stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andrei Vladimirovitš Romanov
Ensimmäinen maailmansota ja vallankumous

Ensimmäisen maailmansodan puhjettua suuriruhtinas Andrei palveli Saksaa vastaan taistelevan Luoteisrintaman päämajassa. Se oli suhteellisen turvallinen paikka kaukana taisteluista. Hänestä tuli 7. toukokuuta 1915 Henkikaartin ratsutykistöpatteriprikaatin komentaja. Tämä merkitsi vähän, koska patterit olivat hajallaan monissa eri paikoissa eivätkä olleet yhtenäisen komennon alaisina. Hänestä tehtiin kenraalimajuri 15. elokuuta 1915 ja hän toimi Hersonin 130. jalkaväkirykmentin päällikkönä. Hänen sotilaalliset tehtävänsä olivat huonosti määriteltyjä ja hän saattoi viettää paljon toimettomana aikaa Pietarissa ja palata sosiaaliseen elämäänsä Krzesinskan kanssa. Keisarinna Aleksandra Fjodorovna huomasi tämän ja valitti asiasta Nikolai II:lle.
Vuoteen 1916 mennessä suuriruhtinas Andrei liittyi muihin perheensä jäseniin poliittisissa juonitteluissa Pietarin hallitusta johtanutta keisarinnaa vastaan Nikolai II:n ollessa poissa sotilaspäämajassa. Grigori Rasputinin salamurha joulukuuussa 1916, johon osallistuivat suuriruhtinas Dmitri Pavlovitš ja ruhtinas Feliks Jusupov, jakoi Romanov-suvun entisestään. Suuriruhtinas Andrei liittyi niihin sukulaisiinsa, jotka pyysivät armoa syyllisille. Kun Andrein kunnianhimoinen äiti suuriruhtinatar Maria Pavlovna juonitteli keisarinna Aleksandraa vastaan, Nikolai II määräsi suuriruhtinattaren poistumaan Pietarista joksikin aikaa. Nikolai II:n kanssa pidetyn lyhyen henkilökohtaisen haastattelun jälkeen myös suuriruhtinas Andrei lähti 16. tammikuuta 1917 Kislovodskiin, Kaukasuksen kylpyläkaupunkiin, jonne hän saapui 21. tammikuuta. Hänen äitinsä seurasi häntä kuukautta myöhemmin syynään terveydelliset seikat. Andrei Vladimirovitš ja hänen äitinsä olivat Kislovodskissa, kun Nikolai II joutui duuman pakottamana maaliskuussa 1917 luopumaan kruunusta helmikuun vallankumouksen puhjettua.
Suuriruhtinas Andrein päiväkirjat, jotka on kirjoitettu hänen ollessaan armeijassa Koillisrintamalla 1914–1915 ja Pietarissa 1916–1917 ovat säilyneet Venäjän federaation valtionarkistossa. Ne on julkaistu, ja ne antavat yksityiskohtaisen kuvauksen Rasputinin murhan ja Nikolai II:n kruunusta luopumisen välisestä ajanjaksosta.
Heinäkuussa 1917 Mathilde ja hänen poikansa pakenivat Pietarin levottomuuksia ja liittyivät Andrein seuraan Kislovodskissa. He eivät kuitenkaan voineet elää yhdessä, koska suuriruhtinatar Maria Pavlovna ei halunnut tunnustaa heidän läsnäoloaan. Andrei löysi heille erilliset asumisjärjestelyt, hän asettui toiseen huvilaan veljensä suuriruhtinas Boriksen kanssa, joka saapui syyskuussa rakastajattarensa kanssa. Väliaikaisen hallituksen aikana suuriruhtinas Andrei, hänen veljensä ja äitinsä asuivat enimmäkseen ilman häiriöitä Kislovodskissa paikallisten kasakoiden suojeluksessa. Kesällä 1918 bolševikit tiukensivat otettaan entisen keisarillisen perheen jäseniin. He määräsivät vangittuna olevien Nikolai II:n ja hänen lähisukulaisensa murhaamisen. Venäjällä asuvista 52 Romanovista 17 teloitettiin punaisen terrorin aikana.
Populaarikulttuurissa

