stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pertti Itkonen
Ura

Pertti Itkosen vanhemmat olivat Kalle Itkonen ja Lyyli Puustinen. Hän suoritti kielten ja draamakirjallisuuden opintoja 1966–1971, minkä jälkeen hän työskenteli virkailijana Finnairilla ja kielten opettajana. Itkonen aloitti näyttelijänä Kuopion kaupunginteatterissa 1980.
Roolit

Itkosen rooleja olivat muun muassa poliisipäällikkö (Barbaarit), Charley (Kauppamatkustajan kuolema), Eisenring (Tuhopolttajat) ja Saturninus (Titus Andronicus).
Itkonen näytteli teatteriuransa lisäksi pieniä sivuosia televisiosarjoissa (Uskottu mies, Vallan miehet, Vain muutaman huijarin tähden, Peräkamaripojat) ja elokuvissa (Kenttähartaus, Mestari).
Itä-Karjala (Käkisalmi)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Itä-Karjala oli Käkisalmessa vuosina 1896–1906 ilmestynyt sanomalehti.
Käkisalmen vanhasuomalaiset perustivat Itä-Karjalan nuorsuomalaisen Vuoksen kilpailijaksi. Sortovuosina se oli kaupungin ainoa lehti Vuoksen tultua lakkautetuksi vuonna 1901. Myös Itä-Karjala oli vuonna 1902 kolmen kuukauden ajan lakkautettuna.
Vuonna 1904 Itä-Karjala siirtyi uudelle omistajalle, joka muutti sen linjan nuorsuomalaiseksi ja perustuslailliseksi. Vuonna 1906 uusi nuorsuomalainen Kaakkois-Karjalan Kirjapaino Oy osti lehden ja perusti sen tilalle Käkisalmen Sanomat.
Kahdesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 1100 kappaletta vuonna 1906. Sen päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät Theodor Dahlgrén (1897–1904), Jaakko Oskari Lahtinen (1904–1906) ja Kaarlo Korpilahti (1905–1906).
Aiheesta muualla

Itä-Karjala digitoituna kansalliskirjastossa
Itä-Suomen Työmies (Kotka)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Itä-Suomen Työmies oli Kotkassa vuosina 1899–1900 ilmestynyt sanomalehti.
Lehden perustamisen taustalla oli Kotkan työväenyhdistyksen radikalisoituminen ja paikallisen Kotkan Sanomien kielteinen suhtautuminen työväenasiaan. Julkaisulupa saatiin vasta kolmannella yrittämällä, eikä lehti sen mukaan voinut käsitellä lainkaan poliittisia kysymyksiä. Linjaltaan Itä-Suomen Työmies osoittautui liian lieväksi, vaikka sitä toisaalta syytettiin myös kiihotuksesta.
Kahdesti viikossa vain puolen vuoden ajan ilmestyneen lehden levikki oli noin 900–1 200 kappaletta. Vastaavana toimittajana työskenteli Vilho Pylvänen.
Aiheesta muualla

