stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katukiekon maailmanmestaruuskilpailut 2011
Lopputulokset

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
:  Tšekki
:  Kanada
:  Slovakia

4.:  Yhdysvallat
5.:  Portugali
6.:  Kreikka
7.:  Suomi
8.:  Saksa
9.:  Itävalta
10.:  Sveitsi
Johan Josef Stenbäck

Johan Josef Stenbäck (10. huhtikuuta 1838 Vaasa – 11. helmikuuta 1892 Vaasa) oli suomalainen juristi ja moninkertainen valtiopäivämies.
Stenbäckin vanhemmat olivat hovioikeuden asessori Josef Stenbäck ja Anna Maria Sacklén. Stenbäck tuli ylioppilaksi 1857, suoritti tuomarintutkinnon 1861 ja sai varatuomarin arvon 1863. Hän oli Vaasan hovioikeuden kanslisti 1864, notaari 1869 ja asessori vuodesta 1875. Vaasan kaupunginvaltuuston jäsen Stenbäck oli valtuuston perustamisesta lähtien aina kuolemaansa asti. Hän oli  porvarissäädyssä Vaasan edustaja valtiopäivillä  1882,  1885,  1888 ja 1891.
Johan Joseph Faict

Johan Joseph Faict
Johan Joseph Faict (22. toukokuuta 1813 Leffinghe – 4. tammikuuta 1894) oli belgialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin diakoniksi 23. joulukuuta 1837 ja papiksi 9. kesäkuuta 1838. Hän sai nimityksen Bruggen hiippakunnan johtoon 22. syyskuuta 1864. Piispaksi vihkiminen seurasi 18. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Engelbert Sterckx.
Faict osallistui Vatikaanin ensimmäiseen kirkolliskokoukseen. Hän kuoli 80-vuotiaana virassa.
Johan Julin (muusikko)

Johan Julin (1799–1846) oli suomalainen muusikko, joka vaikutti Oulussa ja Oulunsalossa. Julin muutti Ouluun vuonna 1826.
Jean-Claude Darcheville

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Jean-Claude Ducan Darcheville
Syntymäaika: 25. heinäkuuta 1975 (ikä 49)
Syntymäpaikka: Sinnamary, Ranskan Guayana, Ranska
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 173 senttimetriä
Seura
Seura: Rangers
Pelinumero: 19
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1995–1998 1998–1999 1999–2002 2002–2007 2007– | Rennes Nottingham Forest Lorient Bordeaux Rangers | 42 (5) 16 (2) 102 (44) 131 (37) 30 (12) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 31. toukokuuta 2008.
Jean-Claude Ducan Darcheville (s. 25. heinäkuuta 1975 Sinnamary, Ranskan Guayana, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija, joka edustaa Skotlannin valioliigassa pelaavaa glasgowlaista Rangersia. 173 senttimetriä pitkän Darchevillen pelipaikka on hyökkääjä.
Darcheville on edustanut ammattilaisurallaan myös Rennesiä (1995–1998), Nottingham Forestia (1998–1999), Lorientia (1999–2002) ja Bordeaux’ta (2002–2007). Ranskan liigan kaudella 2001–2002 hän sijoittui maalipörssin kolmanneksi 19 maalillaan.
Nykyiseen seuraansa Darcheville siirtyi kesällä 2007 ilmaisella siirrolla, manageri Walter Smithin mukaan korvaamaan uransa lopettanutta kroatialaiskärki Dado Pršota. Hän solmi Rangersin kanssa kaksivuotisen sopimuksen, vaikka Bordeaux’kin tarjosi hänelle uutta, niin ikään kaksivuotista sopimusta, ja useat muutkin ranskalaisseurat, muun muassa Monaco, olivat kiinnostuneita hänestä.
Edellisellä kerralla, kun Darcheville pelasi Isossa-Britanniassa, hän ei viihtynyt kauaa kohdattuaan sopeutumisvaikeuksia vaimonsa ja lastensa kuoltua auto-onnettomuudessa vähän ennen siirtoa.
Saavutukset

Ranskan cupin voitto: 2001/02 (Lorient)
Ranskan liigacupin voitto: 2006/07 (Bordeaux)
Skotlannin cupin voitto: 2007/08 (Rangers)
Skotlannin liigacupin voitto: 2007/08 (Rangers)
James Pritchett

