stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vähärasvainen ruokavalio

Vähärasvainen ruokavalio on erään yhdysvaltalaisen määritelmän mukaan ruokavalio, jossa kaloreista enintään noin 30 prosenttia saadaan rasvasta. Erittäin vähärasvaiseksi kutsutaan ruokavaliota, jossa kaloreista enintään 15 prosenttia saadaan rasvasta. Nämä rajat voidaan asettaa muillekin tasoille.
Vähärasvaisen ruokavalion noudattamiseen kuuluu runsasrasvaisten ruoka-aineiden välttäminen tai korvaaminen vähärasvaisilla. Lihasta ja keitoista voidaan kaapia rasvat pois, paistorasvat voidaan kaataa pois tai paistetut ruoat voidaan korvata muulla tavoin valmistetuilla.
Vähärasvaista ruokavaliota on suositeltu etenkin laihduttamiseen ja ihannepainon ylläpitoon. Se alkoi saada puolestapuhujia etenkin 1970-luvulla ja oli 1980-luvulla suosionsa huipulla. Esimerkiksi Nathan Pritikinin laihdutusopas The Pritikin Program for Diet and Exercise ilmestyi vuonna 1979. Muita suosittuja vähärasvaisia ruokavalioita ovat olleet Ornishin dieetti, ja Scarsdalen dieetti.
Vähärasvaista ruokavaliota on pidetty painonhallinnan kannalta edullisena, koska hiilihydraateissa ja proteiineissa on rasvaa vähemmän kaloreita painoyksikköä kohden. Yhdestä syödystä rasvagrammasta saa peräti 9 kilokaloria siinä kun proteiinista ja hiilihydraatista saa vain 4 kilokaloria grammaa kohti. Rasvan rajoittamisella on siis enemmän vaikutusta ruoasta saatujen kalorien vähentämisen kannalta kuin muiden makroravintoaineiden rajoittamisella samassa suhteessa, mikäli nautitun ruoan määrä ei kasva rasvapitoisuuden vähentyessä.
Rasvan rajoittamisesta on uskottu olevan myös hyötyä kansanterveydelle, sillä etenkin tyydyttyneiden rasvojen ja transrasvojen on varsinkin ennen 2000-lukua arveltu nostavan kolesterolia ja lisäävän sydän- ja verisuonitautien riskiä. Esimerkiksi Yhdysvaltain ravitsemusviranomaiset  ovat suositelleet tämän vuoksi vähärasvaista ruokavaliota.
Myös sappikivistä kärsiville suositellaan joskus vähärasvaista ruokavaliota, sillä se sopii heidän ruoansulatukselleen. Joskus myös ripulista, ärtyneestä suolesta, ruoan imeytymishäiriöistä ja rasvamaksasta kärsivät ovat hyötyneet vähärasvaisesta ruokavaliosta. Vähärasvainen ruokavalio saattaa vähentää ruoansulatusvaivoja myös laihdutusleikkauksen jälkeen.
Vähärasvaisia ruokavalioita on arvosteltu siitä, että niitä on vaikea noudattaa pitkiä aikoja, ja niistä voi seurata jojolaihduttamista. Myös terveydelle hyödyllisten tyydyttymättömien rasvahappojen saanti voi jäädä liian vähäiseksi.
Vähimpien oikeuksien periaate

Vähimpien oikeuksien periaate eli pienimmän oikeuden periaate on tietoturvallisuuteen liittyvä käsite, jonka mukaan tietojärjestelmän käyttöoikeudet tulee rajata suppeimpiin mahdollisiin oikeuksiin, joilla käyttäjä tai prosessi kykenee suoriutumaan sille määrätystä tehtävästä. Käyttöoikeudet tulee rajata myös ajallisesti lyhyimpään mahdolliseen ajanjaksoon, jonka aikana tehtävä voidaan suorittaa. Vähimpien oikeuksien periaatteen tarkoitus on rajata virheistä ja tarkoituksellisesta haitanteosta syntyvät vahingot mahdollisimman pieniksi. Tämän avulla muun muassa haittaohjelmien ja krakkerien järjestelmään aiheuttamia vahinkoja voidaan rajoittaa. Myös eri prosessien väliset vuorovaikutustilanteet, ja samalla näiden tilanteiden aiheuttamat ongelmat, vähenevät. Periaatteen esitteli ensimmäisenä Jerome Saltzer vuonna 1975. Vähimpien oikeuksien periaatteen etuihin kuuluu esimerkiksi hyökkäyspinta-alan pieneneminen.
Aiheesta muualla

