stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Armenian historia
Arabien valtakausi

Arabien valloitusretket 600-luvulla pyyhkäisivät myös Armenian yli. Arabien ensimmäinen hyökkäys Armeniaan torjuttiin vuonna 640. Bysantin keisari Konstans II nimitti Armenian armeijan ylipäälliköksi Theodore Rshtunin, sillä tämän johdolla arabien ensimmäinen hyökkäys torjuttiin. Dvinin ryöstöä vuonna 642 hän ei armeijoineen kuitenkaan kyennyt estämään. Vuonna 653 Konstans II solmi aselevon Umaijadien hallitsijan Muawija I:n kanssa, ja luovutti vapaaehtoisesti vaikeasti hallittavan Armenian arabien hallintaan. Arabit antoivat Armenialle käytännössä itsehallinnon ja jättivät alueen Theodore Rshtunin hallittavaksi. Theodorea vallassa seurannut Hamazasp Mamikonian asettui Bysantin puolelle, mutta arabien ylivalta palautettiin vuoden 661 jälkeen, vaikka Bysantin ja arabien välinen kilpailu, armenialaisten vastarinta ja haluttomuus maksaa kunnianosoitusta tekivät alueen vaikeaksi hallita.
Vuosina 771-772 Mushegh Mamikonian johti arabivastaista kapinaa. Kapina johti käytännössä Mamikonian-dynastian poliittisen voiman romahtamiseen Armeniassa ja johtaviksi voimasuvuiksi nousivat Bagratuni-dynastia ja Artsruni-dynastia. Arabit valitsivat vuonna 806 Ashot Bagratunin Armenian hallitsijaksi.
Vuosina 952-977 hallinnut Ashot III siirsi valtakunnan pääkaupungin  Aniin, ja siitä muodostui kukoistava kaupunki. Bagratuni-dynastian hallitsijat käyttivät itsestään nimitystä shahanshah, kuninkaiden kuningas, jonka kalifi hyväksyi. Bagratuni-dynastian kuninkaat eivät kuitenkaan olleet Armenian ainoita hallitsijoita. Vuonna 908 Artsruni-dynastian hallitsema Vaspurakanin kuningaskunta sai kalifin tunnustuksen. Vuonna 961 muodostui  Vanandin kuningaskunta, jonka perusti Ashot III:n veli Mushegh. Sen pääkaupunkina toimi Kars. Vuonna 970 Sjunikin ruhtinas julisti itsensä kuninkaaksi, perustaen Sjunikin kuningaskunnan. 900-luku oli armenialaisen taiteen ja kirjallisuuden toista kukoistusaikaa. Alueen kuningaskuntien suhteellinen vauraus antoi armenialaisille mahdollisuuden kehittää kulttuuriaan samalla, kun heidän pienet kuningaskuntansa saivat arabien myöntämän eriasteisen itsehallinnon.
Osmanit ja Safavidit

