stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ympäristölääketiede

Ympäristölääketiede on lääketieteen osa-alue, joka on erikoistunut ympäristöstä aiheutuvien tekijöiden aiheuttamiin sairauksiin ja terveyden uhkiin. Nämä ympäristötekijät voivat olla kemiallisia, fysikaalisia tai biologisia. Kemiallisia tekijöitä ovat paitsi elinympäristön myrkylliset kemikaalit myös mm. ilmansaasteet kuten otsoni, rikkidioksidi ja typen oksidit. Fysikaalisia tekijöitä ovat mm. ultraviolettisäteily, radioaktiivinen säteily ja melu sekä hengitysilman hiukkaset ja pölyt. Biologisia tekijöitä ovat mm. juomaveden bakteerit ja muut mikro-organismit, hometalojen homeet ja bakteerit sekä ulkoilman siitepölyt ja muut allergeenit. Ympäristölääketiede liittyy läheisesti kansanterveystieteeseen. Paikallistasolla ympäristölääketieteestä vastaavat pääasiassa avohoidon lääkärit. Usean lääkärin terveyskeskuksissa Suomessa yksi lääkäri on saatettu nimetä alan vastuulääkäriksi.lähde?
Ympäristötekijöiden aiheuttama sairauskuorma on Euroopassa arvioitu noin 3-5 prosentiksi kaikesta sairauskuormasta, mutta se vaihtelee maasta toiseen. Kehitysmaissa ympäristön vaikutus terveyteen voi olla paljon suurempi huonon hygienian, suurkaupunkien ilmansaasteiden ja kemikaalien holtittoman käytön takia. Suomessa ulkoilman pienhiukkasten on arvioitu olevan vastuussa noin puolesta ympäristön aiheuttamasta sairaustaakasta, sen jälkeen suurimmat ovat melu, sisäilman radon, passiivitupakointi, ultraviolettisäteily ja sisäilman kosteusvaurioista aiheutuvat epäpuhtaudet.
Alan terminologia ei ole aivan vakiintunut, mutta ympäristölääketiedettä voidaan pitää  ympäristöterveydenhuollon lääketieteellisenä osa-alueena. Ympäristöterveydenhuollon toimintakenttään kuuluu paljon muitakin kuin lääketieteen näkökulmia. Ala sisältää sairauksien estämisen ja yleisen hygienian sekä sairauksien hoidon lisäksi monia laajempia ja usein epäsuorasti terveyteen vaikuttavia seikkoja kuten ilmastonmuutoksen terveyteen vaikuttavat tekijät, terveyttä edistävä maankäyttö, yhdyskuntasuunnittelu ja energiantuotanto, ympäristön viihtyisyys ja onnettomuuksien ehkäisy sekä näihin liittyvä hallinto. Siksi ympäristöterveydenhuollossa toimii paljon muita ammattikuntia lääkäreiden ohella, mm. eläinlääkäreitä, ympäristöhygieenikkoja, kemistejä, mikrobiologeja sekä säteilyfyysikkoja ja -biologeja. Ympäristöterveydenhuollon keskeisenä tavoitteena on ympäristöstä johtuvien sairauksien ja kuolemien ehkäisy.
Työterveyshuolto ja työlääketiede on yleensä erotettu omiksi aloikseen. Joissakin maissa ne kuuluvat ympäristöterveydenhuoltoon.
Kirjallisuutta

Mussalo-Rauhamaa H ym. Ympäristöterveys. Kustannus Oy Duodecim, Helsinki 2007 (272 s.). ISBN 978-951-656-161-8.
Tuomisto J. Ympäristölääketiede ja ympäristöterveys, kirjassa Koskenvuo K: Sairauksien ehkäisy, ss.865-882. Kustannus Oy Duodecim, Helsinki 2003 (2. p., 1077 s.). ISBN 951-656-092-X.
Tuomisto J. 100 kysymystä ympäristöstä ja terveydestä. Kustannus Oy Duodecim, Helsinki 2005 (328 s.). ISBN 951-656-221-3.
Tuomisto J. Arsenic to zoonoses: One hundred questions on environment and health. http://en.opasnet.org/w/Arsenic_to_zoonoses
Suomen kansallinen ympäristöterveysohjelma. Komiteamietintö 1997:8. Helsinki, Sosiaali- ja terveysministeriö, ympäristöministeriö 1997 ISBN 952-00-0235-9.
Yleisradion ohjelmaneuvostot

