Petsamon retket
Petsamon miehitys 1920 > Päätös retkikunnan lähettämisestä

Toisen Petsamon retkikunnan suunnittelu käynnistyi syksyllä 1919, kun liittoutuneet olivat lokakuun alussa vetäytyneet Muurmannin alueelta. Se heikensi olennaisesti Pohjois-Venäjää halussaan pitäneen valkoisen kenraalin Jevgeni Millerin asemaa, ja oli vain ajan kysymys, milloin bolševikit etenisivät myös Muurmanniin. Suomalaiset näkivät näin tilaisuuden ottaa Petsamon alue haltuunsa bolševikkien kanssa käytäviä rauhanneuvotteluja silmällä pitäen. Aleksanteri II oli luvannut Petsamon Suomen suuriruhtinaskunnalle jo 1864, ja samoin bolševikkihallitus sisällissodan aikana Suomen kansanvaltuuskunnalle. Hankkeen toteuttamisesta oli kuitenkin erimielisyyksiä. Aluksi tarkoituksena oli Petsamon huollon turvaamiseksi miehittää myös Kuolanvuono ja Kantalahti. Yleisesikuntapäällikkö Oscar Enckell taas vastusti pohjoisen operaatioita, koska bolševikkien hyökkäystä pelätessään hän halusi keskittää joukot Karjalan kannakselle. Lopulta Kuolanvuonon ja Kantalahden miehityksistä luovuttiin, kun Milleriä ei haluttu turhaan ärsyttää, ja lisäksi Kuolanvuono olisi ollut ylivoimainen haaste.
Poliittisesti tilanne ratkesi, kun Miller pyysi Suomen hallitusta kunnostamaan Rovaniemen ja Aleksandrovskin välisen lennätinlinjan Suomen puoleisen osuuden päästäkseen yhteyteen ulkomaailman kanssa. Hallitus ilmoitti suostuvansa, mikäli Suomi saisi vastineeksi ottaa haltuunsa kaikki liikenneyhteydet, jotka suuriruhtinaskunta oli omilla varoillaan Petsamoon rakentanut. 20. joulukuuta hallitus päätti varustaa retkikunnan, jonka tehtäväksi virallisesti tuli ”Suomen valtion omaisuuden suojeleminen ja Muurmannin rannikolla olevien Suomen kansalaisten etujen turvaaminen.” Millerin alaisia virkamiehiä ja sotilaita kiellettiin häiritsemästä ja myös paikalliseen väestöön piti säilyttää hyvät suhteet. Esimerkiksi Renvallin tekemät pakko-otot olivat nyt jyrkästi kiellettyjä. Vaasan Jääkäriprikaatille alistetun retkikunnan johtajaksi määrättiin jääkäriluutnantti Alfred Sippus, toiseksi upseeriksi jääkäriluutnantti Yrjö Koivisto ja vääpeliksi jääkärivääpeli Juho Mäntylä. Miehistö koottiin vapaaehtoisista, joita jääkäriprikaatin lisäksi värvättiin Oulussa toimineesta Pohjanmaan Jääkäripataljoonasta.
Kuuden upseerin ja 60 miehen vahvuinen osasto lähti junalla Vaasasta 26. joulukuuta ja saapui Rovaniemelle kaksi päivää myöhemmin. Jatko viivästyi useita päiviä käynnissä olleiden ravikilpailujen johdosta, kun kuormastoon värvätyt hevosmiehet eivät suostuneet lähtemään liikkeelle ennen niiden päättymistä. 5. tammikuuta 1920 hallitus määräsi uudeksi päälliköksi majuri K. M. Walleniuksen. Jääkäriprikaatin upseerit ja aliupseerit olivat kaikki armeijan vakinaista henkilökuntaa, mutta miehistöllä ei ollut sotakokemusta, eikä suurimmalla osalla myöskään minkäänlaisia erämiestaitoja. Wallenius pitikin joukkoja täysin riittämättöminä ja vaati retkikunnan kokonaisvahvuudeksi 300 miestä. Vahvistuksia ei annettu, koska suuremman joukon huoltoa pidettiin mahdottomana, eikä bolševikkien myöskään uskottu lähettävän Petsamoon suuria joukkoja. Lisäksi Millerin kanssa ei haluttu joutua selkkaukseen lähettämällä selkeitä miehitysjoukkoja, vaan tarkoitus oli tunkeutua huomaamattomasti vieraan vallan alueelle.