stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuotesijoittelu
Tuotesijoittelun historiaa

Tuotesijoittelua esiintyi ensimmäisiä kertoja 1960-luvulla James Bond -elokuvassa Salainen agentti 007 ja tohtori No päähenkilön käyttämän kellon muodossa, mutta se on laajentunut jatkuvasti uusiin tuotteisiin. Vuonna 1982 elokuvassa E.T. esiintyneiden Reese’s Pieces -makeisten myynti nousi 65 prosenttia tuotesijoittelun ansiosta. Vuonna 1989 julkaistu videopeli Teenage Mutant Ninja Turtles sisältää Pizza Hutin tuotesijoittelua.
Autot ovat aina olleet tuotesijoittelun kohteena. Jo vuonna 1974 James Bond -elokuvassa 007 ja kultainen ase esiintyi AMC-automerkin tuotesijoittelua. Mitä ilmeisimmin C.S.I.- ja Mad Men -televisiosarjat ovat huomattavia tuotesijoittelun koekenttiä.
Nykyään tuotesijoittelu on yleistä. Suurimmassa osassa uusista elokuvista on ainakin jonkin tasoista tuotesijoittelua. Tuotesijoittelusta on tullut kasvava markkinoinnin muoto, ja yritykset maksavat miljoonia tuotteidensa lyhyistä esiintymisistä ison budjetin elokuvissa. Monilla tähdillä näyttäisi olevan jonkin verran valtaa päättää itse, mitä tuotteita pitävät esillä.
Tuotesijoittelun eräänlainen ääri-ilmiö ovat niin sanotut brändielokuvat, joissa yritys tai tuote on koko elokuvan pääaihe. Niitä ei kuitenkaan aina tehdä yhteistyössä kyseisen brändin kanssa, vaan jopa sitä kritisoivasta näkökulmasta. Esimerkkejä ovat Coca-Cola Kid (1985), Facebookin alkuvaiheita dramatisoiva The Social Network (2010), Lego Elokuva (2014), McDonald’sin perustajasta kertova The Founder (2016) ja monet Applen kulttihahmosta Steve Jobsista kertovat elokuvat. Suomessa kehitettyyn mobiilipeliin perustuva Angry Birds -elokuva (2016) syntyi Hollywoodin aloitteesta.
Kakh

Kakhin logo
Kakh (suom. "Näin" lyhenne termistä Kahane LaKnesset, suom. Kahane knessettiin) oli vuosina 1971–1994 toiminut israelilaisen äärioikeiston radikaalein puolue. Se henkilöityi vahvasti perustajaansa rabbi, teologi Meir Kahaneen ja tästä syystä puolueen ideologiaa on kutsuttukin kahanismiksi.
Itse Kahane pääsi knessetiin vuoden 1984 vaaleissa. Ennen vuoden 1988 vaaleja puolueen kannatus oli suurimmillaan, mutta se poissuljettiin pois vaaleista juuri varta vasten tehdyllä rasististen ja ei-demokraattista yhteiskuntaa kannattavien puolueiden vaaleihin osallistumisen kriminalisoivalla lailla. Kahanen murhan jälkeen vuonna 1990 puolueesta irtaantui ryhmittymä nimeltä "Kahane Khai" ("Kahane elää"). Myös muita kahanistisia ryhmiä on edelleen Israelissa, vaikka niiden osallistuminen vaaleihin on edelleen kiellettyä. Itse Kakh-puolue kiellettiin vuonna 1994.
Ideologia

