stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Platonin kirjeet
Aiheesta muualla > Teos

Plato: Epistles. Perseus. (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Plato: The Seventh Letter (Arkistoitu – Internet Archive). The Internet Classics Archive. (englanniksi)
Platonin teokset
| --- | --- |
Varhaisvaihe:  Sokrateen puolustuspuhe · Kharmides · Kriton · Euthyfron · Alkibiades I · Laajempi Hippias · Lyhyempi Hippias · Ion · Lakhes · Lysis
Keskivaihe:  Kratylos · Euthydemos · Gorgias · Meneksenos · Menon · Faidon · Protagoras · Pidot · Faidros · Valtio · Parmenides · Theaitetos
Myöhäisvaihe:  Kleitofon · Timaios · Kritias · Sofisti · Valtiomies · Filebos · Lait
Mahdollisesti epäperäiset ja epäperäiset:  Aksiokhos · Alkibiades II · Demodokos · Hipparkhos · Epigrammit · Epinomis · Eryksias · Hyveestä · Kilpailijat · Kirjeet · Minos · Määritelmiä · Oikeamielisyydestä · Sisyfos · Theages
Pohjakvarkki

| pohjakvarkki |
| --- | --- |

Symboli:  b
Rakenne:  Alkeishiukkanen
Perhe:  Fermioni
Ryhmä:  Kvarkit
Sukupolvi:  Kolmas
Vuorovaikutus:  Painovoima Sähkömagneettinen Vahva vuorovaikutus Heikko vuorovaikutus
Antihiukkanen:  pohja-antikvarkki
Löydetty teoreettisesti:  Makoto Kobayashi ja Toshihide Maskawa (1970)
Löydetty:  Fermilab (1977)
Sähkövaraus:  −⅓ e 
Värivaraus:  on
Spin:  ½
Pohjakvarkki (engl. beauty tai bottom; b-quark) eli kauniskvarkki on alkeishiukkanen ja yksi kuudesta kvarkkityypistä. Vastaava antihiukkanen on pohja-antikvarkki. Pohjakvarkin massa on kaikista kvarkeista toiseksi suurin, ja se on raskain kvarkki, joka muodostaa hadronin. Se ei kuulunut alkuperäisen kvarkkimallin ennustamiin hiukkasiin, vaan sen ominaisuudet esitettiin teoreettisesti 1973 selittämään CP-symmetrian rikkoutumista. Ensimmäinen pohjakvarkki löydettiin 1977.
Ominaisuudet

Pohjakvarkin spin on 1/2 ja baryoniluku 1/3, kuten kaikilla muillakin kvarkeilla. Lisäksi pohjakvarkilla isospin I3 on 0 ja sähkövaraus –1/3e. Siihen liittyy oma kauneudeksi kutsuttu kvanttiluku, jonka arvoksi kvarkille on määritelty –1. Kauneus määritellään kaavalla B = –[(pohjakvarkkien lukumäärä) – (pohja-antikvarkkien lukumäärä)]. Pohjakvarkki kuuluu samaan kvarkkiduplettiin huippukvarkin kanssa. Pohjakvarkin massa on noin 4 000–4 500 MeV, mikä tekee siitä yli neljä kertaa protonia raskaamman ja selvästi raskaamman kuin neljä kevyempää kvarkkia.
Suuren massansa vuoksi pohjakvarkin elinikä on vain 1,3 · 10-12 sekuntia. Se on raskain kvarkki, joka pystyy muodostamaan hadronin. Pohjakvarkin suuren massan vuoksi pohjakvarkista ja sen antikvarkista muodostuvat bottomium-mesonitilat ovat yhdessä lumokvarkin vastaavien tilojen kanssa tärkeitä kvarkkien välisen voiman tutkimuskohteita, sillä suhteellisuusteoreettisia vaikutuksia ei tarvitse niiden kohdalla huomioida. Lisäksi heikossa vuorovaikutuksessa tapahtuva kvarkkitilojen sekoittuminen eli kvarkkien muuttuminen toisikseen on pohjakvarkin tapauksessa olemattoman vähäistä. Pohja-kvarkin hajotessa syntyy outokvarkki sekä virtuaalisen W--bosonin kautta muodostuu elektroni ja elektronin antineutriino.
Tutkimus

