stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Belgialainen keittiö
Raaka-aineita

Belgian voidaan katsoa olevan ranskanperunoiden kotimaa, ja maa on yrittänyt saada Unescon tunnustamaan asian. Ranskanperunoiden alkuperästä ei kuitenkaan ole täyttä varmuutta, ja sekä Ranskaa että Belgiaa on ehdotettu niiden kotimaaksi. Peruna tuli Belgiaan vuoden 1601 jälkeen, ja ranskalaisia perunoita valmistettiin maassa luultavasti ensimmäisen kerran 1600-luvun loppupuolella. Ranskanperunoita myydään Belgiassa yleisissä kojuissa, joista saa perunoiden kanssa myös erilaisia kastikkeita. Vuonna 2023 viis suosituinta kastiketta olivat majoneesi, stoofvleessausin kastike, andalouse-kastike, tartarkastike ja ketsuppi. Belgialaiset syövät vuodessa keskimäärin 75 kiloa ranskalaisia asukasta kohden.
Meren antimista suosituimpia ovat erilaiset kalat ja ankeriaat. Myös simpukoita syödään paljon.
Linnunliha on Belgiassa erityisen suosittua, ja kanaa käytetään useisiin ruokalajeihin; flaamit kutsuvatkin brysseliläisiä lempinimellä "kanansyöjät" (Kiekefretters). Ardennien vuoristosta saadaan kuusipeuraa ja villisikaa; metsästyskausi on tavallisesti lokakuun alusta joulukuun loppuun.
Belgian yli 300 eri juuston joukosta tunnetuin on herve, joka on peräisin itäisestä Belgiasta. Belgialaisilla on tapana syödä juustonsa leivän päällä tai patonkien ja sämpylöiden täytteenä. Juustoa käytetään myös raaka-aineena useissa ruokalajeissa, erityisesti makeissa tai suolaisissa juustopiirakoissa.
Ruokalajeja

| Ruokalaji | Kuvaus | Kuva | Lähde |
| --- | --- | --- | --- |
| Waterzooi | kalasta ja vihanneksista valmistettu pata; erityisen suosittua Gentin alueella |  |  |
| Moules-frites | valkoviinissä höyrytettyjä simpukoita, joita tarjoillaan ranskalaisten perunoiden kera |  |  |
| Tomate-crevettes | katkaravuilla ja majoneesilla täytettyjä tomaatteja |  |  |
| Stoemp | peruna-kasvissose |  |  |
| Ardennienkinkku | ilmakuivattua kinkkua; EU:n myöntämä suojattu maantieteellinen merkintä |  |  |
Suklaa

Belgialaisten maailmankuulujen suklaakonvehtien valikoima on hyvin laaja. Belgian vuotuinen suklaantuotanto oli 2000-luvun alussa 220 000 tonnia, josta 180 000 tonnia käytettiin konvehtien päällystämiseen. Suurin osa konvehdeista menee vientiin.
Suklaa tuli Belgiaan alkujaan espanjalaisten mukana 1600-luvulla, jolloin Belgia kuului vielä Espanjan kruunun alaisuuteen. Suklaan kerrotaan levinneen Sveitsiin, jota pidetään Belgian suurimpana kilpailija suklaamarkkinoilla, vuonna 1697 Henri Escherin maistettua kaakaota Brysselissä. Kun Belgia otti Kongon siirtokunnan hallintaansa, Belgia alkoi nousemaan maailmanmaineeseen suklaan tuottajana.
Erilaisia suklaaseen erikoistuneita liikkeitä Belgiassa on arviolta 2000. Tunnettuja brändejä ovat mm. Leonidas, Godiva, Neuhaus ja Bruyerre.
Alkoholijuomat