James Pritchett ja Elizabeth Hubbard saippuasarjassa The Doctors 1973.
James Pritchett (27. lokakuuta 1922 – 15. maaliskuuta 2011) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa oli Dr. Matt Powers televisiosarjassa The Doctors vuosina 1963–1982.
Pritchett voitti Emmy-palkinnon vuonna 1978; hän oli ollut jo aiemmin ehdolla edellisvuonna 1977.
Pritchett on kotoisin Pohjois-Carolinan osavaltiosta. Hän meni vuonna 1958 naimisiin Cynthia Arnoldin kanssa, ja pariskunnalle syntyi kolme yhteistä lasta.
Aiheesta muualla

James Pritchett Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Johan Justander

Johan Justander (8. joulukuuta 1713 Lempäälä – 23. joulukuuta 1774 Turku) oli suomalainen tähtitieteilijä ja maanmittari.
Justanderin vanhemmat olivat Lempäälän kirkkoherra Henrik Justander (1676–1749) ja hänen ensimmäinen puolisonsa Katarina Tolpo. Hän kävi Turun katedraalikoulua 1726–1731 ja pääsi ylioppilaaksi 1731. Justander valmistui filosofian maisteriksi Turun akatemiasta 1745. Hän oli Pikkuvihan aikana maanpaossa Ruotsissa 1742–1744.
Justanderista tuli Turun akatemian matematiikan ja fysiikan dosentti vuonna 1748 ja samalla hän oli Turun tuomiokapitulin varanotaarina vuodesta 1749. Vuonna 1748 perustetun Suomen maanmittauskomission tähtitieteen observaattoriksi Justander tuli vuonna 1753. Komission observaattorina 1748–1753 toiminut Jakob Gadolin oli mitannut kolmioketjun Turusta Ahvenanmaalle ja sieltä edelleen Ruotsin puolelle Grisslehamniin vuosina 1748–1750 ja 1752–1753. Justander jatkoi tämän kolmioketjun mittausta Turusta itään Suomenlahden rannikkoa pitkin aina Helsinkiin saakka jonne hän sai ketjun mitattua 1774. Justander teki deklinaatiomittauksia talvella 1753 Pohjanmaan rannikkokaupungeissa ja 1754 Raumalla ja Uudessakaupungissa. Hän teki havaintoja Jupiterin kuiden pimennyksistä ja välitti tiedot ruotsalaiselle tähtitieteilijälle Per Wilhelm Vargentinille (1717-1783). Justander teki myös meteorologisia havaintoja kahdenkymmenen vuoden ajan. Kun Turun akatemian fysiikan professori Anders Planman oli vuonna 1761 tekemässä Kajaanissa havaintoja Venuksen ylikulusta Justander toimi hänen sijaisenaan. Justander teki samana vuonna myös itse havaintoja Venuksesta.
Johan Justander oli naimisissa vuodesta 1759 Anna Maria Hernmarckin (k. 1788) kanssa. Heidän poikansa oli tukholmalainen kirjakauppias ja Turun akatemian luonnonhistorian dosentti Johan Gustaf Justander (1764–1833).
Johan Rasmussen

Johan Ivar Rasmussen (s. 18. heinäkuuta 1970 Borås) on ruotsalainen entinen mäkihyppääjä. Hän edusti seuratasolla örnsköldsvikiläistä IF Friska Viljoria.
Rasmussen kilpaili maailmancupissa vuosina 1990–1996 ja oli henkilökohtaisessa kisassa parhaimmillaan 12. sijalla, jolle hän ylsi kahdesti. Hän osallistui kolmiin MM-kisoihin, mutta ei päässyt kertaakaan 30 parhaan joukkoon. Rasmussen sijoittui vuoden 1994 olympialaisissa 41:ksi suurmäessä ja hyppäsi myös joukkuemäessä, jossa Ruotsi oli kymmenes.
Johan Järnefelt

