stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seppo Toiviainen
Aiheesta muualla

Akvaario, valtameri ja kantapöytä – mietteitä Seppo Toiviaisesta (1944–2005) (Arkistoitu – Internet Archive) Heikki Mäki-Kulmala 2006 (Arkistoituna)
Kansandemokraattien kansanedustajat
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1979–1983 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (35):  Alppi  Astala  Björklund (1979–1982)  Ekorre  Hirvelä  Hyvönen (1979–1980)  Jokinen  Jokiniemi  Juvela  Järvenpää  Kainulainen (1982–1983)  Kemppainen  Kivistö  Koskenniemi  Koskinen  Kuoppa  Laine  Liedes  Mattsson  Männistö  Niskanen  Peltola (1980–1983)  Puhakka  Pursiainen  Rosnell  Ruotsalainen  Rytkönen  Saarinen  Saarto  Salminen  Säilynoja  Söderström  Tamminen  Tennilä  Toiviainen  Uitto  Wahlström  Vähäkangas 
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1983–1987 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (26):  Alppi  Astala  Helle  Hirvelä  Kautto  Kemppainen  Kivistö (1983–1985)  Koskenniemi  Kuoppa  Laaksonen  Laine  Leppänen  Liedes (1983–1985†)  Mustonen (1983, 1985–1987)  Männistö  Peltola (1985–1987)  Pursiainen  Rosnell  Saarto (1983–1986)  Salminen  Stenius-Kaukonen  Säilynoja  Söderström  Tennilä  Toiviainen  Turpeinen  Uitto (1986–1987)  Vepsäläinen  Vähäkangas 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Eduskunta  Uppslagsverket Finland
Ville Vainio

| Ville Vainio |
| --- | --- |
 Ville Vainio vuonna 1909.
Kansanedustaja
 1.6.1909–31.1.1911, 1.4.1919–17.10.1923  
Ryhmä/puolue:  SDP, SSTP
Vaalipiiri:  Kuopion läntinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. tammikuuta 1882 Rautalampi
Kuollut: 1. joulukuuta 1956 (74 vuotta) Helsinki
Ammatti:  maanviljelijä, liikemies
Ville Vainio (vuoteen 1908 Karjunen, 5. tammikuuta 1882 Rautalampi – 1. joulukuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja liikemies, joka toimi SDP:n ja SSTP:n kansanedustajana vuosina 1909–1911 ja 1919–1923. Hän aloitti poliittisen uransa sosialidemokraateissa, mutta radikalisoitui sisällissodan vankileirikokemustensa myötä ja siirtyi kommunistiseen liikkeeseen. Vainio sai polittisesta toiminnastaan kaksi vankilatuomioita ja jätti aktiivipolitiikan jo 1920-luvun puolivälissä muodostuttuaan rasitteeksi puolueelleen.
Vainion kotikaupunki Kuopio oli sisällissodan jälkeen Suomen merkittävimpiä maanalaisen kommunismin keskuksia, joka tunnettiin lempinimellä "pikku-Moskova". Karismaattinen Vainio oli kaupungin johtava agitaattori ja oman aikansa trolli, joka teki muun muassa eduskunta-aloitteen Suomen siirtymisestä neuvostojärjestelmään. Hän oli hauskan seuramiehen maineessa ja pidetty hahmo yli puoluerajojen. Vainio esiintyi puhetilaisuuksissaan usein päihtyneenä, minkä johdosta hänen kansankieliset julistuksensa saivat entistäkin värikkäämpiä piirteitä. Myöhemmin Vainiota on kutsuttu jopa "huumorikommunismin profeetaksi". Arvostelijoiden mukaan hänen vallankumouksellisuutensa ilmeni käytännön toimien sijaan vain hurmoshenkisinä puheina.
Elämä > Varhaiset vuodet

Rautalammin Vaajasalmen kylässä syntyneen Ville Vainion vanhemmat olivat Kuopion pitäjän Toivalasta kotoisin ollut lampuoti Pekka Karjunen (1837-1922) ja Maria Makkonen (1857-1941). Kansakoulun käytyään hän oli maatöissä ja viljeli perheensä tilaa Kerkonkoskella. Vainio lähti työväenliikkeeseen suurlakon jälkeen. Hän oli muun muassa Kerkonkosken Työväen Osuuskaupan perustajajäsen ja johtaja. Vuonna 1909 Vainio valittiin kansanedustajaksi. Pudottuaan eduskunnasta kaksi vuotta myöhemmin hän työskenteli osuuskaupanhoitajana Suonenjoella ja Kuopiossa sekä Hankkijan myyntiedustajana Pohjois-Savossa. Ensimmäisen maailmansodan aikana Vainio ryhtyi asioitsijaksi ja liikemieheksi onnistuen inflaation avulla keinottelemaan itselleen mittavan omaisuuden.
Elämä > Sisällissota

