stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kehitysapu
Kehitysyhteistyön laatu ja tehokkuus

YK-yliopiston taloustutkimusinstituutti (WIDER) on päätynyt siihen, että jos apua annetaan 10 prosenttia vastaanottajan bruttokansantulosta, saadaan pitkällä aikavälillä aikaan keskimäärin puolentoista prosentin lisäkasvu.
Rahankäyttöä ja kumppanimaiden kanssa sovittujen tulosten saavuttamista valvotaan ja tarkastetaan monin tavoin. Ulkoministeriön alueosastoilla on keskeinen vastuu omien hankkeidensa evaluoinnista ja tarkastuksesta. Ulkoministeriö julkaisi vuonna 2018 ensimmäisen tulosraportin, johon se oli koonnut kehitysyhteistyön tuloksia ja ulkopuolisten arviointien suosituksia, onnistumisia ja moitteita Suomen kehitysyhteistyön laadusta.
Kokonaisuudessaan Suomi saavuttaa kehityspolitiikan tavoitteet raportin mukaan verrattain hyvin. Kaikkein tuloksellisinta työ on ollut silloin, kun rahalliseen tukeen on yhdistynyt poliittinen vuoropuhelu, asiantuntemus ja vaikuttaminen. Haasteellisinta tulosten saavuttaminen on ollut siellä, missä työtä ovat heikentäneet eri tavoin epävakaat olot.
Suomalaisten kehitysjärjestöjen kattojärjestön Fingon mukaan kehitysapu toimii ja vähentää köyhyyttä, vaikka se ei ole ainoa kehitysmaihin vaikuttava tekijä, eikä kaikkia kehitysmaita köyhdyttäviä rakenteita, kuten länsimaiden kauppa- ja velkapolitiikkaa, ole onnistuttu poistamaan. Fingon mukaan kehitysavulla on saatu aikaan merkittäviä tuloksia., vaikka muun muassa AIDS, malaria ja muut sairaudet sekä luonnonkatastrofit ja kehitysmaiden hallinnolliset ongelmat kuten korruptio ovat vaikeuttaneet köyhyyden vähentämistä.
Kehitysyhteistyön tuloksellisuutta seurataan kahdellatoista mittarilla, joista on sovittu Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestössä (OECD). Mittarit on kirjattu kansainvälisiin sopimuksiin vuonna 2005 (Pariisin julistus) ja 2008 (Accran toimintasuunnitelma). Yksi tavoite on avun pirstaleisuuden vähentäminen. Toinen tavoite on köyhien ihmisten ja maiden omien ponnistusten tukeminen eli omistajuuden siirtäminen heille itselleen. Käytännössä kehitysmaat pyrkivät laatimaan täsmällisiä kansallisia kehityssuunnitelmia ja avunantajat kohdentamaan tukensa näiden suunnitelmien toteuttamiseen.
Kritiikkiä > Dambisa Moyo

Kuuluisan sambialaisen ekonomisti Dambisa Moyon bestsellerin Dead Aid mukaan loputon kehitysapu Afrikan hallituksille on tuottanut riippuvuutta, rohkaissut korruptiota ja lopulta tehnyt pysyväksi huonon hallinnon ja köyhyyden. Moyon mukaan kehitysapu takaa köyhyyden kierteen ja estää talouskasvun Afrikassa. Markkinaehtoinen kauppa, luotot ja mikroluotot ovat Moyon analyysin mukaan apua parempia vaihtoehtoja.
Moyon näkemyksiä ovat tukeneet myös muun muassa ghanalainen YK:n entinen pääsihteeri Kofi Annan, kehitysapua vastustava Ruandan presidentti Paul Kagame Senegalin presidentti Abdoulaye Wade ja Suomen entinen ulkoministeri Erkki Tuomioja.
Taloustieteen  professori Pertti Haaparanta on syyttänyt Dambisa Moyoa tietoisesta harhaanjohtamisesta. "Nykytietämyksen valossa apu on lisännyt talouskasvua", Haaparanta kirjoittaa blogissaan. "Toki vastakkaisia yksittäisiä tuloksia on, mutta nekään eivät ole osoittautuneet kestäviksi. Yksi tällainen, ja Moyon kirjan kannalta keskeinen väite on, että apu rapauttaa saajamaiden kilpailukykyä, koska se kiihdyttää hintojen nousua. Näin se vähentäisi vientiä, kasvattaisi tuontia ja lisäisi kehitysmaiden velkaisuutta. Vaikutusta kiihdyttää se, että apua saavien maiden kyky käsitellä isoja apusummia on huono. Mutta tämäkään mekanismi ei ole viimeisimpien tutkimusten mukaan riittänyt kumoamaan avun positiivisia vaikutuksia. Apu onkin kasvattanut tuotantokapasiteettia, mikä on vähentänyt avun inflaatiovaikutusta", Haaparanta kirjoittaa Akateemisessa talousblogissa.
Kritiikkiä > Matti Kääriäinen

