stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Franklin D. Roosevelt
New Yorkin kuvernöörinä

New Yorkin silloinen kuvernööri Al Smith valittiin demokraattipuolueen ehdokkaaksi Yhdysvaltain presidentinvaaleihin 1928, jolloin hän joutui jättämään tehtävänsä ja Roosevelt valittiin puolueen ehdokkaaksi New Yorkin osavaltion kuvernöörivaaleihin 1928. Franklin Delano Roosevelt valittiin New Yorkin kuvernööriksi marraskuussa 1928. Roosevelt voitti vaalit vain noin 26 000 äänellä.
Silloisen Yhdysvaltojen suurimman osavaltion kuvernöörinä Rooseveltilla oli suuri vastuu varsinkin sen jälkeen, kun Vuoden 1929 pörssiromahdus murensi Wall Streetiä ja koetteli koko Yhdysvaltojen taloutta. Rooseveltin kuvernöörikaudella hän pyrki työväen ja ammattiliittojen oikeuksien parantamiseen.
Franklin Roosevelt perusti TERAn eli Temporary Emergency Relief Administrationin, joka toimi myöhemmin mallina hänen presidenttikauden aikana luodulle Federal Emergency Relief Administrationiin eli FERAlle. Temporary Emergency Relief Administration antoi työttömyyskorvauksia, asutusta, vaatetusta ja ruokaa sekä muita tukipalveluita työttömille. Monet työttömät ympäri Yhdysvaltoja innostuivat Franklin Rooseveltin erilaisista tukipalveluista ja avustuksesta työttömille ja pienituloislle. Tämän takia hän sai laajaa kannatusta Yhdysvaltojen köyhälistön ja työttömien kanssa tulevissa vuoden 1932 presidentinvaaleissa.
Roosevelt joutui myös taistelemaan korruptiota vastaan ja hän vastusti Tammany Hall -järjestöä, joka harjoitti paljon lahjontaa ja korruptiota New Yorkin demokraattipuolueen sisäpiireissä. Roosevelt kuitenkin joutui myöntymään organisaatiolle hänen 1930 kuvernöörikampanjassa, koska Tammany Hallilla oli paljon yhteyksiä demokraattipuolueen vallanpitäjiin ja -päättäjiin.
Silloinen New Yorkin osavaltion lakipykälä määräsi, että kuvernöörivaalit pitäisi järjestää kahden vuoden välein, koska New York oli silloin väkiluvultaan ja taloudeltaan Yhdysvaltojen merkittävin osavaltio. Roosevelt voitti New Yorkin osavaltion vuoden 1930 kuvernöörivaalin ylivoimaisesti. Roosevelt jätti kuvernöörin viran 31.12.1932, kun hänet oli valittu Yhdysvaltojen presidentiksi vuoden 1932 presidentinvaaleissa. Kuvernöörin tehtävät siirtyivät varakuvernööri Herbert Lehmanille, joka voitti New Yorkin kuvernöörivaalit 1932.
Aika presidenttinä > Ensimmäinen kausi ja New Deal