Helmikuun vallankumouksen jälkeen Vainio valittiin Kuopion läänin elintarvikekomitean jäseneksi. Yleislakon päätyttyä hän hankki Kuopion työväen järjestyskaartille kivääreitä ja ammuksia, jotka saapuivat Jukka Rahjan järjestämällä junalla Pietarista. Aselasti varastoitiin työväentalolle, mutta toisen tarinan mukaan hänen serkkunsa rakennusmestari Paavo Makkonen olisi piilottanut kiväärit Vainion ja Rahjan lähtiessä kapakkaan. Sisällissodan käynnistyttyä Vainion odotettiin nousevan Kuopion punakaartin johtoon, mutta hänen vallankumousintonsa osoittautui laimeaksi ja punaiset antautuivat lähes taistelutta. Vainio oli aluksi Kuopion vankileirillä, josta hänet toukokuussa siirrettiin Isosaaren vankileirille Helsinkiin. Vainiota pidettiin samassa talossa, jossa majailivat myös Mikko Ampuja, Edvard Nyqvist, Yrjö Räisänen, Taavi Tainio ja Sulo Vuolijoki. Häntä ei lopulta asetettu syytteeseen, vaan päästettiin vapaaksi elokuun puolivälissä. Vainio oli liiketoimissaan ystävystynyt nimekkäiden porvarien kanssa, jotka antoivat hänestä puoltavia lausuntoja valtiorikosoikeudelle.
Elämä > Takaisin eduskuntaan

Vankileiriltä päästyään Vainio ryhtyi organisoimaan sodan lamaannuttaman Kuopion työväenliikkeen toimintaa. Hän oli muun muassa perustamassa Savon Kansaa ja työskenteli lehden kirjapainon johtajana. Maaliskuussa 1919 Vainio valittiin jälleen kansanedustajaksi. Vuoden kuluttua hän erosi sosialidemokraateista ja muodosti oman vasemmistososialistisen ryhmänsä, josta toukokuussa 1920 tuli SSTP:n eduskuntaryhmä. Keväällä 1921 VAinio ja Hilda Hannunen jättivät aloitteen Suomen valtiomuodon muuttamisesta Neuvostoliiton mallin mukaiseksi. Vainion kiinnostus eduskuntatyöhön oli muutoin vähäistä. Hän ei käyttänyt puheenvuoroja eikä aina ollut edes läsnä täysistunnoissa tai suuren valiokunnan kokouksissa. Samana kesänä Vainio sai kuuden kuukauden vankeustuomion vappupuheestaan, jonka katsottiin yllyttäneen valtiopetokseen. Tuomiota istuessaan häntä epäiltiin yllytyksestä ilmiantaja Pekka Pitkäsen murhaan. Pitkäsen ampunut Hugo M. Ahokanta majaili Vainion luona, joka oli uhonnut heittävänsä ilmiantajan kivi kaulassa Kallaveteen. Vainion Helsingin asunto oli savolaislähtöisten kommunistien kokoontumispaikka, jossa pidetyissä alkoholinhuuruisissa juhlissa nähtiin myös sosialidemokraatteja ja porvareita. Samaan aikaan Kuopiosta tuli maanalaisen kommunismin keskus, jota kutsuttiin "pikku-Moskovaksi" tai "Suomen Moskovaksi". Kotikaupungissaan Vainio julisti vallankumouksen ilosanomaa Savon Kansan kirjapainotalossa toimineessa ravintolassa. Etsivän keskuspoliisin tiedonantajien mukaan hän käsitteli puheissaan usein kapitalismin moraalista rappiota ja piikitteli paikallista porvaristoa. Vainio oli kehittänyt oman savolaisen vasemmistopopulisminsa, jota hän saarnasi kirkolta ja herätysliikkeiltä omaksutuin keinoin.
Maaliskuussa 1923 Kyösti Kallion vähemmistöhallitus oli lähellä kaatua vasemmistopuolueiden välikysymykseen. Sairaaksi ilmoittautuneen Vainion lähdettyä kapakkaan äänestys päättyi tasan, jolloin se ratkaistiin arvalla hallituksen hyväksi. Tilanne oli kommunisteille kiusallinen, sillä elettiin kieltolain aikaa ja raittiusaate kuului myös työväenliikkeen perusarvoihin. Vainio sai eduskuntaryhmältään varoituksen ja myös sosialidemokraatit vaativat hänen päätään vadille. Vahingoniloisessa porvarilehdistössä puolestaan ehdotettiin jopa hallituksen nimeämistä uudelleen Vainion mukaan. Samana vuonna hänet pidätettiin kahdesti poliittisista syistä. Toukokuussa Vainio vangittiin SSTP:n julkaiseman rauhanjulistuksen johdosta ja myöhemmin kesällä niin sanotun suuren kommunistijutun yhteydessä. Vainion istuessa tutkintovankeudessa hänen kansaedustajantoimensa katsottiin lakanneeksi lokakuussa 1923. Seuraavana kesänä Vainio sai kahden vuoden ja kahden kuukauden kuritushuonerangaistuksen valtiopetoksen valmistelusta. Oikeuskäsittely ei noudattanut lakipykäliä, sillä valtiopäiväjärjestyksen mukaan syytteeseen olisi vaadittu eduskunnan määräenemmistön lupa, jollaista ei edes pyydetty.
Elämä > Vapautumisen jälkeen

