stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Georg Michael Telemann
Aiheesta muualla

Wolfgang Hirschmann: "Georg Philipp Telemanns Festmusik zur Einweihung der Kirche in Rellingen (1756): Bemerkungen zur Quellenlage". Telemanniana et alia musicologica: Festschrift für Günter Fleischhauer zum 65. Geburtstag, herausgegeben von Dieter Gutknecht, Hartmut Krones, Frieder Zschoch (= Michaelsteiner Forschungsbeiträge; 17). Blankenburg: Institut für Aufführungspraxis; Oschersleben: Ziethen, 1995. ISBN 3-928703-67-6. Sivut 122–131
Wolf Hobohm: "Georg Michael Telemann als Sachwalter des großväterlichen Erbes". Musikkonzepte – Konzepte der Musikwissenschaft: Bericht über den Internationalen Kongress der Gesellschaft für Musikforschung Halle (Saale) 1998, herausgegeben von Kathrin Eberl und Wolfgang Ruf. Kassel: Bärenreiter, 2000. ISBN 3-7618-1536-0. Sivut 346–354
Joachim Kremer: "Georg Michael Telemanns Weg von Hamburg nach Riga: Mobilität als Problem einer Regionalgeschichtsforschung". Orgelbau, Orgelmusik und Organisten des Ostseeraums im 17. und 19. Jahrhundert, Matthias Schneider, Walter Werbeck (Hrsg.) (= Greifswalder Beiträge zur Musikwissenschaft, ISSN 0946-0942; Bd. 14). Frankfurt am Main: Peter Lang, 2006. ISBN 3-631-51228-7. Sivut 159–168
Ralph-Jürgen Reipsch: "Georg Philipp Telemanns Oratorium Die Auferstehung und Himmelfahrt Jesu (TVWV 6:6) in der Bearbeitung von Georg Michael Telemann". Zur Aufführungspraxis und Interpretation der Vokalmusik Georg Philipp Telemanns: Ein Beitrag zum 225. Todestag: Konferenzbericht der XX. wissenschaftlichen Arbeitstagung, Michaelstein, 19. bis 21. Juni 1992, herausgegeben von Michaelstein – Institut für Aufführungspraxis durch Eitelfriedrich Thom unter Mitarbeit von Frieder Zschoch (= Studien zur Aufführungspraxis und Interpretation der Musik des 18. Jahrhunderts; 46). Blankenburg: Kultur- und Forschungsstätte Michaelstein – Institut für Aufführungspraxis der Musik des 18. Jahrhunderts, 1995. ISBN 3-89512-094-4. Sivut 137–154
Ernst Suchalla: "Telemann: a great name, a great obligation: Georg Michael Telemann and his work Unterricht im Generalbaßspielen". Musik befragt – Musik vermittelt: Peter Rummenhöller zum 60. Geburtstag, Thomas Ott, Heinz von Loesch (Hrsg.). Augsburg: Wißner-Verlag, 1996. ISBN 3-89639-016-3. Sivut 388–404
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Tell as-Sawwan