Kahanismi ideologiana yhdistää fundamentalistista ortodoksijuutalaista teologiaa ja israelilaista ultranationalismia. Ideologialtaan se on siis uskonnollis-poliittista. Kahanen mukaan Israel eli synnissä ja sitä odotti Jumalan tuomio, jollei Israelin kansa tekisi parannusta. Israelin oli muututtava uskonnollisen lakiin nojaavaksi valtioksi, joka eristäytyisi muista maailman kansoista ja valtioista. Messiaan tulo olisi varma, jos Israel karkottaisi arabit, liittäisi valtaamansa alueet itseensä ja hävittäisi moskeijat Temppelivuorelta.
Muusta israelilaisesta äärioikeistosta poiketen Kahane ei kannattanut "territoriaalista maksimalismia" eli Israelin rajojen maksimaalista laajentamista. Vuonna 1967 haltuunotetut maat toki piti liittää Israeliin, mutta muuten ei tullut tavoitella Suur-Israelia. Kahanismi myös eroaa muusta israelilaisesta äärioikeistosta avoimella rasistisuudellaan. Arabit olivat Kahanen mukaan uhka Israelin turvallisuudella ja kansan rodulliselle puhtaudelle. Kahane vihjasi arabien pyrkivän saamaan itselleen juutalaiset naiset ja vaatikin lakia, joka estäisi juutalaisten ja ei-juutalaisten väliset avioliitot ja sekoittumisen. Kahanen rasismi perustui siihen teologiseen käsitykseen, että Israelin kansa erottui täysin muista kansoista. Israel oli Valittu Kansa, joten kansainväliset normit ja lait eivät sitä sitoneet. Israelin valtion olemassaolo oli kosto pakanoille näiden aiheuttamista kärsimyksistä Valitulle Kansalle. Muusta äärioikeistosta eroten kahanismi myös hyväksyy väkivallan ja terrorin käytön. Kaikki arabit, niin kansalaiset kuin ei-kansalaisetkin, oli karkotettava Israelin maan alueelta palestiinalaiset mukaan lukien. Vain ne arabit, jotka vannoisivat absoluuttista uskollisuutta Israelilla, saattaisivat ehkä saada oikeuden elää Israelissa, mutta eivät täysivaltaisina kansalaisina. Kahane myös suhtautui muusta äärioikeistosta poiketen vihamielisesti Israelin poliittiseen johtoon ja halusi hengiltä Israelin olemassaoloa vaarantavat poliitikot.
Historia > Varhainen historia

Amerikanjuutalainen rabbi ja teologi Meir Kahane oli jo vuonna 1968 perustanut Yhdysvalloissa Jewish Defence Leaguen ("Juutalainen puolustusliitto"), joka oli syyllistynyt väkivaltaisuuksiin. Syyskuussa 1969 hän muutti Israeliin ja julisti, ettei osallistuisi politiikkaan. Pian hän kuitenkin osallistui mielenosoituksiin, joissa vaadittiin arabien karkottamista Israelista ja sen valtaamilta alueilta. Jewish Defence League levitti Hebronissa lentolehtisiä, joissa vaadittiin pormestaria käynnistämään oikeudenkäynnit Hebronin vuoden 1928 verilöylystä, jossa arabit surmasivat juutalaisia.
Vuonna 1971 Kahane perusti Kakh-puolueen. Nimi sai innoituksensa Palestiinan mandaatin aikaisen oikeistolaisen sotilasorganisaation Irgunin tunnuslauseesta "Rak kakh" ("Vain näin") Puolue osallistui vuoden 1973 knessetin vaaleihin nimellä "Liigan lista" saaden 12 811 ääntä (0,82 %). Puolue menestyi huonommin vuoden 1977 vaaleissa, joissa se sai 4 396 ääntä. Vuonna 1980 Kahane tuomittiin kuudeksi kuukaudeksi vankeuteen osallisuudesta suunnitelmaan, jonka tarkoituksena oli aiheuttaa provokaatio Temppelivuorella. Vuoden 1981 vaalit olivat jälleen uusi tappio, kun Kakh sai vain 5 128 ääntä.
Puolueen kannattajat hyökkäsivät 1970-luvulta lähtien arabeja vastaan. 1980-luvun alussa toiminta kiihtyi samoihin aikoihin, kun Israelin oikeisto alkoi radikalisoitua. Kahanen julistus radikalisoitui entisestään ja toiminta muuttui yhä väkivaltaisemmaksi. Puolue sai selvemmin kuin muut puolueet kannattajakuntansa yhteiskunnan huono-osaisten parista ja se oli selvemmin protestipuolue.
Historia > Vaalivoitto