Belgiassa on yli sata erilaista olutta. Belgialaisia oluita on kolmea tyyppiä: pohjahiivaoluet, joista tunnetuimpia merkkejä ovat Jupiler, La Stella ja La Maes, spontaanisti käyneet oluet (lambic), joiden käymisen aiheuttaa Sennen laaksossa luonnollisesti esiintyvät bakteerit ja villihiiva sekä pintahiivaoluet. Näiden lisäksi Belgiassa on erikoisoluita: vahvat oluet (kuten Duvel), ruskeat oluet (kuten Roodenbach), paksut, tummat ja vahvat oluet, joita tuodaan Britanniasta, kausioluet sekä valko-oluet (kuten Blanche de Louvain).
Ginin kaltainen jenever on suosittua paitsi Belgiassa, myös Alankomaissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Belgialainen keittiö Wikimedia Commonsissa
Belgialaisia suklaakonvehteja.
Belle époque

Auguste Renoirin Le Moulin de la Galette (1876) kuvaa huvittelevia pariisilaisia.
Belle époque (ransk. Belle Époque ’kaunis aikakausi’) oli etenkin Ranskan ja Pariisin mutta myös muun Euroopan historian aikakausi 1800-luvun lopulta ensimmäisen maailmansodan alkuun 1914. Belle époque alettiin suursodan jälkeen nähdä onnellisena aikana, jolloin oli nautittu rauhasta, yltäkylläisyydestä, edistyksestä ja kulttuurillisesta kukoistuksesta.
Ajoitus ja nimityksen historia

Belle époquen katsotaan yleisesti päättyneen ensimmäisen maailmansodan puhkeamista seuranneeseen liikekannallepanoon 1. elokuuta 1914. Ajanjakson alusta on sen sijaan monia erilaisia käsityksiä. Ranskalaiset historioitsijat ovat esittäneet belle époquen aluksi muun muassa Pariisin maailmannäyttelyn avajaisia 6. toukokuuta 1889, Dreyfusin tapauksen alkuvuotta 1894, talouskasvun ja hyvinvoinnin palaamista 1896, Dreyfusin tapauksen huippukohtaa 1898–1899, tai tasalukua 1900, jolloin Pariisissa oli jälleen maailmannäyttely.
Ranskan ulkopuolella belle époquen alku on yleensä sijoitettu aikaisempaan hetkeen kuin Ranskassa, usein vuoteen 1871, kun Ranskan kolmas tasavalta oli saanut alkunsa. Tämä ajoitus on analoginen Britannian viktoriaanisen aikakauden myöhäisvaiheen ja Yhdysvaltain progressiivisuuden kauden kanssa.
Belle époque sai nimensä vasta jälkikäteen, kun se alettiin nähdä ensimmäistä maailmansotaa ja 1900-luvun muita kauhuja edeltäneenä ”kulta-aikana”. Nimitystä oli alettu käyttää Ranskassa satunnaisesti 1930-lukuun mennessä, mutta vielä silloin nimityksellä ei tarkoitettu nimen omaan ensimmäistä maailmansotaa edeltäneitä nostalgisia vuosia. Vasta vuoden 1940 tienoilla nimitys tuli tarkoittamaan juuri 1900-luvun alkuvuosia, kun ranskalainen radiotoimittaja André Alléhaut otti sen käyttöön ohjelmassaan Pariisin kahvilamusiikin aikakaudesta 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä.
Elämä

