stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nurmihärkki
Levinneisyys

Nurmihärkkiä ja sen alalajeja tavataan lähes koko Euroopassa ja monin paikoin Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Piennarnurmihärkki on levinnyt koko Eurooppaan eteläisimpiä ja pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Levinneisyysalue jatkuu Länsi-Siperiaan ja suureen osaan Keski-, Etelä- ja Itä-Aasiaa. Ihmisen mukana laji on levinnyt suurimpaan osaan Yhdysvaltoja ja osaan Alaskasta ja Kanadasta. Paikoitellen piennarhärkkiä tavataan myös Etelä-Amerikasta, Oseaniasta ja Afrikasta. Pohjannurmihärkkiä sen sijaan tavataan ainoastaan Islannista, Norjasta, Pohjois-Ruotsista ja -Suomesta, Venäjällä Kuolan niemimaalta ja Itä-Karjalasta sekä Grönlannin eteläosista.
Suomessa nurmihärkki on muinaistulokas, joka on levinnyt ihmisen mukana. Alalajeista piennarnurmihärkkiä tavataan koko maasta. Pohjoisinta Suomea lukuun ottamatta se on hyvin yleinen laji. Toinen Suomesta tavattavista nurmihärkin alalajeista, pohjannurmihärkki, puuttuu kokonaan Suomen eteläosista. Eteläisimmät kasvustot ovat Oulun korkeudelta Pohjois-Pohjanmaalta sekä Kainuusta, josta laji yleistyy pohjoiseen päin mentäessä.
Maailmanlaajuisesti erittäin harvinaista piennarnurmihärkin muotoa kainuunnurmihärkkiä on tavattu vain Suomesta, Ruotsista ja Norjasta. Kasvupaikkoja tunnetaan alle 20 kappaletta. Laji löydettiin ensimmäisen kerran Kainuun Paltamosta vuonna 1950. Suomessa sitä kasvaa myös Kajaanissa.
Elinympäristö

Nurmihärkki kasvaa hyvin monenlaisissa ympäristöissä. Sitä tavataan joki- ja puronvarsiniityillä ja -pensaikoissa, lähteiden ympäristössä, kyläkedoilla, pientareilla, jouto- ja viljelymailla, kallioilla, nurmikoilla, metsäaukeilla ja tienvarsilla. Kainuunnurmihärkkiä tavataan ainoastaan ultraemäksisillä serpentiniittikallioilla ja mineraalimailla.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2010: Nurmihärkin levinneisyys Suomessa
Pohjolan kasvien pauloissa: Cerastium fontanum subsp. fontanum - nurmihärkki subsp. pohjannurmihärkki
Pohjolan kasvien pauloissa: Cerastium fontanum subsp. vulgare var. kajanense - nurmihärkki subsp. piennarnurmihärkki var. kainuunnurmihärkki
Pohjolan kasvien pauloissa: Cerastium fontanum subsp. vulgare var. vulgare - nurmihärkki subsp. piennarnurmihärkki var. arkinurmihärkki
Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Nurmihärkki (Cerastium fontanum)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q9311819  Wikispecies: Cerastium fontanum  APDB: 129022  APNI: 59736  BioLib: 38558  Calflora: 9062  CoL: SK8H  EoL: 588530  EPPO: CERFO  FNA: 242000274  FoAO2: Cerastium fontanum  FoC: 242000274  GBIF: 3085458  GISD: 1422  GRIN: 417490  iNaturalist: 53307  IPA: 5274  IPNI: 152255-1  IRMNG: 11088636  ITIS: 19954  MichiganFlora: 740  NatureServe: 2.134905  NBN: NBNSYS0000003022  NCBI: 230722  NSWFlora: Cerastium~fontanum  NZOR: a744de26-6ef6-4669-b360-aa5c7172b1c0  Observation.org: 125626  Open Tree of Life: 625399  PFI: 696  Plant List: kew-2710319  PLANTS: CEFO2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:152255-1  RHS: 142250  Tropicos: 6300053  VASCAN: 4266  VicFlora: 07d9cc4b-a5d9-49b9-90fa-29cfe8c2094d  WiO: mouse-eared-chickweed  WisFlora: 3077  WFO: wfo-0000595550  WoRMS: 458706  Laji.fi: MX.38073 
Nurmihärkin varsi ja lehdet ovat karvasia.
Juho Nurmi