Tekniset vähimmäisvaatimukset, vähimpien oikeuksien periaate (Arkistoitu – Internet Archive) VAHTI 3.06.
https://www.paloaltonetworks.com/cyberpedia/what-is-the-principle-of-least-privilege
Aarre Voutilainen

| Aarre Voutilainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. syyskuuta 1919 Leppävirta
Kuollut: 10. huhtikuuta 2000 (80 vuotta) Leppävirta
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1940–1944
Taistelut ja sodat:  Jatkosota
Sotilasarvo:  vääpeli
Kunniamerkit:  Mannerheim-ristin ritari
Aarre Alfred Voutilainen (27. syyskuuta 1919 Leppävirta – 10. huhtikuuta 2000 Leppävirta) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari. Ritariksi hänet nimitettiin 19. marraskuuta 1941 numerolla 36. Sotilasarvoltaan Voutilainen oli nimityshetkellä alikersantti, mutta hänet ylennettiin välittömästi 2. luokan Mannerheim-ristin myöntämisen jälkeen kersantiksi. Voutilainen toimi siviilielämässä maanviljelijänä.
Toinen maailmansota

Enemajoen taistelussa 6. syyskuuta 1941 Voutilainen tuhosi konepistoolilla kymmeniä vihollisia, haavoittuen itse taistelussa. Myöhemmin hän vapaaehtoisena partionjohtajana neljä eri kertaa tunkeutui syvälle vihollisen selustaan ja tärkeisiin keskuksiin ja toi palatessaan komppaniansa etenemistä suuresti edistäviä tietoja.
Aarre Voutilainen osallistui ylipäällikkö Mannerheimin 75-vuotispäivän viettoon 4. kesäkuuta 1942. Voutilainen pääsi kättelemään Adolf Hitleriä ja ruokailemaan marsalkka Mannerheimin salonkivaunussa. Maanviljelijä Voutilainen oli raitis mies ja tilasi ruokajuomaksi maitoa, kun ”herrat” joivat konjakkia.
Esitys Vapaudenristin 1. luokan Mannerheim-ristin ritariksi

Voutilaisesta tekee historiallisen Mannerheim-ristin ritarin se, että hänelle esitettiin Vapaudenristin 1. luokan Mannerheim-ristiä ainoana miehistöön kuuluvana sotilaana. Kenraali Erik Heinrichs puolsi esitystä, jossa mainitaan Voutilaisen pelastaneen 8. joulukuuta 1941 tulvaveden saartamana olleen komppanian päällikön ja kaksi oman komppanian miestä uiden kolme kertaa jäisen tulvaveden yli, joka kerta tuoden kohmettuneita asetovereitaan pois pelastaen täten tällä sankariteollaan komppanian päällikkönsä ja kaksi aseveljeään varmasta kuolemasta.
"Teko suoritettiin 30 asteen pakkasessa komppanian muiden miesten katsellessa, kuinka Mannerheim-ristin ritari, jolla jo ennestään on sotilaskunniaa tarpeeksi, täysin altruistisesti kolmasti osoittaa, ettei hänessä ole annettu suuri tunnustus mennyt väärään mieheen" – lainaus Erik Heinrichsin puoltamasta esityksestä.
Heinrichsin puoltamassa esityksessä lukee myös, että kersantti Voutilainen on sotilasarvoonsa, virka-asemaansa ja ikäänsä sekä saamaansa sotakoulutukseen nähden joutunut suorittamaan taistelutehtäviä, jotka säännöllisesti annetaan upseereille ja vaikuttanut niiden onnistuneilla suorituksilla sekä suoranaisesti että välillisesti jopa operatiivisiin saavutuksiin. Esitystä ei kuitenkaan lopulta hyväksytty.
Sotien jälkeen