Belle époquea nimitetään ”kauniiksi” ajanjaksoksi, koska se oli rauhan, yltäkylläisyyden, taloudellisen kasvun, optimismin ja elämänilon aikaa. Eurooppa sai tuolloin nauttia suuresta kulttuurillisesta edistyksestä, taiteellisesta vapaudesta, yhteiskunnallisesta rikkaudesta sekä tieteellisestä ja teknologisesta kehityksestä.
Belle époquen keskus oli Ranskan pääkaupunki Pariisi, mutta se ulottui Euroopassa aina Venäjälle asti sekä Atlantin yli Amerikkaan. Aikakausi alkoi yhden käsityksen mukaan jo Ranskan ja Preussin välisen sodan loputtua vuonna 1871. Ranskan hävittyä sodan Napoleon III:n ”Ranskan toinen keisarikunta” vaihtui ”kolmanteen tasavaltaan”. Vaikka hallitukset vaihtuivatkin tuolloin tiheään, uudenlainen hallintojärjestelmä yhdisti Ranskan kansan paremmin kuin entinen. Ranskassa ja muualla Euroopassa alkoi yli 40 vuotta kestänyt rauhan ja poliittisen vakauden aika. Kukoistava demokratia antoi ranskalaisille vapauden lupauksen, mikä sai aikaan optimismin aallon. Toinen teollinen vallankumous puolestaan pani alulle tärkeitä teknologisia ja tieteellisiä kehityskulkuja, uusia vapauksia ja taloudellisen kukoistuksen. Näissä oloissa konsumerismi, yksityisomistus ja lupaukset tulevasta levisivät koko yhteiskuntaan. Keskiluokka eli porvaristo kasvoi ja alkoi kukoistaa kuluttavana luokkana. Kultakantajärjestelmän käyttö vakautti rahan arvon ja sai kansainvälisen kaupan kukoistamaan. Pariisin maailmannäyttely 1889 lisäsi Pariisin kiinnostavuutta, kuten myös uudenaikainen Eiffel-torni.
Kaikkien yhteiskuntaluokkien elämänlaatua parantaneita keksintöjä olivat muun muassa kaasuvoima, sähkö, juokseva vesi ja kunnollinen viemäröinti. Kun kodin arkielämästä näin tuli helpompaa, ihmisillä oli enemmän aikaa työlle ja vapaa-ajan huvituksille. Auton keksiminen ja rautatieverkoston laajeneminen helpottivat liikkumista ja tekivät monille mahdolliseksi matkustella kauas. Lisäksi polkupyörä toi etenkin naisille uudenlaista liikkumisen vapautta ja itsenäisyyttä. Lennätin ja puhelin helpottivat viestintää. Vaateteollisuuden koneistuminen teki vaihtuvasta muodista huokeampaa kaikille. Ruoantuotannon määrä ja laatu paranivat, jolloin ihmisillä oli entistä enemmän hyvää syötävää ja juotavaa. Ranskalainen gastronomia nousi kukoistukseen, ja Pariisiin avattiin useita laaturavintoloita. Lisäksi pastöroinnin keksiminen paransi ruoan hygieenisyyttä. Kehitys toi työpaikkoja, terveyttä ja hyvinvointia sekä antoi edellytykset populaarikulttuurin laajenemiselle koko kansan huviksi. Ranskassa suosioon nousivat teatteri, musiikkiteatteri ja kabaree, kuten Pariisin Moulin Rouge. Myös urheilun harrastamisesta ja seuraamisesta tuli suosittua ajanvietettä.
Taide saavutti belle époquen aikana uuden vapauden, ja syntyivät esimerkiksi impressionismi ja postimpressionismi. Aikakauden loppuvuosina sai alkunsa moderni taide. Julistetaiteesta tuli suosittu tapa mainostaa kulttuuritapahtumia. Myös huonekalutyyleissä ja koristetaiteessa syntyi kauniita uusia tyylejä, kuten art nouveau.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Belle époque Wikimedia Commonsissa
Pariisin vuoden 1889 maailmannäyttelyn mainosjuliste. Maailmannäyttelyn avajaiset ovat yksi belle époquen ehdotettu alkuhetki.
Liikenneyhteydet ja -välineet paranivat suuresti. Ensimmäiset autot näkivät päivänvalon. Kuvassa Peugeot’n tyyppi 3 vuodelta 1891.
Kabareesta tuli koko kansan huvia. Tanssija Moulin Rougessa (1890), Henri de Toulouse-Lautrecin juliste.
Lev Golitsyn

