stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vanhurskaus
Vanhurskaus kristinuskossa > Vanhurskaus vapaissa suunnissa

Helluntailaisuudessa vanhurskauden käsite noudattaa suurimmalta osin luterilaista protestanttista näkemystä. Helluntailaisuus kuitenkin korostaa yliaistillisten kokemusten merkitystä sen varmistukseksi, että on saanut vanhurskauden Jumalalta. Opin mukaan kielillä puhumisen lahja antaa pelastusvarmuuden, koska helluntailaisuudessa sitä pidetään sinettinä vanhurskaudesta.
"Mutta Jumala itse vahvistaa meitä ja teitä uskossamme Kristukseen, Voideltuun, ja on myös antanut meille voitelunsa: hän on painanut meihin sinettinsä ja antanut meidän sydämiimme vakuudeksi Hengen." (2. Kor. 1:21,22)
Muut kristilliset suuntaukset ovat esittäneet kritiikkiä kielillä puhumisen tuomasta pelastusvarmuudesta sillä argumentilla, että Jeesuksen sanojen mukaan ei kaikki hänen nimessään ihmeitä tehneet pelastu, jos he ovat eläneet laittomuudessa. Jeesus myös kertoi väärien profeettojen kykenevän tekemään yliluonnollisia ihmeitä. Jeesuksen sanojen mukaan vanhurskaus tulee Jumalan tahdon tekemisestä.
"Ei jokainen, joka sanoo minulle: 'Herra, Herra!', pääse taivasten valtakuntaan, vaan se, joka tekee minun taivaallisen Isäni tahdon. Moni sanoo minulle sinä päivänä: 'Herra, Herra, emmekö me sinun nimesi kautta ennustaneet ja sinun nimesi kautta ajaneet ulos riivaajia ja sinun nimesi kautta tehneet monta voimallista tekoa?' Ja silloin minä lausun heille julki: 'Minä en ole koskaan teitä tuntenut; menkää pois minun tyköäni, te laittomuuden tekijät'." (Matt. 7:21-23)
"Ja minä tiedän, että hänen käskynsä on iankaikkinen elämä. Sentähden, minkä minä puhun, sen minä puhun niin, kuin Isä on minulle sanonut." (Joh. 12:50)
Vanhurskaus islamissa

Vanhurskauden kuvaus Koraanissa:
»Hurskautta ei ole se, että käännätte kasvonne Itään tai Länteen, vaan hurskaita ovat ne, jotka uskovat Jumalaan ja Viimeiseen päivään, enkeleihin, Pyhään kirjaan ja profeettoihin ja rakkaudesta Häneen antavat omaisuudestaan omaisilleen, orvoille, köyhille, vaeltajille, kerjäläisille ja orjien vapauttamiseksi sekä harrastavat oikeata rukouselämää, antavat almuja, tehtyään jonkun sopimuksen täyttävät sen, jotka ovat kärsivällisiä ahdistuksessa, vastoinkäymisessä ja puutteen aikana; nämä ovat niitä, jotka ovat vanhurskaita, niin, nämä ovat jumalaapelkääväisiä.» 
(Koraani 2:177)
Kirjallisuutta

Vanhurskas on elävä uskosta, Uuno J. Tarkkanen, Hämeen kirjapaino, 1937
Uusi elämä, Billy Joe Daugherty, ISBN 951-95789-3-5
Usko ja teot - Vanhurskauttamisoppia koskevan yhteisen julistuksen arviointia, Erkki Reinikainen, Gummerus 1999, ISBN 951-8940-96-7
Abram uskoi Herraa, ja hän luki sen hänelle vanhurskaudeksi, Martti Luther
Pawson, David: Vanhurskas Jumala ja vanhurskauden evankeliumi.  Virrat:  Kkjmk Oy, 2011.  ISBN 978-952-5866-45-2
Aiheesta muualla > Tutkimus

HY: Vanhurskaus on suomen kielessä vaikea sana. Helsingin yliopisto. 21.4.2011. Arkistoitu 29.4.2013.
Aiheesta muualla > Puheita ja luentoja aiheesta

Vanhurskauttaminen ja arkielämä, Risto Santalan artikkeli Shalom-lehden numerossa 9/97.
Mitä tapahtuu, jos Yhteinen julistus vanhurskauttamisopista hyväksytään? Timo Junkkaala, Pääkirjoitus, Perusta 2/98, SLEY (Arkistoitu – Internet Archive)
Institut aérotechnique