Pohjakvarkki ei kuulu alkuperäisen kvarkkimallin ennustamiin hiukkasiin, ja sen ominaisuudet johdettiin teoreettisesti 1973, lähes kymmenen vuotta alkuperäisen mallin jälkeen, selittämään CP-symmetrian rikkoutumista tietyissä hiukkasreaktioissa. Ensimmäinen todistettavasti pohja-kvarkin sisältävä hiukkanen, bottomium-mesoni ypsilon, löydettiin 1977. Nykyisin pohjakvarkin sisältäviä hiukkasia tunnetaan useita. Ne ovat kaikki varsin lyhytikäisiä ja useimmat mesoneita. Näistä vuonna 2011 havaittu χb(3P) -niminen mesonitila oli ensimmäinen LHC-kiihdyttimellä löydetty hiukkanen. Hiukkasia, jotka sisältävät pohjakvarkin etsitään yleisesti pohja-taggingiksi kutsutulla menetelmällä, joka perustuu hiukkaskiihdyttimessä aiheutetussa törmäyksessä syntyvien tietynlaisten hadronisuihkujen etsimiseen.
Koska kvarkkidupletteja tunnettiin aikaisemmin vain kaksi (ylös- ja alaskvarkkien dupletti sekä lumo- ja outokvarkkien dupletti), hiukkasen teorian kehittäneet Makoto Kobayashi ja Toshihide Maskawa saivat Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 2008 kolmannen kvarkkidupletin olemassaolon ennustamisesta.
Aiheesta muualla

John Yoh (1997) "The Discovery of the b Quark at Fermilab in 1977: The Experiment Coordinator's Story". Proceedings of Twenty Beautiful Years of Bottom Physics. Fermilab (englanniksi)
Particle Data Group: Summary of Quarks (englanniksi)
Hiukkaset fysiikassa
Pohjoinen armeijaryhmä (1939-1940)

Pohjoinen armeijaryhmä (saks. Heeresgruppe Nord) oli Saksan maavoimien Puolan valtausta varten perustama armeijaryhmä, joka johti Puolan pohjoispuolelle keskitettyjen Saksan 3. ja 4. armeijan toimintaa. Armeijaryhmän komentajana oli sen olemassaolon ajan Fedor von Bock. Armeijaryhmän esikunnasta muodostettiin Saksan 2. armeijan esikunta ja se lakkautettiin 26. elokuuta.
Kokoonpano syyskuu 1939