Juho Nurmi (28. syyskuuta 1895 Kuopio – 22. syyskuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui talvi- ja jatkosotaan muun muassa pataljoonan komentajana.
Perhe ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat rakennusmestari Johan Nurmi ja Eeva Maria Hakkarainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Eeva Ester Miettisen kanssa. Hän kävi kansakoulun ja kansakoulun jatkokurssin sekä suoritti yksityisesti viidennen luokan Rovaniemen keskikoulussa vuonna 1921. Hän kävi jääkärialiupseereille järjestetyn aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921 ja Taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1927 sekä sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925. Sotilashallinnollisten kurssien ensimmäisen jakson hän suoritti vuosina 1929 – 1930 ja toisen jakson vuonna 1931.
Jääkärikausi

Nurmi työskenteli harjoittelijana sähköliikkeessä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 11. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Nurmi joutui jäämään Saksaan sairaalahoitoon, kun muut jääkärit lähtivät kotimatkalle helmikuussa vuonna 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Nurmi palasi takaisin Suomeen vasta sisällissodan jälkeen 10. kesäkuuta 1918 ja astui sen jälkeen armeijan palvelukseen 1. elokuuta 1918 alkaen. Hänet sijoitettiin varavääpeliksi ylennettynä koulutusupseeriksi Suomen valkoisen kaartin 4. komppaniaan, josta hän siirtyi 1. syyskuuta 1918 alkaen komppanianvääpeliksi. Nurmi erosi armeijasta 30. marraskuuta 1919 ja astui 1. tammikuuta 1920 koulutusaliupseeriksi Lapin rajavartioston palvelukseen. Lapin rajavartiostosta hänet määrättiin 15. kesäkuuta 1921 alkaen Savon jääkärirykmenttiin, mutta jäi määräyksestä huolimatta edelleen komennettuna Lapin rajavartiostoon 30. lokakuuta 1921 saakka, jolloin hän tuli nuoremmaksi upseeriksi Savon jääkärirykmentin (myöh. Savon prikaati) 4. komppaniaan. Savon prikaatissa hänet määrättiin 6. helmikuuta 1922 alkaen II pataljoonan adjutantiksi, mistä tehtävästä hän siirtyi 30. marraskuuta 1925 nuoremmaksi upseeriksi 2. konekiväärikomppaniaan ja 23. marraskuuta 1926 varapäälliköksi 6. komppaniaan. Savon prikaatista hänet siirrettiin 15. joulukuuta 1927 alkaen Ilmailukouluun, jossa hänet sijoitettiin toimituskomppanian päälliköksi ja 10. toukokuuta 1929 alkaen talouspäälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Nurmi osallistui talvisotaan Ilmasotakoulun talouspäällikkönä ja hoiti samalla huoltotaktiikan sekä yleisen huollon opettajan tehtäviä kadetti- ja reservin upseerikursseilla. Välirauhan aikana hän jatkoi tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin myöhemmin Sotilaspalopäällikkö kursseille Helsinkiin. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin aluksi Ilmasotakoulun talouspäälliköksi ja myöhemmin komppanianpäälliköksi JR 22:een. Myöhemmin hän toimi rykmentissä pataljoonan komentajana vuoteen 1942 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi rykmentin huoltopäälliköksi ja oli tehtävässä vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet siirrettiin Äänisen Huoltokeskuksen Intendentiksi Äänislinnaan. Äänislinnassa hän toimi myös Opetusosaston päällikkönä ja koulutusupseerina linnoitus- ja suunnittelu-upseereille sekä huoltopäällikkönä 20. prikaatissa vuosina 1943 – 1944. Nurmi osallistui jatkosodassa taisteluihin Säntämällä, Tuulosjoella, Syvärillä, Ohtalissa, Pirkinitsassa, Pitkäjärvellä, Shemenskissä, Viipurissa, Juustilankankaalla ja Tolvajärvellä. Ennen sodan loppumista hän oli komennettuna kursseille Tuusulaan.
Sotien jälkeen Nurmi toimi Suojeluskuntajärjestön selvittelyelimen ylimääräisenä esittelijänä Puolustusministeriössä vuoteen 1952 saakka, jonka jälkeen hän työskenteli lakiasiainajotoimisto Tolamaa & Sinervälän tarkastajana vuoteen 1963 saakka.
Luottamustoimet