Osmanien valloitettua Konstantinopoli vuonna 1453, armenialaiset joutuivat ei-muslimeina erittäin epäedulliseen asemaan. He säilyttivät kuitenkin omien asioidensa hallinnan millet-järjestelmäksi kutsutussa hallintojärjestelyssä. Armenialaiset myös nauttivat useita etuoikeuksia, kuten uskonnonvapaus ja vapautus armeijasta. Armenialaisten määrää Osmanien valtakunnassa lisäsivät osmanien valloitukset Kilikian ja Suur-Armenian alueilla.
Turkkilaissukuisen valloittajan Timur Lenkin kuoltua vuonna 1405 Itä-Armenian alueet jäivät kilpailevien heimoliittojen Ak Koyunlun ja Kara Koyunlun haltuun, kunnes Persialaisen Safavidi-dynastian šaahi Isma'il I valtasi alueen vuonna 1502. Tällöin Armeniasta tuli jälleen taistelukenttä kahden voimakkaan naapurin välillä, ja Čalderanin taistelun jälkeen osia Armeniasta jäi osmanien hallintaan, vuosina 1514-1516. Vuonna 1602 alkaneen sodan aikana šaahi Abbas I pyrki saamaan takaisin menetetyt alueet, ja vuosina 1604-1605 pakkosiirrettiin tuhansa armenialaisia Julfasta Isfahaniin. Heidän asuttamansa kaupunginosa sai nimen Uusi Julfa. Vuonna 1620 Osmanien ja Safavidien välille solmittiin rauha, missä suurin osa Armeniasta jäi Osmanien valtaan. Persia sai hallintaansa Jerevanin ja Nahitševanin alueet. Vuoristoisella Karabahin alueella armenialainen aateli onnistui säilyttämään autonomiansa lyhyen aikaa. Osmanit miehittivät Karabahin 1700-luvun alussa, mutta Nadir Šah ajoi heidät pois vuonna 1735.
Isfahaniin Uuden Julfan armenialaiset kauppiaat saivat tärkeän roolin persialaisessa talouselämässä. He toimivat linkkinä Euroopan ja idän välillä, vieden maasta persialaista silkkiä ja tuomalla maahan muun muassa lasia, kelloja, silmälaseja ja maalauksia. 1600-luvun aikana Persian armenialaiset keräsivät suuria rikkauksia ja he rakensivat monia kirkkoja ja kartanoita, mikä herätti persialaisissa kateutta. 1700-luvun alusta lähtien Nadir Šah rankaisi armenialaisia liiallisella verotuksella, mikä aloitti Persian armenialaiskulttuurin asteittaisen rappeutumisen.
Armenia Turkin ja Venäjän välissä > Venäjän vallan kasvu

1700-luvulla Transkaukasian alueesta tuli sotilaspoliittisen taistelun kohde kolmen suurvallan välillä. Osmanien hallitsema Turkki, Venäjän keisarikunta ja Safavidien Persia, pyrkivät kaikki nostamaan vaikutusvaltaansa alueella. Vuonna 1813 persialaiset joutuivat tunnustamaan Venäjän vallan Georgiassa, joka oli vapaaehtoisesti kääntynyt Venäjän puoleen saadakseen turvaa persialaisilta ja turkkilaisilta. Lisäksi Venäjä sai hallintaansa Azerbaidžanin pohjoisosat ja Karabahin. Venäjän ja Persian välisen sodan jälkeen vuonna 1828 Venäjä sai hallintaansa Jerevanin kaupungin ja Nahitševanin.
1800-luvun aikana Kaukasuksen alueen etnisten ja uskonnollisten yhteisöjen kansallinen ja poliittinen tietoisuus alkoi kasvaa. Venäjän keisarin vallan alla olo toi armenialaiset Venäjältä ja entisistä persialaisista maakunnista yhden oikeusjärjestyksen alle. Venäjän vallan aika toi myös suhteellisen rauhan ja turvallisuuden edistämällä kauppaa ja teollisuutta, kaupunkien kasvua ja rautateiden rakentamista. Tämä kehitys päätti vähitellen monien kylien eristyneisyyden. Osmanien valtakunnan armenialaiset taas hyötyivät muun väestön kanssa uudistustoimenpiteistä, jotka tunnettiin nimellä Tanzimat. Uudistusten yhteydessä osmanihallitus tunnisti Armenian erityisen perustuslain. Sosiaalinen kehitys osmanien vallan alla oli kuitenkin hidasta, ja Anatoliassa eläneet armenialaiset joutuivat monien väärinkäytösten kohteeksi.
Vuosina 1877-1878 käyty Venäjän ja Osmanien valtakunnan välinen sota päättyi San Stefanon rauhaan. Monet Venäjän armenialaiset olivat palvelleet sodassa Venäjää, ja Venäjä vaati osmanisulttaanin armenialaisten alamaisten keskuudessa toteutettavia uudistuksia, joilla taataan heidän suojelunsa kurdeja vastaan, tai muussa tapauksessa Venäjä jatkaa Turkin Armenian miehitystä. Vaatimusta pehmennettiin Berliinin kongressissa, mutta Armenian kysymys säilyi kansainvälisenä poliittisena kysymyksenä.
Armenia Turkin ja Venäjän välissä > Kansallisuusaate

