että toiminta kävi kannattamattomaksi, niinpä vuonna 1788 polttimon koko henkilökunta irtisanottiin. Laitteet ja rakennukset huutokaupattiin vuonna 1793. Vanhan polttimorakennuksen osti Oulun kauppaseura, ja rakennus siirrettiin Toppilan tervahoviin. Polttimosaareen jäi kuitenkin kruununpolttimon päärakennus.
Historia > Maaherrojen saarena

Oulun läänin maaherran virkatalona oli vuodesta 1779 lähtien toiminut Torikadun ja Hahtiperänkadun kulmassa ollut Westmanin kivitalo. Läänin kolmas maaherra Johan Fredrik Carpelan ei pitänyt enää vanhaa virkataloa soveliaana tarpeisiinsa vaan vuokrasi 1791 uudeksi maaherran virkataloksi kruununpolttimon entisen päärakennuksen. Maaherran muuton myötä Polttimosaarta alettiin kutsua myös Maaherransaareksi. Suomen sodan aikana maaherran virkatalo toimi ensin ruotsalaisten joukkojen sotasairaalana ja venäläisten vallattua Oulun Venäjän armeijan kenttäsairaalana.
Maaherrojen aikana saaressa vieraili monia kuuluisia vieraita, kuten viimeinen Suomea hallinnut Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolf ja Suomen ensimmäinen suuriruhtinas Venäjän keisari Aleksanteri I.
Oulun lääninsairaala tuhoutui Oulun palossa 1822, ja sairaala joutui sijoittumaan väliaikaisiin tiloihin maalaiskunnan puolelle, ensin Jaakolan taloon Oulunsuun kylään ja myöhemmin Knuutilan taloon seitsemän kilometrin päähän kaupungista. Maaherra Samuel von Bornin aloitteesta uutta lääninsairaalaa alettiin suunnitella Maaherransaarelle. Urakkahuutokauppa sairaalan rakentamiseksi pidettiin 1826, mutta urakkakilpailun voittanut ja ennakkomaksuja saanut kauppias jätti rakennuksen tekemättä. Uuden huutokaupan aikaan vilkas rakentaminen oli nostanut urakkahintoja niin, että senaatti luopui rakentamisesta ja sairaala jäi edelleen Knuutilan taloon. Maaherra Johan Abraham Stjernschantzin ehdotuksesta sairaalan käyttöön otettiin maaherran virkatalo eli entinen kruununpolttimon päärakennus. Lääninsairaala muutti sinne 1834.
Historia > Lääninsairaala