Komentajana oli kenraalieversti Fedor von Bock.
armeijanreservi
10. panssaridivisioona, kenraali Ferdinand Schaal
73. jalkaväkidivisioona, kenraali Friedrich von Rabenau
206. jalkaväkidivisioona, kenraali Hugo Höfl
208. jalkaväkidivisioona, kenraali Moritz Andreas
3. armeija, tykistönkenraali Georg von Küchler
217. jalkaväkidivisioona, kenraali Richard Baltzer
1. ratsuväkiprikaati, kenraali Kurt Feldt
XXI armeijakunta, kenraali Nikolaus von Falkenhorst
21. jalkaväkidivisioona, kenraali Kuno-Hans von Both
228. jalkaväkidivisioona, kenraali Hans Suttner
I armeijakunta, kenraali Walter Petzel
panssaridivisioona Kempf, kenraali Werner Kempf
11. jalkaväkidivisioona, kenraali Max Bock
61. jalkaväkidivisioona, kenraali Siegfried Hänicke
Armeijakunta Wodrig (1. lokakuuta 1939 alkaen XXVI armeijakunta), kenraali Albert Wodrig
1. jalkaväkidivisioona, kenraali Joachim von Kortzfleisch
12. jalkaväkidivisioona, kenraali Ludwig von der Leyen
Armeijakunta Brand, kenraali Fritz Brand
jalkaväkiprikaati Lötzen, kenraali Offenbacher
jalkaväkiprikaati Goldap, kenraali Notle
4. armeija, tykistönkenraali Günther von Kluge
23. jalkaväkidivisioona, kenraali Walter Graf von Brockdorff-Ahlefeldt
218. jalkaväkidivisioona, kenraali Woldemar Freiherr Grote
207. jalkaväkidivisioona, kenraali Karl von Tiedemann
XIX armeijakunta, kenraali Heinz Guderian
3. panssaridivisioona, kenraali Leo Freiherr Geyr von Schweppenburg
2. motorisoitu jalkaväkidivisioona, kenraali Paul Bader
20. motorisoitu jalkaväkidivisioona, kenraali Mauritz von Wiktorin
panssarikoulutuspataljoona
tiedusteluharjoituspataljoona
II armeijakunta, kenraali Adolf Strauss
3. jalkaväkidivisioona, kenraali Walter Lichel
32. jalkaväkidivisioona, kenraali Franz Böhme
III armeijakunta, kenraali Curt Haase
50. jalkaväkidivisioona, kenraali Konrad Sorsche
jalkaväkiprikaati Netze, kenraali Eccard Freiherr von Gablenz
Pohjois-Makedonian maantiede

Pohjois-Makedonian topografinen kartta.
Pohjois-Makedonia sijaitsee sisämaassa Balkanilla ja on osa laajempaa Makedonian maantieteellistä aluetta, josta loppu jakautuu Kreikan, Bulgarian ja Albanian kesken. Makedonian tasavalta (25 713 km2) kattaa runsaan kolmanneksen historiallisen Makedonian alueesta. Noin puolet alueesta (34 411 km2) on Kreikan aluetta ja kymmenesosa Bulgarian.
Pohjois-Makedonia sijaitsee Šar- ja Rhodope-vuorten välissä Vardar-joen laaksossa. Makedonian etelärajalla sijaitsee kolme suurta järveä, jotka raja leikkaa kahtia – Ohrid, Prespa ja Dojran. Maan alue on seismisesti aktiivista ja siellä on ollut useita tuhoisia maanjäristyksiä, viimeisin vuonna 1963, jolloin pääkaupunki Skopje vaurioitui pahoin.
Korab, Pohjois-Makedonian korkein vuori.
Pohjois-Makedonian kymmenen korkeinta vuorta ovat:lähde?
Korab (2 765 m)
Šar (2 747 m)
Baba (2 601 m)
Jakupica (2 540 m)
Nidze (2 521 m)
Ljuboten (2 498 m)
Dešat (2 373 m)
Galitšica (2 288 m)
Stogovo (2 273 m)
Jablanica (2 257 m)
- - - - - -
Bistra (2 163 m)
Pohjois-Makedonian ilmastoon kuuluvat kylmät talvet ja lämpimät kesät. Ylänköalueilla on talvisin pitkään lunta. Skopjen tilastot edustavat maan tyypillistä ilmastoa melko hyvin. Siellä on heinä- ja elokuun keskimääräinen päivän ylin lämpötila noin 30 astetta, ja keskimääräinen alin joulukuusta helmikuuhun pakkasen puolella.
Ohridin alue kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon sekä luonto- että kulttuuriarvojen takia.
Pohjois-Makedoniassa on tavattu 330 lintulajia, joista kolmannes on muuttolintuja. Kahdeksan eläinlajia on suojeltu, niihin kuuluvat karhu, kultasakaali ja ilves. Susia sen sijaan pidetään haittaeläiminä, ja niitä surmataan vuosittain noin 350. Karhunmetsästys on kielletty vuonna 1996 ja hirvieläinten metsästystä on säännelty metsästysluvin, mutta niiden kantojen arvioidaan silti pienenevän.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjois-Makedonian maantiede Wikimedia Commonsissa
Pohjois-Karjalan maakunnan kuntien vaakunat