Nurmi toimi Kauhavan kirkkovaltuuston jäsenenä vuosina 1932 – 1944 ja Kauhavan kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1934 – 1939 sekä Kauhavan seurakunnan tilintarkastajana vuosina 1932 – 1941. Hän toimi myös Kauhavan kunnan verotuslautakunnan jäsenenä vuosina 1935 – 1939 ja oli Ilmailukoulun kunnianeuvoston jäsenenä vuosina 1935, 1937 ja 1939 sekä oli Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä vuodesta 1968 alkaen. Hän toimi Jääkäriliiton edustaja Upseerijärjestöjen toimintaelimissä vuodesta 1963 alkaen ja Helsingin Upseeriyhdistysten Yhteistyötoimikunnassa vuodesta 1964 alkaen ja toimi lisäksi Vanhuksien Koti ry:n johtokunnan jäsenenä ja Upseerit ei vakinaisessa palveluksessa ry:n johtokunnan jäsenenä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 1. elokuuta 1918  Vääpeli 1. syyskuuta 1918  Vänrikki 15. kesäkuuta 1921  Luutnantti 16. toukokuuta 1923  Kapteeni 16. toukokuuta 1928  Majuri 1942 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Nykypäivä

| Nykypäivä |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  aikakauslehti
ISSN:  ISSN 2242-9808 ja 0783-1668
Levikki:   20 009 (LT 2014)
Perustettu:  1955
Päätoimittaja:  Kasperi Summanen
Sitoutuneisuus:  Kansallinen Kokoomus
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  tabloidi
Ilmestymistiheys:  neljä kertaa vuodessa
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Nykypäivä  on vuonna 1955 perustettu Kansallisen Kokoomuksen järjestöjulkaisu, joka on ollut puolueen pää-äänenkannattaja 1970-luvulta lähtien. Nykypäivä ilmestyi kerran viikossa syyskuuhun 2015 asti, jolloin lehti muuttui kerran kuukaudessa ilmestyväksi. Vuodesta 2021 lähtien Nykypäivä on ilmestynyt neljä kertaa vuodessa. Painetun lehden levikki on vuonna 2014 ollut 20 009.
Kokoomus julkaisee omistamansa Kansalliskustannus Oy:n kautta myös netissä toimivaa Verkkouutiset-julkaisua.
Nykypäivän päätoimittajana toimii Kasperi Summanen ja toimituspäällikkönä Henriikka Pulli.
Päätoimittajat

1955–1962: Niilo Honkala
1962–1965: Rauno Koski
1965–1971: Harri Holkeri
1971–1976: Jarmo Virmavirta
1976–1988: Kimmo Kajaste
1988: Hannu Salokorpi
1988–1995: Lauri Kaira
1995–2001: Jarmo Virmavirta
2001–2003: Pauli Komsi
2003–2009: Margit Hara
2009–2013: Tapani Mäkinen
2013–2021: Alberto Claramunt
2021–: Kasperi Summanen
Aiheesta muualla

Nykypäivä
Minni Nurme

| Minni Nurme> Minni Neumann.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. lokakuuta 1917 Aidu vald, Viljandimaa
Kuollut: 22. marraskuuta 1994 Tallinna
Kansalaisuus:  Viro
Ammatti:  kirjailija, kääntäjä
Puoliso:  Aadu Hint (1936–1958, eronnut)
Kirjailija
Salanimi: Minni Raudsepp
Tyylilajit:  runous, proosa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Minni Katharina Nurme (30. lokakuuta 1917 – 22. marraskuuta 1994) oli virolainen kirjailija.
Elämänvaiheet

Minni Neumann kävi tyttökoulun Viljandissa ja valmistui sieltä vuonna 1936. Samana vuonna hän avioitui Aadu Hintin kanssa, mutta liitto päättyi eroon 1958. Avioero oli skandaali Virossa. Liitosta syntyi viisi lasta, joista Eeva Park on myös kirjailija. Sodan jälkeen Minni Nurmi työskenteli vapaana kirjailijana Tallinnassa.  Hänen sisarensa oli kirjailija Salme Ekbaum.
Teokset

