stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vegarus
Historia

Vegaruksen kylä oli Suomelle kuuluessaan osa Suojärven kuntaa. Vegaruksen kylä sijaitsi Vegarusjärven kaakkoisrannalla noin 10 kilometriä nykyisestä Vegaruksen kylästä pohjoiseen.
Stolbovan rauhassa 1617 kylä siirtyi Käkisalmen läänin mukana Venäjältä Ruotsille.
Kirsti Kuutin kyläkirjan (2002) mukaan kylässä oli asutusta jo 1500-luvulla. Kylässä oli 1800-luvun alussa 14 taloa ja talvisodan alkaessa noin sata. Vuonna 1939 kylässä oli 640 asukasta. Asukkaat olivat ortodokseja, mutta 1930-luvulla kylään tuli metsätöiden myötä myös luterilaisia miehiä. Kyläläiset puhuivat karjalan kieltä, useat osasivat myös venäjää.
Vuoden 1939 rekonstruktiokartassa kylässä näkyy Kylänniemessä tsasouna ja hautausmaa ja etelämpänä Vegarusjoella vesimylly. Kylässä pohjoisempana oli myös kauppa, koulu, uusi hautausmaa, tanssilava ja ilmantorjuntatorni. (Kyläkartta Vegarus 1939, Eija Hukkanen 2002)
Vegaruksen kyläkartassa kaikki paikannimet ovat suomenkielisiä, joten kylä on suomalaisperäinen.selvennä Siten myös kylännimi Vegarus ja järvennimi Vegarusjärvi lienevät alkuperältään suomalaisia. Järvestä lähtee myös Vegarusjoki. Näistä järvennimi on varmasti vanhin ja alkuperäisin. Kylä ja joki saivat nimensä järven mukaan. Vegarus-nimiä on muuallakin. Vegarusjärvi näyttää olevan venäläinen genetiivimuoto suomalaisesta nimestä *Vekara(n)järvi (rekonstruktio). Tästä järven nimeksi tuli Vegarusjärvi ja kylän nimeksi Vegarus. Kyse on nimen siirtymisestä kielestä toiseen. Vanha kylänpaikka on jo nimensä perusteella Kylänranta eli Isokylä eli Dzazonniemi, jossa oli myös tsasouna ja vanha hautausmaa. Näiden vieressä on laskujoen (Vegarusjoen) alkukohdassa kalaisa Apajalahti, mistä syystä kylän syntypaikka on tässä. (Timo Kallaluoto 26.2.2012)lähde tarkemmin?
Kylä siirtyi Suomelta Neuvostoliitolle Laatokan Karjalan mukana Moskovan rauhassa 1940 ja uudelleen jatkosodan jälkeen 1944 ja kuuluu nyt Venäjälle.
Venäjän vuoden 2006 kuntauudistukseen asti Vegarus muodosti ympäristökylineen Vegaruksen kylähallinnon. Sen kyliä olivat Vegarus, Karatsalmi, Kuolismaa ja Tolvajärvi. Vegaruksen kylähallintoalue käsitti laajan alueen Suojärven piirin luoteisosasta. Se rajoittui pohjoisessa Mujejärven piiriin, lännessä Suomeen, etelässä Leppäsyrjän, Loimolan ja Piitsjoen kylähallintoalueisiin sekä idässä Suojärven kaupunkiin, Suojoen kylähallintoalueeseen sekä Naistenjärven ja Porajärven asutushallintoalueisiin. Alue käsitti suunnilleen entisen Korpiselän kunnan luovutetun alueen ja entisen Suojärven kunnan itä- ja luoteisosan sekä Ilomantsin luovutetun alueen. Vegaruksen kylähallinto liitettiin uuteen Loimolan kuntaan vuonna 2006.
Aiheesta muualla