Yleisradion ohjelmaneuvostot valvoivat vuoteen 1992 asti Yleisradion radio- ja tv-ohjelmien ja Ylen toimiluvan piiriin kuuluneen Mainostelevision ohjelmien tasapuolisuutta, ohjelmapolitiikkaa ja muuta sopivaisuutta. Tehtäväänsä ne hoitivat tarkkailemalla ohjelmatoiminnan säännöstön toteutumista, hyväksymällä etukäteen television ja radion ohjelmasuunnitelmat ja arvioimalla jo lähetettyjä ohjelmia. Ohjelmaneuvostoja oli enimmillään 1990-luvun alussa jopa 18, ja niissä istui kerrallaan yli 170 eduskunnan kulloistenkin voimasuhteiden mukaan valittua, eri puolueiden nimeämää ”luotettavaa kansalaista”. Neuvostoista tunnetuimpia olivat suomenkielisen television, suomenkielisen radion ja ruotsinkielisten ohjelmien valtakunnalliset ohjelmaneuvostot, jotka kokoontuivat joka toinen viikko. Niitä täydensivät yhdeksän alueellista suomenkielistä, neljä alueellista ruotsinkielistä ja yksi saamenkielinen ohjelmaneuvosto.
Tammikuussa 1992 ohjelmaneuvostot lakkautettiin. Seuraavan vuoden alussa tehtiin television suuri kanavauudistus, jonka yhteydessä mainosrahoitteinen televisiotoiminta sai oman kanavan (MTV3) ja oman toimiluvan toimittuaan siihen asti Yleisradion toimiluvalla ja siltä kanava-aikaa vuokraten. Ohjelmaneuvostojen tilalle perustettiin Julkisen sanan neuvoston toimintaa muistuttava Yleisradion ohjelmalautakunta.
Tunnettuja ohjelmaneuvostojen esityksiä ja päätöksiä

1967: marsalkka Mannerheimin 100-vuotisjuhla 4. kesäkuuta 1967 oli tarkoitus radioida suorana, mutta radion vasemmistoenemmistöinen ohjelmaneuvosto kielsi tämän äänin 6–3.
1967: television uusi vasemmistoenemmistöinen ohjelmaneuvosto lopetti ensimmäisessä kokouksessaan lasten suosiman Mainostelevision Batman-sarjan esittämisen liian väkivaltaisena.
1968: vasemmistoenemmistöinen suomenkielinen ohjelmaneuvosto kielsi suunnitellun, tieteelliseen tutkimukseen perustuvan Lotta Svärd -aiheisen radio-ohjelman lähettämisen tarpeettomana.
1969: vasemmistoenemmistöinen suomenkielinen ohjelmaneuvosto vaati Yleisradion kanavilla näytettävien Mainos-TV:n mainosten korvaamista informatiivisella ja objektiivisella kuluttajavalistuksella, jota toteuttaisi Mainos-TV:n sijasta Yleisradio.
1970: eduskuntavaalien myötä ei-sosialistienemmistöiseksi muuttunut radion ohjelmaneuvosto lakkautti Päivi Istalan Ristivetoa-ohjelman sen yksipuolisuuden ja asenteellisuuden vuoksi. Samalla lakkautettiin valtaosa muistakin juonnetuista musiikkiohjelmista poliittisesti värittyneiden juontojen takia.
1971: television ei-sosialistienemmistöinen ohjelmaneuvosto vaati poliittisen satiirisarjan Akanakanava jokaista tulevaa jaksoa ennakkotarkastettavakseen, mutta tälle ei löydetty oikeutusta Ylen ohjelmatoiminnan säännöistä.
1971: Ahvenanmaan alueellinen ohjelmaneuvosto vaati kaikkien television suomenkielisten ohjelmien Ahvenanmaalle lähettämisen kieltämistä maakunnan ruotsinkielisyyden varjelemiseksi. Tätä ei toteutettu.
1971: radion ohjelmaneuvosto päätti yksimielisesti, että Virosta käytetään vastedes radiossa nimeä Eesti, koska virallinen nimi on Eestin sosialistinen neuvostotasavalta, virolaiset itse sanovat Eesti ja Viro on vain yksi Eestin alueista ja vanhoista poliittisista perinteistä lähtöisin oleva nimi. Helsingin Sanomien pääkirjoituksessa ironisoitiin, että ehkä Albaniaakin pitäisi siis kutsua Shqipëriaksi, Marokkoa al-Maghrebiksi ja Suomenkin nimenmuutosta harkittava, tarkoittihan sekin alun perin vain Varsinais-Suomea: ”Olisikohan radion ohjelmaneuvoston sittenkin viisainta keskittyä radio-ohjelmiin ja jättää kielen­huolto kielitoimistolle, joka suosittaa käytettäväksi nimeä Viro.”
1976 ja 1978: television ohjelmaneuvosto keskeytti kahteen otteeseen brittiläisen tieteissarjan Avaruusasema Alfa esittämisen Mainos-TV:n ohjelmistossa, koska se päiväkotihenkilökunnan järjestön mukaan aiheutti lapsille pelkotiloja.
1979: radion ohjelmaneuvosto joutui käsittelemään kolmasti Tuomari Nurmion rienaavana pidetyn virsimuunnelman ”Kurja matkamies maan” soittamista radion eri ohjelmissa.
Ohjelmalautakunta

