stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
J. R. Danielson-Kalmari
Historiantutkija ja professori > Yliopistoura

Danielson omaksui varhain fennomanian mukaisen poliittisen maailmankuvan. Vuosina 1876–1877 ja 1879 Saksaan tekemillään opintomatkoilla hän sai vaikutteita historianfilosofisiin ja sosiaalipoliittisiin näkemyksiinsä, jotka tekivät hänestä jonkinlaisen uudistusmielisen konservatiivin. Merkittäviä saksalaisia esikuvia olivat kateederisosialismiksi kutsuttua konservatiivista uudistuslinjaa kannattaneet taloustieteilijät Adolph Wagner ja Gustav von Schmoller. Historioitsija Johann Gustav Droysen taas antoi Danielsonille aiheen Kaarle XII:ta käsitelleeseen lisensiaatinväitöskirjaan. Se tarkastettiin yhdessä samaa aikakautta käsitelleen dosentinväitöskirjan kanssa keväällä 1878, jolloin Danielson nimettiin Helsingin yliopiston yleisen historian dosentiksi. Samana vuonna hänet nimitettiin myös Vaasan lyseon lehtoriksi, mutta hän ei ottanut virkaa vastaan. Sen sijaan hän työskenteli saksan kielen opettajana Helsingin ruotsalaisessa normaalilyseossa sekä historian opettajana suomalaisessa tyttökoulussa.
Syksyllä 1880 Danielson valittiin vastikään asetuksella virallisesti tunnustetun ylioppilaskunnan ensimmäiseksi puheenjohtajaksi fennomaanien saavutettua enemmistön. Hänen vaatimuksestaan radikaalisiiven johtaja Lauri Kivekäs ohitettiin, kun fennomaanien opiskelijajärjestö Suomalainen Nuija asetti yhteistä ehdokaslistaa. Danielsonin toimi ylioppilaskunnan johdossa jäi lyhytaikaiseksi, sillä vielä saman vuoden joulukuussa hän sai Zachris Topeliukselta vapautuneen yleisen historian professuurin. Kilpailevana viranhakijana oli ruotsinkielinen Magnus Gottfrid Schybergson, joka oli ylioppilaskunnan puheenjohtajan vaalissa saanut ruotsinkielisistä eniten ääniä. Danielsonin nimitystä professoriksi pidettiin (kieli)poliittisena, ja virantäyttöön oli liittynyt puolueriita. Vastaväittäjänä toiminut Suomen historian professori ja fennomaanijohtaja Georg Zacharias Forsman (myöh. Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen) oli järjestänyt Schybergsonin virkaväitöskirjan hylätyksi. Schybergsonin puolesta toiminut taidehistorian professori ja svekomaanijohtaja C. G. Estlander oli erityisen katkeroitunut menettelystä. Myöhemmin Danielson ja Schybergson ajautuivat tieteellisiin kiistoihin. Danielson hoiti professuuria vuoteen 1913.
Danielson toimi Hämäläis-Osakunnan vt. kuraattorina vuosina 1880–1881 ja inspehtorina 1886–1903 sekä Suomen Historiallisen Seuran sihteerinä 1883–1884 ja esimiehenä 1885–1886, 1893–1894 ja 1912–1913. Lisäksi hän oli vuonna 1903 Kansantaloudellisen yhdistyksen puheenjohtajana ja vuonna 1906 perustamassa Suomalaista Tiedeakatemiaa.
Poliitikko > Poliitikon uran alku

