stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
André Breton
Surrealistisen kirjallisuuden alkuvaiheet

Surrealismi oli jatkoa Tristan Tzaran perustamalle dada-liikkeelle.lähde? Breton liittyi dadaisteihin yhdessä Louis Aragonin ja Philippe Soupaut’n kanssa. He perustivat 1919 aikakauslehden Littérature. Bretonille tuli kuitenkin 1921 välirikko dadan jäsenten kanssa, joten hän erosi liikkeestä ja liittyi surrealisteihin.
Ensimmäiset runonsa Breton julkaisi nimimerkillä René Dobrant. Vuonna 1920 Breton julkaisi yhdessä Soupault’n kanssa surrealistisen teoksen Magneettikentät (Les Champs magnétiques), joka on ensimmäinen automaattikirjoituksella toteutettu teoslähde?.
Bretonin ympärille kerääntyi samanmielisten kirjailijoiden ja taiteilijoiden joukko, johon kuuluivat edellä mainittujen lisäksi muun muassa Paul Éluard, René Crevel, Michel Leiris, Robert Desnos ja Benjamin Péret. He perustivat Surrealistisen tutkimuskeskuksen (Bureau de recherches surréalistes), joka toimi Pariisissa osoitteessa 15, rue de Grenelle. Vuonna 1924 ryhmä julkaisi ensimmäisen surrealistisen manifestin, jossa vaadittiin uutta ihmisoikeuksien julistusta. Manifestin suomentajan Väinö Kirstinän mukaan ”surrealismi ei halunnut ainoastaan vapautua entisistä taiteen säännöistä, surrealismi ei halunnut olla taiteellinen koulukunta, sen tavoitteet olivat yleisemmät, surrealismille pyrkimys muuttaa maailmaa (Marx) ja muuttaa elämää (Rimbaud) merkitsivät samaa asiaa”.
Arthur Rimbaud’n mielestä ”La vraie vie est absente” eli tosi elämä on poissa. Breton yhtyi Rimbaud’n näkemykseen ja halusi palauttaa elämään ihmeen ja rakkauden. Surrealismin tavoitteena oli lisätä ihmisen itsetuntemusta käsittelemällä ihmismielessä olevaa torjuttua ja pinnan alle painettua kerrosta. Tähän tarjosi välineitä automaattikirjoitus, unien analysointi ja ihmisen irrationaalisen puolen käsittely.
Breton julkaisi 1928 puolittain omaelämäkerrallisen romaanin Nadja, joka alkaa kysymyksellä: ”Kuka minä olen?” ja samoin päättyy oman identiteetin etsintään. Breton soveltaa teoksessa ”objektiivisen sattuman” metodiaan. Romaanin kertoja tapaa Nadjan, oudon eteerisen naisen, jonka mielenterveys järkkyy. Nadja elää omissa maailmoissaan ja päätyy lopulta mielisairaalaan. Romaanin kaikki ulkoinen tapahtumapaikkojen kuvaus on korvattu valokuvilla, tauluilla ja piirroksilla.
Poliittinen toiminta