Lev Golitsyn.
Golitsynin muistomerkki Novyi Svitin viinitilalla Krimin niemimaalla.
Lev Golitsyn venäläisessä postimerkissä vuonna 2020.
Lev Sergejevitš Golitsyn (ven. Лев Серге́евич Голи́цын; 24. elokuuta 1845 Masovia, Kongressi-Puola - 26. joulukuuta 1915 Feodosija, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen ruhtinas, keisarillisten viinitilojen johtaja, venäläisen samppanjan kehittäjä ja Abrau-Durso-samppanjan luoja.
Uran alkuvaihe

Golitsyn syntyi Golitsynin ruhtinassukuun.
Hän valmistui Pariisin yliopistosta vuonna 1862, jonka jälkeen hän siirtyi työskentelemään Venäjän ulkoministeriön Aasian osastolle vuonna 1864 ja ministeriön Moskovan arkistoon vuonna 1866.
Golitsyn jatkoi oikeustieteen opintoja ja hän valmistui Moskovan keisarillisesta yliopistosta vuonna 1872. Golitsyn jatkoi työskentelyä oikeustieteiden parissa Moskovan yliopistossa.
Hän jatkoi opintojaan Leipzigin ja Göttingenin yliopistoissa vuodesta 1872, koska hän tavoitteli uraa oikeustieteen professorina. Matkan aikana hän vieraili Italiassa, Ranskassa ja Saksassa, joissa hän tutustui viinintuotantoon ja viininviljelyyn.
Golitsyn valittiin aateliston johtajaksi Muromissa vuonna 1876. Golitsyn toimi Moskovan keisarillisen arkeologisen seuran kirjeenvaihtajajäsenenä vuodesta 1877.
Venäläisen samppanjan isä

Golitsyn osti Novyi Svitin kartanolinnan Krimin niemimaalta vuonna 1878. Hän istutti yli 600 erilaista viiniköynnöstä. Golitsyn valitsi laadukkaimmat viiniköynnökset, jotka kykenivät kasvamaan Krimin niemimaan kasvuympäristössä ja ilmastossa.
Tarinan mukaan Golitsyn oli rakastunut aristokraattitaustaiseen Nadežda Zasetskaan. Golitsyn halusi tehdä vaikutuksen ihastukseensa viiniopin taidoillaan. Zasetskan perhe omisti maata Krimillä. Golitsyn osti maita perheen tilan naapurista tehdäkseen vaikutuksen.
Venäläisiä samppanjoita oli valmistettu 1700-luvulta lähtien, mutta monet tuotemerkit epäonnistuivat tai ranskalaiset tuotemerkit voittivat kilpailun.
Golitsynin ensimmäinen samppanja valmistui 1880-luvun alussa. Kuohuviini saavutti laajan suosion. Venäjän keisari Aleksanteri III nimitti Golitsynin keisarillisten viinitilojen johtajaksi Krimin niemimaalle ja Kaukasukselle vuonna 1891.
Golitsyn perusti Massandran viinitilan viinikokoelman Krimin niemimaalla vuonna 1894. Golitsynin viinikokoelma käsittää edelleen puoli miljoonaa pulloa.
Golitsyn sai johdettavakseen Abrau-Durson keisarillisen viinitilan, jonka oli perustanut keisari Aleksanteri II vuonna 1871.
Golitsynin tuottamaa Abrau-Durso-samppanjaa tarjoiltiin Venäjän keisari Nikolai II:n kruunajaisissa vuonna 1896. Samppanja sai oikeuden käyttää keisarillisen suvun vaakunaa etiketissä vuonna 1897 ja samppanja saapui avoimille markkinoille vuonna 1898.
Abrau-Durson keisarillinen samppanja oli ainoa tuotemerkki, jonka keisari Nikolai II hyväksyi nautittavaksi. Samppanja saavutti suosiota Venäjän yläluokan keskuudessa.
Ensimmäistä keisarillista samppanjaa myytiin Pietarissa, Moskovassa, Harkovassa, Odessassa, Varsovassa ja Jaltalla. Samppanjaa myytiin Eurooppaan ja Amerikkaan. Abrau-Durson keisarillinen viinitila tuotti puoli miljoonaa pulloa samppanjaa ennen ensimmäistä maailmansotaa.
Golitsynin Novosvetskoje-samppanja voitti Grand Prix -palkinnon Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1900. Samppanja päihitti ranskalaiset samppanjat.
Hän omisti viinikaupan Tverskaja-kadulla Moskovassa.
Golitsyn perusti Feodisijan keisarillisen maatalousseuran vuonna 1900 sekä viininviljelyn ja viinintuotannon komitean vuonna 1901, joka toimi Moskovan keisarillisen maatalousseuran alaisuudessa.
Golitsyn vaikutti siihen, että Venäjän viininviljelystä ja viinintuotannosta tuli ammattimaista ja teollista.
Muistaminen