Israelissa oikeisto radikalisoitui 1980-luvun alussa samoihin aikoihin kuin Lähi-idässä islamilainen radikalismi saavutti yhä laajempaa kannatusta. Israelin oikeiston radikalisoituminen johtui Camp Davidin rauhanprosessin aiheuttamasta pettymyksestä ja yhä pahenevasta etnisestä konfliktista palestiinalaisten ja israelilaisten välillä. Vuonna 1982 Israel vetäytyi Siinailta osana Israelin-Egyptin-välistä rauhansopimusta. Samalla Siinain juutalaiset siirtokunnat purettiin, mikä aiheutti yhteenottoja. Erityisesti suurimmassa siirtokunnassa Yamitissa, jossa useita radikaaleja linnoittautui synagogaan ja uhkasi tehdä joukkoitsemurhan. Menachem Beginin hallitus pyysi välittäjäksi Kahanea, joka saikin radikaalit luovuttamaan.
Ennen vuoden 1984 vaaleja Keskusvaalilautakunta tuomitsi Kakhin rasistiseksi. Puolue kuitenkin menestyksellisesti vetosi korkeimpaan oikeuteen, joka kumosi keskusvaalilautakunnan päätöksen sillä perusteella, ettei knessetin vaalilaki (yksi Israelin peruslaeista) sallinut puolueen osallistumisen kieltämistä rasismin perusteella. Se kuitenkin ehdotti, että sellainen laki oli säädettävä. Vuoden 1984 vaaleissa puolue sai 25 907 ääntä (1,2 %) ylittäen ensi kerran äänikynnyksen saaden yhden edustajapaikan, jonka otti haltuunsa itsestään selvästi Kahane.
Kahanen lakiesitykset keskittyivät Israelin kansalaisuuden saaneiden ei-juutalaisten kansalaisuuksien epäämiseen ja seka-avioliittojen ja -suhteiden kieltämisiin. Nämä aloitteet perustuivat Maimonideen kokoamaan Juutalaiseen lakiin.
Kahanen poliittisen uran edetessä hän joutui yhä eristetymmäksi knessetissä. Hänen edustajatoverinsa boikotoivat hänen puheitaan aiheuttaen aina tyhjän salin puheenjohtajaa ja sihteereitä lukuun ottamatta. Kahanen alulle pistämät epäluottamuslauseet eivät saaneet minkäänlaista vastakaikua muissa edustajissa. Kahane kutsui usein loukkaavasti muita edustajia "hellenisteiksi" (juutalainen nimitys juutalaisille, jotka omaksuivat Juudeassa kreikkalaisen kulttuurin Aleksanteri Suuren valloitusten jälkeen). Vuonna 1987 rabbi Kahane avasi "aitoa juutalaisuutta" opettavan ješiva-koulun, jota rahoittivat amerikkalaiset tukijat.
Knesset reagoi korkeimman oikeuden antamaan ehdotukseen ja puolueen kannatuksen kasvuun säätämällä vaalilain, joka määräsi:
Ehdokaslista ei saa osallistua knessetin vaaleihin, jos sen jäsenet tai toimet, tarkoituksellisesti tai osallisesti, syyllistyvät seuraavaan:
Israelin olemassaolon kiistämiseen juutalaisen kansan valtiona.
Kiistää valtion demokraattisen luonteen.
Lietsoo rasismia.
Näin ollen keskusvaalilautakunta kielsi Kakhin osallistuminen vuoden 1988 vaaleihin. Puolue valitti jälleen päätöksestä väittäen Kahanen suulla, että turvallisuustarpeet oikeuttivat arabien diskriminaation. Tällä kertaa vetoomus ei auttanut, vaan korkein oikeus totesi päätöksessään Kakhin olevan "julistuksellisesti rasistinen".
Kahanen kuolema ja puolueen hajoaminen