| --- | --- |
: Pohjois-Karjalan maakunta Punaisessa kentässä kultainen kruunu ja sen alapuolella kaksi esiin työntyvää, toisiaan vastaan iskevää käsivartta, joista oikea, haarniskoitu pitelee miekkaa ja vasen, rengaspanssarin peittämä paljaassa kädessä käyrää sapelia; kaikki hopeaa; paitsi aseiden kahvat ja haarniskan liitosvanteet kultaa.
| Vaakuna | Kunnan nimi, vaakunan kuvaus, suunnittelija ja vahvistamispäivä |
| --- | --- |
: Heinävesi Vihreässä kentässä aaltokoroinen hopeinen vastapalkki, jossa alatusten kolme kultaisilla ketjuilla sidottua vihreätä tukkilauttaa; vastapalkin yläpuolella kultainen ruoriratas. Pauli Numminen, 19. maaliskuuta 1959
: Ilomantsi Puna-mustahalkoisessa kilvessä kolme hopeista viisikielistä kannelta vieretysten; kielet mustia. Ahti Hammar, 24. marraskuuta 1954
: Joensuu Kilpi kahdesti lohkoinen, ylempänä vallikoro, alempana aaltokoro; kentät punainen, hopeinen ja musta. Toivo Vuorela, 19. marraskuuta 1957
: Juuka Punaisessa kentässä hopeinen koivu, jonka norkot kultaiset. Aake Kaarnama, 24. marraskuuta 1952
: Kitee Puna-mustakatkoisessa kilvessä hopeinen ruoriratas. Tapio Vallioja, 7. marraskuuta 1953
: Kontiolahti Hopeisessa kentässä pystyssä karhu olallaan uittohaka, kaikki mustaa, paitsi karhun varukset ja uittohaan varsi punaiset. Aarno Liuksiala, 27. helmikuuta 1953
: Lieksa Punaisessa kentässä tyvestä nouseva käsijousella ampuva mies, karvalakki päässä, kirves vyöllä; kaikki hopeaa. Olof Eriksson, 20. huhtikuuta 1953
: Liperi Hopeakentässä punainen toistoristi. Ahti Hammar, 17. heinäkuuta 1956
: Nurmes Punaisessa kentässä kolme hopeista karhukeihäänkärkeä pystyssä vierekkäin. Olof Eriksson, 11. helmikuuta 1952
: Outokumpu Punaisessa kentässä on kuusikoroinen lakio, jonka alapuolella kuparinmerkki; kaikki kultaa. Olof Eriksson, 18. helmikuuta 1953 (vahvistettiin Kuusjärven kunnanvaakunaksi)
: Polvijärvi Hopeakentässä punainen polviorsi, jossa kolme hopeista, lentävää hanhea hirsittäin. Ahti Hammar, 10. syyskuuta 1953
: Rääkkylä Punaisessa kentässä kaksi mustaa kekälettä ristikkäin, liekit hopeaa. Gustaf von Numers, 3. toukokuuta 1956
: Tohmajärvi Hopeakentässä musta alasin, josta nousee punainen lieska. Olof Eriksson, 1. tammikuuta 2005 (ottanut käyttöön Värtsilän vaakunan)
Käytöstä poistuneet tai lakkautettujen kuntien vaakunat