Johan Järnefelt (14. heinäkuuta 1929 Helsinki – 21. helmikuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Järnefeltin isä oli tähtitieteen professori Gustaf Järnefelt ja äiti Irma Margareta Rosenkampff. Järnefelt avioitui vuonna 1955 Anna Christina Lilliestiernan (1932–2020) kanssa.
Järnefelt valmistui ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1947. Vuonna 1954 hän valmistui lääketieteen lisensiaatiksi, ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli vuotta myöhemmin. 1960-luvun alussa Järnefelt työskenteli tutkijana Yhdysvalloissa. Tukholman yliopiston dosentti hänestä tuli vuonna 1961. Järnefelt oli Helsingin yliopiston lääketieteellisen kemian professori vuosina 1964–1992. Hän tutki muun muassa solukalvoihin sitoutuneiden hiilihydraattien rakennetta, merkitystä ja hajoamistuotteita sekä ionien kuljetusmekanismeja soluissa.
Järnefelt kutsuttiin Suomen Tiedeseuran jäseneksi vuonna 1965 ja sai Oslon yliopiston jakaman Anders Jahren palkinnon lääketieteen tutkimuksesta vuonna 1966.
Jarmo Ruoste

Jarmo Heikki Tapio Ruoste (4. maaliskuuta 1920 Rauma – 5. toukokuuta 1992 Lohja) oli suomalainen upseeri, opettaja ja kirjailija.
Henkilöhistoria

Ruoste pääsi ylioppilaaksi Rauman yhteislyseosta 1939 ja hän suoritti 1945 virkatutkinnon Merisotakoulussa. Ruoste palveli aluksi upseerina vuosina 1945–1947 ja toimi sitten opettajana vuosina 1954–1983. Turun Sanomien toimittaja Ruoste oli vuosina 1947–1951. Toimittuaan opettajana kansa- ja yhteiskouluissa Ruoste tuli opettajaksi Valtion väestönsuojelukouluun 1963, josta tehtävästä hän jäi eläkkeelle 20 vuoden työuran jälkeen 1983.
Teoksia

Onkalo, romaani.   WSOY 1952
Puuvallit, romaani.   WSOY 1953
Yötuuli herää, romaani.   WSOY 1954
Vuokko ja humanisti, näytelmä.  1960
Vapaa vaeltaja. Muistelmat nuoruuden ajan Petäjäksestä.  1992
Jon Vincent

| Jon Vincent> Henkilötiedot.Aiheesta muualla |
| --- | --- |
IMDb
Jon Vincent eli Dave Phillips (Jeffrey James Vickers; 17. joulukuuta 1962 – 3. toukokuuta 2000) oli yhdysvaltalainen biseksuaalinen pornonäyttelijä. Hän aloitti esiintymisen vuonna 1985. Uransa aikana hän esiintyi kaikkiaan kymmenissä elokuvissa muun muassa Vivid Entertainmentille ja Catalina Videolle. Hän teki itsemurhan yliannostuksella.
Vincent oli kotoisin New Orleansista. Hänelle myönnettiin vuonna 1993 Gay Erotic Video Award. Hän oli 180-senttinen.
Ismailia

| Ismailia |
| --- | --- |
 Ismailian vanhaakaupunkia.
 Ismailia
 Koordinaatit: 30°35′N, 32°16′E 
Valtio:  Egypti
Kuvernoraatti:  Al-Isma’iliyya
Väkiluku (2006):  293 184
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ismailia (arab. Al-Ismā’īlīyah‎) on kaupunki Egyptin koillisosassa Suezin kanavan keskivaiheilla. Sen asukasluku oli vuonna 2006 293 184.
Maantiede

Ismailia sijaitsee Egyptin koillisosassa Suezin kanavan keskiosassa kanavan länsirannalla Timsahjärven pohjoisrannikolla. Kaupunki on Al-Isma’iliyyan kuvernoraatin hallinnollinen keskus.
Historia

