stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vladimir Ashkenazy

Vladimir Ashkenazy (2007)
Vladimir Ashkenazy (ven. Владимир Давидович Ашкенази, Vladimir Davidovitš Aškenazi; 6. heinäkuuta 1937 Gorki, Neuvostoliitto) on venäläissyntyinen pianisti ja kapellimestari. Hän on ollut Islannin kansalainen vuodesta 1972.
Ashkenazy opiskeli Moskovan konservatoriossa ja yksityisesti Lev Oborinin johdolla. Hän voitti vuoden 1955 Chopin-pianokilpailun ja tuli jaetulle ykkössijalle vuoden 1962 Tšaikovski-kilpailussa.
Ashkenazy on levyttänyt kaikki Dmitri Šostakovitšin 24 preludia ja fuugaa ja Frédéric Chopinin koko pianotuotannon.
Kapellimestarina Ashkenazy on erityisen tunnettu Jean Sibeliuksen sinfonioiden johtamisesta. Hän on vieraillut usein Suomessa. Einojuhani Rautavaara on omistanut hänelle 3. pianokonserttonsa Gift of Dreams. Ashkenazy oli toivonut Rautavaaralta sellaista konserttoa, jota voisi itse johtaa pianon äärestä.
Kirjallisuutta

Parrott, Jasper: Ashkenazy: muistelmia yli rajojen. Suomentanut Seppo Heikinheimo. Alea-Kirja, Helsinki. 1986. ISBN 951-9429-14-X
Aarno Arvela

Aarno Arvela vuonna 2008.
Aarno Jorma Arvela (26. maaliskuuta 1946 Helsinki – 21. syyskuuta 2011 Espoo) oli suomalainen asianajaja.
Elämäkerta

Arvela valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1974, ja ura henkirikosten tekijöiden lakimiehenä pääsi vauhtiin, kun oppi-isä Martti Pöyhönen kuoli yllättäen ja Arvela löydettiin puolustajaksi. Arvelalla oli oma lakiasiaintoimisto Helsingissä vuosina 1974–1977. Hänet hyväksyttiin Suomen Asianajajaliiton jäseneksi vuonna 1977, ja sen jälkeen hän oli osakkaana Arvela & Perovuo Ky:ssä ja vuodesta 2002 alkaen Asianajotoimisto Aarno Arvela Ky:ssä Espoossa.
Arvela hoiti monia luottamustehtäviä Suomen Asianajajaliitossa vuodesta 1980 alkaen. Hän toimi silloisen kurinpitolautakunnan jäsenenä vuodesta 1995 alkaen ja valvontalautakunnan puheenjohtajana vuodet 2004–2010. Hänellä oli merkittävä osuus asianajajien tapaohjeiden uudistamisessa. Arvela opetti pitkään asianajo-oikeutta Helsingin yliopistossa, ja hän oli arvostettu kouluttaja, jota kuulivat niin poliisit, syyttäjät kuin tuomaritkin.
Arvela edusti Suomen Asianajajaliittoa useissa työryhmissä. Hän oli 1990-luvun alussa jäsenenä oikeusministeriön toimikunnassa, joka valmisteli säännökset uudistetusta rikosprosessista.
Arvela vihittiin Helsingin yliopistossa oikeustieteen kunniatohtoriksi toukokuussa 2010 ansioistaan alan eettisen keskustelun ylläpitäjänä ja kehittäjänä. Hän kuului vapaamuurareihin.
Arvela puolusti muun muassa entistä pääministeri Anneli Jäätteenmäkeä niin sanotussa Irak-oikeudenkäynnissä, edusti valtiota Alpo Rusin aiheettomassa vakoilujutussa, puolusti HIV:n tartuttamisesta syytettyä Steven Thomasia, edusti Steen Christenseniä poliisien ampumisjutussa
sekä Marko Purasta, jota syytettiin 91-vuotiaan sysmäläisen Lauri Stålhammarin surmasta 12 vuotta teon jälkeen. Hän avusti yhtä syytettyä Kampin autopommijutussa.
Arvela oli naimisissa VTM Liisa Marjatta Pikkola-Arvelan kanssa. Heillä oli kaksi lasta. Aarno Arvelan harrastuksiin kuului Irlanti, josta hän kiinnostui James Joycen ja Samuel Beckettin kirjojen kautta.
Aarno Arvela menehtyi vaikeaan sairauteen 21. syyskuuta 2011.
Aiheesta muualla