Tuomionsa suoritettuaan Vainio luopui päivänpolitiikasta, mutta jatkoi kommunistisen liikkeen rivijäsenenä. Hän avusti myös vankilasta vapautuneita tovereitaan taloudellisesti. Vuonna 1929 Vainio joutui sosialidemokraattien pilkan kohteeksi lähdettyään mielenosoituksen sijaan kalareissulle SAJ:n julistamana punaisena päivänä. Tapauksesta syntyi muun muassa kasku, jonka mukaan Vainion kalassa nähnyt tulenpalava kommunisti kiiruhti Helsingin työväentalolle luullessaan jälleen olevan mielenosoituspäivän. Vuonna 1930 Vainio oli perustamassa Venäjän Kauppa Osakeyhtiötä, jonka toimitusjohtajana hän työskenteli talvisotaan saakka. Tuonti- ja vientikaupan ohella yhtiöllä oli yksinoikeus pakettien toimittamiseen Neuvostoliittoon. Myöhemmin Vainio toimi liikemiehenä Helsingissä kuolemaansa saakka.
Perhe

Ville Vainion ensimmäinen puoliso oli Helmi Maria Halonen, jonka kanssa hän oli naimisissa vuosina 1905–1927. Heidän poikansa oli viulisti Kauko Vainio. Hän meni uusiin naimisiin 1927 Martta Helena Virtasen kanssa.
Lethbridge

| Lethbridge (City of Lethbridge) |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Lethbridge
 Koordinaatit: 49°41′39″N, 112°49′58″W 
Valtio:   Kanada
Provinssi:  Alberta
Asutettu:  1869
Perustettu:  1891
Kaupungiksi:  1906
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Lethbridgen kaupunginvaltuusto
 – Pormestari:  Robert D. Tarleck
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  121,97 km²
 – Metropolialue:  2 975,59 km²
Korkeus:  910 m
Väkiluku (2006):  74 637
 – Väestötiheys:  611,9 as./km²
 – Metropolialue:  95 196
 – Väestötiheys metropolialue:  32,0 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC-7
 – Kesäaika:  UTC-6
Postinumero:  T1H – T1K
Suuntanumero(t):  403 ja 587
 
 Kaupungin kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lethbridge on 74 637 asukkaan (2006) kaupunki eteläisessä Albertassa, Kanadassa. Kaupungin metropolialueella asuu kaikkiaan 95 196 asukasta. Lethbridge on Albertan neljänneksi suurin kaupunki Calgaryn, Edmontonin ja Red Deerin jälkeen. Pinta-alaltaan se on kolmanneksi suurin Calgaryn ja Edmontonin jälkeen.
Lethbridge on eteläisen Albertan teollisuuden, talouden ja logistiikan keskus.
Historia

Ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui mustajalka-, cree- ja ktunaxa-intiaaniheimoja. Etenkin mustajalat vastustivat eurooppalaisten siirtolaisten muuttoa alueelle mutta joutuivat lopulta peräytymään 1860-luvulla.
Historia > Viskikauppa