| Vaakuna | Kunnan nimi, vaakunan käytössäoloaika, kuvaus, suunnittelija ja vahvistamispäivä |
| --- | --- |
: Eno (1955–2008) Hopeakentässä punaisella kolmoisvuorella seisova musta, punakielinen majava, olallaan punavartinen, musta kirves. Ahti Hammar, 15. huhtikuuta 1955
: Kesälahti (1956–2012) Mustassa kentässä hopeinen aaltokoroinen kärki, jossa kolme viisilehtistä punaista kukkaa asetettuina 1 + 2. Heikki Paaer, 3. helmikuuta 1956
: Kiihtelysvaara (1962–2004) Mustassa kentässä neljä hopeista oravannahkaa vieretysten. Ahti Hammar, 10. huhtikuuta 1962
: Nurmeksen maalaiskunta (1953–1972) Puna-mustahalkoisessa kilvessä hopeamänty, jossa kaksi kultakäpyä. Olof Eriksson, 20. huhtikuuta 1953
: Pielisjärvi (1953–1972) Kultaisessa kentässä musta palokärki, jonka päälaki ja kynnet punaiset, kentän oikea pieli musta. Tapio Vallioja, 4. toukokuuta 1953
: Pyhäselkä (1955–2008) Punaisessa kentässä viisi hopeista vesilehvää asetettuina 1 + 3 + 1. Heikki Paaer, 19. lokakuuta 1955
: Tohmajärvi (1953–2004) Musta-punahalkoisessa kilvessä hopeinen koivunoksa paaluittain. Olof Eriksson, 20. huhtikuuta 1953
: Tuupovaara (1957–2004) Mustassa kentässä tuohitorvea puhaltava, nouseva, hopeinen paimenpoika; tuohitorvi, kontti ja puukko kultaiset, kädet ja kasvot luonnonvärisiä. Kalevi Karlsson, 17. huhtikuuta 1957
: Valtimo (1952–2019) Punaisessa kentässä hopeinen kultavaruksinen susi pystyssä, saatteena seitsemän kultarahaa järjestettyinä 2 + 2 + 2 + 1. Olof Eriksson, 23. helmikuuta 1952
: Värtsilä (1958–2004) Hopeakentässä musta alasin, josta nousee punainen lieska. Olof Eriksson, 1. lokakuuta 1958
Platonilainen tietoteoria

Platonilaisen tietoteorian mukaan tieto on sisäsyntyistä, jolloin oppiminen on tosiasiassa ainoastaan asioiden uudelleen palauttamista mieleen. Tämä voi tapahtua muun muassa sokraattisen menetelmän avustuksella. Platon katsoi, että kaikki sielut olivat olemassa ennen syntymää ideataivaassa katselemassa ’Hyvän’ ideaa ja niillä oli täydellinen tieto kaikesta. Näin se, mikä vaikuttaa oppimiselta, on ainoastaan tämän jo hallussa olevan tiedon mieleenpalauttamista (anamnēsis).
Platon teki selvän eron varman tiedon ja pelkän epävarman mielipiteen välille. Mielipiteet on johdettu muuttuvasta ilmiömaailmasta, kun taas tieto on kytköksissä ajattomiin, ikuisiin ideoihin. Dialogissa Valtio Platon havainnollisti näitä käsitteitä aurinkovertauksella, jaetulla janalla ja luolavertauksella.
Tiedon kolme tasoa

Platonin dialogien Sokrateen mielestä tietoa on kolmen tasoista:
Alin tiedon laji on doksa (m.kreik. δοξα), joka on fyysisen päivätajunnan aineellinen luulotieto eli mielettömän mielen aistilliseen harhaan perustuva tieto (ruumiin tieto, tietämättömien tieto).
Toinen jo kehittyneempi tiedon laji on epistēmē (επιστημη) eli episteeminen tieto, sielullinen järjen käyttöön ja ajatteluun perustuva tieto, mikä tieto on jo oikeaa jonkin perustelun nojalla, mutta voi olla epätosi toiseen tai uudempaan perusteluun nojautuen.
Kolmas tiedon laji on alētheia (αλήθεια) eli peitoton totuus. Se on aina absoluuttisen oikeaa, mutta sen voi saavuttaa vain ajattomassa iäisyyskokemuksessa intuitiivisesti.
Aurinkovertaus

