stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puolan kuningaskunta (1916–1918)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puolan kuningaskunta (1916–1918) Wikimedia Commonsissa
Puolan historia
Puolan kuningaskunta ensimmäisen maailmansodan aikana ja sitä ympäröineet sekä miehittäneet valtiot:
  Saksan keisarikunta
  Saksan miehittämä
  Itävalta-Unkari
  Itävalta-Unkarin miehittämä
  Venäjän keisarikunta
Kenraalikuvernöörit von Beseler (ensimmäinen vasemmalla) ja itävaltalainen Kuk (toinen oikealla) 13. joulukuuta 1916 Lublinissa.
Valtionhoitajaneuvosto. Vasemmalta oikealle: Ostrowski, Kakowski, Lubomirski.
Jore Puusa

Jore Puusa
Jore Puusa (oik. Jorma Antero Puusa, s. 4. toukokuuta 1952 Lahti) on suomalainen lehtikuvaaja, kuvajournalismin opettaja ja entinen teatterin AD. Puusa opiskeli Lahden taideoppilaitoksessa 1973–1976 valokuvaajaksi osallistuen myös graafisen suunnittelun koulutukseen. Hänellä on vuosina 2001–2002 suoritettu Tampere UNI uusmediakouluttajatutkinto. Puusa on palkittu vuoden uutiskuvasta 1984 ja 1987, vuoden lehtikuvasta 1987 ja vuoden featuresta 1988. Hän on työskennellyt muun muassa Associated Pressille, United Press Internationalille, TASS:ille, Agence France-Presselle, Deutsche Presse-Agenturille ja Black Starille.
Lehtikuva Oy:ssä Puusa teki UPI:lle useita sotakuvauksia ja kriisikuvauksia 47 eri maassa. Vaativa työkomennus oli Afganistanin vapautetuilla alueilla, jonne Puusa käveli HS-toimittajan kanssa Khyberin solan kohdalta Länsi-Himalajan yli. Puolan solidaarisuusliikkeen aikaan Puusa kuvasi mm Time-Life mediatalolle maaseudun solidaarisuutta.
Puusa kuvasi ainoana suomalaisena neljissä olympialaisissa International Olympic picture poolissa keskikentällä urheilua. Hän kuvasi suurimman osan kotimaan uutistapahtumia ja erityisesti hän toimi politiikan kuvaajana eduskunnassa.
Puusa aloitti kuvajournalismin opettamisen käytyään ensin kasvatustieteen kesäyliopistokursseja. Ensimmäinen koulutuspaikka oli Jyväskylän yliopiston toimittajakoulutus. Puusa opetti Turun, Helsingin ja Tampereen yliopistoissa kuvajournalismia ja lehtikuvausta tuntiopettajana.
Puusa suunnitteli HEO:n kuvajournalismilinjan, jonka johtajana ja opettajana hän toimi kolme vuotta. Oppilaista useat siirtyivät lehtien palvelukseen.
Puusa toimii edelleen median visuaalisuuden kriitikkona ja luo teorioita kuvankäytöstä medioissa. Tästä johtuen hänestä on tehty useita haastatteluja YLE:ssä ym. mm. Perttu Häkkisen ohjelmassa.
Subjektiivisen kuvan alueella Puusa oli Fotofinlandia-ehdokas 1989, eli 10 parhaan joukossa eroottisella ja sensuroidulla sarjalla.
Hän on tehnyt kaupunkikirjoja, viimeisimpänä Kuopion kaupungin valokuvateoksen.
Eläkkeellään Puusa on tehnyt yhteiskuntaan kriittisesti suhtautuvia videoita metsien ja luonnon tuhoamisesta.
Työhistoria