Itä-Suomen Työmies digitoituna kansalliskirjastossa
Karl Ivanainen

Karl Fredrik Ivanainen (ven. Карл Адамович Иванайнен, Karl Adamovitš Ivanainen; 20. syyskuuta 1856 Pietari – 1887 Karan pakkotyövankila, Siperia) oli suomalaissyntyinen venäläinen vallankumouksellinen.
Karl Ivanainen syntyi Savonlinnasta Pietariin muuttaneen suutarin Adam Adamsson Ivanaisen perheeseen. Hän kävi suomalaisen seurakunnan koulua, pääsi vuonna 1873 ripille ja sai passin Suomen passivirastosta Pietarissa. Sen jälkeen hän työskenteli viilaajana patruunatehtaalla ja osallistui veljensä Konstantinin kanssa tšaikovskilaisen narodnikkikerhon kokouksiin.
Lokakuussa 1874 Ivanainen matkusti laittomasti Sveitsiin, jossa hän työskenteli valajana Genevessä ja Zürichissä. Siellä hän tutustui ensimmäisen internationaalin Sveitsin osaston perustajaan Herman Greulichiin.
Palatessaan Venäjälle toukokuussa 1875 Ivanainen pidätettiin. Kesäkuusta lähtien hän oli vangittuna Pietari-Paavalin linnoituksessa, kunnes tammikuussa 1876 hänet siirrettiin Pietarin tutkintavankilaan. Kuulusteluissa Ivanaista syytettiin osallistumisesta Aleksandr Nizovkinin järjestämiin kokouksiin, työläiskassan jäsenyydestä ja kielletyn kirjallisuuden levittämisestä. Elokuussa 1876 hänet päästettiin vapaaksi poliisin tarkkailun alaisena.
Joulukuussa 1876 Ivanainen osallistui Zemlja i voljan Kazanin katedraalin edessä järjestämään Venäjän ensimmäiseen poliittiseen mielenosoitukseen. Hän levitti propagandaa pietarilaisten työläisten keskuuteen ja oli mukana Stepan Halturinin ja Viktor Obnorskin perustaman vallankumouksellisen Severnyi sojuz russkih rabotših -järjestön toiminnassa.
Vuoden 1877 lopussa Ivanainen pidätettiin Pietarin lähellä. Tammikuussa 1879 hänet karkotettiin Aunuksen läänin Puudožiin. Sieltä Ivanainen lähetettiin Vyšni Volotšokin kautta Siperiaan, mutta Tomskiin päästyään hänen sallittiin palata Euroopan-puoleiselle Venäjälle poliisin tarkkailun alaisena.
Vuonna 1880 Ivanainen asettui Odessaan, jossa hän liittyi Mihail Trigonin johtamaan Narodnaja volja -ryhmään. Sen paljastuttua lokakuussa 1881 hän siirtyi maan alle, joutui pidätetyksi Harkovassa, mutta onnistui pakenemaan poliisilaitokselta. Joulukuussa 1881 Ivanainen pidätettiin Moskovassa, josta hänet lähetettiin Odessan vankilaan. Huhtikuussa 1883 Odessan sotaoikeus tuomitsi hänet Halturinin ja Nikolai Želvakovin tekemää kenraalimajuri Strelnikovin murhaa koskeneessa oikeudenkäynnissä 15 vuodeksi pakkotyöhön.
Vuonna 1884 Ivanainen saapui nykyisessä Taka-Baikalian aluepiirissä sijainneeseen Karan pakkotyövankilaan, jossa hänet vuonna 1886 päästettiin vapaaseen työryhmään. Hän teki itsemurhan kesällä 1887 hukuttautumalla järveen Nižnjaja Karassa.
Itil (kaupunki)

Itil tai myös Atil oli muinaisen Kasaarien kaanikunnan pääkaupunki noin vuodesta 750 vuoteen 968. Kaupunki sijaitsi Volgajoen suistossa. Mainintoja siitä on jäänyt arabialais-persialaisiin maantiedon kirjoihin sekä ”Juutalaiskasaarien kirjeenvaihtoon”.
Varmoja arkeologisia todisteita Itilistä ei ole löydetty. Yksi oletus on se, että Itil olisi jäänyt Kaspianmeren alle merenpinnan noustua. Toinen olettamus sen paikasta on Samosdelkan muinaislinna Samosdelkan kylän luona (46°01′32″N, 47°50′26″E) Astrahanin alueella Volgan suistoalueella. Aluetta on tutkittu vuodesta 1990 lähtien. Sieltä on löydetty kerrostumia 800–900-luvuilta: jurttien jäännöksiä, oguzien ja saltien keramiikkaa. Niiden lisäksi on löydetty kolmionmuotoisen tiililinnoituksen jäännöksiä. Se on ainoa alueelta löytynyt muinaislinna.
Kirjallisuutta

Nestorin kronikka.  ((Povest’ vremennyh let.) Dmitri Sergejevitš Lihatšovin venäjänkielisestä tulkinnasta suomentanut Marja-Leena Jaakkola. Kuvittanut Mjud Metšev)  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19828-5
Anton Petrovich Novoseltsev: Хазарское государство и его роль в истории Восточной Европы и Кавказа.  (suom. ”kasaarien valtakunta ja sen rooli Itä-Euroopan ja Kaukasuksen historiassa”)  Nauka, 1990.  ISBN 5-02-009552-4  (venäjäksi)
Kartassa näkyvät tärkeimmät varjagien kauppareitit idässä: punaisella Volgan reitti, violetilla Dneprin reitti. Muut 700–1000-lukujen reitit oranssilla. Atilin kautta kulkivat tärkeimmät reitit syvälle Aasiaan.
Itä-Timorin lippu