Breton suuntautui 1920-luvulla kirjoittamisen ohella poliittiseen toimintaan ja liittyi vuonna 1927 kommunistiseen puolueeseen yhdessä Louis Aragonin ja Paul Éluardin kanssa, mutta hänet erotettiin vuonna 1933. Surrealistit kannattivat vallankumousta, mutta eivät pelkästään taloudellisessa mielessä. He tähtäsivät pikemminkin ihmismielen vallankumoukseen.
1930-luvulla surrealististen istuntojen kokoontumispaikkana oli Montmartrella sijaitseva kahvila Le Cyrano. Breton perusti sen läheisyyteen taidegallerian osoitteeseen 42, rue Fontaine ja elätti itsensä tauluja myyden. Surrealismi laajeni kirjallisuudesta muillekin taiteenaloille ja varsinkin kuvataiteisiin. Max Ernst, Pablo Picasso, Joan Miró ja Salvador Dalí liittyivät mukaan.
Breton julkaisi vuonna 1928 teoksen Le Surréalisme et la Peinture ('Surrealismi ja kuvataide'). Dalín nimestä Breton muotoili anagrammin ”Avida Dollars”, sillä Breton ei pitänyt Dalín tavasta hyötyä taloudellisesti surrealismista, joten hän erotti Dalín joukosta. Syynä saattoi olla myös Dalín myötämielisyys Francon fasistista liikettä kohtaan, mitä Breton ei hyväksynyt.
Breton perusti uuden lehden nimeltään La Révolution Surréaliste (1924–­1929, 'Surrealistinen vallankumous'). Louis Aragonin ehdotuksesta lehden seuraajan nimeksi annettiin Le Surréalisme au service de la révolution (1930–1933, 'Surrealismi vallankumouksen palveluksessa'). Ne jäsenet, jotka eivät kannattaneet liikkeen poliittista sitoutumista, saivat lähteä, kuten esimerkiksi Antonin Artaud.
Liikkeen sisällä alkoi olla muutenkin syviä erimielisyyksiä. Second Manifeste du Surréalisme (1930, 'Surrealismin toinen manifesti') vaikuttaakin jäsenten välienselvittelyltä. Breton yritti sovittaa yhteen surrealismia historiallisen materialismin kanssa siteeraten kirjoituksissaan Hegeliä ja Engelsiä, mutta Bretonin tekstit eivät avautuneet työläisille. Myös kannattajien rivit harvenivat. Hyväksynnän Bretonin silmissä saivat vain ne, jotka kritiikittä hyväksyivät mestarin sanomiset ja tekemiset. Vanhoista jäsenistä vain Comte de Lautréamont säästyi Bretonin syytöksiltä. Kritiikki kohdistui etenkin uskontoon. Breton ei sallinut esimerkiksi krusifiksin kuvan kantamista kaulalla eikä kristillisten teemojen käsittelyä runoissa.
Bretonin vastustajat lähtivät vastahyökkäykseen kirjoittamalla pamfletin Un Cadavre (1930, 'Ruumis' tai 'Vainaja'). Georges Bataillen aloitteesta kirjoitetun kollektiivisen vastalauseen kirjoittajakunta koostui entisistä dadaisteista ja surrealisteista, joihin kuuluivat muun muassa Michel Leiris, Raymond Queneau, Robert Desnos ja Jacques Prévert. Teksti oli äärimmäisen voimakassanaista. Mallina oli ensimmäisessä surrealistisessa manifestissa Anatole Francea vastaan suunnattu kirjoitus, joka oli Bretonin masinoima teilaus.
Vuodet ulkomailla

Surrealismi levisi muihin maihin, ja Bretonista tuli liikkeen väsymätön matkasaarnaaja. Ympäri Eurooppaa perustettiin surrealistisia taiteilijaryhmiä. Breton sai kutsuja luennoida Prahassa, Zürichissä, Lontoossa, Kööpenhaminassa, New Yorkissa ja Buenos Airesissa.
Toisen maailmansodan aikana Breton asui Yhdysvalloissa ja Meksikossa. Muutettuaan Meksikoon vuonna 1938 hän totesi, ettei siellä tarvita surrealismia, koska koko maa on surrealistinen. Taiteilija Frida Kahlon teoksia hän piti luonnostaan surrealistisina. Kahlon omistamassa ”Sinisessä talossa” asui tuolloin maapaossa elävä Lev Trotski. Troski oli Bretonin tavoin erotettu kommunistisesta puolueesta.
Yhdysvalloissa asuessaan Breton kiinnostui intiaanikulttuureista. Intiaanien kyky yhdistää yliluonnollinen maailma arkipäivään kiehtoi häntä. Runoelma Ode à Charles Fourier (1945, 'Oodi Charles Fourier’ille') kertoo hopi-intiaaneista. Breton esittää hopit uskon puhtauden symboleina. Hopi-intiaanikulttuurissa yliluonnollinen yhdistyi arkimaailmaan. Hän järjesti Yalessa surrealistisen näyttelyn vuonna 1942. Pariisiin hän palasi sodan päätyttyä vuonna 1946.
Melusinan tarina

Vuonna 1944 julkaistiin pienoisteos nimeltään Arcane 17. Sen pohjana on keskiaikainen Melusinasta kertova legenda. Legendan mukaan ritari menee naimisiin hengettären, Melusinan kanssa. Ehtona on, ettei ritari saa nähdä vaimoaan yhtenä päivänä viikossa, jolloin Melusina on poissa ruumiistaan. Uteliaisuus kuitenkin voittaa, joten Melusina muuttuu pysyvästi henkiolennoksi. Nimi Arcane 17 viittaa tarot-kortteihin. Kortti numero 17 kuvaa rauhan ja rakkauden voittoa. Melusine on vuonna 1979 Paris III -yliopiston yhteyteen perustetun Surrealismin tutkimuskeskuksen Centre de recherche sur le Surréalisme nimi.päivitettävä
Viimeiset vaiheet