Yli 40 vuotta ulkoministeriön kehitysyhteistyössä työskennellyt ulkoasiainneuvos Matti Kääriäinen on todennut, että kehitysapu on vähentänyt äärimmäistä köyhyyttä Aasiassa ja Latinalaisessa Amerikassa, mutta Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, mihin kehitysapua annetaan eniten, äärimmäinen köyhyys on lisääntynyt.   Kirjassa Kehitysavun kirous  Kääriäinen määrittelee kolme keskeistä ongelmaa, joiden perusteella kehitysapu on nykyisessä muodossaan vaikeasti perusteltavaa toimintaa.
Kehityksen käsite tulkitaan monella tavalla. Yleisimmin se samastetaan talouskasvuun, vaikka köyhyyden vähentämisen kannalta todellinen demokratia ja oikeudenmukainen tulonjako olisivat olennaisempia.
Kehitysyhteistyö tukee yleisesti valtaa pitäviä ja luonteeltaan ei-demokraattisia rakenteita ja estää tällä tavoin hallinnon vastuullisuusperiaatteen syntymisen ja demokratian kehittymisen.
Kehitysyhteistyö perustuu avun antajien näkemyksiin eikä lähde liikkeelle kohderyhmien itsensä identifioimista asioista ja on siten juuttunut tuloksettomaan "rakenteelliseen hulluuteen".
Kritiikkiä > Korruptio

Tutkijat havaitsivat 22 köyhän maan suoraa budjettitukea seuraamalla, että kun valtio sai lisää apua yhden prosentin bruttokansantuotteestaan, maan kansalaisten talletukset veroparatiiseihin kasvoivat 3,4 prosenttia. Normaalin pankkivalvonnan maihin talletukset eivät lisääntyneet. Tulos tuke oletusta, että kehitysapua päätyy köyhien maiden rikkaalle ja korruptoituneelle eliitille.
Vuonna 1985 Etiopiaan Live Aid -hyväntekeväisyyskonserteilla kerätyt rahat päätyivät Yhdistyneen kuningaskunnan yleisradioyhtiön BBC:n vuonna 2010 esittämän ohjelman mukaan diktaattori Mengistu Haile Mariamin haltuun, ja hänen väitetään käyttäneen huomattavan tai jopa suurimman osan  lahjoitusvaroista aseiden ostamiseen Neuvostoliitosta voidakseen kukistaa maan sisäisen opposition. Etiopialla, joka oli maailman kolmanneksi köyhin maa, oli lopulta Afrikan suurin ja parhaiten varustettu armeija.
Kritiikkiä > Kehitysavun toteutuksen muuta arvostelua

Kehitysavun toteutusta on arvosteltu läpinäkyvyyden puutteesta, sen sitomisesta ostoihin avunantajien maihin sekä virheellisten menoerien lukemisesta kehitysapuun
Suomen kehitysyhteistyö ei ole pärjännyt kovinkaan hyvin kansainvälisissä kehitysyhteistyön avoimuutta mittaavissa selvityksissä. Kansainvälisessä vertailussa avoimesti kehitysavustaan kertovat monet kehityspankit ja YK-järjestöt ja valtioista Belgia, Hollanti, Kanada, Ruotsi, Saksa ja Yhdysvallat. Suomi on kansainvälisessä Aid Transparency Indeksissä kohtalaisten kategoriassa.
Yksi kehitysavun laadun kannalta kritisoitu tapa on sitoa apu ostoihin avunantajamaista. Tutkimusten mukaan sitomaton apu eli vapaalle kilpailulle avatut hankinnat lisäävät avun tehokkuutta, vähentävät sen perille saattamisen kustannuksia ja lisäävät vastaanottajamaiden omistajuutta. OECD on pyrkinyt avun sitomisen väheneminen, ja virallisesti sitomatonta apua oli vuonna 2016 noin 88,3 prosenttia kaikesta avusta. Kansalaisjärjestöjen verkosto Eurodad on kuitenkin laskenut, että sitomatonkin apu on usein käytännössä sidottua. Eurodadin laskelmien mukaan kaksi kolmasosaa hankintasopimuksista menee käytännössä länsimaiden yrityksille, ja 60 prosenttia yrityksille siinä maassa, josta apu tulee.
Kehitysavun antajamaita on syytetty siitä, että kaikki apu ei tähtää köyhyyden vähentämiseen. Tällaista avun paisuttelua olisi esimerkiksi pakolaisten vastaanottokulujen laskeminen kehitysavuksi.
Avun määrä