Roosevelt nousi presidentiksi, kun suurta lamaa oli kestänyt yli kolme vuotta. Hän toteutti merkittäviä taloudellisia ja sosiaalisia uudistuksia, joita kutsuttiin nimellä New Deal. Roosevelt ajatteli laman johtuvan siitä, että ihmiset ja yritykset olivat tulleet pelokkaiksi eivätkä uskaltaneet kuluttaa.
Virkaanastujaispuheessaan hän lausui kuuluisiksi tulleet sanansa: ”Ainoa asia, jota meidän on syytä pelätä, on pelko itse.” Kautensa alussa hän hyväksytti kongressilla lakeja, joiden oli tarkoitus palauttaa kansalaisten luottamus pankkitoimintaan. Rooseveltin aikana kumottiin myös kieltolaki. Hänen kaudellaan käynnistettiin useita voimakkaita julkisen rakentamisen ohjelmia.
National Industrial Recovery Act takasi vähimmäispalkan, sääteli liikeyrityksiä tiukasti ja perusti National Recovery Administrationin, joka toimi vuodesta 1933 vuoteen 1935, jolloin korkein oikeus lopetti sen perustuslain vastaisena, koska se käytti osavaltioille kuulunutta valtaa. Vuonna 1935 hyväksyttiin National Labor Relations Act, joka sisälsi osittain samaa kuin edellä mainittu laki ja takasi työntekijöille oikeuden järjestäytyä ja käyttää joukkovoimaa ja lakkoja etujensa puolustamiseen ilman pelkoa työpaikan menettämisestä ja pakotti työnantajat neuvottelemaan ammattiliiton kanssa ja noudattamaan kollektiivisen sopimuksen työehtoja. Vuonna 1935 perustettiin myös liittovaltion Social Security Administration, joka oli alun perin vanhuuseläkelaitos, mutta jota myöhemmin on laajennettu muuhunkin sosiaaliturvaan. Social Security Administration rahoitetaan regressiivisellä palkkaverolla, ja se on edelleen olemassa ja nauttii laajaa suosiota.
Historioitsijat ja taloustieteilijät kiistelevät yhä ohjelman vaikutuksista. Vapaata taloutta puolustavien mielestä Rooseveltin toimet itse asiassa pahensivat lamaa. Enemmän valtion väliintuloa kannattavat historioitsijat ja taloustieteilijät taas puolustavat Rooseveltin New Deal -ohjelmaa, sillä se loi laajan sosiaaliturvaverkoston sekä uudisti pankki- ja finanssijärjestelmää.
Aika presidenttinä > Toinen kausi

Vuonna 1936 Roosevelt valittiin toiselle kaudelle ylivoimaisella äänten enemmistöllä. Roosevelt oli ensimmäinen Yhdysvaltojen presidentti, joka astui virkaan tammikuun 20. päivänä vuonna 1937. Sääntö perustui vuonna 1933 hyväksyttyyn Yhdysvaltain perustuslain 20. lisäykseen.
Toukokuussa 1937 Roosevelt esitti kiistanalaisen lakiesityksen omalle kabinetilleen ja medialle, jossa Roosevelt periaatteessa pyrki Yhdysvaltojen oikeuslaitoksen heikentämiseen. Lakiesityksen taustalla oli mm. Rooseveltin näkökulmasta hyvin konservatiivinen korkein oikeus, jota johti Charles Evans Hughes. Hughesin johtama korkein oikeus oli tuominnut ja kumonnut useita Rooseveltin New Deal -lakiesityksiä ja -ohjelmia perustuslain vastaiseksi, mm. tunnettu Schechter Poultry Corporation vastaan Yhdysvallat, jonka mukaan NIRA eli National Industrial Recovery Act ja sen sopimat hinta- ja palkkasääntelyt kumottiin. Rooseveltin lakiesitykseen kuului mm. 70 ikävuoden raja tuomareille Yhdysvaltojen korkeimmassa oikeudessa, uuden tuomarin lisääminen jos yli 70-vuotias tuomari ei eroaisi, ja korkeimman oikeuden tuomareiden määrän lisääminen viiteentoista tuomariin. Käytännössä tämän tarkoituksena oli saada New Deal -myönteinen korkein oikeus, joka ei pyrkisi kumoamaan Rooseveltin ja liberaalien New Deal -demokraattien lainsäädäntöä. Rooseveltin varapresidentti John Nance Garner kritisoi ja torjui lakiehdotuksen heti (varapresidentti on senaatin puheenjohtaja). Niin media, republikaanit ja konservatiiviset demokraatit hyökkäsivät lakiesitystä vastaan, koska kaikki osasivat huomata, että Roosevelt pyrki heikentämään korkeimman oikeuden valtaa.
Toisella kaudellaan Roosevelt oli toteuttamassa vähimmäispalkan maksamista työntekijöille vuonna 1938. Roosevelt antoi tukensa ammattiliitoille AFL ja CIO. Roosevelt sai rahaa 3,3 miljoonaa dollaria kongressilta yleisiin töihin vuonna 1938. Demokraattien häviö marraskuun 1938 vaaleissa vähensi Rooseveltin mahdollisuutta vaikuttaa lainsäädäntöön. Japanin hyökättyä Kiinaan ja natsi-Saksan voimistuessa vuonna 1938, Roosevelt antoi täyden tukensa Kiinalle ja Britannialle vaikkakin pysyi virallisesti puolueettomana. Hänen tavoitteena oli tehdä Yhdysvalloista ”demokratian arsenaali”, joka voisi tukea liittoutuneita sodan aikana. Ensimmäisen kauden jälkeen Yhdysvaltain kongressissa alkoi muodostua niin kutsuttu ”Konservatiivinen Oppositio”, johon kuului etenkin eteläisen Yhdysvaltojen ja keskilännen edustajia. Ryhmään kuului niin republikaaneja kuten demokraatteja. Tunnetuimpia heistä oli texasilainen Rooseveltin varapresidentti John Nance Garner eli Cactus Jack. 1. joulukuuta 1939 Roosevelt antoi diplomaattisen tukensa Suomelle Neuvostoliiton hyökättyä Suomeen, ja hän paheksui Neuvostoliiton aloittamaa hyökkäystä.
Aika presidenttinä > Kuolema