Danielson oli vuonna 1881 perustamassa Valvoja-lehteä ja toimi sen ensimmäinen päätoimittajana kolmen vuoden ajan. Niin sanottu Valvoja-ryhmä pyrki ajamaan maltillista politiikkaa konservatiivisten ”vanhojen” ja radikaalien ”nuorten” fennomaanien välissä. He näkivät itsensä välittäjän roolissa. Vanhan polven fennomaaneihin verrattuna valvojalaiset korostivat enemmän yksilön merkitystä ja olivat kielikysymyksessä maltillisempia mutta sosiaalisesti edistyksellisempiä. Radikaaliin K.P.T.-ryhmään suhtauduttiin Valvojan piirissä varauksellisesti, ja Danielsonin välit Lauri Kivekkääseen rikkoontuivat kokonaan. Valvoja-ryhmä arvosteli toisaalta myös ruotsinkielistä Liberaalista puoluetta, jonka ohjelman Danielson tyrmäsi jo Valvojan ensimmäisessä numerossa. Myöhemmin Danielson asettui Suomalaiseen puolueeseen, jonka ohjelmaa hän 1900-luvun alussa uudisti sosiaalisissa kysymyksissä edistysmielisemmäksi.
Danielson valittiin säätyvaltiopäivien pappissäätyyn toisena yliopiston kahdesta edustajasta vuosina 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899 ja 1900. Vuosien 1904–1905 ja 1905–1906 valtiopäiville hänet valittiin Porvoon hiippakunnan edustajana. Danielson oli vuosina 1885–1886 Suomen perustuslakien kodifioimiseksi perustetun niin sanotun Weissenbergin komitean sihteerinä.
Poliitikko > Ensimmäinen sortokausi

Sortokauden alettua Danielson kannatti Yrjö-Koskisen tavoin myöntyväisyyslinjaa, joka oli molempien mielestä ainoa keino tulla toimeen Venäjän kanssa. Yrjö-Koskisesta poiketen Danielson tosin näki kysymyksen käytännöllisempänä ja kannatti hieman joustavampaa ”suhteellista” myöntyvyyttä, sillä hänen mielestään oli säilytettävä yhteistyösuhteet myös perustuslaillisuutta kannattaneisiin nuorsuomalaisiin. Vuonna 1901 julkaisemassaan pamfletissa Mihin suuntaan? hän vaati valtion toimia sosiaalisen tasa-arvon lisäämiseksi ja alempien yhteiskuntaluokkien aseman parantamiseksi. Samassa teoksessa hän hahmotteli myös perustelut maltilliselle myöntyväisyyspolitiikalle Venäjän suuntaan. Tämän vuoksi Danielson menetti kirjan julkaisemisen myötä pääosan aiemmasta ”kansallissankarin” maineestaan perustuslaillisten silmissä, mutta teos teki hänestä vastaavasti venäläisten kannalta hyväksyttävämmän henkilön.
Yrjö-Koskisen kuoltua vuonna 1903 Danielson nimettiin Suomalaisen puolueen uudeksi johtajaksi. Samana vuonna hän sai valtioneuvoksen arvonimen ja hänestä tuli yliopiston vt. sijaiskansleri perustuslaillisten mielipiteittensä vuoksi eroamaan joutuneen Thiodolf Reinin tilalle. Tämä leimasi Danielsonin entistä pahemmin suomettarelaiseksi myöntyvyysmieheksi. Yliopiston johto piti häntä kuitenkin pienempänä pahana kuin vaihtoehtona ollutta kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin valitsemaa sijaiskansleria. Bobrikov olisi halunnut virkaan venäläisen Viktor Semjonovin, mutta ministerivaltiosihteeri Vjatšeslav von Plehwe suositteli Danielsonia.
Vuonna 1904 Danielson aateloitiin, mutta hän ei koskaan hakenut introduktiota Ritarihuoneelle, sillä perustuslaillisten hallitsemassa aatelissäädyssä hänen olisi ollut vaikeaa vaikuttaa valtiopäivillä. Samana vuonna hänet nimitettiin jäseneksi niin sanottuun Tagantsevin komiteaan, jonka oli tarkoitus määritellä tarkasti Suomen ja Venäjän valtiolliset suhteet ja rajanveto yleisvaltakunnallisen ja Suomen sisäisen lainsäädännön välillä. Komitean toiminta kuitenkin päätettiin syksyllä 1905. Danielson kuului myös vuosina 1905–1906 eduskuntauudistusta valmistelleeseen Hermansonin komiteaan.
Koska Reinin erottamista pidettiin yhtenä sortokauden vääryyksistä, vaadittiin julkisuudessa vuoden 1905 suurlakon aikana ja varsinkin sen jälkeen Danielsonin eroa sijaiskanslerin virasta. Hän viivytti kuitenkin eroaan vuoden 1906 helmikuuhun, jolloin Suomen ministerivaltiosihteeri ja samalla yliopiston vt. kansleri vaihtui. Danielsonin erottua Rein palasi tehtävään.
Danielson muutti sukunimensä Danielson-Kalmariksi suuressa nimenmuutoksessa 12. toukokuuta 1906. Kalmari-nimi tuli hänen isoisänsä Saarijärvellä omistaman talon nimestä. Vuonna 1851 kuollut Daniel Filip Danielson toimi aikanaan Korsholman itäisen voutikunnan kruununvoutina ja omisti pari muutakin maatilaa Saarijärvellä. Hän oli ostanut Kalmarin tilan vuonna 1819. Johan Ludvig Runeberg toimi Daniel Filip Danielsonin lasten kotiopettajana viettäessään kesän 1824 Saarijärvellä.
Poliitikko > Autonomian viimeiset vuodet

Danielson-Kalmari oli vuosina 1907–1917 Suomalaisen puolueen kansanedustajana Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä. Hän tuli vuonna 1908 salkuttomaksi senaattoriksi nuor- ja vanhasuomalaisten yhteiseen Hjeltin senaattiin. Nuorsuomalaiset erosivat senaatista jo seuraavana keväänä ja yksinään vastuuseen jääneet vanhasuomalaiset kokivat vaalitappion. Tämän seurauksena hekin päättivät erota syksyllä 1909. Tarkoituksena oli välttää ensimmäisellä sortokaudella tapahtunut muista puolueista eristäytyminen ja venäläismielisiksi leimaantuminen. Danielson-Kalmari oli puolueen linjanmuutoksen keskeisimpiä tukijoita. Hän katsoi nyt myöntyväisyyslinjan epäonnistuneen ja näki perustuslaillisuuden ainoana vaihtoehtona. Toisen sortokauden aikana hän ajoikin Suomalaisen puolueen vähä vähältä perustuslaillisuuden ja passiivisen vastarinnan kannalle. Edesmenneen Yrjö-Koskisen ja tämän poikien kannattaman linjan rikkominen johti Danielson-Kalmarin vastaisiin hyökkäyksiin puolueen sisällä, mutta vuoteen 1913 mennessä hän sai vanhan linjan kannattajat syrjäytettyä puolueesta.
Vuonna 1917 Danielson-Kalmari jarrutteli muiden vanhojen konservatiivien tavoin itsenäisyystoiveita reaalipolitiikkaan vedoten. Hän kuului K. J. Ståhlbergin johtamaan perustuslakikomiteaan, joka valmisteli Suomelle uutta hallitusmuotoa, ja osallistui lokakuussa 1917 Helsingissä käytyihin suomalais-venäläisiin neuvotteluihin komitean laatiman esityksen sisällöstä. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Danielson-Kalmari vaati kuitenkin Suomelle itsenäisyyttä.
Kunniavanhus