Kehitysapua annettiin kansainvälisesti vuonna 2017 noin 146,6 miljardia dollaria. Se vastasi noin 0,31 prosenttia avunantajien bruttokansantulosta. YK asetti vuonna 1970 teollistuneiden maiden kehitysavun tavoitteeksi 0,7 prosenttia bruttokansantulosta. Vuonna 2005 EU-maat sopivat, että tämä taso saavutetaan vuonna 2015. Se ei toteutunut.
Tavoitteeseen vuonna 2017 pääsivät vain Ruotsi, Norja, Tanska, Luxemburg ja Iso-Britannia. DAC:n ulkopuolisista rahoittajista tavoitteeseen pääsivät Turkki ja Yhdistyneet arabiemiirikunnat.
Suomi budjetoi vuonna 2019 kehitysyhteistyöhön 989 miljoonaa euroa, mikä vastasi 0,41 prosenttia bruttokansantulosta.
Avun määrä > Verrattuna siirtolaisten rahalähetyksiin

Siirtolaisten lähtömaihinsa lähettämät rahat ylittävät kehitysavun merkittävästi. Maailman talousfoorumi arvioi, että vuonna 2017 siirtolaiset lähettivät kehitysmaihin 466 miljardia dollaria. Tämä raha tukee noin 800 miljoonaa ihmistä ja on yli kolminkertainen kehitysapuun nähden.
Avun määrä > Suhteessa epätasa-arvoiseen vaihtoon

Jason Hickel kollegoineen toteaa, että pohjoisen kehittyneiden maiden talous perustuu vielä nykyäänkin etelän maiden resurssien omimiselle samoin kuin kolonialismin aikoina, mutta entistä hienovaraisemmin menetelmin. Nykyään pohjoisen maat käyttävät mm. rikkauttaan, monopoli- ja monopsoniasemiaan, lainsäädäntövaltaansa ja aseellista voimaansa köyhien maiden hintojen alas painamiseen, minkä jälkeen ne hyödyntävät näitä maita arvotuotteittensa valmistajina. Hintojen painamisesta seuraa, että jokaista etelän pohjoisesta tuomaa raaka-aineyksikköä kohden etelän olisi vietävä pohjoiseen yhden sijasta viisi raaka-aineyksikköä (suhde 5:1). Maa-alueiden osalta suhde on samoin 5:1, energian osalta 3:1 ja työvoiman osalta 13:1. Esimerkiksi vuonna 2015 pohjoinen anasti etelästä raaka-aineita, maata, energiaa ja työtä määrän, jonka arvo oli 10,8 biljoonaa dollaria – noin 23% verrattuna pohjoisen bruttokansantuotteeseen. Tämä summa olisi riittänyt vaikkapa äärimmäisen köyhyyden lopettamiseen 70-kertaisesti. Tappiot, jotka etelälle koituvat tästä epätasa-arvoisesta vaihdosta, ovat 30-kertaiset verrattuna siihen rahalliseen apuun, jonka etelä saa pohjoisesta. Samalla Kehitysyhteistyökomitean jäsenmaat keräsivät itselleen hyötyinä 80-kertaisesti sen, minkä ne käyttivät rahan muodossa kehitysapuun. Epätasa-arvoinen vaihto mahdollistaa pohjoisen maiden ylikulutuksen, jonka haitat koituvat etelän vahingoksi. Hickelin et al. mukaan tasapuolisemmin toimiva kauppa olisi kehityksen kannalta parempi kuin kehitysapu.
Suomen kehityspolitiikka