Golitsyn menehtyi vuonna 1915. Hänet haudattiin Novyi Svitin (nyk. Novyi Svit) kryptaan.
Golitsynin museo avattiin Novyi Svitin kartanolinnassa vuonna 1978. Samana vuonna tuli kuluneeksi sata vuotta samppanjatilan avaamisesta, jossa hän asui 37 vuoden ajan.
Kurt Bendlin

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kurt Bendlin vuonna 1968. |  Kurt Bendlin vuonna 1968. |  Kurt Bendlin vuonna 1968. |  |
Maa:   Saksa
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | México 1968 | kymmenottelu |  |
Kurt Bendlin (22. toukokuuta 1943 Massort, Puola, Saksan miehitysalue – 29. elokuuta 2024 Paderborn, Nordrhein-Westfalen, Saksa) oli saksalainen kymmenottelija ja olympiamitalisti.
Bendlin teki toukokuussa 1967 Heidelbergissä kymmenottelun maailmanennätyksen 8 319 pistettä (nykyisellä taulukolla 8 235 pistettä). Méxicon 1968 olympialaisissa hän saavutti pronssia 8 064 pisteellä. Maailmanennätyksen hän menetti joulukuussa 1969 olympiavoittaja William Toomeylle. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 Bendlin keskeytti ottelunsa.
Anna Mae Aquash

| Anna Mae Aquash> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1945 Shubenacadie, Nova Scotia, Kanada
Kuollut: n. joulukuu 1975 – tammikuu 1976 Yhdysvallat
Ammatti:  aktivisti
Muut tiedot
Järjestö:  Amerikan intiaaniliike (AIM)
Anna Mae Pictou Aquash (27. maaliskuuta 1945 – joulukuu 1975 tai tammikuu 1976) oli kanadalainen mikmak ja Amerikan intiaaniliikkeen (AIM) aktivisti. Anna Mae nousi huomattavaan asemaan liikkeessä, joka ajoi intiaanien oikeuksia radikaaleillakin tavoilla. Hän joutui ongelmiin Yhdysvaltain keskusrikospoliisin eli FBI:n kanssa AIM:n sekaannuttua kahden FBI-agentin ampumiseen 26. kesäkuuta 1975 Etelä-Dakotassa. Anna Mae pakoili syytteitä laittomasta räjähteiden ja aseiden hallussapidosta, kunnes hänet helmikuussa 1976 löydettiin kuolleena. Kuolinsyynä todettiin lopulta olevan murha ja tapauksen tiimoilta tuomittiin vuosikymmeniä myöhemmin useita AIM:n jäseniä. Anna Maen oli oletettu olevan FBI:n tiedonantaja, mutta tapaus ei selvinnyt kokonaan koskaan.
Elämäkerta > Nuoruus