Vuonna 1792 perustettu Oulun lääninsairaala oli ainoa pysyvä sairaala Pohjois-Suomessa aina 1870-luvulle asti, jolloin perustettiin yleiset sairaalat Kajaaniin (1872) ja Tornioon (1878). Oulun palossa tuhoutunutta sairaalaa ei haluttu sijoittaa enää keskikaupungille, mutta kuitenkin kaupungin läheisyyteen. Maaherransaaren sijainti oli tavoitteeseen nähden ihanteellinen. Lisäksi se sijaitsi Oulujoen rannalla, jolloin sairaalan tarvitseman veden saanti oli helposti järjestettävissä. Saarta alettiin uuden toiminnan myötä kutsua Lasaretinsaareksi.
Sairaalarakennuksena toimi aluksi maaherran entinen virkatalo, mutta vuonna 1841 aloitettiin uuden kivisen sairaalarakennuksen suunnitteleminen. Uusi sairaala valmistui 1849, ja vanhasta puurakennuksesta tehtiin sukupuolitautisairaala. Uuden käyttötarkoituksensa mukaan rakennusta alettiin kutsua Kuppalaksi. Kahden varsinaisen sairaalarakennuksen lisäksi sairaalalla oli käytössä Kilstupa-niminen saunatupa sekä muita pienempiä talousrakennuksia.
1840-luvulla Suomen lääninsairaaloissa alettiin hoitaa mielisairaita. Jos sairaaloiden potilaat eivät lyhyiden, noin kahden kuukauden hoitojaksojen aikana parantuneet, heidät lähetettiin Helsinkiin Lapinlahden mielisairaalaan. Mielisairaiden hoitoa lääninsairaaloissa laajennettiin 1876. Lääninsairaalan alueelle rakennettiin uusi noin 20-paikkainen mielisairaiden vastaanottolaitos vuonna 1883, johon asti Oulussa mielisairaiden paikat sijaitsivat pienessä puurakennuksessa.lähde?
Tammikuussa 1896 lääninsairaalassa aloitettiin sairaanhoitajien koulutus. Hoitajatarkursseja järjestettiin vuoteen 1930 asti. Myös Oulun Diakonissakodissa koulutettiin sairaanhoitajia. Vuonna 1902 diakonissalaitoksen sairaanhoitajakurssin suorittaneet saivat yhtäläiset oikeudet kuin lääninsairaalaan kurssilaiset.
Tilanpuutteesta kärsinyttä sairaalaa laajennettiin 1920-luvun alkupuolella. Mielisairaiden vastaanottolaitokseen rakennettiin kolmas kerros, ja alueelle rakennettiin uusi talousrakennus. Talousrakennuksen ylimpään kerrokseen saatiin tilat sairaanhoitajaksi opiskelevien asunnoille. Myös muihin rakennuksiin tehtiin korjaus- ja muutostöitä.
Lääninsairaalan lisälaajentaminen tuli ajankohtaiseksi jo seuraavalla vuosikymmenellä. Ensimmäisissä suunnitelmissa 1935 lääninsairaalan uudisrakennukset olisi sijoitettu Lasaretinsaareen, mutta sairaalan tontin pienuuden vuoksi päädyttiin etsimään sairaalan sijoituspaikkaa muualta. Vuonna 1937 Oulun kaupunki luovutti sairaalalle seitsemän hehtaaria maata Kontinkankaalta. Arkkitehti Uno Ullbergin suunnittelemaa sairaalaa alettiin rakentaa 1930-luvun lopulla ja Kontinkankaan lääninsairaala valmistui 1944.
Historia > Puolustusvoimien käytössä

Talvisodan aikana Lasaretinsaareen sijoitettiin osia Oulun sotasairaala 32:sta sekä suoraan sodanjohdon alaisena toiminut bakteriologinen laboratorio 3, joka toimi saaressa syksyyn 1944 asti. Sairaala kärsi pieniä vaurioita helmikuun 1940 pommituksissa. Välirauhan aikana sotasairaalan toiminta loppui ja sairaala muutettiin rauhanajan sotilassairaalaksi. Jatkosodan alettua 32. sotasairaala perustettiin uudelleen. Helmikuussa 1944, jolloin Ouluakin pommitettiin raskaasti, sairaalan talousrakennukseen osunut palopommi sytytti alueella tulipalon, joka vaurioitti useita rakennuksia.
Rauhan tultua Lasaretinsaareen sijoitettiin Ensimmäisen Divisioonan sotilassairaala. Koko saari rakennuksineen annettiin Puolustusvoimien hallintaan vuoden 1945 lopulla. Ensimmäisen Divisioonan esikunta sijoittui entiseen talousrakennuksen yläkertaan 1947. 1950-luvun Puolustusvoimien organisaatiouudistuksessa sairaala sai uuden nimen Sotilassairaala 1 (SS 1). Pohjan sotilassairaalaksi nimi muutettiin maaliskuussa 1984 ja tuolla nimellä sairaala tunnettiin sen sulkemiseen saakka eli joulukuuhun 1999.
Rakennukset eivät olleet kokonaan sotilassairaalan käytössä. Vanhan mielisairaiden vastaanottolaitoksen kaksi ensimmäistä kerrosta olivat kantahenkilökunnan asuntoina. Kruunupolttimon päärakennuksessa oli aliupseerien asuntoja, ja tässä rakennuksessa asui 1950-luvulla presidentti Martti Ahtisaari, jonka isä oli sotilasteknikkona Oulussa. Polttimorakennus purettiin pysäköintialueen tieltä 1968. Sotilassairaalatoiminnan lisäksi Lasaretinsaaressa järjestettiin myös lääkintämiesten koulutusta vuoteen 1953 asti, jolloin koulutus siirrettiin Lääkintäkouluun Lahteen.
Rakennukset

