stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Manuel I Komnenos
Balkanin rajaseutu

Pohjoisilla rajoillaan Manuel näki suurta vaivaa pitääkseen hallussa valloitetut alueet, jotka oli liittänyt keisarikuntaan Basileios II yli sata vuotta aikaisemmin ja jotka olivat pysyneet Bysantilla, vaikkakin toisinaan vain löyhästi, siitä saakka. Koska Bysantin naapurit Balkanin rajoilla aiheuttivat Manuelille harmia, hän ei pystynyt omistautumaan päätavoitteelleen eli Sisilian normannien voittamiselle. Serbien ja unkarilaisten välit Bysanttiin olivat olleet hyvät vuodesta 1129 alkaen, joten serbien kapina tuli yllätyksenä. Roger II oli yllyttänyt Raškassa asuvia serbejä hyökkäämään Bysanttiin, ja niin tapahtuikin vuonna 1149.
Manuel pakotti kapinoivat serbit ja heidän johtajansa Uroš II:n vasalliuteen (1150–1152). Tämän jälkeen hän hyökkäsi toistuvasti unkarilaisten kimppuun aikeenaan otta haltuunsa heidän alueensa kulkien Savajokea pitkin. Vuosien 1151–1153 ja 1163–1168 sodissa Manuel johti joukkonsa Unkariin, ja syvälle vihollisen alueelle viety, hyvin toteutettu retki toi huomattavan sotasaaliin. Vuonna 1167 Manuel lähetti Andronikos Kontostefanoksen johtaman armeijan unkarilaisia vastaan. Kontostephanos saavutti ratkaisevan voiton Sirmiumin taistelussa, jonka ansiosta rauhansopimus Unkarin kuningaskunnan kanssa kävi erittäin edulliseksi Bysantille, johon liitettiin Syrmia, Bosnia ja Dalmatia. Vuonna 1168 lähes kaikki Adrianmeren rannat kuuluivat Manuelille.
Manuel näki vaivaa myös liittääkseen Unkarin Bysanttiin diplomaattisin keinoin. Unkarin kuninkaan Tapani III:n nuorempi veli Béla III lähetettiin Konstantinopoliin tullakseen Manuelin hovissa koulutettavaksi. Keisari tahtoi nuorukaisen naivan hänen ainoan tyttärensä Maria Komnenan, tehdä hänestä perillisensä ja täten varmistaa, että Unkari pysyisi kiinni keisarikunnassa. Hovissa Béla otti itselleen nimen Aleksios ja sai arvonimekseen "despootti", jota oli aiemmin käytetty vain keisarista itsestään. Sattui kuitenkin kaksi perimyksellistä tapahtumaa, jotka muuttivat tilannetta. Vuonna 1169 Manuelin nuori vaimo synnytti poikalapsen, joten Béla menetti asemansa Bysantin valtaistuimen perijänä. Manuel ei silti koskaan palauttanut kroatialaisia alueita takaisin Unkarille, jotka oli tältä vienyt. Vuonna 1172 Tapani III kuoli, ja Béla matkasi Unkariin ottaakseen sen valtaistuimen vastaan. Ennen lähtöään Konstantinopolista hän antoi Manuelille juhlallisen valan, jossa hän vannoi "pitävänsä aina mielessään keisarin ja roomalais-katolisten mielenkiinnon kohteet". Béla III piti sanansa: Niin kauan kuin Manuel eli Béla ei yrittänyt päästä käsiksi kroatialaiseen perintöönsä, jonka hän vasta myöhemmin liitti takaisin Unkariin.
Suhteet Venäjän kanssa

Manuel Komnenos yritti houkutella venäläisiä mukaan Unkaria ja myös jossain määrin Sisilian normannejakin vastaan. Tämä jakoi venäläiset ruhtinaat Bysanttia puoltaviin ja vastustaviin leireihin. 1140-luvun loppupuolella kolme ruhtinasta kilpaili johtoasemasta Venäjällä: ruhtinas Izjaslav II oli Unkarin Géza II:n sukulainen sekä Bysantin vihollinen, ruhtinas Juri Dolgoruki oli Manuelin liittolainen, ja galitsialaista Vladimirkoa kuvaillaan Manuelin vasalliksi. Galitsia oli Unkarin pohjois- ja koillisnaapuri ja sillä oli siksi suuri strateginen arvo Bysantin ja Unkarin välisissä konflikteissa. Izjaslavin ja Vladimirkon kuolemien jälkeen tilanne kääntyi, kun Juri, Manuelin liittolainen, otti Kiovan haltuunsa, ja Jaroslav, Galitsian uusi hallitsija, asettui Unkarin puolelle.