Tell as-Sawwanista löydetty pieni  naisveistos, joka esittää luultavasti hedelmällisyyden jumalatarta.
Tell as-Sawwan oli varhainen linnoitettu kylä nykyisessä Irakissa, 110 km Bagdadista luoteeseen melko lähellä Samarraa. Paikka sijaitsee Pohjois- ja Keski-Mesopotamian rajalla sadeviljelyrajan eteläpuolella.
Tell as-Sawwan oli Keski-Mesopotamiassa Tigrisjoen varrella ehkä noin 6300–6100 eaa. tai noin 5500 eaa. sijainnut kylä. Paikka kiinnostaa arkeologeja, koska se näyttää liittyvän kaupunkikeskuksia edeltävään kehitykseen. Paikalle syntyi vallihaudan ja muurien ympäröimä kylä, jonka asukkaat elivät kasteluviljelyllä ja varastoivat viljaa. Kylässä tunnettiin saviastioiden teko ja kuparin työstö. Pienoisveistoksista päätellen siellä harjoitettiin hedelmällisyyskulttia. Tel es-Sawwanin kylä liittyi laajempaan Samarran kulttuuriin, jonka katsotaan olevan Lähi-idän sivilisaatiokehityksen esivaihe ja jonka etelärajalla Tell as-Sawwan sijaitsi.
Tell as-Sawwanin kylän asukkaat elättivät itseään muun muassa viljan kasteluviljelyllä. Kylän I kerrostumassa noin vuodelta 6300 eaa. paikka liittyi varhaiseen Hassunan maanviljelykulttuuriin, jolloin sen ympärillä oli vallihauta. II kerrostumaan liittyy kupariesineitä ja hautoja, alabasteriveistoksia ja naisia, luultavasti hedelmällisyyden jumalatarta esittäviä saviveistoksia. Tel Es-Sawwanin temppeli tältä ajalta käsitti 17 huonetta. Muuten hautaukset ja rakennukset viittaavat tasa-arvoon, paitsi yksi, ehkä päällikön hauta. Muurit ja ”nykyaikaiset” T:n muotoisen pohjakaavan omaavat rakennukset ilmestyivät paikan kerrostumaan IIIA noin 6100 eaa. tai 5400 eaa. Joidenkin mukaan muurit olisivat suojaksi villipetoja vastaan, mutta todennäköisempi selitys on puolustautuminen. Muurissa oleva L-mutkan tekevä sisäänkäynti mahdollisti saapujien tulittamisen ylhäältä muureilta.
Kirjallisuutta

Michael Roaf: Mesopotamien. Bechtermünz Verlag, Augsburg 1998, s. 48 ISBN 3-86047-796-X
F. El-Wailly: Tell as-Sawwan, In: Sumer 20 (1964), S. 1ff
F. El-Wailly, B. Abu Es-Soof: The Excavations at Tell es Sawwan, In: Sumer 21 (1965), S. 17ff
Niilo Tarvajärvi

| Niilo Tarvajärvi |
| --- | --- |
 Niilo Tarvajärvi juontamassa Tervetuloa aamukahville -radio-ohjelmaa tapaninpäivänä 1960.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. joulukuuta 1914
Kuollut: 25. elokuuta 2002 (87 vuotta)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  radio- ja televisiotoimittaja
Arvonimi: kamarineuvos (1989)
Puoliso:  Maija-Liisa Savimaa (1942–2002)
Muut tiedot
Lempinimet:  Tarva
Niilo Einar ”Tarva” Tarvajärvi (6. joulukuuta 1914 Espoo – 25. elokuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen radio- ja televisiotoimittaja, majuri evp ja kamarineuvos.
Sotilasura

Tarvajärvi valmistui ylioppilaaksi vuonna 1937 ja suoritti Kadettikoulun vuonna 1939. Talvi- ja jatkosodan aikana hän toimi patterin päällikkönä ja patteristoupseerina sekä sotien jälkeen mm. toimistoupseerina Pääesikunnan koulutusosastolla ja puolustusvoimien komentajan adjutanttina. Tarvajärvi haavoittui jatkosodan alussa selkään; salamannopea heittäytyminen maahan pelasti hänet pahemmalta. Hän erosi puolustusvoimien palveluksesta kapteenin arvossa vuonna 1950. Tarvajärvi kertoi myöhemmin lupaavasti alkaneen sotilasuransa katkenneen Pekka Tiilikaisen pyydettyä häntä selostajaksi Lontoon olympialaisiin. Hieman ennen tätä hän oli hakenut Sotakorkeakouluun ja tullut hyväksytyksi pääsykokeisiin. Tarvajärvi ylennettiin majuriksi vuonna 1967.
Ura radiossa ja televisiossa

