stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Voimauttavan valokuvan menetelmä
Aiheesta muualla

Menetelmän verkkosivut: www.voimauttavavalokuva.net
Maailman ihanin tyttö, Inhimillinen tekijä -ohjelman jakso 9.2.2012: https://areena.yle.fi/1-50147716
Kirja, joka muutti elämäni, vieraana Miina Savolainen 12.6.2012: https://areena.yle.fi/audio/1-1530644
Puheen Aamu 11.9.2012: Voimauttavan valokuvan kehittäjä Miina Savolainen ”Lapsella on oikeus olla arvokas”: https://areena.yle.fi/audio/1-1663621
Miina Savolainen Jenni Pääskysaaren vieraana 29.1.2014: ”Mitä kuvat kertovat meistä?”: https://areena.yle.fi/audio/1-2128895
Maailman ihanin tyttö -näyttelyn avajaiset 30.1.2014, vieraana presidentti Tarja Halonen: https://areena.yle.fi/1-2159124
Puheen Iltapäivä 7.2.2014: Voimauttavan valokuvan äiti Miina Savolainen: ”Näe rakkaasi toisin”: https://areena.yle.fi/audio/1-2172937
Miina Savolainen Jani Toivolan podcast-vieraana 1.2.2019: https://www.podchaser.com/podcasts/toivola-podcast-761728/episodes/toivola-podcast-miina-savolain-35250928
Riihimäki, Juha: Valokuvista voimaa. (50-vuotishaastattelu) Helsingin Sanomat, 31.8.2024, s. B 37. Helsinki: Sanoma Media Finland Oy. Artikkelin verkkoversio.
SLA podcast 12.9.2024: Aiheena voimauttava valokuva syömishäiriön hoidossa. Keskustelemassa voimauttavan valokuvan menetelmää kehittänyt Miina Savolainen sekä ravitsemusterapeutti ja terveystieteiden maisteri Heini Kaartti. https://open.spotify.com/episode/1F7rDzvjDcBXjbzTavf1VZ
Turku 1300-luvulla

Esihistoria
Kivikausi
Pronssikausi
Rautakausi
Keskiaika
1200-luku
1300-luku
1400-luku
Uusi aika
1500-luku
1600-luku
1700-luku
Uusin aika
1800-luku
1900-luku
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
1300-luvulla Turun asema kaupunkina vahvistui. Turun tuomiokirkko vihittiin käyttöön kesäkuussa 1300. On tosin epäselvää, missä määrin nykyisen kivi- ja tiilikirkon osia kuului tällöin vihittyyn rakennukseen, joka joidenkin tutkijoiden mielestä saattoi olla puuta. Turun kaupungin perustamisesta ei ole säilynyt varsinaista perustamiskirjaa, jossa kaupungille myönnettäisiin kaupunkioikeudet. Turun pormestareista, raadista ja raadinkokouksista on olemassa varmat todisteet vuodelta 1324. Turusta kaupunkina on myös maininta jo vuodelta 1309.
Väkivaltainen 1300-luku

Ruotsi yritti 1300-luvun alkupuoliskolla ulottaa valtaansa suuremmalle alueelle ja ajanjakso sisälsikin jatkuvia sotia, ryöstöretkiä ja rajakahakoita, joissa osapuolet pyrkivät joko laajentamaan tai puolustamaan omaa nautinta-aluettaan ja valtapiiriään. Turkua tämä vaihe kosketti etenkin vuonna 1318, jolloin novgorodilaiset joidenkin tulkintojen mukaan polttivat kaupungin niin, että ainoastaan Turun linna säästyi tuholta. Pähkinäsaaren rauhassa vuonna 1323 määriteltiin Ruotsin ja Novgorodin välinen raja.
Kaupankäynti kasvaa