Platon käytti Aurinkoa vertauskuvana ”älyllisestä säteilystä”, jota hän piti ’Hyvän’ ideana. Vertauskuva käsittelee äärimmäisen todellisuuden luonnetta ja sitä, kuinka tulemme tietoisiksi siitä. Lähtökohtana on silmä, jota Platon piti poikkeuksellisena aistielimistä siinä, että se tarvitsee toimiakseen välittäjän, valon. Vahvin ja paras valon lähde on aurinko: sen valossa voimme nähdä asiat selvästi. Samaa voidaan sanoa käsitettävistä olioista. Jos siis pyrimme ymmärtämään ilman mitään universaaleja, joita Platon kutsui ideoiksi, miksi asiat ovat niin kuin ne ovat tai miten asioita voidaan luokitella, epäonnistumme täydellisesti. Platonin ideamaailma on se, missä totuus ja todellisuus loistavat päivänselvinä, ja sitä valaisee muodoista korkein, ’Hyvän’ idea. Koska totuus on ideamaailmassa, meidän täytyy suunnata ymmärryksemme sitä kohti saadaksemme tietoa: muutoin joudumme tyytymään pelkkään mielipiteeseen asioista, jotka muistuttavat ohikiitäviä varjoja.
Jaettu jana

Platon käyttää vertausta jaetusta janasta opettaakseen näkemyksensä olemassaolon neljästä tasosta ja niitä vastaavista tavoista saada tietoa asioista. Jaetussa janassa on kaksi osaa, jotka edustavat käsitettävissä olevaa maailmaa ja näkyvää maailmaa. Kumpikin näistä osista jaetaan edelleen kahteen osaan: käsitettävän maailman kaksi osaa edustavat ylempiä ja alempia ideoita, ja näkyvän maailman kaksi osaa edustavat tavallisia näkyviä olioita ja niiden varjoja, heijastumia ja muita kuvauksia. Janan osat ovat eri pituisia ja pituudet edustavat näiden alueiden ”selkeyttä tai hämäryyttä” ja niiden ”todellisuutta ja totuutta” toisiinsa verrattuna. Näin meillä on melko selkeä näkemys aistituista asioista, jotka ovat todellisempia ja todempia, kuin niiden varjoista, joita koskien meillä on vain melko epäselvä mielipide jostakin, joka ei ole täysin todellista. Aistittujen, materiaalisten olioiden ja niiden varjojen välinen suhde on vastaava kuin ideoiden ja niitä edustavien aistittavien, materiaalisten olioiden välinen suhde.
Luolavertaus

Platon käyttää luolavertauksessa luolan seinälle heijastuvia varjoja vertauksena inhimillisestä aistimisesta. Luolaan kahlehditut vangit voivat katsella vain varjoja, jotka muodostuvat heidän selkänsä takana olevista nukeista, kun samoin heidän selkänsä takana olevan nuotion tuli valaisee niitä. Jos yksi vangeista vapautetaan, hän oppii, että hänen aiemmin havaitsemansa todellisuus olikin vain varjoja, ja nuket todellisempia. Jos hän astuu ulos luolasta, hän oppii, että ulkopuolella onkin todellisia asioita, joista nuket ovat vain jäljitelmiä. Näin mielipide korvautuu vähitellen tiedolla ja henkilö saavuttaa vähitellen suuremman tietämyksen todellisuudesta.
Esimerkki: rakkaus ja viisaus