| Itä-Timorin lippu |
| --- | --- |
   
Käyttö:  Kansallislippu
Suhde:  1:2
Käyttöön:  20.5.2002
Itä-Timorin lippu on yksi Itä-Timorissa käytettävistä kansallistunnuksista. Nykyinen lippu on samanlainen kuin vuoden 1975 lippu, joka ehti tosin olla vain hetken itsenäisen Itä-Timorin lippuna, sillä Indonesia liittolaisineen miehitti maan yhdeksän päivää itsenäisyysjulistuksesta, jossa Itä-Timor irrottautui Portugalista. Nykyinen lippu otettiin käyttöön uudelleen 2002, jolloin Itä-Timor itsenäistyi Indonesiasta YK:n tuella.
Maan lippu on suorakulmio, jossa on kaksi päällekkäistä tasakylkistä kolmiota. Pienempi kolmio on musta ja suurempi keltainen. Mustan kolmion keskellä on viisisakarainen valkoinen tähti. Loppuosaltaan lippu on punainen. Lipun väreistä keltainen kuvaa maan kolonialistien vallan alla, musta kuvaa hämäryyttä, joka on voitettava, punainen kuvaa kansan taistelua vapauteen ja valkoinen kuvaa rauhaa.
Salossa liehuva Itä-Timorin lippu.
Historialliset liput

Portugalin Timor käytti lippunaan Portugalin lippua vuosina 1702–1975.
Ehdotus vuodelta 1965 Portugalin Timorin lipuksi.
Indonesian miehityskaudella vuosina 1976–1999 käytössä oli Indonesian provinssin Timor Timurin lippu.
Yhdistyneiden kansakuntien lippua, käytettiin YK:n hallitessa maata siirtymäkauden ajan 1999–2002.
Isosimppu

| Isosimppu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Puutteellisesti tunnettu  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Simppukalat Scorpaeniformes
Heimo::  Simput Cottidae
Suku::  Myoxocephalus
Laji::  scorpius
Kaksiosainen nimi
 Myoxocephalus scorpius  (Linnaeus,1758) 
Katso myös
   Isosimppu Wikispeciesissä   Isosimppu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
...
Isosimppu (Myoxocephalus scorpius) on Itämeressä ja Pohjois-Atlantilla tavattava simppujen heimon pohjakala. Kuiville nostettu isosimppu voi kurnuttaa kuuluvasti.
Koko ja ulkonäkö

Isosimppu on suuripäinen, kirjavan ja piikkisen oloinen kala. Päässä, kiduskansissa ja kyljissä on useita taaksepäin osoittavia piikkejä ja kyhmyjä. Erityisesti kiduskansien takareunan piikit ovat näyttäviä. Suu on leveä ja paksuhuulinen. Kala on selästä oliivinruskea,  kyljissä on pari leveää tummaa poikkikuviota  Rintaevät ovat suuret, piikkisiä selkäeviä on kaksi. Etumaista selkäevää lukuun ottamatta evissä on tummat raidat ja rintaevien yläpuolella on valkeat laikut. Koiraan alapuoli on punertava, etenkin kutuaikaan, naaraan oranssinsävyinen, ja siinä on valkoisia läikkiä.
Itämeressä isosimppu kasvaa noin 30 senttimetrin pituiseksi. Kala on nopeakasvuinen, jo parivuotiaana 20-senttinen, viisivuotisena 30-senttinen. Atlantista on tavattu jopa 60-senttisiä simppuja. Ulkonäöltään isosimppu muistuttaa suuresti pienempää, myös Itämeressä esiintyvää piikkisimppua.
Levinneisyys

Isosimppu elää Pohjois-Atlantin molemmilla rannikoilla ja myös siihen rajoittuvilla Jäämeren rannoilla sekä Itämeressä. Euroopassa levinneisyys ulottuu Biskajanlahdelta Huippuvuorille ja Vienanmereen ja Novaja Zemljalle, Amerikassa New Yorkista Grönlantiin ja Hudsoninlahdelle.
Ravinto ja elintavat

Isosimppu elää yleensä kovilla kivi- ja hiekkapohjilla ja leväkasvillisuudens seassa. Se syö pikkukaloja ja äyriäisiä sekä muita pohjaeläimiä, esimerkiksi kilkkejä ja simpukoita.
Lisääntyminen

