stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Timbres, espace, mouvement
Kokoonpano

4 huilua
4 oboea
4 klarinettia
4 fagottia
4 käyrätorvea
3 trumpettia
3 pasuunaa
tuuba
harppu
patarummut
lyömäsoittimet
celesta
12 selloa
10 kontrabassoa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Timbres, espace, mouvement (Dutilleux)
Käännös suomeksi
Tatu Leppänen

| Tatu Leppänen |
| --- | --- |
 Leppänen vuonna 2021
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. heinäkuuta 1968 (ikä 56) Hämeenlinna
Ammatti:  juristi
Tatu Aki Tapani Leppänen (s. 19. heinäkuuta 1968 Hämeenlinna) on suomalainen juristi. Hän on  korkeimman oikeuden presidentti 1.9.2019 alkaen  . Leppänen on toiminut urallaan tutkijana, lainvalmistelijana ja tuomioistuinlaitoksessa tuomarina.
Ura

Leppänen valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1990 ja oikeustieteen lisensiaatiksi 1992. Hän sai varatuomarin arvon 1994 auskultoituaan Helsingin käräjäoikeudessa. Vuonna 1998 Leppänen väitteli oikeustieteen tohtoriksi.
Leppänen on toiminut tutkimustehtävissä Helsingin yliopiston rikos- ja prosessioikeuden laitoksella. Hänet nimitettiin prosessioikeuden dosentiksi 2002. Sen jälkeen Leppänen toimi pitkään oikeusministeriössä lainvalmistelutehtävissä, kuten lainsäädäntöneuvoksena 2001–06 ja 2008–09. Hän on työskennellyt myös eduskunnan oikeusasiamiehen kansliassa.
Leppänen siirtyi tuomioistuintehtäviin vuonna 2010, kun hän toimi määräaikaisena hovioikeudenneuvoksena Helsingin hovioikeudessa. Hän toimi Vantaan käräjäoikeuden käräjätuomarina 2010–14. Leppänen nimitettiin Hyvinkään käräjäoikeuden päälliköksi eli laamanniksi 1. elokuuta 2014 lukien.
Leppänen nimitettiin korkeimman oikeuden jäseneksi eli oikeusneuvokseksi 1. syyskuuta 2016 lukien. Virka vapautui eläkkeelle siirtyneeltä oikeusneuvos Kari Kituselta. Leppänen siirtyi korkeimpaan oikeuteen Hyvinkään käräjäoikeudesta, jossa hän oli toiminut laamannina vuodesta 2014 alkaen. Aikaisemmin Leppänen on toiminut korkeimmassa oikeudessa määräaikaisena esittelijänä 1995–1996.
Aiheesta muualla

Tatu Leppäsen esittely korkeimman oikeuden sivuilla
| --- | --- |
Edeltäjä: Timo Esko: Korkeimman oikeuden presidentti 2019–
Terroristit