Turku oli pitkään Suomen merkittävin myös kaupankäynnin saralla. Se lukeutui keskiajalla Hansaliiton kaupan ja merenkulun piiriin. 1300-luvulla kaksi kolmasosaa kaupungin porvareista oli saksalaisia, mutta vähitellen kotimaisten porvarien osuus kasvoi. Kauppiailla oli useita yhteisöjä, kiltoja, joiden kiltataloissa juhlinta saattoi yltyä varsin riehakkaaksi. Vilkkaat kauppasuhteet kohdistuivat etenkin Tukholmaan ja Tallinnaan, mutta myös Pohjanmaalle, Novgorodiin ja Itämeren etelärannikon suurin hansakaupunkeihin. Hämeeseen kulki Turusta tunnettu maantie, Hämeen Härkätie. Viipuriin vei Suuri Rantatie, joka sittemmin tunnettiin Kuninkaantienä.
Galleria

Turun kaupungin tunnus pohjautuu keskiaikaiseen sinettiin vuodelta 1309.
Turun linnan ensimmäisen vaiheen rakennustyöt valmistuivat 1200-luvun lopulla.
Maunu Eerikinpoika, Ruotsin kuningas vuosina 1319–1364.
Margareeta I oli Tanskan, Norjan ja Ruotsin hallitsija, joka perusti Kalmarin unionin 1300-luvun lopulla.
Vanha Suurtori oli Turun hallinnollinen ja kaupallinen keskus kaupungin syntyhetkistä Turun paloon asti. Torin nykyinen rakennuskanta on peräisin 1700- ja 1800-luvuilta.
Gösta Sundqvist

| Gösta Sundqvist> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. toukokuuta 1957 Espoo
Kuollut: 16. elokuuta 2003 (46 vuotta) Espoo
Ammatti:  laulaja, muusikko, radiokoomikko, tuottaja
Muusikko
Aktiivisena:  1978–2003
Tyylilajit:  suomirock
Soittimet:  kitara, huilu, kosketinsoittimet
Yhtyeet:  Leevi and the Leavings (1978–2003)
Levy-yhtiöt:  Love Records, Johanna, Pyramid, Johanna Kustannus
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Gösta Erik Sundqvist (17. toukokuuta 1957 Espoo – 16. elokuuta 2003 Espoo) oli suomalainen muusikko, radiokoomikko ja tuottaja. Hän toimi Leevi and the Leavings -yhtyeen laulajana sen perustamisesta lähtien. Sundqvist myös sävelsi, sanoitti ja sovitti itse kaikki yhtyeen kappaleet.
Sundqvist sai vuonna 1996 arvostetun Juha Vainio -sanoittajapalkinnon, jota hän ei kuitenkaan saapunut noutamaan palkinnonjakotilaisuuteen Kotkan meripäiville vaan nouti sen vasta myöhemmin. Sundqvist vältteli julkisuutta, eikä Leevi and the Leavings konsertoinut kertaakaan. Yhtyeen menestyksen takana olivat pitkälti Gösta Sundqvistin kirjoittamat kappaleet. Sundqvist käsitteli niissä erilaisuutta, alkoholismia, syrjäytyneisyyttä, ihmissuhteita, seksuaalisuutta, mielenterveyttä, luonnonsuojelua ja yhteiskunnallisia asioita, usein humoristisesti ja ironisesti.
Leevi and the Leavingsin ohella Sundqvist teki myös elinaikanansa kaikki kappaleet Aarne Tenkaselle, useilla eri salanimillä. Sundqvist teki myös  Yleisradiolle useita radio-ohjelmasarjoja, joita ovat muun muassa Tietokoneenkorjauskurssi, Belgialaisia kirjauutuuksia, Teinitalo ja tunnetuimpana Koe-eläinpuisto.
Nuoruus