Vegarus (Arkistoitu – Internet Archive) Suojärven Pitäjäseura ry:n kotisivut
Vauhtiveikko

| Vauhtiveikko> Desperate Moves |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ovidio G. Assonitis
Käsikirjoittaja:   Alan Berger  Roberto Gandus  Kathy Gori 
Tuottaja:  Ovidio G. Assonitis
Pääosat:   Steve Tracy  Eddie Deezen  Isabel Sanford 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Italia  Yhdysvallat 
Tuotantoyhtiö:   Chesham  Swan American Film 
Ensi-ilta:  1981
Kesto:  98 minuuttia
Alkuperäiskieli:   englanti  italia 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vauhtiveikko (Desperate Moves, myös nimillä A Desperate Case, Rollerboy, Save the Last Dance for Me, Steigler and Steigler, Stiegler: A Desperate Case ja Stiegler: A Serious Case) on vuonna 1981 julkaistu Ovidio G. Assonitisin ohjaama ja tuottama italialais-yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka pääosissa ovat Steve Tracy, Eddie Deezen ja Isabel Sanford. Sivuosia näyttelevät muun muassa Paul Benedict, Christopher Lee ja Dana Handler.
Vauhtiveikon on käsikirjoittanut Alan Berger, Roberto Gandus ja Kathy Gori. Elokuva julkaistiin Italiassa vuonna 1981.
Elokuvassa rullalautaileva ujo poika haaveilee jengijohtajan tyttöystävästä, jonka hän lopulta saakin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Steve Tracy  | … |  Andy Steigler   |
|  Eddie Deezen  | … |  Red   |
|  Isabel Sanford  | … |  Dottie Butz   |
|  Paul Benedict  | … |  Cosmo   |
|  Christopher Lee  | … |  Tohtori Carl Boxer   |
|  Dana Handler  | … |  Olivia   |
|  Linda Hoy  | … |  Rouva Evinson   |
|  Dan Leegant  | … |  Ernie Steigler   |
|  Donald McLean  | … |  Beefy   |
|  Michael Phenicie  | … |  Earl   |
|  Sallee Young  | … |  Hooker   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Vauhtiveikko saa kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Vauhtiveikko Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Vauhtiveikko Elonet.
Vauhtiveikko AllMoviessa. (englanniksi)
Valo

Valoa ja varjoja.
Valo on ihmissilmälle näkyvää sähkömagneettista säteilyä. Valo on aallonpituudeltaan 400–780 nanometriä (nm).
Valolla on kaksijakoinen luonne. Se on samanaikaisesti sekä värähtelevää aaltoliikettä että hiukkasia, valon kvantteja eli fotoneja, jotka ovat pieniä ja massattomia energiapaketteja.
Ominaisuudet > Nopeus

Valonnopeus on fysikaalinen vakio. Valo etenee tyhjiössä noin 300 000 kilometrin sekuntinopeudella.
Ominaisuudet > Väri

Ihmisen näköaisti hahmottaa valon eri aallonpituudet väreinä. Värien aallonpituusalueet ovat suunnilleen:
violetti 380−450 nm
sininen 450−490 nm
vihreä 490−560 nm
keltainen 560−590 nm
oranssi 590−630 nm
punainen 630−760 nm
Valkoinen väri syntyy kaikkien aallonpituuden yhteisvaikutuksesta, ja musta väri valon puutteesta.
Ominaisuudet > Läpinäkyvyys ja taittuminen

Läpinäkyvä aine, kuten vesi, ilma ja lasi, päästää valon lävitseen. Jos valo muuttaa tällaisen aineen rajapinnassa kulkusuuntaansa, se taittuu. Aineen taittokykyä kuvataan optisella tiheydellä. Esimerkiksi veden äärellä seisova ihminen näkee veden alla olevat esineet valon taittumisen vuoksi hiukan eri suunnassa kuin missä ne todellisuudessa ovat.
Ominaisuudet > Heijastuminen

Valo voi heijastua aineen pinnasta. Valo heijastuu samassa kulmassa kuin se tulee pinnalle. Joskus kappaleesta heijastuvien fotonien vuosta poistuu osa aallonpituuksista. Pinnoista heijastuva valo tekee mahdolliseksi havaita ne näköaistilla.
Ominaisuudet > Diffraktio