Anna Mae Aquash syntyi 27. maaliskuuta 1945 Kanadan Nova Scotiassa sijaitsevassa Shubenacadiessa. Anna Mae ja hänen kaksi vanhempaa siskoaan ja veljensä varttuivat mikmakien Pictou Landingin intiaanireservaatilla. Perhe oli hyvin köyhä. Anna Maen isä teki perinteisiä käsitöitä ja iskosti lapsiinsa perinteistä kulttuuria. Hän kuitenkin kuoli vuonna 1956 ja perheen äiti jätti lapsensa naidakseen uuden miehen. Anna Mae menestyi huonosti koulussa. Hän kävi jonkin aikaa Milford High School-koulua, mutta jätti sen lopulta kesken.
Vuonna 1962 Anna Mae muutti Maineen Yhdysvalloissa työskennelleen maataloustöissä. Mainesta hän muutti edelleen Bostoniin Massachusettsissa. Tuolloin hän seurusteli Jake Maloney-nimisen mikmakmiehen kanssa. Anna Mae sai töitä kangastehtaalla ja Jake perusti oman karatekoulunsa. Kesäkuussa 1964 pari sai lapsen, jolle annettiin nimi Denise. Deniseä seurasi hieman yli vuotta myöhemmin Deborah. Lopulta pari muutti Bostonista takaisin Kanadaan, jossa he asettuivat New Brunswickissa sijainneelle mikmakreservaatille ja menivät virallisesti naimisiin Richibuctossa.
Elämäkerta > Aktivismi

Anna Mae erosi miehestään vuonna 1969 ja hän palasi vanhalle työpaikalleen tehtaalla Bostonissa. Bostonissa hän oli mukana perustamassa Bostonin intiaanien parissa alkoholin vastaista työtä tehnyttä Boston Indian Councilia. Anna Mae kärsi alkoholismita myös itse eronsa jälkeen. Marraskuussa 1970 hän osallistui Amerikan intiaaniliikkeen (American Indian Movement, AIM) järjestämään tapahtumaan, jossa surtiin siirtolaisten saapumista Plymouthiin. AIM oli perustettu Minneapoliksessa vuonna 1968 Mustat pantterit-järjestön malliin ja siitä muodostui lopulta intiaaniliikkeen radikaalein ja näkyvin haara. Anna Mae alkoi kiinnostua yhä enemmän intiaaniliikkeestä ja aktivismista. Erityisesti häntä innoittivat Russell Meansin puheet. Vuonna 1971 hän alkoi tryöskennellä kokeellisella päivähoitopaikalla pääosin mustalla Roxburyn kaupunginosalla ja sai apurahan Brandeisin yliopistolle. Hän päätti kuitenkin yliopiston sijaan jatkaa yhteisötyötään.
Bostonissa oleskellessaan Anna Mea oli tavannut ojibwataiteilija Nogeeshik Aquashin. Yhdessä he matkustivat Washingtoniin osallistuen siellä järjestetylle Rikottujen lupausten tie-marssille. Maaliskuussa 1973 he lähtivät puolestaan Pine Ridgen reservaatille, jossa käynnissä oli Wounded Kneen valloitus. Anna Mae salakuljetti Wounded Kneen poliisin piirittämille mielenosoittajille tarvikkeita tiesulkujen läpi. 12. huhtikuuta Anna Mea ja Nogeeshik avioituivat perinteisessä lakota-seremoniassa. Joitakin päiviä myöhemmin pari pidätettiin heidän yrittäessään lähteä Wounded Kneeltä. He palasivat ensin Bostoniin ja sieltä edelleen Ontarioon, jossa järjestettiin taidenäyttely rahan keräämiseksi AIM:n toimintaan.
Elämäkerta > FBI