Vuonna 1869 Yhdysvaltain armeija kielsi viskikaupan intiaanien kanssa. Tämän seurauksena viskikauppiaat etsivät uusia markkinoita Kanadasta. Samana vuonna yhdysvaltalaiset John J. Healy ja Alfred B. Hamilton perustivat nykyisen Lehtbridgen alueelle Fort Hamiltonin linnoituksen, jonka paikalliset intiaat polttivat kuitenkin maan tasalle. Healy ja Hamilton rakensivat kuitenkin linnoituksen uudelleen, ja nimesivät sen Fort Whoop-Upiksi. Linnoitus oli yksi monesta viskikauppaa harjoittavasta asemasta Kanadan preerialla. Alkoholi aiheutti vakavia terveydellisiä ja sosiaalisia ongelmia alkuperäisasukkaiden keskuudessa. Tilanne kärjistyi vuonna 1873 Cypress Hillsin alueella, jossa amerikkalaiset joukot taistelivat intiaaneja vastaan. Vuonna 1874 pääministerin John A. Macdonald kielsi viskin myynnin intiaaneille ja lähetti Kanadan ratsupoliisin valvomaan kieltoa. 9. lokakuuta samana vuonna ratsupoliisit saapuivat Fort Whoop-Upiin, ja viskikauppa päättyi pian tämän jälkeen.
Historia > Hiilikaivostoiminta

Alueella sijaitsi runsaat hiiliesiintymät, ja sitä oli paljon jopa maan pinnalla. Mustajalat kutsuivatkin aluetta nimellä “Sik-okotoks” (Mustan kiven paikka). Ensimmäisen kaivoksen avasi vuonna 1874 amerikkalainen Nicholas Sheran. Alexander Tilloch Galt perusti suuremman kaivoksen vuonna 1882 ja toi kaivostyöläisiä Nova Scotiasta. Hänen pääasiakkaansa oli Moose Jaw'n lähistöllä sijaitseva Canadian Pacific Railway -rautatieyhtiön asema, Dunmore Junction, joka tarvitsi 3 000 tonnia hiiltä kuukausittain. Aluksi kivihiiltä kuljetettiin jokiproomuilla, mutta tämä osoittautui erittäin hankalaksi. Vuonna 1885 valmistui kapearaiteinen rautatielinja Lehtbridgestä Dunmore Junctioniin. 1900-luvun alussa kaivoksissa työskenteli noin 150 kaivosmiestä ja kivihiiltä louhittiin noin 300 tonnia päivässä. Vilkkaimmillaan kaivostoiminta oli ensimmäisen maailmansodan aikana, jolloin kaivoksissa työskenteli yli 2000 miestä ja tuotanto nousi 1 000 000 tonniin vuodessa. Kaivostoiminta supistui huomattavasti vuoden 1919 jälkeen öljyn ja maakaasun syrjäyttessä kivihiilen. Alueen viimeinen kivihiilikaivos suljettiin vuonna 1965.
Historia > Maatalous

Uuden rautatieyhteyden ja keinokastelun johdosta 1900-luvun alkupuolella maatalous nousi alueen tärkeimmäksi työllistäjäksi. Vuonna 1996 alueella oli 11 216 maatilaa, jotka tuottava viljaa ja lihaa maailmanlaajuiseen myyntiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lethbridge Wikimedia Commonsissa
Lethbridge visual history (Arkistoitu – Internet Archive) Valokuvia vanhasta ja nykyisesta Lethbridgestä
Lethbridge, Its Coal Industry
Majalli Wahabi

Majalli Wahabi
Majalli Wahabi vuonna 2012.
Majalli Wahabi (hepr. ‏מגלי והבה‎, arab.  مجلي وهبه‎ s. 12. helmikuuta 1954) on israelilainen druusipoliitikko ja Kadima-puolueen edustaja knessetissä. Hän on knessetin varapuhemies ja oli helmikuussa 2007 lyhyen aikaa Israelin virkaatekevä presidentti, Moshe Katsavin pyydettyä eroa. Hän on naimisissa ja hänellä on neljä lasta.
Hänet valittiin knessetiin 2003 Likudin edustajana ja 2005 hän liittyi Kadimaan.
Johnny Weissmuller