Valo taipuu eli muuttaa suuntaansa kulkiessaan kapean raon läpi. Tätä kutsutaan diffraktioksi.
Ominaisuudet > Interferenssi

Interferenssillä tarkoitetaan valoaaltojen summautumista niiden kohdatessa. Interferenssi voi synnyttää rakenteellisia värejä esimerkiksi eläinten höyhenten mikrorakenteissa. Myös hologrammikuvat syntyvät interferenssin ansiosta.
Ominaisuudet > Absorboituminen

Fotoni voi absorboitua atomien elektroniverhoon. Kun elektroni on nielaissut fotonin, se saa lisäenergiaa ja hypähtää ylemmälle energiatasolle.
Valonlähteitä > Hehkuvalo

Kaikki kappaleet lähettävät sähkömagneettista säteilyä sitä enemmän, mitä korkeampi niiden lämpötila on. Jos kappale on "hehkuvan kuuma", toisin sanoen lämpötila ylittää noin 500 °C, merkittävä osa sen lähettämästä säteilystä on näkyvän valon aallonpituudella. Jos lämpötila ylittää tämän rajan vain niukasti, siitä lähtee vain pitkäaaltoisinta näkyvää, siis punaista valoa, joten tällöin kappale on punahehkuinen. Mutta jos lämpötila on vielä korkeampi, siitä lähtee jo kaikkia näkyvän valon aallonpituuksia (värejä), joten kappale loistaa valkohehkuisena.
Hehkuvalon lähteitä ovat esimerkiksi Aurinko ja muut tähdet, tulenliekit sekä hehkulamput. Ennen sähkölampun keksimistä ihmiskunnan tärkeimpiä keinovalon lähteitä olivat palavista aineista syntyvät liekit esimerkiksi öljy- ja kaasulampuissa sekä kynttilöissä,
Valonlähteitä > Muita valonlähteitä

Muita tapoja tuottaa näkyvää valoa ovat muun muassa  ydinreaktorissa hohtava Tšerenkovin säteily, bioluminesenssi ja muu kemiluminesenssi.  Jotkin kiteiset aineet kuten sokeri lähettävät sähkömagneettista säteilyä, kun niiden kiderakennetta rasitetaan tai särjetään; joidenkin kohdalla säteily osuu näkyvän valon alueelle. Tätä ilmiötä sanotaan triboluminesenssiksi. Valoa syntyy myös sähkövirran vaikutuksesta tietyistä materiaaleista valmistetuissa diodeissa eli LEDeissä.
Valonlähteitä > Galleria

Punaisena ja keltaisena hehkuvaa kuumaa metallia.
Kynttilä.
Hehkulamppu.
Öljylamppu.
LEDejä.
Tšerenkovin säteilyä.
Bioluminesenssin avulla hohtava tulikärpänen.
Luminolilla aikaansaatu kemiluminesenssi.
Vaikutukset ja käyttö > Auringon valon saapuminen Maahan

Auringonvalo on osallisena monissa elämään liittyvissä prosesseissa. Kun fotoni on syntynyt Auringon sisuksissa, poukkoiltuaan siellä keskimäärin satatuhatta vuotta se syöksyy Auringosta ulos. Saapuessaan Maan ilmakehän yläosiin kahdeksan minuutin kuluttua fotoni alkaa jälleen muutella suuntaansa ennen saapumistaan maan pinnalle.
Vaikutukset ja käyttö > Kasvit

Vihreiden kasvien yhteyttäminen eli fotosynteesi käyttää auringonvaloa energianlähteenä, kun hiilidioksidista ja vedestä tuotetaan glukoosia, josta kasvi edelleen valmistaa muita orgaanisia yhdisteitä. Yhteyttämisen sivutuotteena syntyy happea, joka puolestaan on välttämätöntä useimmille elämänmuodoille.
Jotkut kasvilajit kehittävät kukkanuppuja vasta, kun joko valoisa tai pimeä aika on tarpeeksi pitkä.
Vaikutukset ja käyttö > Käyttö