Aarre Voutilainen toimi maanviljelijänä omalla maatilallaan Leppävirralla vuosina 1945–78. Hänet ylennettiin vääpeliksi 6. joulukuuta 1968. Vuonna 1978 hänet nimitettiin Leppävirran Kunnia-ammattilaiseksi. Hän toimi kotikuntansa kunnanvaltuustossa yli kaksi vuosikymmentä.
Ukki Väinämöinen

| Ukki Väinämöinen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Vaseli Levonen Vaseli Sidorov
Syntynyt: 1855 tai 1856 Tunkua, Itä-Karjala
Kuollut: 11. tammikuuta 1942 (86 vuotta) Vuokatti
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Itäkarjalaisten kansannousu
Joukko-osasto:  Karjalan metsäsissit  
Vaseli Levonen, yleisesti tunnettu nimellä Ukki Väinämöinen, syntyjään Vasili Sidorov (ven. Василий Сидоров), (16. elokuuta 1855 tai 1856 Tunkua, Itä-Karjala – 11. tammikuuta 1942 Vuokatti, Suomi) oli itäkarjalainen vapaustaistelija, Itäkarjalaisten kansannousun ideologinen johtaja ja kulkukauppias. Hän tuli tunnetuksi viimeisen heimosodan eli Itä-Karjalan kansannousun johtohahmona yhdessä Ilmarisen eli Jalmari Takkisen ja Ossippa Borissaisen (myös Oskari Borissof eli Kivinen) kanssa.
Vaseli Sidoroff syntyi Vienan Karjalassa Tunguan pitäjän Koivuniemen kylässä vuonna 1855 tai 1856. Hän elätti itsensä kulkukauppiaana Suomessa Turkin sodan aikana. Hän nousi tunnetuksi henkilöksi, kun hänet valittiin itäkarjalaisten vapautusjärjestön Karjalan Metsäsissijärjestön kolmihenkiseen hallitukseen kansannousun henkiseksi johtajaksi. Hänet valittiin tähän tehtävään, koska hän oli vankka antibolševikki uskonnollisista ja kansallisista syistä. Tämän lisäksi hän oli varma kansansa ja isänmaansa ystävä. Hänen persoonansa myös kiinnitti huomiota. Vaseli Levonen sopi kansannousun isähahmoksi, koska hän oli lyhyt, pitkäpartainen ja hänellä oli voimakkaat karjalaisen talonpojan piirteet muistuttaen näin ilmiselvää kalevalaista johtajaa. Tähän kalevalaiseen johtajaan viittasi myös hänen kansannousua varten ottamansa salanimi Ukki Väinämöinen.
Itä-Karjalan vapaustaistelu epäonnistui ja Ukki Väinämöinen pakeni Suomeen niin kuin kaikki kansannousuun osallistuneet, jotka halusivat säilyttää henkensä. Väinämöinen eli Levonen menetti pian Suomeen tultuaan näkönsä ja eli lähes 20 vuotta sokeana. Hän kuoli pakolaisena Sotkamon Vuokatissa vuonna 1942.
Kai Kustaa Vähäkallio