Saaren vanha rakennuskanta korjattiin vuosina 1999–2002 arkkitehtitoimisto Jorma Teppo Oy:n suunnitelmien mukaan. Merikosken kuntoutus- ja tutkimuskeskukselle myönnettiin vuonna 2003 Lasaretinsaaren rakennusten käyttötarkoituksen muutoksesta Oulun läänin rakennussuojelupalkinto Viisikanta-palkinto. Alue lähipuistoineen ja kalaportaineen voitti vuonna 2005 Vuoden ympäristörakenne -kilpailun. Kuntoutus- ja tutkimuskeskuksen käyttöön valmistui 2002 rakennus, jossa sijaitsee muun muassa ravintola ja juhlasali sekä uima-altaat. Uudisrakennuksen on suunnitellut arkkitehtitoimisto Kari Harmainen.
Vanhin alueen säilyneistä rakennuksista on 1828 rakennettu Kilstupa. Rakennuksen nimi viittaa velkavankilaan ruots. gäldstuga, mutta kyseessä lienee väärinkäsitys, sillä velkavankila on sijainnut Oulun vankilan alueella. Sauna- ja leipomorakennuksena toiminutta Kilstupaa on jatkettu 1850-luvulla, jolloin talo jaettiin sauna- ja leipomopuoliin. Nykyisin rakennus toimii kirjasto- ja koulutustilana. Suomen ensimmäinen presidentti K. J. Ståhlberg on asunut talossa, mistä muistutuksena on talon seinään kiinnitetty muistolaatta. Muistolaatassa on teksti:
»Suomen ensimmäinen presidentti Kaarlo Juhana Ståhlberg 1865–1952 asui tässä talossa leskiäitinsä Amanda Ståhlbergin ja sisarensa kanssa viimeiset kouluvuotensa 1882–1884
Oulu-seura 1998»
Viidellekymmenelle potilaalle mitoitettu kivinen sairaalarakennus Lasaretti on valmistunut 1849. Sairaalarakennusta laajennettiin 1901, jolloin laajennusosaan sijoitettiin muun muassa leikkaussali. Pohjan sotilassairaalana toiminutta rakennusta laajennettiin lisäsiivillä vuosina 1966–1969. Nykyisin rakennuksessa on toimisto-, kokous- ja ryhmätyötiloja.
Mielisairaiden vastaanottokeskus eli Volla sijaitsee maaherran puutarhan paikalla. Puolustusvoimien kantahenkilökunnan asuinrakennukseksi muutettua rakennusta alettiin kutsua Kapulaksi, koska suuri osa asukkaista oli sotilasarvoltaan kapteeneja. Punatiilisen rakennuksen suunnittelivat vuonna 1879 Yleisten rakennusten ylihallituksessa arkkitehdit Axel Hampus Dalström ja Georg Wilenius, ja se valmistui 1883. Mielisairaalan siipiosat korotettiin kolmikerroksiseksi vuosien 1922–1923 arkkitehti E. A. Kranckin suunnittelemissa muutostöissä.
Arkkitehti E. A. Kranck suunnitteli myös lääninsairaalan kolmikerroksisen talousrakennuksen. Vuonna 1923 valmistuneessa punatiilirakennuksessa sijaitsi taloustilojen lisäksi myös muun muassa sairaanhoitaja-oppilaiden asunnot. Talousrakennus on tunnettu nimellä Esikunta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lasaretinsaari Wikimedia Commonsissa
Tumma rakennus kuvassa on kruununpolttimon entinen päärakennus.
Uusi sairaalarakennus valmistui 1849.
Lääninsairaalan talousrakennukseen sijoittui Ensimmäisen Divisioonan esikunta 1947.
Kilstupa on alueen vanhin säilynyt rakennus.
Toejoen Veikot