1976 Puusa oli Turun Sanomien lehtikuvaaja.
1977-1984 Lehtikuva Oy/UPI kuvaaja.
1984-1989 Pressfoto Ab/AP kuvaaja.
1990 eteenpäin freelance mm Uusisuomi/Iltalehti.
1995 ja 1996 Ilta-Sanomat kesäkuvaaja.
2001-2003 Hämeenlinnan kaupunginteatteri artdirector.
2008-2011 HEO-kuvajournalismilinjan johtaja.
2011- Digikuvauksen ja Photoshop-kuvankäsittelyn opetusta kansalaisopistoissa.
2012-2014 Borgåbladet freelance.
2017 vapaaehtoistyötä vanhusyksiköissä, tuoreiden lehtikuvien näyttämistä ja niiden aukilukemista.
Kirjat

Lieto 650: Kunta joen sylissä 1981. ISBN 9519931112
Lieto - Uusi ja Vanha, 1992. ISBN 952-90-3805-4
Kaiken maailman lammas - Pirkko Kolbe, kuvittanut Jore Puusa. ISBN 9525003051
Kuopio matkalla tulevaisuuteen, 1996. ISBN 9518421757
Professoriliiton juhlakirja 1996.
Duodecim kalenteri, 2006.
Näyttelyt

"Huonekaluteollisuus" , päättötyönäyttely 1976 Lahti
"Fashionphotography contest 1977", Pariisi UPI ja EPU
"Vuoden lehtikuva" näyttelyt 1979, 1980, 1982, 1984, 1987.
"Minne?" Suomalainen valokuvataide 1842-1968. Helsinki: Suomen valokuvataiteen museon säätiö 1986.
"Fotofinlandia 1989" Galleria Hippolyte, Helsinki
"Works" BlackStar NewYork 1994
"Katoava teollisuusyhteisö Littoinen". Liedon Kirjasto 1996
"Retrospekt 1", HELIA Helsinki 2003
"Puhu minulle, kuuntele minua". Yhteisnäyttely kuvataiteilija Tiina Kolehmaisen kanssa, Mikkeli 2007
Punavuori

| Punavuori> Rödbergen |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Punavuori korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Eteläinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  05
Pinta-ala:  0,45 km² 
Väkiluku:  9 258 (31.12.2022)
Työpaikkoja:  3 303 kpl   (31.12.2017)
Postinumero(t):  00120, 00150
Lähialueet:  Eira, Hernesaari, Kaartinkaupunki, Kamppi, Ullanlinna
Punavuori (ruots. Rödbergen, stadin slangiksi Rööperi) on Helsingin 5. kaupunginosa ja osa Ullanlinnan peruspiiriä sekä Eteläistä suurpiiriä. Helsinginniemen lounaisosassa sijaitsevassa Punavuoressa on yli 9 200 asukasta (31.12.2022) ja 6 100 työpaikkaa (31.12.2015). Punavuoren asukastiheys on yli 20 000 asukasta neliökilometrillä, joten se on Helsingin tiheimmin asuttu kaupunginosa.
Historia