Nurme debytoi vuonna 1939 romaanilla Kentaurid käyttäen salanimeä Minni Raudsepp. Vuonna 1945 ilmestyi hänen ensimmäinen runokokoelmansa, Sünnimuld. Hän aloitti tuotantonsa kodin, luonnon ja rakkauden elämysten tulkitsijana. Varhaisissa runoissa korostuvat kotoisuus ja siteet luontoon. Hänen myöhemmille töilleen tyypillistä on luonnollisuus ja tunnepitoisuus sekä filosofisuus. Hänen toisen runonsa Pikalt teelt (1947) ja kolmannen runokokoelman Juured mullas välillä on kymmenen vuoden tauko, joka lähinnä johtuu stalinististen viranomaisten työtään kohtaan esittämästä kritiikistä. Hän vironsi suomalaista kirjallisuutta.
Teokset > Romaanit

Kentaurid, 1939, esikoisromaani nimellä Minni Raudsepp
Ratastool, 1941
Teokset > Runokokoelmat

Sünnimuld, 1945
Maarjahein, 1967, valitut runot
Sookailudes on loitsud, 1971
Kuuvein, 1971
Tuules lendlev seeme, 1976
Pilvede pisarad tärkamisse, 1978
Päevapuri, 1981
Valgevalul, 1983
Puud varjulised, 1987, valitut runot
Teokset > Julkaistuja runosuomennoksia

Antologiassa Pihlaja: kahdeksan eestiläistä naisrunoilijaa suom. Aino Kaasinen, 1983 ISBN 951-99491-1-9 (Kirjassa mukana myös vironkielinen alkuteksti.)
Ammoin
Elämänilo
Eteneminen : II-IV
Etsin hiljaisuutta
Etäisyydet
Katson murheellisena kuunpinnan kuvajaista
Kuin leikkaamaton pelto
Kulonharmaa maakirkko kuperalla kummulla
Kun myrsky nousee
Luomishetkellä
Minäkin olen syönyt Noan-aikaista leipää
Mitä on kymmenen käskyä
Mitä tuli siitä omenapuusta
Parnasso 1971, nro 7, s. 407–408, suom. Pirkko Huurto
Et tahtoisi
Haudankaivajien lapiot välähtävät
Hymyjen synty
Katson silmästä silmään
Keväisessä Helsingissä,
Pojat kantavat avaruuden kotiini
Yön myrskyääni
Nuoren Maan kreationismi

Tyyppejä
Nuoren Maan kreationismi
Teistinen evoluutio
Uuskreationismi
Vanhan Maan kreationismi
Luomiskertomus
Ensimmäinen Mooseksen kirja
Raamatun luomiskertomus
Luomistiede
Baraminologia
Tulvageologia
Älykäs suunnittelu
Kreationismi ja evoluutio
Kreationismi kouluissa
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Nuoren Maan kreationismi on Raamattuun pohjautuva kristillinen ajatussuuntaus, jonka mukaan Maa on noin 6 000–10 000 vuoden ikäinen. Nuoren Maan kreationismin mukaan  Raamatun luomiskertomus on kirjaimellisesti tosi. Keskeinen näitä käsityksiä levittävä järjestö on Answers in Genesis. Nuoren maan kreationistit pyrkivät etsimään tieteellisistä julkaisuista väitettään tukevia faktoja ja teorioissa ilmeneviä ristiriitaisuuksia.
Nuoren Maan kreationismia ovat arvostelleet myös useat kristilliset vaikuttajat kuten Suomessa esimerkiksi raamattuopettaja Eero Junkkaala ja arkkipiispa Tapio Luoma.
Nuoren Maan kreationismi ja evoluutio

Nuoren Maan kreationistit kieltävät kaikki muut evoluutioteorian alueet paitsi mikroevoluution ja esittävät vaihtoehtoisena näkemyksenä eliöiden geneettistä rappeutumista.
Nuoren Maan kreationismi ja Jumala

Kreationistinen luomiskäsitys lähtee siitä, että kaikella on oltava alkunsa ja alullepanijansa ja että tämä alullepanija on Jumala. Kreationistisen käsityksen mukaan Jumala on ajasta sekä materiasta riippumaton persoona.
Nuoren Maan kreationismi ja tähtitiede