Toejoen Veikot (TOVE) on vuonna 1962 perustettu jalkapalloseura Pohjois-Porin alueella. Alkuvuosina seurassa harrastettiin jääkiekkoa ja voimailua. Jalkapallon erikoisseuraksi TOVE muodostui 80-luvun alussa. Seurassa toimii 15 erilaista ryhmää, joista 13 on juniorijoukkueita ja kaksi aikuisjoukkueita.
Piirimestaruudet

| --- | --- |
 1973 III-Luokka  1977 A-nuoret  1978 Ikämiehet  1980 III-Luokka  1990 C76-pojat  1993 D80-pojat  1995 D83-pojat  1997 D85-pojat  2001 A20-pojat  2001-2002 Futsal 2. divisioona:  2002-2003 Futsal D12-pojat  2003 A20-pojat  2004 D13-pojat  2004-2005 Futsal C14-pojat  2005 C14-pojat  2005-2006 Futsal C15-pojat  2011 Satakunnan Nelonen  2013 Satakunnan Nelonen  2015 Futsal Nelonen
Edustusjoukkue

Vuonna 2019 seuran edustusjoukkue pelaa Länsi-Suomen Miesten Kolmosta.
Edustusjoukkue > Menestys

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1974 6. 4. divisioona  1975 8. 4. divisioona  1976 5. 4. divisioonan 6. lohko  1977 4. 4. divisioonan 7. lohko  1978 5. 4. divisioonan 7. lohko  1979 4. 4. divisioonan 7. lohko  1980 2. 4. divisioonan 7. lohko (Voitti karsintapelissä KisPo:n), nousu 3. divisioonaan  1981 6. 3. divisioonan 4. lohko  1983 4. 3. divisioonan 4. lohko  1986 5. 3. divisioonan 4. lohko  1987 7. 3. divisioonan 4. lohko  1988 12. 3. divisioonan 4. lohko, putoaminen 4. divisioonaan  1989 9. 4. divisioona  |  1990 7. 4. divisioona  1991 5. 4. divisioona  1992 11. 4. divisioona, putoaminen 5. divisioonaan  1993 1. 5. divisioona, nousu 4. divisioonaan  1994 4. 4. divisioona  1995 2. 4. divisioona  1996 2. Nelonen  1997 11. Kolmonen, putoaminen Neloseen  1998 3. Nelonen  1999 5. Nelonen, nousu Kolmoseen  2000 7. Satakunnan Kolmonen  2001 4. Satakunnan Kolmonen  2002 7. Satakunnan Kolmonen  |  2003 2. Satakunnan Kolmonen  2004 3. Satakunnan Kolmonen  2005 3. Satakunnan Kolmonen  2006 6. Satakunnan Kolmonen  2007 6. Satakunnan Kolmonen  2008 7. Satakunnan Kolmonen  2009 6. Satakunnan Kolmonen  2010 7. Satakunnan Kolmonen, putoaminen Neloseen  2011 1. Satakunnan Nelonen, nousu Kolmoseen  2012 13. Tampere-Satakunta Kolmonen, putoaminen Neloseen  2013 1. Satakunnan Nelonen, nousu Kolmoseen  2014 8. Tampere-Satakunta Kolmonen  2015 12. Tampere-Satakunta Kolmonen, putoaminen Neloseen  |
Edustusjoukkue > Entisiä pelaajia

Suluissa vuodet seuran edustusjoukkueessa.
Olli Ceder (1978, 1982)
Timo Laurila (2014)
Jani Raukko (2014)
Pasi Sulonen (1984)
Seppo Sulonen (1985)
Petri Viljanen (2012)
Timo Furuholm (2002)
Miesten kakkosjoukkue

Toejoen Veikkojen miesten kakkosjoukkue pelaa vuonna 2020 Länsi-Suomen Miesten Vitosessa.
Miesten kakkosjoukkue > Menestys

1998 8. Satakunnan Vitonen 1. Lohko
1999 2. Satakunnan Vitonen Alasarja
2000 8. Satakunnan Vitonen
2010 4. Satakunnan Vitonen
2011 6. Satakunnan Vitonen
2012 3. Satakunnan Vitonen
2013 10. Satakunnan Vitonen
2014 6. Satakunnan Vitonen
Juniorijoukkueet