Vuosien 1164–1165 välillä Andronikos I Komnenos, Manuelin serkku ja tuleva keisari, pakeni vankeudestaan Bysantista Jaroslavin hoviin Galitsiaan. Seurannut tilanne, jossa Andronikos vaati Manuelin kruunua, ja häntä tukivat sekä Galitsia että Unkari, sekoitti Bysantin diplomatiaa. Manuel pyysi serkultaan anteeksi ja taivutteli hänet palaamaan Konstantinopoliin vuonna 1165. Kiovan, jota nyt hallitsi Rostislav I, kanssa päästiin suotuisaan sopimukseen ja lupaukseen toimittaa keisarikunnalle ylimääräisiä joukkoja. Galitsian Jaroslav taivuteltiin hylkäämään yhteytensä Unkariin sekä palauttamaan Galitsia osaksi keisarikuntaa. Vielä vuonna 1200 Galitsian ruhtinaat osoittautuivat arvokkaiksi liittolaisiksi keisarikunnan vihollisia, tällä kertaa kumaaneja, vastaan.
Galitsian ja Bysantin välisten suhteiden palauttamisesta entiselleen oli välitöntä hyötyä Manuelille, kun hän vuonna 1166 lähetti kaksi armeijaa hyökkäämään Unkarin itäisiin provinsseihin laajassa pihtimuodostelmassa. Toinen armeijoista ylitti Valakian tasangon ja saapui Unkariin Transilvanian Alppien (eteläisten Karpaattien) halki toisen armeijoista tehdessä laajan kierroksen Galitsiaan ja jatkaen sieltä galitsialaisten avustamana yli Karpaattien. Koska unkarilaiset olivat keskittäneet suurimman osan joukoistaan Sirmiumin ja Belgradin tietämille, bysanttilaiset yllättivät heidät, ja Transilvaniaa hävitettiin laajalti.
Egyptin valtaus > Liitto Jerusalemin kuningaskunnan kanssa

Egyptin hallinta oli Jerusalemin kuningaskunnan vuosikymmeniä vanha unelma, ja sen kuningas Amalrik I, joka oli jo aiemmin sekaantunut maan asioihin voimatoimin, tarvitsi sekä taloudellista että sotilaallista tukea. Amalrik ymmärsi, että mikäli hän jatkaisi unelmansa jahtaamista Egyptissä, hänen olisi hylättävä Antiokia Bysantin hegemoniaan ja Manuelille, joka oli maksanut 100 000 dinaarin lunnaat sen ruhtinaan Bohemund III:n vapauttamisesta. Vuonna 1165 Amalrik lähetti edustajiaan Bysantin hoviin neuvottelemaan järjestetyllä aviolla vahvistettavasta liitosta (Manuel oli jo vuonna 1161 nainut Amalrikin serkun Marian). Kahden pitkän vuoden jälkeen, vuonna 1167, Amalrik viimein avioitui Manuelin sisaruksen lapsenlapsen, Maria Komnenan, kanssa ja vannoi "kaiken saman, mitä hänen veljensä Baldwin oli ennen häntä vannonut". Liitto hallitsijoiden välillä neuvoteltiin vuonna 1168 ja sen myötä sovittiin Egyptin valloituksesta ja jaosta: Manuelille kuuluisivat rannikkoalueet, ja Amalrik saisi sisämaan. Syksyllä 1169 Manuel lähetti matkaan bysanttilaisen armeijan ja laivaston, johon kuului 20 suurta sota-alusta, 150 kaleeria ja 60 eritoten hevosten kuljettamiseen tarkoitettua laivaa. Megas duks Andronikos Kontostefanoksen johtama sotajoukko liittyi Amalrikin voimiin Askalonissa. Guillaume de Tyre, joka oli ollut neuvottelemassa hallitsijoiden välisestä liitosta, oli erityisen vaikuttunut suurista aluksista, joita käytettiin ratsuväen kuljettamiseen.