Armenian itsenäisyysliike alkoi nostaa päätään 1800-luvun loppupuolella. Sen alkuunpanevana voimana toimi kirjailijoiden, toimittajien ja opettajien puhe liberaalin demokratian puolesta. Mutta 1800-luvun viimeisellä vuosikymmenellä nuoremmat, radikaalimmat sosialistit olivat työntäneet syrjään maltilliset nationalistiset intellektuellit. Armenialaiset olivat sulautuneet osmanien yhteiskuntaan keskiajalta alkaen, ja suurissa kaupungeissa, erityisesti Istanbulissa, heillä oli merkittävä asema kauppiaina. Idän armenialaismaakunnissa oli toisin, ja nationalistisen aatteen levitessä Euroopassa, armenialaisalueet alkoivat uhata kapinoinnilla. Armenialaiset olivat ei-muslimeita, ja he olivat jääneet osmanivaltakunnassa toisen luokan kansalaisen asemaan. Ortodoksinen Venäjä oli halukas käyttämään armenialaisten pyrkimyksiä omiin tarkoitusperiinsä. Armeniassa perustettiin sosialistinen Hënchak-puolue vuonna 1887 ja kansallismielinen Dašnaktsutjun-puolue vuonna 1890.
Armenialaisten kaipaamien uudistusten edessä sekä Osmanien valtakunnan että Venäjän keisarikunnan toimet armenialaisia kohtaan kasvoivat sortavammiksi. Osmanivaltakunnassa asuneet armenialaiset olivat taipuvaisia omaksumaan eurooppalaisen kulttuurin, ja he vastustivat turkkilaisia virkamiehiä. Tämä rohkaisi turkkilaisten näkemystä siitä, että armenialaiset olivat vieras ja vallankumouksellinen elementti Osmanien valtakunnan rajojen sisäpuolella. Vuoteen 1890 tultaessa Anatolian kurdiväestön nopea kasvu, yhdistettynä muslimien maahanmuuttoon Balkanilta ja Kaukasukselta, teki Anatolian armenialaisista yhä uhanalaisemman vähemmistön. Vuonna 1894 paikalliset armenialaiset virkamiehet Sasunin alueella kieltäytyivät maksamasta veroja, mikäli turkkilaisviranomaiset eivät kyenneet lopettamaan kurdien tekemiä ryöstöretkiä. Kurdit olivat osmanihallinnolle toinen epämieluisa vähemmistö, joten vastakkainasettelu armenialaisten ja kurdien välillä sopi hyvin osmanien tarkoitusperiin.
Vuonna 1895 osmanien epäilykset länsimaista armenialaisväestöä kohtaan johti 300 000 armenialaisen joukkomurhaan osmanihallinnon erityismääräyksellä. Samaan aikaan rajan toisella puolella Venäjällä armenialaiset koulut, kirkot, kirjastot ja sanomalehtitoimistot suljettiin ja vuonna 1903 Nikolai II:n määräyksestä armenialaisen kirkon omaisuus takavarikoitiin.
Armenia Turkin ja Venäjän välissä > Kansanmurha