Kai Kustaa Vähäkallio (10. maaliskuuta 1940 Orivesi – 20. heinäkuuta 1979 Hyvinkää) oli Kytäjän kartanon omistaja, joka muistetaan vuoden 1972 Kytäjän kolmoissurman tekijänä.
Kai Vähäkallio oli koulutukseltaan ylioppilas ja omisti laajan keräilyaseiden kokoelman. Hän oli arkkitehti Väinö Vähäkallion pojanpoika. Vähäkallion isä Kai Väinö Vähäkallio (1916–1940) kaatui talvisodassa, poikansa syntymäpäivänä. Vähäkallio sai kartanon omistukseensa vuonna 1962, muutama vuosi isoisänsä kuoleman jälkeen. Kai Vähäkallio oli vuodesta 1962 naimisissa Irma Loukolan kanssa ja heillä oli vuosina 1964 ja 1967 syntyneet pojat. Irma ja Kai Vähäkallion avioliitto päättyi eroon vuonna 1975. Avioliitto oli alkanut rakoilla jo vuonna 1972.
Vähäkallio ampui 12. toukokuuta 1972 kolme kartanon mailla luvatta teltaillutta  hyvinkääläistä teinipoikaa, Veijo Ilmari Häkkisen, Esa Tapani Hyväkän ja Kai Tapio Hyväkän. Pojat olivat teltassa nukkumassa, kun Vähäkallio ampui heitä revolverilla päähän. Surmatyö tunnetaan Kytäjän kolmoissurmana.
Hyvinkään kihlakunnanoikeus ja Helsingin hovioikeus tuomitsivat Vähäkallion kolmesta täyttä ymmärrystä vailla olevana tehdystä taposta 15 vuodeksi kuritushuoneeseen. Surmattujen poikien omaiset olivat vaatineet Vähäkalliolle rangaistusta kolmesta murhasta. Korkein oikeus alensi tuomion 12 vuodeksi vankeutta.
Vähäkallio vapautui ensikertalaisena ja hyväkäytöksisenä vankina jo vuonna 1978, mutta teki itsemurhan vuotta myöhemmin ampumalla.
Kirjallisuutta

Jutila, Niko: Kytäjän kartanon kolmoissurma.  Helsinki:  WSOY, 2023.  ISBN 978-951-0-49326-7
Vol. 4 (Pate Mustajärven albumi)

| Vol>  4 Pate Mustajärvi |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1998 MSL-studio & Headline Studio
 Julkaistu: 1998
 Tuottaja(t): Jani Viitanen & Ari Kankaanpää
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 43.56
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Listasijoitukset
  Suomi: 20. (helmikuu 1998)
Pate Mustajärven muut julkaisut
| Ikurin turbiini 1995 | Vol. 4 1998 | Ukkometso 2000 |
Vol. 4 on suomalaisen laulajan Pate Mustajärven neljäs sooloalbumi. Se julkaistiin vuonna 1998. Albumi on Mustajärveltä ensimmäinen, joka ei sisällä cover-kappaleita. Levyllä on mm. sävellyksiä Costello Hautamäeltä ja Ari Kankaanpäältä, sanoituksia Mustajärven lisäksi Pauli Hanhiniemeltä, sekä yhdet kappaleet Dave Lindholmilta, J. Karjalaiselta ja Limonadi Elohopea -yhtyeen Tero-Petri Suovaselta.
Kansikuva otettiin Café Europassa.
Kappaleet

Vain nainen – 3.05 (säv. Costello Hautamäki, san. Pate Mustajärvi)
Jukeboxin luona – 4.07 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Lempilaulu – 2.29 (säv. ja san. Sanna Korkee)
Pohjoisen mies – 3.27 (säv. ja san. J. Karjalainen)
Jäistä vettä – 3.52 (säv. Ari Kankaanpää, san. Mustajärvi)
Pöydässä hiljaisuus – 2.17 (säv. Markku Petander, san. Hanhiniemi)
Hullunkurinen perhe – 2.48 (säv. Costello Hautamäki, san. Mustajärvi)
Mitä tää kaikki on? – 3.51 (säv. Kankaanpää, san. Mustajärvi, jousisovitus: Henrik Perelló)
Sä vaan jäät – 4.03 (säv. ja san. Dave Lindholm)
Käki – 2.56 (säv. Kankaanpää, san. Mustajärvi)
Tehtäis' rauha vaan! – 4.24 (säv. Sami Ruusukallio, san. Hanhiniemi, jousisovitus: Henrik Perelló)
Susi – 3.27 (säv. Kankaanpää, san. Mustajärvi)
Valkeakuulaat – 3.10 (säv. ja san. Tero-Petri Suovanen)
Kokoonpano