Vaikka tällaiset Bysantin suorittamat kaukohyökkäykset olivatkin poikkeuksellisia (viimeisin oli yli 120 vuotta aikaisemmin tehty Sisilian epäonnistunut valtausyritys), tämä nimenomainen Egyptin sotaretki on selitettävissä Manuelin ulkopolitiikalla, johon kuului lännen hyväksikäyttäminen keisarikunnan tulevaisuuden varmistamiseksi. Manuelin pyrkimys nähdä itäisen Välimeren tapahtumat kokonaisuutena ja pidemmällä aikavälillä oli sotaretken taustalla. Tuolloin uskottiin, että ristiretkivaltioiden ja islamilaisten valtojen välisessä kamppailussa Egypti olisi ratkaiseva tekijä. Oli käynyt yhä selvemmäksi, että fatimidien kalifaatin Egypti oli avain ristiretkivaltioiden kohtaloon. Jos Egypti lopettaisi eristäytyneisyytensä ja liittoutuisi Nur ad-Dinin johtamien muslimien kanssa, ristiretkivaltioiden asia olisi vaarassa.
Egyptin onnistuneesta valtauksesta olisi ollut suurta hyötyä Bysantille. Egypti oli rikas, ja se oli tuottanut suuren osan Konstantinopoliin tuodusta viljasta aina Rooman valtakunnan ajoista siihen saakka, kun se menetettiin arabeille 600-luvulla. Taloudellinen hyöty, jota Bysantti voi odottaa Egyptin valtauksesta saavansa, olisi ollut merkittävä, vaikka sen olisikin joutunut jakamaan ristiretkeläisten kanssa. Tämän lisäksi Manuel mahdollisesti tahtoi tukea Amalrikia, koska sillä tavalla lännen huomio siirtyisi Antiokiasta Egyptiin, mutta myös siksi, että tulevaisuudessa onnistunut valtaus poikisi todennäköisesti uusia yhteistuumin toteutettuja sotaretkiä, jotka pitäisivät Jerusalemin kuninkaan keisarin otteessa ja johtaisivat myös Bysantin alueelliseen hyötyyn.
Egyptin valtaus > Valtauksen epäonnistuminen

Manuelin ja Amalrikin yhdistyneet sotavoimat laskivat maihin Damiettassa 27. lokakuuta 1169, mutta kaupungin piiritys epäonnistui, sillä ristiretkeläisten ja bysanttilaisten yhteistyö ei ottanut luonnistuakseen. Bysanttilaisten mukaan Amalrik, joka oli haluton jakamaan tulevaa sotasaalista, viivytti toimien aloittamista niin kauan, että keisarin miehiltä loppui muona, ja he oli nääntymäisillään. Tämän jälkeen Amalrik käynnisti hyökkäyksen, mutta lopetti sen lyhyeen ja neuvotteli aselevon puolustajien kanssa. Guillaume de Tyren mukaan kreikkalaiset eivät kuitenkaan olleet yhtään vähemmän syyttömiä yhteistyön epäonnistumiseen. Osapuolten esittämästä syytösvyyhdistä huolimatta varma totuus on, että sekä ristiretkeläiset että bysanttilaiset palasivat koteihinsa sadekauden alettua. Bysantti menetti vielä paluumatkalla puolet laivastostaan äkkiä puhjenneen myrskyn vuoksi.
Huolimatta närästä, joka sai alkunsa Damiettassa, Amalrik jatkoi unelmointiaan Egyptin valtauksesta ja pyrki ylläpitämään hyviä suhteita Bysanttiin toivoen uutta yhteistä sotaretkeä, jota ei kuitenkaan koskaan tehty. Amalrik tuli Konstantinopoliin henkilökohtaisesti vuonna 1171 sen jälkeen, kun Saladdin oli ottanut Egyptin hallintaansa. Amalrikin läsnäolon ansiosta Manuel saattoi järjestää suuren seremoniallisen vastaanoton, jolla paitsi kunnioitettiin häntä, myös alleviivattiin hänen riippuvuuttaan keisarista. Lopun aikaa Amalrikin valtakaudesta Jerusalem toimi Bysantin satelliittina, jonka suojelijana Manuel esiintyi kasvattaen vaikutusvaltaansa kuningaskunnassa. Vuonna 1177 Manuel lähetti 150 alusta valtaamaan Egyptiä, mutta laivasto palasi kotiin käytyään Akkossa, jossa Filip Elsassilainen ja useat muut kuningaskunnan tärkeistä aatelisista kieltäytyivät auttamasta Bysanttia.
Opinkiistat (1156–1180)

Manuelin valtakauden aikana käytiin kolme suurta teologista kiistaa. Vuosien 1156–1157 kiistassa kysymys kuului: "Oliko Kristus uhrannut itsensä maailman syntien puolesta pelkästään Isälle ja Pyhälle Hengelle vai myös itselleen?" Lopulta Konstantinopolissa vuonna 1157 kokoontunut synodi antoi ratkaisun, jonka mukaan lihaksi tullut Sana oli kaksoisuhraus Pyhälle Kolminaisuudelle, huolimatta siitä, että Antiokian patriarkka Soterikus Panteugenus tätä vastustikin.
Kymmenen vuotta myöhemmin keskustelua herätti se, viittasiko Kristus sanoessaan "Isä on minua suurempi" (Joh. 14:28) hänen jumaluuteensa, ihmisyyteensä vai näiden kahden luonnon muodostamaan kokonaisuuteen. Demetrius Lampelaista, diplomaattia, joka oli hieman aikaisemmin palannut matkaltaan länteen, huvitti opinkappaleen tulkinta lännessä, jossa uskottiin Kristuksen olevan ihmisyydessään Jumalaa pienempi mutta tasavertainen jumaluudessaan. Sen sijaan Manuel, jolla siinti mielessään kirkkojen välinen unioni, piti tätä ratkaisua järkevänä ja kumosi enemmistön näkemyksen maaliskuun toisena päivänä vuonna 1166 järjestetyssä synodissa, jossa hänellä oli tukenaan patriarkka Luukas Krysoberges. Ne, jotka eivät alistuneet synodin päätöksiin, menettivät omaisuutensa tai ajettiin maanpakoon.
Kolmas kiista puhkesi vuonna 1180, kun Manuel esitti vastalauseensa eräästä vakuutuksesta, joka islamista kääntyneiden vaadittiin toistavan. Yksi kovimmista anateemoista tässä vakuutuksessa oli kohdistettu suoraan muslimien palvomaa jumaluutta vastaan:
»Ja ennen kaikkea minä kiellän Muhammadin Jumalan, josta hän [Muhammad] sanoo: "Ei ole muuta jumalaa kuin Allah. Hän on Jumala lujasta takometallista. Hän luo, Häntä ei luotu, eikä ole ketään Hänen kaltaistaan.»
Keisari vaati tämän anateeman hylkäämistä idän kirkon piirissä, mitä kirkon johtotaso kiihkeästi vastusti.
Kertomuksia ritarillisuudesta

Manuel edustaa uudentyyppistä Bysantin hallitsijaa, joka otti vaikutteita lännen ristiretkeläisiltä. Hän järjesti turnajaisia ja jopa otti osaa niihin, mikä oli epätavallinen ja Bysantin asukkaille kiusallinenkin näky. Manuel, jonka fyysinen kunto oli hyvä, joutui paisuttelun uhriksi oman aikansa bysanttilaisissa lähteissä, joissa hänet esitetään miehistä mitä rohkeimpana. Hänen urotöitään kartoittavassa tarinassa, joka on ilmeisesti toiminut joko mallina toisille ritarillisuudesta kertoville tarinoille tai ollut kopio niistä, kerrotaan hänen käsivarsiensa olleen niin vahvat ja harjoitetut, ettei Raymond de Poitiers kyennyt käyttämään Manuelin peistä ja kilpeä.
Eräisiin kuuluisiin turnajaisiin hänen on sanottu osallistuneen tulisen hevosen kanssa ja tiputtaneen kaksi Italian väkevintä ritaria. Kerran hänen on sanottu tappaneen yhden päivän aikana 40 turkkilaista omin käsin ja taistelussa unkarilaisia vastaan hänen on väitetty napanneen lipun kouraansa ja olleen ensimmäisenä sekä lähes yksin sillalla, joka erotti armeijat toisistaan. Kerrotaan myös, että kerran hän "leikkasi" tiensä läpi turkkilaiseskadroonasta, jonka vahvuus oli viisisataa miestä, saamatta itse naarmuakaan. Aiemmin hän oli näet järjestänyt väijytyksen metsikössä, jossa hänelle pitivät seuraa vain hänen veljensä ja Axuch.