Nuoren Maan kreationistien mukaan Jumala loi alkuaineet Genesiksessä kerrottuna ensimmäisenä luomispäivänä. He eivät usko niiden olevan peräisin alku­räjähdyksestä ja kehittyneen itsestään miljardien vuosien aikana, kuten luonnontiede esittää. Kreationistit eivät usko, että olemattomuudesta voisi syntyä alkuräjähdystä. Sen sijaan he uskovat, että Jumala voi luoda olemattomasta olevan sanansa voimalla. Tähtitieteessä kaukaista tähtivaloa pidetään miljardeja vuosia vanhana. Kreationistien mukaan Aurinko, Kuu ja tähdet luotiin neljäntenä päivänä noin 6 000 vuotta sitten, joten tähtivalo ei heidän mukaansa ole tuon vanhempaa vaikka näyttäisikin vanhalta. Institute for Creation Research- ja Creation Research Society -yhdistysten perustajajäsenen, modernin kreationismin isänä pidetyn Henry M. Morrisin mukaan Kuun kraatterit ovat syntyneet arkkienkeli Mikaelin ja Saatanan välisen taistelun tuloksena.
He eivät myöskään usko maan ulkopuoliseen elämään, eivätkä ufologiaan.
Nuoren Maan kreationismi ja geologia

Nuoren Maan kreationistit eivät hyväksy mantereisten kivilajien vähittäistä syntyä metamorfoosin myötä eivätkä käsityksiä hitaista mannerliikunnoista. Maa luotiin ensimmäisenä luomispäivänä, ja alkeellisten eliöiden sekä dino­saurusten fossiilit, fossiiliset polttoaineet mukaan lukien, syntyivät maailmanlaajuisessa veden­paisumuksessa.
Nuoren Maan kreationismi ja biologia

Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa (1. Moos. 1:1-2:3) kuvattu luomisjärjestys kuutena luomispäivinä on seuraava:
Taivas, maa, joka on veden peitossa, ja valo
"Taivaanvahvuus" (KR 1933/38), "Kaartuva kansi" (KR 1992) erottamaan sen ylä- ja alapuolella olevia vesiä
Maan päällä oleva vesi kerääntyi yhteen paikkaan mereksi niin, että kuiva maankamara tuli näkyviin. Ruoho, kasvit ja hedelmäpuut luodaan.
Aurinko, Kuu ja tähdet
Vesieläimet ja linnut
Maaeläimet ja ihminen
Lepopäivä
Ensimmäisen Mooseksen kirjan toisessa luvussa (1. Moos. 2:4-25) luomista kuvataan hieman toisella tavalla. Luomispäiviä ei mainita eikä erotella, ja ihmisen luominen mainitaan ennen eläinten luomista. "Ja Herra Jumala sanoi: Ei ole ihmisen hyvä olla yksinänsä, minä teen hänelle avun, joka on hänelle sopiva. Ja Herra Jumala teki maasta kaikki metsän eläimet ja kaikki taivaan linnut - -" .
Kirjallisuutta

Pekka Reinikainen: Unohdettu Genesis
Kimmo Pälikkö: Kehitysopin kulisseista
Tšuvassin kieli

| Tšuvassi |
| --- | --- |
 Tšuvassin puhuma-alue
Tiedot
Alue:  Tšuvassia
Virallinen kieli:  Tšuvassia
Puhujia:  1 043 000
Kirjaimisto:  kyrillinen kirjaimisto
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  turkkilaiset kielet
Kieliryhmä:  bolgaarikielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  cv
ISO 639-2:  chv
ISO 639-3:  chv
 Ohje 
Tšuvassi (tšuvassiksi: чӑваш чĕлхи / чӑвашла) on tšuvassien puhuma turkkilainen kieli. Sillä on virallisen kielen asema Tšuvassian tasavallassa Venäjällä.
Levinneisyys ja puhujamäärä

