Intian historia
Itsenäisyyden alkuvuodet

Jawaharlal Nehru piti Intian itsenäisyyspuheen 14. elokuuta 1947. Hän valikoitui maan ensimmäiseksi pääministeriksi, ja hän oli tehtävään Mahatma Gandhin suosikki. Nehru oli vahva johtaja ja suosittu kansan keskuudessa. Hänen tavoitteenaan oli hävittää Intiasta köyhyys ja muodostaa yhtenäinen valtio. Hän halusi poistaa hinduyhteiskunnan epäkohdat, kuten kastilaitoksen ja kehittää maata länsimaiden tapaan. Hän kannatti demokratisoitumista, mutta ihaili samalla Neuvostoliittoa. Hän kuitenkin halusi että Intia kehittyy ilman pakottamista, eikä kehitys saa tapahtua yksilönvapauden kustannuksella, kuten kommunistisissa Neuvostoliitossa ja Kiinassa.
Intia julistautui tasavallaksi tammikuussa 1950. Perustuslain mukaan Intian presidentti oli muodollinen valtionpäämies, mutta pääministeri oli tasavallan todellinen johtaja, joka johti parlamentin, eli Lok Sabhan enemmistöpuoluetta. Perustuslaki pohjautui hyvin pitkälti Ison-Britannian perustuslakiin. Valtiomuoto oli rakenteeltaan liittovaltio, jossa pääkaupunki New Delhissä oli keskushallitus, osavaltioissa oli oma paikallishallituksensa.
Maan ruhtinaskuntien asema muodostui ensimmäiseksi itsenäisen Intian ongelmaksi. Mountbattenin tekemän sopimuksen mukaan ruhtinaskunnat saivat liittyä joko Intiaan tai Pakistaniin. Lähes kaikki halusivat liittyä Intiaan, mutta keskellä Intiaa sijaitseva mogulivallan jäänne Hyderabad kieltäytyi liittymästä Intiaan. Intiassa ei voitu hyväksyä sitä, että maan sisään jäisi puoliksi itsenäinen ja mahdollisesti vihamielinen valtio. Maan sisäministerinä ja Intian armeijan päällikkönä toiminut Vallabhbhai Patel lähetti armeijan ottamaan Hyderabad haltuunsa.
Maan luoteisosassa sijainnut Kashmirin alue oli suurempi ongelma. Alueen väestöstä suurin osa oli muslimeja, mutta valtiota hallitsi hindumaharadža Hari Singh. Hän ei halunnut päättää liittyäkö Intiaan vai Pakistaniin. Päätöksen viipyessä pakistanilaiset valtasivat maan pääkaupungin Srinagarin, jolloin Hari pyysi viimein apuja Intiasta. Tilanne kärjistyi sodaksi intialaisten ja pakistanilaisten välille, kun Kashmiriin lähetettiin intialaisjoukkoja. Tilanne päättyi lopulta YK:n neuvottelemaan tulitaukoon, mutta Kashmirin konfliktiin ei saatu lopullista ratkaisua. Srinagar ja Kashmirin laakso jäivät intialaisten hallintaan, mutta Kashmirin länsiosa jäi pakistanilaisten haltuun.
Maassa pidettiin parlamenttivaalit vuosina 1951–1952. Tulos oli suuri voitto Nehrulle ja kongressipuolueelle, mikä tarkoitti sitä että Nehru sai vaikuttaa asioihin yhä enemmän oman tahtonsa mukaan. Suureksi haasteeksi Nehrulle nousi maan kielipolitiikka. Intiassa alettiin 1950-luvun ensimmäisellä puoliskolla vaatia yhä enemmän osavaltioiden rajojen muuttamista maassa puhuttujen kielten mukaisesti. Marathin, punjabin, telugun, gujaratin ja tamilin puhujat vaativat omaa osavaltiota, kun taas hindinkieliset vaativat että englanti korvataan hindillä maan virallisena kielenä. Nehru vastusti osavaltioiden uudelleenjakoa, sillä hän oli vakuuttunut siitä että alueellisten intressien puolustaminen heikentäisi maan yhtenäisyyttä. Nehru puolusti englannin asemaa, sillä hän näki uhkana sen että pohjoisintialainen hindin kieli yritettäisiin juurruttaa etelän dravidakielten puhujien kulttuuriin. Tilanne alkoi kuitenkin herättää levottomuutta ja Nehrun oli lopulta annettava periksi ja 1950-luvulla maahan luotiin kielirajojen mukaan uusia osavaltioita. Andhra Pradesh luotiin telugunkielisille, Tamil Nadu tamileille, Kerala malajalameille, Karnataka kannadankielisille, Gujarat gujaratinkielisille, Maharashtra maratheille. Vuonna 1966 Punjab jaettiin hindinkieliseksi Haryanaksi ja punjabinkieliseksi Punjabiksi.