5. marraskuuta 1990 Kahane murhattiin pidettyään puheen New Yorkissa. Murhaaja oli egyptiläissyntyinen El Sayyid Nosair, joka oli Yhdysvaltain kansalainen. Häntä syytettiin murhasta, mutta lopulta hänet tuomittiin aseen hallussapitorikoksesta. Tässä tilanteessa Kakh hajosi kahtia Benjamin Ze'ev Kahanen (Kahanen poika) johtamaan Kahane Chai -ryhmittymään, joka pitää tukikohtanaan Kfar Tapuakhia (Israelin siirtokunta). Itse Kakh jatkoi rabbi Avraham Toledanon johdolla (myöhemmin hänet korvasi Baruch Marzel) Kiryat Arbassa. Kumpikin puolue suljettiin ulos vuoden 1992 vaaleista Kakhin seuraajina.
Kummankin kahanistisen puolueen annettua tukensa Jerusalemin Vanhassa kaupungissa tehdylle kranaattihyökkäykselle ministeri Amnon Rubinstein pyysi yleistä syyttäjää käynnistämään oikeustoimet Kahanea ja Marzelia vastaan terrorismiin kiihottamisesta.
Vuonna 1994 Israelin hallitus kielsi kummatkin puolueet vuoden 1948 antiterrorismilakien perusteella. Perusteina toimivat kahanistien antamat tuenosoitukset Baruch Goldsteinin toteuttamalle 129 palestiinalaisen joukkomurhalle Patriarkkojen laaksossa (Goldstein oli itse Kakhin kannattaja). Kieltämisen aikoihin moni Kakh-johtaja istui vankilassa, erityisesti Noam Federman, joka vietti yli kuusi kuukautta vankeudessa ilman syytteitä. Jigal Amir, joka murhasi pääministeri Jitzhak Rabinin vuonna 1995, oli puolisotilaallisen Ejal-järjestön jäsen. Ejal taas oli Avishai Ravivin perustama ja johtama ja toimi siten linkkinä Kakhiin ja Kahane Khai'hin.
Benjamin Kahane ja hänen vaimonsa murhattiin joulukuussa 2000 palestiinalaisten väijytyksessä sen jälkeen, kun heidät oli tuomittu väkivaltaan arabeja vastaan kiihottaneiden lentolehtisten jakamisesta. Nykyisin Kakhia ja Kahane Khai'ta pitävät terroristiorganisaatioina niin Israel, Kanada, Euroopan unioni kuin Yhdysvallatkin.
Oskar Groundstroem

Oskar Maximilian Groundstroem ['grundström] (7. toukokuuta 1868 Siuntio – 2. elokuuta 1940 Helsinki) oli suomalainen tilastotieteilijä ja Suomen työväenliikkeen alkuvaiheen johtajia. Työväenliikkeessä hän oli wrightiläisen kauden johtajia 1880–1890-luvulla.
Henkilöhistoria

Groundstroemin vanhemmat olivat kruununvouti Carl Edvard Groundstroem ja Alexandra Constance Rein. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan normaalilyseosta 1886 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1891 ja filosofian maisteriksi 1894.
Groundstroem oli Tilastollisessa päätoimistossa 2. aktuaarina vuodesta 1895 ja maataloushallituksessa aktuaarina vuodesta 1907. Groundstroem toimi viimeksi maataloushallituksen tilastotoimiston johtajana 1917–1936. Hän toimi myös Helsingin teknillisen opiston suomenkielen opettajana vuodesta 1926. Groundstroem toimitti Suomen virallisen tilaston osan III (maataloustilastolliset julkaisut) vuodesta 1908 alkaen.
Groundstroem oli säätyvaltiopäivillä porvarissäädyssä Helsingin edustaja 1905–1906. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1909–1911 ja Helsingin työväen asiain lautakunnan jäsenenä 1906–1913 sekä Uudenmaan läänin vaalipiirin keskuslautakunnan jäsenenä 1907–1929.
Oskar Groundstroem oli naimisissa vuodesta 1906 Helmi Elvira Tukiaisen kanssa. Oskar Groundstroemin kaksoisveli oli opetusministeriön esittelijäneuvos ja kansliapäällikkö, kanslianeuvos Ivar Groundstroem (1868–1944).
Julkaisuja