Institut aérotechnique
Institut aérotechnique (IAT) on ranskalainen julkinen tutkimuslaboratorio, joka on osa Conservatoire national des arts et métiers'iä ja joka on erikoistunut aerodynaamisiin tutkimuksiin ja joka sijaitsee Saint-Cyr-l'Écolessa (Yvelines).
Tämän instituutin perustaminen johtuu Henry Deutsch de la Meurthen aloitteesta, joka on myös Aéro-Club de Francen perustaja. Se vihittiin käyttöön 8. heinäkuuta 1911. Tällä hetkellä sillä on useita tuulitunneleita, joista osa on erikoistunut auto-, rautatie- ja ilmailualoihin. Ilmailun osalta laboratoriolla on kumppanuus Institut Polytechnique des Sciences Avancéesin kanssa.
Aiheesta muualla

Insermin kotisivu
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
FS Patrie (1903)

| Patrie |
| --- | --- |
 Patrie

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Société Nouvelle des Forges et Chantiers de la Méditerranée, La Seyne-sur-Mer
Kölinlasku:  1. huhtikuuta 1901
Laskettu vesille:  17. joulukuuta 1903
Palveluskäyttöön:  joulukuu 1906
Loppuvaihe:  romutettu 1928
Tekniset tiedot
Uppouma:  14 605 t
Pituus:  133,81 m
Leveys:  24,26 m
Syväys:  8,41 m
Koneteho:  18 000 shp
Nopeus:  19 solmua
Miehistöä:  766-825
Aseistus
Aseistus:  4 × Canon de 305 mm Modèle 1893-1896 18 × Canon de 164 mm Modèle 1896 2 × 450 mm torpedoputkea
Patrie oli 1906 valmistunut Ranskan laivaston République-luokan pre-dreadnought-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin La Seyne sur Meristä Société Nouvelle des Forges et Chantiers de la Méditerranéelta, missä köli laskettiin 1. huhtikuuta 1902. Alus laskettiin vesille 17. joulukuuta 1903 ja otettiin palvelukseen joulukuussa 1906.
Palvelus

Alus oli 12. maaliskuuta 1907 varustettavana Missiessyn altaassa 160 tonnin nosturin alla, kun taistelulaiva Iéna räjähti telakka-altaassa No. 2. Aluksen päällikkö määräsi laukaistavan 164 millimetrin tykin telakka-altaan sulkuportin avaamiseksi, jotta vesi täyttäisi altaan. Ammus kuitenkin hajosi porttiin osuessaan ja sirpaleet lensivät telakan muurin yli, missä ne surmasivat kaksivuotiaan pojan. Koeajoissa 29. toukokuuta 1907 aluksen kattilan lauhdeputki halkesi, jolloin joukko lämmittäjiä paloi pahoin. Alus palasi Touloniin korjattavaksi.[New York Times] Alus otettiin palvelukseen 1. heinäkuuta, jolloin se liitettiin Välimeren laivueen 2. divisioonaan, jonka komentajan kontra-amiraali Manceronin lippulaivana oli Saint Louis. Divisioonan kolmantena aluksena oli Gaulois. Välimeren laivueen komentaja vara-amiraali Germinet nosti 5. marraskuuta lippunsa aluksella.
Välimeren laivueen uudelleen järjestelyssä Patriesta tuli 1. laivueen 1. divisioonan lippulaiva ollen samalla Välimeren laivueen komentajan lippulaiva. Divisioonan muut alukset olivat maaliskuussa 1908 Patrien lisäksi Démocratie ja République. Alus osallistui 10. kesäkuuta alkaneeseen laivueiden yhteiseen harjoitukseen, joka pidettiin Bizertessä. Alus oli ensimmäinen taistelulaiva, joka telakoitiin Sidi-Abdallahissa. Alus lähti lokakuussa divisioonansa kanssa Barcelonaan, missä Espanjan kuningas Alfonso XII nousi alukselle.
Ranskan 1. laivaston 2. laivueen komentaja vara-amiraali de Marolles nosti 6. tammikuuta 1913 lippunsa aluksella, minkä jälkeen alus lähti laivueen mukana Le Lavandouhun sotahrjoitukseen. Suffrenin siirtyessä14. maaliskuuta 3. laivueeseen jäi 2. laivueeseen vain kolme alusta, Patrie, Justice ja Vérité. Huhtikuun alussa kuitenkin saapuivat Toulonissa huollossa olleet République ja Démocratie laivueeseen.
Ensimmäisen maailmansodan alkaessa alus oli Algerissa 2. laivueen 1. divisioonassa, jonka muut alukset olivat vara-amiraali Le Brisin lippulaivana ollut Vérité ja République. Alus oli suojasi divisioonansa mukana seitsemän matkustaja-alusta, joissa oli yhteensä XIX armeijakunnan sotilasta.
Alus lähti 5. kesäkuuta 1919 Konstantinopolista Bizerten kautta Touloniin, jonne se saapui 15. kesäkuuta. Alus liitettiin 1. elokuuta koulutusdivisioonaan korvaamaan panssariristeilijä Victor Hugo. Se oli Républiquen kanssa koulutusdivisioonassa, kunnes 9. joulukuuta 1920 Voltaire ja Diderot korvasivat ne. Patrie sijoitettiin 19. helmikuuta 1921 mekaanikkojen ja torpedomiesten koululaivaksi Touloniin. Aluksella tapahtui 21. helmikuuta 1925 tykistöammunnoissa onnettomuus, jossa sai surmansa kahdeksan ja loukkaantui viisi merimiestä. Torpedoharjoituksessa 3. kesäkuuta torpedon ohjaimeen tulleen vian seurauksena, torpedo osui alukseen aiheuttaen lievän vuodon. Alus oli 15. elokuuta - 15. syyskuuta korjattavana. Alus poistettiin palveluksesta 20. kesäkuuta, mutta se jatkoi Saint Mandierissa satamaan sijoitettuna mekaanikkojen koululaivana vuoteen 1936. Se myytiin romutettavaksi 25. syyskuuta 1937.
Liittolaissota