Nykyisten Sepän- ja Punavuorenkatujen välillä olleita rantakallioita nimitettiin 1600-luvun asiakirjoissa nimellä Rödberget niiden punertavan värin vuoksi. Vuoden 1866 karttaliitteessä alue esiintyi suomenkielisellä nimellä Punavuoret. Vuoden 1870 kartassa alueen nimenä on Rödbergs-Trakten. Kuitenkin vasta vuonna 1959 Helsingin viidennen kaupunginosan nimeksi vahvistettiin virallisesti Punavuori–Rödbergen.
Alueen itäosa on vanhaa kerrostaloaluetta, länsiosa eli "Rööperi" oli 1800-luvun lopulla työväen asuttamaa omaleimaista puutaloaluetta, mutta nykyisin puutalojen tilalle on rakennettu kerrostaloja.lähde?
Nykyisen Punavuoren pohjoisosa sisältyi jo Johan Albrecht Ehrenströmin vuonna 1812 laatimaan asemakaavaan ja muodosti tuolloisen Uuden­maan esi­kaupungin yhdessä nykyisen Kampin eteläosien ja Kaartin­kaupungin kanssa. Suurin osa Punavuoresta liitettiin kuitenkin asemakaavaan vasta vuonna 1875, joskin asutus oli jo sitä ennen levinnyt alueelle ilman vahvistettua asemakaavaa.
1700- ja 1800-luvuilla Punavuoren asukkaita olivat meren läheisyyden vuoksi erityisesti puisissa mökeissä asuvat merimiehet ja kalastajat. Punavuori oli siis köyhän työväestön asuinalue. Alue muuttui 1870-luvulla, kun Katajanokka tyhjennettiin hökkeleistä, ja sen entiset asukkaat suuntasivat erityisesti Punavuoreen ja Kamppiin. Joukossa oli paljon rikollisia ja salakuljettajia, ja siksi Punavuori sai varsin huonon maineen, joka säilyi aina 1970-luvulle saakka.
Toisen maailmansodan jälkeen suomalainen aikakauslehdistö, erityisesti Apu-lehti, kirjoitti paljon Helsingin vaarallisuudesta. Huomion kohteina olivat varsinkin Punavuori, Kallion ja Sörnäisten seutu sekä Rautatieaseman seutu. Rööperin pahamaineisuutta symboloi usealla vuosikymmenellä Pursimiehen- ja Albertinkadun kulmassa sijaitseva yömaja ”Nubis” eli Helsingin vieraskoti, joka vuoteen 1996 asti otti juopuneita vastaan ympärivuorokautisesti, mutta toimii nykyään asumispalveluyksikkönä asunnottomille Helsinkiläisille aikuisille. Lehtijutuissa korostuivat alueen levottomuus, ränsistyneisuus ja huono maine. Satama merimiehineen ja säännöstelytalous vaikuttivat olennaisesti alamaailman toimintamuotoihin, joihin kuului varastetun ja salakuljetun tavaran, laittoman viinan sekä huumeiden kauppa.
Punavuoren asukasluku oli 1960-luvulla lähes 15 000, mutta kuten muuallakin kantakaupungissa, asukasmäärä on laskenut asumisväljyyden kasvaessa. Huonomaineisena pidetty alue on myöhemmin keskiluokkaistunut.
Telakkatoiminnan siirtyminen uusiin ja tarkoituksenmukaisempiin tiloihin Hernesaareen on mahdollistanut asemakaavan laatimisen Telakkarantaan, johon tulee asuntoja noin 400 asukkaalle. Vuonna 2020 Telakkarantaan avattiin Euroopan kemikaaliviraston pääkonttori. Aluetta alettiin rakentaa vuonna 2017 ja alue valmistunee vuonna 2026.
Historia > Väkiluvun ja työpaikkamäärien kehitys 1990–2015

| Vuosi | Väkiluku | Työpaikat |
| --- | --- | --- |
| 1990 | 7 858 | 6 464 |
| 1995 | 8 127 | 4 536 |
| 2000 | 8 041 | 5 895 |
| 2005 | 8 414 | 6 303 |
| 2010 | 8 440 | 6 688 |
| 2015 | 9 057 | 6 176 |
Nähtävyydet > Kirkot

Tehtaankadulla sijaitsee funktionalistinen Lars Sonckin suunnittelema Mikael Agricolan kirkko, joka rakennettiin vuosina 1933–1935. Lars Sonckin suunnittelema on myös Punavuorenkadun ja Fredrikinkadun kulmaan vuonna 1929 noussut Metodistikirkko.
Nähtävyydet > Sinebrychoffin alue

Sinebrychoffin eli Koffin tehtaat sijaitsivat luoteiskulmassa Hietalahden torin laidalla. Tehdas siirtyi 1990-luvulla Keravalle, ja entiselle laajalle tehdastontille on rakennettu uusia asuintaloja. Alueen historiasta muistuttavat yhä muutamat muuhun käyttöön siirretyt tehdasrakennukset ja tehtaan entisessä pääkonttorirakennuksessa sijaitseva Sinebrychoffin taidemuseo sekä läheisten Sinebrychoffinkadun, Sinebrychoffin puiston ja Mallaskadun nimet. Mallaskatu alittaa tunnelissa Sinebrychoffin puiston.
Nähtävyydet > Tehdasrakennuksia