Vuoden 1895 joukkomurhan jälkeen Osmanien valtakuntaan jäänyt armenialainen väestö kannatti vuoden 1908 Nuorturkkilaisten vallankumousta, joka lupasi etnisille vähemmistöille liberaalin kohtelun. Kuitenkin vallankumouksen onnistumisen jälkeen turkkilainen hallitus suunnitteli armenialaisten eliminoimista, sillä he olivat este nuorturkkilaisten nationalistiselle aatteelle. Ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheessa vuonna 1915 Venäjän armeija eteni Turkkiin pohjoisesta ja britit yrittivät hyökätä Välimereltä. Osmanien hallitus määräsi sisäiseen kapinan uhkaan vedoten laajamittaiset ryöstöt, karkotukset, sekä armenialaisten järjestelmälliset murhat keväällä 1915. Virallisesti turkkilaisten oli määrä suorittaa armenialaisten joukkokarkotus paikkoihin, missä he eivät kyenneet puuttumaan sodan kulkuun. Valtava määrä ihmisiä kuoli nälkään, janoon, uupumukseen tai turkkilaisten julmuuksiin. Samaan aikaan tukahdutettiin armenialaisten kapinointia ympäri Osmanivaltakuntaa, joissa menehtyi tuhansia armenialaisia. Teurastukselta pelastuivat vain Musa Dağin kylän asukkaat, jotka pitivät vuoristolinnoituksessaan puoliaan syyskuuhun 1915, jolloin ranskalainen Mustallamerellä ollut alus havaitsi heidät ja yli 4000 armenialaista pelastettiin.
Armenialaisten kansanmurhan tapahtumat aiheuttavat vieläkin kiistelyä Turkin hallituksen ja muun maailman välillä. Turkkilaiset kiistävät armenialaisten järjestelmällisen surmaamisen, kun taas muu maailma toteaa että todisteet viittaavat järjestelmälliseen armenialaisten surmaamisen. Arviot kuolleiden määrästä vaihtelevat 600 000-1,5 miljoonan välillä. Lisäksi kymmenet tuhannet muuttivat Venäjälle, Libanoniin, Syyriaan, Ranskaan ja Yhdysvaltoihin. Kansanmurhan seurauksena armenialaisten historiallisen kotimaan länsiosa tyhjentyi armenialaisista. Vuoteen 1917 tultaessa Turkissa oli enää alle 200 000 armenialaista. Olipa kansanmurhan tarkka uhrimäärä mikä tahansa, armenialaisväestölle tapahtuma oli katastrofi, joka siirsi armenialaisen väestön sen historialliselta asuinalueelta suhteellisen turvallisemmille itäisille venäläisten hallitsemille alueilla.  Armenia ja monet maailman valtiot ovat kampanjoineet aktiivisesti tapahtumien tunnustamiseksi kansanmurhana, ja muiden muassa Ranska on pitänyt yhtenä Turkin EU-jäsenyyden edellytyksenä kansanmurhan tunnustamista.
Ensimmäinen tasavalta