Liittolaissota tarkoittaa Rooman ja sen itaalisten liittolaisten sotaa vuosina 91 eaa. – 87 eaa.
Kapina

Rooman liittolaiset olivat vaatineet Rooman kansalaisoikeuksia. He kokivat tilanteen kestämättömäksi, koska heillä oli kannettavanaan Rooman määräämiä rasituksia, mutta ei valtaa eikä osuutta sotilaallisten voittojen tuomasta kunniasta. Kun Rooma kieltäytyi, nousivat liittolaiset kapinaan. Kapinaliike levisi Abruzzon vuoristosta yli Keski- ja Etelä-Italian, mutta osa liittolaisista pysyi uskollisina Roomalle. Kapinalliset eivät vain vaatineet tasa-arvoa roomalaisten kanssa, vaan perustivat myös oman valtion, Italian. Rooman esikuvan mukaan Italiaan valittiin senaatti, kaksi konsulia ja muut korkeat virkamiehet. Lyötettiin myös omaa hopearahaa. Sota alkoi sen jälkeen, kun rahaan oli lyöty leima, jossa sonni paiskaa Capitoliumin naarassuden maahan.
Sota

Sodasta tuli verinen, ja roomalaiset joutuivat siinä ahtaalle. Silloin, vuonna 90 eaa., Roomassa päätettiin antaa täydet kansalaisoikeudet uskollisina pysyneille liittolaisille. Seuraavana vuonna päätettiin antaa kansalaisoikeudet myös niille liittolaisille, jotka laskisivat aseensa kahden kuukauden kuluessa. Sillä päätöksellä roomalaiset onnistuivat hajottamaan kapinallisten yhtenäisyyttä. Rooma voitti sodan, mutta joutui kuitenkin antamaan kansalaisoikeudet monille liittolaisistaan. Etelä-Italian kapinalliset kieltäytyivät tekemästä rauhaa Rooman kanssa.
Sotapäällikkö Sulla tuli kuuluisaksi tässä sodassa.
FS Liberté (1905)