Ismailian kaupungin perusti ranskalainen insinööri Ferdinand de Lesseps ja se suunniteltiin 27. huhtikuuta 1862. Lesseps oli Suezin kanavayhtiön päätarkastaja. Kaupunki sai nykyisen nimensä kediivi Isma'ilin mukaan, joka oli kruunattu 18. tammikuuta 1863. Vuonna 1864 rakennettiin kaupunginaukio (maydan), kaupungintalo (saray), tiekaava ja useita kortteleita. Kaupunki yhdistettiin myös Egyptin rautatieverkkoon vuonna 1868. Suezin kanava avautui marraskuussa 1869 näyttävine juhlallisuuksineen. Juhlista huolimatta sen rakennustyöt johtivat lopulta suuriin taloudellisiin vaikeuksiin. Monet Ismailian asukkaat hylkäsivät kaupungin ja muuttivat Port Saidiin kanavan valmistumisen jälkeen.
Kaupungin kehitys polki pitkään paikallaan ja sen asukasluku pysytteli 3 000:n paikkeilla. Se alkoi viimein kasvaa parin vuosikymmenen päästä. Ensimmäisen maailmansodan aikaan sen asukasluku oli jo 15 000 ja toisen maailmansodan jälkeen yli 50 000. Kaupungin vieressä oli suuri brittien armeijan ja ilmavoimien tukikohta. Ismailia oli yksi Egyptin vallankumoukseen ja kuningas Faruqin vallasta syöksyyn johtamisen kehityksen näyttämöistä. Egyptiläiset sissit olivat tehneet iskun brittejä vastaan tammikuussa 1952. Tekijät pakenivat poliisiasemalle Ismailiassa, jolloin brittijoukot piirittivät aseman. Seurasi tulitaistelu, jossa kuoli useampi egyptiläinen poliisi. Ympäri Egyptiä syntyi mellakoita ja lopulta 23. helmikuuta seurasi sotilasvallankaappaus. Faruq luopui kruunusta muutamaa päivää myöhemmin ja pakeni maasta.
Ismailia jatkoi kasvuaan Suezin kanavan liikenteen vauhdittamana. Siitä tuli oman kuvernoraatinsa hallinnollinen keskus vuonna 1960. Kaupungissa sijaitsi esimerkiksi Suezin kanavayhtiön pääkonttori. Kanavan sulkeminen kuuden päivän sodan seurauksena vuonna 1967 oli huomattava isku kaupungille. Kasvu jatkui vasta, kun kanava avattiin uudelleen vuonna 1975.
Väestö

Ismailian asukasluku oli vuonna 2006 yhteensä 293 184.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ismailia Wikimedia Commonsissa
Paikallista katukuvaa.
Suezin kanavaa Ismailiassa vuonna 1870.
Jon Åge Tyldum

| Mitalit> Maa:   Norja.Miesten ampumahiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Norja.Miesten ampumahiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Norja.Miesten ampumahiihto.MM-kilpailut  | Maa:   Norja> Miesten ampumahiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Anterselva 1995 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Lahti 1991 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Novosibirsk 992 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Borovetz 1993 | sprintti |  |
|  Hopeaa | Anterselva 1995 | normaalimatka |  |
|  Hopeaa | Brezno-Osrblie 1997 | viesti |  |
|  Pronssia | Lahti 1991 | viesti |  |
Jon Åge Tyldum (s. 26. lokakuuta 1968 Snåsa) on norjalainen entinen ampumahiihtäjä.
Tyldum saavutti urallaan seitsemän MM-mitalia, joista kaksi henkilökohtaisista kilpailuista. Sprinttikilpailussa 1993 ja normaalimatkalla 1995 hän saavutti hopeaa. Viestistä tuli MM-pronssia 1991 ja hopeaa 1997. Joukkuekilpailussa Tyldum voitti MM-kultaa 1995 sekä hopeaa 1991 ja 1992. Hän osallistui kaksiin talviolympialaisiin ja sijoittui parhaimmillaan 1994 Lillehammerin olympialaisten viestissä seitsemänneksi.
Maailmancupin kokonaiskilpailun Tyldum voitti kaksi kertaa, vuosina 1992 ja 1995. Urallaan hän voitti kaksi osakilpailua ja saavutti yhteensä kuusi palkintokorokepaikkaa.
James Purdy

James Purdy
James Otis Purdy (17. heinäkuuta 1914 – 13. maaliskuuta 2009) oli yhdysvaltalainen kirjailija.
Purdy loi monipuolisen tuotannon, joka käsittää romaaneja, novelleja, runoutta ja näytelmiä. Teoksia on käännetty useille kielille, myös suomeksi (Malcolm).
Suomennettu teos

Malcolm, suom. Juhani Niskanen, Kirjayhtymä 1966 Sarja: Arena
Jacques-Nicolas Lemmens