Gösta Sundqvist syntyi 17. toukokuuta 1957 Espoossa ja asui varhaislapsuutensa Helsingissä, josta perhe muutti 1964 Espoon Westendiin. Hän aloitti koulunkäyntinsä silloisessa Olarin kansakoulussa ja jatkoi Etelä-Espoon yhteiskoulussa. Sundqvist tunnettiin lahjakkaana jalkapalloilijana 1970-luvun alussa, jolloin hän pelasi ikäistään vanhempien joukossa Tapiolan Hongassa. Koulussa hän tunsi ”Jogi” Ojamon, joka asui Sundqvistin kanssa samalla kadulla, jonne molempien perheet olivat muuttaneet samoihin aikoihin vuonna 1964. Ojamon sisko toi Jogille paljon levyjä, joita hän kuunteli Sundqvistin kanssa. Tätä kautta Sundqvist tutustui noin 12–13-vuotiaana Jethro Tulliin, josta tuli hänelle tärkeä esikuva. Jethro Tullin Benefit ja MC5:n esikoisalbumi Kick out the Jams saivat nuoret innostumaan musiikista, jolloin jalkapallokin jäi vähemmälle ja Sundqvist alkoi kasvattaa pitkiä hiuksia. Hän lopetti pelaamisen Hongassa 1970-luvun alkuvuosina.
Kaverukset alkoivat soittaa yhdessä Reijo Innan kanssa, ja toisinaan mukana oli myös Jari Malinen samalta koululuokalta. He eivät kuitenkaan soittaneet vielä Sundqvistin omia kappaleita, vaan Black Sabbathia. Jogi ja Sundqvist tekivät yhdessä myös omaa Virtaset-lehteä, jonka he laittoivat jakoon koulun ilmoitustaululle. Ojamon kautta Sundqvist tutustui vuonna 1971 vuotta vanhempaan Juha Partaseen. Vähän myöhemmin Sundqvistin vanhemmat erosivat, ja hän muutti äitinsä ja siskojensa kanssa Helsingin Meilahteen. Jossain vaiheessa Sundqvist alkoi suhtautua koulunkäyntiin välinpitämättömästi, eikä häntä enää nähty tunneilla keskikoulun viimeisellä luokalla. Reijo Innan mukaan hän oli ollut kuitenkin huippuoppilas, joka pärjäsi kaikissa aineissa tekemättä töitä niiden eteen. Tärkein syy koulunkäynnin keskeyttämiseen oli Partasen mukaan Sundqvistin itsevarmuus siitä, ettei hän tarvinnut koulun tietoja omiin tekemisiinsä.
Gösta Sundqvist kertoi vuonna 1984 nuoruusvuosistaan seuraavasti:
»Kun kymmenen vuotta sitten kävin Espoossa koulua, minulla oli tupeerattu tukka, meikit naamassa ja naisten hameita päällä. Urheilumaikat ajattelivat, että hulluhan tuo on, se täytyisi saada hoitoon. Silloin olin todella yksin. Kaverinikaan eivät kehdanneet liikkua kanssani, vaikka he olivat seudun kovinta aineistoa, aivan kypsiä koulukotiin, mihin moni joutuikin. Jeesus, minä olin yksin, mutta selvisin siitä.»
Juha Partanen kuitenkin kertoo muistelmateoksessaan, ettei nähnyt Sundqvistilla meikkiä 1970-luvun alkuvuosina, lukuun ottamatta kertaa jolloin he kokeilivat meikkejä keskenään.
Muusikon ura > Leevi and the Leavings