Suomen itsenäistymisen jälkeen Danielson-Kalmari jäi sivuun politiikan johdosta, mutta otti aktiivisesti kantaa tärkeiksi kokemiinsa asioihin. Vuoden 1918 valtiomuotokiistan aikana hän oli kuningas- sekä saksalaismielinen ja kiersi maata pitämässä monarkiaa puoltavia valtiotieteellisiä esitelmiä. Ahvenanmaan omistuskiistan aikana vuonna 1920 hän kirjoitti historiallisen tutkimuksen, jossa ”todisti” saariryhmän kuuluvan Suomelle. Danielson-Kalmarin mielipiteitä pidettiin arvovaltaisina, joskin vanhoillisuutensa vuoksi ne myös usein sivuutettiin. Suomen sisällissota muutti hänen maailmankuvaansa pysyvästi oikeistolaisemmaksi, ja hän esiintyi vuonna 1930 vahvasti Lapuan liikkeen kannattajana. Puolueista hän tuki kokoomusta. Jonkinlaiseksi kansakunnan ”grand old maniksi” kohotettu Danielson-Kalmari toimi myös Turun yliopiston kanslerina vuosina 1921–1926 ja oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 vaaleissa. Hänet vihittiin Turun yliopiston filosofian kunniatohtoriksi vuonna 1927.
Viimeisinä vuosinaan Danielson-Kalmari halusi kirjoittaa laajan esityksen koko Suomen itsenäisyyskehityksestä 1700-luvulta vuoteen 1917. Hän ehti saada valmiiksi 12 osaa vuodesta 1920 ilmestynyttä teossarjaa Suomen valtio- ja yhteiskuntaelämää 18:nnella ja 19:nnellä vuosisadalla – kuusi ensimmäistä osaa käsittelivät Ruotsin vallan aikaa ja toiset kuusi autonomian alkuvuosia – sekä neljä osaa autonomian aikaa käsittelevää rinnakkaista sarjaa Tien varrelta kansalliseen ja valtiolliseen itsenäisyyteen. Huomattavan osan teosten sisällöstä muodostavat alkuperäislähteiden jäljennökset, pitkät lainaukset ja referaatit. Molemmat teossarjat saivat ylistävän vastaanoton suomenkielisiltä historiantutkijoilta ja ne vahvistivat Danielson-Kalmarin mainetta ”kansallisena tietäjävanhuksena”. Ruotsinkieliset tutkijat kohdistivat eräisiin tulkintoihin lievää arvostelua. Suurtyö jäi kesken Danielson-Kalmarin kuollessa.
Viimeisinä vuosinaan Danielson-Kalmari muutti Vääksyn huvilalleen ja sokeutui, mutta jatkoi tiettävästi työskentelyä loppuun saakka. Hänen kuolemaansa vuonna 1933 pidettiin merkittävän suurmiehen poistumisena.
J. R. Danielson-Kalmarin puoliso vuodesta 1878 oli Jenny Mathilda Heurlin (1854–1938), varatuomari Nils Heurlinin tytär. Heillä oli kolme tytärtä. Suomalaisen puolueen puoluesihteeri K. N. Rantakari ja historiantutkija U. L. Lehtonen olivat Danielson-Kalmarin vävyjä. Danielson-Kalmari puolisoineen on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaan uudelle alueelle.
Merkitys

Danielson-Kalmarilla oli merkittävä vaikutus suomalaisen poliittisen konservatismin muotoutumiseen. Hän sopeutti Snellmanin ja Yrjö-Koskisen aatteita modernin ajan demokraattiseen järjestelmään ja lisäsi niihin sosiaalireformistisia piirteitä. J. K. Paasikivi piti myöhemmin Danielson-Kalmaria poliittisena oppi-isänään Venäjään suhtautumisen osalta ja katsoi Suomen sodanjälkeisen ulkopolitiikan edustavan samaa suhteellisen myöntyvyyden linjaa uusiin oloihin sovellettuna.
Historiantutkija Osmo Jussilan mukaan Danielson-Kalmari oli mukana kehittämässä eräitä suomalaisen historiankirjoituksen suuria myyttejä, joita Jussila kutsuu ”itsenäisyysmyytiksi” (Suomen historian hahmottaminen jatkuvana, kaukaisesta menneisyydestä alkavana kehityksenä kohti itsenäisyyttä), ”valtiomyytiksi” (väite Suomen valtion perustamisesta Porvoon valtiopäivillä vuonna 1809) ja ”perustuslakimyytiksi” (väite Venäjän keisarien tunnustamasta Suomen perustuslaillisesta hallinnosta). Mikään näistä ei tosin ole alkujaan Danielson-Kalmarin keksimä.
Muistaminen

Danielson-Kalmarille pystytettiin vuonna 1954 Aimo Tukiaisen veistämä pronssinen rintakuva Lahden Vapaudenkadun alkupäähän. Kansallisarkiston vanhassa tutkijasalissa Helsingissä on puolestaan Wäinö Aaltosen hänestä 1930 tekemä kipsinen rintakuva.
Danielson-Kalmari osti Asikkalan Vääksystä Suviniemi-nimisen huvilan vuonna 1892 ja vietti siellä kesänsä kuolemaansa saakka. Asikkalan kunta osti huvilan Danielson-Kalmarin perikunnalta vuonna 1986. Entistetty Suviniemi on nykyään kunnan ylläpitämä kotimuseo.
Teoksia

Voltaire Kaarle XII:nen historian kirjoittajana (lisensiaatinväitöskirja). Helsingin yliopisto, 1878
Zur Geschichte der sächsischen Politik 1706–1709 (dosentinväitöskirja). Helsingin yliopisto, 1878
Bidrag till en framställning af Englands socialpolitik och ekonomisk-sociala utveckling under XIII-XVI århundradet (virkaväitöskirja). Helsingin yliopisto, 1880
Die nordische Frage in den Jahren 1746–1751 : mit einer Darstellung russisch-schwedisch-finnischen Beziehungen 1740-1743. Helsinki, 1888
Suomen yhdistäminen Venäjän valtakuntaan: K. Ordinin "Suomen valloitus" nimisen teoksen johdosta. WSOY, Porvoo 1890
Suomen sisällinen itsenäisyys: Jatkuvien hyökkäysten torjumiseksi. WSOY, Porvoo 1891
Wiipurin läänin palauttaminen muun Suomen yhteyteen. Helsinki 1894
Suomen sota ja Suomen sotilaat vuosina 1808–1809. Weilin & Göös, Helsinki 1896
Suomen uudemmasta historiasta, osat 1–3 (toim.). Weilin & Göös, Helsinki 1898–1902
Suomen sota vv. 1808–1809. WSOY, Porvoo 1908
Ahvenanmaan asia vv. 1914–1920. Otava, Helsinki 1920
Suomen valtio- ja yhteiskuntaelämää 18:nella ja 19:nellä vuosisadalla, osat 1–11. WSOY, Porvoo 1920–1933
Vuoden 1819 raha-asetuksen säätäminen. Suomen historiallinen seura, Helsinki 1924
Tien varrelta kansalliseen ja valtiolliseen itsenäisyyteen: kirjoituksia ja puheita, osat 1–4. WSOY, Porvoo 1928–1931
Kirjallisuutta

Jukka Tervonen: J. R. Danielson-Kalmari: historiantutkija ja -opettaja. Suomen historiallinen seura 1991.
Taimi Torvinen: J. R. Danielson-Kalmari Suomen autonomian puolustajana. WSOY 1965.
Leijona (tähdistö)

| Leijona |
| --- | --- |

Latinankielinen nimi:  Leo
Lyhenne:  Leo
Genetiivi:  Leonis
Symbologia:  Leijona
Rektaskensio:  11h
Deklinaatio:  +15°
Ala taivaasta:  947 neliöastetta
Tähtien määrä (magnitudi < 3):  3
Kirkkain tähti:  Regulus (1,4 mag.)
Meteoriparvet:  Leonidit
Naapuri- tähdistöt:  Iso karhu  Pieni leijona  Ilves  Krapu  Vesikäärme  Sekstantti  Malja  Neitsyt
 Näkyy leveysasteiden +90° ja −65° välillä  Näkyy Suomessa parhaiten huhtikuussa 
Leijona (latinaksi Leo, genetiivi Leonis), aikaisemmin jalopeura, on Eläinradan viides tähdistö Kravun ja Neitsyen välissä. Tähdistö näkyy Suomessa loka-toukokuun aikana. Leijona on yksi aikaisimmin havaituista tähtikuvioista.
Kreikkalaisessa mytologiassa Leijonan tähtikuvio oli taivaalle ylennetty Nemean leijona, jonka surmaaminen oli ensimmäinen Herakleelle määrätyistä kahdestatoista urotyöstä. Nemean leijonan talja vaatteenaan Herakles suoritti muut yksitoista urotyötään.
Leijonan kirkkain tähti on Regulus (α Leonis, latinaksi regulus on pieni kuningas). Sen näennäinen kirkkaus on +1,36m. Tähti tunnetaan myös nimellä Cor Leonis, leijonan sydän. Sitä kiertää kirkkaudeltaan 8 m oleva tähti eli Regulus on kaksoistähti. Reguluksen etäisyys Maasta on 85 valovuotta.
Seuraavaksi kirkkaimmat ovat Algieba (γ Leonis) ja Denebola (β Leonis, arab. dhanab = häntä).
Leijonan tähdistön alueella sijaitsevat Messierin luettelon kohteet M65, M66, M95, M96 ja M105. Ne ovat kaikki kierteisgalakseja.
Kaisa Häkkinen mukaan Mikael Agricolan leijonaeläintä tarkoittava sana jalopeura olisi peräisin tästä tähtikuviosta. Tähtikuvion vanhempia nimityksiä ovat olleet hiidenhirvi ja jalopeura  ja niiden kansatieteellinen merkitys on hirvi- tai peuraeläinen haltijaeläin. Koska kansainvälisessä nimistössä tähtikuviota on kauan kutsuttu leijonaksi, saattoi tästä syntyä sekaanus, joka johti jopa virheelliseen raamatunkäännökseenkin.
Lehtosiipisammal

| Lehtosiipisammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Dicranales
Heimo::  Fissidentaceae
Suku::  Siipisammalet Fissidens
Laji::  taxifolius
Kaksiosainen nimi
 Fissidens taxifolius  Hedw. 
Katso myös
   Lehtosiipisammal Wikispeciesissä   Lehtosiipisammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehtosiipisammal (Fissidens taxifolius) on lehtisammallaji siipisammalten heimossa (Fissidentaceae). Sitä esiintyy Maan pohjoispuoliskon lauhkeilla alueilla, Keski-Amerikassa ja Tulimaassa. Pohjoismaissa se on eteläinen erityisesti tammivyöhykkeen laji.
Lehtosiipisammal kasvaa hyvin löyhinä kasvustoina. Haarattomat versot ovat enimmillään kymmenen senttimetriä pitkiä. Lehdet ovat sahalaitaisia. Keskisuoni on lehteä pidempi ja ulottuu piikkinä lehden kärjen yli. Laji on yksikotinen, itiöpesäkkeitä kasvaa toisinaan.
Aiheesta muualla

Kuvalinkit:
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Lehtosiipisammal (Fissidens taxifolius)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q725466  Wikispecies: Fissidens taxifolius  AoFP: 4552  BioLib: 61363  CoL: 6J4H7  EoL: 925201  EPPO: FSSTA  EUNIS: 197321  FNA: 200001070  GBIF: 5283263  iNaturalist: 163024  IRMNG: 10991309  ITIS: 16906  NatureServe: 2.955374  NBN: NBNSYS0000036284  NCBI: 52983  NZOR: 6a9a2f32-b656-4fc7-9644-fad3b18395d7  Observation.org: 17405  Open Tree of Life: 981709  Plant List: tro-35159567  PLANTS: FITA  Tropicos: 35159567  WFO: wfo-0001181871  Laji.fi: MX.43611
Kuutti Lavonen

| Kuutti Lavonen |
| --- | --- |
 Kuutti Lavonen Didrichsenin näyttely 2020. Toinen Johannes ja Milory
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kuutti Johannes Lavonen
Syntynyt: 7. helmikuuta 1960 (ikä 65) Kotka
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  Professori, taiteilija
Taiteilija
Aktiivisena:  1978 alkaen
Ala:  taidemaalari, taidegraafikko, piirtäjä
Kuuluisimpia töitä:  Tyrvään Pyhän Olavin kirkon maalaukset, Tartto Paavalinkirkon alttaritaulu
Palkinnot
 Pro Finlandia 2016, Suomen Kulttuurirahaston Suurpalkinto 2021 
Kuutti Johannes Lavonen (s. 7. helmikuuta 1960 Kotka) on suomalainen taidemaalari, taidegraafikko, valokuvataiteilija ja professori. Hän asuu ja työskentelee Helsingissä. Lavonen asuu Lallukan taiteilijakodissa Helsingin keskustassa. Hänellä on kotinsa yhteydessä myös ateljee. Hän on toiminut Kuvataideakatemian professorina (1999–2003) ja kirjoittanut runokirjan Havahtumisia sekä maalannut Tyrvään Pyhän Olavin kirkon kirkkomaalauksia. Kuutti Lavosen muita tunnettuja julkisia teoksia on Tarton Paavalinkirkon alttaritaulu. Kuvataiteilijana hän on toiminut vuodesta 1978 vaikuttaen suomalaisen kuvataiteen asemaan sekä kansallisesti että kansainvälisesti. Lavosen teoksia löytyy kokoelmista niin Ruotsista, Ranskasta kuin Espanjastakin. Kuutti Lavosta arvostetaan sekä taidemarkkinoilla että taidekentällä.
Kuutti Lavonen on oman tulkintansa mukaan ennen kaikkea piirtäjä. Hän on opiskellut Pohjois-Italiassa ja saanut vaikutteita renessanssin ja barokin taiteesta.
Opinnot

Lavonen opiskeli Italiassa Urbinossa, Instituto Superiore per le Industrie Artistichessa vuosina 1978–1979, minkä jälkeen hän siirtyi Suomen taideakatemian kouluun, josta hän valmistui taidegraafikoksi vuonna 1984.
Parhaillaan hän suorittaa kuvataiteen tohtorin tutkintoa Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnassa (2005–). Lavonen tutkii väitöskirjassaan napolilaisen taidemaalari ja barokkimestari Bernardo Cavallinon teoksia. Lavonen kävi Ranskalaisen koulun Helsingissä, ja hänellä on suhteet Pariisin grafiikan tekijöihin ja vedostajiin. Mutta hänen taiteensa vahva kytkös on Italiassa, sen taiteen historiassa ja ikonografiassa.
Perhe

Lavosen vanhemmat ovat kesken uransa kuollut isä, kuvataiteilija Ahti Lavonen (1928–1970) ja 
tekstiilitaiteilija Maija Lavonen (1931–2023). Lavosella on kaksi lasta yhdessä filosofian tohtori Ulla Tuomarlan kanssa. Pariskunta on eronnut.
Palkinnot ja tunnustukset

Kunniamaininta kansainvälisessä Intergrafik-näyttelyssä (1984)
Stipendiaatti Vuoden nuori taiteilija 1986 -näyttelyssä (1986)
Jaettu 1. sija Mino Pro Graphica (1989)
Vaasan kaupunginteatterin uudisrakennuksen seinämaalauskilpailussa 1. sija (1991)
MTV:n kulttuuripalkinto 1998 (1999)
Suomen taideyhdistyksen kunniamaininta (2003)
Kirkon kulttuuripalkinto yhdessä Osmo Rauhalan kanssa (2009)
Suomi -palkinto 2009
Pro Finlandia -mitali 2016
Suomen Kulttuurirahaston Suurpalkinto 2021
Teokset