Isosimppu lisääntyy talvella. Naaras laskee joulu-helmikuussa mätinsä yhtenä möykkynä johonkin pohjan koloon, jossa koiras hedelmöittää sen. Mätimunia suurella naaraalla voi olla 30 000 kappaletta. Koiras jää vartioimaan mätiä, kunnes poikaset kuoriutuvat parin kuukauden kuluttua.
Kalastus ja käyttö

Isosimppua voi saada sivusaaliina verkoilla ja pilkillä, mutta sillä ei ole taloudellista merkitystä, eikä sen lihaa pidetä hyvänä.
Lähteitä

Hannu Lehtonen: Iso kalakirja - Ahvenesta vimpaan.  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28134-4
Myoxocephalus scorpius (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Aiheesta muualla

Laji.fi: Isosimppu (Myoxocephalus scorpius)
LuontoPortti: Isosimppu (Myoxocephalus scorpius)
Riista - ja kalatalouden tutkimuslaitos (RKTL): Isosimppu (Myoxocephalus scorpius) (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Myoxocephalus scorpius (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1481591  Wikispecies: Myoxocephalus scorpius  ADW: Myoxocephalus_scorpius  BOLD: 59602  CoL: 456LW  FishBase: 1329  GBIF: 2333785  iNaturalist: 47639  IRMNG: 10978337  ITIS: 167318  NatureServe: 2.105656  NBN: NBNSYS0000188618  NCBI: 8097  Observation.org: 2171  OBIS: 127203  Open Tree of Life: 942655  WoRMS: 127203  Laji.fi: MX.53210
Lawsoninsypressi

| Lawsoninsypressi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Alaheimo::  Cupressoideae
Suku::  Valesypressit Chamaecyparis
Laji::  lawsoniana
Kaksiosainen nimi
 Chamaecyparis lawsoniana  (A. Murray) Parl., 1864 
Katso myös
   Lawsoninsypressi Wikispeciesissä   Lawsoninsypressi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lawsoninsypressi (Chamaecyparis lawsoniana) on valesypressien sukuun kuuluva alkuperältään pohjoisamerikkalainen havupuu. Nykyisin se on hyvin yleinen koristekasvi Euroopassa.
Ulkonäkö ja koko

Lawsoninsypressi kasvaa yleensä kymmenestä jopa viiteenkymmeneen metriä korkeaksi puuksi, jonka latvus on kartiomainen. Suurimmaksi se tulee alkuperäisellä elinalueellaan, ja suurin tunnettu puu Oregonin Siskiyoun kansallismetsässä on 69,8 metriä korkea sekä yli 3,6 metriä rungon halkaisijaltaan.
Puun oksat ovat litteitä. Suomumaiset lehdet kasvavat tiheästi versojen myötäisenä. Lehdet kasvavat vastakkaisesti pareissa, ja ovat 2–3 millimetriä pitkiä. Ne ovat versojen päältä tumman sinivihreitä ja alta kalpeita, valkojuovaisia. Murskattuna lehdet tuoksuvat pihkalta ja persiljalta. Laji on yksikotinen, ja hede- ja emikävyt kasvavat vierekkäin samoilla oksilla. Lawsoninsypressin siemenkävyt ovat pallomaisia, 6–10 millimetriä pitkiä ja koostuvat 4–5 parista puutuneita käpysuomuja. Jokaisessa käpysuomussa on 2–4 siivekästä siementä.
Litteä oksanhaara.
Punaisia hedekäpyjä.
Kypsyviä käpyjä.
Siementä ympäröivät symmetriset lenninsiivet.
Levinneisyys

Lawsoninsypressiä tavataan luontaisena suppeilla alueilla Länsi-Yhdysvalloissa Luoteis-Kaliforniassa ja Lounais-Oregonissa. Sen levinneisyysalue on keskittynyt rannikolle, ja sitä esiintyy aivan merenpinnantasosta 1 700 metrin korkeuteen.
Elinympäristö