Pate Mustajärvi – laulu
Kokoonpano > The Band

Aku Syrjä – rummut
Roope Hurmalainen – kontrabasso
Safka Pekkonen – hammond, flyygeli ja hanuri
Kankku Kankaanpää – kitarat, mandoliini
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Maria Hänninen ja Frogley – taustalaulut
Sanna Korkee – laulu (3)
Jukka Hänninen – saksofoni (1, 7 ja 10)
Lucjan Czaplicki – huuliharppu (4)
Mika Sundqvist – vihellys (2)
Anssi Tikanmäki – flyygeli (13)
Panu Saari – sellot (8, 11 ja 13)
Samuli Kosminen – lyömäsoittimet (4 ja 12)
Dave Lindholm – sähkökitarasoolo (9)
Henrik Perelló – viulu (8 ja 11)
Edouard Ideltchouk – viulu (8 ja 11)
Marja-Liisa Lieppinen – viulu (8 ja 11)
Kokoonpano > Tuotanto

Jani Viitanen – tuottaja
Ari Kankaanpää – tuottaja
Mika Jussila – masteroija (Finnvox)
Pate Mustajärvi – kannen suunnittelu
Harri Hinkka – valokuvat, kannen suunnittelu
Kari Lahtinen – kannen suunnittelu
Singlet

”Jukeboxin luona” (PSCD 96, 1998)
”Pohjoisen mies” (PSCD 101, 1998)
VS-yhtiöt

VS-yhtiöt oli alun perin vedenpuhdistamojen rakentamiseen erikoistunut suomalainen rakennusalan yritysryhmä, joka keskittyi erityisesti projektivientiin Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan maihin. Vuonna 1981 hyvin menestyneet yhtiöt joutuivat konkurssiin, jonka jälkiselvittely on jatkunut 2010-luvulle saakka. Ryhmän yrityksiä olivat Insinööritoimisto Vesi-Seppo Ky, Vise Ky, VS-Kone Ky ja VS-Group Ltd Oy.
Historiaa

Yhtiöiden perustaja Seppo Hautala (1930–1993) toimi insinööriksi valmistuttuaan yli 10 vuotta Vesto Oy:n työpäällikkönä. Vuonna 1969 hän perusti Insinööritoimisto Vesi-Seppo Ky:n, joka erikoistui etenkin vedenpuhdistamojen rakentamiseen ensin kotimaassa ja sitten myös ulkomailla. Vesi-Seppo rakensi 1970-luvulla noin 200 vedenpuhdistamoa eri puolille Suomea.
Hautala alkoi 1970-luvun alussa suunnitella Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan maiden rakennusmarkkinoille pääsyä ja tätä varten hän perusti 1972 Vise Ky:n  ja 1974 asennustöihin erikoistuneen VS-Kone Ky:n. Vise sai 1973 ensimmäisen rakennusurakkansa Libyasta, ja pian uusia urakoita tuli myös Kuwaitista, Egyptistä ja Saudi-Arabiasta. Visen päätoiminta-alueeksi vakiintui 1970-luvun kuluessa kuitenkin Irak, jossa yhteistyökumppanina oli toinen suomalaisyhtiö Oy Lohja Ab. Vise rakensi Irakiin muun muassa kuusi maatalousoppilaitosta ns. TAI-projektin (Technical Agricultural Institutes) puitteissa. 1980-luvun alussa Vise olisi saanut Irakista nykyrahassa noin miljardin euron arvoisen rakennusurakan kolmen kokonaisen varuskuntakaupungin rakentamisesta. Tämä ns. 1100-projekti jäi Viseltä kuitenkin toteuttamatta Iranin ja Irakin välisen sodan puhkeamisen takia, eikä sille myöskään saatu Suomen valtion takuita.
Hautalan yhtiöiden keskuspaikka sijaitsi Ilmajoella, ja yhtiöt työllistivät tilauksillaan myös monia alihankkijoita Pohjanmaan alueella. Vuonna 1978 perustettiin VS-Group Ltd Oy:n johon oli tarkoitus myöhemmin yhdistää kaikkien kolmen Hautalan kommandiittiyhtiön toiminta. Vuonna 1979 Hautalan yhtiöiden yhteenlaskettu liikevaihto oli lähes 300 miljoonaa markkaa ja niiden palveluksessa oli noin 1 200 työntekijää. Talouselämä-lehden mukaan VS-yhtiöt oli 1980 Suomen neljänneksi tuottoisin yritys, jonka sijoitetun pääoman tuotto oli 28 prosenttia.
VS-yhtiöiden konkurssi