Breton toimitti 1960 ystäviensä kanssa lentolehtisen, joka tunnetaan nimellä Manifeste des 121. Sillä tarkoitetaan 121 allekirjoittajan julistusta tottelemattomuuteen Algerian sodassa.
Breton oli sotien välisen aikakauden tunnetuimpia ranskalaisia ulkomailla. Hän järjesti näyttelyitä, kirjoitti esseitä, runoja ja toimitti erilaisia lehtiä, kuten La Brèche -nimistä julkaisua vuosina 1961–1965.
Breton meni naimisiin kolme kertaa. Ensin hän avioitui syyskuussa 1920 Simone Kahnin kanssa. Toisen vaimon, Jacqueline Lamban, kanssa hänellä on Aube-niminen tytär. Kolmas vaimo on nimeltään Elisabeth Claro.
Breton kuoli 28. syyskuuta 1966, ja hänet haudattiin Batignollesin hautausmaalle Pariisiin. Hautakiveen on kaiverrettu teksti ”Je cherche l’or du temps” ('Etsin ajan kultaa”).
Bretonin leski ja tytär yrittivät tarjota osoitteessa 42, rue Fontaine sijainneen ateljeen taidekokoelmia Ranskan valtion lunastettavaksi, mutta valtio ei halunnut ostaa Bretonin yksityiskokoelmaa. Bretonin jäämistö huutokaupattiin keväällä 2003.
Teokset > Suomennetut teokset

Magneettikentät (Les champs magnétiques, 1919). Suom. Timo Kaitaro & Janne Salo. Turku: Tampere: Savukeidas, 2013. ISBN 978-952-268-080-8. (yhdessä Philippe Soupault’n kanssa)
Surrealismin manifesti: ensimmäinen manifesti (Manifeste du surréalisme, 1924). Suom. sekä johdannolla ja jälkisanoilla varustanut Väinö Kirstinä. Hämeenlinna: Karisto, 1970. 2. uusittu laitos, Helsinki: Taide, 1996.
Nadja (Nadja, 1928). Suom. Janne Salo. Jälkisanat Timo Kaitaro. Turku: Sammakko, 2007 ISBN 978-952-483-052-2
Hullu rakkaus (L’amour fou, 1937). Suom. Janne Salo. Turku: Sammakko, 2010. ISBN 978-952-483-130-7
Unen hiekkarannoilla = Dans les sables du rêve, valitut runot, suom. Janne Salo, Turku: Sammakko 2020 ISBN 978-952-483-319-6 (runot suomeksi ja ranskaksi; kokoelmista Clair de Terre, Signe ascendant ja Poisson soluble)
Surrealismin taskusanakirja (yhdessä Paul Éluardin kanssa) (Dictionnaire abrégé du Surréalisme, 1938); suom. Janne Salo. Atrain & Nord 2023 ISBN 978-952-315-743-9
Teokset > Suomennettuja runoja

Lähde:
Antologiassa: Tulisen järjen aika: kymmenen modernia ranskalaista lyyrikkoa. Runot suom. Aale Tynni
Aina ensimmäistä kertaa (Toujours pour la Première Fois)
Vaimoni jolla on hiukset kuin takkavalkea (L'union libre), myös teoksessa: Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
Julkaisussa: Kulttuurivihkot 1988; nro 4. Runot suom. Immo Pekkarinen
Kirjoitukset pakenevat
Mies ja nainen täysin valkeat
Violette Noziéres
Julkaisussa: Kirjo: kirjallisuus- ja kulttuurilehti 2002; nro 4
Dialogi vuodelta 1928: Antonin Artaud ja André Breton, suom. Janne Salo
Mitä jumaluuksiin tulee: Louis Aragonille, suom. Timo Kaitaro
Julkaisussa Kirjo: kirjallisuus- ja kulttuurilehti 2008; 3, Runot suom. Timo Kaitaro ja Janne Salo (André Bretonin ja Philippe Soupaultin yhdessä kirjoittamat runot teoksesta Les champs magnétique (Magneettikentät), 1920, viimeisestä osasta "La pagure dit" (Erakkorapu sanoo)
| --- | --- |
 Alkua ei ole koskaan ollutkaan  Ikimuodit  Ikuisuus  Järjestyssäännöt  Kaikki mystinen  Kiertotie taivaan kautta  Käskyt  Myrsky vesilasissa  Naamiot ja värikäs lämpö  Nuoret versot :  Paljon olen tiennyt  Suuri ylellisyys  Taputetaan  Tehtaat  Tiedonantoja  Tornien kynnyksellä  Tunteet ovat ilmaisia  Vapautus  Verhoja  Värimaa
Teokset > Pääteokset