Ensimmäisen maailmansodan aikana Venäjä miehitti käytännössä koko Osmanien valtakunnan armenialaista osaa, vuosina 1915-1917. Bolševikkien noustua valtaan vuonna 1917, Venäjä päätti osallistumisensa ensimmäiseen maailmansotaan ja venäläisjoukot perääntyivät Kaukasukselta. Kymmenet tuhannet pakolaiset pakenivat perääntyvän Venäjän armeijan mukana Kaukasiaan. Bakun ja Tbilisin kaupungit täyttyivät Turkista paenneista armenialaisista, mikä johti etnisten jännitteiden nousuun Transkaukasiassa.
Kaukasukselle perustettiin huhtikuussa 1918 Transkaukasian federaatio, johon liittyivät Armenia, Georgia ja Azerbaidžan. Alueiden erilaisuuden vuoksi federaatio ei osoittautunut toimivaksi. Valtiorakenne lakkautettiin toukokuussa 1918 ja alueet itsenäistyivät. Itsenäinen Armenian demokraattinen tasavalta julisti itsenäisyytensä vuonna 1918. Sen armeijat jatkoivat taistelua liittoutuneiden puolella Kaukasuksen eteläpuolella, kunnes Osmanien valtakunta antautui lokakuussa 1918. Lyhytikäisen Transkaukasian liittovaltion hajoaminen ei sujunut täysin rauhallisesti, Armenian ja Georgian välille syttyi lyhyt sota Borchalyn ja Akhalkalakin alueiden hallinnasta ja Azerbaidžanin kanssa Karabahin alueesta. Kaukasuksen valtiot solmivat Turkin kanssa Batumin rauhan, jossa Armenian ja Turkin väliseksi rajaksi määritettiin Arpa- ja Araksjoet. Armenian itsenäinen tasavalta jäi lyhytikäiseksi, mutta se oli ensimmäinen armenialaisten itsenäinen valtio sitten keskiajan.
Liittoutuneet tunnustivat tammikuussa 1920 kolmen Kaukasian tasavallan itsenäisyyden. Elokuussa 1920 solmitun Sèvresin rauhansopimuksen mukaan ensimmäisen maailmansodan liittolaiset ja Turkki tunnustivat Armenian vapaaksi ja itsenäiseksi valtioksi. Osana sopimusta Armeniaan liitettiin kiistanalaisia alueita entisestä Osmanien valtakunnasta. Suurin osa Länsi-Armeniasta jäi kuitenkin turkkilaisten käsiin. Armenian tasavaltaan kuului nykyisen Itä-Turkin koillisosa, joka ulottui Mustanmeren rannikolta Trabzonin kaupungin ohi ja lounaaseen Vanjärven ohi. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Armenian epävarmaa itsenäisyyttä uhkasivat sekä Neuvosto-Venäjän, että Turkin johtoon nousseen Kemal Atatürkin johtamien kansallismielisten turkkilaisten alueelliset tavoitteet. Atatürkin johdolla Turkkiin oli nopeasti rakennettu demokraattinen järjestelmä, mutta hallitseva puolue toivoi silti luovansa suuremman valtion, ottamalla haltuunsa Länsi-Armenian alueen, josta armenialaiset oli karkotettu. Puolustaessaan itsenäisyyttään Armenian tasavalta odotti kuitenkin turhaan Pariisin rauhankonferenssissa vuonna 1919 luvattua aineellista ja sotilaallista apua.
Osana Neuvostoliittoa > Uusi nationalismi

1980-luvun lopulla Armeniassa alkoi nationalistinen liike voimistua uudelleen. Tähän myötävaikuttivat Armenian kaupungistuminen ja teollistuminen, jotka toivat mukanaan vakavia ekologisia ongelmia, joista uhkaavamman aiheutti Jerevanin länsipuolella sijaitseva Metsamorin ydinvoimalaitos. Monet armenialaiset olivat myös tyytymättömiä kommunistiseen eliittiin, joka oli juurtunut etuoikeutetuksi hallitsevaksi luokaksi, tuoden mukanaan laajalle levinneen korruption. Lisäksi monet armenialaiset olivat huolissaan Azerbaidžanin sisällä olevan autonomisen Vuoristo-Karabahin asemasta, jossa asui lähes 200 000 armenialaista Azerbaidžanin hallinnon alaisuudessa, eristettynä valtavirran armenilaisesta kulttuurista.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Armenia ja Azerbaidžan olivat lyhyeksi jääneellä itsenäisyyskaudellaan kiistelleet Vuoristo-Karabahin hallinnasta. Vuonna 1924 Neuvostoliiton hallitus nimesi alueen autonomiseksi alueeksi Azerbaidžanin lainkäyttövaltaan kuuluvalla alueella Transkaukasian neuvostotasavallassa. Tuolloin alueen noin 130 000 asukkaasta noin 95% oli armenialaisia. Vuoteen 1979 tultaessa armenialaisten väkiluku oli pudonnut ja azereiden määrä kasvanut siinä määrin, että armenialaisia alueen väestöstä oli 76%. Armenialaiset pelkäsivät, että heidän väestörakenteensa heikkeneminen Vuoristo-Karabahissa toistaisi toisen historiallisesti armenialaisen alueen, Nahitševanin kohtalon, jonka Neuvostoliitto oli nimennyt Azerbaidžanin hallinnon alaisiksi autonomiseksi tasavallaksi vuonna 1924. Nahitševanissa armenialaisten määrä oli vuonna 1924 noin 15 600 asukasta, mikä oli noin 15% kokonaismäärästä. Vuonna 1979 armenialaisia alueella asui enää 3000, kun samalla ajanjaksolla maahanmuutto ja azereiden korkeampi syntyvyys olivat lisänneet heidän lukumääränsä noin 85 000 asukkaasta 230 000:een, eli lähes 96 prosenttiin kokonaismäärästä.
Vuoristo-Karabahin armenialaiset pelkäsivät numeerisen ylivoimansa menettämisen lisäksi rajoituksia armenian kielen ja kulttuurin kehittämiselle alueella. Vaikka armenialaiset elivät yleensä paremmin kuin naapurialueiden azerit, heidän elintasonsa ei ollut yhtä korkea kuin Armeniassa. Suuri enemmistö Karabahin alueen armenialaisista suhtautui vihamielisesti azereihin, joita he syyttivät heidän sosiaalisista ja kulttuurisista ongelmistaan, ja he opettelivat mieluummin venäjää kuin azeria. Jo 1960-luvulla sattui yhteenottoja Karabahin armenialaisten ja azereiden välillä, ja armenialaiset hakivat Moskovan neuvostohallinnolta tukea tilanteelleen Vuoristo-Karabahissa.
Osana Neuvostoliittoa > Kohti itsenäisyyttä