| Johnny Weissmuller |
| --- | --- |
 Johnny Weissmuller 1940-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1904 Freidorf, Itävalta-Unkari
Kuollut: 20. tammikuuta 1984 (79 vuotta) Acapulco, Meksiko
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  uimari, elokuvanäyttelijä
Muut tiedot
Aktiivisena:  kilpauimarina 1920-luvulla, näyttelijänä 1930-luvulta 1950-luvulle
Merkittävät teokset: Tarzanin rooli
Tunnustukset:  5 olympiakultamitalia
Aiheesta muualla
Kotisivu
Johnny Weissmuller (syntyjään saksalaisittain Johann, unkarilaisittain János, 2. kesäkuuta 1904 Freidorf, Itävalta-Unkari (nyk. Romania) – 20. tammikuuta 1984 Acapulco, Meksiko) oli yhdysvaltalainen uimari ja viisinkertainen olympiavoittaja vuosien 1924 ja 1928 olympialaisissa sekä Tarzan-elokuvien pääosanäyttelijä vuosina 1932–1948.
Lapsuus ja nuoruus

Johnny Weissmuller syntyi 2. kesäkuuta 1904 Freidorfissa, joka kuului silloin Unkariin mutta nykyisin Romaniaan. Hän sai kasteessa unkarinkielisen etunimen János ja sen saksankielisen vastineen Johann. Hänen vanhempansa Petrus Weißmüller ja Elisabeth (Erzsebet) o.s. Kersch olivat roomalaiskatolisia saksalaisia.
Weissmullerit purjehtivat tammikuussa 1905 siirtolaisina Yhdysvaltoihin Rotterdamista lähteneellä laivalla. He asettuivat aluksi Windberiin Pennsylvaniaan, missä isä-Petrus työskenteli hiilikaivoksissa. Windberissä perheeseen syntyi toinen poika, Petrus (Peter) nuorempi. Sen jälkeen perhe muutti Chicagoon. Kun isän liiketoimet epäonnistuivat, hän alkoi juoda ja pahoinpidellä perhettään. Petrus jätti perheensä vuonna 1916, ja avioero myönnettiin vuonna 1925.
Johnny Weissmuller alkoi uida kahdeksanvuotiaana. Uintiharrastuksensa myötä hän jätti vandalismin, varastelun ja jengitappelut, joihin hän oli ajautunut jo lapsena. Weissmuller lopetti koulunkäynnin 12-vuotiaana ja sai työn hissipoikana. Vuonna 1916 hän liittyi NMKY:n uintijoukkueeseen.
Uimarina

| Mitalit> Maa:  Yhdysvallat.miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Yhdysvallat.miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Yhdysvallat.miesten uinti. Olympialaiset  | Maa:  Yhdysvallat> miesten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Pariisi 1924 | 100 m vapaauinti |  |
|  Kultaa | Pariisi 1924 | 400 m vapaauinti |  |
|  Kultaa | Pariisi 1924 | 4 x 200 m vapaauinti |  |
|  Kultaa | Amsterdam 1928 | 100 m vapaauinti |  |
|  Kultaa | Amsterdam 1928 | 4 x 200 m vapaauinti |  |
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
miesten vesipallo
|  Pronssia | Pariisi 1924 | hyökkääjäpelaaja |  |
Weissmuller pääsi vuonna 1920 Illinois Athletic Club of Chicago -urheiluseuraan Bill Bachrachin valmennukseen. Hänen uintiasentonsa oli epätavallisen korkea, mutta hän oli jo hyvin nopea. Bachrach ja seuran muut valmentajat hioivat Weissmullerin tekniikkaa. Hän voitti ensimmäisissä virallisissa kilpailuissaan Amateur Athletic Unionin mestaruuden vuonna 1921 ja oli voittamaton koko uransa ajan. Ensimmäiset kansalliset mestaruutensa Weissmuller voitti vuonna 1922. Sen jälkeen hän paransi maailmanennätyksiä useaan kertaan. Heinäkuussa 1922 Weissmuller rikkoi Duke Kahanamokun 100 metrin vapaauinnin maailmanennätyksen uimalla ajan 58,6.
Jotta Weissmuller saisi Yhdysvaltain passin ja pääsisi edustamaan maata Pariisin kesäolympialaisiin 1924, Weissmullerit väärensivät Euroopassa syntyneen Johnnyn syntymätodistuksen vaihtamalla hänen ja hänen Amerikassa syntyneen pikkuveljensä ikäjärjestyksen ja syntymäpaikat.
Pariisin olympialaisissa 1924 Weissmuller voitti olympiakultaa 100 metrin vapaauinnissa, 400 metrin vapaauinnissa ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä sekä olympiapronssia Yhdysvaltojen vesipallojoukkueessa. Lisäksi hän sai Ranskan presidentiltä erikoispalkinnon suorituksistaan. Olympiamenestys teki Weissmullerista kuuluisuuden Yhdysvalloissa.
Olympialaisten välivuosina Weissmuller jatkoi maailmanennätysten tehtailua. Vuonna 1927 hän alitti 100 jaardin vapaauinnissa 50 sekuntia ajalla 49,8. Amsterdamin olympialaisissa 1928 Weissmuller voitti kultaa 100 metrin vapaauinnissa ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Hän lopetti kilpauransa seuraavana vuonna ja teki rahakkaan sopimuksen BVD-uintivarusteiden markkinoimisesta.
Weissmuller ui urallaan kymmeniä maailmanennätyksiä, Kansainvälisen olympiakomitean mukaan 28, uinnin kansainvälisen Hall of Famen mukaan 51.
Yksityiselämä