Perhe

Manuelilla oli kaksi puolisoa. Ensimmäinen avioliitto solmittiin vuonna 1146 Bertha von Sulzbachin (1110-luku –1159) kanssa, jota kutsuttiin nimellä Irene. Hän oli Sulzbachin kreivi Berengar II:n ja tämän toisen puolison kreivitär Adelheid Wolfratshausenin tytär, sekä Saksan kuningas Konrad III:n käly. Heille syntyi kaksi lasta:
Maria Komnena Porphyrogenita (kreikka: Μαρία Κομνηνή Πορφυρογέννητη, Maria Komnēnē Porphyrogenita); (maaliskuu 1152 – heinäkuu 1182), kihlattiin 1163 Unkarin kuningas Béla III:lle, sitten noin 1169 jälkeen Sisilian kuningas Vilhelm II:lle ja avioitui lopulta vuonna 1179 Renier de Montferrat'n (1162–1183), Montferraton markiisin Vilhelm V:n viidennen pojan kanssa. Lyhyt avioliitto oli lapseton.
Anna Komnena (1154–1158), kuoli 4-vuotiaana
Manuelin toinen puoliso oli Maria Antiokialainen (kreikka: Μαρία; 1145–1182), Antiokian ruhtinas Raymond de Poitiers'n ja Antiokian ruhtinatar Constancen, Bohemond II:n ja Jerusalemin prinsessa Alicen tyttären, vanhin tytär. Avioliitto solmittiin vuonna 1161 ja heille syntyi yksi lapsi:
Aleksios II Komnenos, seurasi isäänsä valtaistuimelle vuonna 1180
Manuelilla oli useita aviottomia lapsia:
Theodora Vatatzinan kanssa:
Aleksios Komnenos (s. 1160-luvun alkupuolella), joka tunnustettiin keisarin pojaksi ja joka sai arvonimen sebastokrator. Aleksioksella oli lyhyt avioliitto vuosina 1183–1184 Irene Komnenan kanssa, joka puolestaan oli Andronikos I Komnenoksen avioton lapsi, kunnes hänen appensa sokaisi hänet. Hän eli ainakin vuoteen 1191 saakka.
Maria Taronitissan kanssa, joka oli protovestiarioksen (korkean hovin jäsenen) Johannes Komnenoksen vaimo:
Aleksios Komnenos, pinkernes (keisarin henkilökohtainen juomanlaskija), joka pakeni Konstantinopolista 1184 ja oli normanni-invaasion sekä Thessalonikin piirityksen keulakuva 1185.
Muiden rakastajattarien kanssa:
Tytär, jonka nimi ei ole tiedossa. Hän syntyi vuoden 1150 tienoilla ja meni naimisiin Theodore Maurozomeksen kanssa ennen vuotta 1170. Hänen poikansa oli Manuel Maurozomes, ja eräät hänen perillisistään hallitsivat Rûmin sultanaattia.
Tytär, jonka nimi ei ole tiedossa. Hän syntyi vuoden 1155 tienoilla ja oli Demetrios Tornikeksen äidinpuoleinen isoäiti.
Arvioita > Ulkopoliittinen ja sotilaallinen toiminta

Nuorena miehenä Manuel oli omistautunut Bysantin palauttamiselle entiseen asemaansa Välimeren maiden joukossa. Kun hän kuoli 1180, 37 vuotta oli ehtinyt kulua siitä kohtalokkaasta päivästä vuonna 1143, jona hänen isänsä oli Kilikian erämaassa julistanut hänet keisariksi. Näinä vuosina Manuel oli osallistunut konflikteihin naapuriensa kanssa joka ilmansuunnalla. Hänen isänsä ja isoisänsä olivat tehneet kärsivällistä työtä korjatakseen ne vahingot, joita oli aiheutunut Manzikertin taistelussa ja sen jälkipuinnissa. Kiitos heidän ponnistelujensa, Manuelin perimä valtakunta oli voimakkaampi ja paremmin järjestetty kuin kertaakaan kuluneena vuosisatana. Vaikka onkin selvää, että Manuel hyödynsi valtakuntansa tilannetta täydellä teholla, se ei ole varmaa, kuinka paljon hän itse panosti siihen päälle, eikä se, käytettiinkö Bysantin voimavaroja parhaalla mahdollisella tavalla.