Ensimmäisen kerran Tarvajärvi esiintyi radiossa joulupukin roolissa Yleisradion jouluna 1941 suorana lähetyksenä rintamakorsusta esittämässä Tulilinjojen joulu -ohjelmassa. Vuonna 1945 hän osallistui Yleisradion järjestämään Tuleeko sinusta radioselostaja? -kilpailuun käsikirjoituksellaan Tiskillä ja tiskin alla, joka käsitteli sodanjälkeisiä kauppahalli-ilmiöitä. Parhaiten sijoittuneet 20 kilpailijaa, joukossa Tarvajärvi, kutsuttiin Pekka Tiilikaisen vetämälle radioselostajakurssille.
Ura radiossa ja televisiossa > Aamukahviohjelmat

Tarvajärvi muistetaan muun muassa radion Tervetuloa aamukahville -lähetyksistä ja television Palapelistä. Sunnuntaiaamuisin lähetetty suosikkiohjelma Aamukahvi päättyi aina Tarvan sanoihin ”ylös, ulos ja lenkille”. Merkittävä rooli aamukahviohjelmissa oli myös pianisti Harry Bergströmillä, joka sävelsi ohjelmaan oman tunnussävelmän, sekä kahvia kaataneella ”Frida-rouvalla” (Frida Öström). Idean aamukahviohjelmaansa Tarvajärvi sai Ruotsin radiossa esitetystä Sigge Fürstin juontamasta Frukostklubben-ohjelmasta ja hän taisteli ideansa hyväksytyksi Yleisradion ohjelmaneuvostossa ohjelmajohtaja Jussi Koskiluoman penseästä asenteesta huolimatta. Ensimmäinen aamukahviohjelma, silloin vielä nimeltään Tahdikasta tapania, esitettiin radiossa 26. joulukuuta 1950; Tervetuloa aamukahville -nimi tuli käyttöön kolmannessa lähetyksessä kaksi viikkoa myöhemmin.
Tarvajärven ollessa selostamassa Oslon talviolympialaisia hänen sijaisenaan aamukahviohjelman juontajana oli Tauno Rautiainen. 1950-luvun henkeä kuvaa, että vuonna 1955 Tarvajärvi sai Yleisradion ohjelmaneuvostolta huomautuksen onniteltuaan aamukahviohjelmassaan kansanedustajia ja ministereitä näiden juuri saamasta 30 prosentin palkankorotuksesta. Ohjemaneuvoston kokouksessa ohjelmajohtaja Jussi Koskiluoma oli pahoitellut Tarvajärven ”arvostelukyvyn pettämistä”.
Tarvajärvi oli radion selostusosaston ja teatteriosaston toimittaja vuosina 1950–1957. Tervetuloa aamukahville -ohjelman lisäksi hän juonsi Lauantaisauna-ohjelmaa. Radion jälkeen Tarvajärvi jatkoi Yleisradiossa Suomen Television toimittajana 1958–1960. Televisiotyönsä johdosta Tarvajärvi teki opintomatkan Yhdysvaltoihin vuonna 1959. Mainos-television vapaana toimittajana hän työskenteli vuodet 1960–1970 ja Ylen viihdetoimittajana 1974-1976.
Ura radiossa ja televisiossa > Palapeli ja Laatikkoleikki