Ohjelmaneuvostot lakkautettiin vuonna 1992, ja ohjelmatoiminnan säännöstön tulkintoja varten perustettiin Julkisen sanan neuvoston tapainen ohjelmalautakunta, joka lähinnä käsittelee ohjelmista tulleita kanteluita. Lautakunta koostuu neljästä kerrallaan neljäksi vuodeksi valittavasta asiantuntijajäsenestä.
Ensimmäisen ohjelmalautakunnan 1992 muodostivat Vasabladetin päätoimittaja Birger Thölix, Ylen kansliajohtaja Jussi Tunturi, Radio- ja televisiotoimittajien liiton puheenjohtaja Markku Lehtola ja puheenjohtajana oikeusministeriön kansliapäällikkö Teuvo Kallio.
Aiheesta muualla

Yleisradion hallintoelimet ja niiden jäsenet 1964-1970, reporadio.fi (PDF)
Ymmärrys

Robert Lewis Reid, Ymmärtäminen (Understanding), 1896. Teos sijaitsee Yhdysvaltain kongressin kirjaston Thomas Jefferson -rakennuksessa Washingtonissa.
Ymmärryksellä tarkoitetaan kykyä omaksua tieto jostakin asiasta niin syvällisesti ja perusteellisesti, että osaa palauttaa asian helposti mieleensä ja käyttää asiaa koskevaa tietoa monipuolisesti hyväkseen. Puhuttaessa toisten ihmisten ajattelun ja toiminnan ymmärtämisestä tarkoitetaan kykyä empatiaan, taitoa nähdä asia toisten ihmisten näkökulmasta riippumatta siitä, mitä mieltä itse on asiasta.
Oppimisen vaiheita kuvaavassa Benjamin Bloomin taksonomiassa ymmärtäminen tulee toisena vaiheena tietämisen jälkeen. Tietämisen tasolla asia ainoastaan muistetaan, mutta sitä ei vielä ymmärretä. Seuraavalla tasolla asia myös ymmärretään, jotta sitä voitaisiin edelleen soveltaa, analysoida, syntetisoida ja arvioida.
Kasvatustieteilijät Grant Wiggins ja Jay McTighe katsovat oppijan ymmärtäneen opittavan asian, jos hän kykenee:
selittämään asian: tuottamaan siitä perusteellisia ja perusteltavissa olevia esityksiä;
tulkitsemaan oppimaansa; kertomaan asiasta tarinoita ja anekdootteja, tekemään analogioita, havainnekuvia, malleja yms.;
soveltamaan oppimaansa muissakin tilanteissa kuin siinä missä asian alun perin oppivat (ns. siirtovaikutus);
näkemään oppimansa asian perspektiivissä: muista näkökulmista, osana kokonaisuutta yms.;
myötäelämään: arvostamaan muista näkökulmista asiaa katsovien käsityksiä; sekä
olemaan tietoinen itsestään: omista rajoituksistaan, ennakkoluuloistaan ja muista ajattelutyylinsä erikoispiirteistä suhteessa opittuun asiaan.
Tiedonkäsittelyn tutkija Gregory Chaitinin mukaan ymmärryksessä on kyse eräänlaisesta tiedon pakkaamisesta tiivimpään muotoon. Ymmärrämme esimerkiksi vuorokauden pimeän ja valoisan ajan vaihtelun oppimallamme mallilla siitä, miten maapallo pyörii suhteessa aurinkoon. Sama malli auttaa meitä ymmärtämään myös vuodenajat ja niiden tuomat lämpötilan ja valoisuuden vaihtelut,  maiden väliset aikaerot, trooppisten alueiden lämpimyyden verrattuna arktisiin alueisiin jne. Olemme siis tiivistäneet valtavan määrän eri alojen tietoa yksinkertaiseen malliin, joka selittää ne kaikki. Samoin ymmärrämme helposti minkä tahansa kellonajan, koska olemme oppineet vuorokauden jakaantuvan 24 tuntiin, tunnin 60 minuuttiin ja minuutin 60 sekuntiin.
Kirjallisuutta