Lawsoninsypressi on mereisen ilmaston puu, ja sen luontaiselle esiintymisalueelle ovat tyypillisiä viileät, sateiset kesät ja leudot talvet. Laji menestyy parhaiten savisissa hieta- ja hiesumaaperissä ja kalliosilla harjanteilla, mutta sitä esiintyy myös soisilla alueilla. Lawsoninsypressi muodostaa harvoin puhtaan yksilajisia metsiä ja kasvaa yleensä samoissa metsissä sitkankuusen, lännenhemlokin ja harmaapihdan kanssa.
Lawsoninsypressi on IUCN:n luokituksen mukaan silmälläpidettävä. Aiemmin uhanalaisena pidetyn lajin levinneisyysalue on ollut kasvussa 2000-luvulla, vaikka aiemmin kansainvälinen kauppa aiheutti painetta lajin olemassaololle. Lisäksi Phytophthora lateralis -sienen leviämisen takia joillain paikoin lawsoninsypressin uusiutuminen on hidasta.
Käyttö

Lajia on varsinkin 1800-luvulla ja 1900-luvun alkupuolella käytetty puutavaran lähteenä, mutta nykyään suurin osa aarniometsien vanhoista arvokkaista puista on jo kaadettu, ja käyttö on vähentynyt.lähde?
Lawsoninsypressiä käytetään myös koristekasvina. Laji on tuotu Eurooppaan 1850-luvulla ja on nykyisin Euroopan yleisimpiä koristepuulajeja. Lawsoninsypressistä on jalostettu jopa yli 500 erilaista viljelylajiketta. Suomessa se on menestynyt huonosti viljeltynä aivan etelässä.
Lawsoninsypressin kääpiömuotoinen lajike ’Ellwoodii’ eli joulusypressi (vanhalta nimeltään joulukataja) löydettiin 1920-luvulla Bishop’s Walthamin kylästä Isossa-Britanniassa. Siitä on tullut suosittu koristekasvi, joka tunnetaan Suomessa varsinkin joulukukkana.
Aiheesta muualla

Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Lawsoninsypressi
Flora of North America: Chamaecyparis lawsoniana (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Chamaecyparis lawsoniana:  Wikidata: Q161360  Wikispecies: Chamaecyparis lawsoniana  APNI: 116448  BioLib: 2416  Calflora: 9510  CoL: TJJD  CNPS: 2172  Conifers.org: Chamaecyparis_lawsoniana  EoL: 1034844  EPPO: CHCLA  EUNIS: 150724  Euro+Med PlantBase: ac963d30-649f-4ab6-b141-3db5371e77ce  FEIS: chalaw  FNA: 200005409  FoC: 200005409  GBIF: 2683866  GRIN: 10064  iNaturalist: 76237  IPA: 3210  IPNI: 261839-1  IRMNG: 10191214  ITIS: 183453  IUCN: 34004  MoBotPF: 279607  NatureServe: 2.152342  NBN: NHMSYS0000457113  NCBI: 58030  NZOR: 670deffa-6ed3-4165-b6d8-e51d088d9bbf  NZPCN: 3684  Open Tree of Life: 582844  PFI: 8434  Plant List: kew-2715286  PLANTS: CHLA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:261839-1  RHS: 3571  Tropicos: 9400243  WFO: wfo-0000599456 
Cupressus lawsoniana:  Wikidata: Q17363875  APNI: 205499  CoL: 32FX7  CNPS: 2808  EUNIS: 150726  GBIF: 2683869  GRIN: 12656  IPNI: 261941-1  IRMNG: 11129962  ITIS: 183454  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:261941-1  Tropicos: 9400025  WFO: wfo-0000630701 
Pystyoksainen koristekäyttöön valikoitu muoto.
Ivdel

| Ivdel Ивдель |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Sverdlovskin alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Ivdel
 Koordinaatit: 60.697°N, 60.418°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Sverdlovskin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  26 (kaupunki, kaupunkipiirikunta hyvin laaja) km²
Väkiluku (2010):  17 775
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
Rekisterikilpi:  66, 96
 