Näyttelijä Grigori Dobrigin esitti suuriruhtinas Andrei Vladimirovitšia Matildassa, venäläisen Aleksei Utšitelin ohjaamassa elämäkerrallisessa elokuvassa, joka tuli ensi-iltaan vuonna 2017.
↑  Person Page www.thepeerage.com. Viitattu 8.2.2025.
↑  Korneva & Cheboksarova, Grand Duchess Marie Pavlovna, p. 71
1 2 3 4 5  Русская армия в Великой войне: Картотека проекта. вел. кн. Андрей Владимирович www.grwar.ru. Viitattu 8.2.2025.
1 2  Hall, Imperial Dancer, p. 86
↑  Hall, Imperial Dancer, p. 214
1 2  Matilda Kschessinskaya The Marius Petipa Society. 21.7.2016. Viitattu 9.2.2025. (englanniksi)
Kirjallisuutta

Chavchavadze, David: The Grand Dukes. Atlantic, 1989. ISBN 0-938311-11-5
Hall, Coryne: Imperial Dancer. Sutton publishing, 2005. ISBN 0-7509-3558-8
Katin-Yartsev, M. & Shumkov, A. : Costume Ball at the Winter Palace. Russky Antiquariat, 2003. ISBN 5981290021
Perry, John & Pleshakov, Constantine: The Flight of the Romanovs. Basic Books, 1999. ISBN 0-465-02462-9
Zeepvat, Charlotte: The Camera and the Tsars. Sutton Publishing, 2004. ISBN 0-7509-3049-7
Zeepvat, Charlotte: Romanov Autumn. Sutton Publishing, 2000. ISBN 0-7509-2739-9
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Andrei veljiensä kanssa. Andrei (valkoinen univormu)  Kirill ja Boris
Andrei perheensä kanssa. Vas.: Andrei, Kirill, isä Vladimir Aleksandrovitš, äiti Maria Pavlovna, Jelena ja Boris.
Suuriruhtinas Andrei 21-vuotiaana vuonna 1900, jolloin hän tapasi Mathilde Krzesinskan
Mathilde Krzesinska ja suuriruhtinas Andrei , joka pitelee poikaansa Vladimiria. Oostende, Belgia n. 1908.
Mathilde ja Andrei  poikansa Vladimirin kanssa
Suuriruhtinas Andrei nuoruudessaan n. 1900
Suuriruhtinas Andrei Vladimirovitš 1910-luku
Suuriruhtinas Andrei sodan aikana upseeriryhmän kanssa yleisesikunnassa eli Stavkassa, Baranavitsyssä 1914–1915. Asevoimien ylin johto siirrettiin myöhemmin Mogiljeviin 8. elokuuta 1915 Saksan miehityksen vuoksi.
Vladimirovitšin sisarukset maanpaossa 1922. Vas. Jelena, Boris, Andrei, istumassa Kirillin puoliso Victoria Melita ja Kirill
Suuriruhtinas Andrei Vladimirovitš vuonna 1928
Suuriruhtinas Andrei Vladimirovitsin, Mathilde Krzesinskan ja ruhtinas Vladimir Romanovski-Krasinskin hauta Sainte-Geneviève-des-Bois'n venäläisellä hautausmaalla.
Käännös suomeksi
Aleksandr Mihailovitš Romanov

| Aleksandr Mihailovitš |
| --- | --- |
 Venäjän suuriruhtinas
 Suuriruhtinas Aleksandr 1890-luku
Syntynyt:  13. huhtikuuta 1866 Tbilisi, Kaukasus, Venäjän keisarikunta
Kuollut:  26. helmikuuta 1933 Villa Sainte Thérèse, Roquebrune-Cap-Martin, Ranska
Hautapaikka:  Roquebrune-Cap-Martin, Ranska
Puoliso:  Ksenia Aleksandrovna
Lapset:  Irina Aleksandrovna Romanov Andrei Aleksandrovitš Romanov Fjodor Aleksandrovitš Romanov Nikita Aleksandrovitš Romanov Dmitri Aleksandrovitš Romanov Rostislav Aleksandrovitš Romanov Vasili Aleksandrovitš
Suku:  Holstein-Gottorp-Romanov
Isä:  Mihail Nikolajevitš
Äiti:  Olga Fjodorovna
Uskonto:  Venäjän ortodoksisuus
Suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš Romanov (ven. Александр Михайлович); (13. huhtikuuta 1866 Tbilisi, Kaukasus, Venäjän keisarikunta – 26. helmikuuta 1933 Villa Sainte Thérèse, Roquebrune-Cap-Martin, lähellä Mentonia, Alpes-Maritimes departementti, Ranskan kolmas tasavalta) oli venäläinen suuriruhtinas ja Romanov-suvun jäsen, merivoimien upseeri, kirjailija, tutkimusmatkailija, keisari Nikolai II:n pikkuserkku ja hänen neuvonantajansa.
Aleksandr Mihailovitš 16-vuotiaana meriupseerioppilaana, M. Etlinger 1882
Suku

Aleksandrin vanhemmat olivat suuriruhtinas Mihail Nikolajevitšin ja suuriruhtinatar Olga Fjodorovnan (Badenin prinsessa Cecilie), joiden nuorin poika hän oli. Hänet tunnettiin enimmäkseen nimellä "Sandro". Hänellä oli myös viisi veljeä ja sisar Anastasia. Sandro kasvoi erittäin hallitsevan äidin ja kiltin, tykistölle omistautuneen isän poikana. Veljistä Nikolai, Georgi ja Sergei teloitettiin vallankumouksen aikana. Nuoresta iästä lähtien Sandro osoitti halua liittyä laivastoon, mitä hänen vanhempansa eivät hyväksyneet. Serkkunsa Aleksanteri III:n väliintulon jälkeen hänestä tuli merivoimien upseeri.
Nuoruudessaan hän teki hyväntahdon vierailun Japanin keisarikuntaan Venäjän keisarikunnan puolesta ja toisen Brasilian keisarikuntaan vuonna 1887. Siellä hänellä oli ensimmäinen romanssi 16-vuotiaan brasilialaistytön kanssa.
Ensimmäinen maailmansota

Suuriruhtinas Aleksandrilla oli tärkeä rooli Venäjän sotilasilmailun luomisessa. Hän perusti lentoupseerien ilmailukoulun Sevastopolin lähelle vuonna 1910 ja oli Venäjän keisarillisten ilmajoukkojen päällikkö ensimmäisen maailmansodan aikana. Hänet nimitettiin vuonna 1914 ilmasodan organisoimisen johtajaksi lounaisrintamalle ja sitten koko aktiivisen armeijan organisoijaksi vuonna 1915. Vuodesta 1916 lähtien hän oli Venäjän keisarillisten ilmavoimien yleistarkastaja. Vuoteen 1917 mennessä koulusta valmistui yli 600 lentoupseeria.
Vuoden 1917 alussa hän kannatti hallituksen muodostamista julkisuuden henkilöiden kanssa ja vastusti "vastuullista ministeriötä".
Vallankumous ja sen jälkeen

Hänen vaikutustaan keisari Nikolai II:een on arvosteltu ja arvostettu. Hänen muistelmissaan esitetään, kuinka hän avoimesti haastoi keisarinna Aleksandra Fjodorovnan poliittisen vaikutuksen puolisoonsa, mutta toivoi, että Nikolai olisi käyttänyt joukkoja vallankumouksen vastustamiseen. Hän myönsi myös, että hänet oli kasvatettu jakamaan ne antisemitistiset näkemykset, joiden hän väitti vallinneen Venäjällä ennen vallankumousta.
Kun hänen omat lapsensa lähestyivät aikuisikää, vetoomus keisari Nikolaille lieventää Romanov-suvun tiukkaa avioitumissääntöä hylättiin. Kaikki hänen seitsemän lastaan menivät naimisiin aatelisten mutta ei-kuninkaallisten venäläisten aristokraattien kanssa. Vain hänen vanhimmalle lapselleen Irinalle keisari Nikolai antoi siihen luvan. Kun Aleksandrin vanhin poika Andrei Aleksandrovitš Romanov meni naimisiin perheen Ai-Todorin huvilan kappelissa 12. kesäkuuta 1918, Nikolai II oli jo luopunut kruunusta 15. maaliskuuta 1917 ja oli perheineen vankina Jekaterinburgissa. Bolševikit teloittivat heidät hieman yli kuukausi myöhemmin.
Suuriruhtinas Aleksandr oli kotiarestissa Ai-Todorin huvilassaan lähellä Jaltaa perheensä ja sukulaistensa kanssa huhtikuusta 1917 lähtien ja helmikuussa 1918 lähtien vartioituna suuriruhtinas Pjotr Nikolajevitšin omistamassa Dulberin palatsissa Jaltassa, jota suuriruhtinas oli sen valmistuttua vuonna 1909 pitänyt liioitellun vahvana asuinrakennuksena. Saksalaisten joukkojen vetäydyttyä ja valkoiselle armeijalle lojaalien liittolaisten väliaikaisesti hallitessa Krimiä hän lähti vanhimman poikansa, ruhtinas Andrei Aleksandrovitšin ja tämän tuoreen puolison, raskaana olevan Elisabetta Ruffo di Sant'Antimon (1886–1940) kanssa joulukuussa 1918. Suuriruhtinaan tavoitteena oli osallistua Venäjän delegaation jäsenenä Pariisin rauhankonferenssiin, mutta liittolaiset eivät vakuuttuneet Valkoisen armeijan voimasta taistella bolševikkeja vastaan. Brittiläinen taistelulaiva HMS Marlborough tuli kuningas Yrjö V:n käskystä hakemaan hänen anoppinsa, leskikeisarinna Maria Fjodorovnan, hänen puolisonsa suuriruhtinatar Ksenian ja loput viisi poikaansa, vävynsä ruhtinas Feliks Jusupovin perheineen sekä setänsä suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitšin ja Pjotr Nikolajevitšin perheineen Jaltasta huhtikuussa 1919. Puoliso Ksenia jäi asumaan heidän poikiensa kanssa Englantiin, johon Aleksandr ei ollut kuningas Yrjö V:n mielestä tervetullut, koska oli ollut uskoton aviovaimolleen.
Aleksandr Mihailovitš jäi asumaan Pariisiin, jossa asuivat myös hänen tyttärensä Irina Jusupova perheineen ja kirjoitti muistelmansa Once a Grand Duke (Farrar & Rinehart 1933, 4. painos 1999) on keisarisuvun ja hovielämän lähde Venäjän keisarikunnasta sen viimeisen puolen vuosisadan aikana. Hän vietti aikaa myös tulevan keisari Ras Tafarin vieraana. Hän kertoi siitä, miksi hänet kutsuttiin Etiopian keisarikuntaan jatko-osassa Always a Grand Duke. Maanpakonsa vuonna 1917 jälkeen, hän innostui arkeologiasta ja johti useita menetyksekkäitä tutkimusmatkoja.
Vapaamuurarius

Suuriruhtinas Aleksandr oli "mystinen vapaamuurari" ja spiritualisti, joka kutsui itseään ruusuristiläiseksi ja filaleetiksi. Hän oli vapaamuurarien "Suuriruhtinallisen loosin" (Pietari, 1907-1917) jäsen ja "Amiraliteetti loosin" (Pietari, 1910) perustaja, joka työskenteli Philalethes rituaalissa. Serkovin Ensyklopedian mukaan Aleksandr oli "Karma loosin" mestari, joka työskenteli vuosina 1910–1919 Swedish Ritessa.
Perintö

Suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš Romanov kuoli 66-vuotiaan Roquebrune-Cap-Martinissa, Etelä-Ranskassa. Hän oli viimeinen Nikolai I:n elossa oleva laillinen lapsenlapsi. Hänet haudattiin Roquebrunen hautausmaalle. Puoliso suuriruhtinatar Ksenia kuoli 85-vuotiaana Hampton Courtin palatsin mailla sijaitsevassa Wilderness Housessa vuonna 1960. Heidät on haudattu suuriruhtinattaren toiveesta samaan hautaan.
Hänen muistelmansa Once a Grand Duke (Farrar & Rinehart 1933, 4. painos 1999) on keisarisuvun ja hovielämän lähde Venäjän keisarikunnasta sen viimeisen puolen vuosisadan aikana.
Suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš ja puoliso suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna 1890-luvulla
Suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš puolisonsa   suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovnan ja lastensa kanssa 1912
Suuriruhtinas Aleksandr (vas.), serkku Kreikan prinssi Georgios (ylh.), veli suuriruhtinas Sergei (alh.) ja kruununperillinen Nikolai Aleksandrovitš (oik.) nuorina miehinä todennäköisesti merimatkan 1890-1891 jälkeen
Suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš, Georges Chevalierin autochrome-muotokuva, 1923
Manuel Rosenbergin signeeraama piirros suuriruhtinas Aleksandrista Mihailovitšista Cincinnati Post -sanomalehdelle 1926
Suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitšin ja suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovnan hauta Roquebrune-Cap-Martinissa Ranskan Rivieralla
Käännös suomeksi
Bembo

Bembo
Bembo on perinteikäs antiikva-kirjaintyyppi. Sen alkuperä ulottuu aina renessanssin aikaiseen kirjanpainaja Aldus Manutiukseen saakka. Vuonna 1496 Aldus Manutis käytti uutta antiikva-kirjaintyyppiä painamassaan Pietro Bembon kirjoittamassa matkakirjassa de Aetna. Tämän kirjaintyypin oli tehnyt tuottelias kirjasinleikkaaja Francesco Griffo.
Vuonna 1929 Stanley Morison ja Monotype Corporationin suunnittelijat käyttivät Griffon antiikvaa mallina Bembo-nimisen kirjaintyypin suunnittelussa. He muunsivat alkuperäisiä kirjainmuotoja, niin että ne sopisivat paremmin nykyaikaiseen koneelliseen ladontaan. Kirjaintyyppiin lisättiin myös renessanssikirjuri Giovanni Taglienten kursiivikirjaimet. Bembosta tuli erittäin suosittu kirjaintyyppi kirjojen leipätekstissä, ja sen lihavampia leikkauksia puolestaan käytettiin mainoksissa ja pakkauksissa. Nykyisin Bembosta on kehittynyt laaja ja monipuolinen kirjainperhe, jossa on runsaasti eri leikkauksia, erikoismerkkejä sekä gemena- ja versaalinumerot.
Vincent Kriechmayr

| Vincent Kriechmayr |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. lokakuuta 1991 (ikä 33)
Uran tiedot
Pituus:  185 cm
Seura:   TVN Wels Oberösterreich
Laji:  alppihiihto 
Maailmancup
Kaudet:  2010–
Voitot:  18
Palkintokorokkeella:  36
 Tietolaatikko päivitetty 17. tammikuuta 2026 
Aiheesta muualla
www.vincentkriechmayr.eu
| Mitalit> Maa:  Itävalta.Alppihiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Itävalta.Alppihiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Itävalta.Alppihiihto.MM-kilpailut  | Maa:  Itävalta> Alppihiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Cortina d'Ampezzo 2021 | supersuurpujottelu |  |
|  Kultaa | Cortina d'Ampezzo 2021 | syöksylasku |  |
|  Hopeaa | Åre 2019 | supersuurpujottelu |  |
|  Hopeaa | Saalbach 2025 | syöksylasku |  |
|  Pronssia | Åre 2019 | syöksylasku |  |
Vincent Kriechmayr (s. 1. lokakuuta 1991) on itävaltalainen alppihiihtäjä. Hän edustaa TVN Wels Oberösterreich -seuraa. Hän on kaksinkertainen maailmanmestari sekä supersuurpujottelucupin voittaja.
Maailmancup

Kriechmayr debytoi alppihiihdon maailmancupissa joulukuussa 2010 Alta Badian suurpujottelussa. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti joulukuussa 2013 ollen Beaver Creekissä super G -kilpailun 16:s. Kriechmayr sijoittui kymmenen parhaan joukkoon ensimmäisen kerran maaliskuussa 2014 Kviftjellin super G:ssä. Hän oli tuolloin viides. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti vuotta myöhemmin oltuaan Kvitfjellin super G:ssä toinen. Seuraavalla kaudella hän oli supersuurpujottelussa kolmas Jeongseonissa ja toinen Kvitfjellissä sekä sijoittui supersuurpujottelucupissa neljänneksi. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Beaver Creekin super G:ssä joulukuussa 2017. Hän oli samalla kaudella toinen Garmisch-Partenkirchenin syöksylaskussa. Ären finaalitapahtumassa hän voitti sekä syöksylaskun että supersuurpujottelun. Hän sijoittui supersuurpujottelun cupissa toiseksi ja syöksylaskucupissa viidenneksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa seitsemänneksi.
Kaudella 2018–2019 Kriechmayr oli toinen Lake Louisen supersuurpujottelussa, voitti Wengenin syöksylaskun ja sijoittui Soldeun supersuupujottelussa kolmanneksi. Hän sijoittui supersuurpujottelucupissa toiseksi, syöksylaskucupissa kolmanneksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa viidenneksi. Kaudella 2019–2020 hän sijoittui Lake Louisen supersuurpujottelussa kolmanneksi ja Beaver Creekin syöksylaskussa toiseksi. Hän voitti Val Gardenan supersuurpujottelun. Kitzbühelin syöksylaskussa hän oli toinen. Hän voitti Hinterstoderin supersuurpujottelun. Supersuurpujottelucupissa hän oli toinen ja maailmancupin kokonaiskilpailussa viides. Joulukuussa 2020 Kriechmayr sijoittui Bormion supersuurpujottelussa ja syöksylaskussa toiseksi. Helmikuussa 2021 hän voitti Garmisch-Partenkirchenin supersuurpujottelun. Saman vuoden maaliskuussa hän voitti Saalbach-Hinterglemmissa syöksylaskun ja oli supersuurpujottelussa kolmas. Hän voitti supersuurpujottelucupin sekä sijoittui syöksylaskucupissa neljänneksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa kahdeksanneksi. Kaudella 2021–2022 hän sijoittui Lake Louisen syöksylaskussa toiseksi. Val Gardenan ja Bormion supersuurpujotteluissa hän sijoittui kolmanneksi. Hän voitti Wengenin toisen syöksylaskun. Hän voitti Courchevel-Meribelin syöksylaskun ja supersuurpujottelun. Supersuurpujottelucupissa hän sijoittui kolmanneksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa viidenneksi. Kaudella 2022-2023 hän voitti Val Gardenan syöksylaskun. Bormiossa hän voitti syöksylaskun ja sijoittui supersuurpujottelussa toiseksi. Hän voitti Kitzbühelin ensimmäisen syöksylaskun sekä Soldeun maailmancupfinaalien syöksylaskun. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa viidenneksi, syöksylaskucupissa toiseksi ja supersuurpujottelucupissa kolmanneksi. Kaudella 2023–2024 hän voitti Val Gardenan ensimmäisen supersuurpujottelun. Hän sijoittui Kvittfjellin syöksylaskussa toiseksi ja voitti supersuurpujottelun. Hän oli maailmancupin kokonaiskilpailussa kuudes, supersuurpujottelucupissa toinen ja syöksylaskucupissa neljäs. Kaudella 2024–2025 hän sijoittui toiseksi Bormion supersuurpujottelussa. Hän sijoittui toiseksi Wengenin supersuurpujottelussa.
Arvokilpailut

Kriechmayr on osallistunut kaksiin nuorten MM-kilpailuihin. Hän saavutti MM-hopeaa suurpujottelusta vuonna 2011 Crans Montanasta. Ensimmäisissä aikuisten MM-kilpailuissaan Sankt Moritzissa 2017 häm oli supersuurpujottelussa viides ja alppiyhdistetyssä kahdeksas. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän sijoittui supersuurpujottelussa kuudenneksi ja syöksylaskussa seitsemänneksi. Vuoden 2019 MM-kilpailuissa Åressa Kriechmayr jakoi supersuurpujottelun hopean Ranskan Johan Clareyn kanssa. Kolme päivää myöhemmin hän voitti syöksylasussa pronssia. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 Kriechmayr voitti kultaa supersuurpujottelussa ja syöksylaskussa. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui supersuurpujottelussa viidenneksi ja syöksylaskussa kahdeksanneksi. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän oli syöksylaskussa yhdestoista ja supersuurpujottelussa kahdestoista. Saalbachin MM-kilpailuissa 2025 hän saavutti hopeaa syöksylaskussa ja sijoittui neljänneksi supersuurpujottelussa.
Käännös suomeksi
Hanne Aho

Hanne Maarika Aho (s. 15. elokuuta 1973) toimi Suomen Journalistiliiton puheenjohtajana 2015–2025. Hän seurasi tehtävässä kahdeksan vuotta tehtävää hoitanutta Arto Niemistä.
Aho on valmistunut graafiseksi suunnittelijaksi vuonna 2001 ja työskenteli 2001–2014 graafikkona Suomen Kuvalehdessä. Hän on myös toiminut useissa järjestö- ja luottamustehtävissä, kuten Otavamedian pääluottamushenkilönä 2004–2012 ja Suomen Aikakauslehdentoimittajain Liiton puheenjohtajana 2011–2014.
Aho toimi SDP:n edustajana Sipoon kunnanvaltuustossa vuosina 1993–2014.
Puheenjohtajakaudellaan Journalistiliitossa hän toimi Julkisen sanan neuvoston kannatusyhdistyksen puheenjohtajana 2017–2018 sekä 2021–2022.
Aho on ehdottanut media-alalle joustavampia työnteon malleja. Hän on myös pitänyt esillä mediatuen tarpeellisuutta Suomessa.
Agía Sofían metroasema

| Agía Sofía> Αγία Σοφία |
| --- | --- |
 Agía Sofían metroaseman laiturialue.
 Thessalonikin metro 
Perustiedot
Metrolinjat:   Linja 1  Linja 2
Sijainti:  40°38′04″N, 22°56′47″E
Paikkakunta:  Thessaloniki, Keski-Makedonia, Kreikka
Avattu:  30. marraskuuta 2024
Rakenne
Tyyppi:  tunneliasema
Laitureita:  1
Laituriraiteita:  2
Liukuportaita:  kyllä
Hissejä:  kyllä
Agía Sofía (kreik. Αγία Σοφία eli Σταθμός Αγία Σοφία, Stathmós Agía Sofía) on Thessalonikin metron asema Linjalla 1 (punainen) ja Linjalla 2 (sininen). Se sijaitsee Thessalonikin ydinkeskustassa lähellä sille nimen antanutta Hagia Sofian kirkkoa.
Metroasema avattiin 30. marraskuuta 2024. Seuraava asema luoteeseen on Venizélou ja kaakkoon Sintriváni/Ékthesi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Agía Sofían metroasema Wikimedia Commonsissa
Thessalonikin metro
| --- | --- |
Linja 1:  Néos Sidirodromikós Stathmós  Dimokratías  Venizélou  Agía Sofía  Sintriváni/Ékthesi  Panepistímio  Papáfi  Efkleídi  Flémigk  Analípseos  25is Martíou  Voúlgari  Néa Elvetía 
Linja 2:  Néos Sidirodromikós Stathmós  Dimokratías  Venizélou  Agía Sofía  Sintriváni/Ékthesi  Panepistímio  Papáfi  Efkleídi  Flémigk  Analípseos  25is Martíou   Nomarchía   Kalamariá   Aretsoú   Néa Kríni   Míkra
Kalamarián metroasema

| Kalamariá> Καλαμαριά |
| --- | --- |
 Thessalonikin metro 
Perustiedot
Metrolinjat:   Linja 2
Sijainti:  40°35′05″N, 22°57′11″E
Paikkakunta:  Kalamariá, Thessaloniki, Keski-Makedonia, Kreikka
Avattu:  2025
Rakenne
Tyyppi:  tunneliasema
Laitureita:  1
Laituriraiteita:  2
Liukuportaita:  kyllä
Hissejä:  kyllä
Kalamariá (kreik. Καλαμαριά eli Σταθμός Καλαμαριά, Stathmós Kalamariá) on Thessalonikin metron rakenteilla oleva asema Linjalla 2 (sininen). Se sijaitsee Kalamarián kaupungissa Thessalonikin metropolialueen eteläosassa.
Metroasema on tarkoitus avata vuonna 2025. Seuraava asema pohjoiseen on Nomarchía ja etelään Aretsoú.
Amurinlinna

”Impilinna”, joka valmistui Amurinlinnan korttelin rakennuksista viimeisenä 1955. Sen paikalla sijaitsi aiemmin F. L. Caloniuksen suunnittelema Toivosen talo.
Amurinlinna on Tampereella Amurin kaupunginosassa sijaitseva asuntokortteli, jonne rakennettiin vuosina 1949–1955 Finlaysonin työntekijöiden työsuhdeasuntoja. Korttelin rakennukset suunnitteli professori, arkkitehti Erik Bryggman ja pääurakoitsijana toimi Rakennustoimisto Tähtinen & Sola Oy. Amurinlinnan kortteliin valmistui yhteensä 344 asuntoa ja asukkaita niihin tuli noin 950.
Amurinlinnan korttelissa sijaitsi Finlaysonin työntekijöiden keilarata, tehtaan 6 000 niteen kirjasto, pesula, päiväkoti ja itsepalveluravintola.
Amurinlinnan korttelin rakennukset valmistuivat viidessä vaiheessa:
1. vaihe käsitti nelikerroksisen Mustanlahdenkadun varteen rakennetun lamellitalon, joka valmistui toukokuussa 1951.
2. vaihe käsitti Puuvillatehtaankatu 15:n nelikerroksisen asuintalon ja Hämeenpuisto 10:n kuusikerroksisen virkailijoiden ja työnjohtajien asuintalon sekä myymälärakennuksen terasseineen. Tämä vaihe valmistui syyskuussa 1952.
3. vaihe käsitti kolme lamellitaloa Satakunnankadun varressa sekä korttelin sisäpihalla sijainneen sauna- ja pesularakennuksen. Tämä vaihe valmistui elokuussa 1953.
4. vaihe käsitti yhden lamellitalon Satakunnankadun varteen sekä lasten päiväkodin.
5. vaihe käsitti Hämeenpuiston ja Satakunnankadun kulmaan rakennetun 14-kerroksisen tornitalon. Talon korkeus oli 44,2 metriä ja se valmistui syyskuussa 1955. Siihen tuli 144 asuinhuoneistoa, joista pääosa oli yksiöitä. Talossa asui pääasiassa naimattomia nuoria naisia ja sitä alettiin kutsua ”Impilinnaksi”. Talon alakerrassa oli Tornikellari-niminen itsepalveluravintola.
Finlaysonin palveluksessa ollut kirjailija Väinö Linna asui 1953–1956 Amurinlinnassa Puuvillatehtaankatu 15 B:ssa sijainneessa kaksiossa. Hän kirjoitti siellä asuessaan Tuntematon sotilas -romaaninsa.
Nykyisin Amurinlinnan talot omistaa Kojamo.