Hyvä esimerkki siitä, kuinka Platon katsoi tiedon saamisen tapahtuvan, on esitettynä hänen opetuksessaan ”rakkauden tikapuista”. Pidoissa (210a–211b) ”rakastaja” määritellään henkilöksi joka rakastaa, ja ”rakkaus” määritellään haluksi, joka suuntautuu sellaiseen, jota henkilöllä ei vielä ole. Rakastaja nousee tikapuita poikkipuu kerrallaan edeten rakkauden ilmeisimmästä muodosta sen puhtaimpaan muotoon seuraavasti:
Kaunis ruumis – Rakastaja alkaa tästä kaikkein ilmeisimmästä rakkauden muodosta: hänen rakkautensa kohteena on ruumiillisesti kaunis kohde.
Kaikki kauniit ruumiit – Jos rakastaja tutkiskelee rakkauttaan ja tekee tutkimuksia, hän huomaa, ettei tämä ruumiillinen kauneus ole ainutlaatuista, vaan se sisältyy kaikkiin, jotka ovat ruumiillisesti kauniita.
Kauniit sielut – Pyrittyään mitä ilmeisimmin saamaan kaiken ruumiillisesti kauniin, rakastajan tulisi ymmärtää, että jos yksi rakkaus ei tyydytä, ei ole syytä uskoa, että useampikaan tyydyttäisi. Näin ”jokaisen kauniin ruumiin rakastajan” tulee Platonin sanoin ”katsoa sielun kauneus ruumiin kauneutta arvokkaammaksi”. Rakkaus siis siirretään kohdistumaan soveliaampaan kohteeseen, sieluun.
Kauneus laeissa ja instituutioissa – Seuraava looginen askel rakastajalle on rakastaa kaikkia kauniita sieluja ja sen jälkeen siirtää rakkaus kohdistumaan siihen, mikä on vastuussa niiden olemassaolosta: maltilliseen, sopusointuiseen sosiaaliseen järjestykseen.
Kaunis tieto – Edettyään tähän rakastaja alkaa luonnollisesti kaipaamaan ja rakastamaan sitä, mikä tuottaa järkevät sosiaaliset instituutiot: tieto.
Kauneus itsessään – Tämä on platoninen ’Kauneuden’ idea, ”kauneuden suuri meri”, itsessään. Se ei ole mikään yksittäinen asia, joka on kaunis, vaan kauneuden idea ja syvin olemus. Platon kuvaa tämän kauneuden muodon olevan ”ikuista, syntymätöntä ja häviämätöntä, lisääntymätöntä ja vähenemätöntä” ja ilmenevän ”itsestään ja itsessään aina yhtäläisenä olevana, ja kaikki muut kauneuden muodot ovat siihen osallisia”.
Tieto kaikista muista asioista saadaan samalla tavalla edistymällä etsityn asian ensimmäisestä vaikutelmasta (tai varjosta) sen todelliseen ideaan eli etsittyyn asiaan itseensä. Nämä askelmat seuraavat samaa kuviota joka esiintyy sekä aurinkovertauksessa, vertauksessa jaetusta janasta että luolavertauksessa: edistyminen johdattaa meidät lähemmäksi ja lähemmäksi todellisuutta, kun jokainen askel selittää, miksi edellisen askeleen todellisuus oli vain suhteellista.
Kirjallisuutta

Pitkänen, Pirkko: Platonisen filosofian perusteet: Johdatus Platonin metafyysiseen epistemologiaan.  (Joensuun yliopiston täydennyskoulutuskeskuksen julkaisuja. Sarja B, Oppimateriaalia 8)  Joensuu:  Joensuun yliopisto, 1994.  ISBN 951-708-271-1
Aiheesta muualla

Silverman, Allan: Plato's Middle Period Metaphysics and Epistemology The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Pohjoinen

Pohjoinen on yksi neljästä pääilmansuunnasta, suunta meridiaania pitkin kohti maapallon pohjoisnapaa.
Nykyisissä kartoissa pohjoinen merkitään tyypillisesti yläreunaan. Kartan koordinaattijärjestelmä ei kuitenkaan ole välttämättä täsmälleen todellisen pohjoissuunnan mukainen, jolloin todellista pohjoissuuntaa kutsutaan napapohjoiseksi ja kartan koordinaatiston ”pohjoissuuntaa” karttapohjoiseksi. Näistä vielä poikkeaa Maan magneettikentän paikallisen suunnan mukainen magneettinen pohjoinen eli neulapohjoinen.
Sanan alkuperä

Sana pohjoinen on sukua sanalle pohja. Uskottiin mahdollisesti, että Manalaan, eli ikään kuin maailman pohjalle pääsi pohjoisen kautta. Eteläisempien suomalaisten näkökulmasta jotakuinkin Pohjoisessa olivat myös Pohjanlahti ja Pohjanmaa, kuten myös myyttinen Pohjola.
Pohjoisella voi sanana olla yhteys myös pohjaan, talon pohjaan, jonne ei tehty ikkunoita. Vrt. etelä.
Pohjoisen mytologinen merkitys muinaissuomalaisille