Juha Partaselle antamassaan haastattelussa 1978 Sundqvist sanoi, että Leevi and the Leavings syntyi varsinaisesti vuoden 1977 syksyllä. Reijo Inna ja Risto Paananen tutustuivat suorittaessaan asepalvelusta Hämeenlinnan jääkäripatteristossa. Pari kuukautta myöhemmin Inna pyysi Paanasta soittamaan Iittalaan mökille, koska porukasta puuttui basisti. Sundqvist ja hänen ystävänsä olivat jo pitkän aikaa tehneet Stereogramofoni-kasetteja, joissa he pilailivat eri radio-ohjelmien ja yhtyeiden kustannuksella. Kaseteilla esiintyviä kuvitteellisia yhtyeitä olivat muun muassa The Babyboys, Kyösti Salmenoksan kvintetti ja Leevi and the Leavings. Kasetteja tehtiin kymmenisen kappaletta ja niitä jaettiin ystäväpiirille. Sketseistä suurin osa oli Gösta Sundqvistin käsialaa. Sundqvist halusi pitää nämä omakustanteet noin 20 ihmisestä koostuneen pienen piirin sisällä, sillä hän koki ettei hänen tarvinnut ”näyttää kenellekään mitään”. Vuonna 1978 yhtye esiintyi Iittalan Äimä-Rockissa salanimillä ”Tarmo Dynamo” ja ”Rife Paananen ja kyytipojat”.
Reijo Innan haaveena oli tehdä oikea levy. Kaseteilta valittiin kaksi kappaletta, ”Mitä kuuluu, Marja-Leena?” sekä ”Rakas Annika...”, jotka lähetettiin Atte Blomille Love Recordsiin kuunneltavaksi. Inna teki sen salassa Sundqvistilta, joka ei olisi halunnut tarjota kappaleita julkaistaviksi. Levy-yhtiö tarjoutui kustantamaan levyn, ja ensimmäinen single julkaistiin vuonna 1978. Aluksi Gösta Sundqvist vastusti kokonaisen albumin tekoa ja halusi julkaista sen sijaan tuplasinglejä. Niitä ilmestyikin kaksi vuonna 1979. Samana vuonna yhtyeeseen liittyi kitaristi Juha Karastie, joka oli soittanut Sundqvistin kanssa yhdessä jo aikaisemmin. Samoihin aikoihin Inna päätti lähteä yhtyeestä, sillä hän halusi pitää yhtyeen anonyymina, singlejä julkaisevana ryhmänä. Innan mielestä yhtyeellä ei ollut tarpeeksi materiaalia kokonaista LP-levyä varten. Innan tilalle rumpaliksi tuli Risto Paanasen vanha koulukaveri Jarmo Leivo.
Jo yhtyeen alkuvaiheista lähtien Sundqvist piti ohjia käsissään, ja yhtyeen nimi yhdistettiinkin usein ensimmäisenä juuri Sundqvistiin. Yhtyeen tunnetuin kokoonpano vakiintui kuitenkin vuonna 1987, kun Niklas Nylund tuli bändin rumpaliksi. Myös Haije Sundqvistin naisääni oli alusta alkaen oleellinen osa Leevi & The Leavings -soundia. Tämä kokoonpano säilyi yhtyeen uran loppuun saakka. Omalla nimellään Leavings teki ainoan julkisen esiintymisensä osallistuessaan vuoden 1981 Euroviisu-karsintoihin, joissa se esiintyi kappaleella ”Sinisilmä, mansikkasuu”. Yhtye kuitenkin putosi jo alkukarsinnoissa. Levynkannet olivat Sundqvistille erityisen tärkeitä; Roo Ketvelin haastattelussa 1989 hän kuvaili niitä yhtä tärkeiksi kuin lauluja. Göstan ideoiden pohjalta ja tarkassa valvonnassa Leavingsin kansitaiteesta vastasivat pääosin Mikko Kurenniemi ja Timo Puranen.
Muusikon ura > Muut projektit