Suuri ongelma maassa oli köyhyys, jonka poistamiseksi Nehrun hallinto loi kolme perättäistä viisivuotissuunnitelmaa. Ratkaisevaa kansan olojen parantamisessa olisi maan teollisuuden kehitys. Ensimmäinen viisivuotisjakso alkoi 1951. Sen pääpainona oli maanviljelyn tehostaminen. Maan suurimmat joet valjastettiin ja niitä alettiin käyttää keinokasteluun, padot suunniteltiin tuottamaan myös vesivoimaa. Toinen, vuonna 1956 alkanut viisivuotissuunnitelma keskittyi teollisuuden kehittämiseen. Maan teollisuus kehittyi jakson aikana valtavasti, energiantuotanto kaksinkertaistui ja hiilen ja raudantuotanto kasvoivat valtavasti. Kolmas viisivuotissuunnitelma vuosina 1961–1965 nosti Intian maailman kymmenen teollistuneimman maan joukkoon. Nehru ei ehtinyt nähdä suunnitelman toteutumista, hän kuoli vuonna 1964. Viisivuotissuunnitelmat onnistuivat nostamaan maan kansantaloutta yli 40 prosentilla, kuolleisuus putosi melkein puoleen ja kansan elintaso nousi. Vastapainoksi jo ennestään käsistä lähtenyt väestönkasvu jatkoi kasvuaan ja liikakansoitus synnytti useita uusia ongelmia.
Maatalouden ongelma oli, että viljasato saatiin 80-prosenttisesti alueelta, missä sato oli riippuvainen sateista. Huolimatta suurista kasteluohjelmista, jotka oli saatettu päätökseen vuoden 1947 jälkeen, oli keinokastellun viljelymaan osuus noussut 14 prosentista vain 18 prosenttiin vuoteen 1966 mennessä. Kun lounaismonsuuni, joka kesti kesäkuusta syyskuuhun, petti, jäi sato 20-40 prosenttia heikommaksi kuin hyvänä sadevuonna. Kuivuuskaudet ovat tavallisia Intiassa. Lisäksi Intian itsenäisyyden ensimmäisten vuosien aikana sen viljanviljelyalue väheni, koska hallitus suosi vientikelpoisia kasveja, joista saatiin ulkomaanvaluuttaa. Sellaisia olivat juutti, pippuri ja banaani. Riisin ja vehnän viljelyalat olivat 8 prosenttia pienemmät vuonna 1965 kuin vuonna 1947.
Yksi Nehrun ulkopoliittisista ongelmista oli, mitä pitäisi tehdä Goan suhteen, joka oli edelleen Portugalin siirtomaa Intian länsirannikolla. Portugalin diktaattori António Salazarilla ei ollut aikomusta luopua Intian siirtomaastaan. Tilanne kärjistyi vuosina 1954–1955, kun portugalilaiset ampuivat Goan vapautusliikkeeseen osallistuneita intialaisia. Välikohtauksessa sai surmansa 22 ihmistä. Nehru ilmoitti että Portugalin hallintotapaa ei voida enää sietää, mutta hän oli omaksunut Gandhin noudattaman väkivallattomuuden periaatteen ja Goa piti saada Intian haltuun rauhanomaisesti. Goa asetettiin kauppasaartoon, mutta Portugali pystyi kiertämään tämän rakentamalla lentoaseman ja avaamalla kaupan Pakistanin ja Sri Lankan kanssa. Salazar yritti saada kansainvälistä apua ja Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedy varoitti Intiaa käyttämästä väkivaltaa Portugalia vastaan. Portugali oli myös solminut brittien kanssa puolustussopimuksen, joka velvoitti Isoa-Britanniaa tulemaan apuun, jos Portugalia vastaan hyökättäisiin. Välikohtaukset jatkuivat, ja vuonna 1961 Goan portugalilaiset avasivat tulen intialaisia kalastusaluksia vastaan. Viimein Nehru sai tarpeekseen, ja Intia lähetti maan asevoimat ottamaan Goan haltuunsa. Intian 30 000 hengen sotajoukko oli ylivoimainen 3 000 portugalilaista vastaan. Goan portugalilainen kuvernööri huomasi tilanteen toivottomaksi ja antautui. Goan vapautus tapahtui verettömästi kahdessa päivässä joulukuussa 1961, ja se liitettiin Intiaan maan 25. osavaltiona. Portugali ei saanut muilta mailta sotilaallista apua, vaikka muun muassa Yhdysvallat, Iso-Britannia ja Ranska tuomitsivat Intian hyökkäyksen. Neuvostoliitto asettui Intian puolelle.