Weissmuller oli naimisissa viisi kertaa. Hänellä oli kolmannen vaimonsa Beryl Scottin (naimisissa 1939–1948) kanssa kolme lasta, joista vanhin oli näyttelijä Johnny Weissmuller, Jr..
Vapaa-aikanaan Hollywoodissa Weissmuller purjehti usein näyttelijäystäviensä kanssa Kalifornian vesillä. Vuonna 1927 Weissmuller pelasti veljensä kanssa 11 ihmistä, jotka olivat joutuneet veden varaan järvilaivaonnettomuudessa. Weissmuller opetteli myös pelaamaan golfia ja kehittyi lajissa lähes ammattilaistasoiseksi.
Weissmuller liittyi 1950-luvulla näyttelijäystäviensä sijoittajaryhmään, joka sijoitti rahaa useisiin kohteisiin Kaliforniassa. Jotkin niistä menestyivät, jotkin eivät. 1950-luvun alussa ryhmä osti Los Flamingos -hotellin Acapulcossa Meksikossa, missä Weissmullerilla oli tapana käydä useita kertoja vuodessa. Lisäksi Weissmuller markkinoi erilaisia tuotteita radiossa ja televisiossa, juonsi uintiaiheista sarjaa, sijoitti epäonnisesti uima-allasyhtiöön, työskenteli Las Vegasissa PR-töissä ja avasi Jungle Hut -nimisen ravintolan. Weissmuller vieraili keväällä 1972 lyhyesti Suomessa Tarzan-sarjakuvakirjojen pohjoismaisen kustantajan kutsumana.
Weissmuller sai lonkkamurtuman vuonna 1973, minkä jälkeen hänen viimeiset elinvuotensa olivat täynnä sairauskohtauksia ja muita terveysvaivoja. Viimeisen kerran Weissmuller esiintyi julkisuudessa vuonna 1976, kun hänet nimitettiin kehonrakentajien killan kunniagalleriaan. Vähän sen jälkeen hän muutti hoivakotiin ja vuonna 1980 Los Flamingos -hotelliin. Viimeisenä elinvuonnaan hän asui kotonaan Acapulcossa, missä hän kuoli 20. tammikuuta 1984.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Johnny Weissmuller Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Johnny Weissmuller Elonet-elokuvatietokannassa (suomeksi)
Miesten 100 metrin vapaauinnin olympiavoittajat
Miesten 400 metrin vapaauinnin olympiavoittajat
Miesten 4 × 200 metrin vapaauintiviestin olympiavoittajat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Romania  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Johnny Weissmuller uintikilpailussa heinäkuussa 1922.
Weissmuller ja Maureen O'Sullivan elokuvassa Tarzan ja salainen aarre (1941).
Weissmuller toisen vaimonsa Lupe Vélezin kanssa vuonna 1934.
Keskinäisinduktanssi

Keskinäisinduktanssi (tunnus M) on sähkömagnetiikassa suure, joka mittaa kahden johtimen, esimerkiksi kahden johdon tai kelan, välisen magneettisen vuorovaikutuksen voimakkuutta.  Keskinäisinduktion vaikutuksesta toisessa johtimessa kulkevan virran muutoksen aiheuttama magneettikentän muutos indusoi toiseen johtimeen sähkömotorisen voiman. Keskinäisinduktanssin yksikkö on henry.
Lähekkäin olevat kelat