Yleisiä keinotekoisia valonlähteitä ovat olleet ihmiskunnan historiassa esimerkiksi nuotio, soihtu, päre, kynttilä, öljylamppu, kaasulamppu, hehkulamppu ja ledi. Valon taittumista hyödynnetään linsseissä ja prismoissa, joita on esimerkiksi silmälaseissa, suurennuslaseissa, kiikareissa, kameroissa ja ledeissä. Peileissä hyödynnetään valon heijastumista. Kameroiden valokennojen avulla saadaan tallennettua kuvia. Spektrien avulla voidaan selvittää aineiden koostumusta. Valokaapelin sisällä voidaan informaatiota välittää lähes valon nopeudella. Laseria voidaan käyttää moneen tarkoitukseen.
Tutkimus

Valon käyttäytymistä ja ominaisuuksia sekä valon ja aineen vuorovaikutusta tutkiva fysiikan osa-alue on optiikka. Sen osa-alueista geometrinen optiikka (sädeoptiikka) tutkii ja selittää valonsäteiden kulkua väliaineissa sekä niiden taittumista ja heijastumista. Sen sovelluksia ovat esimerkiksi prismat, linssit ja peilit sekä niitä yhdistelemällä tehdyt monimutkaisemmat optiset laitteet kuten mikroskoopit ja kaukoputket.
Fysikaalinen optiikka (aalto-optiikka) puolestaan tarkastelee valoa aaltokenttänä ja valon luonnetta, ominaisuuksia ja siihen liittyviä ilmiöitä, esimerkiksi valon intensiteettiä, sirontaa ja diffraktiota. Fysikaalisessa kemiassa paljon käytetyllä tutkimusmenetelmällä, staattisella valonsirontamenetelmällä voidaan esimerkiksi selvittää makromolekyylien tai kolloidien hitaussäde Rg ja molekyylimassa M. Myös hiukkasen muoto voidaan saada selville. Dynaamisella valonsirontamenetelmällä voidaan sitä vastoin selvittää makromolekyylien diffuusiokertoimet ja sitä kautta niiden kokojakauma ja hydrodynaaminen säde Rh.
Valon luonteen teorioiden historia

Eri aikoina tutkijat ovat tehneet erilaisia johtopäätöksiä valon luonteesta. 
Isaac Newton tutki optiikkaa 1600-luvulla ja esitti hiukkasteorian, jonka mukaan valo etenee hiukkasina. Hänen mukaansa valohiukkasia oli useita eri laatuja, joista jokainen vastaa tiettyä väriä, ja että valkoinen valo sisältää kaikkia näitä hiukkaslajeja. Valon hiukkasteoriaa kannatti vielä 1700-luvun lopulla myös ranskalainen kemisti Antoine Laurent Lavoisier, jonka laatimaan alkuaineiden luetteloon myös valo samoin kuin lämpökin (kalorikki) sisältyivät oletettuina alkuaineina. Niitä ei kuitenkaan voitu punnita, minkä vuoksi ne tunnettiin nimellä imponderabiliat.
Alankomaalainen fyysikko Christiaan Huygens sen sijaan väitti jo vuonna 1678 valon olevan aaltoliikettä, joka etenee aaltoina ja tarvitsee väliaineen edetäkseen. Newtonin ja Huygensin ajatukset olivat selvästi ristiriidassa, mutta yli sadan vuoden ajan kummallakin teorialla oli tutkijoiden keskuudessa kannattajia. Vasta Youngin kaksoisrakokoe vuonna 1801 osoitti vakuuttavasti valon käyttäytyvän aallon tavoin. Vähän myöhemmin Etienne Louis Malus (1775–1812) havaitsi ilmiöitä, jotka johtuivat valon polarisoituvuudesta. Augustin Jean Fresnel (1788–1827) päätteli tästä valon olevan poikittaista aaltoliikettä. Sitä vastoin esimerkiksi ääni on pitkittäistä aaltoliikettä. James Clerk Maxwell esitti 1860-luvulla että valoaallot ovat sähkömagneettista aaltoliikettä. Hän totesi, että valon käyttäytymistä voidaan kuvata yhtälöillä, jotka sittemmin nimettiin hänen mukaansa. Nämä löydöt vahvistivat aaltoteorian voittokulkua.
Valon ja muun sähkömagneettisen aaltoliikkeen oletettiin etenevän erityisessä väliaineessa, jota nimitettiin eetteriksi. Michelsonin–Morleyn koe 1887 osoitti kuitenkin, ettei Maan liikettä eetteriin nähden pystytty havaitsemaan. Vuonna 1905 Albert Einsteinin suhteellisuusteoria selitti valon kulun ilman eetteriä, mikä johti eetteriteorian nopeaan ja lopulliseen hylkäämiseen.
Vuonna 1900 mustan kappaleen säteilyä koskevassa tutkimuksessaan Max Planck havaitsi kuitenkin, että valoaallot muodostuvat energiapaketeista. Näitä energiakvantteja alettiin kutsua fotoneiksi. Albert Einstein taas selitti valosähköisen ilmiön vuonna 1905 Planckin kaavojen avulla. Einsteinin ja Planckin tutkimuksen johtivat kvanttimekaniikan kehittymiseen ja teoriaan, jonka mukaan valolla on sekä hiukkas- että aaltoluonne.
Kulttuurissa > Myyteissä ja uskonnossa