| Liberté |
| --- | --- |
 Liberté

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Ateliers et Chantiers de la Loire, St. Nazaire
Kölinlasku:  joulukuu 1902
Laskettu vesille:  19. huhtikuuta 1905
Palveluskäyttöön:  maaliskuu 1908
Poistui palveluskäytöstä:  tuhoutunut ammusvaraston räjähtäessä 25. syyskuuta 1911
Tekniset tiedot
Uppouma:  14 860 t
Pituus:  133,81 m
Leveys:  24,26 m
Syväys:  8,41 m
Koneteho:  18 500 shp
Nopeus:  19 solmua
Miehistöä:  739-769
Aseistus
Aseistus:  4 × Canon de 305 mm Modèle 1893/96 10 × Canon de 194 mm Modèle 1902 2 × 450 mm torpedoputkea
Liberté oli 1908 valmistunut Ranskan laivaston Liberté-luokan pre-dreadnought-taistelulaiva ollen samalla luokkansa nimikkoalus. Alus oli vuodesta 1908 alkaen kolme ja puoli vuotta Ranskan Välimeren laivueessa, kunnes se tuhoutui ammusvaraston räjähtäessä syyskuussa 1911 ollessaan ankkurissa Toulonissa.
Valmistus

Alus tilattiin Saint Nazairesta Ateliers et Chantiers de la Loirelta, missä köli laskettiin joulukuussa 1902. Alus laskettiin vesille 19. huhtikuuta 1905 ja otettiin palvelukseen maaliskuussa 1908.
Palvelus

Alus lähti 5. syyskuuta 1907 valmistajaltaan Saint-Nazairesta Brestiin, missä aluksen aseistus asennettiin. Alus lähti 18. maaliskuuta 1908 Välimerelle, missä se  liitettiin Välimeren laivaston 1. laivueen 2. divisioonaan. Divisioonan lippulaivana oli Justice ja kolmantena aluksena Vérité. Alus lähti 12. syyskuuta 1909 Justicen ja Véritén kanssa Brestistä New Yorkiin, missä ne osallistuivat Hudson-Fulton juhlallisuuksiin. Ne palasivat 27. lokakuuta Touloniin.
Alus oli Toulonin ankkuripaikalla 25. syyskuuta 1911, kun havaittiin kello 05.31 savua vasemmasta etummaisesta kasematista. Pian havaittiin leimahdus, minkä jälkeen oletettiin tulipalon olevan hallittavissa. Kello 05.43 miehistö määrättiin palontorjuntaan, mutta kello 05.53 räjähti. Kaksi keskilaivan 194 millimetrin tornia lensi kansirakenteiden yli ja kansi romahti. Aluksen etuosasta 55 metriä tuhoutui ja ainoastaan keula löytyi. Ainoastaan toinen etummaisen tykkitornin 305 millimetrin tykeistä löytyi pohjamudasta. Tapahtumien nopeus ei mahdollistanut järjestelmällistä evakuointia.
Alukselta lentänyt 37 tonninen panssarilevy surmasi Républiquella 23 merimiestä ja alukselta lentäneet sirpaleet upottivat 700 metrin päässä olleen höyrypurren. Panssariristeilijä Marseillaise menetti 15 miestä, Saint-Louis yhdeksän, Léon Gambetta kuusi, Suffren neljä ja Démocratie kolme. Onnettomuudessa sai lopulta surmansa yhteensä 286 upseeria ja merimiestä, minkä lisäksi 188 loukkaantui. Miehistöstä 143 miestä mukaan lukien aluksen päällikkö Jaurès oli vapaalla maissa. Räjähtäneet yli 50 tonnia räjähtäviä aineita tuhosivat aluksen täysin. Seuraavana päivänä tutkimuskomissio kokoontui Justicella selvittämään tapahtumia. Onnettomuuden syyksi todettiin ruutivarastojen lämpötila sekä käytetyn B-ruudin ransk. poudre B epävakaus. Onnettomuuden laajuuteen vaikutti, että varastoja ei keretty täyttämään vedellä. Onnettomuuden seurauksena meriministeriö määräsi aluksille käyttöön vain vähemmän kuin neljä vuotta vanhat ajopanokset. Aluksen hylky nostettiin 21. helmikuuta 1925 ja hinattiin romutettavaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta FS Liberté (1905) Wikimedia Commonsissa
Liberté-luokan taistelulaivat
Aluksen räjähdys.
Espanjan historia