Yli kaksi vuotta kestäneen Karabahin konfliktin aikana Armenia oli menettänyt luottamuksensa Moskovan hallintoon. Gorbatšovin haluttomuus myöntää Karabahia Armenialle ja epäonnistuminen saarron lopettamisessa, sai armenialaiset vakuuttuneeksi siitä, että Kremlin mielestä oli poliittisesti edullista tukea väkirikkaampaa muslimimaata. Vuoden 1990 vaalit merkitsivät Armenian kommunistisen puolueen puolue-eliitin loppua ja uuden armenialaisen poliittisen luokan nousua. Vaaleissa sai enemmistön Armenian kansallinen liike (ANM). Valittu parlamenitti valitsi Levon Ter-Petrosjanin puheenjohtajakseen ja siten valtionpäämieheksi, kommunistisen puolueen pääsihteerin sijasta. Kun ANM nousi valtaan ja kommunistit siirtyivät oppositioon, siirtyminen Neuvostoliiton kaltaisesta hallituksesta itsenäiseen demokraattiseen valtioon alkoi.
Elokuussa 1990 Armenia ilmoitti aikeestaan tulla suvereeniksi ja itsenäiseksi tasavallaksi, ja Vuoristo-Karabahin olevan osa Armeniaa. Tammikuussa 1991 Armenian korkein neuvosto päätti olla osallistumatta Gorbatšovin suunnittelemaan kansanäänestykseen Neuvostoliiton säilyttämisestä. Sen sijaan Armenian hallitus ilmoitti, että saman vuoden syyskuussa maassa järjestetään kansanäänestys Neuvostoliitosta eroamiseksi. Moskovassa tätä ei hyväksytty, vaan toukokuussa 1991 Armeniaan lähetettiin puna-armeijan laskuvarjojoukkoja, näennäisesti suojelemaan Neuvostoliiton puolustuslaitoksia Armeniassa.
Elokuussa 1991 tapahtui Moskovassa vallankaappausyritys. Ter-Petrosjan suhtautui tilanteeseen varovaisesti, peläten  Neuvostoliiton toukokuun hyökkäyksen jatkumista. Vallankaappausyritys vakuutti armenialaiset tarpeesta irtautua Neuvostoliitosta mahdollisimman nopeasti. Syyskuun äänestyksessä yli 99 prosenttia äänestäjistä kannatti Armenian itsenäistymistä Neuvostoliitosta. Välittömästi äänestyksen jälkeen, Armenian korkein neuvosto julisti Armenian itsenäiseksi 23. syyskuuta. Lokakuussa Ter-Petrosjan valittiin ylivoimaisella enemmistöllä tasavallan presidentiksi.
Itsenäisyyden aika > Kiihtyvä Karabahin konflikti