Sundqvist toimi myös tuottajana 1970−1980-lukujen vaihteessa muille yhtyeille, kuten The Crinolettesille, jossa lauloivat molemmat hänen sisarensa. Yksi hänen tuottamistaan projekteista oli The Silver, jonka kaksi singleä julkaistiin Johannan Black Label -levymerkin alla. Avantgarde-henkistä metelimusiikkia soittaneen The Silverin jäsenet olivat pitkään mysteeri, kunnes Yle selvitti yhtyeen johtohahmon henkilöllisyyden vuonna 2015.
Vuonna 1989 näyttelijä Tanja-Lotta Räikkä tulkitsi Euroviisu-karsinnoissa Sundqvistin tekemän kappaleen ”Huominen Eurooppa”.
Sundqvist toimi vierailevana solistina Liisa Akimofin kanssa tehdyllä kappaleella ”Viiden pennin paskiainen” vuonna 1993 ja Sipe Santapukin kappaleella ”Häiriintynyt kuu” 2002.
Sundqvistin tekemien radio-ohjelmien myötä yleiseen tietoisuuteen nousi myös sittemmin laulajana tunnettu Aarne Tenkanen. Tenkanen oli Sundqvistin fiktiivisten radiosarjojen vakiohahmo, jota esitti (ja yhä esittää) radiotoimittaja Kai Järvinen. Sundqvist ja Tenkanen tekivät yhteistyötä myöhemmin myös radion ulkopuolella, sillä Sundqvist kirjoitti ja sävelsi kappaleita hänelle usealla salanimellä, kuten L. Samarialainen, Erkki Salpola ja Pentti Jormanainen. Tenkasen laulajaura alkoi vuonna 1995, kun Sundqvist ja Järvinen päättivät tehdä singlen nimeltä ”Hemaisevan seksikäs pörröpää”. Kappale nousi suureen suosioon, ja sen vuoksi Sundqvist teki Järvisen kanssa vuonna 1996 ensimmäisen Tenkas-albumin Iso pitkä. 1998 ilmestyi Tenkasen tyttökalenteri ja 2001 Tenho. Seitsemän vuotta Sundqvistin kuoleman jälkeen vuonna 2010 ilmestyi Ajan platinaa.
Radiokoomikon ura

Gösta Sundqvist toimi myös monta vuotta radiokoomikkona. Hänen radiouransa alkoi viimeistään vuoden 1988 lopulla Rockradiossa, jossa hän teki Gösta Sundqvist esittää -ohjelmaa.  Seuraava ohjelma, Tietokoneenkorjauskurssi, alkoi vuonna 1990 lähes heti Radiomafian toiminnan alkamisen jälkeen. 1992 ohjelman nimeksi vaihtui Belgialaisia kirjauutuuksia, ja vuoden 1993 alussa se muuttui muotoon Belgialaisia kirjaharvinaisuuksia. Jo näissä varhaisissa ohjelmissa käytettiin samantapaista kaavaa joka vakiintui Koe-eläinpuistoon. Suosikkiohjelma Koe-eläinpuisto alkoi syyskuussa 1993, ja sitä tehtiin vuoteen 2003 asti. Hänen viimeiseksi radio-ohjelmakseen jäi Teinitalo, jonka viimeinen jakso lähetettiin muutama tunti ennen Sundqvistin kuolemaa perjantaina 15. elokuuta. Yhteensä vuosien 1988 ja 2003 välillä ehdittiin lähettää noin 700 jaksoa Göstan kirjoittamia radiohupailuja.
Radiokuunnelmissaan hän sekoitti faktaa ja fiktiota, ja käytti toisinaan oikeita henkilöitä hahmoinaan. Sundqvist esitti kuunnelmissaan radiotoimittajaa, joka joko yksin tai ”kollegansa” kanssa teki ohjelmaa ”suorana lähetyksenä” jostain erikoisesta paikasta. Tarinoissaan hän käytti sekä tuttuja että uusia hahmoja, jotka tilanteiden tapaan oli viety äärimmilleen. Lyhyiden sketsipätkien välissä soitettiin aina musiikkia, joka saattoi liittyä teemaltaan sitä ennen esiintyneeseen sketsiin. Muutaman kerran ohjelmat muodostivat kokonaisuuksia, joita olivat muun muassa trilogiamuotoiset matkat Afrikkaan, Venäjälle ja Etelä-Amerikkaan – näistäkin paikoista löytyi ”sattumalta” tuttuja hahmoja. Suomessa käytiin muun muassa Kauppatorin alle kaivetussa likavesiuimalassa.
Sarjojen suosio oli korkealla loppuun asti, minkä todistaa jo lähetysajan sijoittaminen viimeisinä vuosina viikonloppuun hyvään kuunteluaikaan. Koe-eläinpuiston jaksoja alettiin uusia vuonna 2004, ja viimeksi vuonna 2015 Yle Radio Suomi-kanavalla. Koe-eläinpuiston hahmokaartista suosituksi nousi kuvitteellinen raitiovaununkuljettaja Aarne Tenkanen, jonka kautta Sundqvist saattoi toteuttaa sisäistä Junnu Vainiotaan isojen poikien laulujen hengessä.
Viimeiset vuodet