Vesi-Seppo, Vise ja VS-Kone joutuivat verottajan vaatimuksesta konkurssiin 3. huhtikuuta 1981, ja pian sen jälkeen myös VS-Group asetettiin kesäkuussa 1981 konkurssiin. Myös Seppo Hautala asetettiin samaan aikaan oikeuden päätöksellä henkilökohtaiseen konkurssiin. Konkurssihetkellä VS-Groupin velat olivat miljoona markkaa ja varat 56 miljoonaa markkaa. Yhtiöiden keskeneräiset urakat Irakissa siirtyivät Lohja Oy:lle.
VS-yhtiöt joutuivat maksuvaikeuksiin, kun Iranin ja Irakin välille puhkesi sota syyskuussa 1980 ja VS-yhtiöitä rahoittaneet Postipankki ja Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankki SKOP lopettivat lainanannon yhtiöille lokakuussa 1980. Tammikuussa 1981 VS-yhtiöiden rahoittajapankit ja Lohja Oy sopivat Visen ajamisesta konkurssiin. Hautala yritti vielä pelastaa 1100-projektin, ja helmikuussa 1981 tehtiin sopimus projektin aliurakoinnista jugoslavialaisen TMG Trudbenik-rakennusyhtiön kanssa. VS-yhtiöiden konkurssin jälkeen TMG Trudbenik solmi heinäkuussa 1981 suomalaisten Are Oy:n ja Sähköliikkeiden Oy:n omistaman AS-Groupin kanssa uuden urakkasopimuksen 1100-projektista. Tämä sopimus oli kuitenkin arvoltaan pienempi kuin alkuperäinen urakkasopimus. AS-Groupin omistajat maksoivat VS-yhtiöiden konkurssipesälle 9 miljoonaa dollaria palkkiona projektin saamisesta.
Konkurssin jälkipyykkiä

VS-yhtiöiden konkurssi oli Suomen siihen mennessä suurin rakennusalan konkurssi. Sitä suurempi samalla alalla on vain 1994 tapahtunut Rakennuskunta Hakan konkurssi. Konkurssin oikeuskäsittely on jatkunut 2010-luvulle saakka. Seppo Hautala itse kuoli 63-vuotiaana syöpään 1993, mutta hänen poikansa Mikko Hautala on jatkanut oikeustaistelua konkurssipesän hoitajia vastaan.
Mikko Hautalan mukaan konkurssipesien tilityksissä on paljastunut 13,4 miljoonaan euron varojen väärinkäytökset, ja VS-yhtiöiden konkurssipesiä valvomaan määrätty konkurssiasiamies on pyrkinyt peittelemään näitä väärinkäytöksiä ja estämään pesien tarkastukset. Mikko Hautala onkin vuonna 2010 vaatinut kahteen otteeseen oikeusministeriötä erottamaan pesien konkurssiasiamiehen.
Vuonna 1984 entinen Metalliteollisuuden työnantajaliiton lakimies Kauko Parkkinen julkaisi VS-yhtiöiden historiaa ja konkurssia käsitelleen kirjan Laillinen murha, Visen taru ja tuho. Parkkisen mukaan VS-yhtiöt ajettiin tarkoituksella konkurssiin, jotta yhtiöiden Irakin rakennusurakat olisi saatu Lohja Oy:lle ja Rakennuskunta Hakalle. Parkkisen mukaan konkurssia edesauttoivat erityisesti silloinen pääministeri ja Postipankin hallituksen puheenjohtaja Mauno Koivisto, kauppa- ja teollisuusministeri Ulf Sundqvist sekä kauppa- ja teollisuusministeriön kansliapäällikkö ja Vientitakuulaitoksen johtokunnan puheenjohtaja Bror Wahlroos. Parkkinen julkaisi kirjansa vuonna 2002 ilmestyneessä toisessa painoksessa myös rahoittajapankkien ja Lohja Oy:n tammikuussa 1981 tekemän sopimuspöytäkirjan Visen ajamisesta konkurssiin ja sen omaisuuden jaosta.
Entinen VS-yhtiöiden pääkonttori Ilmajoella on nykyisin Ilmajoen kunnan omistuksessa. VS-yhtiöiden konkurssi oli aikoinaan kova isku Ilmajoen seudulle, mutta alueen talouselämä onnistui kuitenkin toipumaan siitä suhteellisen nopeasti.
Kirjallisuutta