Tšuvassia puhutaan etupäässä Volgan ja Uralin alueella: Tšuvassiassa, Tatarstanissa, Baškortostanissa, Uljanovskin, Samaran, Orenburgin ja Saratovin alueilla. Tšuvasseja on muuttanut paljon myös muille Venäjän alueille sekä entisen Neuvostoliiton tasavaltoihin.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan tšuvassin puhujia oli Neuvostoliitossa 1 506 000 henkeä, joista 809 000 Tšuvassiassa, 121 000 Tatarstanissa, 101 000 Baškortostanissa, 96 000 Uljanovskin, 94 000 Samaran, 16 000 Orenburgin ja 15 000 Saratovin alueella. Tšuvassiassa asui 53,7 % puhujien kokonaismäärästä.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan tšuvassia puhui Venäjällä 1 325 000 henkeä, joista 797 000 henkeä (60,1 % kaikista puhujista) Tšuvassiassa, 120 000 Tatarstanissa ja 98 000 Baškortostanissa. (Lukuihin sisältyvät myös tšuvassia toisena tai vieraana kielenä puhuvat.)
Vuonna 1989 Venäjän tšuvasseista 77,5 % puhui tšuvassia äidinkielenään ja 4,5 % toisena kielenä. Vuonna 2002 76,5 % tšuvasseista osasi tšuvassia. Kansallisuudeltaan tšuvasseista 96,8 % osaa venäjää (88,1 % vuonna 1989). Tšuvassian väestöstä 60,7 % osaa tšuvassia ja 98,8 % venäjää.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 1 043 000 tšuvassin puhujaa.
Historia ja murteet

Tšuvassin kieli kuuluu turkkilaisten kielten bolgaarilaiseen ryhmään, johon luetaan myös muinaiset Volgan bolgaarien ja kasaarien kielet. Tšuvassit muodostivat osan Volgan Bolgarian väestöstä ja tšuvassin kielen katsotaan kehittyneen bolgaarin kielen pohjalta. Pitkäaikaiset kontaktit iranilaisten, suomalais-ugrilaisten ja venäjän kielen kanssa ovat vaikuttaneet huomattavasti sen rakenteeseen. Vanhakantaisten piirteidensä ja vieraan vaikutuksen takia se eroaa jyrkästi muista turkkilaisista kielistä.
Kieli jakautuu kahteen päämurteeseen: laaksomurteeseen ja ylämurteeseen, joiden välillä on melko laaja siirtymämurteiden alue. Laaksomurretta puhutaan Tšuvassian eteläosassa ja ylämurretta pohjoisosassa. Murteiden välillä on äänteellisiä ja kieliopillisia eroja, jotka eivät kuitenkaan vaikeuta niiden keskinäistä ymmärrettävyyttä. Sanaston erot selittyvät venäjän ja marin kielen vaikutuksella ylämurteeseen ja tataarin vaikutuksella laaksomurteeseen.
Kirjakieli

Tšuvassin kirjakielen ensimmäinen vaihe alkoi 1700-luvun loppupuolella, jolloin kyrillisellä kirjaimistolla julkaistiin lähinnä uskonnollista kirjallisuutta. Nykyisen kirjakielen perusta syntyi 1870-luvulla, jolloin Ivan Jakovlev loi Nikolai Ilminskin johdolla uuden lisämerkein täydennetyn kirjaimiston. Neuvostoaikana ortografiaan tehtiin huomattavia muutoksia. Nykyään tšuvassin kirjaimisto käsittää kaikki venäjän kirjaimet sekä lisämerkit ӑ, ӗ, ӳ, ҫ.
Tšuvassin kirjaimisto
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| А а | Ӑ ӑ | Б б | В в | Г г | Д д | Е е | Ё ё |
| Ӗ ӗ | Ж ж | З з | И и | Й й | К к | Л л | М м |
| Н н | О о | П п | Р р | С с | Ҫ ҫ | Т т | У у |
| Ӳ ӳ | Ф ф | Х х | Ц ц | Ч ч | Ш ш | Щ щ | Ъ ъ |
| Ы ы | Ь ь | Э э | Ю ю | Я я |  |  |  |
Kirjakielen normit perustuvat laaksomurteeseen, jota puhui pääosa Simbirskin opettajakoulussa toimineista tšuvassin kirjakielen pioneereista. Normien vakiinnuttamista edistivät suhteellisen pienet murre-erot sekä tukeutuminen suullisen kansanperinteen ilmaisukeinoihin. Neuvostoaikana Tšuvassian pääkaupungiksi tuli ylämurteen alueella sijaitseva Tšeboksary, minkä johdosta ylämurteen vaikutus kirjakieleen on huomattavasti lisääntynyt.
1920-luvulla kirjakielen käyttöala laajeni voimakkaasti ja siitä tuli koulujen opetuskieli kaikilla tšuvassien asuinalueilla. Tšuvassia käytettiin virastoissa, sillä julkaistiin paljon kirjallisuutta, Tšeboksaryssa, Kazanissa, Ufassa, Samarassa ja Simbirskissä alkoi ilmestyä tšuvassinkielisiä sanoma- ja aikakauslehtiä. 1930-luvulta lähtien tšuvassin kielen käyttö alkoi kuitenkin supistua varsinkin tasavallan ulkopuolella. Muualla julkaistut lehdet lakkautettiin, kouluissa siirryttiin venäjänkieliseen opetukseen ja monilla alueilla luovuttiin kokonaan tšuvassin kielen opetuksesta. Tämän seurauksena suuri osa tšuvasseista on siirtynyt käyttämään venäjän kieltä ja valtaosa tasavallan ulkopuolella asuvista ei osaa lukea tai kirjoittaa äidinkielellään.
Nykytilanne