Viimeisten seitsemän elinvuotensa aikana Sundqvist ei antanut haastattelua edes Soundiin, joka oli julkaissut hänestä aikaisemmin laajojakin juttuja, mutta hän oli luvannut päätoimittaja Timo Kanervalle suostuvansa haastatteluun täytettyään 50 vuotta. Ilta-Sanomat julkaisi tosin viikko Sundqvistin kuoleman jälkeen haastattelun, joka perustui vain vähän aikaisemmin käytyyn keskusteluun. Sitä ei kuitenkaan ollut tarkoitus julkaista haastatteluna, sillä Sundqvist oli halunnut välttää siitä seuraavia haastattelupyyntöjä. Juha Partasen mukaan Sundqvist piti näinä vuosina etäisyyttä myös muihin ihmisiin. 1990-luvun lopulla hän toimi jonkin verran kolumnistina Alueuutisille.
Sundqvist ei juonut alkoholia juurikaan, mutta oli polttanut paljon tupakkaa teini-ikäisestä lähtien. Viimeisinä elinvuosinaan hän alkoi huolehtia terveydestään, sillä hänelle oli kertynyt vuosien mittaan huomattavasti ylipainoa. Helsingistä pois muutettuaan hän hankki polkupyörän ja alkoi kuntoilla säännöllisesti. Hän myös lopetti tupakoinnin lääkärin suosituksesta.
Sundqvist kuoli 46-vuotiaana sydänkohtaukseen kotonaan Espoossa 16. elokuuta 2003. Paananen oli puhunut Sundqvistin kanssa puhelimessa muutamaa päivää aikaisemmin; heidän suunnitelmissaan oli tehdä seuraavasta levystä ”iloista poppia”. Viimeisenä iltana he menivät studioon ja tekivät yhdestä edellisen albumin kappaleesta uuden version, joka jäi ”julkaisemattomaksi kappaleeksi”. Sundqvistin kuoleman jälkeen Risto Paananen, Juha Karastie ja Niklas Nylund päättivät yhdessä lopettaa yhtyeen toiminnan, sillä Leevi and the Leavings ilman Sundqvistia olisi ollut mahdoton ajatus. Vuonna 2011 he kuitenkin ilmoittivat palaavansa nimellä Leavings-Orkesteri ja aikovansa tehdä keikkoja, joilla he soittavat omien kappaleidensa lisäksi myös joitain Leevi and the Leavingsin kappaleita.
Syksyllä 2004 järjestettiin Sundqvistin muistoksi neljä Malja Göstalle -muistokonserttia. Konserteissa useat suomalaiset artistit, kuten Ismo ja Ilkka Alanko, Tuomari Nurmio, Maarit Hurmerinta, Timo Rautiainen, Samuli Putro, Marjo Leinonen ja Pauli Hanhiniemi, tulkitsivat Leevi and the Leavingsin kappaleita. Ohjelma lähetettiin myös televisiossa nimellä Isälle Göstalta marraskuussa 2004. Konserteista kaksi järjestettiin Helsingin juhlaviikkojen Huvilateltassa 30. ja 31. elokuuta 2004 ja kolmas Tampere-talon isossa salissa 11. syyskuuta 2004. Neljäs konsertti järjestettiin Lahdessa Sibeliustalossa.
Sundqvist on haudattu Kellonummen hautausmaalle Espoossa.
Henkilökuva