Yleisradio aloitti television koelähetykset maaliskuussa 1957, ja uuden median johtaja Ville Zilliacus pestasi Tarvajärven televisioon. Tarvajärvi päätyi Palapeli-ohjelman juontajaksi sattumalta, kun tehtävään alun perin kaavailtu Kauko Käyhkö joutui kieltäytymään Näyttelijäliiton lakon vuoksi. Vuosina 1958–1960 Yleisradiossa ja vuosina 1962–1963 Mainostelevisiossa esitetty Palapeli  oli studioyleisön edessä kuvattu lavaviihdeohjelma, jonka esikuvana oli vastaavankaltainen ruotsalainen Hylands hörna. Ohjelmassa vieraili yhteiskunnan eliittiin kuuluvia henkilöitä, mikä ei tuolloin vielä ollut tavallista. Eräässä jaksossa eduskunnan puhemies, työuransa aikoinaan parturina aloittanut K.-A. Fagerholm ajoi Tarvajärven pään paljaaksi TV-kameroiden edessä.
Palapeli-ohjelman suosituin osio oli Laatikkoleikki, jossa kilpailija valitsi yhden laatikon kahdeksasta. Tarvajärvi yritti sitten ostaa kilpailijan valitseman laatikon takaisin. Ideana oli, että vain yhden laatikon sisällä oli arvopalkinto, kuten vaikkapa levysoitin, muissa oli joko hyödyllistä käyttötavaraa tai joutavaa rihkamaa. Tarvajärvi vakuutti, ettei hän itse tiennyt eri laatikoiden sisältöä. Laatikkoleikissä Tarvajärven juontajaparina oli silloinen kauppatieteiden opiskelija Lenita Airisto. Viimeisessä Laatikkoleikissä juhlistettiin juuri lunastettua Suomen viidettäsadattatuhannetta televisiolupaa.
Vuonna 1960 Tarvajärvi sai Turussa pidetystä maatalousnäyttelystä lahjaksi porsaan, joka ristittiin yleisöäänestyksessä Palapeli-ohjelman mukaan PP-possuksi. Porsaalle tehtiin oma karsina Pasilan TV-studion lähelle, silloin vielä metsäiseen maastoon. Porsaan kasvua seurattiin ohjelman jaksoissa ja rahaa kerättiin arvuuttelemalla sen kulloistakin painoa ja muita mittoja. Porsaan tuotolla hankittiin joululahjat sadalle kainuulaiselle lapselle ja lopuksi heille kustannettiin junamatka Helsinkiin, jossa he pääsivät tutustumaan kaupungin nähtävyyksiin. Vierailullaan lapset tapasivat myös suosikkinsa Kylli-tädin ja Markus-sedän.
Ura radiossa ja televisiossa > Hyväntekeväisyystempaukset

Mainos-Televisiossa Tarvajärven ohjelmissa kerättiin rahaa erilaisiin hyviksi koettuihin tarkoituksiin. Jo Palapelin ensimmäisellä tuotantokaudella 1958 organisoitiin ”joulujuna”, joka kuljetti 12 vaunulastillista lahjoja rajaseudun lapsille. Ilmasilta-ohjelmassa kerätyillä varoilla hankittiin Suomen Punaiselle Ristille pelastushelikopteri. Tarvajärven ohjelmissa myös Meksikon ja Münchenin olympiajoukkueille koottiin rahaa ja sotainvalideille hankittiin taloja.
Ura radiossa ja televisiossa > Poliisiautoja Liikkuvalle poliisille

Näkyvin Tarvajärven organisoimista hyväntekeväisyyskampanjoista olivat niin kutsutut ”Tarva-autot”. Jouduttuaan kesällä 1965 rattijuopon aiheuttamaan vakavaan auto-onnettomuuteen Tarvajärvi ideoi ja organisoi yhdessä Mainostelevision kanssa Suomessa ainutlaatuisen keräyksen, jossa myytiin Hamsteri-tarroja muun muassa huoltoasemilla. Tarkoituksena oli alun perin hankkia huutavaa resurssi- ja kalustopulaa poteneelle liikkuvalle poliisille muutama uusi auto käytettäväksi liikenteen valvonnassa. Varoja kertyi lopulta niin paljon, että ne riittivät 51 poliisiauton ostamiseen. Samassa yhteydessä öljy-yhtiö Shell lahjoitti viisi uutta poliisiautoa sekä Volvo-Auto ja Helsingin Urheiluautoilijat ry kumpikin yhden. Uusien autojen joukossa oli 11 Volkswagen Kuplaa, kymmenen Opel Rekordia ja Volvo Amazonia, kahdeksan Moskvitš Eliteä ja Dodge Dartia, viisi Plymouth Valiantia ja Volvo 144:ää sekä yksi Volvo P1800 -urheiluauto. Vahvasti oikealle kallellaan olleen Tarvajärven mukaan Moskvitšit järjesti hankintalistalle länsimaisten autojen joukkoon silloinen kansandemokraattinen valtiovarainministeri Ele Alenius. Kaikki 58 autoa luovutettiin poliisille Senaatintorilla 14. toukokuuta 1967 ja ne vastaanotti silloinen ylipoliisipäällikkö Fjalar Jarva.
Kansanedustajana

