Kristinuskon historia Suomessa
Keskiaika

Adam Bremeniläisen kirjoittamaa Hampurin-Bremenin arkkipiispojen kronikkaa noin vuodelta 1075 on pidetty vanhimpana mahdollisena lähteenä kristillisen kirkon toiminnasta Suomessa. Kronikassa mainitaan Birkan piispa Hiltinus, joka olisi kronikkaan myöhemmin tehdyn lisäyksen mukaan ollut ”Itämeren saarten piispa”. Tämän on tulkittu merkinneen, että piispa Hiltinuksen tehtävänä oli myös vastata Itämeren itäpuolella asuvista kristityistä ja levittää kristinuskoa heidän pariinsa. Mitään konkreettisia todisteita Hiltinuksen toiminnasta tai ”Itämeren saarten” ulottumisesta Suomeen ei kuitenkaan ole.
On myös esitetty, että Ahvenanmaan alue, Vakka-Suomi ja Satakunta olisivat olleet poliittisessa yhteydessä joko liiton tai riippuvuuden kautta Ruotsiin, mikä edesauttoi läntisen kristinuskon siirtymistä Suomeen. Mahdollisesti vuoden 1120 tietämiltä peräisin olevassa niin sanotussa Firenzen muistiinpanossa Viroksi ja Lounais-Suomeksi tulkitut alueet (Hestia ja Findia) on merkitty Ruotsin maakunniksi. Toiset tutkijat ovat kuitenkin tulkinneet niillä tarkoitetun Ruotsin Gästriklandia ja Finnvedeniä.
Suomen ensimmäiset katoliset vaikutteet ovat verokirjojen kääreinä uusiokäytettyjen kirkollisten kirjoitusten perusteella olleet mahdollisesti Saksasta ja Englannista, myös joitain alkuperältään ranskalaisia tekstejä on säilynyt. Eräät Suomesta löytyneet 1000- ja 1200-luvuille ajoitetut kirkollisten tekstien katkelmat on kirjoitettu Kölnissä. Ruotsin nuori kehittymässä ollut kirkko oli tuolloin vasta opiskelemassa kirkollisten tekstien tuottamista.
Vuonna 2013 löydetyt Suomen vanhimman tunnetun kirkon jäännökset sijaitsevat Aurajoen varrella Kaarinassa, Ravattulan kylän Ristimäellä. Ravattulan kirkkoa käytettiin 1100-luvun loppupuolelta 1200-luvun alkuun eli ajanjaksona, jolloin Suomi ei ollut vielä seurakunnallisesti järjestäytynyt.
Suomalaiset eivät omaksuneet kristinuskoa yleensä vapaaehtoisesti, vaan väkivallan uhan pakottamana. Vuodelta 1171 tai 1172 säilyneessä paavi Aleksanteri III:n Gravis Admodumin kirjoittamassa kirjeessä kuvaillaan suomalaisten kääntyvän kristityiksi aina vihollisen uhatessa, mutta vaaran väistytyttyä palaavan takaisin "pakanallisiin tapoihin" ja saarnaajien vainoamiseen.
Paavi Innocentius III kirjeessä vuodelta 1209 kerrotaan Suomen kääntyneen muutamien ylhäisten "huolenpidon" avulla kristinuskoon. Suomella tarkoitettiin tuohon aikaan nykyistä Varsinais-Suomea. Pakkokäännyttäminen johti kuitenkin Hämeen kapinaan vuonna 1237, jonka yhteydessä hämäläiset palasivat alkuperäisen uskontonsa harjoittamiseen. Paavi Gregorius IX vaati ruotsalaisia kristittyjä ja "läheisissä saarissa asuvia katolisia miehiä" hyökkäämään sen vuoksi hämäläisten kimppuun.
Ensimmäinen historiallisessa lähteessä mainittu Suomen piispa on Piispa Tuomas, joka toimi virassaan mahdollisesti vuosina 1220–1245. Paavi Gregorius IX:n kirjeessä vuodelta 1229 todetaan Suomen piispan käännyttäneen "suuren pakanakansan" Suomessa ja läheisissä maissa. Gregorius IX totesi kuitenkin kolmen vuoden kuluttua Semgallien piispalle lähettämässään kirjeessä katolisen kirkon olevan Suomessa edelleen "vähäisen". Gregorius IX antoi Suomen piispalle luvan valloittaa käännytyksen kohteeksi joutuneiden pyhät lehdot ja muut pyhäköt ja pyrki samana vuonna myös estämään Suomen piispan pyynnöstä gotlantilaisten aseiden, hevosten, laivojen ja elintarvikkeiden myymisen ei-kristityille suomalaisille. Suomalaiset olivat paavin mukaan pyrkineet näiden tarvikkeiden avulla "tuhoamaan kristinuskon alueelta".
Piispasta, tuomiokapitulista ja papistosta alkoi muotoutua hengellinen sääty, joka sai Maunu Ladonlukolta verovapauden vuonna 1281 ja joka oli riippumaton maallisista tuomioistuimista.