Kehityspolitiikka on keskeinen osa Suomen ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa. Kehityspolitiikan päämääriä ohjaa YK:ssa syyskuussa 2015 hyväksytty kestävän kehityksen toimintaohjelma Agenda 2030. Kestävän kehityksen tavoitteiden pyrkimyksenä on poistaa äärimmäinen köyhyys maailmasta ja turvata hyvinvointi ympäristölle kestävällä tavalla. Kehityspolitiikan linjauksia käsitellään Suomen kehityspoliittisessa toimenpideohjelmassa. Sipilän hallituksen (2015–) hallitusohjelmassa sitouduttiin kansainvälisen kehitysyhteistyön tavoitteen 0,7 prosentin bruttokansantulosta saavuttamiseen, mutta kehitysyhteistyövaroihin kohdistuvien leikkausten myötä tavoitteesta jäädään kauas. Varsinaisesta kehitysavusta on leikattu vuodesta 2015 vuoteen 2018 verrattuna kolmasosa, 33 prosenttia. Tyttöjen ja naisten oikeuksia tukevalle työlle, Suomen kehityspolitiikan tärkeimmälle painopisteelle, rahoitus laski 44 prosenttia vuodesta 2014 vuoteen 2016 (536,8 miljoonasta eurosta 298,7 miljoonaan). Huomattavien leikkausten lisäksi Finnfundin merkittävästi kasvaneen tuen määrää on kritisoitu järjestöjen ja osan poliittisten puolueiden toimesta. Finnfundin tehtävä on rahoittaa yritysten toimintaa kehitysmaissa joko pääomasijoituksilla tai lainarahalla. Samalla se pyrkii tukemaan erityisesti suomalaisyrityksiä.
Kehityspolitiikkaa ulkoministeriössä johtaa kehitysministeri. Ensimmäinen kehitysministeri oli vuonna 1991 virkaan nimetty Toimi Kankaanniemi. Kesäkuusta 2019 lähtien kehitysyhteistyö- ja ulkomaankauppaministerinä on toiminut Ville Skinnari.
Yhteensä 88 prosenttia suomalaisista pitää kehitysyhteistyötä tärkeänä tai melko tärkeänä. Suomalaiset haluaisivat tukea ennen kaikkea kehitysmaiden koulutusjärjestelmien kehittämistä. Suomen ulkoministeriö on teettänyt vuosittain vuodesta 2002 alkaen mielipidetutkimuksen, jonka mukaan kehitysapua tuloksellisena pitävien osuus on vähitellen laskenut. Korkeasti koulutetut suomalaiset pitävät kehitysyhteistyön tuloksia keskimäärin hieman muita vähäisempinä.
Kirjallisuutta

Kääriäinen, Matti: Kehitysavun kirous. Into Kustannus Oy, 2015, Helsinki. ISBN 978-952-264-361-2.
Virtanen, Rauli: Kaivoja köyhille. Suomalaisen kehitysyhteistyön vuosikymmenet. WSOY, 2013. ISBN 9789510394397.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kehityspolitiikka ja kehitysyhteistyö Suomen ulkoministeriön verkkosivuilla
Valtioneuvoston ylivaalikautinen selonteko Suomen kehityspolitiikasta 27.5.2021
Ulkoministeriön julkaiseman Kehitys-Utveckling-lehden sivusto
Suomalaiset kehitysjärjestöt Fingo ry
Findikaattori - Suomen kehitysyhteistyömaksatukset vuodesta 1961
Index of Global Philanthropy and Remittances 2016 (englanniksi)
Keltaputket

| Keltaputket |
| --- | --- |
 Välimerenkeltaputki (Ferula communis)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Apiales
Heimo::  Sarjakukkaiskasvit Apiaceae
Suku::  Keltaputket Ferula  L.
Synonyymit
 kyynelputket Dorema D.Don 
Katso myös
   Keltaputket Wikispeciesissä   Keltaputket Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltaputket (Ferula) on sarjakukkaiskasveihin kuuluva suku. Siihen kuuluu 170 lajia vankkoja, ruohovartisia, aromaattisia, monivuotisia kasveja, joita esiintyy Välimereltä Keski-Aasiaan ulottuvalla alueella. Pirunkeltaputkea ja pihkakeltaputkea käytetään lääkekasveina, välimerenkeltaputkea koristekasvina.
Lajeja