Vuonna 2021 Toejoen Veikoilla on junioritoimintaa seuraavissa ikäluokissa:
2001-2003 Syntyneet (P20)
2004-2005 Syntyneet (P17)
2006-2007 Syntyneet (P15)
2008 Syntyneet (P13)
2009 Syntyneet (P12)
2010 Syntyneet (P11)
2011 Syntyneet (P10)
2012 Syntyneet (P9)
2013 Syntyneet (P8)
2014 Syntyneet (P7)
2012-2014 Syntyneet tytöt (T9)
Jalkapallokoulu ja perhefutis 2015-2018 syntyneet
Juniorijoukkueet > Kasvatteja

Suluissa vuodet seuran junioreissa.
| --- | --- |
 Oskari Forsman (1995–2001)  Timo Furuholm (–2002)  Harri Haapaniemi (1992–1995)  Tomi Leivo-Jokimäki (–1985)  Juha Luoma (1990–1993) :  Lauri Pirhonen (1995)  Jussi Rynnäs  Ilkka Santahuhta (1993–1996)  Matti Santahuhta (1992–1995)  Petri Viljanen (1990–1998)
Johtokunta

| --- | --- |
 Puheenjohtaja Kaj-Markus Rantala Varapuheenjohtaja Päivi Sjö Sihteeri Timo Kähtävä Taloudenhoitaja Maarit Salomäki :  Jäsenet Timo Koski  Kari Sjö  Veli-Pekka Pörsti  Marko Haviala  Virve Viitanen
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut
| n k Miesten jalkapallon TUL:n mestarit |
| --- | --- |
TUL:n jalkapallomestaruus:  1920: Kullervo  1921: Kullervo  1922: Kullervo  1923: Kullervo  1924: Kullervo  1925: Kullervo  1926: Töölön Vesa  1927: Jyry  1928: Kullervo  1929: TuWe  1930: Vesa  1931: ViTo  1932: TP-V  1933: TaTo  1934: TP-V  1935: Töölön Vesa  1936: Töölön Vesa  1937: KTP  1938: TP-V  1939: KTP  1940: TP-V  1941: keskeytettiin  1942: ei pelattu  1943: TP-V  1944: ei pelattu  1945: Kullervo  1946: TP-V  1947: KTP  1948: RTU  1949: KTP  1950: KTP  1951: KTP  1952: KTP  1953: Turun Pyrkivä  1954: Turun Pyrkivä  1955: Karihaaran Tenho 
TUL Cup:  1973: Into  1974: Turun Pyrkivä  1975: Turun Pyrkivä  1976: Into  1977: MiPK  1978: Turun Pyrkivä  1979: JyPK  1980: OTP  1981: KTP  1982: PPT  1983: KTI  1984: Elo  1985: PPT  1986: OTP  1987: PPT  1988: Elo  1989: OTP  1990: PPT  1991: OTP  1992: VanPa  1993: FC Jazz  1994: TP-V  1995: Ponnistus  1996: FC Jazz  1997: TP-V  1998: FC Jazz  1999: Kajaanin Haka  2000: PP-70  2001: PP-70  2002: FC Jazz  2003: PP-70  2004: KooTeePee  2005: KooTeePee  2006: Kiisot  2007: TP-V  2008: KTP  2009: Warkaus JK  2010: KooTeePee  2011: JyPK  2012: KooTeePee  2013: ei pelattu  2014: Sisu-Pallo  2015: ei pelattu  2016: TP-V  2017: Toejoen Veikot  2018: MiPK  2019: MiPK  2020: ei pelattu  2021: ei pelattu  2022: ToTe  2023: TP-V  2024: TP-V
Hyvinkään konepaja