Sinebrychoffin tehtaan lisäksi Punavuoren länsilaidalla toimivat aikoinaan myös Suomen Kaapelitehdas Oy:n sekä Fazerin tehdas. Kummallakin oli kokonaisen korttelin käsittävä teollisuusrakennus. Nykyisin molemmat ovat kuitenkin siirtyneet muualle, ja vanhoissa tehdasrakennuksissa, Merikorttelissa ja Mestaritalossa, toimii pienyrityksiä.
Kaupunginosan rajat

Kaupunginosan raja noudattaa seuraavaa reittiä:
Kaupunginosan rajan tarkan sijainnin voi katsoa esimerkiksi Helsingin kiinteistökartasta.
Liikenneyhteydet

Punavuoren läpi kulkevat Eiran ja Munkkivuoren/Myyrmäen väliset runkolinjat 20 ja 30 sekä linja 22 Lauttasaareen. Raitiovaunulinjoista liikennöivät keskustaan 1 ja 3 Laivurinkatua ja Fredrikinkatua pitkin. Lisäksi Telakkakadulle avattiin vuonna 2021 uusi raitiotieosuus, jota käyttää linja 6 Hernesaaren ja Arabianrannan välillä.
Populaarikulttuurissa

Aleksi Mäkelän elokuva Rööperi sijoittuu Punavuoreen. Elokuva perustuu Harri Nykäsen ja Tom Sjöbergin kirjaan Rööperi: Rikoksen vuodet 1955–2005.
Popyhtye Jormas nauhoitti Pepe Willbergin johdolla laulun Rööperiin, joka on Juha Vainion sanoittama suomenkielinen versio The Beatlesin laulusta Penny Lane. Myöhemmin laulun on esittänyt moni muukin suomalainen artisti.
Kuvia

Viiskulma on tunnettu viiden kadun risteys Punavuoren ja Ullanlinnan rajalla. Kuvassa kolme kulmista; kaikki Punavuoren puolella.
Euroopan kemikaaliviraston pääkonttori Telakkarannassa
Mestaritalo
Sinebrychoffin puisto
Helsingin lähetysseurakunta
Kirjallisuutta

Kaija Ollila – Kirsti Toppari: Puhvelista Punatulkkuun. Helsingin vanhoja kortteleita (Helsingin Sanomat, 1975) ISBN 951-9133-58-5
Tuomas Vimma: Helsinki 12 (Otava, 2004) ISBN 951-1-19642-1
Nykänen, Harri & Sjöberg, Tom (toim.): Rööperi: Rikoksen vuodet 1955–2005.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2005.  ISBN 951-0-29300-8
Pyhäselän vaakuna

Pyhäselän vaakuna (1955–2008)
Pyhäselän vaakuna oli Pyhäselän kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa kunnan nimeen; sen vesilehvät järvenselkään ja niiden muodostama ristiasetelma pyhä–sanaan.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä viisi hopeista vesilehvää asetettuina 1 + 3 + 1.” Vaakunan on suunnitellut Heikki Paaer, ja Pyhäselän kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 28. kesäkuuta 1955. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 19. lokakuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Pyhäselkä liittyi yhdessä Enon kanssa osaksi Joensuun kaupunkia.
Johan Knutson