Neuvostoliiton hajoaminen ja Armenian ja Azerbaidžanin itsenäistyminen vain kiihdytti Vuoristo-Karabahin konfliktia. Tilanne eskaloitui sodaksi, kun Armenian tukemat Karabahin oukot ottivat hallintaansa Vuoristo-Karabahin. Samanaikaisesti kiihtyneen konfliktin kanssa Armenian oli vahvistettava uusia demokraattisia instituutioitaan ja jälleenrakennettava maan tuhoutunut talous. Azerbaidžanin tehokas saarto johti kuitenkin Armenian talouden täydelliseen romahtamiseen.
Vuoden 1993 alkuun mennessä hallitus vaikutti avuttomalta taloudellisten ja poliittisten ongelmien lisääntymistä. Viimeiset jäljellä olevat öljy- ja kaasuputket naapurivaltion Georgian läpi, räjäytettiin sabotoijien toimesta Georgian sisällissodan aikana. Selviytyäkseen pakkasesta Jerevanin asukkaat kaatoivat kaupungin puita, ja vuoden 1988 maanjäristyksen jälkeen suljetun Metsamorin ydinvoimalan uudelleenkäynnistämistä suunniteltiin. Tilanne johti Armeniassa Ter-Petrosjanin hallinnon vastaisiin mielenosoituksiin.
Armenia kykeni vuonna 1992 hyödyntämään Azerbaidžanin sisäistä kamppailua kommunistien ja nationalistien välillä, ja valtasi Laçınin käytävän, joka yhdisti Vuoristo-Karabahin varsinaiseen Armeniaan. Tämän seurauksena Venäjän välittämät rauhanneuvottelut osapuolten välillä keskeytettiin. Seuraavan vuoden aikana Karabahin armenialaisjoukot saivat vallattua alueita varsinaisen Azerbaidžanin alueella, sen epäjärjestynyttä hallintoa vastaan. YK:n turvallisuusneuvosto ei hyväksynyt armenialaisten etenemistä Azerbaidžanin alueelle. Vuonna 1993 tapahtunut vallankaappaus nosti valtaan entisen kommunistisen puolueen johtajan Heydər Əliyevin. Tämä lisäsi Venäjän pyrkimyksiä neuvotella rauha osapuolten välille, mutta tällä saatiin aikaan vain ajottaisia tulitaukoja, ja Karabahin armenialaiset säilyttivät täyden hallinnan Vuoristo-Karabahissa ja merkittävässä osassa varsinaista Azerbaidžania.
Koiran ulkoilutus

Koiran ulkoilutusta Suomessa
Koiran ulkoilutus (myös koiran taluttaminen) on aktiviteetti, jossa henkilö kävelyttää koiraansa. Siitä on hyötyä sekä omistajalle että lemmikille. Se myös auttaa koiran kouluttamista ja kumppanuutta.
Yleistä

Koiran ulkoilutuksessa koiralla on yleensä valjaat tai kaulapanta, jotta se ei karkaisi omistajaltaan.lähde? Suomen lain mukaan koira on pidettävä kytkettynä. Yleensä koira opetetaan kaulapantaan jo pentuna, sillä aikuisiässä se voi olla vaikeaa.
Yleistä > Ulkoilutus

Koiraa ulkoilutetaan yleensä kolme kertaa päivässä noin 30 minuuttia.
Yleistä > Ympäristö