Ensimmäiset valon selitykset olivat myyttisiä. Kaikentyyppisissä luomiskertomuksissa kuvataan, kuinka jo luomistyön ensimmäisissä vaiheissa maailmaan tuli valo, joka syrjäytti pimeyden. Kun valo oli kerran näin annettu maailmaan, se oli täydellinen, eikä sitä koskaan otettu pois. Valo kuvattiin lahjana, joka oli tullut suoraan Jumalasta tai Jumalalta. Raamatun luomiskertomuksessa Jumala luo valon pimeään maailmaan sanoilla ”Tulkoon valkeus”. Egyptiläisessä mytologiassa valo saatiin auringonjumala Ra’lta. Joissakin luomiskertomuksissa valon alkuperälle ei kuitenkaan anneta selitystä, vaan valo on vain aina ollut. Valoa palvottiin, ja valoon yhdistettiin kaikki hyvä siinä kun pimeyteen yhdistettiin paha.
Valolla on uskonnoissa tärkeä asema niin konkreettisesti kuin vertauskuvallisestikin. Jumalat ja ihmisen sielu on usein käsitetty valona. Temppeleissä on ylläpidetty ikuista valoa, mandealaiset palvoivat Valon Kuningasta, mithralaiset pyrkivät taivaaseen hengittämällä valoa, Buddha syntyi viiden valon alla, ja buddhalaiset tavoittelevat ”valaistumista”. Kristittyjen vapahtaja Jeesus on Uuden testamentin mukaan ”maailman valo”, ja apostoli Paavali kääntyi kristinuskoon kohdattuaan kirkkaan taivaallisen valon.
Kulttuurissa > Taiteessa

Valon fotorealistisesta kuvauksesta tuli länsimaisen maalaustaiteen tärkein osatekijä 1400-luvun renessanssista alkaen. Tuolloin eurooppalaiset taiteilijat, kuten Leonardo da Vinci, alkoivat tutkia valon lankeamista ja kehittää tekniikoita, joilla valoa saattoi kuvata. Hollantilaiset taidemaalarit, kuten Van Eyck, alkoivat 1430-luvulla ilmeisesti hyödyntää camera obscuraa, jonka pieni reikä keräsi valonsäteistä kuvan kankaalle. 1600-luvun taiteilijoista valaistuksen mestarina pidetään etenkin Rembrandtia.
Valokuvan keksimisessä ratkaiseva vuosi oli 1839, jolloin ranskalainen Louis Daguerre keksi tavan kiinnittää valonsäteet levylle kemikaalien avulla. Vuosisadan puolivälissä maalaustaiteessa sai alkunsa impressionismi, jossa oli kyse valon antaman subjektiivisen vaikutelman kuvaamisesta.
Valotaide on kuvataidetta, jossa valo on keskeisenä elementtinä.
Valon yksiköitä