Pohjoinen on nähty pahaksi ilmansuunnaksi. Äärimmäisessä pohjoisessa uskottiin sijaitsevan Pohjolan maan, josta olivat peräisin kylmyys ja monet taudit ja ongelmat. Usein ajateltiin myös reitin Tuonelaan, maanalaiseen kuolleiden valtakuntaan, kulkevan Pohjoisen kautta. Pohjoisessa seisoi maailmanpylväs, joka kannatti taivaankantta. Maailmanpylväs oli naulattu taivaankanteen Pohjannaulalla, Pohjantähdellä. Pohjantähti oli tärkeä suunnistuksessa.
Pohjoisessa oli myös Lappi, joskin usein Pohjolaa lähempänä ja konkreettisempana. Aivan lähistölläkin omista asuinalueista pohjoiseen päin sijaitsevia vähemmän viljeltyjä alueita voitiin kutsua Lapiksi, ja niiden asukkaita voitiin nimittää lappalaisiksi. Lappalaiset ja Pohjolan väki nähtiin usein vihamielisinä noitina, jotka ampuivat noidannuolia ja aiheuttivat muuta pahaa (ks. esim. Lapinnoita, Lappalaiset suomalaisessa kansanperinteessä). Pohjoistuulen mukana tuli Lapista tai Pohjolasta tauteja, noidannuolia ja ilkeitä yliluonnollisia olentoja.
Pohjoisten kansojen historia

Kirjan kuvitusta: ihmiset kalastavat talvella jäistä.
Pohjoisten kansojen historia (lat. Historia de gentibus septentrionalibus) on Olaus Magnus Gothuksen kirjoittama latinankielinen pohjoismaisten kansojen historiateos, joka ilmestyi vuonna 1555. Sen Suomea koskevat osat on suomennettu.
Kirjallisuutta suomeksi

Olaus Magnus: Pohjoisten kansojen historia: Suomea koskevat kuvaukset.  ((Historia de gentibus septentrionalibus, 1555.) Suomentanut Kaarle Hirvonen. Esipuheen ja selitykset laatinut Kustaa Vilkuna)  Helsinki:  Otava, 1973.  ISBN 9789511042426  (2. painos: Delfiinikirjat, 1977.)
Olaus Magnus: Suomalaiset Pohjoisten kansojen historiassa. Osa 1.  ((Historia de gentibus septentrionalibus, 1555.) Päätoimittaja: Kai Linnilä)  Helsinki: Somero:  Tammi: Amanita, 2002.  ISBN 951-31-2637-4
Olaus Magnus: Suomalaiset Pohjoisten kansojen historiassa. Osa 2.  ((Historia de gentibus septentrionalibus, 1555.) Päätoimittaja: Kai Linnilä)  Helsinki: Somero:  Tammi: Amanita, 2002.  ISBN 951-31-2638-2
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pohjantamandua

| Pohjantamandua |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Pilosa
Alalahko::  Vermilingua
Heimo::  Muurahaiskarhut Myrmecophagidae
Suku::  Tamanduat Tamandua
Laji::  mexicana
Kaksiosainen nimi
 Tamandua mexicana  (Saussure, 1860)  
 Pohjantamanduan levinneisyys.
Katso myös
   Pohjantamandua Wikispeciesissä   Pohjantamandua Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pohjantamandua, joskus myös kierteishäntämuurahaiskarhu (Tamandua mexicana) on tamanduoiden sukuun kuuluva muurahaiskarhulaji. Pohjantamanduaa esiintyy Etelä-Amerikan pohjoisosissa ja Keski-Amerikassa. Pohjantamanduan erottaa sen lähisukulaisesta tamanduasta (Tamandua tetradactyla) siitä, että sillä on selässään musta V-kirjaimen muotoinen läiskä.
Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi oli ”meksikontamandua”.