Suomen lain mukaan koiraa ei saa ulkoiluttaa uimarannoilla, lasten leikkipaikoilla ja torialueilla.
Yleistä > Jätökset

Suomen järjestyslain mukaan koirien jätökset pitää kerätä, jotta ne eivät jää ympäristöön. Jätökset on kerättävä pois etenkin taajaan asutuilla alueilla, eikä koira myöskään saisi merkitä autonrenkaita, talojen seinustoja, patsaita, portinpieliä tai koristekasveja omaksi reviirikseen. Poliisi voi järjestyslain mukaan sakottaa koiran omistajaa, jos tämä ei kerää jätöksiä. Jätökset voivat myös aiheuttaa koirille terveysongelmia.
Terveyshyödyt

Kanadalainen tutkimusryhmä on tutkinut, että koiranomistajat kävelevät muita enemmän ja että ihminen liikkuu enemmän koiran kanssa kuin ilman. Koira voi myös auttaa painonhallintaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koiran ulkoilutus Wikimedia Commonsissa
Video koiran ulkoilutuksesta
Silvia

| Silvia |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Sylvia, Sylvi, Silva
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  latinan sana silva=metsä
Infobox OKNimi-testi OK: 
Silvia on latinalaisperäinen naisen etunimi, Silvius-nimen naispuolinen vastine, joka esiintyy myös muodossa Sylvia. Nimi on johdettu latinan metsää tarkoittavasta sanasta silva.,
Suomessa nimi Silva on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 1323 henkilölle.
Tunnettuja Silvia-nimisiä

Silvia (s. 1943), Ruotsin kuningatar
Pyhä Silvia (n. 515–592), paavi Gregorius Suuren äiti, pyhimys
Sílvia Alberto (s. 1981), portugalilainen televisiojuontaja ja näyttelijä
Silvia Andersen (1966–2017), saksalainen näyttelijä
Silvia Calvó i Armengol (s. 1969), andorralainen poliitikko ja ministeri
Silvia Cartwright (s. 1943), Uuden-Seelannin entinen kenraalikuvernööri
Silvia Chivás (s. 1954), kuubalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja
Silvia Di Pietro (s. 1993), italialainen vapaa- ja perhosuimari
Silvia Federici (s. 1942), italialais-yhdysvaltalainen historiantutkija, kansalaisaktivisti ja marxilainen feministi
Silvia Hosseini (s. 1962), suomalais-iranilainen esseisti, kriitikko ja opettaja
Silvia Manrique (s. 1973), espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja
Silvia Meseguer (s. 1989), espanjalainen jalkapalloilija
Silvia Modig (s. 1976), suomenruotsalainen radio- ja televisiotoimittaja, Vasemmistoliiton kansanedustaja
Silvia Moi (s. 1978), norjalainen oopperalaulaja
Silvia Neid (s. 1964), saksalainen jalkapallovalmentaja
Silvia Parera (s. 1969), espanjalainen uimari
Silvia Persico (s. 1997), italialainen maantiepyöräilijä
Silvia Pinal (1931–2024), meksikolainen näyttelijä ja poliitikko
Silvia Poll (s. 1970), nicaragualais-costaricalainen uimari
Silvia Rannamaa (1918–2007), virolainen kirjailija
Sílvia Rebelo (s. 1989), portugalilainen jalkapalloilija
Silvia Richards (1916–1999), yhdysvaltalainen elokuvakäsikirjoittaja
Silvia Rupil (s. 1985), italialainen hiihtäjä
Silvia Saint (s. 1976), tšekkiläinen pornonäyttelijä
Silvia Sardone (s. 1982), italialainen poliitikko ja europarlamentaarikko
Silvia Soler Espinosa (s. 1987), espanjalainen tennispelaaja
Silvia Sperber (s. 1965), saksalainen ampuja
Silvia Ziche (s. 1967), italialainen sarjakuvataiteilija