Franklin Roosevelt kuoli 12.4.1945 aivoverenvuotoon Rooseveltin perheen kesämökillä Warm Springsissä, Georgiassa. Rooseveltin terveydentila oli ollut heikko jo vuodesta 1944. Vuoden 1944 presidentinvaalien kampanjointi, Jaltan konferenssi ja sodanaikainen stressi myös heikensivät Rooseveltin tilaa. Monet demokraatit huomasivat tämän ja pelkäsivät, että hän ei pystyisi enää olemaan ehdolla vuoden 1944 Yhdysvaltain presidentinvaaleissa tai toimimaan presidenttinä.
Franklin Roosevelt oli seitsemäs Yhdysvaltojen presidentti, joka kuoli kesken presidenttikauden. Rooseveltin arkku kuljetettiin junassa Warm Springsistä Washington DC:hen. Tuhansia kansalaisia antoi osanottonsa radan varrella, kun arkku kulki junalla Georgiasta Yhdysvaltojen itärannikkoa pitkin. Kymmenet tuhannet kansalaiset antoivat osanottonsa edesmenneelle presidentille Valkoisen Talon etupihalla. Arkku siirrettiin junalla Rooseveltin kotikylään Hyde Parkiin. Junan kyydissä oli presidentti Harry S. Truman, korkeimman oikeuden tuomarit ja Trumanin kabinetti. Toinen juna toi Yhdysvaltain kongressin Hyde Parkiin, jossa Franklin Delano Roosevelt haudattiin perheen omalle tilalle.
Varapresidentti Harry S. Truman vannoi presidentin valan 12.4.1945 ja hänestä tuli Yhdysvaltojen 33. presidentti.
Lapset

Roosevelt sai puolisonsa Eleanor Rooseveltin kanssa kuusi lasta:
Anna Eleanor Roosevelt (1906–1975)
James Roosevelt (1907–1991)
Franklin Delano Roosevelt Jr. (1909–1909)
Elliott Roosevelt (1910–1990)
Franklin Delano Roosevelt Jr. (1914–1988)
John Aspinwall Roosevelt (1916–1981)
Kirjallisuutta

Daniels, Roger: Franklin D. Roosevelt: Road to the New Deal, 1882–1939.  Urbana:  University of Illinois Press, 2015.  ISBN 978-0-252-03951-5
Brands, Henry William: Traitor to His Class: The Privileged Life and Radical Presidency of Franklin Delano Roosevelt. Anchor Books, 2008. ISBN 978-0-307-27794-7
Smith, Jean Edward : FDR. Random House Trade, 2008. ISBN 978-0812970494
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valkoisen talon sivu Franklin Rooseveltistä. (englanniksi)
Black, Conrad: Where's FDR when you need him? The Globe and Mail.
| n k Yhdysvaltain presidentit |
| --- | --- | --- |
 Luettelo Yhdysvaltain presidenteistä  Tietoja Yhdysvaltain presidenteistä  Valkoinen talo 
:  Washington  J. Adams  Jefferson  Madison  Monroe  J. Q. Adams  Jackson  Van Buren  W. Harrison  Tyler  Polk  Taylor  Fillmore  Pierce  Buchanan  Lincoln  A. Johnson  Grant  Hayes  Garfield  Arthur  Cleveland  B. Harrison  Cleveland  McKinley  T. Roosevelt  Taft  Wilson  Harding  Coolidge  Hoover  F. Roosevelt  Truman  Eisenhower  Kennedy  L. Johnson  Nixon  Ford  Carter  Reagan  G. H. W. Bush  Clinton  G. W. Bush  Obama  Trump  Biden  Trump 
New Yorkin kuvernöörit
G. Clinton
Jay
G. Clinton
Lewis
Tompkins
Tayler
D. Clinton
Yates
D. Clinton
Pitcher
Van Buren
Throop
Marcy
Seward
Bouck
Wright
Young
Fish
Hunt
Seymour
Clark
King
Morgan
Seymour
Fenton
Hoffman
J. Adams Dix
Tilden
Robinson
Cornell
Cleveland
Hill
Flower
Morton
Black
T. Roosevelt
Odell
Higgins
Hughes
White
J. Alden Dix
Sulzer
Glynn
Whitman
Smith
Miller
Smith
F. Roosevelt
Lehman
Poletti
Dewey
Harriman
Rockefeller
Wilson
Carey
M. Cuomo
Pataki
Spitzer
Paterson
A. Cuomo
Hochul
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 2  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  KulturNav  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Presidenttiehdokas James M. Cox (vas.) ja varapresidentitehdokas Franklin Roosevelt (oik.) kampanjoimassa Ohiossa elokuussa 1920.
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1932.
Herbert Hoover (vas.) ja Franklin D. Roosevelt Rooseveltin virkaanastujaispäivänä 4. maaliskuuta 1933. Presidenttien näkemysero Suuren laman taltuttamisen keinoista oli suuri.
Presidentti Roosevelt pitämässä kuuluisaa Fireside chat -radiopuhetta vuonna 1937. Puhumalla kansalle suoraan radiossa, Roosevelt pystyi ohittamaan usein Rooseveltin uudistusmielisiä kantoja vastustaneen konservatiivisen lehdistön.
Kolme Suurta liittolaisten johtajaa Jaltan konferenssissa helmikuussa 1945. Vasemmalta oikealle: Pääministeri Winston Churchill, Presidentti Franklin Delano Roosevelt ja Neuvostoliiton johtaja Josef Stalin.
Franklin Rooseveltin hautajaissaattue huhtikuussa 1945 Washington DC:ssä.
Patrik Österholm

Patrik Österholm
Patrik Österholm (s. 1820-luvulla – k. luultavasti 1870) oli ruotsalaissyntyinen rikollinen joka teki useita varkauksia 1860-luvulla Porin seudulla.
Upplannista Österlövstan pitäjästä kotoisin ollut Österholm muutti Gävleen puusepän oppiin. Hän työskenteli sitten renkinä kunnes muutti 1857 Suomeen Porin tulitikkutehtaan palvelukseen. Österholm toimi tehtaalla palovartijana ja hän meni Suomessa naimisiin. Rikollisen toimintansa Österholm aloitti oman kertomansa mukaan appensa houkuttelemana. Hän teki useita varkauksia, joutui monta kertaa vangituksi ja karkasi sitten yhä uudelleen. Lopulta Österholm päätyi Turun Kakolanmäen rangaistusvankilaan josta hän kuitenkin pääsi pakenemaan lokakuussa 1867 yhdessä parin muun vangin kanssa. Österholm teki pakomatkallaan useita varkauksia ja osallistui myös postiryöstöön. Hän jäi kiinni 1868 yritettyään turhaan vaihtaa rahaksi ulkomaisia vekseleitä.
Österholm joutui Turun linnanvankilaan ja toukokuussa 1870 hänet tuomittiin pakkotyöhön Siperiaan. Hän onnistui vielä pakenemaan mutta jäi kuitenkin pian kiinni. Österholm kuoli tiettävästi jo matkalla Siperiaan.
Kirjallisuutta

Kaisa Kyläkoski : Tavarantasaajat Österholm ja Sutki. Books on Demand, Helsinki 2010 ISBN 9789524982245
Äänet

| Äänet Yö |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Finnvox-studio, Helsinki 1986
 Julkaistu: marraskuu 1986
 Formaatti: LP, MC, CD
 Tuottaja(t): T. T. Oksala
 Tyylilaji: suomirock
 Kesto: 42.58
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Yön muut julkaisut
| Myrskyn jälkeen 1985 | Äänet 1986 | Poko klassikot 1987 |
Äänet on vuonna 1986 ilmestynyt Yön neljäs studioalbumi. Singleinä siltä julkaistiin kappaleet Lasisilmä ja Viisi kaunista yötä. Musiikillisesti albumilta erottuvat mahtipontiset soundit, jotka sisältävät jopa kuusi päällekkäin äänitettyä kitararaitaa. Niiden esikuvana oli brittiläinen Big Country, jonka konsertissa yhtyeen jäsenet olivat käyneet juuri ennen studiosessioiden alkua. Olli Lindholmin mukaan lopputulos kuulostaa levyllä komealta, mutta kappaleita oli mahdotonta soittaa samalla tavalla livenä vain kahden kitaran voimin. Levyn kannen on suunnitellut Kari Riipinen.
Lauluista Lindholm kirjoitti yhden (Ääni) yhdessä Pelle Miljoonan kanssa ja kahden (Lasisilmä ja Et ole liian villi oppimaan) sanat puolestaan ovat Juice Leskisen käsialaa, vaikka ne hänen toivomuksestaan onkin merkitty Lindholmille. Sävellykset on Yön edellisen albumin tavoin merkitty koko yhtyeen nimiin. Todellisuudessa ne ovat kuitenkin yksittäisten jäsenten tekemiä, esimerkiksi On kaikki kaunista nyt -kappale on kitaristi Markku Petanderin sävellys. Poko Rekordsin toimitusjohtajan Epe Heleniuksen määräyksestä yhtye luopui tavasta seuraavalla studioalbumillaan. Levyn kappaleista Et ole liian villi oppimaan on tehty tilautyönä Työvoimaministeriön samannimiselle opetusvideolle, jolla markkinoitiin nuorille elintarviketeollisuutta ja sen tarjoamia ammatteja. Yön osuus videolle kuvattiin Paasivaara-yhtymän margariinitehtaalla.
Äänet ei ollut suuri myyntimenestys. Suomen albumilistalla se nousi parhaimmillaan sijalle 28 joulukuussa 1986.
Kappaleet

Kaikki sävellykset Yö ja sanoitukset Olli Lindholm, paitsi B1 Olli Lindholm / Pelle Miljoona.
Viisi kaunista yötä – 4:39
Unessa – 3:49
Arpa on heitetty? – 4:54
Lasisilmä – 4:17
Tämä pieni kylä – 3:33
Ääni – 3:16
On kaikki kaunista nyt – 5:09
Et ole liian villi oppimaan – 3:32
Minä rakastan sinua nyt – 4:07
Aivan pieni rakkauslaulu – 3:53
Hyvää yötä – 1:54
Muusikot

Olli Lindholm – laulu
Markku Petander – kitara
Jani Viitanen – kitara
Juha Rauäng – basso
Veikko Lehtiranta – rummut
Salla Mertsalo – viulu (B6)
Aiheesta muualla

Äänet discogs.com -sivustolla (englanniksi)
| n k Yö |
| --- | --- |
 Olli Lindholm  Jussi Turpeinen  Timo Mynttinen  Mikko Kangasjärvi  Jari Latomaa  Ari Toikka   Entiset jäsenet:  Jussi Hakulinen  Juha Rauäng  Jani Viitanen  Veikko Lehtiranta  Markku Petander  Juha Mielonen  Jesu Hämäläinen  Jukka Mänty-Sorvari  Antti Mäkinen  Daffy Terävä  Jukka Lewis 
Studioalbumit:  Varietee  Nuorallatanssija  Myrskyn jälkeen  Äänet  Lanka palaa  Toinen puoliaika  Antaa soittaa  Tänä yönä  Kymmenes kevät  Hyviä vuosia  Satelliitti  Pirstaleet  13. Yö  Valo  Rakkaus on lumivalkoinen  Kuolematon  Valtakunta  Loisto  Pelko ja rakkaus  Hyvässä ja pahassa  Mitä jos mä rakastan 
Livealbumit:  ...ja tapahtui niinä päivinä  Täältä tulee Yö...live  Yhden yön tarinoita  Kolmen illan varietee  Yön ensimmäinen keikka 
Kokoelmat:  Poko klassikot  Suurimmat hitit 1983–88  Parhaat  Yön pimeä puoli  Legenda  Yön valoisa puoli  Sound Pack  Kiitos ja kunnia – 30v. juhlakokoelma  1983–2011  Klassikot 
VHS / DVD:  Yö Live – 20-vuotisjuhlakonsertti  Kolmen illan varietee  Yö-karaoke 2  Kiitos ja kunnia live – Hartwall Areena 10.12.2011
Romantiikka

Caspar David Friedrich, Vaeltaja sumumeren yllä, 1818.
Romantiikka oli 1700-luvun lopussa Euroopassa alkanut taiteellinen ja älyllinen suuntaus, joka puhkesi kukoistukseen Saksassa 1790-luvulla ensin kirjallisuudessa ja lopulta filosofiassa. Saksan ohella romantiikka sai suosiota Englannissa ja Ranskassa, ja myöhemmin sitä on esiintynyt todennäköisesti kaikissa mantereen kulttuureissa.
Romantiikka painotti tunteita, mielikuvitusta ja vapautta. Luonnon merkitystä korostettiin sekä kielessä että taiteissa. Romantiikan ajalla oltiin erityisen kiinnostuneita henkimaailmasta, unikuvista, ihmissielun pimeästä puolesta ja muusta ”epätavallisesta”. Sankarillisia yksilösaavutuksia ihailtiin. Toisaalta erityisesti saksalainen varhaisromantiikka oli luonteeltaan hyvin filosofista ja teoreettista. Sen kirjallisuusteoreettiset käsitykset, jotka painottivat esimerkiksi kaunokirjallisten teosten monimerkityksistä ironiaa ja metafiktiivisyyttä, löydettiin uudelleen erityisesti postmodernismissa, ja 1960-luvulta alkaen romantikkojen tekstejä julkaistiin myös uudelleen entistä tarkempina kriittisinä editioina. Tämän myötä kuva romantiikasta yksipuolisesti tunteellisuutta ja mielikuvitusta korostaneena suuntauksena asettui myös osin kyseenalaiseksi.
Valistuksen ja realismin välissä

Romantiikka on usein nähty sitä edeltäneen valistuksen vastakohtana, vaikka tätä käsitystä on uudemmassa tutkimuksessa myös arvosteltu. 1800-luvun alun romantikot eivät täysin hylänneet antiikkia, mutta olivat kiinnostuneempia oman maansa historiasta. Kiinnostus kansojen alkuperään lisäsi innostusta kansanrunouden ja -satujen keräämiseen sekä loi pohjaa nykyaikaiselle historiantutkimukselle ynnä kansallisuutta korostavalle politiikalle ja ajattelulle. Toisaalta erityisesti monet varhaisromantikot Saksassa ja Englannissa kannattivat myös kosmopoliittisia arvoja sekä Ranskan vallankumousta.
Romantiikan vastapainoksi kehittyi 1800-luvun lopulla realismi. Realismi, toisin kuin romantiikka, pyrki kuvaamaan kansan todellista elämää sellaisenaan. Jumalien ja sankarien sijaan ihannoitiin tavallista talonpoikaa. Realismi herätti kiinnostusta kansan elinoloihin. Siinä missä romantiikkaan yhdistyi usein nationalismi, realismiin liittyi sosialismi. Esimerkki romantiikan ja realismin taitekohdan kirjallisuudesta on Aleksis Kiven Seitsemän veljestä.
Romantiikka säilyi hallitsevana taiteenlajina musiikissa pidempään kuin muilla aloilla, 1900-luvulle asti. Kirjallisuudessa romantiikka elää muun muassa fantasiakirjallisuudessa. Kauhutarinat ja kauhuelokuvat kuvaavat romantiikan synkkää puolta, melankoliaa.
Romantiikka eri taiteenaloilla > Romantiikan maalaustaidetta

William Blake, Muinaiset päivät, 1794.
John Constable, Malvern Hall, 1809.
Caspar David Friedrich, Luostarikirkko tammimetsässä, 1810.
Caspar David Friedrich, Jäämeri, 1823–1824.
Théodore Géricault, Medusan lautta, 1818–1819.
Francisco de Goya, Kolossi, 1808–1812.
William Turner, The Fighting Téméraire tugged to her last Berth to be broken, 1838.
Eugène Delacroix, Omakuva, 1860.
Romantiikka eri taiteenaloilla > Romantiikka kirjallisuudessa

Tyylisuuntauksena romantiikka ajoittuu 1700-luvun lopulle ja 1800-luvun alkupuolelle. Se jaetaan yleensä varhaisromantiikan ja täysromantiikan kauteen. Romantiikka oli yleinen taidesuuntaus, joka vetosi tunteeseen ja mielikuvitukseen. Suuntaus syntyi vastakohtana uusklassismin ja valistuksen ajoille. Uusklassismin aikana estetiikka oli pysähtynyttä, ja valistuksen järki korosti rationalismia. Romanttiset tarinat saattoivat olla epäloogisia ja runsaan tyylinsä takia myös sekavia. Toisaalta romantikot kehittivät merkittävällä tavalla myös kansanrunouden tutkimuksen, historiallisen lähdekritiikin ja kielitieteen menetelmiä. Romantiikka korosti ihmisen suhdetta luontoon, mutta oli sen lisäksi kiinnostunut myös yliluonnollisesta, sielullisesta ja tiedostamattomasta. Yksilön vapautta yhteiskunnan laitoksiin nähden korostettiin. Romantiikan ajan taiteilija oli luova nero, uneksija ja haaveilija, jolla oli mystinen yhteys korkeampiin voimiin ja luontoon.
Romantiikka eri taiteenaloilla > Romantiikka kirjallisuudessa > Romantiikan ajan sadut