Tarvajärvi toimi kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1970–1972. Puheenjohtaja Juha Rihtniemi ja puoluesihteeri Harri Holkeri houkuttelivat hänet ehdokkaaksi vuoden 1970 vaaleihin. Kun presidentti Urho Kekkonen hajotti eduskunnan syksyllä 1971, Tarvajärvi ei asettunut ehdolle vuoden 1972 vaaleihin, vaan palasi juontajaksi televisioon.
Urheilu-ura

Niilo Tarvajärvi edusti pesäpallon SM-sarjassa Keravan KooPeetä, ja oli voittamassa SM-hopeaa kaudella 1937. Tarva valittiin Itä-Länsi-otteluun 1938 vaihtopelaajaksi ja 1939, jolloin pelasi kakkosvaravahtina. Tarvajärvi pelasi myös yhden maaottelun: hän oli vuonna 1934 Tallinnassa voittamassa Viroa 18–0.
Joulumaa

Niilo Tarvajärvi toi ensimmäisenä esille ajatuksen Korvatunturin kaupallisesta hyödyntämisestä Joulupukin maana. Väitetään, että Korvatunturia esitti Joulupukin asuinpaikaksi ensimmäisenä Markus-setä Lastentunti-ohjelmassaan vuonna 1927, mutta hän ei kuitenkaan koskaan vahvistanut tätä. Kielitieteilijä Osmo Ikola on kertonut kuulleensa tarinoita Korvatunturista Joulupukin asuinpaikkana jo lapsuudessaan 1920-luvun alkuvuosina, eikä Rautio siten keksinyt tarinaa omasta päästään. Ikolan mukaan uskomus tunnettiin ainakin Satakunnassa, Hämeessä ja Tornion seudulla.
Tarvajärvi alkoi kehittää ideaa Joulumaasta käytyään Disneylandissa Yhdysvaltain-matkallaan vuonna 1959. Hänen visiossaan Joulumaasta olisi tullut Disneylandin suomalainen vastine. Joulumaa-ajatuksen takia Tarvajärvi siirtyi 1960-luvun alussa Yleisradiosta MTV:lle. Hanketta varten perustettiin vuonna 1967 Joulumaa Oy. Lapin ja koko Suomen matkailun uudeksi vetonaulaksi kaavaillusta Joulumaasta tuli Tarvajärvelle lähes pakkomielle, joka maksoi hänelle vuosien aikana paljon niin taloudellisesti kuin henkisestikin.
Joulumaa-hanke joutui jo pian alkamisensa jälkeen vaikeuksiin. Sitä jouduttiin rahoittamaan sieltä täältä haalituin lahjoitusvaroin ja suurelta osin myös lainarahalla, koska monet merkittävät tahot, muun muassa kauppa- ja teollisuusministeriö eivät tulleet sen tueksi. Rahoitusvaikeuksiin ajautunut Joulumaa Oy jätti konkurssihakemuksen Rovaniemen kihlakunnanoikeudelle joulukuussa 1970.
Toukokuussa 1981 kerrottiin Joulumaan siirtyvän Ruotsiin, jossa se oli tarkoitus rakentaa Övertorneån kunnan alueelle Tonttumaan nimellä. Ruotsin valtio myönsi hankkeen toteuttamiseen kuusi miljoonaa kruunua. Tarvajärvi itse oli uskonut ideaansa niin vakaasti, että hän oli ottanut kaikki siitä koituneet velat omille niskoilleen, minkä vuoksi ”eräänä päivänä oven takana ei ollut Joulupukki, vaan ulosottomies” ja hän menetti miltei kaiken omaisuutensa. Silloiseen Rovaniemen maalaiskuntaan vuonna 1998 avattu Santapark oli vain kalpea aavistus Tarvajärven alkuperäisestä suunnitelmasta, ja sen avajaisiin hänet kelpuutettiin pelkäksi mainosnukeksi.
Palkinnot ja tunnustukset