Ferula assa-foetida – pirunkeltaputki (pirunpihka eli hajupihka)
Ferula communis – välimerenkeltaputki
Ferula foetida – löyhkäkeltaputki
Ferula gummosa – pihkakeltaputki
Ferula kelleri – kirgisiankeltaputki
Ferula lancerottensis – lanzarotenkeltaputki
Ferula latipinna – palmankeltaputki
Ferula linkii – kanariankeltaputki
Ferula narthex – skorpionikeltaputki
Ferula ovina – vuonankeltaputki
Ferula persica – persiankeltaputki
Ferula tenuisecta – pitsikeltaputki
Ferula ammoniacum (aiemmin Dorema ammoniacum) – persiankyynelputki
Ferula pseudalliacea
Pirunkeltaputki.
Välimerenkeltaputki.
Pihkakeltaputki.
Aiheesta muualla

ITIS: Ferula (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Ferula (englanniksi)
Flora of China: Ferula (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1342970  Wikispecies: Ferula  APDB: 190763  APNI: 75029  CoL: 4JW3  eFloraSA: Ferula  EPPO: 1FERG  FNA: 112746  FoC: 112746  GBIF: 3034682  GRIN: 4656  iNaturalist: 82618  IPNI: 39997-1  IRMNG: 1381133  ITIS: 500647  NBN: NHMSYS0000458752  NCBI: 52470  Open Tree of Life: 436007  PLANTS: FERUL3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30105171-2  Tropicos: 40009122  WFO: wfo-4000014698
Apu (lehti)

| Apu |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  Aikakauslehti
Kustantaja:  A-lehdet
Julkaisija:  A-lehdet
ISSN:  ISSN 0355-3051
Perustettu:  1933
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  A4
Ilmestymistiheys:  torstaisin
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Apu on vuonna 1933 perustettu, viikoittain ilmestyvä A-lehtien yleisaikakauslehti. Sen vastaava päätoimittaja on Iina Artima-Kyrki. Avun lukijamäärä Kansallisen Mediatutkimuksen (KMT 2023) mukaan on 258 000 ja kokonaistavoittavuus 455 000.
Historiaa

Apu perustettiin lamavuonna 1933 työttömien avustamiseksi. Lehden perustivat Aune ja Yrjö Lyytikäinen. Ensimmäinen numero ilmestyi 19. helmikuuta 1933 ja myytiin loppuun saman päivän aikana. Lehden myyjinä oli vain työttömiä.
Lehden levikki on 168 780 (2010), levikin lasku on ollut jyrkkä, sillä vielä vuonna 2001 levikki oli noin 255 000. Levikin ja lukijamäärän kehitys on ollut lähes identtinen toisen perhelehden Seuran kanssa jo vuosikymmeniä. Vuonna 1970 Avulla oli 1,45 miljoonaa lukijaa, Seuralla 1,21 miljoonaa; vuonna 1993 Seura oli suurempi 1,24 miljoonalla lukijalla Avun 1,14 miljoonaa vastaan.
Avun sisältöä ovat muun muassa kolumnit, Nitrodisko-kaskupalsta, ristikot ja jokaviikkoinen Missä Jallu luuraa? -lukijakilpailu.
Jokaisen kuukauden ensimmäinen numero on Suur-Apu, jossa on Avun perussisällön lisäksi 24 sivua enemmän asiaa päivänpolttavista aiheista. Apu-tuoteperheen muut lehdet ovat Apu Terveys, Apu Juniori, ApuRistikot, ApuKrypto ja Apu Luonto.
Avun päätoimittajana toimi loppuvuodesta 2024 Ville Pernaa tammikuuhun 2025.
Apu-lehden päätoimittajat

Yrjö Lyytikäinen 1933–1956
Aune Lyytikäinen 1956–1958
Matti Lyytikäinen 1958–1962
Pauli Myllymäki 1962–1965
Olli Lyytikäinen 1965–1967
Tuomo Keko 1967–1969
Eero Sauri 1969–1975
Hannu Parpola 1975–1978
Jukka Miettinen 1978–1983
Veli-Antti Savolainen 1983–1985
Matti Saari 1985–1993
Jorma K. Virtanen 1993–1995
Markku Veijalainen 1995–1999
Matti Saari 1999–2011
Marja Aarnipuro 2011–
Iina Artima-Kyrki (vastaava päätoimittaja) 2021–
Toimittajia