Mont de piété, 1919
Les champs magnétiques, 1919 (Magneettikentät). Suom. Timo Kaitaro & Janne Salo. Turku: Tampere: Savukeidas 2013. ISBN 978-952-268-080-8. (yhdessä Philippe Soupault’n kanssa)
Claire de terre, 1923
Manifeste du surréalisme, 1924 (Surrealismin manifesti: ensimmäinen manifesti)
Poisson soluble, 1924
Lettre aux voyants, 1925
Introduction au discours sur le peu de réalité, 1927
Nadja, 1928 (Nadja)
Le Surréalisme et la Peinture, 1928
Second manifeste du surréalisme, 1930 (yhdessä Paul Éluardin kanssa)
Immaculée Conception, 1930
Les Vases communicants, 1932
L’amour fou, 1937 (Hullu rakkaus)
Arcane 17, 1944
Ode à Charles Fourier, 1945
L’Art magique, 1957
Constellations, 1959 (yhdessä Joan Mirón kanssa)
Claire de Terre, 1919–1936.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta André Breton Wikimedia Commonsissa
Kaitaro, Timo: Sotienvälinen surrealismi ja taiteen skandaali (Arkisoitu sivu) Kriittinen Katsaus 1/2002. Arkistoitu 13.8.2009. Viitattu 29.8.2006.
André Breton Internet Movie Databasessa (englanniksi)
André Breton et Les Surréalistes (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 2 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Hautakivi, jossa näky kaiverrattu teksti ”Je cherche l’or du temps”.
Laihajärvi

Laihajärvi oli kylä luovutetun Karjalan alueella Säkkijärven kunnassa.
Laihajärvellä suoritettiin isojako vuosina 1828–1829, ja tähän jakokuntaan kuului osa naapurikylien Kolholan ja Laisniemen maista. Laihajärven jakokunta oli Säkkijärven suurin käsittäen 16 maarekisteritaloa. Maarekisteriin tilat kirjattiin päiväyksellä 26.1.1836, ja sellaisenaan ne suurelta osin sitten pysyivät alueluovutuksiin asti. Sen sadan vuoden aikana, minkä tilat olivat olemassa, ei tilusten suhteen tehty muutosmerkintöjä. Vaikka metsämaata olisi raivattu pelloksi, se pysyi maarekisterissä metsänä. Isäntien tehdessä kauppoja keskenään oli se pätevä ja pitävä, vaikka sitä ei joka kerta rekisteröitykään. Hyvin usein veljekset sopivat keskenään mitä sarkaa kukin viljeli, eikä siinä tarvittu maanmittaria eikä omistussuhteen rekisteröintiä.
Laihajärven maakirjatalot isojaossa olivat: Monto, Kouvo, Pönkä, Venäläinen, Koso, Ollikka, Hyypiä (eli Pukki), Valkonen, Mäkelä, Toivari, Hyypiä (eli Autio), Torvi, Päkki, Haili, Seppälä ja Lihavajärven mylly.
Laihajärvi rajoittui seuraaviin kyliin: Ala-Urpala (kuului Virolahden kuntaan), Kirkonkylä, Kolhola, Lahtiala, Laisniemi, Salajärvi, Suurpäälä, Ylä-Urpala (kuului Virolahden kuntaan).
Kirjallisuutta

Säkkijärven Laihajärven koulupiirin kyläkirja Varjottomat pihat on julkaistu 1997, ja sen on toimittanut Tuula Ulvelin. Kirjassa on jokaisen talon kohdalla selkeät sukututkimukset, valokuvia ja pihapiirin piirros. Lisäksi sieltä löytyy yleisen historian ja muistelmien lisäksi murresanat, perinneruokaohjeet ja kartat.
Laihajärveläiset neljännesvuosisata yhdessä (1988-2014) on historiikki laihajärveläisesta siirtoväestä (teksti ja aineiston hankinta: Raimo Koso, Mervi Tommiska ja Eero Ulvelin; Laihajärven kylätoimikunta 2016). Historiikissa kerrotaan Laihajärven kylän eri puolilla Suomea nyt yli 70 vuoden ajan evakkoina asuneiden kyläläisten yhteistoiminnasta. Historiikin pohjana ovat kylätoimikunnan pöytäkirjat, matkoista ja tapahtumista kirjoitetut kertomukset sekä valokuvat.
Musiikki