| Johan Knutson |
| --- | --- |
 Johan Knutson, mahdollisesti 1890-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. heinäkuuta 1816 Allerum, Skåne, Ruotsi
Kuollut: 13. syyskuuta 1899 (83 vuotta) Helsinki
Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa 
 opiskelleita suomalaisia
Johan Jacob Ahrenberg, Anton Wilhelm Arppe, Charles Bassi, Johan Zacharias Blackstadius, Edla Blommér, Erik Cainberg*, Theodor Decker, Robert Wilhelm Ekman*, Erik Enroth, Gustaf Wilhelm Finnberg, Johan Erik Hedberg, Johan Gustav Hedman, Gustaf Erik Hedman, Theodor Höijer, Karl Emanuel Jansson, Johan Knutson, Unto Koistinen, Helmi Kuusi, Aleksander Lauréus*, Johan Erik Lindh, Frans Wilhelm Lüchow, Erik Johan Löfgren, Karl Peter Mazér, Hjalmar Munsterhjelm, Martti Mäki, Victorine Nordenswan, Johan Oldenburg, Antero Olin, Erik Palmstedt, Jacob Rijf, Mathilda Rotkirch, Carl Axel Setterberg, Carl Eneas Sjöstrand, Frans Sjöström, Anita Snellman, Erland Stenberg, Johan Henrik Strömer, Emanuel Thelning, Isak Wacklin, Ferdinand von Wright, Magnus von Wright, Wilhelm von Wright 
 * agré
Johan Knutson (28. heinäkuuta 1816 Allerum, Skåne, Ruotsi – 13. syyskuuta 1899 Helsinki) oli ruotsalaissyntyinen taidemaalari, joka muutti Suomeen vuonna 1840. Knutson oli huomattava Suomen merkittäviä maisemia kuvannut taiteilija.
Elämä

Knutsonin vanhemmat olivat sorvari Knut Knutson ja Ingrid o.s. Larsson. Hänen puolisonsa vuodesta 1866 oli Olivia Constantia Ehrenström (k. 1911).
Hän opiskeli Lundin litografian laitoksella, Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa (Kungliga Akademien för de Fria Konsterna) Tukholmassa 1839–1840 ja Kööpenhaminassa 1838. Myöhemmin hän opiskeli myös Saksassa ja Itävallassa. Knutson muutti Suomeen 24-vuotiaana. Hän oli Suomen Taiteilijaseuran jäsen ja toimi piirustuksenopettajana Porvoossa 1844–1890.
Hänen teoksiaan oli ensimmäisen kerran näyttelyssä 1858, Tukholmassa hän osallistui näyttelyyn 1866 ja Suomen Taiteilijain näyttelyihin hän osallistui vuosina 1894–1899.
Johan Knutson on haudattu Näsinmäkeen Porvoossa.
Tuotanto

Vuosina 1845–1852 Knutson oli mukana kirjan "Finland framställdt i teckningar" kuvittamisessa, mikä oli hänen varsinainen syynsä tulla Suomeen. Hän laati teokseen 48 maisemakuvaa, muun muassa piirroksen Karstulasta. Hänen teostensa pohjalta on kuvitusta myös vuosina 1872–1874 vihkoina ilmestyneessä kuvateoksessa Matkustus Suomessa (En resa i Finland). Poliisi kielsi Knutsonin aloittaman litografiasarjan Tapainkuvia Helsingistä jatkamisen.
Knutson laati myös maisemamaalauksia kuten Porvoon hevosmarkkinat ja Näköala Helsingin Eteläsatamasta. Hänen teoksiinsa kuuluu myös muotokuva Runeberg metsästäjänä. Knutsonin teoksia on Ateneumin, Turun ja Tampereen taidemuseoissa, Cygnaeuksen galleriassa, Helsingin Kaupunginmuseossa, Kansallismuseossa, Porvoon museossa sekä Hiekan taidemuseossa.
Kuten J. L. Runeberg, Johan Knutson ylisti tuotannossaan suomalaista luontoa ja pyrki Snellmanin hengessä toteuttamaan maisemissaan ja kansankuvauksissaan taiteen tehtävää. Tästä esimerkkejä ovat muiden muassa teokset Pyykinpesijät, Maisema Ylä-Tornion Matinahosta, Näköala Eteläsatamasta Suomenlinnaan ja Rekolankoski Jämsässä. Knutson rakensi Runebergin rinnalla Suomen kansalle sen omaa kansallista identiteettiä.
Teoksistaan Knutson sai seuraavat palkinnot:
Toinen palkinto Suomen Taideyhdistyksen näyttelyssä 1869,
Palkinto Suomen Taideyhdistyksen ylimääräisessä kilpailussa 1869,
Toinen palkinto ja hopeamitali taidenäyttelyssä Helsingissä 1876.
Teoksia