| Terroristit Välikohtaus> The Incident |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Larry Peerce
Käsikirjoittaja:  Nicholas E. Baehr
Perustuu:  Nicholas E. Baehrin televisionäytelmään
Tuottaja:   Edward Meadow  Monroe Sachson 
Säveltäjä:  Charles Fox
Kuvaaja:  Gerald Hirschfeld
Lavastaja:  Emanuel Gerard
Pääosat:   Tony Musante  Martin Sheen  Beau Bridges  Brock Peters  Jack Gilford  Thelma Ritter 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Moned Associated
Levittäjä:  20th Century Studios
Ensi-ilta:  1967
Kesto:  100 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Terroristit, televisiossa Välikohtaus (The Incident) on vuonna 1967 ensi-iltaan tullut yhdysvaltalainen neo-noir-elokuva. Sen on ohjannut Larry Peerce. Elokuva perustuu Nicholas E. Baehrin televisionäytelmään Ride with Terror.
Elokuvan aiheena on kahden kaveruksen harrastama satunnaisiin ihmisiin kohdistuva väkivalta newyorkilaisessa sunnuntai-illassa. Aikansa ulkona riehuttuaan he siirtyvät metroon, jossa he kiusaavat vaunuun satunnaisesti osuneita matkustajia, jotka on esitelty ennen vaunujaksoa omissa pienissä jaksoissaan ennen vaunuun tuloa. Kolme tähteä elokuvalle antaneen Timo Peltosen mukaan Artien roolia esittävä Martin Sheen on elokuvan heikoin lenkki, sen sijaan Tony Musante Joen roolissa on uskottavampi. Kun elokuvaa alkaa vaivata kaavamaisuus, jännitys kiristyykin lopulta ”vielä pari kierrosta tiukemmalle”.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tony Musante  | … |  Joe Ferrone   |
|  Martin Sheen  | … |  Artie Connors   |
|  Ed McMahon  | … |  Bill Wilks   |
|  Diana Van der Vlis  | … |  Helen Wilks    |
|  Victor Arnold  | … |  Tony Goya   |
|  Donna Mills  | … |  Alice Keenan   |
|  Jack Gilford  | … |  Sam Beckerman   |
|  Thelma Ritter  | … |  Bertha Beckerman   |
|  Beau Bridges  | … |  Pfc. Felix Teflinger   |
|  Robert Bannard  | … |  Pfc. Phillip Carmatti   |
|  Mike Kellin  | … |  Harry Purvis    |
|  Jan Sterling  | … |  Muriel Purvis   |
|  Gary Merrill  | … |  Douglas McCann   |
|  Robert Fields  | … |  Kenneth Otis   |
|  Brock Peters  | … |  Arnold Robinson   |
|  Ruby Dee  | … |  Joan Robinson   |
Tomasz Arceusz

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 11. syyskuuta 1959 (ikä 65)
Syntymäpaikka: Raciąż, Puola
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 179 cm
Seura
Seura: VIFK (A-jun.)
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1977–1978 | Błękitni Raciąż |  |  |
| 1978–1981 | Ursus |  |  |
| 1981–1982 | Motor Lublin | 22 | (1) |
| 1982–1984 | Stal Bielsko-Biała |  |  |
| 1984 | Śniardwy Orzysz |  |  |
| 1985–1989 | Legia Varsova | 111 | (25) |
| 1989 | VPS | 22 | (20) |
| 1990 | Legia Varsova | 2 | (0) |
| 1990–1996 | VPS | 150 | (49) |
| 1997 | Sundom IF |  |  |
| 1997 | → JJK (laina) | 5 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 312 | (95) |
Valmennusura
1995: VPS
1997: Sundom IF
2005–2007: Kiisto
2008: VIFK
2011–2012: TP-Seinäjoki/SJK (jun.)
2013–2014: VIFK (A-jun.)

Tomasz Arceusz (s. 11. syyskuuta 1959 Raciąż, Puola) on puolalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja, mutta pelasi myös liberona sekä hyökkääjänä.
Arceusz pelasi Motor Lublinissa ja KP Legia Varsovassa yhteensä 135 Puolan pääsarjan ottelua. Puolan lisäksi Arceusz pelasi Suomessa. Hän edusti Vaasan Palloseuraa Veikkausliigassa kaudella 1995 ja kaudella 1996 yhteensä 37 ottelussa, joissa hän teki yhden maalin. Ykkösessä Arceusz edusti VPS:aa ja JJK Jyväskylää pelaten yhteensä 77 ottelua ja tehden niissä 24 maalia. Kaudella 1995 hän toimi VPS:n pelaajavalmentajana.
Pelaajauransa jälkeen Arceusz on valmentanut FC Kiistoa kausina 2005–2007 ja Vasa IFK:ta 2008. Vuosina 2011–2012 hän toimi TP-Seinäjoen ja Seinäjoen Jalkapallokerhon juniorivalmennuksessa. Kausina 2013–2014 Arceusz valmensi VIFK:n A-junioreita.
Espanjan Länsi-Intia

Espanjan Länsi-Intia tai Espanjan Antillit (esp. Las Antillas Españolas tai Las Antillas Occidentales) oli Espanjan Karibian siirtomaiden nimi.
Espanjan valtaamat saaret olivat Hispaniola nykypäivän Haitissa ja Dominikaaninen tasavalta, Kuuba, Puerto Rico, Saint-Martin, Neitsytsaaret, Anguilla, Montserrat, Guadeloupe ja Pienet Antillit, Jamaika, Caymansaaret, Venezuela, Trinidad ja Islas de la Bahía.
Kristoffer Kolumbuksen Amerikan tutkimusmatkat keskittyivät saariin, joista tulivat myöhemmin Espanjan Länsi-Intia. Saaret olivat myös ensimmäiset, jotka eurooppalaiset kolonisoivat pysyvästi. Espanjan Länsi-Intia oli myös Espanjan Amerikan imperiumin kestävin osa ja luovutettiin vasta vuonna 1898 Espanjan–Yhdysvaltain sodan loputtua. Espanja hallitsi yli kolmen vuosisadan ajan Karibian satamakaupunkien verkostoa, johon sisältyivät Havana (Kuuba), San Juan (Puerto Rico), Cartagena de Indias (Kolumbia), Veracruz (Meksiko) ja Portobelo (Panama).
Jotkut pienemmät saaret vallattiin tai luovutettiin muille Euroopan siirtomaavalloille joko sodan tai diplomaattisten sopimusten seurauksena 1600- ja 1700-luvuilla. Muut kuten Dominikaaninen tasavalta itsenäistyivät 1800-luvulla.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Spanish West Indies
Englanninbulldoggi

| Englanninbulldoggi |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Englanti,  Iso-Britannia
Määrä:  Suomessa rekisteröity 5 034 (2021)
Rodun syntyaika:  1800-luku
Alkuperäinen käyttö:  härkätappelut
Nykyinen käyttö:  seurakoira
Elinikä:  4–9 vuotta
Muita nimityksiä:  bulli, doggi, enkkubulli, English Bulldog, British Bulldog, Bulldog, inglise buldog
FCI-luokitus:  ryhmä 2 Pinserin ja snautserin tyyppiset, molossikoirat ja sveitsinpaimenkoirat alaryhmä 2.1  Mastiffityyppiset molossikoirat #149
Ulkonäkö
Paino:  22–25 kg
Säkäkorkeus:  31–36 cm
Väritys:  fawn-valkoinen, harmaabrindle, brindle-valkoinen, punainen, fawn tai puna-valkoinen
Englanninbulldoggi (engl. English Bulldog) on hyvin vanha englantilainen koirarotu, joka kuuluu FCI-roturyhmään 2 – Pinserit, snautserit, molossityyppiset ja sveitsinpaimenkoirat, ja alaryhmään mastiffit. Englanninbulldoggia pidetään Yhdistyneen kuningaskunnan kansallisena ikonina.
Tieteelliseksi nimeksi on aikoinaan esitetty Canis anglicus.
Oslon käräjäoikeus antoi 31.1.2022 tuomion, jonka mukaan englanninbulldogin ja cavalierkingcharlesinspanielin kasvattaminen on Norjan eläinsuojelulain 25 §:n vastaista. Suomen Kennelliiton edustaja arvelee, että rotu siirtyy pimeille markkinoille, koska kiellettiin vain Norjassa kasvattaminen Norjan kennelliiton alaisuudessa rekisteröityinä. Sitä voi siten tuoda maahan ja kasvattaa järjestäytyneen toiminnan ulkopuolella.
Ulkonäkö

Englanninbulldoggi on melko pieni ja tukevarakenteinen. Sillä on lyhyt, hienojakoinen, pehmeähkö karvapeite, massiivinen runko, vankat ja voimakkaat jalat, suuri ja voimakas pää, jossa on lyhyt kuono ja huomattava alapurenta. Pään sekä kaulan alueella on löysää nahkaa ja poimuja. Englanninbulldoggin paino on noin 18–35 kg riippuen suuresti yksilön koosta ja iästä. Rotumääritelmässä ei korkeutta ole määritelty, mutta käytännössä rotu on noin 35–45 cm korkea.
Väritykseltään englanninbulldoggi on valkoinen, keltainen tai juovikas tummalla maskilla tai ilman sekä valkoisilla merkeillä tai ilman. Musta väri punaruskein merkein tai ilman sekä vaaleapigmenttisyys (sininen pigmentti) ovat näyttelykoirilla vakavia virheitä.
Alkuperä

Englanninbulldoggi polveutuu koiratyypistä, joka oli karhutaisteluissa käytettyjen mastiffi-vartiokoirien ja sisukkaiden metsästysterrierien risteytys. Tyypin 1600-luvulla saama nimi bulldog eli sananmukaisesti "härkäkoira" viittaa sen alkuperäiseen käyttötarkoitukseen tappeluissa härkiä vastaan. Vahva ja päättäväinen bulldoggi oli ihanteellinen tappelukoira, joka vammoistaan välittämättä riippui sitkeästi kiinni härässä. Nykyistenkin bulldoggirotujen tärkeän tunnistusmerkin, lyhyen kuonon, kerrotaan alun perin auttaneen koiraa hengittämään härkää purressaan.
Kun härkätappelut kiellettiin Britanniassa 1830-luvulla, bulldoggityyppinen koira oli vaarassa kadota. Koirankasvattaja Bill George jalosti taistelukoirista vähemmän aggressiivisia, ja nykymuodossaan englanninbulldoggi tunnetaan hyvin lempeänä ja rauhallisena rotuna. Härkätappeluiden päättymisen jälkeen englanninbulldoggin käyttötarkoituksena on ollut ainoastaan seurakoirana olo, mikä on mahdollistanut rodun ulkonäön piirteiden jalostamisen äärimmilleen. Nykyisellä englanninbulldoggilla on verrattain hyvin suuri ja lyhyt pää, erittäin leveä rinta ja lyhyet jalat sekä tukeva runko, ja näyttelyissä menestyvät yksilöt kärsivät usein koiran elämää hankaloittavista vaivoista. Rodun jalostuksessa panostetaan nykyisin aiempaa enemmän koirien terveyteen, mutta joukko sen kasvattajia on perustanut myös erillisen, vanhantyyppiseen englannibulldoggiin pyrkivän jalostussuunnan.
Terveys

Englanninbulldoggilla esiintyy lyhytkuonoisille roduille tyypillisiä vaivoja kuten kuorsausta, hengitysteiden ahtautta, penikointivaikeuksia ja suurempi alttius lämpöhalvaukseen ja silmävaivoihin. Rodulla esiintyy myös sydänvikoja ja tutkituista roduista eniten lonkkavikaa. Löysän nahan poimut kasvoissa tulehtuvat herkästi mikäli niitä ei puhdisteta asianmukaisesti. Englanninbulldoggin riski sairastua koiran kuivasilmäisyyteen on lähes kymmenkertainen verrattuna rotuihin, joilla ei ole erityisherkkyyttä.
Vuosina 1988–2012 suomalaisista englanninbulldogeista on lonkka- ja kyynärkuvattu kaksi prosenttia. Tutkituista koirista yhdellä prosentilla on terveet lonkat (luokitus A tai B) ja 49 prosentilla terveet kyynärät (luokitus 0). Polvinivelet on tutkittu neljältä prosentilta rodun yksilöistä; tutkituista koirista 95 prosentilla ei ole polvilumpion luksaatiota. Silmät on tutkittu 3 prosentilla koirista ja tutkituista terveeksi todettu 49 prosenttia. Englannin kennelklubin vuonna 2004 teettämässä kyselytutkimuksessa englanninbulldoggien keskielinikä oli  6,3 vuotta.
Rodulta on löydetty DVL2-geenin mutaatio, joka liittyy sen ja kahden muun lyhytkallorodun (ranskanbulldoggi, bostoninterrieri) kallon, rintakehän, kaulan sekä selkärangan luuston epämuodostumiin. Poikkeavuuksia on myös hampaistossa. Mutaatio on samantapainen kuin ihmisillä esiintyvä harvinainen Robinowin oireyhtymään, jossa ihmisellä on samalaisia ulkoisia poikkeavuuksia kuin  tutkitulla koirarodulla. Englannin- ja ranskan bulldoggeilla ei ole normaalia geeniä ollenkaan, bostoninterrierreillä kuudella prosentilla.  Muiden lyhytkallorotujen ulkomuoto johtuu eri tekijöistä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, pdf)
Suomen Englanninbulldoggiyhdistys ry
Englanninbulldoggiharrastajat ry (Arkistoitu – Internet Archive)
Englanninbulldoggi Koirat.com:ssa
Summary results of the Purebred Dog Health Survey for British Bulldogs
1800-luvun maalaus härkätappelusta. Sonnin kimpussa on monenlaisia koiria, vasemmalla seisova mies pidättelee lyhytkalloista ja vantteraa valkokirjavaa koiraa.
Bulldoggin muotokuva vuodelta 1895. Kuvan koira on vanttera, matalahko, lyhytkuonoinen ja leveärintainen, mutta piirteliltään nykyistä englanninbulldoggia paljon hillitympi.
Teuro

| Teuro |
| --- | --- |
 Teuron kylä
 Teuro
 Koordinaatit: 60.863505020°N, 23.929038542°E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Kanta-Häme
Kunta:  Tammela
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Teuro on kylä Tammelassa Kanta-Hämeessä. Se sijaitsee kunnan   koillisosassa lähellä Hämeenlinnan, aiemmin Hattulan rajaa. Valtatie 10:ltä erkanee luoteeseen seututie 283, joka kulkee kylän halki. Teuron lähikyliä ovat idässä Kuuslammi, luoteessa Lautaporras, lännessä Susikas ja etelässä Loimonen. Kylässä virtaa Teuronjoki.
Teuro–Kuuslammi valittiin  ensin Kanta-Hämeen vuoden kyläksi ja sitten myös koko Suomen vuoden kyläksi vuonna 2018.
The Hurt Locker

| The Hurt Locker |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Kathryn Bigelow
Käsikirjoittaja:  Mark Boal
Tuottaja:  Kathryn Bigelow Mark Boal Nicolas Chartier Greg Shapiro
Säveltäjä:  Marco Beltrami Buck Sanders
Kuvaaja:  Barry Ackroyd
Leikkaaja:  Chris Innis Bob Murawski
Tuotantosuunnittelija:  Karl Júlíusson
Pukusuunnittelija:  George L. Little
Pääosat:  Jeremy Renner Anthony Mackie Brian Geraghty Christian Camargo Evangeline Lilly Ralph Fiennes David Morse Guy Pearce
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Warner Bros.    Summit Entertainment &  Universal Studios   Optimum Releasing & Lionsgate
Levittäjä:  Summit Entertainment Budapest Film Netflix
Ensi-ilta:   27. marraskuuta 2009
Kesto:  131 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  15 000 000 dollaria
Tuotto:  49 230 772 dollaria
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Hurt Locker on vuonna 2008 ensi-iltansa saanut Kathryn Bigelow’n ohjaama toimintaelokuva. Siinä seurataan Yhdysvaltain maavoimien raivaajaryhmää (EOD-ryhmä) Irakin sodan aikana. Elokuvan käsikirjoitti vastaavanlaisen ryhmän mukana sotatoimittajana Irakissa ollut Mark Boal. Elokuvan pääosissa ovat Jeremy Renner, Anthony Mackie ja Brian Geraghty. Elokuvan erikoisuuksiin lukeutuu se, että nimekkäimmät näyttelijät Ralph Fiennes, David Morse ja Guy Pearce tekevät varsin pienet roolit.
Elokuva palkittiin Oscar-gaalassa 2010 vuoden 2009 parhaan elokuvan Oscarilla. Yhteensä se sai kuusi Oscar-palkintoa, oltuaan ehdokkaana yhdeksään palkintoon.
Juoni

Elokuvan alkukohtauksessa ylikersantti Matthew Thompson (Guy Pearce) saa surmansa matkapuhelimella räjäytetyssä tienvarsipommi-iskussa. William “ Will” James (Jeremy Renner) korvaa hänet pomminpurkuryhmän johtajana. Kaksi hänen ryhmänsä jäsentä ovat J. T. Sanborn (Anthony Mackie) ja Owen Eldridge (Brian Geraghty). Ryhmälle syntyy riitaa Jamesin käyttäessä muiden rämäpäisenä pitämiä metodeja pommien purussa. Sanborn harkitsee jopa murhaavansa Jamesin seuraavan purkutyön aikana aiheuttamalla "vahingon" töiden aikana. Jännitteet ryhmän sisällä kasvavat Eldridgen kuultua Sanbornin ajatuksista. Tällä välin James on tutustunut irakilaiseen DVD-levyjä myyvään poikaan lempinimeltään “Beckham” (Christopher Sayegh). Matkalla tukikohtaan ryhmä kohtaa joukon arabeiksi pukeutuneita sotilaita, joiden kulkuneuvosta on puhjennut rengas. "Arabit" paljastuvat brittiläiseksi palkkasotilaiksi, joiden johtaja (Ralph Fiennes) kertoo heidän pidättäneen korkea-arvoisen etsintäkuulutetun irakilaisen. Joukko joutuu yhtäkkiä tulitukseen ja vangit yrittävät karata. Koska brittien johtajan mukaan palkkio saadaan "elävänä tai kuolleena", vangit ammutaan. Samalla neljä ryhmää tulittaneista hyökkääjistä surmataan tulitaistelussa.
Myöhemmin samana viikkona James löytää Beckhamiksi luulemansa ruumiin, jonka sisään on asetettu tienvarsipommi. Tukikohdan psykiatri ja Eldridgen ystävä John Cambridge (Christian Camargo) kuolee räjähdyksessä. Seuraavalla tehtävällä Eldridge on jäädä vangiksi, mutta Jamesin ja Sandbornin onnistuu pelastaa hänet. Eldridge kuitenkin haavoittuu ja syyttää tilanteestaan Jamesiä. Seuraavana päivänä James kohtaa jälleen kuolleeksi luulemansa Beckhamin. Neljännellä tehtävällään ryhmä kohtaa irakilaisen siviilin, jonka ylle on lukittu räjähdevyö. James yrittää purkaa vyön lukkoja, mutta työn osoitautuessa mahdottomaksi siviili hylätään kuolemaansa. Tapauksesta järkyttynyt Sanborn kertoo Jamesille haluavansa kotiin. Ryhmän komennus Irakissa päättyy ja James palaa entisen vaimonsa (Evangeline Lilly) ja poikansa luo Yhdysvaltoihin. James ei sopeudu normaaliin elämään ja lähtee uudelle 365:lle komennukselle Irakiin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jeremy Renner  | … |  William James   |
|  Anthony Mackie  | … |  JT Sanborn   |
|  Brian Geraghty  | … |  Owen Eldridge   |
|  Guy Pearce  | … |  Matt Thompson   |
|  Ralph Fiennes  | … |  palkkionmetsästäjä   |
|  David Morse  | … |  Reed   |
|  Christian Camargo  | … |  John Cambridge   |
|  Evangeline Lilly  | … |  Connie James   |
|  Christopher Sayegh  | … |  Beckham   |
|  Malcolm Barrett  | … |  Foster   |
|  Michael Desante  | … |  irakilainen kääntäjä   |
Tuotanto

Freelance-journalisti Mark Boal vietti joulukuusta 2004 lähtien kuusi viikkoa Yhdysvaltain armeijan pomminpurkukommpanian mukana Camp Victorylla Bagdadissa. Ylikersantti Jeffrey S. Sarverin ja kahden tämän alaisen muodostaman ryhmän kanssa Boal pääsi seuraamaan irakilaisten kapinallisten asettamien tienvarsipommien purkutöitä. Kokemustensa perusteella hän kirjoitti Playboy-lehdessä vuonna 2005 julkaistun artikkelin “The Man in the Bomb Suit”. Myöhemmin hän sopi ohjaaja Kathryn Bigelowin kanssa artikkeliin perustuvan elokuvan tekemisestä. Pari teki yhdessä käsikirjoituksen, jota he yrittivät tarjota eri elokuvayhtiöille. 20 miljoonan dollarin budjetti ja elokuva tuolloin hyvin epäsuositusta sodasta ei houkutellut suuria yhtiöitä. Sen sijaan kesällä 2006 tehtiin 13 miljoonan dollarin sopimus sopimus Nicholas Chartierin Voltage Pictures-tuotantoyhtiön kanssa.
Bigelow palkkasi elokuvaan muutaman tunnetumman nimen, mutta pääosa näyttelijöistä oli varsin tuntemattomia. Tarkoituksena oli, etteivät tähtinäyttelijät veisi liikaa katsojan huomiota itse elokuvasta. Pääosaa esittänyt Jeremy Renner vietti rooliaan varten jonkin aikaa pomminpurkuryhmän mukana Fort Irwinissä Kaliforniassa. Itse elokuvan kuvaukset alkoivat Jordanian Ammanissa heinäkuun lopulla 2007. Jordanian viranomaiset olivat sallineet tehosteisiin käytettävien räjähteiden tuonnin maahan vain muutamaa päivää ennen kuvausten alkua. Ongelma oli myös paikallisen keskikesän kuumuus. Henkilökunnalle ei voitu järjestää ilmastoituja tiloja kuvausten ajaksi. Elokuvan loppukohtauksen tulitaistelu kuvattiin paikallisella palestiinalaisella pakolaisleirillä, jota oli alun perin väitetty liian vaaralliseksi kuvauspaikaksi. Bigelowin onnistui kuitenkin vaatia lupa kuvauksille viranomaisilta.
Kuvaaja Barry Ackroyd käytti toiminnan kuvaukseen cinéma vérité-tyylistä tekniikka, johon lukeutuivat esimerkiksi hidastukset, nopeat kuvakulman vaihdot ja reaktiokuvat. Kuvattua materiaalia oli lopulta yli 200 tuntia, jonka leikkaajat Chris Innis ja Bob Murawski tiivistivät 131 minuutin pituiseksi lopputulokseksi.
Vastaanotto

The Hurt Locker sai ensi-iltansa Venetsian elokuvafestivaaleilla 4. syyskuuta 2008. Sitä näytettiin vielä 10:llä muulla elokuvafestivaalilla ennen sen laajaa julkaisua elokuvateattereilla 29. kesäkuuta 2009. Elokuvan lipputulot olivat yhteensä 49,2 miljoonaa dollaria. Summasta 17 miljoonaa tehtiin kotimaassa ja 32,2 miljoonaa ulkomailla. Lipputulot olivat siis neljä kertaa budjettia suuremmat ja elokuva oli taloudellinen menestys.
Elokuva sai kriitikoilta pääosin hyviä arvosteluja. Nyt-liitteen kriitikot valitsivat elokuvan vuoden 2009 kymmenen parhaan filmin joukkoon. Vuonna 2016 The Hurt Locker äänestettiin BBC:n kyselyssä tämän vuosisadan 70 parhaan elokuvan joukkoon. Vastaajina oli 177 elokuva-asiantuntijaa eri puolilta maailmaa. Seuraavana vuonna The New York Timesin kriitikot arvioivat elokuvan kuluvan vuosisadan kymmenenneksi parhaaksi. Iltalehden Tuomas Riskala piti (2011) The Hurt Lockeria parhaana Irakin sodasta tehtynä elokuvana. ”Bigelow on tehnyt psykologisesti vahvan ja yhteiskunnallisesti kantaa ottavan elokuvan sodan psyykkisestä hinnasta.”, hän kirjoitti.
Kriitikoiden ylistyksistä huolimatta jotkin Irakin sodan veteraanit ovat syyttäneet elokuvaa liioittelusta ja epätarkkuuksista. Pomminpurkuryhmien jäsenet eivät käytä tiettyjä elokuvassa esitettyjä tekniikoita. Esimerkiksi veteraaneille suunatulla nettisivulla Task & Purpose haastateltu James Clark huomauttaa, kuinka elokuvan Will
James nostaa yhdessä kohtauksessa kuudesta 155 mm tykinammuksesta tehdyn tienvarsipommin yhdellä kädellä, kun kukin ammuksista painaa "30–45 kiloa". Samassa yhteydessä haastateltu Kollin Kinghtin mukaan tilanteessa vastaavaa räjähdettä ei mentäisi ylipäätänsä viskelemään käsin.
Vastaanotto > Palkinnot ja ehdokkuudet

| Palkinnot ja ehdokkuudet> Palkinto | Palkinnot ja ehdokkuudet> Kategoria | Palkinnot ja ehdokkuudet> Kenelle | Palkinnot ja ehdokkuudet> Voitto / Ehdokkuus |
| --- | --- | --- | --- |
British Academy Film Awards: 
| British Academy Film Awards | Elokuva | Kathryn Bigelow, Mark Boal, Greg Shapiro, Nicolas Chartier | Voitto |
| British Academy Film Awards | Ohjaus | Kathryn Bigelow | Voitto |
| British Academy Film Awards | Alkuperäinen käsikirjoitus | Mark Boal | Voitto |
| British Academy Film Awards | Miespääosa | Jeremy Renner | Ehdokkuus |
| British Academy Film Awards | Kuvaus | Barry Ackroyd | Voitto |
| British Academy Film Awards | Leikkaus | Chris Innis, Bob Murawski | Voitto |
| British Academy Film Awards | Äänitehosteet | Ray Beckett, Paul N. J. Ottosson, Craig Stauffer | Voitto |
| British Academy Film Awards | Erikoistehosteet | Richard Stutsman | Ehdokkuus |
| Golden Globe | Draamaelokuva |  | Ehdokkuus |
| Golden Globe | Ohjaus | Kathryn Bigelow | Ehdokkuus |
| Golden Globe | Käsikirjoitus | Mark Boal | Ehdokkuus |
| Oscar | Paras elokuva | Kathryn Bigelow, Mark Boal, Greg Shapiro, Nicolas Chartier | Voitto |
| Oscar | Ohjaus | Kathryn Bigelow | Voitto |
| Oscar | Alkuperäinen käsikirjoitus | Mark Boal | Voitto |
| Oscar | Miespääosa | Jeremy Renner | Ehdokkuus |
| Oscar | Kuvaus | Barry Ackroyd | Ehdokkuus |
| Oscar | Leikkaus | Chris Innis, Bob Murawski | Voitto |
| Oscar | Musiikki | Marco Beltrami, Buck Sanders | Ehdokkuus |
| Oscar | Äänitys | Paul N. J. Ottosson, Ray Beckett | Voitto |
| Oscar | Äänitehosteet | Paul N. J. Ottosson | Voitto |
| Satellite Award | Draamaelokuva |  | Voitto |
| Satellite Award | Ohjaus | Kathryn Bigelow | Voitto |
| Satellite Award | Miespääosa | Jeremy Renner | Voitto |
| Satellite Award | Alkuperäinen käsikirjoitus | Mark Boal | Ehdokkuus |
| Satellite Award | Leikkaus | Chris Innis, Bob Murawski | Voitto |
Screen Actors Guild: 
| Screen Actors Guild | Miespääosa | Jeremy Renner | Ehdokkuus |
| Screen Actors Guild | Näyttelijäkokoonpano |  | Ehdokkuus |