Aarno Arvelan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki]
Per Ashorn

| Per Ashorn> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1963 (ikä 61–62)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  lastentautiopin professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tampereen yliopisto (LT 1987)
Instituutti:  Tampereen yliopisto
Aiheesta muualla
Kotisivu
Per Allan Ilmari Ashorn (s. 1963) on suomalainen lastenlääkäri, joka työskentelee Tampereen yliopiston lastentautiopin professorina ja Tampereen yliopistollisen sairaalan sivutoimisena ylilääkärinä. Hän on osallistunut useisiin lapsikuolleisuuden vähentämiseen ja lasten terveyden parantamiseen pyrkiviin tutkimushankkeisiin esimerkiksi Ghanassa, Intiassa, Malawissa, Malissa, Suomessa ja Yhdysvalloissa. Hän on osallistunut johtavana tutkijana tai muuten aktiivisena toimijana noin 20 kliiniseen kokeeseen Saharan eteläpuolisen Afrikan maissa.
Ashorn pääsi hyvin sujuneiden pääsykokeiden kautta opiskelemaan lääketiedettä Tampereen yliopistolle jo lukion toisen luokan jälkeen. Hän valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 23-vuotiaana ja lääketieteen tohtoriksi (LT) seuraavana vuonna munasarjakasvainten diagnostiikkaa käsittelevällä artikkeliväitöskirjalla.  Hänen englanninkielinen väitöstutkimuksensa (1987) oli otsikoitu Human milk fat globule membrane antigens as diagnostic markers for ovarian carcinoma. Siihen liittyvän tutkimustyön hän teki enonsa, professori Kai Krohnin johtamassa patologian laboratoriossa.
Kansainvälinen tutkijan työura alkoi Yhdysvaltain kansallisessa terveysinstituutissa (NIH). Tämän jälkeen hän erikoistui lastensairauksiin perehtyen myös trooppisiin tauteihin Karoliinisessa instituutissa Tukholmassa ja Etiopiassa. Emeritusprofessori Niilo Hallmanin yhteydenoton jälkeen Ashorn muutti vaimonsa ja lapsensa kanssa kahdeksi vuodeksi (1993-1995) Malawiin, jossa oli käynnissä Mannerheimin Lastensuojeluliiton terveyskeskushanke. Tänä aikana hän perehtyi esimerkiksi aliravitsemukseen. Lastentautien ja lasten infektiosairauksien erikoislääkärin pätevyys tuli opintojen täydentämisellä Tampereelle palaamisen jälkeen. Vuonna 2005 hän sai kansainvälisen lääketieteen professoruurin Tampereen yliopistossa. Hän on jatkanut erityisesti malariaan, infektiotauteihin ja aliravitsemukseen liittyvää tutkimustyötä vuotuisten, erityisesti Malawiin suuntautuneiden tutkimusmatkojen avulla. Hänen johtamansa globaalin lääketieteen tutkimusryhmän merkittäviä rahoittajia ovat muun muassa Bill ja Melinda Gatesin säätiö sekä Yhdysvaltain kehitysapuvirasto (USAID).
Ashorn on toiminut Tampereen kaupunginvaltuutettuna vuosina 2001–2004 ja 2005–2008 (Vihreä liitto).
Aiheesta muualla