Intian suhteet suuriin naapurimaihin Kiinaan ja Pakistaniin olivat myös ongelmalliset. Kiinassa katsottiin myös että Goan miehitys oli merkki Intian laajentumishalukkuudesta. Himalajan vuoristossa, Intian koillisosalla, maalla oli kiistanalainen raja Kiinan kanssa. Kiinalaiset pitivät aluetta osana Tiibetiä ja Intia katsoi alueen olleen brittien siirtomaa-aluetta ja näin ollen osa Intiaa. Kiistanalainen raja juonsi juurensa vuoteen 1914, jolloin brittiläiset kehittivät niin kutsutun McMahon-linjan puskurivyöhykkeeksi Kiinan vastaiselle rajalle. Kiina ei kuitenkaan koskaan hyväksynyt sopimusta. Kiistanalainen raja maiden välillä oli myös Intian luoteisosassa, Aksai Chinin alueella, Tiibetin ja Kashmirin rajaseudulla. Kiinan ja Intian välillä olleet rajakahakat kehittyivät maiden väliseksi sodaksi lokakuussa vuonna 1962. Kiinalaiset olivat paremmin varustautuneita korkealla vuoristossa käytävään sotaan ja Intian armeija joutui heti alakynteen. Kiinalaiset vyöryivät rajan yli, mutta Kiinan armeija keskeytti etenemisensä ja päätti vetäytyä marraskuussa 1962. Sota päättyi tulitaukoon, jossa Aksai Chin jäi kiinalaisten miehittämäksi, mutta kiinalaiset luovuttivat Intialle maan koillisrajalla suurimman osan intialaisten vaatimista alueista. Sota oli takaisku etenkin Nehrulle, joka oli tehnyt kovasti töitä rakentaakseen hyvät suhteet Kiinaan.
Nehrua seurasi maan pääministerinä Lal Bahadur Shastri vuonna 1964. Hänen aikanaan hindi julistettiin maan kansalliskieleksi, mitä Nehru oli jyrkästi vastustanut. Tämä aiheutti levottomuuksia maan eteläosissa. Shastrin lyhyeksi jääneen pääministerikauden aikana Kashmirin kriisi kärjistyi jälleen sodaksi Intian ja Pakistanin välillä vuonna 1965. Alueelle soluttautui siviileiksi naamioituneita pakistanilaisjoukkoja. Tätä täydensivät Pakistanin panssarivaunut. Pakistanissa Nehrun seuraajaksi noussutta Shastria pidettiin Pakistanissa heikkona johtajana ja Intian häviötä Kiinalle maiden välisessä sodassa pidettiin merkkinä maan armeijan heikkoudesta. Pakistanissa uskottiin, että Intia ei pystyisi reagoimaan nopeasti Kashmirin miehitykseen. Pakistanissa myös uskottiin, että suurin osa kashmirilaisista haluaisi liittyä Pakistaniin. Intia kykeni kuitenkin järjestäytymään nopeasti ja pakistanilaisjoukot onnistuttiin ajamaan pois viidessä viikossa. Shastrin toiminta kriisin hoidossa teki hänestä suositun Intiassa. Intian ja Pakistanin välinen toinen sota päättyi Uzbekistanin neuvostotasavallassa tehtyyn Taškentin julistukseen tammikuussa 1966, muutaman kuukauden kuluttua tulitauon alkamisesta. Sopimusta olivat tekemässä Intian pääministeri Shastri, sekä Pakistanin presidentti Mohammad Ajub Khan. Päivä sopimuksen teon jälkeen Shastri kuoli yllättäen sydänkohtaukseen Taškentissa. Hänen kuolemansa todellinen aiheuttaja on herättänyt epäilyksiä. Shastri ehti olla pääministerinä vain puolentoista vuoden ajan. Hänen yllättävä kuolemansa järkytti koko Intiaa.
Vuoteen 1966 mennessä väestö oli kasvanut 490 miljoonaan, kun määrä Intian alueella vuonna 1901 oli ollut 238 miljoonaa. Lukutaitoisten osuus oli virallisen tilaston mukaan noussut vuoden 1947 14 prosentista 30 prosenttiin.