Parkkinen, Kauko: Laillinen murha – Visen taru ja tuho, 3. painos.  Kauko-Kustannus, 2003.  ISBN 9789519960517
Eeva Vuori

Eeva Marjatta Vuori (o.s. Jääskeläinen; s. 8. kesäkuuta 1945 Helsinki) on suomalainen juristi, joka oli korkeimman oikeuden jäsen 1. maaliskuuta 2009 asti.
Työura

Vuori valmistui 1972 oikeustieteen lisensiaatiksi Turun yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta. Hän toimi siellä assistenttina 1967–1974 ja sitten Turun hovioikeuden esittelijänä vuoteen 1982.
Vuori toimi 1985–1994 Tampereen raastuvanoikeuden oikeusneuvosmiehenä ja käräjätuomarina. Hänet nimitettiin korkeimman oikeuden ylimääräiseksi oikeusneuvokseksi 1995. Vuoresta tuli korkeimman oikeuden vakinainen jäsen 1. maaliskuuta 1996.
Pimeää kauppahintaa koskenut rikosepäily

Eeva Vuori joutui julkisen keskustelun kohteeksi, kun häntä vuosina 1996–1997 epäiltiin talokauppaan liittyneestä veronkierrosta.
Vuori oli yhdessä miehensä Ilkka Vuoren kanssa myynyt kesähuvilan Turun kaupunginjohtajalle Juhani Lepälle. Myöhemmin Vuori oli korkeimman oikeuden jäsenenä epäämässä valitusluvan myöntämistä Lepälle ns. Matintalo-kauppoihin liittyneessä rikosasiassa. Leppä vaati tuomion purkua pitäen Vuorta pimeästä kauppahinnasta johtuen esteellisenä häntä koskevassa asiassa.
Syyttäjä päätyi olemaan syyttämättä Eeva Vuorta verorikoksesta, koska katsoi, että Vuori ei ollut tietoinen pimeän kauppahinnan maksamisesta. Myöhemmin eduskunnan oikeusasiamies hänelle tehdyn kantelun johdosta päätyi siihen, ettei Vuoren voitu katsoa syyllistyneen virkarikokseen asiassa.
Tapaus herätti voimakasta lehdistökeskustelua korkeimman oikeuden jäsenten rooleista ja oikeuden menettelytavoista.
Aiheesta muualla

Eeva Vuoren Curriculum vitae. (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Vulkanologia

George Julius Poulett Scrope, Vesuviuksen purkaus Napolista nähtynä, piirros 1822
Ilmakuva Vesuviuksesta.
Tulivuorioppi on oppi tulivuorista, laavasta, magmasta ja näihin liittyvistä geologisista ilmiöistä.
Tulivuoret

Tulivuoret syntyvät erkanemisvyöhykkeille, poimuvuorille tai kuuman pisteen päälle. Magmaa työntyy astenosfääristä tai kuoren onkaloista reikää tai rakoa pitkin maanpinnalle. On olemassa kahdenlaista laavaa, jotka tekevät molemmat erilaisia tulivuoria.
Tulivuoret > Kuuma notkea laava

Laavakentät
Laavakentät syntyvät, kun jopa 1500-asteinen pienipiipitoinen juokseva laava pääsee purkautumaan astenosfääristä asti pinnalle. Laava ei ehdi jäähtyä matkalla vaan on yhä juoksevaa. Syntyy laajoja kuumia laavakenttiä, joissa on "laavapuroja".
Kilpitulivuoret
Kilpitulivuoret ovat samaa pienipiipitoista laavaa, mutta muodostavat yhdessä tulivuoresta purkautuvan tuhkan kanssa kerroksellisen laakean tulivuoren.
Tulivuoret > Jähmeä viileä laava