Ashornin julkaisuja PubMed-tietokannan mukaan (englanniksi) (nih.gov)
Google Scholarin julkaisut hakusanoilla Per Ashorn (englanniksi) (scholar.google.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Belgia 
Tieteilijät:  ORCID
Keskuskauppakamarin ansiomerkit

Keskuskauppakamarin ansiomerkki on tunnustus työstä yrityksen ja Suomen elinkeinoelämän puolesta. Merkkejä myönnetään työvuosien, elämäntyön tai erityisen merkittävän teon johdosta elinkeinoelämän palveluksessa. Keskuskauppakamarin ansiomerkeillä on puolivirallinen asema. Merkin myöntämisestä päättää Keskuskauppakamarin ansiomerkkilautakunta.
Historia

Keskuskauppakamarin ansiomerkkejä on myönnetty vuodesta 1929 alkaen. Aloite kaupan ja teollisuuden palveluksessa ansioituneille työntekijöille jaettavan “muistorahan” perustamisesta tuli elinkeinoelämältä vuonna 1928. Elinkeinoelämä oli pahoitellut liike-elämän oman muistorahan puuttumista. Yhteinen muistoraha haluttiin, jotta se olisi voitu jakaa kaikille, jotka asemassaan olivat edistäneet elinkeinoelämää.
Keskuskauppakamari päätti vuonna 1929 perustaa muisto-, ansio- ja kunniamerkit, joita myönnettäisiin Suomen kaupan, teollisuuden tai merenkulun palveluksessa ansioituneille riippumatta siitä, missä asemassa he ovat toimineet. Merkkejä myönnettiin aluksi hopeisina 20 vuoden ja kultaisina 30 vuoden palveluksesta. Rautaisen kunniamerkin sai erikoisesta kunnostautumisesta ihmishenkien tai taloudellisten arvojen pelastamisessa. Ensimmäisen ansiomerkin sai Helsingin Kaupungin Kaasulaitoksen konemestari Karl Strömsten.
Vuoteen 2013 mennessä ansiomerkkejä on myönnetty yli 800 000 henkilölle ansioista suomalaisen elinkeinoelämän hyväksi.lähde?
Merkkien tyypit > Vuosimerkit

Työvuosien perusteella myönnettäviä ansiomerkkejä ovat pronssiset 10 ja 15 vuoden ansiomerkit, hopeiset 20 ja 25 vuoden ansiomerkit sekä kultaiset ansiomerkit 30 vuodesta alkaen. Kultaisia ansiomerkkejä myönnetään viiden vuoden välein aina 75 vuoteen saakka. Kultaisia ansiomerkkejä on saatavissa joko 18 karaatin kullasta tai kullatusta hopeasta valmistettuna.
Vuosimerkin myöntämisperusteena on pitkäaikainen työskentely saman työnantajan palveluksessa, itsenäinen yrittäminen tai luottamushenkilönä toimiminen. Merkkejä myönnetään myös ulkomailla toimivien suomalaisyritysten ja Suomessa toimivien ulkomaisten yritysten työntekijöille.
Merkkien tyypit > Elämäntyömerkit

Hopeinen elämäntyömerkki myönnetään vähintään 20 vuoden työskentelystä elinkeinoelämää edustavissa yrityksissä tai yhteisöissä. Työnantajia on voinut olla useita. Kultainen elämäntyömerkki myönnetään vähintään 30 vuoden työskentelystä elinkeinoelämän hyväksi. Kultainen elämäntyömerkki on valmistettu joko 18 karaatin kullasta tai kullatusta hopeasta.
Merkkien tyypit > Rautainen ansiomerkki

Rautainen ansiomerkki myönnetään erityisen merkittävästä teosta yrityksen hyväksi. Rautaisen ansiomerkin myöntäminen ei ole sidoksissa työvuosien määrään. Sen voi saada vain kerran. Kunniakirjassa yksilöidään merkin myöntämisperusteet, joita viime vuosina ovat olleet:
toiminnan tai tuotannon innovointi tai kehittäminen
ponnistelut yrityksen hyväksi vaikeissa taloudellisissa olosuhteissa
liikeyhteyksien kehittäminen tai myynnin edistäminen
työlle omistautuminen, hengen luonti
toimintaympäristön kehittäminen
innovatiivinen tai uraauurtava yhteistyö elinkeinoelämän kanssa
onnistuneet yritysjärjestelyt
vientiponnistelut
Merkkien tyypit > Kauppakamarin ansioristi

Kauppakamarin ansioristi (kauppakamariristin) on merkittävin kauppakamarijärjestön sisäinen tunnustus. Merkki myönnetään maan elinkeinoelämän tunnustuksena ansiokkaasta toiminnasta kauppakamarissa tai Keskuskauppakamarissa. Sen voi saada myös muutoin ansiokkaasta kauppakamarin toiminta-alueen tai koko maan elinkeinoelämän toimintaedellytysten kehittämisestä. Ensimmäinen kauppakamariristi luovutettiin tasavallan presidentti Tarja Haloselle vuonna 2003.
Hakeminen ja myöntäminen

Ansiomerkkejä haetaan Keskuskauppakamarin ansiomerkkilautakunnalta. Merkkiä hakee useimmiten työntantajayritys. Merkin saamisen edellytyksenä on, että kyseisen merkkityypin myöntämisedellytykset täyttyvät (ks. merkkien tyypit). Myöntämisestä päättää Keskuskauppakamarin ansiomerkkilautakunta, joka asetetaan kolmeksi vuodeksi kerrallaan ja  jonka jäsenet edustavat elinkeinoelämän eri aloja. Ansiomerkkilautakunnan puheenjohtajana toimii Keskuskauppakamarin toimitusjohtaja Risto E. J. Penttilä.
Luovuttaminen

Ansiomerkin voi luovuttaa monin tavoin: vapaamuotoisessa kahvitilaisuudessa, yrityksen kesäjuhlassa tai muussa tilaisuudessa, johon työntekijöitä saadaan koolle juhlistamaan merkinsaajaa. Keskuskauppakamari kannustaa luovuttamaan merkin siten, että ansiomerkin saaja kokee saavansa huomionosoituksensa henkilökohtaisella ja arvostavalla tavalla.
Luovutustilaisuuden ohjelmaan voi kuulua esim.:
tervetulotoivotukset
katsaus kuluneeseen vuoteen / viime vuosiin / henkilöstön panokseen
kertominen henkilöstön merkityksestä yritykselle, merkittävistä tai hauskoista tapauksista tai muistoista
perustietoa ansiomerkeistä
merkin saajien kiittäminen, merkin saajien kutsuminen, kunniakirjojen lukeminen ja merkkien kiinnittäminen
lyhyt tietopaketti merkin käytöstä: missä merkkiä voi käyttää
mahdolliset yrityksen omat huomionosoitukset ja kukittaminen
merkinsaajien kiitospuhe
tarjoilua / ohjelmaa
Ansiomerkkien käyttäminen

Ansiomerkkiä käytetään työnantajan järjestämissä juhlissa, isänmaallisissa tilaisuuksissa sekä suku- ja perhejuhlissa.
Jos iso ansiomerkki on ainoana kannettavana merkkinä, miehet kiinnittävät ansiomerkin puvuntakin vasemmalle puolelle niin, että silkkiruusukkeen kärjet osuvat taskunkäänteen alalaidan kohdalle. Naiset kiinnittävät ansiomerkin pukunsa vasempaan rintamukseen vastaavalle kohdalle. Puvuntakissa merkin keskiviivan tulee kulkea taskun keskilinjan kohdalla. Taskuliinaa ei suositella käytettäväksi yhdessä ansiomerkin kanssa.
Jos Keskuskauppakamarin ansiomerkkiä kannetaan yhdessä kotimaisten tai ulkomaisten kunniamerkkien kanssa, sekä miehet että naiset kiinnittävät sen niiden alapuolelle puvun vasempaan rintamukseen. Jos kunniamerkkejä on vain yksi, ansiomerkki voidaan kiinnittää kunniamerkin viereen kainalon puolelle.
Useita Keskuskauppakamarin ansiomerkkejä voidaan kantaa samanaikaisesti. Tällöin ne kiinnitetään siten, että vuosiluvultaan suurin merkki kiinnitetään lähemmäksi vartalon keskilinjaa silloin, kun muut ansiomerkit ovat pronssisia tai hopeisia. Rautainen ansiomerkki kiinnitetään aina lähemmäksi vartalon keskilinjaa.
Aiheesta muualla

Keskuskauppakamarin ansiomerkit
Kauppakamarin ansioristi
Antti O. Arponen

Antti Olavi Arponen (3. toukokuuta 1950 Sippola – 30. maaliskuuta 2015 Lappeenranta) oli suomalainen toimittaja ja tietokirjailija. Hän kirjoitti ja toimitti yksin tai yhdessä muiden kanssa yli 50 urheilukirjaa. Arponen oli koulutukseltaan humanististen tieteiden kandidaatti (1973) pääaineenaan Suomen historia.
Elämä ja ura

Arponen oli Suomen Urheilumuseon johtaja 1977–1979 ja Suomen Urheilulehden päätoimittaja 1980–1981. Hän toimi Kuopiossa Savon Sanomien kaupunkilehti Viikkosavon päätoimittajana 1981–1985 ja Oikea Asema -paikallisradioaseman päätoimittajana 1985–1986. Vuosina 1986–2004 hän työskenteli Lappeenrannassa sanomalehti Etelä-Saimaan toimituspäällikkönä, urheilutoimituksen esimiehenä ja erikoistoimittajana. Vuosina 2004–2012 Arponen työskenteli Karjala-lehden päätoimittajana Lappeenrannassa. Hän jäi sairauseläkkeelle vuoden 2012 alusta.
Arponen oli Suomen urheilutietäjien yhdistyksen puheenjohtaja 1997–2003 ja sijoittui lukuisia kertoja palkinnoille Urheilutiedon SM-kilpailuissa ja oli niissä myös kysymysten tekijänä ja tuomarina. Arponen oli kysymysten tekijänä myös vuodesta 2007 alkaneissa Suomen ja Viron urheilutietäjien maaotteluissa.
Arponen oli puheenjohtajana useissa urheiluseuroissa: Pajamäen Pallo-Veikoissa Helsingissä 1978–1981, Lappeenrannan Hiihtäjissä 1988–1991, Taipalsaaren Veikoissa 1993–1995 ja salibandyseura NST:ssä Lappeenrannassa 2003–2004.
Arponen toi julkisuuteen Lappeenrannan ”Huhtiniemen mysteerin” eli Huhtiniemessä tapahtuneiksi epäillyt sodanaikaiset suomalaissotilaiden teloitukset. Aihetta käsitteli myös Arposen kirjoittama Teloitetut (yhdessä Martti Meurosen kanssa 2006). Epäilyille ei myöhemmissä tutkimuksissa löytynyt pohjaa. Vuoden 1918 tapahtumia Lappeenrannassa Arponen käsittelee teoksessa Koston kevät (Marko Tikan kanssa 1999). Joulukuussa 2007 Arponen julkaisi muistelmateoksensa Urheilua, kirjoja, elämää.
Arponen on ollut Lappeenrannan kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen jäsen. Hän kuului sitoutumattomaan Myö-ryhmään.
Vuonna 2010 hän sairastui suolistosyöpään, johon hän kuoli 30. maaliskuuta 2015. Vuodesta 2011 Arponen kuului Suomen Suolistosyöpäyhdistys Coloresin hallitukseen. Vuosina 2009–2012 hän oli Etelä-Karjalan sosiaali- ja terveyspiirin hallituksen jäsen.
Arponen oli Suomen Sitoutumattomat -yhdistyksen varapuheenjohtaja 2008–2009 ja puheenjohtaja 2010 sekä Suomen Urheiluhistoriallisen Seuran varapuheenjohtaja vuodesta 2008.
Tunnustuksia