Gösta Sundqvist asui suurimman osan elämästään Helsingin Punavuoressa Ratakadulla ja myöhemmin Kapteeninkadulla, mutta muutti viimeisinä vuosinaan takaisin synnyinseuduilleen Espooseen. Sundqvist oli jo melko nuoresta naimisissa ja kahden tyttären isä. Hänen isänsä oli suomenruotsalainen ja äiti Karjalan evakkoja Heinjoelta. Sundqvistilla oli myös kaksi siskoa, Hanni (s. 1954) ja Haije(s. 1962), joka esiintyi myös kaikilla Leavings-levyillä naislaulajana, Hannin kanssa veljensä radio-ohjelmissa ja esimerkiksi Nuoret miljonäärit -tuplasinglen kansikuvassa.
Muun muassa metsästystä harrastava Sundqvist esitti usein mielipiteensä  yksityisautoilusta ja kulutushysteriasta. Hän käytti kannanottona lähinnä vain verryttelyasua ja tuulipukua. Sundqvist oli huolissaan luonnosta ja tulevaisuudesta, vaikka samalla naureskelikin tuomiopäivän ennustajille, ja hän otti ekologiset teemat esille myös haastatteluissa. Sundqvistilla ei esimerkiksi ollut ajokorttia, koska hänen mielestään autoa saisi ajaa vain, jos kyydissä olisi vähintään kolme ihmistä. Kuitenkin hän hyvin mielellään liikkui autolla toisten kyyditettävänä. 1980–90-luvuilla hän kierteli kantakaupungin kaduilla ja tarkkaili ihmisiä; hän piti erityisesti pienten kivijalkapuotien ilmapiiristä. Nuoruudessaan Sundqvist työskenteli isänsä rakennusliikkeessä ja 1980-luvulla talonmiehenä, mutta oli lopettanut nämä työt jo vuoteen 1989 mennessä.
Sundqvist oli tinkimätön ja halusi tehdä asiat oman päänsä mukaan. Jos jokin asia ei ollut hänen hallinnassaan, hän mieluummin luopui siitä kuin antoi periksi. Niklas Nylundin mukaan hän oli ujo, ja hänen lähelleen oli toisinaan vaikea päästä. Vaikka Sundqvist asui suuren osan elämästään Helsingin kantakaupungissa, hän ei pitänyt itseään ”stadilaisena”; hän piti elämänsä typerimpiä ihmisiä nimenomaan ”stadin kundeina”.
Henkilökuva > Julkisuuden välttely