Hevosmarkkinat Porvoossa, 1845.
Piirros Somerolta 1840-luvulta.
Sälinkään kartano, 1870-luku.
Cygnaeuksen huvila Helsingissä, 1870-luku.
Näkymä Porvooseen koillisesta. Kuvitusta kuvateokseen Matkustus Suomessa (En resa i Finland, 1872–1874).
Näkymä Tampereelle pohjoisesta. Kuvitusta kuvateokseen Matkustus Suomessa (En resa i Finland, 1872–1874).
Maisema Lapista (Saamenmaa), 1890.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johan Knutson Wikimedia Commonsissa
Johan Knutson Valtion taidemuseon kokoelmissa[vanhentunut linkki]
Piirros Katajanokalta, Katajanokka, Helsingin Kaupunginmuseo, Helsinki kehyksissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Immanuel Alm
Johan Alm
Helena Arnell
Johan Backman
Jonas Bergman
Johan Zacharias Blackstadius
Edla Blommér
Elias Brenner
Erik Cainberg
Margareta Capsia
Wilhelm Maximilian Carpelan
Auguste Joseph Desarnod
Robert Wilhelm Ekman
Samuel Elmgren
Gustaf Wilhelm Finnberg
Lennart Forstén
Lars Gallenius
Johan Georg Geitel
Berndt Godenhjelm
Emanuel Granberg
Johan Hedberg
Johan Gustav Hedman
Pietari Henrikinpoika
Adolf Hårdh
Johan Knutson
Pehr Adolf Kruskopf
Claes Lang (vanhempi)
Petter Lang
Aleksander Lauréus
Johan Lefrén
Thomas Joachim Legler
Liedon mestari
Johan Erik Lindh
Gustaf Lucander
Charlotta Malm-Reuterholm
Karl Peter Mazér
Erik Wilhelm le Moine
Abraham Myra
Didrik Möllerum
Mathilda Rotkirch
Nils Schillmark
Johan Strömer
Johan Stålbom
Gabriel Gotthard Sweidel
Carl Gustaf Söderstrand
Emanuel Thelning
Ulrik Thersner
Mikael Toppelius
Isak Wacklin
Erik Westzynthius (nuorempi)
Erik Westzynthius (vanhempi)
Magnus von Wright
Wilhelm von Wright
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Hilma af Klint

Hilma af Klint vuonna 1901.
Hilma af Klint (26. lokakuuta 1862 Karlbergin linna, Solna – 21. lokakuuta 1944 Danderyd) oli ruotsalainen taiteilija, antroposofi ja abstraktin taiteen edelläkävijä, jonka teokset ovat okkultistisia ja mystisiä. Af Klintin taide sai vaikutteita 1800-luvun lopun aatteista, kuten teosofiasta ja antroposofiasta. Af Klint harjoitti myös spiritismiä.
Hilma af Klint oli ensimmäisiä, jotka tekivät abstrakteja maalauksia. Hän kuului ryhmään, jota kutsuttiin nimellä De Fem. Hänen maalauksensa ja diagramminsa olivat monimutkaisten filosofisten ajatusten visuaalisia esityksiä. Af Klint suojasi testamentissaan abstraktin taiteensa 20 vuodeksi, ja se löydettiin varsin myöhään. Hänen teoksiaan oli ensimmäistä kertaa esillä vasta vuonna 1986, yli 40 vuotta hänen kuolemansa jälkeen.
af Klint sai elantonsa maisema- ja muotokuvamaalauksista, mutta geometriset ja antroposofiset abstraktiot olivat oma, erillinen osa hänen elämäänsä. Af Klintin tuotanto ylsi lähes 20 000 teokseen.
Elämänvaiheet