Espanjan historia alkaa ajasta, jolloin nykyihminen astui Pyreneiden niemimaalle pohjoisesta yli 35 000 vuotta sitten. Rooman tasavalta valloitti alueen noin vuonna 200 eaa., jonka jälkeen tulivat visigootit ja vuonna 711 arabit ja pohjoisafrikkalaiset berberit. Muslimien hallussa ollut alue tunnettiin nimellä Al-Andalus. Kristityt valtiot valloittivat koko niemimaan takaisin vuoteen 1492 mennessä. Tänä aikana muodostuivat Kastilian ja Aragonian kuningaskunnat, jotka yhdistyivät Espanjan kuningaskunnaksi.
Vuonna 1492 lähti myös Kristoffer Kolumbus tutkimaan uutta maailmaa, josta alkoi Espanjan imperiumin rakentaminen, jota seuraavien vuosisatojen aikana Espanjasta tuli maailmanvalta. Vuonna 1588 Englantiin maihinnousua yrittänyt Voittamaton armada kärsi tappion, mikä heikensi merkittävästi Espanjan mahtia merillä. Habsburg-suku nousi valtaan vuonna 1516 ja hallitsi noin kahdensadan vuoden ajan. Bourbon-suku on hallinnut Espanjaa vuodesta 1701 tähän päivään asti, joskin välissä on ollut keskeytyksiä. Kuningaskunnan valta hiipui vähitellen taloudellisten vaikeuksien vuoksi ja 1800-luvun lopussa ranskalaismiehitys, siirtokuntakapinat ja varsinkin tappio sodassa Yhdysvaltoja vastaan olivat vieneet sen kaikki suuret siirtomaat.
1900-luvun alussa anarkistiset ja fasistiset liikkeet olivat nousussa ja vuonna 1936 alkoi sisällissota, jonka arvioidaan vaatineen yli miljoona kuolonuhria. Sota päättyi Francisco Francon johtamaan diktatuuriin, joka jatkui vuoteen 1975, jolloin Bourbon-monarkia palasi valtaan Juan Carlos I:n johtamana. Espanja on Euroopan yhteisön jäsen.
Esihistoria

Atapuercan kylän lähettyvillä sijaitsevista luolista on löydetty Euroopan vanhimmat ihmislajien fossiilit. Altamíran luolamaalaukset on ajoitettu noin 15 000 vuoden päähän.
Kansa, joita kreikkalaiset myöhemmin kutsuivat iberialaisiksi, saapui niemimaalle noin 3 000 vuotta eaa. Keltit tulivat pohjoisesta Pyreneiden yli 900-luvulla ja 700-luvulla eaa. Rooman laajentuessa käytiin paikallisten heimojen ja legioonien välillä keltiberisotia.
Osana Rooman valtakuntaa (200 eaa. – 400)

Rooman tasavalta hyökkäsi Hispaniaan vuonna 218 eaa., ja vuonna 19 eaa. keisari Augustus saattoi valloituksen päätökseen. Rooman valtakunnan rappeuduttua visigootit hyökkäsivät Hispaniaan 400-luvulla ja perustivat oman kuningaskuntansa, jonka pääkaupunki sijaitsi Toledossa. Tänä aikana areiolaisuus sai jalansijaa Iberiassa. Vuonna 587 Rekared I kääntyi katoliseen uskoon ja yhtenäisti kulttuuria.
Arabivalloitus ja reconquista (700–1400-luvut)

Arabeista ja berbereistä koostuva armeija ylitti Gibraltarinsalmen myyttisen Tariq ibn Ziyadin johdolla vuonna 711 ja voitti visigoottien kuninkaan Roderikin Guadaleten taistelussa. Pohjoisen osan kristityt kuningaskunnat alkoivat 800-luvulta lähtien edetä Iberian niemimaalla, kunnes neljäsataa vuotta myöhemmin eli vuoteen 1250 mennessä koko Iberian niemimaa oli kristittyjen valtioiden hallussa lukuun ottamatta islaminuskoisille maureille kuulunutta Granadan emiraattia. Siitä tuli 300 vuoden ajaksi Kastilian vasallivaltio, jonka itsenäisyys lopulta lakkautettiin vuonna 1492. Arabien hitaasti sujuneesta karkottamisesta alettiin vasta 1800-luvulla käyttää nimitystä reconquista eli takaisinvaltaus.
Keskiaikainen Leónin kuningaskunta muodostui Iberian luoteisosaan. Sen ja maurien väliselle puskurivyöhykkeelle rakennettiin linnoituksia (castillos), joista koostuva Kastilia itsenäistyi vuonna 981 ja julistettiin kuningaskunnaksi vuonna 1004. Aragonian kuningaskunta kehittyi lännemmäksi ja ulottui lopulta Välimerelle asti.
Suurvalta-aika (1500–1600-luvut)