Churchland, Patricia Smith: Neurofilosofia.  ((Brain-Wise: Studies in Neurophilosophy, 2002.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra Cognita, 2004.  ISBN 952-5202-81-X
Yhteiskuntaluokka

Diskurssianalyysi · Positivismi
Konfliktiteoria · Kriittinen teoria
Rakenteellinen funktionalismi
Sosiaalinen konstruktionismi
Émile Durkheim
Karl Marx · Max Weber
Julkinen sosiologia

Laki · Kasvatus
Poikkeavuus · Rikollisuus
Sosiaalinen verkosto
Stratifikaatio · Talous · Tiede
Tieto · Uskonto
Väestö · Yhteiskuntaluokka
Ympäristö · Armeija
Kaupunki
Habitus · Identiteetti · Normi
Jälkimoderni · Myöhäismoderni
Notkea moderni
Sosiaalinen pääoma · Valta
Yhteiskuntaluokka, sosiaaliluokka tai sosioekonominen ryhmä tarkoittaa yhteiskunnassa esiintyviä ryhmiä, joihin kuuluvat ihmiset jakavat keskenään samankaltaisen sosioekonomisen aseman. Samaan luokkaan kuuluvilla yksilöillä on sosiologisessa tutkimuksessa siis esimerkiksi toisiaan muistuttava taloudellinen tilanne, koulutustausta, ammattiasema tai mahdollisuus vaikuttaa yhteiskunnan toimintaan ja päätöksentekoon.
Historia > Suomessa

Suomen luokkarakenteen muutosta on tutkittu 1800-luvun lopusta nykypäivään. Myös Suomi oli esimodernina aikana maatalousvaltainen sääty-yhteiskunta, jossa varallisuuden jakautuminen oli voimakasta. 1800-luvulla noin 70 % väestöstä kuului säätyjen ulkopuoliseen rahvaaseen. Maatalous taas työllisti jopa 80 % väestöstä.
Itsenäisyyden ajan varhaisin merkittävä murros luokkarakenteessa tapahtui 1920-luvulla. Tuolloin luokkarakennetta mullisti torpparilaki, joka salli aiemmin vuokramaata viljelleiden torpparien lunastaa viljelemänsä maan omaan omistukseensa. Torpparilain myötä itsenäinen peltoviljely yleistyi. Teollistuneille yhteiskunnille ominainen palkkatyön yleistyminen ja maanviljelysammattien väheneminen ajoittui Suomessa kuitenkin vasta toisen maailmansodan jälkeiseen aikaan.
Seuraava suuri murros luokkarakenteessa oli siirtyminen maatalousyhteiskunnasta kohti teollisuus- ja palveluammateissa tehtävää palkkatyötä. Merkittävin siirtymä maatalousammateista urbaaneihin työväenluokkaisiin ammatteihin ajoittui Suomessa 1940-luvun lopusta 1970-luvulle. Edelleen palkkatyön muuttuessa yhä enemmän luonteeltaan asiantuntijatyöksi alkoi yhteiskunnan luokkarakenteen kolmas merkittävä muutosaalto, jota leimaa keskiluokkaisten asiantuntija- ja esimiesammattien yleistyminen sekä suorittavan työn väheneminen. Tämä murros alkoi 1970-luvulla ja jatkuu yhä nykyaikana, ja nykyään Suomea voidaan kutsua luokkarakenteeltaan keskiluokkaiseksi yhteiskunnaksi.
Viimeisimpinä vuosikymmeninä luokkarakenteessa on tapahtunut ainakin neljä erilaista kehityskulkua. Ensinnä yhteiskunta on keskiluokkaistunut, eli asiantuntija- ja esimiestyön määrä on ollut jatkuvasti kasvussa. Toisaalta työväenluokka kutistuu. Esimerkiksi 1980-luvulla työväenluokkaan kuului ammattiaseman kautta määriteltynä noin puolet ammatissa toimivasta väestöstä, kun taas vuonna 2015 vastaava osuus oli noin kolmasosa. Kolmanneksi yrittäjien osuus on vähentynyt etenkin itsenäisten maatalousyrittäjien määrän vähentymisen myötä. Neljänneksi luokkien sukupuolirakenne on muutoksessa. Naisten osuus ammattiaseman kautta määritellyssä keskiluokassa on kasvussa ja vastaavasti naisten suhteellinen osuus työväenluokassa on vähentynyt.
Toisaalta nykyaikana myös prekariaatin, eli epätyypillisissä ja lyhytkestoisissa työsuhteissa olevien osuus on kasvanut. Lisäksi tuloerot ovat kasvaneet, jolloin keskituloisten osuus tulonsaajista pienentynyt 2000-luvulla. Uusi trendi on myös se, että ammattiaseman ja tulojen kautta määrittyvän luokan ohella muut sosiaaliset jaottelut ovat mahdollisesti kasvattaneet merkitystään. Monikulttuuristuvassa ympäristössä yhteiskunnallisia jakoja selittääkin luokan ohella myös esimerkiksi sukupuoli, etninen tausta tai uskonnollinen vakaumus.
Sosioekonomisesta asemasta luokaksi

Vaikka sosiologisessa tutkimuksessa viitataan hyvin usein yhteiskuntaluokan käsitteeseen, ei käsitteelle silti ole olemassa yleisesti hyväksyttyä ja yksiselitteistä määritelmää. Myöskään yksimielisyyttä siitä, millaisiin yhteiskuntaluokkiin nyky-yhteiskunnat jakautuvat, ei ole. Yleisimmin käytetty malli lienee kolmiportainen luokkamalli, jossa yhteiskunnan jäsenet jaetaan varakkaaseen yläluokkaan, asiantuntija- ja esimiesammateissa toimivaan keskiluokkaan, sekä suorittavissa ja matalapalkkaisissa ammateissa työskentelevään työväenluokkaan. Rajanveto eri luokkien välillä ei kuitenkaan ole yksiselitteistä.
Taloudellisen tilanteen ohella myös muu elämäntilanne vaikuttaa ihmisen yhteiskunnalliseen asemaan. Eri yhteiskuntaluokkiin kuuluvien ihmisten välillä onkin eroja kulutustottumuksissa, tavoissa, harrastuksissa sekä mieltymyksissä, ja osaltaan nämä kulttuuriset ja sosiaaliset erot myös ylläpitävät luokkien välisiä raja-aitoja.
Sosioekonomisesta asemasta luokaksi > Keskiluokka

Keskiluokka tarkoittaa sosiologiassa ihmisjoukkoa, joka sijoittuu keskelle yhteiskunnan sosiaalista hierarkiaa. Se siis koostuu sellaisista yhteiskunnan jäsenistä, joiden ei voida katsoa kuuluvan varakkaaseen yläluokkaan mutta jotka toisaalta eivät myöskään kuulu vähävaraiseen alaluokkaan. Keskiluokan tarkka määrittely ei kuitenkaan ole kiistatonta, ja käsitettä voidaan lähestyä esimerkiksi tulotason, ammattiaseman, koulutustason tai kulttuuristen piirteiden kautta. Sosiologisessa tutkimuksessa tai julkisessa keskustelussa keskiluokka saatetaan jakaa fragmentteihin. Tyypillisesti erotetaan toisistaan ainakin alempi keskiluokka ja ylempi keskiluokka. Joskus näiden väliin sijoitetaan myös keskimmäinen keskiluokka. Alempaa ja ylempää keskiluokkaa erottaa toisistaan paitsi ammattiasema ja tulotaso, mutta mahdollisesti myös koulutus ja kulttuuriset piirteet.
Tutkimusta

Yhteiskuntaluokkia ovat tutkineet paitsi useat sosiologisesti suuntautuneet yhteiskuntateoreetikot, myös empiirisesti aihetta lähestyvät sosiologit. Luokkayhteiskuntaa tarkastelevista teoreetikoista vaikutusvaltaisia ovat olleet esimerkiksi Karl Marx, joka selitti yhteiskunnan kehitystä omistavan luokan ja työtä tekevän luokan välisen konfliktin kautta, Max Weber, joka laajensi luokan käsitteen koskemaan myös muuta yhteiskunnallista statusta kuin taloudellista pääomaa sekä Pierre Bourdieu, joka tarkasteli yhteiskuntaluokkia mm. luokkien eriytyneiden kulutustottumusten ja habituksen käsitteen kautta. Nykyaikaisessa empiirisessä luokkatutkimuksessa taas käytetään hyvin yleisesti niin kutsuttua EGP-luokkamallia, jossa väestö jaetaan ammattiaseman mukaan seitsemään eri luokkaan.
Marxilaisuudessa on oleellista, mikä on luokkaan kuuluvan henkilön suhde tuotantovälineisiin: onko henkilö omistaja, työntekijä vai kokonaan tuotannon ulkopuolella. Opissa pidetään merkityksellisenä, onko yhteiskuntaluokilla sovittamattomia luokkaristiriitoja. Marxilaisen teorian mukaan tietoisuus sovittamattomista luokkaristiriidoista johtaa vallitsevia taloudellisia ja poliittisia olosuhteita vastaan suunnattuun kapinaan. Näin ollen orjanomistusyhteiskunnassa kyse oli siitä, että työväestö laskettiin hallitsijoiden omaisuudeksi. Maatalouteen perustuvassa feodalismissa oli keskeisenä maanomistusolot ja kapitalismissa niin ikään suhde omistukseen. Marxilaiset laskevat työntekijän tuottavan lisäarvon, joka tulee kapitalistille, sovittamattomaksi luokkaristiriidaksi.  Marxilaiset tarkoittava kommunismilla luokatonta yhteiskuntaa, jossa ei tunneta tuotantovälineiden yksityisomistusta eikä siksi objektiivisesti toisilleen vastakkaisia luokkia.
Stanislaw Ossowski piti perusongelmana valintaa kahden vaihtoehdon välillä:
ovatko yhteiskuntaluokat todellisia, laadullisesti toisistaan eroavia ryhmiä, joilla on selvät rajat, vai
perustuvatko yhteiskuntaluokat vain aste-eroihin, eli siihen että yhteiskunnan jäsenet saavat erilaisia arvoja samoilla muuttujilla. Tällöin luokkaerojen asettaminen on lähinnä sopimuksenvaraista.
Tutkimuksen mukaan onnellisuutta ei aja absoluuttinen tulotaso, vaan suhteessa muihin ihmisiin (kuten samanikäisiin ryhmiin ja naapureihin) oleva status. Ihmisen muita korkeampi asema siis vaikuttaa onnellisuuteen enemmän kuin tulotaso.
Kirjallisuutta

Järvinen, Katriina & Kolbe, Laura: Luokkaretkellä hyvinvointiyhteiskunnassa: Nykysukupolven kokemuksia tasa-arvosta.  Helsinki:  Kirjapaja, 2007.  ISBN 978-951-607-572-6
Tolonen, Tarja (toim.): Yhteiskuntaluokka ja sukupuoli. Vastapaino, 2008. ISBN 978-951-768-222-0
Erola, Jan (toim.): Luokaton Suomi? Yhteiskuntaluokat 2000-luvun Suomessa.  Helsinki:  Gaudeamus, 2010.  ISBN 978-952-495-133-3
Karl Marx
Raatajat rahanalaiset. Esiteollisena aikana valtaosa Suomen väestöstä kuului vähävaraiseen rahvaaseen.
Emil Yli-Vainio

Emil Ylivainio
Emil Yli-Vainio (14. marraskuuta 1887 Alahärmä – 30. toukokuuta 1964) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat mäkitupalainen Antti Kustaa Ylivainio ja Anna Kaisa Tollikko. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Saima Vesterbackan kanssa. Hän sai vaimonsa kanssa neljä lasta joista vanhin Niilo Ylivainio sai kuuluisuutta maineikkaana saarnamiehenä.
Jääkärikausi

Tämä Lapualainen työmies liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 23. helmikuuta 1916 ja hänet sijoitettiin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla asemasotaan Misse-joella, Riianlahden rannikkoasemissa ja Aa-joen talvitaisteluissa.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan kiväärinjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Sisällissodassa otti osaa taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän toimi joukkueenjohtajana ja kuormastoaliupseerina edelleen 3. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muuttui ensin Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja myöhemmin Uudenmaan rykmentiksi. Armeijasta hän erosi 16. helmikuuta 1919 ja toimi sen jälkeen metsätyömiehenä Lapualla ja Uudessakaarlepyyssä. Hänet on haudattu Pietarsaaren uudelle hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli  2. toukokuuta 1918  Vääpeli 8. elokuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4.lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania.
Elise Ottesen-Jensen

Elise Ottesen-Jensen (oik.) vihittiin lääketieteen kunniatohtoriksi Uppsalan yliopistossa vuonna 1958. Vasemmalla professori Ernst Bárány.
Elise ”Ottar” Ottesen-Jensen (o.s. Ottesen; 2. tammikuuta 1886 Højland, Norja – 4. syyskuuta 1973 Tukholma, Ruotsi) oli norjalaissyntyinen ruotsalainen seksuaalioikeusaktivisti, kirjailija ja feministi. Hän oli yksi RFSU:n (Riksförbundet för sexuell upplysning) perustajista. RFSU on sitoutumaton järjestö, joka luotiin vuonna 1933 edistämään muun muassa näitä asioita: sukupuolikasvatuksen saaminen kouluihin, oikeus aborttiin ja varmojen ehkäisyvälineiden saatavuus.
Lapsuus ja nuoruus

Ottesen syntyi Norjassa lähellä Stavangeria uskonnolliseen perheeseen – isä Immanuel Ottesen oli pappi ja äiti Karen (o.s. Essendrop) piispan tytär. Perheeseen syntyi peräti 18 lasta: Elise oli toiseksi nuorin. Lapsista vain 11 selvisi aikuisuuteen. Ottesen eli suhteellisen valoisan lapsuuden. Omaan aikaansa nähden vanhemmat olivat kohtuullisen suvaitsevaisia: he sallivat lastensa jopa tanssia. Mutta Norjassa yleensä ottaen oltiin pietistisiä ja syyllistämiseen taipuvaisia, ja viattomiakin iloja pidettiin synnillisinä. Elisen ja muun perheen välit kylmenivät, kun tytär kieltäytyi konfirmaatiosta uskonnollisen epäröinnin vuoksi.
Vuosisadan vaihteessa pappisperheellä oli kyllä korkea sosiaalinen asema, mutta sekä taloudellinen tilanne että sukupuoli asettivat rajoituksia Elisen opiskelumahdollisuuksille: veljet asetettiin etusijalle. Ottesen aikoi opiskella ensin hammaslääkäriksi, jotta olisi näin voinut rahoittaa lääkäriopinnot. Suunnitelmat muuttuivat 1907, kun Ottesen menetti peukalonsa koulun laboratoriossa sattuneessa räjähdyksessä. Sen jälkeen hän kuitenkin opetteli pika- ja konekirjoituksen, toimi sihteerinä ja vähän aikaa parlamentissa pikakirjoittajana. Kokopäiväisenä journalistina Ottesen työskenteli vuodesta 1912 lähtien. Ottesen toimi myös antimilitaristisena agitaattorina.
Yksityiselämä

Vuonna 1913 Elise Ottesen tutustui Albert Jenseniin, joka oli ruotsalainen syndikalisti. Seuraavana vuonna pariskunta karkotettiin Norjasta syytettyinä vallankumouksellisesta toiminnasta, ja pari lähti Tanskaan. Kööpenhaminassa pari johti Norjan työväenpuolueen uutistoimistoa, kunnes heidät jälleen karkotettiin. Pariskunta asettui 1919 Tukholmaan Ruotsiin. Vuonna 1920 heille syntyi parin ainoa lapsi, joka kuitenkin menehtyi pian. Omasta parisuhteestaan ja lapsettomuudestaan Elise Ottesen aina vaikeni, hän ei halunnut kiinnittää huomiota itseensä. Pariskunta eli pitkään avoliitossa, ja heidät vihittiin vasta vuonna 1931. He erosivat 1945.