Mihin pyritään?: silmäyksiä Suomen työväenliikkeeseen; kirj. Oskar Groundstroem ja A. H. Karvonen. Työväen valtuuskunnan kirjasia 1. Otava 1898
Sovintotuomioistuimet työnsopimusriidoissa. Työväen valtuuskunnan kirjasia 2. Gutenberg, Helsinki 1899
Suomen virallinen maataloustilasto: sen synty, kehitys ja nykyinen järjestely. Yhteiskuntataloudellisia kirjoituksia 23. WSOY 1927
La statistique agricole en Finlande. Institut international d'agriculture, service de la statistique générale, Rome 1929
Lantbruket i Tyskland under världskriget. 1929
Viljain ja perunan hehtaarisadot ja hehtolitrapainot Suomessa vuosina 1921-1935. Suomen maataloustieteellisen seuran julkaisuja 37. Helsinki 1938
Toimitustöitä

Suomen maatilat: tietokirja maamme keskikokoisista ja suurista maatiloista. 1 osa, Uudenmaan lääni; toimitusneuvottelukunta Uuno Brander, Osk. Groundstroem, S. Mattsson ; toimittajat Felix Jonasson, Akseli Kivialho, K. Kivialho. WSOY 1931
Suomen maatilat: tietokirja maamme keskikokoisista ja suurista maatiloista. 2 osa, Hämeen lääni; toimitusneuvottelukunta Uuno Brander, Osk. Groundstroem, S. Mattsson ; toimittajat Felix Jonasson, Akseli Kivialho, K. Kivialho. WSOY 1931
Suomen maatilat: tietokirja maamme keskikokoisista ja suurista maatiloista. 3 osa, Turun ja Porin lääni, Ahvenanmaa; toimitusneuvottelukunta Uuno Brander, Osk. Groundstroem, S. Mattsson ; toimittajat Felix Jonasson, Akseli Kivialho, K. Kivialho. WSOY 1932
Suomen maatilat: tietokirja maamme keskikokoisista ja suurista maatiloista. 4 osa, Kuopion, Mikkelin ja Viipurin läänit; toimitusneuvottelukunta Uuno Brander, Osk. Groundstroem, S. Mattsson ; toimittajat Felix Jonasson, Akseli Kivialho, K. Kivialho. WSOY 1932
Suomen maatilat: tietokirja maamme keskikokoisista ja suurista maatiloista. 5 osa, Oulun ja Vaasan läänit; toimitusneuvottelukunta Uuno Brander, Osk. Groundstroem, S. Mattsson ; toimittajat Felix Jonasson, Akseli Kivialho, K. Kivialho. WSOY 1933
Kirjallisuutta

Harmaja, Leo: Oskar Groundstroem. Kansantaloudellinen aikakauskirja, 1. nide, Helsinki 1941
Afrikkalainen filosofia

Afrikkalainen filosofia on osittain kiistanalainen termi, ja eri filosofit käyttävät sitä eri tavalla. Myös afrikkalaisten filosofien itsensä piirissä on keskusteltu paljon siitä, mitä tarkoittaa, että filosofia on afrikkalaista. Afrikkalaiseksi filosofiaksi voidaan lukea joko kaikki afrikkalaisten tekemä filosofia, tai ensisijaisesti filosofia, joka käsittelee afrikkalaisia teemoja, kuten omaperäisiä näkemyksiä ajasta, identiteetistä ja niin edelleen.
Suulliset perinteet