Radio-ohjattu Dv12 2710 ja konepajan oma veturi Tve4 502 Hyvinkään konepajan pihassa.
Hyvinkään konepaja oli VR:n konepaja Hyvinkäällä pari kilometriä rautatieasemasta pohjoiseen pääradan itäpuolella Sahanmäessä. Konepaja oli toiminnassa vuodesta 1949 vuoteen 2018, jolloin se suljettiin. Jo vuodesta 1944 asti paikkakunnalla oli toiminut Viipurista siirretty Karjalan konepaja. Hyvinkään konepaja korvasi tilanahtaudesta kärsineen Helsingin konepajan, jonka toiminnot siirrettiin sinne 1950-luvun alussa.
Konepajalla huollettiin VR:n veturi- ja vaunukalustoa sekä tehtiin saneerauksia ja luokkakorjauksia. Hyvinkään konepaja saneerasi muun muassa Dr14-sarjan dieselveturit ja Sm1- ja Sm2-sarjojen sähköjunat sekä rakensi Sv1- ja Dr15-koeveturit. Viimeisimpiä töitä olivat Dv12-sarjan D12-korjaus sekä viimeisten Sm2-junien saneeraus.
Viimeinen jäljellä oleva Hr11 Hyvinkään konepajalla
Hyvinkäällä on myös romutettu lukuisia veturisarjoja, viimeisimpinä Dv15- ja Dv16-sarjojen veturit. Lisäksi konepajalla lojuu monia vanhoja ja huonokuntoisia vetureita, muun muassa viimeinen jäljellä oleva Hr11 sekä viimeinen VR:lle valmistunut höyryveturi Tr1 1096.
Marraskuussa 2016 alkaneiden yhteistoimintaneuvottelujen päättymisen jälkeen, tammikuussa 2017, VR Group ilmoitti sulkevansa Hyvinkään konepajan vuoden 2018 loppuun mennessä. Syyksi ilmoitettiin kustannusäästöt ja kiristyvä kilpailutilanne. Osalle työntekijöistä tarjottiin tehtäviä Helsingin varikolta ja vain 11 henkilöä tuli irtisanotuksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hyvinkään konepaja Wikimedia Commonsissa
Viljo Suokas

| Viljo Suokas |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. tammikuuta 1920 Harlu
Kuollut: 4. lokakuuta 1943 (23 vuotta) Sekee
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1941–1943
Taistelut ja sodat:  talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  vänrikki
Kunniamerkit:  Mannerheim-risti
Viljo Valter Suokas (31. tammikuuta 1920 Harlu – 4. lokakuuta 1943 Sekee) oli kaukopartiomies ja Mannerheim-ristin ritari n:o 44. Sotilasarvoltaan hän oli vänrikki. Hän syntyi rautatieläisperheeseen ja suuntautui itsekin alalle.
Suokas oli liittynyt Suojärven suojeluskuntaan 17-vuotiaana, minne perhe oli muuttanut muutamaa vuotta aiemmin. Hän osallistui talvisotaan 19-vuotiaana vapaaehtoisena. Suokas toimi ensin vartiointitehtävissä Suojärvellä, mistä hänet sodan edetessä siirrettiin kiväärimieheksi Jalkaväkirykmentti 34:een ja sieltä Sissiosasto 12:een.
Jatkosodassa Suokas palveli Päämajan kaukopartiotehtävissä partiomiehenä ja partionjohtajana Erillinen pataljoona 4:n osasto Kuismasessa (OsKu).
Eräs partiomatka

Elokuussa 1941 Suokas lähti johtamaan 17-miehistä partiota, jonka tehtävä oli mm. hankkia tietoja suomalaisten Säämäjärven eteläpuolelle pysähtyneen etenemisen saamiseksi uudelleen vauhtiin. Tämän lisäksi partion piti häiritä liikennettä Petroskoin tiellä sekä edetä vielä Muurmannin radalle miinoittamaan sitä. Petroskoin - Jessoilan tiellä partio tuhosi korkea-arvoisia upseereita kuljettaneen auton. Matkustajilta saadut erittäin arvokkaat asiakirjat oli toimitettava Päämajaan mitä pikimmin, joten suunnitelmat muuttuivat pikapaluuksi asiapaperien ja jo aiemmin saatujen vankien kera.
Ritariksi

Nimitys Mannerheim-ristin ritariksi tuli 13. joulukuuta 1941. Kaukopartioritarina hänen nimitysperustelunsa on kirjoitettu peitellymmin kuin yleensä. Niissä todetaan, että "kaikkea sitä, mitä vääpeli Suokas on näillä retkillään aikaansaanut ei voida vielä yksityiskohtaisesti selostaa."
Marraskuussa 1941 tehdyssä esityksessä kerrotaan Suokkaan viettäneen 14. kesäkuuta – 24.lokakuuta 1941 välisenä aikana peräti 74 vuorokautta vihollisen selustassa.