Vuonna 1469 Aragonian ja Kastilian kuningaskunnat yhdistyivät, kun hallitsijat kuningas Ferdinand ja kuningatar Isabella avioituivat. Yhdessä katoliset kuningaskunnat lakkauttivat Granadan emiraatin 2. tammikuuta 1492 ja liittivät sen Aragoniaan ja Kastiliaan. Samana vuonna Kristoffer Kolumbus löysi Amerikan. Vuonna 1512 kuningas Ferdinand valloitti osan Navarran kuningaskunnasta ja koko Espanja yhdistyi. Kirkon tueksi perustettiin inkvisitio ja juutalaiset ja islaminuskoiset käännytettiin tai karkotettiin maasta.
Espanjasta tuli 1500-luvulla ensimmäisiä maailmanlaajuisia imperiumeja. Portugalin kanssa Espanja lähetti useita tutkimusmatkailijoita ympäri maailmaa, minkä seurauksena kauppa kukoisti. Konkistadorit syrjäyttivät asteekien, inkojen ja mayojen korkeakulttuurit ja valloittivat suuria maa-alueita Pohjois- ja Etelä-Amerikasta.
Valtakuntaan liitettiin Filippiinit vuonna 1564 ja Portugali vuonna 1580, mutta Englannin valloitus epäonnistui vuonna 1588 Espanjan Voittamattoman armadan hävittyä Englannin laivastolle. Huolimatta Amerikoista tuodusta kullasta Filip II:n aikana 1556–1578 valtiontalous romahti lukuisien sotien ja suunnattomien rakennushankkeiden vuoksi. Seuraavien hallitsijoiden aikana rappeutuminen jatkui ja monia alueita menetettiin. Portugali irtosi unionista vuonna 1640 ja katalonialaiset kapinoivat.
Perimyssodasta sisällissotaan (1700–1800-luvut)

Vuosina 1701–1714 sodittiin Espanjan perimyssota (Espanja, Ranska ja Baijeri vastaan Itävalta, Preussi, Englanti ja Katalonia). Sota päättyi Ranskan johtaman liittokunnan voittoon ja Habsburgien hallitsijasuku vaihtui Bourbon-sukuun. Espanja menetti loputkin ulkomaiset alueensa Euroopassa: Itävallalle alueet Italiassa ja Belgian, Savoijille Sisilian ja Gibraltar joutui Englannille.
Englannin laivasto voitti vuonna 1805 Trafalgarin taistelussa Horatio Nelsonin johtama Ranskan ja Espanjan laivastot Atlantin rannikolla Andalusian eteläkärjessä. Napoléon asetti veljensä Joseph Bonaparten Espanjan valtaistuimelle 1808, mutta englantilaisten tukemina miehitysjoukot ajettiin pois, Napoleonin joutuessa vaikeuksiin Venäjällä ja vuonna 1814 Bourbonit nousivat uudelleen valtaistuimelle.
Vuonna 1830 Ferdinand VII muutti kruununperimysjärjestyksen tyttärensä Isabellan hyväksi. Kaikki espanjalaiset eivät tunnustaneet tätä ja tukivat Molinan kreivin, Ferdinandin veljen Don Carlosin (1788–1855) oikeutta kruunuun. Maa ajautui vuosina 1834–1839 sisällissotaan, jossa vastakkain olivat Isabella II:n kannattajat ja karlistit (joita tukivat Katalonian nationalistit). Sota päättyi Isabellan voittoon. Ranskan miehityksen aikana siirtomaat Etelä-Amerikassa olivat itsenäistyneet ja taloudellinen tilanne oli heikko. Käytiin lukuisia sisällissotia eri kansallisuuksien ja monarkistien sekä tasavaltalaisten välillä. Vuonna 1898 Espanjalais-amerikkalaisessa sodassa Espanja menetti siirtomaansa Filippiinit, Kuuban, Puerto Ricon ja Guamin Yhdysvalloille.
Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisessä maailmansodassa vuosina 1914–1918 Espanja oli puolueeton, eikä osallistunut taisteluihin. Pääministeri Eduardo Cato julisti Espanjan puolueettomaksi 7. päivänä elokuuta 1914. Vuoden 1915 heinäkuun ja vuoden 1918 kesäkuun alun välillä Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneet upottivat 57 espanjalaista kauppalaivaa, mikä johti neuvotteluihin korvauksista Saksan hallituksen kanssa. Neuvottelut loppuivat Compiègnen aselepoon marraskuussa 1918 ja Saksan antautumiseen.
Sisällissota 1936–1939