Kwame Anthony Appiah on huomauttanut, että on jossain määrin ironista, että länsimaisen filosofian isänä pidetty Sokrates tunnetaan ennen kaikkea keskustelevasta filosofiastaan, eikä hän kirjoittanut filosofiaansa ylös, mutta silti länsimaisen filosofian historia on ennen kaikkea kirjoitettujen tekstien historiaa. Vaikka filosofia onkin ollut enimmäkseen kirjallista, tästä huolimatta myös suullisissa kulttuureissa on keskusteltu samanlaisista eettisistä, poliittisista, metafyysisistä, tietoteoreettisista ja esteettisistä kysymyksistä.
Appiahin mukaan sama pätee myös Afrikkaan. Afrikkalaisen filosofian tutkimuksessa tutkitaan sekä mantereen suullisia perinteitä että kirjallisuutta sen jälkeen, kun kirjallinen kulttuuri on kohdannut vanhan suullisen kulttuurin. Afrikkalaisia filosofisia perinteitä voidaan pitää ”kansanfilosofiana”.
Esimerkkinä suullisten kulttuurien tutkimuksesta voidaan mainita kaksi afrikkalaisen kansanfilosofian aluetta, joita viime aikoina on tutkittu laajemmin: ghanalaisten akaninkielisten kansojen filosofinen psykologia, sekä nigerialaisten jorubankielisten kansojen tietoteoreettinen ajattelu.
Kirjalliset perinteet

Jotkut Afrikan mantereelle sijoittuvat kirjalliset perinteet, kuten Egyptissä alkunsa saaneet perinteet, ovat kuitenkin jopa vanhempia kuin mainitut suulliset perinteet. Keskeinen egyptiläisen ajattelun käsite oli ma'at, joka tarkoittaa ”oikeudenmukaisuutta”, ”totuutta” tai vain ”sitä mikä on oikein”. Varhaisimpia tunnettuja egyptiläisiä ajattelijoita oli Ptahhotep, jonka Maksiimeja opiskeltiin vuosisatoja.
Muinaisen egyptiläisen ajattelun vaikutuksesta antiikin Kreikan esisokraattiseen filosofiaan on keskusteltu paljon tutkijoiden keskuudessa. Myöhemmin monet Kreikan afrikkalaisista siirtokunnista kotoisin olleet filosofit antoivat merkittävän panoksen hellenistiseen filosofiaan. Muun muassa kyreneläinen koulukunta oli kotoisin nykyisen Libyan alueelta. Aleksandria oli merkittävä uusplatonilaisuuden keskus.
Monet varhaiskristilliset kirkkoisät, kuten Cyprianus ja Augustinus, olivat kotoisin Pohjois-Afrikasta. Samoin monet islamilaisen filosofian perinteet olivat afrikkalaista alkuperää olevien tai Afrikassa toimineiden ajattelijoiden tuotoksia. Kairo ja Timbuktu ovat olleet merkittäviä islamilaisen oppineisuuden keskuksia. Ibn Bajjah (Avempace) ja Ibn Rushd (Averroës) toimivat osan ajasta Marokossa.
Pitkiä kirjallisia perinteitä on myös Etiopiassa. Etiopialaisen ajattelun huippuna voidaan pitää 1600-luvulla vaikuttaneen filosofin Zar'a Ya'ecobin ajattelua, jota on verrattu René Descartesin filosofiaan. Hänen oppilaansa Wäldä Heywåt jatkoi opettajansa ajatusten systematisointia. Poliittisen ajattelun puolella Etiopian antamasta itsenäisen afrikkalaisen valtion esimerkistä tuli eräs 1900-luvun panafrikkalaisen liikkeen kulmakiviä.
Kaikki nämä afrikkalaisen filosofian kirjalliset perinteet ovat peräisin Saharan pohjoispuoliselta alueelta. Saharan eteläpuolisen alueen afrikkalaisista filosofeista on eräs esimerkki jo ennen nykyaikaa. Anthony William Amo vietiin 1700-luvulla nykyisen Ghanan alueelta orjaksi Eurooppaan. Hän päätyi Saksaan, jossa hän sai koulutuksen, ja hänestä tuli lääketieteen ja filosofian tohtori. Lopulta Amo toimi professorina Hallen ja Jenan yliopistoissa. Hän palasi kotimaahansa ennen kuolemaansa.
Afrikkalainen nykyfilosofia