Ritva-Liisa ”Ippa” Relander, toimituspäällikkö, Avussa 1949–1995
Veikko Ennala (1950–1960-luku)
Matti Jämsä (1953–?)
Arto Paasilinna (1968–1970)
Kaarina Helakisa (1969–1972)
Heikki Hietamies (1979–)
Juha Numminen (erikoistoimittaja 1984–1988, toimittaja 1998–2003)
Juha Itkonen
Markku Rautonen
Eve Hietamies
Kolumnisteja

Heidi Hautala
Paavo Lipponen – satraappi-kohu Avun kolumnista keväällä 2004
Arto Paasilinna (1975–1988)
Yrjö Rautio
Ilmari Turja
Juha Väätäinen (1970-luku)
Aarno Laitinen Pakinoitsija Tämä hetki (viimeinen sivu lehdessä nimim. Naisten saunassa)
Jarmo Mäkelä
Vexi Salmi
Klaus W. Karlsson, pitkäaikainen lääkärin neuvontapalstan pitäjä
Aiheesta muualla

A-lehdet: Apu (Arkistoitu – Internet Archive)
Lehden kotisivut
Ylen Elävä arkisto: Suurlehden kulissien takana – Avun esittelyfilmi vuodelta 1956
Eero Kemilä

Eero Kemilä on suomalainen luontovalokuvaaja ja -kirjailija. Vuonna 1990 hän sai Veikko Huovisen palkinnon. Kemilä on kuulunut Vuoden luontokuva -kilpailun palkintotuomaristoon. Hän asuu Vaalassa.
Kemilälle myönnettiin taiteilijaeläke 2015.
Teoksia

Eränkävijä. metsästäjien ja kalastajien parhaat palat 1974/1974 (yhdessä Reino Harisen kanssa, 1974)
Seitsemän sinisen takana: kuvakirja Sotkamosta (yhdessä Veikko Huovisen kanssa, Otava 1986; ISBN 9511091840)
Ruskeakarhu (yhdessä Erik S. Nyholmin kanssa; WSOY 1990; ISBN 951014696X)
Veistoksia Kainuussa (yhdessä Marja-Leena Aholan, Jorma Hautalan, sekä Ulla ja Mark Shackletonin kanssa, 1992)
Le printemps de ours (videotallenne vuodelta 1998).
Arabiantiira

| Arabiantiira |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Lokit Laridae
Alaheimo::  Tiirat Sterninae
Suku::  Tiirat Sterna
Laji::  repressa
Kaksiosainen nimi
 Sterna repressa  Hartert, 1916 
Katso myös
   Arabiantiira Wikispeciesissä   Arabiantiira Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Arabiantiira (Sterna repressa) on keskikokoinen Arabian niemimaan ympäristössä elävä tiira.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 32–34 cm, siipien kärkiväli 75–83 cm ja paino 113–142 g. Arabiantiira muistuttaa kalatiiraa, josta sen juhlapuvussa erottaa mustaan päälakeen ja harmaaseen kurkkuun rajautuva puhtaanvalkoinen poski. Sukupuolet ovat samanvärisiä, nuori lintu muistuttaa nuorta kalatiiraa.
Esiintyminen

Arabiantiira pesii laikuittaisesti Arabian niemimaata ympäröivillä rannikoilla ja saarilla Intian valtameressä, Punaisella merellä, Persianlahdella, Arabianmerellä ja paikoin Afrikan itärannikolla. Lajin elinympäristön ala on 259 000 neliökilometriä ja maailman populaation koko on noin 600 000 yksilöä. Ernst Hartert kuvaili lajin holotyypin Al Fawista Irakin eteläosasta. Se on enimmäkseen muuttolintu, joka talvehtii Intian valtamerellä, Intian niemimaan länsiosissa ja Afrikan etelärannikoilla, tavallisesti kaukana merellä. Lepäilevät muuttoparvet voivat joskus olla hyvin suuria, esimerkiksi Omaniin kuuluvalla Masirahilla tavattiin vähintään 70 000 yksilöä.
Elinympäristö

Arabiantiiran pesimäympäristöä ovat koralliriutat, hiekkarannat ja rannikon tuntuman lammikot ja hiekkadyynit.
Lisääntyminen

Laji elää yhdyskunnissa, joissa on yleensä 10–200 paria, joskus jopa 900. Pesä on avoimesti maassa ja naaras munii siihen tavallisesti kaksi munaa. Pesimäbiologia tunnetaan puutteellisesti.
Ravinto