 www.admivdel.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ivdel (ven. И́вдель) on kaupunki Sverdlovskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Uralin itäpuolella, lähellä Lozvaan laskevan Ivdel-joen suuta 510 kilometriä Jekaterinburgista pohjoiseen. Kaupungin kautta kulkee Serovin ja Priobjen välinen rautatie, josta haarautuu sivurata Polunotšnojeen.
Ivdel toimii myös pinta-alaltaan koko Sverdlovskin alueen suurimpiin paikallishallinnon ylemmän eli piirejä vastaavan tason alueisiin kuuluvan Ivdelin kaupunkipiirikunnan keskuksena. Kaupungissa oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 17 775 asukasta ja kaupunkipiirikunnassa 24 519.
Vuosina 1589–1598 Ivdel-joen suussa sijaitsi venäläisten rakentama puinen Lozvan linnoitus. Myöhemmin paikalla oli Nikito-Ivdelin kylä, joka mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1831. Vuonna 1925 seudulla aloitettiin laajat metsänhakkuut. Vuonna 1937 perustettiin Gulag-järjestelmään kuulunut Ivdelin vankileiri, jossa oli enimmillään yli 30 000 vankia.
Nykyään Ivdelissä on lähinnä metsä- ja puunjalostusteollisuutta. Kaupungin pohjoispuolella sijaitsee Polunotšnojen mangaanikaivos.
Ivdelin seudun liikenteellinen ja taloudellinen merkitys saattaa kasvaa merkittävästi lähitulevaisuudessa. Vuonna 2008 hyväksytyn Venäjän rautateiden pitkänajan strategiaohjelman mukaan Uralvuoriston pohjoisosan itäpuolitse rakennetaan vuoteen 2030 mennessä uusi rahtiliikennettä palveleva rautatieyhteys. Se kulkisi reitillä Jamalin Nenetsian Salehard– Hanti-Mansian Berjozovon piirin Saranpaul– Sverdlovskin alueen Ivdelin kaupunkipiirin Polunotšnoje. Ratayhteyden myötä näiden kolmen luonnonvaroistaan rikkaan federaatiosubjektin kaivannaisia saataisiin markkinoille kasvavassa määrin.
Sverdlovskin alue
Itsenäisyyden aukio (Kiova)

Itsenäisyyden aukio
Maidan Nezaležnosti (ukr. Майдан Незалежності, ”Itsenäisyyden aukio”, puhekielessä Maidan) on Ukrainan pääkaupungin Kiovan keskusaukio. Kaupungin pääkatu H’reštšatyk kulkee aukion kautta koillisesta lounaaseen.
Suihkulähde illalla.
Aukion ensimmäinen nimi 1800-luvun puolivälissä oli H’reštšatykin aukio, sittemmin vuodesta 1871 Duumanaukio, neuvostovallankumouksen jälkeen maaliskuusta 1919 Neuvostoaukio, vuodesta 1935  Kalinininaukio, vuodesta 1977 Vallankumousaukio ja Ukrainan itsenäistyttyä Neuvostoliitosta 1991 Itsenäisyyden aukio. Se kunnostettiin itsenäistymisen kymmenvuotispäiväksi 2001.
Maidan Nezaležnosti on myös Itsenäisyyden aukion alle osuvan Kiovan metron aseman nimi.
Vuosien 2004–2005 tapahtumat

Maidanilta alkoivat syksyllä 2004 opiskelijoiden joukkomielenosoitukset Ukrainan presidentinvaalin toisen kierroksen tulosta vastaan, jota epäiltiin väärennetyksi. Täällä syntyneestä vaatimuksesta presidentinvaalin toinen kierros uusittiin 26. joulukuuta 2004, ja vaalin voitti Viktor Janukovytšin sijasta Viktor Juštšenko. Mielenosoituksissa ja konserteissa syntynyttä yhteishenkeä, oranssia koalitiota, kutsutaan Maidanin hengeksi. Tähän ovat yleensä vedonneet Julija Tymošenkon kannattajat, jotka ovat epäilleet, että Juštšenko tekee kompromisseja Alueiden puolueen kanssa.
Maidanilla oli marraskuun lopulta 2004 tammikuulle 2005, presidentin virkaanastumiseen saakka, tavaratalo Ukrainalle H’reštšatykia pitkin ulottunut aidattu ja kulkuluvitettu telttaleiri, missä myös toisista Ukrainan kaupungeista tulleet opiskelijat kaupunkiensa tunnuksin jatkoivat ympärivuorokautista mielenosoitusta kaminoiden lämmössä iskulauseenaan Vapaus ei nuku.
Jonkin verran järjestettiin myös sinivalkoisia vastamielenosoituksia, mutta ne eivät juuri tavoittaneet video- ja televisiokameroita.
Vuosien 2013–2014 mielenosoitukset

Kun presidentti Janukovytš päätti syksyllä 2013 hylätä EU:n vapaakauppa- ja assosiaatiosopimuksen, se johti Ukrainan itsenäisyydenajan suurimpiin mielenilmauksiin ja väkivaltaisuuksiin, joissa kuoli kymmeniä ihmisiä. Itsenäisyyden aukio on Kiovan keskeisimpiä mielenosoituspaikkoja.
Italian naisten vesipallomaajoukkue