Fysikaalisesti luonnollisin valon määrän mitta on valon intensiteetti, toisin sanoen teho pinta-alayksikköä kohti. Sen yksikkö SI-järjestelmässä on watti neliömetriä kohti (1 W/m2).
Ihminen ei kuitenkaan aisti fysikaalisesti yhtä voimakkaita, mutta eri taajuisia (erivärisiä) valoja yhtä voimakkaina. Sen vuoksi käytännön tarkoituksiin käytetään myös fotometrisia yksiköitä, jotka on määritelty siten, että ne vastaavat ihmisen näköaistimuksen voimakkuutta eri aallonpituuksilla.
SI-järjestelmässä fotometrisena perussuureena on valovoima, jonka yksikkö on kandela (1 cd). Yksi kandela on sellaisen valonlähteen valovoima, joka lähettää tiettyyn suuntaan monokromaattista taajuudeltaan 540 · 1012 hertsin  valosäteilyä 1/683 watin säteilyteholla steradiaania kohden. Yksikön nimi kandela johtuu latinan kynttilää tarkoittavasta sanasta, ja yksi kandela vastaakin suurin piirtein tavallisen kynttilän kirkkautta.
Kandelan avulla on määritelty myös valovirran yksikkö luumen (1 lm = 1 cd · sr) sekä valaistusvoimakkuuden yksikkö luksi (1 lx = 1 lm/m2).  Missä ei ole muista lähteistä tulevaa valoa, siellä yhden kandelan vahvuinen valonlähde saa metrin etäisyydelle aikaan yhden luksin valaistuksen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitaatteja aiheesta Valo Wikisitaateissa
Tähtinen, Leena: Valo vangitsi uteliaat mielet. Tiede 27.2.2008.
Sähkömagneettinen säteily
Sähkömagneettinen spektri: gammasäteily • röntgensäteily • ultraviolettisäteily • valo • infrapunasäteily • alimillimetrisäteily • mikroaallot • radioaallot
Radiotaajuusalueet: THF • EHF • SHF • UHF • VHF • HF • MF • LF • VLF • ULF • SLF • ELF
Valo: violetti • sininen • syaani • vihreä • keltainen • oranssi • punainen
Valonlähteet
| --- | --- |
Luonnollinen: Luminesenssi - Taivaankappaleet - Salama - Tuli
Palaminen: Kynttilä - Lyhty - Kalkkivalo - Kaasuvalaistus - Öljylamppu - Öljytuikku - Argand-lamppu - Bude-lamppu - Carcel-lamppu 
Hehkuminen: Hehkulamppu - Halogeenilamppu - Nernst-lamppu - PAR-lamppu - Tilley-lamppu - Voimavalolyhty
Fluoresenssi: Loistelamppu - Energiansäästölamppu - Induktiolamppu
Valokaari: Kaarilamppu - Jablotškovin kynttilä
Kaasupurkauslamppu: Suurpainenatriumlamppu - Pienpainenatriumlamppu - Monimetallilamppu - Elohopeahöyrylamppu - Ksenonlamppu - Hohtolamppu
Muut: hohtodiodi (LED) - Rikkiplasmalamppu - Plasmapallo
Näkyvän valon spektrin likimääräinen esitys (näyttötekniikan rajoittamana).
Värispektri harmaalla taustalla (likimääräinen esitys näyttötekniikan rajoittamana).
Valo taittuu (nuoliviiva) eri tiheyksisten aineiden rajapinnassa.
Maisema heijastuu järven pinnasta.
Vihreät kasvit käyttävät auringonvaloa energianlähteenään.
Linssin väriaberraatio rajoittaa optisten laitteiden tarkkuutta.
"Ja valkeus tuli" Gustave Dorén Raamatun kuvitusta
Vapaa-ajattelu

Orvokki on vapaa-ajattelun tunnus..
Vapaa-ajattelu tarkoittaa uskonnosta vapaata ajattelua, joka suhtautuu kriittisesti kirkkoon ja sen yhteiskunnalliseen vaikutukseen ja pyrkii täydelliseen uskonnon ja ateismin vapauteen. Usein vapaa-ajattelulla tarkoitetaan ateismia.
Vapaa-ajattelua ei tule sekoittaa vapaamielisyyteen.
Vapaa-ajattelu on alun perin tarkoittanut niitä, jotka järjen avulla pääsivät yleiseen jumalakäsitteeseen. Myöhemmin on nimitys saanut yleisemmän merkityksen, ja sitä on käytetty varsinkin ajattelijoista, jotka uskonnollisissa kysymyksissä jyrkästi poikkeavat perinnäisistä uskonopeista. Esimerkiksi Spinoza ja Voltaire ovat olleet usein esimerkkeinä vapaa-ajattelijoista. Esimerkiksi Saksassa perustettiin 1881 Saksalainen vapaa-ajattelijaliitto, ja Belgiassa perustettiin 1880 Kansainvälinen vapaa-ajattelijaliitto”.
Vapaa-ajattelulla tarkoitetaan historiallisesti lähinnä ateistisia ajatussuuntauksia, joita ovat edustaneet ateistit, uskonnottomat sekulaarihumanistit, rationalistit ja materialistit. Suomessa kansainvälistä vapaa-ajattelijaliikettä on edustanut Vapaa-ajattelijain liitto.
Historia > Suomi

Suomessa valistusaate vaikutti lähinnä sivistyneistön keskuudessa. 1800-luvun lopulla Suomeen tuli darvinismi. Vuonna 1887 yritettiin perustaa uskonnonvapaus- ja suvaitsevaisuusyhdistys, mutta viranomaiset eivät sallineet yhdistyksen toimia. Vuonna 1889 Eero Erkon toimittama lehti Keski-Suomi julkaisi artikkelisarjan kehitysopista. Sen johdosta syntyi kiivas keskustelu, johon osallistuivat muun muassa Juhani Aho ja Minna Canth. Samana vuonna alkoivat Minna Canth ja A. B. Mäkelä julkaista Kuopiossa Vapaita Aatteita -lehteä, joka esitteli muun muassa kehitysoppia. Lehti oli lopetettava, koska ennakkosensuuri poisti suuren osan lehden kirjoituksista.
1900-luvun vaihteessa työväenliikkeen johdossa oli useita uskontokriitikoita. Vuonna 1903 Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen ohjelmaan otettiin kirkon erottaminen valtiosta ja uskonnonopetuksen poistaminen kouluista.
Vuosina 1902–05 ilmestyneeseen Euterpe-lehteen kirjoittivat muun muassa Rolf Lagerborg, Gunnar Castrén ja Georg Schauman. Vuosina 1909–17 S. E. Kristiansson julkaisi Vapaa Ajatus -lehteä. A. B. Sarlin kirjoitti laajan kirjasarjan salanimellä Asa Jalas.
Ylioppilasyhdistys Prometheuksen toimintaan (1905–14) osallistuivat muun muassa Edvard Westermarck, Rafael Karsten, Rolf Lagerborg, Knut Tallqvist, Wilhelm Bolin, Yrjö Hirn, Georg Schauman, Hjalmar Magnus Eklund, Harry Federley, Alma Söderhjelm, Gunnar Castrén, K. H. Wiik, Viktor Heikel ja Ernst Lampén. Yhdistys vaati tunnustuksellisen uskonnonopetuksen poistamista kouluista. Westermarck oli myös Englannin vapaa-ajattelijajärjestön jäsen.
Vapaa-ajattelijat odottivat paljon vuoden 1923 uskonnonvapauslailta. Tuloksiin pettyneinä he alkoivat 1920-luvun lopulla perustaa siviilirekisteriläisyhdistyksiä. Yhdistykset muun muassa perustivat omia hautausmaita. 1930-luvun alussa siviilirekisteriläisten järjestäytyminen vaikeutui, mutta vuosikymmenen lopulla järjestäytyminen saattoi jatkua, ja 1937 perustettiin Suomen siviilirekisteriyhdistysten keskusliitto, josta tuli myöhemmin Vapaa-ajattelijain Liitto Liiton äänenkannattaja alkoi ilmestyä 1937 nimellä Ajatuksen vapaus.
Talvisodan lähestyessä hallitusta vaadittiin lakkauttamaan epäilyttäviksi katsottuja järjestöjä. Keskeisen Tampereen yhdistyksen lakkauttaminen lähes lopetti siviilirekisteriläisliikkeen toiminnan jo hieman ennen talvisotaa. Liiton kotipaikka siirrettiin Turkuun, ja tiettävästi varsinaista toimintaa liiton tasolla oli seuraavan kerran vasta keväällä 1942. Kunnolla toiminta jatkui vasta jatkosodan jälkeen 1945. Tällöin liiton kotipaikaksi tuli Helsinki. Liiton lehden nimeksi tuli Vapaa Ajattelija. Toisen maailmansodan jälkeen Suomen vapaa-ajattelijain järjestäytyminen jatkui vilkkaana, ja myös kirkosta eroaminen yleistyi.
Historia > Vapaa-ajattelijain liitto