Kerrostulivuoret
Kerrostulivuoret muodostuvat jähmeästä n. 100-asteisesta suuripiipitoisesta laavasta, joka kovettuu nopeasti pinnalle purkaudutuaan. Kerrostulivuori on saanut nimensä kerroksittaisesta muodosta: Purkautuneen laavan päälle satava pyroklastinen tuhka tekee tulivuoreen kerroksia ja tekee tulivuoresta hyvin korkeita ja teräviä.
Keilatulivuoret
Keilatulivuoret syntyvät samasta jähmeästä ja nopeasti kovettuvasta laavasta kuin kerrostulivuoretkin. Ainoa ero on, että keilatulivuoren päälle ei kerrostu tuhkaa, vaan tulivuori muodostuu ainoastaan laavasta. Muoto on sama terävä, kapea ja korkeakraatterinen.
Tulivuoret > Kuuma kohta

Kuumat kohdat ovat litosfäärissä olevia pysyviä pystysuoria purkausaukkoja, jotka synnyttävät laavan purkautuessa tulivuoria. Näistä purkautuu säännöllisesti laavaa ja, kun laatat liikkuvat eteenpäin, uudelle paikalle syntyy toinen tulivuori. Näin muodostuu tulivuorien saariketju, esimerkiksi Havaijin saariketju on syntynyt tällä tavalla ja jatkaa muodostamistaan edelleenkin.
Väinämöinen (tamperelainen lehti)

Lehden etusivu vuodelta 1903.
Väinämöinen oli Tampereella vuosina 1896–1907 ja 1909–1910 ilmestynyt aikakauslehti.
Aaku Mäen toimittama Väinämöinen oli kristillishenkinen raittiuslehti, joka käsitteli myös kasvatus- ja koulukysymyksiä. Humanitasin lakattua sen ohjelmaan tuli myös rauhanaate. Lehti ilmestyi aluksi viikkolehtenä ja vuodesta 1906 lähtien kahdesti kuukaudessa, kunnes se seuraavana vuonna lakkasi kokonaan. Vuosina 1909–1910 Väinämöinen ilmestyi kerran kuukaudessa lehden taustapiirin perustaman Suomen Rauhanliiton äänenkannattajana. Lehden toimittajana työskenteli 1900-luvun alkuvuosina myös myöhemmin kansanedustajaksi valittu K. I. Lumio.
Aiheesta muualla

Väinämöinen digitoituna kansalliskirjastossa
Vuorten-Vuoren linjavaihde

Vuorten-Vuoren linjavaihde (lyh. Vv) oli linjavaihde Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla Jyväskylä–Haapajärvi. Liikennepaikka sijaitsi noin 12 kilometriä etelään Haapajärven rautatieasemalta ja noin 200 kilometriä pohjoiseen Jyväskylän rautatieasemalta.
Linjavaihde rakennettiin vuonna 1971, ja se käsitti ainoastaan etelästä Puolustusvoimien Räjähdekeskuksen Haapajärven Varikolle johtavan sivuraiteen erkanemisvaihteen sekä turvavaihteen ilman opastimia tai sähköistä liikenteenohjauslaitteistoa. Alun perin Vuorten-Vuori oli Kumisevan alainen vaihde, mutta se erotettiin myöhemmin omaksi liikennepaikakseen.
Vaihde purettiin syksyllä 2013 ja lakkautettiin saman vuoden joulukuussa.
Aiheesta muualla

Kuvia Vuorten-Vuoresta vaunut.org -sivustolla
| n k Perustiedot Wikidatassa: Vuorten-Vuoren linjavaihde (Q11902005)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Haapajärvi
koordinaatit: 63°40′N 25°22′E﻿ / ﻿63.66°N 25.37°E﻿ / 63.66; 25.37