Italian kultamitalijoukkue EM-kilpailuissa 2003.
Italian naisten vesipallomaajoukkue edustaa Italiaa vesipallon naisten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Italian uimaliitto. Italia on voittanut naisten vesipallossa yhden olympiakullan, kaksi maailmanmestaruutta ja viisi Euroopan-mestaruutta.
Italia ei pelannut Sydneyn olympialaisissa 2000, kun naisten vesipallo oli ensi kertaa mukana olympiaohjelmassa. Ateenan olympialaisissa 2004 Italia voitti kultaa. Se voitti loppuottelussa Kreikan maalein 10–9. Pekingin olympialaisissa 2008 Italia sijoittui kuudenneksi ja Lontoossa 2012 seitsemänneksi. Rio de Janeirossa 2016 joukkue saavutti olympiahopeaa hävittyään loppuottelussa Yhdysvalloille maalein 5–12.
Italia voitti maailmanmestaruuden Perthissä 1998 ja Fukuokassa 2001. Se on saanut MM-hopeaa vuonna 2003 sekä MM-pronssia vuosina 1994 ja 2015.
Italia voitti Euroopan-mestaruuden vuosina 1995, 1997, 1999, 2003 ja 2012. EM-hopeaa sillä on vuosilta 2001 ja 2006 sekä EM-pronssia vuosilta 1991 ja 2016.
Olympiavoittajajoukkue 2004

Francesca Conti, Martina Miceli, Carmela Allucci, Silvia Bosurgi, Elena Gigli, Manuela Zanchi, Tania di Mario, Cinzia Ragusa, Giusy Malato, Alexandra Araujo, Maddalena Musumeci, Melania Grego, Noemi Toth.
Maailmanmestarijoukkue 1998

Carmela Allucci, Alexandra Araujo, Cristina Consoli, Francesca Conti, Antonella di Giacinto, Eleonora Gay, Melania Grego, Stefania Larucci, Giusi Malato, Martina Miceli, Maddalena Musumeci, Monica Vaillant, Milena Virzi.
Maailmanmestarijoukkue 2001

Carmela Allucci, Alexandra Araujo, Silvia Bosurgi, Cristina Consoli, Francesca Conti, Tania di Mario, Melania Grego, Giusi Malato, Martina Miceli, Maddalena Musumeci, Paola Sabbatini, Gabriella Sciolti, Monica Vaillant.
Isovesipääsky

| Isovesipääsky |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurpat Scolopacidae
Suku::  Vesipääskyt Phalaropus
Laji::  fulicarius
Kaksiosainen nimi
 Phalaropus fulicarius  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Isovesipääsky Wikispeciesissä   Isovesipääsky Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isovesipääsky (Phalaropus fulicarius) on arktisten alueiden kahlaajalintulaji. Suomessa sitä tavataan satunnaisesti, ei edes vuosittain. Se vaikuttaa usein pelottomalta ja päästää ihmisen varsin lähelle.
Koko ja ulkonäkö

Nokka on suora ja paksumpi kuin vesipääskyllä. Naaras on isompi ja värikkäämpi kuin koiras.
Pituus on 20–23 cm, siipien kärkiväli 35–40 cm, paino 35–70 g.
Levinneisyys

Isovesipääsky pesii Euraasian ja Pohjois-Amerikan pohjoisimmissa osissa, Euroopassa Islannissa ja Huippuvuorilla. Maailman populaation koko on 1–1,9 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Se muuttaa meriä pitkin trooppisille merialueille talveksi. Pääosa kannasta viettää talvensa planktonrikkailla vesillä Atlantilla Afrikan länsipuolella ja Tyynellämerellä Etelä-Amerikan länsipuolella.
Elinympäristö

Isovesipääsky pesii rannikolla kostealla tundralla tai joskus myös kuivemmilla alueilla, mutta aina makean veden tai murtoveden läheisyydessä.
Lisääntyminen

Isovesipääsky tekee pesänsä veden ympäröimään mättääseen. Lajin sukupuoliroolit ovat käänteiset. Kirkkaamman väriset naaraat kokoontuvat kosimaan koiraita, jotka ne jättävät munien munimisen jälkeen hautomaan ja hoitamaan poikaset.
Isovesipääsky 2009 Ystad.
Isovesipääskyn munia.