Laihajärveläisten tunnuslaulu on 12 säkeistöinen Laihan balladi (sävel: Kotimaani ompi Suomi), jonka on kirjoittanut Eeva Porkka.
Entisten laihajärveläisten toiminta

Entiset laihajärveläiset pitävät yhteyttä toisiinsa 1990-luvulla perustetun Laihajärven kylätoimikunnan kautta. Kylätoimikunta järjestää vuosittain Laihajärvipäivän jollakin laihajärveläisten nykyisellä asuinpaikkakunnalla ja kotiseutumatkoja entiselle Säkkijärvelle. Laihajärven kyläpäällikkö ja kylätoimikunnan puheenjohtaja vuonna 2024 on Pertti Toivari (Kouvola).
Kirjallisuutta

Varjottomat pihat, 1997, toim. Tuula Ulvelin, ISBN 952-90-8788-8
Laihajärveläiset neljännesvuosisata yhdessä (1988-2014), 2016, Laihajärven kylätoimikunta (laihajarvi@gmail.com)
Säkkijärven kylät
Alahäme • Alaoutila • Heinlahti • Hujakkala • Huovila • Hyppälä • Hyttilä • Ihaksela • Iivanala • Jokikylä • Kallola • Karvala • Kaukiala • Kolhola • Lahnajärvi • Lahtiala • Laihajärvi • Laisniemi • Lavola • Muhulahti • Nisalahti • Nurmela • Paakkala • Ristsatama • Salajärvi • Santajoki • Siissala • Sirkjärvi • Suurpäälä • Säkkijärvi • Säämälä • Tapiola • Teikarsaari • Timperilä • Vilajoki • Vilaniemi • Villala • Väkevälä • Yläoutila
Patrizio Lainà

| Patrizio Lainà> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1985 (ikä 39–40) Köln, Länsi-Saksa
Ammatti:  ekonomisti
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (1985)
Tutkimusalue:  taloustiede
Aiheesta muualla
Kotisivu
Patrizio Lainà (s. 1985 Köln, Länsi-Saksa) on STTK:n pääekonomisti. Aiemmin hän on työskennellyt SAK:n ja Suomen Pankin ekonomistina. Lainà edustaa taloustieteen jälkikeynesiläistä koulukuntaa.
Lainà on syntynyt Kölnissä vuonna 1985. Hänen äitinsä on suomalainen ja isänsä italialainen.
Hän väitteli valtiotieteiden tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2018. Hänen väitöskirjansa otsikko on Full-Reserve Banking: Separating Money Creation from Bank Lending. Aiemmin hän valmistui kauppatieteiden maisteriksi Aalto-yliopistosta.
Lainà toimi vasemmistoliiton hallitusneuvottelijana Rinteen hallitusta muodostettaessa. Lainà on vasemmistoliiton jäsen, ja hänestä taloustieteilijöiden olisi hyvä kertoa avoimemmin arvoistaan.
Teoksia

Lainà, Patrizio (toim.); Lauri Holappa, William Mitchell, Katarina Sehm Patomäki, Antti Ronkainen & Yanis Varoufakis.: Eurosta ulos vai euro uusiksi?  Vasemmistofoorumi, 2016. ISBN 978-952-7206-01-0 ISBN 978-952-7206-00-3
Lainà, Patrizio: Keskuspankkitili kaikille. Helsinki: Vasemmistofoorumi, 2015. Ladattavissa verkosta
Lainà, Patrizio: Full-Reserve Banking: Separating Money Creation from Bank Lending. Helsingin yliopiston väitöskirja, 2018. ISBN 978-951-51-3334-2
Aiheesta muualla

Lainàn kotisivut
Mikko Lahtinen

Mikko Lahtinen Finlayson Art Arean tapahtumassa 2022.
Mikko Iko Valtteri Lahtinen (s. 17. syyskuuta 1966 Turku) on suomalainen filosofi, politiikan tutkija ja filosofisen aikakauslehti Niin & näin pitkäaikainen päätoimittaja. Hän on myös kirjoittanut ja toimittanut useita filosofisia teoksia, ennen kaikkea poliittisen filosofian ja teorian historiasta antiikista nykyaikaan.
Elämä

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Vammalan lukiosta vuonna 1985, valmistui yhteiskuntatieteen lisensiaatiksi vuonna 1991, filosofian lisensiaatiksi vuonna 1997 ja väitteli Tampereen yliopiston politiikan tutkimuksen laitoksella valtio-opista parhain mahdollisin arvosanoin Louis Althusserin Machiavelli-tulkinnasta vuonna 1997. Lahtinen on väitellyt myös aate- ja oppihistoriasta aiheenaan J. V. Snellman.
Niin & näin -lehden päätoimittajana hän oli vuosina 1994–2006 ja diakoniatieteen vuosikirjan Anno Domino päätoimittajana 2000-2010 ja Suomen valtiotieteellisen yhdistyksen Politiikka-lehden päätoimittajana 2019–2020. Vuosina 2008-2009 Lahtinen toimi valtio-opin professorina Tampereen yliopistossa. Nykyään hän on valtio-opin yliopistonlehtori samassa yliopistossa. Tieteentekijöiden liitto valitsi Mikko Lahtisen vuoden 2007 tieteentekijäksi.
Teoksia

Niccolò Machiavelli ja aleatorinen materialismi: Louis Althusser ja Machiavellin konjunktuurit.  (Väitöskirja. Acta Universitatis Tamperensis 572)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1997.  ISBN 951-44-4240-7
Ihminen, poliittinen eläin.  Tampere:  Vastapaino, 2002.  ISBN 951-768-101-1
(toim.): Matkoja utopiaan.  Tampere:  Vastapaino, 2002.  ISBN 951-768-058-9
(toim.): J.J.F. Perander: Yhteiskunta uutena aikana ja muita kirjoituksia.  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2004.  ISBN 952-5503-06-2
Snellmanin Suomi.  Tampere:  Vastapaino, 2006.  ISBN 978-951-768-181-0
Politics and Philosophy. Niccolò Machiavelli and Louis Althusser's Aleatory Materialism.  Leiden:  Brill.  ISBN 978-90-04-17650-8
Kirjastojen maa.  Tampere:  Vastapaino, 2010.  ISBN 978-951-768-315-9
Kertomus Vammalan kaupungista 1979.  (Valokuvat Pekka Agarth)  Sastamala:  Warelia, 2021.  ISBN 978-952-387-002-4
Vastapaino – 40 esseetä kirjahistoriasta.  Tampere:  Vastapaino, 2022.  ISBN 978-951-768-980-9
Kirja on pitkä ajatus. Sastamala: Warelia, 2022. ISBN 978-952-387-035-2.
Muissa julkaisuissa

Heikki Taimio (toim.). Kurssin muutos: Kestävään kasvuun ja hyvinvointiin . 2009. Työväen sivistysliitto
Hyvinvointivaltion tulevaisuus ja kamppailut hegemoniasta
Aiheesta muualla

Niccolo Machiavelli ja aleatorinen materialismi: Louis Althusser ja Machiavellin konjunktuurit, väitöskirjan tiivistelmä
Filosofi Esa Saarisen arvio teoksesta Snellmannin Suomi
M. Lahtisen blogi
Kirjastojen mies Mikko Lahtinen ja Kirjastojen maa Kirjastokaista-video
Mikko Lahtisen kirjoituksia niin & näin -lehdessä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
Muumipappa

| Muumipappa |
| --- | --- |

Luoja(t):  Tove Jansson
Näyttelijä(t):  Suomenkieliset ääninäyttelijät: Tauno Lehtihalmes (1983) Matti Ruohola (1991–2006) Rabbe Smedlund (1993) Petteri Summanen (1997, 2000) Sami Siitojoki (2007) Tapani Perttu (2007–2010) Mats Långbacka (2014) Juha Varis (2017) Aksu Palmén (2017) Oiva Lohtander (2017) Ville Haapasalo (2019–2025) Carl-Kristian Rundman (2020) Miiko Toiviainen (2021) Markus Bäckman (2021) Santeri Kinnunen (2022) Näyttelijät: Nils Brandt (1969) Arne Högsander (1973)
Ensi- esiintyminen:  Muumit ja suuri tuhotulva (1945)
Henkilötiedot
Sukupuoli:  mies
Asuinpaikka:  Muumilaakso
Luonteenpiirteet:  viisas, tunnollinen, rakastava, ystävällinen, seikkailunhaluinen
Suhteet
Puoliso(t):  Muumimamma
Lapset:  Muumipeikko, Nipsu (kasvattipoika), Pikku Myy (kasvattitytär)
Tädit ja sedät:  Mimmi-/Jenni-täti
Tutut:  Fredrikson, Hosuli, Juksu, Hemuli, Nuuskamuikkunen, Niiskuneiti, Niisku, Taikuri, Tiuhti ja Viuhti ja muut Muumilaakson asukkaat
Infobox OKNimi-testi OK: 
Muumipappa (ruots. Muminpappan) on Tove Janssonin Muumi-tarinoiden isähahmo. Hän on Muumipeikon isä ja Muumimamman puoliso. Hän on keskeinen hahmo kaikissa Muumi-teoksissa ja -sarjakuvissa.
Yleensä Muumipapalla on päässään musta silinterihattu ja joskus hän käyttää kävelykeppiä ja polttaa piippua.
Elämäkerta

Ensimmäisessä Muumi-teoksessa Muumit ja suuri tuhotulva (Småtrollen och den stora översvämningen, 1945) valotetaan Muumipapan vaiheita Muumipapan urotöiden (Muminpappas bravader, 1950) kuvaaman ajan ja kirjan alun välillä. Muumimamman mukaan pappa oli rauhaton seikkailijasielu, joka ei pystynyt elämään yhdessä paikassa edes avioiduttuaan. Lopulta hän karkasi merille hattivattien kanssa. Kirjan lopussa pappa löydetään suuren puun ylimmiltä oksilta suuren tuhotulvan jäljiltä, ja Muumiperhe asettuu asumaan Muumilaaksoon.
Muumipapan vaiheikkaasta nuoruudesta annetaan yksityiskohtainen kuvaus kirjassa Muumipapan urotyöt. Siinä kerrotaan hänen olleen orpolapsi, joka kasvoi erään hemulin pitämässä orpokodissa, josta hän karkasi tarpeeksi kasvettuaan. Tove ja Lars Janssonin Muumipeikko-sarjakuvissa Muumipapan perhetausta on kuitenkin epämääräinen: eräässä jaksossa hän vierailee vanhassa orpokodissaan, mutta toisaalta hänellä on sarjan aikana myös sukulaisia, kuten Jenni-täti.
Orpokodista karkaamisensa jälkeen Muumipappa tutustui keksijä Fredriksoniin ja tämän ystäviin Juksuun ja Hosuliin, joiden kanssa hän lähti suurelle purjehdukselle Fredriksonin Merenhuiske-laivalla. Kolmikko rantautui Itsevaltiaan maahan ja perusti ystävineen kahden meripeninkulman päähän, sydämenmuotoiselle saarelle siirtokunnan. Teos päättyy, kun Muumipappa pelastaa tulevan vaimonsa Muumimamman myrskyävältä mereltä. Muumipappa kohtaa tuolla saarella Pikku Myyn äidin Mymmelin.
Kirjassa Muumipappa ja meri (Pappan och havet, 1965) Muumipappa tuntee olevansa tarpeeton, sillä perhe ei esimerkiksi pyydä häntä apuun sammuttaessaan kuloa. Muumipappa päättää viedä perheensä kaukaiseen majakkaan, josta hän on rakentanut pienoismallia. Majakassa Muumipappa ei tunne olevansa enää tarpeeton, vaan rohkea päällikkö, joka suojelee perhettään. Koska majakasta ei löydy vartijaa, Muumipappa päättää myös ryhtyä itse majakanvartijaksi. Hän vaihtaa silinterihattunsa majakanvartijan hattuun. Pappa rakentaa aallonmurtajan ja seuraa päivien kulkua seinäalmanakasta. Kun majakanvartija lopulta löytyy, Muumipappa päättää kaikesta huolimatta viedä perheensä takaisin kotilaaksoon.
Luonne

Muumipapalla on väsymätön luonne, ja hänellä oli vaiheikas nuoruus. Nuoruusvuosiensa jälkeen hän on asettunut aloilleen ja ottanut paikkansa perheen vastuuntuntoisena isänä. Välillä Muumipappa keksii mitä erikoisimpia ideoita, mutta on silti loppujen lopuksi viisas, tunnollinen, rakastava ja rohkea perheen isä.