Etty Hillesum
Henkilökohtainen kasvu

Etty Hillesumin nuoruus oli kaoottinen ja levoton kenties perheen emotionaalisen epävakauden vuoksi – Etty itse viittasi lapsuudenperheeseensä ”hullujenhuoneena”. Hänen päiväkirjansa kuvastavat sisäistä kuohuntaa, jota Etty koki varhaisessa aikuisuudessa, samoin kuin eheytymistä ja kasvua kuolemaa edeltäneinä vuosina.
Venäläiset kirjailijat ja kristilliset mystikot luultavasti vaikuttivat Ettyn ajatuksiin henkisyydestä. Hän ei pyrkinyt ekstaattisiin kokemuksiin, vaan halusi kohdata oman sisimpänsä ja elämän sellaisena kuin se on. Hänen hengellisyytensä ei rajoittunut älylliseen ymmärrykseen korkeammasta voimasta, mikä heijastuu hänen päiväkirjoissaan. Westerborkin kokoamisleirillä hänellä oli epätavallisia henkisen heräämisen ja oivalluksen kokemuksia:
»Nuo kaksi kuukautta piikkilangan takana ovat olleet elämäni kaksi rikkainta ja intensiivisintä kuukautta ja syvästi vahvistaneet korkeimpia arvojani. Olen oppinut rakastamaan Westerborkia.»
Etty puhuttelee päiväkirjoissaan toistuvasti Jumalaa. Hän ei pidä Jumalaa pelastajana, vaan voimana, jota ihmisten on vaalittava sisimmässään:
»Harmi kyllä näyttää siltä, ettet voi tehdä paljoakaan näille olosuhteille ja elämällemme. En myöskään pidä sinua vastuussa. Et voi auttaa meitä, mutta meidän on autettava sinua ja puolustettava paikkaasi sisällämme viimeiseen asti.»
Rachel Bremer on kuvannut Ettyn elämän jakautuneen kahteen vaiheeseen, valmistautumisvaiheeseen ja testivaiheeseen. Valmistautumisvaihe viittaa Ettyn itsereflektioon ja kehitykseen Amsterdamissa, testivaihe puolestaan aikaan keskitysleirillä. Amsterdamissa Etty kehitti ideologian viitoittaa toisille tietä omaan sisimpäänsä suurten vastoinkäymisten aikana. Hänen Westerborkissa viettämänsä aika puolestaan merkitsi henkistä vapautumista samaan aikaan kun hänen ruumiinsa vangittiin ja lopulta murhattiin. Etty ei kiistä natsien terrorin hirvittävyyttä, mutta ei myöskään samaistu uhrin asemaan. Äärimmäisissä olosuhteissa hän kehitti vakaumuksen maailman tuhoutumattomasta kauneudesta. Westerborkissa hän kirjoitti:
»Taivas on täynnä lintuja, purppuranväriset lupiinit seisovat niin uljaasti ja rauhallisesti, kaksi pientä vanhaa naista on istunut alas puhelemaan, aurinko paistaa kasvoilleni – ja aivan silmiemme alla on käynnissä joukkomurha… Koko juttu on kerta kaikkiaan käsittämätön.»
Etty kärsi nuoruudessaan suuresta sisäisestä kuohunnasta, mikä kuitenkin enenevästi muuttui kypsyydeksi ja viisaudeksi. Hän kirjoittaa:
»Kaikkialla asiat ovat samaan aikaan sekä todella hyvin että todella huonosti. Nuo kaksi ovat tasapainossa, kaikkialla ja aina. Minusta ei koskaan tunnu siltä, että minun pitäisi saada asiat sujumaan parhain päin; kaikki on hyvin niin kuin se on. Jokainen tilanne, olkoon kuinka kurja tahansa, on itsessään täydellinen ja sisältää niin hyvän kuin pahankin.»
Saatuaan yhteyden tähän laajempaan katsantokantaan Etty kykenee siitä käsin löytämään merkitystä niille olosuhteille, joissa hän on. Jouduttuaan Westerborkista keskitysleirille lähteneeseen kuljetukseen syyskuussa 1943 hän heitti junasta postikortin, jossa ovat hänen viimeiset sanansa:
»Avaan Raamatun sattumanvaraisesti ja löydän nämä sanat: Herra on minun vuoreni. Istun reppuni päällä täpötäydessä rahtivaunussa. Isä, äiti ja Mischa ovat muutaman vaunun päässä. Loppujen lopuksi lähtö tuli varoittamatta… Lähdimme leiristä laulaen… Kiitos kaikesta ystävällisyydestänne ja huolenpidostanne.»
Ettyyn on usein viitattu mystikkona.