Romantiikkaan liittyvät myös keskeisesti sadut. Periaatteena oli, että sadun lopussa kaikki kääntyisi hyvin, paha saisi palkkansa ja prinssi prinsessansa. Saduissa seksuaalisuus oli neutralisoitu, hahmot kuvattiin pieninä ja siroina. Ilkeät äidit olivat äitipuolen roolissa. Tunnetuimpia satukirjailijoita ovat saksalaiset Grimmin veljekset Jacob ja Wilhelm Grimm, sekä tanskalainen H. C. Andersen. Grimmien tunnetuimpia satuja ovat prinsessasadut Tuhkimo, Lumikki ja Prinsessa Ruusunen, kuten myös Punahilkka sekä Hannu ja Kerttu. H. C. Andersen puolestaan tunnetaan parhaiten saduistaan Pieni merenneito, Peukalo-Liisa ja Ruma ankanpoikanen. Varsinaisen lastenkirjallisuuden perustajana pidetään ranskalaista kirjailijaa Charles Perraultia. Esimerkiksi juuri Grimmin veljekset kirjoittivat myöhemmin omiksi versioikseen satuja Perraultin kokoelmasta Hanhiemon tarinoita.
Romantiikka eri taiteenaloilla > Romantiikan musiikki

Romantiikan musiikki liittyy läheisesti romantiikkaan myös kirjallisuudessa, taiteessa ja filosofiassa. Musiikissa jatkettiin monelta osin klassismin aikana vallinneita perinteitä, kuten sonaattimuotoa. Henkisesti se oli kuitenkin hyvin erilaista: kun aiemmin musiikissa oli noudatettu tiukkoja kaavoja ja rationalistista estetiikkaa ilmaisussa, nyt säveltäjät alkoivat ilmaista sillä tunteita ja käyttää intuitiivisia ja usein hyvin poikkeuksellisia ilmaisutapoja. Romantiikan sävellykset saivat usein aiheensa luonnosta, kuten aurinkoisesta kevätpäivästä tai myrskyisästä ulapasta. Innoituksia haettiin myös historiasta, kirjallisuudesta ja runoudesta tai ihmisen psyykestä.
Romantiikka eri taiteenaloilla > Romanttinen baletti

Baletissa vallitsi 1830–1850-luvuilla romanttinen tyylisuuntaus. Sille olivat tyypillisiä taruolennoista tai eksoottisista maista kertovat tarinat. Romantiikan aikana myös naistanssijoiden rooli korostui ja omaksuttiin uusi emotionaalisesti latautunut tanssityyli. Romanttisen baletin suuria keksintöjä olivat ballerinojen varvastanssin muuttuminen taiteelliseksi tehokeinoksi ja kaasuvalojen käyttö näyttämötehosteena. Kuuluisimpia romanttisen baletin teoksia on Giselle, jonka sävelsi Adolphe Adam. Romanttinen baletti vakiinnutti ballerinan esiintymisasuksi valkoisen tiukkamiehustaisen hihattoman, pohjepituisen tyllihameen (tutu), sukkahousut ja balettitossut. Tanskassa on vielä nykyään säilynyt lähinnä romanttista balettia muistuttava Bournonville-tyyli.
Romantiikan kirjallisuus eri maissa > Saksa

Romanttinen liike oli voimakkain Saksassa, jossa sitä oli edeltänyt 1700-luvulla Sturm und Drang. Siihen kuuluivat runoilija, näytelmäkirjailija ja historioitsija Friedrich Schiller, jonka teoksia ovat muun muassa Wilhelm Tell ja Don Carlos sekä Johann Wolfgang von Goethe, jonka varhaiset teokset, kuten suosittu Nuoren Wertherin kärsimykset, enteilivät varsinaisen romantiikan arvomaailmaa. On kuitenkin syytä huomata, että sekä Schiller että Goethe sanoutuivat 1790-luvulla itse jyrkästi irti romantiikasta ja edustivat Weimarin klassismia. Varsinainen varhaisromantiikka alkoi 1790-luvulla Jenassa ja Berliinissä. Sen perustajia olivat Friedrich Schlegel, Novalis sekä Ludwig Tieck. Saksalaiset romantikot olivat kiinnostuneita historiasta ja kansanperinteestä, varsinkin renessanssista ja keskiajasta. Täysromantiikan kautta edustivat E. T. A. Hoffmann sekä ns. Heidelbergin romantiikan runoilijat Clemens Brentano, Achim von Arnim ja Joseph von Eichendorff.