Nykyaikana afrikkalainen filosofia tapahtuu usein länsimaista omaksuttujen filosofisten perinteiden mukaisesti. Koska osa Afrikan entisistä siirtomaista on ollut siirtomaaperinnöltään englannin- ja osa ranskankielisiä, tämä on heijastunut jossain määrin myös filosofisiin vaikutteisiin. Lisäksi afrikkalainen ajattelu, samoin kuin ajattelu monilla muilla kolmannen maailman alueilla, sai 1900-luvulla vaikutteita varsinkin poliittisessa filosofiassa marxilaisesta filosofiasta. Merkittävimpiä filosofiasta vaikutteita saaneita poliittisia ajattelijoita ovat olleet Kwame Nkrumah, Kenneth Kaunda ja Julius Nyerere.
Henry Odera Oruka on erottanut neljä nykyaikaisen afrikkalaisen filosofian virtausta: etnofilosofia, viisausfilosofia (sagacity), nationalistis-ideologinen filosofia sekä ammattifilosofia. Myöhemmin hän lisäsi vielä kaksi muuta kategoriaa, kirjallis-taiteellisen filosofian, johon lukeutuu sellaisten kirjailijoiden kuin Ngugi wa Thiongo, Wole Soyinka, Chinua Achebe, Okot p'Bitek ja Taban Lo Liyong tuotanto, sekä hermeneuttinen filosofia, kuten afrikkalaisten kielten analyysi filosofisen sisällön löytämiseksi.
Etnofilosofiaa on käytetty afrikkalaisissa kulttuureissa esiintyvien uskomusten tallettamiseksi. Lähestymistapa näkee afrikkalaisen filosofian koostuvaksi jaetuista uskomuksista, arvoista, kategorioista ja oletuksista, jotka ovat implisiittisinä afrikkalaisten kulttuurien kielissä ja käytännöissä; afrikkalaisessa maailmankuvassa. Näin filosofia nähdään enemmän yhteisön omaisuutena kuin yksilön toimintana. Eräs tämän näkemyksen kannattaja oli Placide Tempels, joka katsoi teoksessaan Bantu Philosophy, että bantukansojen metafyysiset kategoriat heijastuvat heidän kielellisissä kategorioissaan.
Viisausfilosofia on etnofilosofian yksilökeskeinen muoto, jossa talletetaan tiettyjen yhteisön keskeisten henkilöiden uskomuksia. Lähtökohtana on tällöin ajatus, että jokaisessa kulttuurissa joillakin yksittäisillä henkilöillä on muita syvällisempi ymmärrys kulttuurinsa maailmankuvasta. Nämä henkilöt ovat ”viisaita” (sage). Nationalistis-ideologisten filosofioiden tapauksessa tutkimuskohteena ovat yhteisöjen tai yksittäisten viisaiden uskomusten sijaan ideologiat.
Afrikkalaisia ajattelijoita

Anton Wilhelm Amo
Kwame Anthony Appiah
Peter Bodunrin
Amílcar Cabral
Frantz Fanon
Kwame Gyekye
Paulin J. Hountondji
Kenneth Kaunda
Lansana Keita
Kwame Nkrumah
Julius Nyerere
Chukwudum B. Okolo
Henry Odera Oruka
Oshita O. Oshita
Kwasi Wiredu
Kirjallisuutta