Ruokavalion muodostavat pikkukalat ja hyönteiset.
Kellokoski

Kellokosken kirkko.
Kellokosken ruukki
Kellokoski (ruots. Mariefors) on Tuusulan pohjoisosassa, Järvenpään pohjoispuolella Keravanjoen varressa samannimisen kosken ympärillä sijaitseva asutuskeskus, joka muodosti ennen oman taajamansa, mutta on nykyisin (vuoden 2000 taajamarajauksesta lähtien) osa Helsingin keskustaajamaa. Mäntsälän puoleinen Hyökännummi on myös osa samaa taajama-aluetta. Kellokosken välittömässä läheisyydessä ovat Lahden oikorata ja valtatie 4. Keskustan tuntumassa on lähes alkuperäisessä muodossaan säilynyt ruukki miljöineen. Kellokosken sairaala on HUSiin kuuluva psykiatrinen sairaala.
Tuusulan kunnan mukaan Kellokosken asukasluku on noin 5 000. Kellokosken postinumeroalueella (04500) asui 6 039 henkilöä vuonna 2018.
Palvelut

Kellokosken yläkoulu, Ruukin koulu ja Linjamäen koulu lakkasivat olemasta erillisinä kouluina ja Kellokosken koulu aloitti hallinnollisesti toimintansa 1. elokuuta 2015. Se on suomenkielinen yhtenäiskoulu (luokka-asteet 1–9). Linjamäen toimipiste lakkautettiin vuonna 2021. Tuusulan lukionKellokosken toimipiste toimii yläkoulun kanssa samassa rakennuksessa Koulutie 14:ssä. Kellokoskella toimii myös sairaalakoulu.
Koulujen lisäksi Kellokoskella on terveysasema, kirjasto, useita päiväkoteja ja vanhainkoti sekä urheilu- ja leikkipuisto. Kellokosken Vapaaehtoinen Palokunta ry on toimiva sopimuspalokunta. Kellokosken kartanon alueella on myös sairaalamuseo.
Kellokoskella on kaksi päivittäistavarakauppaa: Alepa ja K-Supermarket. Muita palveluita ovat apteekki, posti, huoltoasema (ns. kylmäasema), kioski, kirpputori, kuntosali, muutama kahvila-ravintola ja jokunen erikoisliike.
Historia

Kellokosken ruukki aloitti toimintansa vuonna 1795. Kellokosken kirkko valmistui vuonna 1800.
Vuonna 1897 Kellokoskella aloitti toimintansa metallialan yritys Björkboda Fabrik A.B., joka oli muuttanut Kemiöstä Kellokoskelle.
Kellokosken alue jakaantui 1930-luvulla selvästi kolmeen osaan, jotka olivat vanha teollisuusalue työläisineen, piirimielisairaalan alue ja pienviljelysvaltainen maanviljelysalue. Kotitalous- ja maatalousvälineitä valmistaneen Kellokosken Tehdas Oy:n työntekijöistä osa puhui ruotsia, ja huomiota herätti tehtaan oma kirkko. Maanviljelysalueelle oli vuoden 1903 maanjaossa muodostettu 134 erikokoista pientilaa, joista monista oli tullut varsin tuottoisia. Paikkakunnalla oli neljä kansakoulua, neljä kauppaliikettä ja seuratalo. Harrastustoimintaa kehittivät Kellokosken Tehdas Oy ja sen johto.
Kellokoskella oli aiemmin huomattava ruotsinkielinen väestönosa. Nykyään ruotsia äidinkielenään puhuvien väestöosuus on parisen prosenttia. Kellokoski valittiin vuoden uusmaalaiseksi kyläksi vuonna 1996.
Kirjallisuutta

Forssell, Hanna & Carlander-Reuterfelt, Gunilla: Ruukin elämää : patruunoita ja työläisiä Kellokoskella. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2009. ISBN 978-952-222-095-0.
Honkanen, Erkki: Kellokosken kyläkirja. Itämerikeskussäätiö, 2002. ISBN 952-91-4454-7.
Tuusulan kylät
| --- | --- |
Taajamat:  Hyrylä  Jokela  Kellokoski 
Kylät:  Huikko  Jäniksenlinna  Kirkonkylä  Lahela  Myllykylä  Nahkela  Paijala  Riihikallio  Ruotsinkylä  Ruskela  Rusutjärvi  Savikulma  Siippoo  Vanhakylä 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland