Kuwaitin historia
Varhaiset vaiheet

Kuwait on öljystä riippuvainen maa.  Alueen historia juontaa juurensa aina jurakaudelle asti. Jurakauden ja liitukauden aikana tektoniset prosessit vangitsivat kalliokerrosten alle orgaanista ainetta, josta syntyi valtavia öljyvarantoja. Miljoonien vuosien aikana nykyinen Kuwaitin alue muodostui tulvasedimenttikerroksista. Sedimentti sisälsi runsaasti mineraaleja, ja mineraalipitoisuus kasvoi, kun ilmasto alkoi lämmetä viimeisen jääkauden lopulla, noin 11 500 vuotta sitten. Nouseva ja haihtuva pohjavesi toi mineraalit pintaan yhä suurempina pitoisuuksina mutta saastuttivat maaperää ja estivät kestävän maatalouden.
Suurimmalla osalla hedelmällisen puolikuun aluetta aloitettiin maanviljelys noin 11 000 vuotta sitten. Vastaavaa kehitystä ei tapahtunut nykyisen Kuwaitin aleella. Tällöin alue oli kuitenkin lähes varmasti käytössä paimentoilaisten kausittaisena laidunalueena. Alueella ei ollut luonnollisia vesilähteitä, jotka olisivat mahdollistaneet pysyvän sisämaan asuttamisen. Rannikolla asui pieniä kalastajayhteisöjä, joita runsaat kalastusalueet houkuttivat. Eufrat- ja [[Tigris]joet laskevat Persianlahteen Kuwaitin pohjoispuolella. Niiden vesien kuljettama ravinteikas maaperä houkutteli runsaasti kaloja ja äyriäisiä. Joet tarjosivat myös makeaa vettä, jota voitiin rannikkoa pitkin kuljettaa veneellä. Tämä toiminta jatkui 1900-luvulle asti. Yhden varhaisen kalastajayhteisön jäänteet on löydetty Subiyasta. Täältä löydetyt kiviseinät, ruukkujen sirpaleet ja veneiden jäänteet viittaavat yhteyksiin Mesopotamian Ubaid-kulttuuriin, vuosiin 4500-4000 eaa.
Merkittäviä asutuksen jäänteitä on löydetty myös Failakan saarelta Kuwaitinlahden suulta. Saari sijaitsi merkittävällä muinaisella Mesopotamiaan kulkevalla merikauppareitillä. Saari oli jo varhain merkittävä kauppapaikka, jonka kautta Mesopotamiaan kulki tuotteita Indusjoen helpommin alueelta ja nykyisen Omanin alueelta. Ja koska Failaka oli saari, sitä kyettiin puolustamaan beduiinien ryöstöretkiltä helpommin kuin mantereelta. Saarelta on löydetty noin vuonna 2300 eaa. perustetun pronssikautisen kauppapaikan jäänteitä. Arkeologiset jäännökset viittaavat myös Dilmun-sivilisaatioon, joka tähän aikaan keskittyi nykyisen Bahrainin alueelle. Dilmun alkoi taantua vuoden 1600 eaa. jälkeen. Myös merenpinnan nousu toisella vuosituhannella eaa. vaikutti siihen, että noin vuonna 1000 eaa. Failaka näyttää olleen täysin autio. Merenpinnan nousun ja laskun sykli Persianlahdella on vaikuttanut suuresti paikalliseen asutukseen.
Failaka menetti merkityksensä toisella vuosituhannella eaa., mutta hellenistisellä kaudella siitä tuli uudestaan kaupan keskus. Aleksanteri Suuri valloitti Persian vuonna 330 eaa. Hänen luomansa valtakunta ulottui Kreikasta Intiaan, ja siihen sisältyi koko Mesopotamia ja Iranin ylänkö ja Persianlahden itäranta, mutta ei kuitenkaan länsirantaa. Aleksanteri suunnitteli hyödyntävänsä Mesopotamian ja Intian välistä kauppaa ja lähetti amiraalinsa Nearkhoksen Persianlahdelle tiedusteluretkelle. Tällöin merenpinta oli laskenut nykyisen tason alapuolelle, ja saari oli siis nykyistä suurempi. Nearkhos perusti Failakaan, siirtokunnan 300-luvulla eaa. Saarelle perustettu kreikkalainen kauppasiirtokunta säilyi Aleksanteri Suuren kauden jälkeen. Failakan siirtokunta säilytti hellenistisen identiteettinsä, ja sen asukkaat, mukaanlukien arabit ja persialaiset, puhuivat kreikkaa joidenkin vuosisatojen ajan. Saaren nykyinen nimi Failaka, saattaa tulla klassisen kreikan etuvartiota tarkoittavasta sanasta “fylakion”.
Islam syntyi 600-luvulla Arabian niemimaan länsiosassa, joka oli Persianlahden rannikkoon nähden erillinen kulttuurinen ja taloudellinen ympäristö. Ensimmäisen kalifin Abu Bakrin aikana vuoteen 634 mennessä koko Arabian niemimaa oli jo muslimien hallinnassa. Merkittävä ja arabien kannalta voittoisa taistelu persialaisia vastaan käytiin Kazimassa, nykyisen Kuwaitin alueella. Arabivalloituksia seuranneiden vuosisatojen aikana Failaka ja läheinen rannikkoseutu joutuivat Seleukidien, Parthian ja Sassanidien dynastioiden vallan alle. Näiden imperiumien valtakeskus sijaitsi Persiassa, ja heillä ei juuri ollut mielenkiintoa Failakaa kohtaan. Alueen varhaiskristillisistä asukkaista, jotka varhaisten islamilaisten lähteiden mukaan antautuivat 700-luvulla muslimiarmeijalle, ei ole juurikaan jäljellä kirjallisia tai arkeologisia todisteita. Tätä ennen alueen asutuskeskus näyttää siirtyneen Failakalta mantereelle. Noin 500 jaa. perustettiin siirtokunta Kuwaitinlahden länsirannalle, lähelle nykyistä Al Jahraa.
Merkittävää asutusta alueelle ei kuitenkaan syntynyt. Alueen niukat luonnonvesivarat eivät kyenneet ylläpitämään suurta asutusta, ja aluetta rasittivat myös pohjoispuolella sijainneet Mesopotamian ja Persian jatkuvasti laajentuneet ja supistuneet valtakunnat, joiden valtapiiri pyrki jatkuvasti laajentumaan sotasaaliin ja verotulojen vuoksi. Etelässä aluetta taas uhkasivat beduiinit, jotka tekivät ryöstöretkiä alueen siirtokuntiin. Aikakautensa imperiumien ja aavikkoa asuttaneiden heimojen elinpiirien välinen rajaseutu tarjosi hyvin epävakaat elinolosuhteet. Muslimiarmeijoiden saapumisen jälkeen kului vielä vuosituhat, jonka aikana alueeseen ei viitattu merkittävissä kirjallisissa lähteissä. Ainoa kehitys klassisen islamin aikana näyttää olleen alueen asukkaiden asteittainen kääntyminen islamin uskoon.