Jacques-Nicolas Lemmens (1823 – 1881) oli belgialainen urkuri, säveltäjä ja pedagogi.
Lemmens muistetaan paitsi omista urkuteoksistaan myös eräiden merkittävimmistä ranskalaisromanttisen urkukoulukunnan edustajien opettajana: mm. Charles-Marie Widor ja Alexandre Guilmant opiskelivat hänen johdollaan Brysselin konservatoriossa. Tähän vaikutti merkittävästi urkujenrakentajanero Aristide Cavaillé-Coll, joka oli ystävystynyt Lemmensin kanssa ja löytänyt hänessä merkittävän tukijan sinfoniselle urkutyypilleen.
Cavaillé-Coll olisikin suonut Lemmensin asettuvan pysyvästi Ranskaan, mutta kun se ei onnistunut, hän lähetti "löytämiään" erityislahjakkaita nuoria urkureita tämän oppiin. Tätä kautta Lemmensia voidaan hyvällä syyllä pitää eräänä ranskalaisromanttisen urkumusiikin isistä; lisäksi on huomattavaa, että hänen kauttaan katkeamaton opettaja-oppilas -ketju ulottuu Johann Sebastian Bachista Widoriin ja Guilmantiin ja heistä edelleen jokseenkin kaikkiin Ranskan merkittäviin urkureihin 1800-luvun lopulla ja 1900-luvulla.
James Potkukelkka
Luettelo James Potkukelkka -sketseistä

Pulttibois:
Jakso 10:  Liukuportaat
Jakso 11:  Risto Räihän gallup / Partakone
Jakso 13:  Risto Räihän gallup / Puhelin
Jakso 14:  Hissi
Jakso 15:  Juoma-automaatti
Jakso 16:  Kaupan portti
Jakso 17:  Roskakori
Jakso 19:  Hedelmäpeli
Jakso 20:  Poreallas
Jakso 21:  Tarjotin
Jakso 22:  Kävelyopetus
Jakso 23:  Kinkku- ja juustovoileipä
Jakso 24:  Identiteetti
Jakso 25:  Pankkiautomaatti
Jakso 26:  Postimerkkiautomaatti
Jakso 28:  Armeija
Jakso 29:  Peili
Jakso 31:  Apuva-huudon opettaminen romanimies Arvidille
Jakso 41:  Jelppivä-huuto
Jakso 42:  Jelppinkivä-huutosopimus
Jakso 43:  Ovikortti
Jakso 44:  Musiikin kuunteleminen
Jakso 46:  Televisio
Jakso 47:  Potkukelkka
Jakso 48:  Puhelimet
Jakso 56:  Sauna
Manitbois:
Jakso 13:  Jalanjäljet
Jakso 15:  Sähköhammasharja
Jakso 16:  Minigolf
Jakso 17:  Sähköhammasharja -sketsi väärinpäin
Subtv on esittänyt viime vuosina Pulttibois- ja Manitbois -sarjoja uusintana ja sarjat on julkaistu myös DVD:nä.
James Potkukelkka vieraili Putouksessa 15.11.2014.
Ihmisen viheliäisyydestä ja muita esseitä

| Ihmisen viheliäisyydestä ja muita esseitä |
| --- | --- |

Kirjailija:  Timo Hännikäinen
Kieli:  suomi
Genre:  esseekokoelma
Kustantaja:  Savukeidas
Julkaistu:  2011
Ulkoasu:  nidottu
ISBN:  978-952-5500-79-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ihmisen viheliäisyydestä ja muita esseitä on Timo Hännikäisen vuonna 2011 ilmestynyt esseekokoelma. Teoksen on kustantanut Savukeidas.
Sisältö > Impivaaralaisuuden kunnianpalautus

Hännikäinen kirjoittaa samastuvansa nationalistina suomalaiseen kulttuuriin ja kulttuuriperintöön. Valtio on pelkkä väline, mutta suomalaista kulttuuriperintöä kannattaa kehittää, vaalia ja puolustaa. Virallinen suomi ja suomalainen älymystö suhtautuu tähän kuitenkin Hännikäisen mukaan välinpitämättömästi. ”On mahdoton ajatella, että Helsinki-Vantaan lentoaseman tai Helsingin keskusrautatieaseman seinät koristeltaisiin Aleksis Kiven, Volter Kilven, Maria Jotunin tai Paavo Haavikon kuvin. Suomalaisuutta edustamaan kelpaavat vain huippu-urheilijat ja menestyneet hienomekaniikan tuotteet.” Kansallisvaltio on vakiinnuttanut yhtäläiset oikeudet ja hyvinvoinnin, ja suomen kielen ovat kirjakieleksi aikoinaan muokanneet kansallisuusaatteen elähdyttämät yliopistoihmiset. Hännikäisen mukaan useimmat ihmiset haluavat asua ympäristössä, jossa enemmistöllä on sama äidinkieli, historia ja tapakulttuuri kuin itsellä. Yhteiskunta tarvitsee yhteisiä arvoja, tapoja ja päämääriä, muuten edessä on hajaannus ja ryhmien eristäytyminen.
Tärkeimmäksi siteekseen suomalaisuuteen Hännikäinen nimeää äidinkielen. ”Kuulun siihen kansaan, jonka kielellä ajattelen.” Äidinkieli mainitsee läheisen suhteen moniin kirjoihin, kuten Kuolleet omenapuut tai Maa on syntinen laulu. ”Minussa herättää iloa ja ylpeyttä se, että pystyn suomalaisena nauttimaan noissa teoksissa sellaisista ulottuvuuksista, jotka eivät koskaan voi kokonaan avautua ulkomaalaiselle yleisölle. Ne ovat omia tyystin eri tasolla kuin ihailemani ulkomaalaiset teokset.” Suomalaisuuteen sinänsä pysyy suomalaisena vain viittaamaan, mikä käy parhaiten symbolien ja arkkityyppien kautta. Olennaisimpana suomalaisen kansanluonteen ja kansallistunteen ulottuvuutena Hännikäinen pitää jääräpäistä yksilöajattelua. Korpi-ihminen ei lämpene jatkuvalle sosiaalisuudelle, kuten small talkille, ”lässytykselle”. Korpikirjallisuuden perinnettä edustavat ainakin Ilmari Kianto, Pentti Linkola ja Heikki Turunen.
Suomalaisuuden ajatus ei ole yksiselitteinen eikä suljettu. Se on perusta joka sisältää kulttuureja kulttuurissa. Silti paikallisten identiteettien edustajat pitävät itseään ensisijaisesti suomalaisina. Hännikäinen kirjoittaa, että suomalainen keittiö näyttää lähes tyystin kadonneen ravintolaelämästä. Suomalaisen ruokakulttuurin lisäksi on muitakin väheksyttyjä ja unohdettuja ilmiöitä, jotka ansaitsisivat uutta huomiota. Pohjoisen reuna-alueen ihmisen kulttuuri voi olla ulkopuolisen näkökulmaa kuten Pentti Haanpäällä, sivistyksen keskusten näkökulmasta häiritsevää ja vimmaista. Impivaaralaisuus on halua ”löytää oma tie elämässä ja historiassa, vaikka ääriratkaisuihin turvautumalla”.
Sisältö > Vandaalit keskuudessamme

1960-luvulla syntyi niin sanottu vastakulttuuri, jonka vihollisena oli Hännikäisen mukaan kaikki aiempien polvien aikaansaama. Vastakulttuuri oli ”leimallisesti nuorten, siis keskeneräisesti sivilisoituneiden ihmisen kulttuuria”. Nykyisin aktionistien ja muiden tempaukset eivät enää tunnu kovin järkyttäviltä, pikemminkin niitä on ”toistettu kyllästymiseen saakka”.
Sisältö > Siveydestä seksuaaliseen korrektiuteen

Ennen yhteiskunnassa oli tärkeässä asemassa sukupuolisiveyden käsite. Kristillinen kirkko saarnasi siitä ja valtiovalta piti sitä yllä. Nykyisin käsitteestä on paljolti luovuttu, mutta oikeanlaisen seksin käsite on yhä olemassa. Nykyaikaista ihannetta voisi Hännikäisen mukaan kutsua ”seksuaaliseksi korrektiukdeksi”. Siveyskulttuurin aikana maksullisten seksipalveluiden käyttöä katsottiin läpi sormien. Oli tapana ajatella, että miesten seksuaalivietti on niin voimakas, että se tarvitsee purkautumisväylän. Nykyään harva uskaltaa puhua julkisesti seksin ostamisesta. Ennen varsinkin miehen oli täysin hyväksyttävää ottaa itseään huomattavasti nuorempi vaimo, nykyään monet paheksuvat ikäeroa. Seksiä pitää harrastaa oikealla tavalla, keskiluokkaisesti. Viehtymys tietynlaisiin kumppaneihin on ”esineellistämistä”. Fantasiat ovat ”pornoistuneen kulttuurin tuotteita”. Feministit näkevät alistamista kaikessa heteroseksuaalisessa kanssakäymisessä.
”Mitä homo sapiensin seksuaalivietistä ikinä sanotaankin, ainakaan se ei ole kohtuullinen, tasa-arvoinen, siisti eikä järkevä.” Hännikäinen arvelee, että seksuaalisen vallankumouksen ajajat eivät lainkaan ymmärtäneet, millaisia voimia he olivat päästämässä irralleen. Hännikäinen kirjoitti Ilman-teoksessaan, että pariutuminen on nykyaikana armotonta kamppailua. Toisilla on synnynnäinen etu puolellaan ja toiset joutuvat tekemään kohtuuttomia uhrauksia mukana pysyäkseen tai jäämään loppuiäkseen yksin.
Hännikäinen lainaa Anna Kontulan kirjaa Tästä äiti varoitti. Feministit ovat vaatineet herkkää ja pehmeää miestä, mutta se ei kelpaakaan heille. Ongelma yritetään ratkaista vaatimalla, että miehen on oltava myös ”paha poika”. Nykymies ei enää voi tietää, ”millaista mieheyttä häneltä milläkin hetkellä odotetaan”. Ennen kyse oli ”reilusta vaihtokaupasta”, jossa naiselta odotettiin ”kuuliaisuutta, ahkeruutta ja uskollisuutta, joista mies tarjosi vastineeksi uhrautuvaisuutta ja suojelua”. Nykyajan naiset esittävät vain itsekeskeisiä vaatimuksia tarjoamatta itse mitään.
Sisältö > Kolmas valtakunta ja Dorian Gray

Walter Benjamin totesi, että fasismi on politiikan estetisoimista. Hännikäinen esittää tarkennusta, että muutkin aatteet, esimerkiksi kommunismi, ovat yrittäneet estetisoida politiikkaa, mutta kansallissosialismi vei estetisoinnin pisimmälle. Natsismia on vaikea ihailla esteettisesti muttei poliittisesti, sillä natsismissa estetiikka oli politiikkaa ja päinvastoin. Adolf Hitler muut taiteista kiinnostuneet natsit tekivät yhteiskuntajärjestelmästä taiteellisen näytöksen. Natsismia on usein pidetty vastapurkauksena modernismia vastaan, mutta kaikkein antimoderneinta natsismissa voi Hännikäisen mielestä olla sen ”esteettisyys, valmius uhrata käytännön hyötynäkökohtia kauneuden alttarilla”. Charles Baudelairen ja Oscar Wilden tapaiset 1800-luvun taiteilijat ja kaunosielut valittivat modernin elämän hyötyajattelun olevan karkeaa. Natsijohtajat halusivat koko modernin ympäristön uljaaksi ja yleväksi.
Leni Riefenstahlin Tahdon riemuvoitto esittää natsismin spektaakkelin säännöllisenä marssivina rivistöinä, rumpaleina ja torvensoittajina, punaisen ja mustan kontrasteina, valotehosteina. Univormuissa, kotka- ja hakaristikuvioisissa tunnuksissa mikään ei ole sattumanvaraista. Susan Sontag on luonnehtinut SS-miehiä eliittisotilaiden yhteisöksi, jonka tavoitteena oli olla ylivertaisen kaunis. Kun vaaralliseksi veljeskunnaksi puetut miehet marssivat, syntyy vaikutelma pysäyttämättömästä voimasta ja tahdosta.
Hännikäisen mukaan natsismi elvytti myytin, rituaalin ja symbolin, jotka järkiajattelun ja kansanvallan nousu olivat sivuuttaneet. Kansallissosialismin varsinainen vetovoima oli kristinuskoa ja alkuperäisuskontoja muistuttavassa rituaalisuudessa ja myyttisyydessä. Kun etiikka hylätään estetiikan hyväksi, voidaan Olavi Paavolaisen tavoin puhua dekadenssin pohjavireestä natsismissa. Natsismiin kuului nuoruuden ja ruumiillisen kunnon palvonta, joka juontui vuosisadanvaihteen Saksassa vahvana vaikuttaneesta naturistiliikkeestä. Elämä ja kauneus yritetään ikuistaa. Hakaristin sukulainen on pakanallinen aurinkopyörä, elämän kierron ja hedelmällisyyden tunnus. Teollistuneen ajan puuduttavasta työnteosta on tultava iloista toimintaa vahvoilla ruumiilla. Kiinnostus kuolemaan on myös elämänpalvontaa: yksilö kuolee, mutta kansa, rotu ja valtakunta jatkuvat.