Ruotsalaisen merikapteenin tyttärenä Hilma af Klint vietti nuoruudessaan kesiä Mälaren-järven Adelsön-saarella. Hän peri isältään kiinnostuksen matematiikkaan. Hilma af Klint aloitti 18-vuotiaana (noin vuonna 1880) opinnot Konstfackissa Tukholmassa ja sai muotokuvamaalarin koulutuksen. Hän jatkoi opintoja vuonna 1882 Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa. Opintojen jälkeen hän elätti itsensä maalaamalla muotokuvia ja maisemia ateljeessaan Hamngatan 5:ssä Tukholmassa. Ateljeen käyttöoikeus oli taideakatemian antama stipendi hänen hyvin suoritetuista opinnoistaan.lähde?
Jo vuoden 1879 tienoilla af Klint oli ottanut osaa spiritistisiin istuntoihin De Fem -nimellä (ruots. Ne Viisi) itseään kutsuneen naisryhmän kanssa. Hilma af Klintin sisar kuoli samoihin aikoihin, kun hän kiinnostui spiritistisistä asioista. Taideopinnoissa hän tutustui Anna Casseliin, josta tuli yksi ryhmän viidestä naisesta. Ryhmää yhdisti kiinnostus okkultismiin, ja ryhmän jäsenet järjestivät säännöllisesti istuntoja, joissa pidettiin kirjaa saaduista viesteistä. Eräässä istunnossa af Klint sai viestin, että hän tulisi luomaan 'mediumistisia maalauksia', ja hän maalasikin viestin innoittamana ensimmäisen 26 abstraktin maalauksen sarjansa. Af Klint jatkoi uudentyyppisten maalaustensa parissa loppuelämänsä ajan lukuun ottamatta lyhyttä taukoa vuosien 1908 ja 1912 välillä, jolloin hän hoiti sokeaa äitiään.
Hilma af Klint aloitti uudessa ateljeessa Munsöllä vuonna 1917 ja muutti seuraavana vuonna saarelle äitinsä kanssa. Hän asui myöhemmin myös Helsingborgissa äitinsä ja antroposofiasta kiinnostuneen sairaanhoitaja Thomasine Anderssonin kanssa. Tästä tuli myöhemmin af Klintin elämänkumppani. He oleskelivat 1920-luvulla usein Dornachissa Sveitsissä, missä antroposofian perustaja Rudolf Steiner perehdytti af Klintin näkemyksiinsä. Af Klint oli tavannut Steinerin ensimmäisen kerran Tukholmassa jo vuonna 1908. Hilma af Klint muutti vuonna 1935 Lundiin, ja viisi vuotta myöhemmin hänen elämänkumppaninsa Andersson kuoli. Af Klint palasi Tukholman seudulle, missä hän asui serkkunsa kanssa Djursholmissa. Hilma af Klint kuoli 82-vuotiaana liikenneonnettomuuden seurauksena.
Taiteellinen tuotanto