Jos kaksi kelaa: kela A ( N_{A} kierrosta) ja kela B ( N_{B} kierrosta) ovat lähellä toisiaan ja keloissa kulkevat virrat ovat  I_{A} ja  I_{B}, voidaan keskinäisinduktanssi laskea yhtälöllä
missä  \Phi _{A} on kelan B läpi kulkevan virran  I_{B} synnyttämä magneettivuo  kelan A yksittäisen kierroksen läpi. Vastaavasti  \Phi _{B} on kelan A aiheuttama magneettivuo, joka läpäisee kelan B yksittäisen kierroksen. Keskinäisinduktanssi riippuu vain kelojen rakenteesta ja geometriasta. Kelojen toisiinsa indusoimat jännitteet virran muutoksen suhteen voidaan laskea yhtälöistä
Missä siis  U_{A} on kelan B kelaan A aiheuttama jännite ja  U_{B} on kelan A kelaan B aiheuttama jännite.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Sähkö- ja magneettikentät.  (Moniste 381)  Espoo:  Otakustantamo, 1987.  ISBN 951-672-038-2
Johan Turi

Johan Turi
Turin piirros poroerotuksesta kirjassaan Muitalus sámiid birra.
Johan Turi (nimi kirjoitettiin myös muodossa Johan Thuuri tai Johan Thuri; 1854 Kautokeino, Norja – 1936) oli saamelainen Ruotsin Lapissa Tornionjärven pohjoisrannalla, Laimolahdella eli Laimoluoktassa asunut kirjailija ja saamenkielisen kirjallisuuden uranuurtaja.
Turin ensimmäinen kirja Muitalus sámiid birra (Kertomus saamelaisten elämästä), jonka hän oli myös itse kuvittanut piirroksillaan, kuvasi porosaamelaisten elämää 1900-luvun alussa. Turia avusti kirjan teossa tanskalainen kansatieteilijä Emilie Demant Hatt ja kirja julkaistiin 1910 samanaikaisesti saamen ja tanskan kielellä. Kirja käännettiin 10 eri kielelle muun muassa ruotsiksi, englanniksi, japaniksi ja saksaksi. Turi kirjoitti vielä kaksi muuta kirjaa Sámi deavsttat – samiska texter (1920) ja Duoddaris – från fjället (1931).  Myöhempinä vuosina hän tuli toimeen maalaamalla lapinaiheisia tauluja ja myymällä niitä turisteille. Turi on haudattu Jukkasjärven hautausmaalle.
Teokset

Muitalus sámiid birra. 1910 (suomeksi kääntänyt Samuli Aikio nimellä Kertomus saamelaisista 1979)
Sámi deavsttat – samiska texter. 1920
Duoddaris – från fjället. 1931
Aiheesta muualla

/ Johan Turi Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Johan Tuuri 80-vuotias, Kansan kuvalehti, 21.04.1934, nro 16, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef
Carina Henriksson

Carina Henriksson (s. 1971 Lainio)  on ruotsalainen oopperalaulaja ja teatterinjohtaja. Hän opiskeli laulamista Operastudio 67 -musiikkiopistossa Tukholmassa ja Royal Academy of Music -korkeakoulussa Lontoossa.  Kansainvälisen uran jälkeen hän palasi Tornionlaaksoon. Hän on toiminut Tornedalsteaternin johtajana sekä on Opera Vildmarkin perustaja ja taiteellinen johtaja. Hän on tehnyt pitkään yhteistyötä kirjailija Bengt Pohjasen kanssa. Henriksson on syntynyt Lainion kylässä Kiirunassa ja taustaltaan länsipohjalainen ja saamelainen. Hänen isoäitinsä puhui meänkieltä, mutta hänen vanhempansa eivät puhuneet sitä kotona tai opettaneet kieltä lapsilleen. Palattuaan Länsipohjaan Henriksson opetteli meänkielen ja laulamaan saameksi. Vuonna 2019 hän julkaisi levyn Rajaton-Gränslöst. Henrikssonista tehtiin tv-dokumenttielokuva Vildmarksdivan vuonna 2023.
Tunnustukset

2003 Rubus Arcticus -palkinto
2017 Årets Nordist
Aiheesta muualla

Metsäkukkia - Skogsblommor: GlesbygdsDivan Carina Henriksson & Roger Norén (youtube)