Helge Nygrenin palkinnon Vuoden urheilukirjasta (Suomen Urheilumuseosäätiö) Arponen on saanut vuosina 1996 ja 2006. Helmikuussa 2009 hänelle myönnettiin Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun kultainen ansioristi. Teollisuuden ja liikkeenharjoittajien seura Pamaus myönsi Arposelle vuonna 2011 elämänurapalkinnon (10 000 euroa) karjalaisuuden ja karjalaisen kulttuurin hyväksi tehdystä työstä. Hän oli muun muassa Jääski-seuran sihteerinä ja puheenjohtajana sekä Jääski-Säätiön hallituksen puheenjohtajana. Lappeenrannan Kilta myönsi Arposelle Pro Lappeenranta -mitalin 2014.
Teokset

Arponen, Antti O. (toim.): Sata urheilun suurinta. Maailman huiput paremmuusjärjestyksessä.  Helsinki:  Ex Libris Oy, 1982.  ISBN 978-951-9-94022-9
Arponen, Antti O. & Mäki-Kuutti, Tarmo & Paananen, Riitta-Liisa: Talviurheilun tähdet.  Helsinki:  WSOY, 1986.  ISBN 978-951-0-13095-7
Puijon mäestä maailmalle.  Kuopio:  Puijon Hiihtoseura, 1990.  ISBN 978-952-9-01820-8
Luovutetun Karjalan urheilu.  Helsinki:  Suomen Urheilumuseosäätiö, 1995.  ISBN 978-951-9-58617-5
Arponen, Antti O. & Hannus, Matti & Raevuori, Antero: Urheilu 2000.  (5-osainen suurteossarja)  Helsinki:  WSOY, 1996.
Olympiakisat Ateenasta Atlantaan.  Porvoo:  WSOY, 1996.  ISBN 978-951-0-21072-7
Koston kevät - Lappeenrannan teloitukset 1918.  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23450-8
Arponen, Antti O. & Hannus, Matti & Kanerva, Juha: Martti Jukola. Suomen urheilun suuri tulkki.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 978-951-0-25398-4
Arponen, Antti O. & Hakuli, Seppo: Sankari vai konna. Keihäänheittäjä Jonni Myyrän elämä.  Helsinki:  Suomen Urheilumuseosäätiö, 2001.  ISBN 978-951-9-77736-8
Kanerva, Juha et al: Jalkapallon pikkujättiläinen.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 978-951-0-27037-0
Viestisankarit. Olympiavoittajien Kalle Jalkasen ja Matti Lähteen elämäntarinat.  Lappeenranta:  Karjalan Kirjapaino Oy, 2005.  ISBN 978-952-5-20045-4
Martiskainen, Seppo et al: Suomi voittoon – kansa liikkumaan. Suomen yleisurheilun 100 vuotta.  Helsinki:  Yleisurheilun Tuki-säätiö, 2006.  ISBN 978-951-9-89522-2
Antti O. Arponen ja Martti Meuronen: Teloitetut.  Revontuli, 2006.  ISBN 9789525170511
Urheilua, kirjoja, elämää.  Lappeenranta:  Karjalan Kirjapaino Oy, 2007.  ISBN 978-952-5-20063-8
Jukka Uunila – suomalainen urheiluvaikuttaja. Julkaisija Suomen Urheilumuseosäätiö. 2012. ISBN 978-952-67019-8-1.
Terve mies sairastuu suolistosyöpään. 2012. ISBN 978-952-93-0322-9.
Arponen, Antti O. & Kasila, Markku & Peltola, Vesa-Matti: He antoivat kaikkensa. Viime sodissa menehtyneet suomalaiset mestariurheilijat. Kustannusosakeyhtiö Auditorium. 2014. ISBN 978-952-7043-03-5.
Pallo karkasi käsistä. Urheilunovelleja. Kustannusosakeyhtiö Hai. 2014. ISBN 978-952-5934-68-7.
Aiheesta muualla