Kuutti Lavonen: Havahtumisia, toim. Satu Itkonen. Kirjapaja, Helsinki 2005.
Kuutti Lavonen: Aamun hauraat kädet – Les Mains fragiles de l’Aurore (FI/FR) : Publications du musée des beaux-arts de Salo 14, 2008, ISBN 978-952-99735-8-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuutti Lavonen Wikimedia Commonsissa
Kuutti Lavonen Tarton Paavalinkirkon alttaritaulun luonnos https://www.youtube.com/watch?v=Xrn0zR7Hkc8
Kivirinta, Marja-Terttu: 60 vuotta täyttävän Kuutti Lavosen teoksissa suodattuvat taidehistoria ja kohtaamiset ihmisten kanssa Helsingin Sanomat. 5.2.2020.
YLE Areena Kuusi kuvaa haastateltavana Kuutti Lavonen https://yle.fi/aihe/a/20-10001638
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  Europeana  IdRef 
Didrichsenin näyttely vuonna 2020. Vasemmalla teos Lupa Rakastaa ja keskellä Bannerträger.
Pyhän Olavin kirkko (Sastamala) ja Kuutti Lavosen maalaukset.
Tarton Paavalinkirkon alttaritaulu, Kuutti Lavonen.
Timo Lehtonen

Timo Martti Johannes Lehtonen (s. 14. huhtikuuta 1962) on jyväskyläläinen kunnallispoliitikko, kirjailija ja entinen huumepoliisi. Lehtonen on Jyväskylän kaupunginvaltuutettu ja kaupunginhallituksen jäsen, ja Sisä-Suomen poliisilaitoksen neuvottelukunnan puheenjohtaja. Hän edustaa Perussuomalaisia. Lehtonen sai kustannussopimuksen Readme.fi-kustantamolta. Hänen kirjansa Huumepoliisin matkassa - Vanhamyrkky ilmestyi keväällä 2024. Kirjaa on kuunneltu puolessa vuodessa yli 10 000 kertaa. Toinen kirja Huumepoliisin matkassa 2 - lisää myrkkyä julkaistiin lokakuussa 2024. Lehtonen tekee päihdevalistustyötä, ja hän kiertää eri oppilaitoksissa puhumassa päihteistä. Hän on itse raitistunut. Lehtonen on vuosina 2022 ja 2023 osallistunut Henry Aflechtin järjestämiin tempauksiin, joissa jaettiin rahaa vähäosaisille.
Vaalimenestys

| Vuosi | Äänimäärä | Ääniosuus | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 2021 | 441 | 0,7 % | Valittiin |
| Vuosi | Äänimäärä | Ääniosuus | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 2022 | 244 | 0.2% | Varalla |
| Vuosi | Äänimäärä | Ääniosuus | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 2023 | 3031 | 2.0% | Ei valita |
Teokset

Huumepoliisin matkassa - Vanhamyrkky. Readme.fi 2024 ISBN 978-952-373-733-4
Huumepoliisin matkassa 2 Lisää myrkkyä, Readme.fi 2024 ISBN 978-952-373-948-2 (ilmestyy noin 21.10.2024
Sakari T. Lehto

Sakari T. Lehto.
Sakari Tapani Lehto (26. joulukuuta 1923 Turku – 30. kesäkuuta 2006 Kemiö) oli suomalainen ekonomi ja juristi. Hän toimi Partekin toimitusjohtajana 1972–1987 ja ministerinä ulkoasiainministeriössä ja teollisuusministeriössä Miettusen II hallituksessa 1975–1976. Hän oli Rooman Klubin Suomen komitean ensimmäinen puheenjohtaja. Hänelle myönnettiin ministerin arvonimi vuonna 1977.
Sakari T. Lehto oli pääministeri Reino R. Lehdon poika.
Julkaisut

Muistikuvia ja merkintöjä: Teollisuuden piirissä koettua. Helsinki: WSOY, 1996. ISBN 951-0-21002-1.
Kirjallisuutta

Uola, Mikko: ”Lehto, Sakari Tapani (1923–2006)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 839–840.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.