Vuonna 1990 Tšuvassiassa hyväksyttiin kielilaki, joka antaa tšuvassille virallisen kielen aseman venäjän kielen rinnalla. Nykyisin tšuvassia käytetään opetuskielenä maaseudun kouluissa 5. luokkaan saakka. Muissa oppilaitoksissa sitä opetetaan oppiaineena. Tšuvassinkielistä opetusta annetaan myös Tatarstanissa, Baškortostanissa ja Uljanovskin alueella. Mari Elissä, Penzan, Orenburgin ja Kemerovon alueilla kieltä opetetaan aineena.
Tšuvassiksi julkaistaan oppikirjoja, kauno- ja lastenkirjallisuutta sekä tietokirjallisuutta. Sillä ilmestyy parikymmentä sanomalehteä ja useita aikakauslehtiä. Kieltä käytetään myös radiossa ja televisiossa. Tšeboksaryssa toimii kolme tšuvassinkielistä teatteria. Viime vuosina tšuvassinkielisiä lehtiä on alkanut ilmestyä myös Tatarstanissa, Baškortostanissa ja Uljanovskin alueella, ja tšuvassien kulttuurikeskuksia toimii eri puolilla Venäjää.
Kielen käyttöalan laajentamista vaikeuttaa tšuvassien asuinalueiden hajanaisuus ja venäjän kielen dominoiva asema kaikilla julkisen elämän alueilla. Suuren puhujamäärän, enemmistökansallisuuden aseman (tšuvassit muodostavat 67,7 % Tšuvassian väestöstä) ja kielen aktiivisen käytön perusteella tšuvassin kieltä voidaan kuitenkin pitää varsin elinvoimaisena.
Kirjallisuutta

Tšuvassilais-suomalainen sanakirja = Чӑвашла-финла словарь : 8 000 sanaa / Arto Moisio, Eduard Fomin, Jorma Luutonen ; Turun yliopiston suomalainen ja yleisen kielitieteen laitoksen julkaisuja. - Turku, 2007. - 286 s. ISBN 9512933497. ISBN 9789512933495.  (Arkistoitu – Internet Archive)
Zheltov, P. Reverse dictionary of Chuvash. = Обратный словарь чувашского языка / P. Zheltov, E. Fomin, J. Luutonen ; Lexica Societatis Fenno-Ugricae ; Société Finno-Ougrienne. – Helsinki, 2009. – 344 p. ISBN 9525667081 ISBN 978-9525667080.
Luutonen, J. Chuvash Syntactic Nominalizers On *-ki and its Counterparts in Ural-Altaic Languages / Jorma Luutonen. Wiesbaden : Harrassowitz Verlag, 2011. – 133 p. ISSN 01774743 ISBN 978-3-447-06581-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
András Róna-Tas: Nutshell Chuvash Uumajan yliopisto. Arkistoitu 7.8.2011. Viitattu 18.4.2014. (englanniksi)
Éva Kincses Nagy: Chuvash people and language (Istanbul Erasmus IP 1- 13. 2. 2007) Uumajan yliopisto. Arkistoitu 7.8.2011. Viitattu 18.4.2014. (englanniksi)
Turkkilaiset kielet
azeri
baškiiri
dolgaani
gagauzi
hakassi
haladži
jakuutti
karaiimi
karakalpakki
karatšai-balkaari
kaškai
kazakki
krimintataari
kumykki
nogai
salaari
šoori
tataari
tofa
tšuvassi
turkki
turkmeeni
tuva
uiguuri
uzbekki