Antti O. Arposen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Arts and crafts

All Saints’ Church, Cambridge, Englanti. Kirkon sisustus on arts and crafts -tyyliä.
Arts and Crafts tai Arts and Crafts Movement eli Arts and Crafts -liike oli englantilainen 1800-luvun lopulla vaikuttanut taidesuuntaus, joka herätti uudenlaisen kiinnostuksen taidekäsityötä ja taideteollisuutta kohtaan koko Euroopassa. Liike sai innoituksensa John Ruskinin kirjoituksista. Suuntaus oli voimakkaimmillaan vuosien 1880–1910 välillä. Arts and crafts liittyi prerafaeliittien yhteyteen, ja ryhmittyi William Morrisin taide-, käsityö- ja sisustusalan yrityksen Morris and Companyn ympärille. Liikkeen päätavoitteena oli käyttö- ja taide-esineiden teollisen valmistuksen vastustaminen ja halu palauttaa keskiaikainen käsityöläisperinne takaisin kunniaan.
Galleria

Sivu John Ruskinin The Nature of Gothic -kirjasta. Kirja painettiin William Morrisin kirjapainossa Kelmscott Pressissä vuonna 1892. Teksti on ladottu Morrisin suunnittelemalla Golden Type -kirjasintyypillä.
William Morrisin suunnittelema Daisy-tapetti.
Edward Burne-Jonesin lasimaalaus Tristramin ja Isolden hauta.
Gustav Stickleyn suunnittelema kaappi.
Morris and Companyn tekstiilipainatusta Merton Abbeyssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arts and crafts Wikimedia Commonsissa
| n k Taidesuuntauksia |
| --- | --- |
Esihistoriallinen taide:  Kalliopiirros  Kalliomaalaus 
Klassinen aika:  Mesopotamian taide  Muinaisen Egyptin taide  Antiikin Kreikan taide  Hellenistinen taide  Rooman valtakunnan taide 
Bysantti:  Varhaiskristillinen taide  Karolinginen renessanssi  Bysantin taide 
1000–1300-luvut:  Ottolainen taide  Romaaninen tyyli  Gotiikan taide 
Renessanssi 1400-luku:  Renessanssin taide 
1500-luku:  Manierismi 
1600-luku:  Barokki 
1700-luku:  Rokokoo  Klassismi  Romantiikka 
1800-luku:  Kansallisromantiikka  Düsseldorfin koulukunta  Hudson River -koulukunta  Prerafaeliitit  Estetismi  Arts and crafts  Naturalismi  Realismi  Impressionismi  Postimpressionismi  Akateeminen taide  Piktorialismi  Primitivismi  Symbolismi  Uusbarokki  Uusgotiikka  Uusklassismi  Uusrenessanssi  Jugend 
Modernismi 1900 alkaen:  Jugend  Naivismi  Fauvismi  Ekspressionismi  Kubismi  Dada  Abstrakti taide  Futurismi  Suprematismi  Konstruktivismi  De Stijl 
1920 alkaen:  Uusasiallisuus  Art deco  Surrealismi  Bauhaus  Funktionalismi  Yhteiskunnallinen realismi  Regionalismi  Sosialistinen realismi  Totalitaristinen taide 
1945 alkaen:  Abstrakti ekspressionismi  Cobra  Informalismi  Art brut  Tasismi  Konkretismi 
Nykytaide 1960 alkaen:  Pop-taide  Uusi realismi  Fluxus  Minimalismi  Fotorealismi  Op-taide  Kineettinen taide  Valotaide  Prosessitaide  Käsitetaide  Arte povera  Feministinen taide  Postmodernismi 
1980 alkaen:  Uusekspressionismi  Transavantgarde  Uusminimalismi  Neo-Geo  Tila- ja ympäristötaide  Mediataide  Young British Artists  Outsider-taide  Performanssi  Videotaide  Yhteisötaide  ITE-taide  Graffiti 
2000 alkaen:  Abjektitaide  Appropriaatio  Artivismi  Biotaide  Katoava taide  Paikkasidonnainen taide  Relaatiotaide  Äänitaide 
Vuodesta 1000 alkaen kyseessä ovat länsimaiset taidesuuntaukset
Arokorppi