Bodunrin, Peter O.: Philosophy in Africa: Trends and Perspectives.  University of Ife Press, 1985.
Eze, Emmanuel Chukwudi: African Philosophy: An Anthology.  Blackwell Publishing, 1998.  ISBN 0631203389
Hountondji, Paulin J.: African Philosophy: Myth and Reality.  Bloomington:  Indiana University Press, 1983.
Imbo, Samuel Oluoch: An Introduction to African Philosophy.  Rowman & Littlefield, 1998.  ISBN 0-8476-8841-0
Simola, Raisa & Puoskari, Ensio: Afrikkalaisen filosofian antologia.  Helsinki:  Gaudeamus, 2001.  ISBN 951-662-817-6
Aiheesta muualla > Ensyklopedia-artikkeleita:

Gyekye, Kwame: African Ethics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Janz, Bruce (toim.): African Philosophy Resources (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
King, Peter J. (toim.): African Philosophy (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Masolo, Dismas A.: The Making of a Tradition: African Philosophy in the New Millenium (englanniksi)
Outlaw, Lucius T., Jr.: Africana Philosophy The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
African Philosophy (Arkistoitu – Internet Archive) —  African Studies Centre, Leiden (englanniksi)
Aiheesta muualla > Muita artikkeleita:

Hallen, Barry & Sopido, J. O.: Tieto, usko ja noituus. Suom. Jarkko S. Tuusvuori. niin & näin 1/2002, 36–38.
Hellsten, Sirkku K.: Afrikkalainen filosofia: historiaa ja nykypäivää. niin & näin 1/2002, 18–35.
Löytty, Olli: Symbolista rajankäyntiä Afrikan värikartalla. niin & näin 1/2002, 13–17.
Löytty, Olli: Hybridin haaste ja postkoloniaali teoria. niin & näin 1/2002, 16–17.
Masonen, Pekka: Voiko Afrikan historiaa tutkia vain väärin? – Afrikanismi, afrosentrismi ja historiantutkijan vastuu. niin & näin 1/2002, 43–49.
Nkrumah, Kwame: Yhteistunto. Suom. Jarkko S. Tuusvuori. niin & näin 1/2002, 39–41.
Rantala, Juho: Jännite Afrikan sydämessä – Hountondji ja afrikkalainen filosofia. Paatos 1/2013.
Tomperi, Tuukka: Johdanto Hallen & Sopidon artikkeliin "Tieto, usko ja noituus". niin & näin 1/2002, 36.
Tuusvuori, Jarkko S.: Johdanto Kwame Nkrumahin artikkeliin "Yhteistunto". niin & näin 1/2002, 39.
Varto, Juha: Musta filosofia? [Arvio teoksesta Simola & Puoskari (toim.), Afrikkalaisen filosofian antologia]. niin & näin 1/2002, 42–43.
Vettenniemi, Erkki: Afrikka opettaa. niin & näin 1/2002, 10–12.
Suomi.fi
Suomi.fin kehitystyö

Suomi.fin ensimmäinen versio julkaistiin 4.4.2002.
Suomi.fi:tä on kehitetty osana Kansallista palveluarkkitehtuuriohjelmaa . Uuden Suomi.fin ensimmäinen kehitysversio kansalaisille julkaistiin 15. joulukuuta 2015 osoitteessa beta.suomi.fi. Uudistunut Suomi.fi julkaistiin kaikkien käyttöön 3. heinäkuuta 2017. Suomi.fistä vastaa Digi- ja väestötietovirasto.
Digi- ja väestötietoviraston tietokannat säilötään Suomessa. Suomi.fi-portaali on kuitenkin toteutettu yhdysvaltalaista Amazon Web Services -alustaa hyödyntäen. DVV:n mukaan järjestelmä on toteutettu EU:n tietosuojamääräyksiä noudattaen, ja siten että Yhdysvaltain tiedusteluelimet eivät pääse käsiksi rekisterien tietoihin. DVV ei paljasta salauksessa käytettyjä tekniikoita, koska viraston mukaan yksityiskohtien paljastaminen saattaisi vaarantaa Suomi.fi-palvelun tietoturvan.
Aiheesta muualla

Suomi.fi
Suomi.fi yritykselle