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Mä oon vähän sellainen kulttihahmo, halusin tai en, ja varmaan tulevaisuudessa vielä enenevässä määrin. | ” |
– Gösta Sundqvist (1989)
Sundqvist ei pitänyt julkisuudesta ja jätti henkilökuvansa mysteeriksi; hänen luonteensa kuvailu on vaikeaa jopa yhtyejäsenille. Hän leikitteli mediaimagollaan koko Leavings-uransa ajan, ja alun perin tarkoituksena oli olla kertomatta yhtyejäsenten nimiä julkisuuteen. Vaikka se ei onnistunut, Sundqvist toteutti peliänsä yhtyeen esiintymättömyyden ja monitulkintaisten sanoitusten kautta. Muut yhtyejäsenet ovat kertoneet, että Sundqvist tahtoi leikkiä myös toimittajien kanssa: hänen omalaatuiset vastauksensa haastatteluissa saattoivat olla yhtä kuvitteellisia kuin hänen sanoituksensa tai radio-ohjelmansa. Sundqvist kuitenkin seurasi tarkkaan mitä yhtyeestä kirjoitettiin lehdistössä, ja oli iloinen kaikesta positiivisesta palautteesta. Erityisen tärkeää hänelle oli musiikin saama vastaanotto.
Julkisten esiintymisten vähäisyyteen oli syynä erityisesti se, että Sundqvistille ja hänen yhtyeensä jäsenille musiikintekeminen oli vain harrastus muiden joukossa, eikä yhtye tehnyt musiikkia rahan vuoksi. Lisäksi Sundqvist myönsi olevansa melko mukavuudenhaluinen, eikä häntä kiinnostanut keikkamuusikon elämä. Sundqvist viihtyi parhaiten perheensä parissa, mitä yhtyeen esiintyminen olisi rajoittanut. Sundqvist inhosi yhtyettään koskevia kulta- ja platinalevyjen jakotilaisuuksia ja piti niitä ”hirveinä tilaisuuksina”, joihin hän kuitenkin osallistui levy-yhtiön vuoksi. Hän ei liikkunut musiikkipiireissä ja valitsi ystävänsä tarkkaan. Juha Partasen mukaan Sundqvist piti vuodesta 1996 eteenpäin etäisyyttä lehdistön lisäksi myös muihin ihmisiin.
Henkilökuva > Jalkapalloilu ja muut harrastukset

Sundqvist tunnettiin intohimoisena jalkapallon harrastajana. 1970-luvun lopulla hän oli ehtinyt kerätä Ratakadun asuntoonsa suuren arkiston videoituja jalkapallo-otteluita; häntä kiinnostivat joukkueiden pelirakennelmat ja -taktiikat. Hän toimi 1980-luvulta lähtien helsinkiläisen jalkapallojoukkue Johanneksen Dynamon johtajana. Hän perusti joukkueen vuonna 1985, ja se ehti nousta kakkosdivisioonaan asti ennen fuusioituimista FC Norssin kanssa vuonna 1995. Sundqvist keksi joukkueen uuden nimen Atlantis FC, mutta jättäytyi pois toiminnasta fuusioitumisen jälkeen. Jalkapallo oli siihen mennessä syönyt valtaosan hänen muista töistä saamistaan tuloista.
Sundqvist sanoi suhtautuneensa jalkapalloon huomattavasti vakavammin kuin esimerkiksi musiikintekoon: hän ei pitänyt sitä harrastuksena vaan elämäntapana. Hän kuitenkin liioitteli haastatteluissa jalkapallon merkitystä itselleen: tyypillinen Sundqvistin väite oli, että jalkapallo on hänelle tärkeintä elämässä ja musiikki vain harrastus sen rinnalla, vaikka asia oli todellisuudessa juuri päinvastoin. Useiden Dynamon pelaajien mukaan Sundqvist ei ollut erityisen taitava valmentaja, mutta hänellä oli selkeä visio joukkueesta. Sundqvist tarjosi pelaajille hyvät käytännön mahdollisuudet pelata jalkapalloa.
Sundqvist oli myös intohimoinen musiikin harrastaja ja ehti kerätä ja myydä pois pari kertaa tuhansien levyjen kokoelman. Musiikin lisäksi hän piti paljon elokuvista ja keräsi pikkuautoja.
Taiteilijakuva

Gösta Sundqvistia kutsuttiin toisinaan lempinimellä ”Göde”. Ennen Leevi and the Leavingsin perustamista Sundqvist käytti yleensä salanimenään ”Cyranoa”, ”Erichiä” tai jonkun muun taruhahmon nimeä. Hän käytti myös myöhemmin salanimiä, joita olivat L. Samarialainen, Pentti Jormanainen, Erkki Salpola ja Erik Kääriäinen. Esimerkiksi Aarne Tenkasen levyjen tekijäluetteloissa Sundqvist mainitaan salanimillään.lähde?