| Arokorppi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidaee
Suku::  Varikset Corvus
Laji::  ruficollis
Kaksiosainen nimi
 Corvus ruficollis  (Lesson, 1830) 
Alalajit
 Corvus ruficollis ruficollis  Corvus ruficollis edithae 
Katso myös
   Arokorppi Wikispeciesissä   Arokorppi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Arokorppi (Corvus ruficollis), myös pronssikorpiksi kutsuttu, on korppia muistuttava varislintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 50 cm ja paino 500-830 g. Korppia 10 % pienempi arokorppi on musta kuten korppi mutta ruumiinrakenteeltaan enemmän varismainen. Nokka ei ole niin jykevä kuin korpilla, pyrstö on lyhyempi sekä siivet ja keltaiset koivet ovat pidemmät kuin korpilla. Niskassa näkyy oikeassa valaistuksessa pronssinruskea värisävy. Sukupuolet ovat samanvärisiä, koiras on hiukan kookkaampi. Nuori lintu muistuttaa vanhaa höyhenpuvultaan. Äänet ovat varismaisia.
Esiintyminen

Laaja esiintymisalue ulottuu Pohjois-Afrikan länsireunasta Koillis-Afrikkaan, Lähi-itään ja Arabian niemimaalle, Pakistaniin ja Transkaspiaan. Pesii myös Kap Verden saarilla. Lajin kanta on elinvoimainen. Sitä ei ole tavattu Suomessa. Laji on pääasiassa paikkalintu, mutta osa Keski-Aasian pohjoisimmista populaatioista muuttaa etelämmäs talven tullessa, ja nuoret yksilöt vaeltelevat syksyisin.
Elinympäristö

Elää aavikoilla ja aroilla. Pohjois-Afrikassa erittäinkin Artemisia-tyypisillä ruoho- ja Zizyphus-tyyppisillä harvapuustoisilla aavikoilla, idässä taatelipalmuja ja tamariskia kasvavilla avomailla. Kap Verdellä laji asuu myös ihmisen seuralaisena.
Lisääntyminen

Pesä on yleensä kohtalaisen matalalla puun latvassa, 1,7–7 m korkealla. Suosittuja pesäpuita ovat akasiat, atlantinpistaasi (Pistacia atlantica) sekä esimerkiksi Arthrophytum- ja Calligonum-lajien puut. Pesä voi olla myös pensaassa, kalliojyrkänteellä, rakennuksessa, pylväässä jne. Pesä on samantapainen risuista tehty rakennelma kuin korpin pesä, jonka puolisot rakentavat yhdessä. Käyttää usein vanhaa pesäänsä. Naaras munii 1-7 munaa, autiomaassa vain 2-3. Muna painaa keskimäärin 23,6 g. Haudonta-aika on 18-23 päivää, naaras hoitaa pääosan haudonnasta. Poikaset kuoriutuvat usein eriaikaisesti ja ne ovat lentokykyisiä noin 6 viikon ikäisinä.
Ravinto

Kaikkiruokainen. Ruokavalioon kuuluvat niin hyönteiset, liskot, linnunmunat, -poikaset ja aikuiset, pikkunisäkkäät jäniksen kokoisiin saakka, kalat, siemenet, taatelit ja muut hedelmät ja marjat sekä raadot ja ruoantähteet.
munia Corvus ruficollis