17. heinäkuuta 1936 kenraali Francisco Franco johti Marokosta hyökkäystä pohjoiseen sillä aikaa, kun kenraali Sanjurjo hyökkäsi Navarrosta etelään. Franco pyrki mahdollisimman nopeaan vallankaappaukseen, mutta tasavaltalaiset kykenivät onnistuneeseen vastarintaan Madridissa, Barcelonassa ja Baskimaalla. Viimeiset tasavaltalaiset antautuivat 1. huhtikuuta 1939.
Francon valtakausi

Sisällissodan jälkeen Francisco Franco tuli Espanjan diktaattoriksi, jonka virallinen kunnianimi oli Caudillo. Tässä asemassa hän pysyi kuolemaansa, vuoteen 1975 saakka.
Toiseen maailmansotaan 1939–1945 Espanja ei osallistunut. Espanjalaisten vapaaehtoisten joukko kuitenkin taisteli akselivaltojen joukoissa itärintamalla Neuvostoliittoa vastaan. Sodan aikana ja sen jälkeen liittoutuneet suhtautuivat Francon hallitukseen kielteisesti. Yhdistyneet kansakunnat kehotti vuonna 1946 jäsenvaltioitaan katkaisemaan diplomaattiset suhteensa Espanjaan. Kylmän sodan aikana, etenkin 1950–1960 -luvuilla, länsi­valtojen suhtautuminen kuitenkin vähitellen muuttui, sillä Yhdysvallat totesi maassa olevat lento- ja laivasto­tukikohdat itselleen tarpeellisiksi ja alkoi myöntää Espanjalle taloudellista tukea. Neuvottelut Yhdysvaltojen ja Espanjan välillä lento- ja laivastotukikohtien perustamisesta Espanjan alueelle aloitettiin vuonna 1951. Neuvottelut johtivat vuonna 1953 puolustussopimukseen. Vuonna 1954 Espanja hyväksyttiin Yhdistyneiden kansakuntien jäseneksi.
Vuonna 1947 Franco pani toimeen kansan­äänestyksen, jonka nojalla Espanja julistettiin kuningas­kunnaksi, toistaiseksi kuitenkin ilman kuningasta. Espanja jäi taloudellisesti jälkeen muusta Länsi-Euroopasta Francon 20 ensimmäisen vallassaolovuoden aikana. Talouspolitiikka sai kuitenkin uuden käänteen vuonna 1957, kun sen johto annettiin katolisen veljeskunnan Opus Dein käsiin. Seuraavina vuosina Opus Dein valta Espanjassa kasvoi. Vuonna 1959 aloitettiin taloudellisen vakauttamissuunnitelman toteuttaminen. Suunnittelukomissariaatti perustettiin vuonna 1963 ja modernisoimissuunnitelma laadittiin vuosiksi 1964–1967. Työläisten lakko-oikeus palautettiin vuonna 1965. Seuraavana vuonna kumottiin lehdistön ennakkosensuuri ja julistettiin yleinen armahdus sisällissodan aikana rikoksiin syyllistyneille. Kansantulo kaksinkertaistui 1960-luvun aikana. Vuonna 1969 kruununperilliseksi ja Espanjan prinssiksi nimitettiin Bourbon-sukuinen Juan Carlos, joka tuli kuninkaaksi Francon kuoltua vuonna 1975.
Francon valtakausi > Viimeiset siirtomaat

Vuonna 1956 Espanja luopui Pohjois-Marokosta, joka palautettiin tuolloin uudelleen itsenäistyneelle Marokolle. Vuonna 1969 Marokko valloitti myös Espanjan hallinnassa olleen Ifnin. Espanjalle jäivät kuitenkin edelleen rannikolla sijaitsevat Ceuta ja Melilla. Espanjan Guinea itsenäistyi vuonna 1968 ja sai nimen Päiväntasaajan Guinea. Espanjan viimeiseksi siirtomaaksi jäi Espanjan Sahara, jonka Marokko ja Mauritania jakoivat keskenään Francon kuoltua vuonna 1975, huolimatta alueella toimineesta Polisario itsenäisyysliikkeestä.