Vapaa-ajattelijain liitto on osa kansainvälistä vapaa-ajattelija-, humanisti-, sekularisti-, ateisti- ja rationalistiliikettä. Liiton tavoitteena on kirkon ja valtion ero sekä tieteellisen todellisuuskäsityksen edistäminen. Liiton jäsenyhdistyksiin kuuluu noin 1 500 jäsentä. Sääntöjensä mukaan liitto on uskonnottomien ja uskontokuntiin kuulumattomien henkilöiden muodostamien yhdistysten keskusjärjestö. Liitto on poliittisesti sitoutumaton. Sen tavoitteena on ajaa uskonnottomien etuja, oikeuksia ja oikeusturvaa sekä edistää tieteeseen perustuvan uskonnottoman todellisuuskäsityksen leviämistä, uskontokritiikkiä ja ajatuksenvapautta.
Liiton on tarkoituksena toimia uskonnottomien yhteiskunnallisen ja oikeudellisen aseman parantamiseksi tekemällä aloitteita valtiovallalle ja kunnille ja toimimalla uskonnottomien puolestapuhujana julkisessa keskustelussa. Liiton tavoitteina on myös antaa tietoa uskonnottomien ihmisten oikeuksista ja velvollisuuksista. Liitto myös valistaa ihmisiä uskonnottomaan tapakulttuuriin liittyvissä tavoissa kuten nimenantojuhlassa, aikuistumiskoulutuksessa ja -juhlassa, avioliiton solmimisessa ja hautajaisten järjestämisestä.
Vapaa-ajattelijoiden mielestä julkisen vallan tulee olla uskontoihin nähden puolueeton. Tavoitteena on lainsäädännöllisin muutoksin valtiokirkkojärjestelmän purkaminen ja uskonnonopetuksen poistaminen kouluista, päivähoidosta sekä valtion yliopistoista. Kaksi valtiokirkkoa, Suomen evankelis-luterilainen kirkko ja Suomen ortodoksinen kirkko, tulee muuttaa tavallisiksi yhdistyksiksi, jotka perivät jäsenmaksunsa kuten muutkin yhdistykset eivätkä kirkollisveron kautta. Kirkoilla ei tule olla julkisoikeudellista asemaa eikä mitään erioikeuksia.
Liiton puheenjohtajina ovat toimineet muun muassa Kusti Kulo, V. T. Aaltonen, Yrjö Ruutu, Väinö Voipio, Kari Saari, Erkki Hartikainen ja Jussi K. Niemelä. 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa liiton silloisen pääsihteerin Erkki Hartikaisen tavoitteena oli saada Suomen kouluihin oma oppiaine uskonnottomille. Hartikainen teki vuonna 1978 kantelun Yhdistyneitten Kansakuntien ihmisoikeuskomitealle uskontojen historian ja siveysopin peruskoulun opetussuunnitelmasta Suomessa. Kantelu ratkesi 1981 ja Suomeen saatiin elämänkatsomustieto kouluihin oppiaineeksi.