Tarvajärvi ja Teija Sopanen saivat vuonna 1962 ensimmäiset suosituimman televisioesiintyjän Telvis-patsaat. Presidentti Mauno Koivisto myönsi Tarvajärvelle kamarineuvoksen arvonimen vuonna 1989.
Muuta

Niilo Tarvajärven puoliso vuodesta 1942 oli sairaanhoitaja Maija-Liisa Savimaa, ja heillä oli yksi tytär ja kolme poikaa.
Tarvajärven pojanpoika on jalkapalloilija Niklas Tarvajärvi.
Tarvajärvi kuoli 87-vuotiaana lyhyen sairauden jälkeen.
Teoksia

Seutulasta Melbourneen ja takaisin.  Helsinki:  Otava, 1957.
Tarvan mustelmat.  Tampere:  Kustannus Oy Lehmus, 1964.
Satu maista.  Helsinki:  Kauppiaitten kustannus, 1989.  ISBN 951-635-731-8
Kirjallisuutta

Urheilumme kasvot 3, s. 1263.
Oinonen, Paavo: ”Aamukahvilta Joulumaahan: Niilo Tarvajärvi ja julkisuus”, Pohjan tähteet: Populaarikulttuurin kuva suomalaisuudesta, s. 35–62.  (Toimittaneet Hannu Salmi ja Kari Kallioniemi)  Helsinki:  BTJ Kirjastopalvelu, 2000.  ISBN 951-692-475-1
Salokangas, Raimo: ”Tarvajärvi, Niilo (1914–2002)”, Suomen kansallisbiografia, osa 9, s. 663–664.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-450-5  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Niilo Tarvajärvi. Yle Elävä arkisto.
Tarvajärvi, Niilo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1970–1972 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (37):  Aalto (1971–1972)  Aas  Haarla  Hara  Heino-Vesihiisi  Hetemäki-Olander  Holkeri  Huurtamo  Häikiö  Häkämies  Härkönen  Ilaskivi  Jaatinen  Junnila  Katajavuori  Kauppi  Kauppila  Koppanen  Laatio  Lankinen  Linkola  Linkomies-Pohjala  Lähteenmäki  Mykkänen  Mäki  Mäki-Hakola  Nikkilä  Rihtniemi (1970–1971†)  Salmenkivi  Salolainen  Seppä  Sillantaus  I. Suominen  S. Suominen  Särkkä  Tarvajärvi  Vaittinen-Kuikka  Vartia  Vikatmaa 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Jukka Virtanen, Saara Palmgren ja Niilo Tarvajärvi (oik.) Yleisradion Studiotalon rakennustyömaalla kesäkuussa 1960.
Niilo Tarvajärvi puhumassa Hertto­niemessä Helsingissä pääsiäisenä 1962.
Richard Taylor (kenraali)

Richard Taylor
Richard Taylor (27. tammikuuta 1826 – 12. huhtikuuta 1879) oli etelävaltoiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Hän oli Yhdysvaltain presidentin Zachary Taylorin ja Margaret Taylorin poika.
Lapsuus ja nuoruus