Toukokuussa 1974 Anna Mea oli eronnut jälleen miehestään ja muutti Twin Cities-alueelle Minnesotasa. Hän työskenteli AIM:n eri laitoksissa, kuten selviytymiskouluilla Minneapoliksessa ja St. Paulissa. Hän tutustui Dennis Bankiin ja alkoi myös itse hahmottua AIM:n johdossa. Syksyllä 1974 Anna Mae muutti Los Angelesiin, jossa tarkoituksena oli perustaa AIM:n länsirannikon toimisto. Tammikuussa 1975 Anna Mae oli mukana valtaamassa hylättyä luostaria Wisconsinin Greshamissa ja palasi sieltä St. Pauliin selviytymiskouluille. Edelleen muutaman mutkan kautta hän saapui Jumping Bull -ranchille. AIM:n aktivisteja oli saapunut paikalle, kun Pine Ridgen reservaatillaolivat nousseet jännitteet lakota-traditionalistien ja heimopäällikkö Dick Wilsonin välillä.
26. kesäkuuta 1975 Jumping Bull -ranchillä sattui välikohtaus, jossa ammuttiin kaksi Yhdysvaltain keskusrikospoliisin eli FBI:n agenttia. Myös yksi AIM:n jäsen oli kuollut. Alkoi suurimittainen miesjahti, kun FBI yritti saada tekijöitä kiinni. Anna Mae oli ollut paikalla ja liittovaltion mielestä hän oli tapaukseen osallinen vähintään silminnäkijän mittakaavassa. Hänet pidätettiin Rosebudin reservaatilla AIM johtaja Leonard Crow Dogin kanssa. 5. syyskuuta Anna Mae sai syytteet räjähteiden ja aseiden luvattomasta hallussapidosta. Hänet päästettiin vapaaksi takuita vastaan. Anna Mae päätti olla menemättä oikeudenkäyntiin ja pakeni. Hän liikkui kuukausia eri puolilla Yhdysvaltoja. Los Angelesissa hän sai AIM:n kannattajalta Marlon Brandolta 10 000 dollaria ja suntoauton. Lopulta hänet pidätettiin uudelleen 14. marraskuuta Port Madisonin reservaatilla Washingtonissa. Hänet tuotiin takaisin Etelä-Dakotaan vastaamaan syytteistä Rosebudin tapauksessa. Kuitenkin jälleen kerran hänet vapautettiin vain hieman ennen oikeudenkäyntiä ja hän pakeni piilotellen Coloradossa.
Elämäkerta > Kuolema