Työskenneltyään kaksikymmentä vuotta melko perinteisenä taidemaalarina af Klint alkoi vuonna 1906 maalata myös abstrakteja ja symbolistisia maalauksia, joiden innoittajina olivat olleet H.P. Blavatskyn teosofia ja ruusuristiläisyys, myöhemmin myös antroposofia. Vaikka hän oli eräiden muiden samaan aikaan vaikuttaneiden abstraktia taidetta maalanneiden, kuten Wassily Kandinskyn, Paul Kleen ja Piet Mondrianin, tavoin saanut vahvoja vaikutteita hengellisistä liikkeistä, hänen taiteellinen muuntautumisensa alkoi ilman, että hän olisi ollut tekemisissä näiden tunnustettujen abstraktien modernistien kanssa.lähde?
Af Klint loi kokeellisia automaattipiirustuksia jo vuonna 1896, mikä johdatteli häntä geometrisen ilmaisun suuntaan sekä sisäisen ja ulkoisen todellisuuden käsitteellistämiseen. Monissa maalauksissa on eri tavoin jaoteltuja ympyröitä ja värispektrejä.lähde?
Af Klint koki saaneensa tehtävän maalata mediumistisia maalauksia spiritistisessä istunnossa. Viestin mukaan rakenteilla oli esoteerinen temppeli ja af Klintin tehtävänä oli varustaa temppeli maalauksillaan. Esoteerinen temppeli toimi teosofiassa symbolina opille maailmanlaajuisesta veljeskunnasta, jonka yhteyttä sukupuoli, rotu, yhteiskuntaluokka tai uskonto ei horjuttanut. Hilma af Klintin esoteerista temppeliä ei ole toteutettu. Samansuuntaista ajatusta toteutti Rudolf Steiner rakennuttaessaan Dornachiin Goetheanumin, jonka lasimaalaukset kuvaavat ihmisen kehitystä.
Af Klintiin vaikuttaneen Rudolf Steinerin mukaan ihmisen kehitys tapahtui seitsemän vuoden jaksoina, joista jokaisella oli oma värinsä. Samoin ihmiskunnan historia jakautui Steinerin mukaan seitsemään vaiheeseen. H.P. Blavatskyn mukaan taas seitsemän väriä vastaavat evoluution seitsemää vaihetta. Neljän ensimmäisen vaiheen symboliset värit ovat aineellisessa maailmassa sijaitsevat punainen, oranssi, keltainen ja vihreä. Kolme viimeistä väriä sininen, indigo ja violetti sijaitsevat aineettomassa maailmassa asiaan vihkiytyneille. Näiden seitsemän värin yläpuolella on loputon valkoinen, joka on nirvanan ja ehdottoman totuuden pyhä väri. Af Klint sovelsi sarjassaan Kymmenen suurinta (1907–1910) Steinerin käsitystä ihmisen elinvaiheista ja niiden värisymboliikasta. Ensimmäinen osa maalauksista oli sinitaustaisia, ja ne kuvasivat lapsuuden aikaa, kun toisen nuoruutta kuvaavan osan tausta oli oranssi. Keski-iän taustavärinä oli sinivioletti ja viimeisten vanhuutta kuvaavien maalausten vaaleanpunainen.
Hilma af Klintin keskeisiä teoksia ovat Temppelimaalausten sarja, jonka hän maalasi vuosina 1906–1915. Sarjaan kuuluu noin 182 maalausta. Af Klintin laajaan tuotantoon kuuluu yli 18 000 teosta. Osan af Klintin teoksista omistaa hänen nimeään kantava säätiö, jonka hänen veljenpoikansa Erik af Klint perusti tammikuussa 1972.
Läpimurto kansainväliseen tietoisuuteen > Postuumi huomio

Hilma af Klintin huomattavan laaja abstrakti tuotanto ei ollut kertaakaan esillä hänen elinaikanaan, koska hän ei uskonut oman aikansa olevan vielä kypsä sille. Hän määräsi testamentissaan, ettei niitä saisi asettaa esille ennen kuin hänen kuolemastaan olisi kulunut 20 vuotta. Todellisuudessa kului runsaat 40 vuotta ennen kuin töitä oli nähtävillä. Ensimmäinen näyttely, jossa oli esillä hänen abstrakteja teoksiaan, oli The Spiritual in Art, Abstract Painting 1890–1985. Näyttely järjestettiin Los Angelesissa vuonna 1986, ja siitä tuli af Klintin suuri läpimurto yleiseen tietoisuuteen.
Hilma af Klintin teokset herättivät hämmästystä 1980-luvun taidemaailmassa. Ne aiheuttivat myös taidehistoriallisen hämmennyksen, koska af Klint oli maalannut abstrakteja teoksia jo vuosina 1908–1910 eli ennen abstraktin taiteen läpimurtoa.lähde?