Richard Taylor syntyi "Springfieldsin" perhetilalla lähellä Louisvilleä, Kentuckyssä. Tila oli nimetty Taylorin isoisän mukaan, virginialaisen, joka oli palvellut Yhdysvaltain vapaussodassa. Suurimman osan lapsuusvuosistaan hän vietti rajaseudulla isänsä  Zacharyn kanssa, kun tämä palveli upseerina.  Nuorena miehenä hän meni yksityiskouluihin Kentuckyssä ja Massachusettsissa. Vaikka hän aloittikin collegeopintonsa Harvardin yliopistossa, hän valmistui Yalesta vuonna 1845. Hän ei saanut koulutuksesta kunnianosoituksia, mutta vietti suurimman osan ajastaan lukiessaan kirjoja klassisesta ja sotilashistoriasta. Meksikon–Yhdysvaltain sodan aikana hän palveli isänsä sotilassihteerinä.
Sotilasuran ja poliitikonuran alku

Hänen isänsä lähetti hänet pois sodan aikana reumaattisen niveltulehduksen vuoksi. Hän suostui johtamaan perheen puuvillaviljelyksiä Mississippin Jeffersonin piirikunnassa ja 1850, hän houkutteli isänsä (nyt presidentti Taylor, valittu virkaan 1848) hankkimaan Fashionin, suuren sokerinviljelystilan St. Charles Parishista Louisianasta. 10. helmikuuta 1851 Richard Taylor nai Louise Marie Myrthe Bringierin, jonka kanssa sai viisi lasta, joista kaksi poikaa kuoli kuumetautiin sisällissodan aikana. Isänsä kuoleman jälkeen Richard peri Fashionin 1850. Hänellä oli yli 200 orjaa ja hän oli yksi Louisianan rikkaimmista miehistä. Vuonna 1856 kylmyys pilasi hänen kylvönsä ja hän velkaantui pahoin.  Hän oli kuitenkin päättänyt lähteä mukaan politiikkaan ja vuonna 1855 hänet valittiin Louisianan senaattiin, jossa palveli vuoteen 1861 asti. Hän oli demokraatti ja oli demokraattien edustajainhuoneen kokouksessa Charlestonissa, missä yritti heikoin tuloksin sovitella kahden demokrattiryhmittymän välillä.
Sisällissota

Sisällissodan alkaessa Braxton Bragg pyysi häntä avustajakseen Pensacolaan Floridaan. Bragg tunsi hänet ennen sotaa, ja pyysi häntä auttamaan Pensacolaan lähetettävien joukkojen järjestämisessä. Taylor nimitettiin everstiksi 9. Louisianan jalkaväkirykmenttiin, jonka kanssa hän osallistui ensimmäiseen Bull Runin taisteluun. Miehet olivat valinneet hänet päälliköksi, koska uskoivat Taylorin langon Jefferson Davisin lähettävän heidät taisteluun nopeammin. 21. lokakuuta 1861 Taylor ylennettiin prikaatinkenraaliksi. Hän sai komentoonsa louisianalaisprikaatin Richard S. Ewellin Shenandoah Valleyn sotaretkeen Seven daysin taisteluiden aikana. Hän taisteli sotaretken aikana Front Royalissa, ensimmäisessä Winchesterin taistelussa ja Port Republicissa.
Taylor ylennettiin konfederaation armeijan nuorimmaksi kenraalimajuriksi 28. heinäkuuta 1862. Hän oli vähän aikaa pienen alueen komentajana ja sotilasvärvääjänä Louisianassa, osin niveltulehduksensa takia. Vuonna 1863 hänet lähetettiin takaisin rintamalle, ja hän otti osaa Fort Bislandin ja Irish Bendin taisteluihin Unionin kenraalimajuri Nathaniel P. Banksia vastaan. Näiden taisteluiden jälkeen Banks piiritti Port Hudsonin, jonka Taylor puolestaan päätti.
Louisinassa