24. helmikuuta 1976 Anna Maen ruumis löydettiin läheltä törmännettä Wanbleessa lähellä Pine Ridgen reservaattia Etelä-Dakotassa. Ruumis oli jo pahasti maatunut ja sen tunnistaminen välittömästi ei ollut mahdollista. Päällään ruumilla oli punaruskea laskettelutakki ja farkut. Ruumis makasi polvet rinnassa. Anna Mae lienee kuollut jo joulukuussa 1975 tai tammikuussa seuraavana vuonna. Ruumista tutkinut patologi totesi kuolinsyyksi kylmettymisen, mutta ei vieläkään tunnistanut ruumista. Ruumiin kädet irrotettiin mahdollista myöhempää tunnistamista varten ja muu ruumis haudattiin 3. maaliskuuta 1976 Holy Rosary Mission-hautausmaalle Pine Ridgen reservaatissa. FBI tutki tapausta ja jo hautauspäivänä ruumiin käsien todettiin kuuluvan Anna Mae Aquashille. Anna Mean perhe pyysi tämän johdosta uutta ruumiin avausta. Ruumis nostettiin haudasta ja sitä tutkittiin uudelleen 10. maaliskuuta. Tälläkertaa patologi totesi Anna Maen tulleen tapetuksi. Hänen takaansa oli ammuttu lähietäisyydeltä .32-kaliiperisella aseella. Kallosta löytyi yksi luoti. Neljä päivää myöhemmin ruumis haudattiin uudelleen Oglalassa. 21. kesäkuuta 2004 Anna Mae haudattiin jälleen kerran uudelleen mikmakreservaatille Nova Scotiassa.
Anna Maen kuolemaan johtaneita tapahtumia ei tunneta varmuudella. Kuoleman aikaan AIM oli hajoamassa eri ryhmittymiin. Etenkin Pine Ridge tunnettiin murha-aallosta ja uutista Anna Maen kuolemasta ei heti pidetty yllättävänä. Monet pitivät häntä taas yhtenä "oikeutetun taistelun" uhrina. Monet syyttivät kuolemasta aluksi FBI:ta. Tapaus muuttui kuitenkin monimutkaisemmaksi. Jotkin todisteet viittaavat siihen, että hän oli Coloradoon saapuessaan tullut Denveriin, josta ryhmä AIM:n jäseniä oli siepannut hänet. He saattoivat epäillä Anna Maen olevan FBI:n tiedonantaja ja he ovat voineet murhata hänet tästä syystä. Teoriaa ovat tukeneet esimerkiksi monet osavaltion ja liittovaltion syyttäjät. FBI oli tosiaan lähestynyt Anna Maeta useampaankin otteeseen. FBI kuitenkin ilmoitti, että hän ei ollut koskaan työskennellyt keskusrikospoliisille. Tiertyt piirit AIM:ssä ovat esittäneet vaihtoehtoisen teorian, jonka mukaan Anna Mae tiesi 26. kesäkuuta 1975 kaksi FBI-agenttia ampuneiden henkilöllisyyden ja hänet on tästä syystä tapettu.
Tutkintaa haittasi pitkään AIM-aktiivien haluttomuus puhua poliisille. Lopulta yksi heistä suostuteltiin yhteistyöhön. Lopputuloksena poliisi nauhoitti salaa keskustelun, jolla Arlo Looking Cloud tunnusti hakeneensa Anne Marien Denveristä mainiten John Grahamin ampuneen hänet. Miehiä vastaan nostettiin syytteet. Arlo Looking Cloud tuomittiin vuonna 2004 ja John Graham vuonna 2010. Poliisi ei usko kuitenkaan heidän olleen ainoita tekijöitä. Monet silminnäkiät mainitsivat myös Theda Nelson Clarkin, joka kuoli ennen mahdollisia syytteitä vuonna 2011. Mahdollisesti myös Clark toimi jonkun muun käskystä. Häntä ehkä ohjannut Thelma Rios sai sopimuksella syyttäjän kanssa tuomion vain sieppauksesta. Lopullisesti asiaa ei selvitetty ja mahdollisesti käskyjä tuli myös kokreampaa AIM:n verkostossa.
Anna-Lea Kopperi

Anna-Lea Kopperi (s. 1960 Kitee) on suomalainen kuvataiteilija ja kuvanveistäjä. Hän on tehnyt myös ympäristö- ja yhteisöteoksia. Kopperi opiskeli Suomessa vuosina 1987–1989, Montpellierissä 1989–1990 ja vuosina 1990–1996 Düsseldorfin taideakatemiassa. Kopperin teoksia oli ensi kerran esillä vuonna 1993.
Sini-puna-silta (pohjoinen-etelä), 2002, Helsinki.
Kopperin ympäristötaideteos Sini-puna-silta (pohjoinen-etelä) on julkistettu vuonna 2002. Teos on junaradan ylittävä kevyen liikenteen silta Kannelmäen aseman kohdalla. Kopperi on teoksessaan käyttänyt katetun sillan ikkunoista näkyvän maiseman muuttamiseen läpinäkyviä värikalvoja. Kylmä pohjoinen ja lämmin eteläinen maisema kohtaavat sillalla, kun valo lankeaa sille ikkunoiden läpi. Teos oli ajateltu väliaikaiseksi, mutta Helsingin kaupungin liikennelaitos osti teoksen ja se jäi paikoilleen.
Kopperin ympäristötaideteos Ruoko oli Salon Halikonlahden ympäri levittäytyneen Green art -tapahtuman osana vuonna 2006. Tapahtuma ulottui Salon, Halikon, Perniön ja Kemiön alueille asti.
Kopperille myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2022.
Aiheesta muualla

Anna-Lea Kopperin kotisivu
Taide rakentamisessa -sivusto
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland