Suomen markka
Historia > Paluu kultakantaan vuonna 1925 ja siitä luopuminen

1920-luvulla rahan arvo vakaantui, mikä mahdollisti paluun kultakantaan. Asiasta säädettiin joulukuussa 1925 annetulla lailla, joka tuli voimaan seuraavan vuoden alusta.
Toisin kuin Isossa-Britanniassa, jossa myös palattiin kultakantaan samoihin aikoihin, Suomen markka ei saanut samaa kulta-arvoa kuin sillä oli ollut ennen ensimmäistä maailmansotaa. Markan kulta-arvo oli nyt vain noin 13 prosenttia aikaisemmasta: 100 markan kultarahassa oli nyt 3+15⁄19 grammaa puhdasta kultaa.)
Lain mukaan kultarahoja oli lyötävä 100 ja 200 markan määräisiä. Jokaisella, joka toi Suomen pankkiin vähintään 40 grammaa kultaa, oli oikeus lyöttää se rahaksi, mistä perittiin tosin tarkistus- ja rahaksi­lyönti­kulujen peittämiseksi 1⁄3 prosenttia kultamäärän arvosta, mutta ei muita veroja tai maksuja. Käytännössä kultarahoja kuitenkin lyötiin vain pieniä määriä. Niiden merkitys jäikin vähäiseksi, sillä samassa yhteydessä säädetyn uuden ohjesääntönsä mukaan Suomen pankilla oli oman harkintansa mukaan oikeus lunastaa setelit, paitsi Suomen kultarahalla, myös kultaharkoilla tai ulkomaan kultarahassa maksettaviksi asetetuilla sekeillä. Sitä paitsi laissa säädettiin kultarahan ohella myös Suomen pankin setelit laillisiksi maksuvälineiksi, joita jokainen oli velvollinen ottamaan maksuna vastaan. Kultakantaa ei siis enää toteutettu kultaydinkantana vaan kulta­valuutta­kantana.
Vuonna 1929 alkanut maailmanlaajuinen lama aiheutti ulkomaankaupan supistumisen ja kotimaista deflaatiota. Kova valuutta muodostui velallisille ongelmalliseksi myyntihintojen laskun eli deflaation aiheuttaman korkean koron vuoksi, ja pakkohuutokaupat ja työttömyys laajenivat. Tämän vuoksi kultakannasta jouduttiin useimmissa maissa luopumaan talouden vauhdittamiseksi rahan tarjontaa lisäämällä ja näin reaalikorkoja alentamalla. Myös Suomen Pankki luopui viimein lokakuussa 1931 setelien lunastamisesta. Vuoden 1925 rahalakia ei kuitenkaan kumottu, mutta pankin ohje­sääntöä muutettiin niin, että pankki voitiin asetuksella oikeuttaa määrä­ajaksi poikkeamaan lunastus­velvollisuudesta. Asetus oli siis määrä­aikainen, mutta sen voimassa­oloa jatkettiin kerta toisensa jälkeen aina vuoteen 1963 rahan­uudistukseen saakka; vasta silloin asia muodollisestikin vahvistettiin pysyvästi.
Käytännössä vuonna 1931 tehty päätös merkitsi siirtymistä sidottuun paperirahakantaan. Valuutta­kurssit pyrittiin pitämään kiinteinä suhteessa Englannin puntaan.
Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen markka kärsi jälleen kovasta inflaatiosta. Vuosina 1945–1947 markka myös devalvoitiin useita kertoja, samoin jälleen vuonna 1957. Niinpä 1950-luvulla markan arvo oli enää vajaa sadasosa siitä, mikä se oli ollut ennen ensimmäistä maailmansotaa.lähde?
Uudenvuodenpäivänä 1946 valtio otti kansalaisiltaan pakkolainaa setelinleikkauksella, jossa liikkeellä olevien 500, 1 000 ja 5 000 markan seteleiden arvot puolitettiin kertarysäyksellä. Setelit oli leikattava keskeltä kahtia. Vasen puolisko oli käypää rahaa, mutta puolesta arvosta. Oikea puolisko oli toimitettava pankkien kautta valtiolle pakkolainaksi.
Vuonna 1948 Suomi liittyi Kansain­väliseen valuutta­rahastoon. Tämä merkitsi käytännössä siirtymistä kultaparikantaan, jossa kultarahaa ei lyödä eikä seteleitä lunasteta kultana, mutta kultaa voidaan käyttää maksuvälineenä keskuspankkien välisissä suorituksissa. Tässä järjestelmässä eri maiden raha­yksiköille oli määrätty kiinteät kurssit suhteessa reservivaluuttana toimineeseen Yhdysvaltain dollariin, joka vuoteen 1971 saakka oli sidottu tiettyyn kulta-arvoon. Kurssien vaihtelu oli sallittua tietyissä rajoissa tästä keskus­kurssista. Vuonna 1957 suoritettiin kuitenkin devalvaatio, jossa markan arvoa muutettiin yli 30 prosenttia; tämän devalvaation jälkeen dollari vastasi 321 Suomen markkaa, kun se sitä ennen oli vastannut 231 markkaa.