Taylor marssitti joukkonsa tämän jälkeen Louisianan Richmondiin, ja liittyi yhteen kenraali John G. Walkerin ja tämän teksasilaisjoukkojen kanssa. Walker käski hänen hyökätä kahteen liittovaltion joukkojen hallussaan pitämään kohteeseen Louisianan ja Mississippin rajalla. Hän kuitenkin epäonnistui konfederaation tavoitteissa, ja hävisi Milliken's Bendin ja Youngs Pointin taistelut.
Taistelujen jälkeen Taylor marssitti joukkonsa alas Bayou Techeen ilman Walkeria. Hän valtasi silloisen Brashear Cityn, mistä sai tarvikkeita ja muonaa armeijalleen. Hän eteni New Orleansin laitamille saakka, jota puolusti vain vähäinen määrä Unionin rekryyttejä komentajanaan prikaatinkenraali William H. Emory. Kun Taylor oli hyökkäämässä kaupunkiin hän sai viestin että Port Hudson oli kukistunut ja veti joukkonsa Bayou Techeen välttääkseen sotavankeuden.
Red River -sotaretki

Vuonna 1864 Taylor nöyryytti Nathaniel P. Banksin voittamalla hänet Red Riverin sotaretkeen kuuluneissa Mansfieldin ja Pleasant Hillin taisteluissa. Hän ajoi Banksia takaa Mississippijoelle ja sai konfederaation kongressilta kiitokset. Kaksi Taylorin luotetuinta prikaatinkenraalia Alfred Mouton ja Thomas Green kaatuivat näissä taisteluissa. 8. huhtikuuta 1864 Taylor ylennettiin kenraaliluutnantiksi, vaikka oli pyytänyt vapautusta koska oli kampanjan aikana joutunut esimiehensä Edmund Kirby Smithin epäsuosioon.
Loppusota

Sodan lopussa Taylor sai komentoonsa Alabaman ja Mississippin osastot ja sai tehtäväkseen johtaa Mobilen puolustusta. John Bell Hoodin tuhoisan Tennessee-kampanjan jälkeen hän sai komentoonsa Tennesseen armeijan. Hän antautui viimeisine Mississippin alueen joukkoineen Edward Canbylle 8. toukokuuta 1865 ja armahdettiin viisi päivää myöhemmin.
Viimeiset vaiheet

Sodan jälkeen hän kirjoitti muistelmansa nimeltään "Tuho ja Jälleenrakennus". Hän kuoli New Yorkissa, ja hänet on haudattu Metairien hautausmaahan New Orleansiin.
Käännös suomeksi
Tazi

| Tazi |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Neuvostoliitto ( Kazakstan/ Turkmenistan/ Uzbekistan)
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Rodun syntyaika:  muinainen alkuperä
Alkuperäinen käyttö:  pienriistan metsästys, susien ja hirvien metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästys- ja vahtikoira
Elinikä:  10–12 vuotta
Muita nimityksiä:  Kazakh Tazy, Sredneaziatskaya Borzoya, Tazi, Tazy, Tasy, Tasi, Tadzi, Taji, Tazõ, Mid-Asiatic Greyhound, Mid-Asiatic Borzoi, Mid-Asiatic Tazi, Chart Środkowoazjatycki, Mittelasiatischer Tazi, Lévrier Tazi, Sentralasiatisk Tazi, Levriero Russo-Asiatico a Pelo Semilungp
FCI-luokitus:  ryhmä 10 Vinttikoirat alaryhmä 1 Pitkä- ja hapsukarvaiset #372
Ulkonäkö
Paino:  15–25 kg
Säkäkorkeus:  uros 63-70 cm narttu 58-65 cm
Väritys:  valkoinen, keltainen, punainen, harmaa tai musta - valkoisin merkein tai ilman - maskilla tai ilman
Tazi (ven. Тазы) on neuvostoliittolainen koirarotu. Siitä on olemassa kaksi eri muunnosta, turkmenistanilainen (Turkmenian Tazi) ja kazakstanilainen (Khazakh Tazi).
Tazi-nimitystä on käytetty myös mm. afgaaninvinttikoirasta ja sen muunnoksesta khalag tazista, sekä salukista ja kirgisianvinttikoirasta. Se tarkoittaa persiaksi arabialaista.