Manuel oli osoittanut olevansa tarmokas keisari, joka näki mahdollisuuksia kaikkialla, ja jonka optimistinen asenne muotoili hänen ulkopolitiikkaansa. Mutta huolimatta hänen osaamisestaan sodankäynnin saralla Manuel oli edistynyt hyvin vähän yrityksessään palauttaa Bysantin loisto. Jälkiviisaasti onkin todettu Manuelin päämäärien edustaneen suuruudenhulluutta; etenkin Egyptiin tehtyjen sotaretkien, joita pidetään todisteena mahdottomista unelmista. Keisarin suurin sotaretki, hänen yrityksensä valloittaa seldžukkien Ikonium, päättyi nöyryyttävään tappioon, ja hänen kunnianhimoisin diplomaattinen tavoitteensa romahti, kun paavi Aleksanteri III ja Fredrik I Barbarossa solmivat Venetsian rauhansopimuksen 1177. Historioitsija Mark C. Bartusis on esittänyt, että Manuel (kuten hänen isänsäkin) yritti jälleenrakentaa kansallisen armeijan, mutta hänen uudistuksensa eivät olleet riittäviä hänen pyrkimystensä eivätkä hänen tarpeidensa kannalta, ja että Myriokefalonin tappio alleviivasi hänen harjoittamansa politiikan perustavanlaatuisia heikkouksia. Edward Gibbonin mukaan Manuelin saavuttamista voitoista ei seurannut mitään pysyvää tai hyödyllistä valloitusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Manuel I Komnenos Wikimedia Commonsissa
Kirjallisuutta

Georg Ostrogorsky: History of the Byzantine State.  Rutgers University Press, 1969.  ISBN 0-8135-1198-4
John Julius Norwich: Byzantium: The Decline and Fall.  Viking, 1991.  ISBN 0-679-41650-1
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Johannes II Komnenos | Bysantin keisari | Seuraaja: Aleksios II Komnenos |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5  6  7  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Manuel I Komnenos
Johannes II Komnenoksen kuolema ja Manuel I Komnenoksen kruunajaiset. Kuvitusta Vilhelm Tyroslaisen teoksen Historia rerum in partibus transmarinis gestarum Ranskan kansalliskirjaston muinaisranskankielisestä käännöksestä. Maalattu Akkossa, Israelissa 1200-luvulla.
Edessan kreivikunta ja muita Lähi-idän valtakuntia vuonna 1135.
Toisen ristiretken osanottajat saapuvat Konstantinopoliin. Jean Fouquet'n maalaus Arrivée des croisés à Constantinople vuosien 1455–1460 tienoilta.
Bysantin alainen Antiokia (1159–1180)
Etelä-Italian kartta, jossa näkyvät suurimmat valtiot ja kaupungit vuonna 1112, jolloin Roger II oli aikuisuutensa kynnyksellä. Sisilian kuningaskunnan rajat vuodelta 1154, jolloin Roger kuoli, on esitetty paksummalla mustalla viivalla, ja ne ympäröivät suurimman osan Etelä-Italiasta.
Paavi Hadrianus IV, joka kävi neuvotteluja Manuelin kanssa normannikuningas Vilhelm I:tä vastaan.
Fredrik I Barbarossa alistuu paavin vallan alle hävittyään Legnanon taistelun Lombardian liittoa vastaan (Spinello Aretinon maalaama fresko Palazzo Pubblicossa Sienassa).
Hyperpyron, bysanttilainen kolikko, jonka Manuel laski liikkeelle. Toinen puoli kolikosta (vas.) esittää Kristusta. Toinen puoli (oik.) esittää Manuelia.
Manuel ja Amalrikin edustajat – ristiretkeläisten saapuminen Pelusioniin (Kuvitusta Guillaume de Tyren teoksen Historia rerum in partibus transmarinis gestarum Ranskan kansalliskirjaston muinaisranskankielisestä käännöksestä. Maalattu Akkossa, Israelissa 1200-luvulla).
Paul Gustave Dorén teos esittää turkkilaisten väijytystä Myriokefalonissa. Väijytys tuhosi Manuelin haaveet Konyan valtaamisesta.
Tuhat vuotta vanhassa bysanttilaisessa Hagia Sofian mosaiikissa kuvataan Johannes Krysostomosta. Vuosien 1156–1157 kiista koski Johanneksen eukaristiassa käytettyä liturgiaa; "Sinä olet Hän, joka antaa, joka annetaan ja joka saa".
Manuel I Komnenos ja toinen puoliso Maria Antiokialainen (Vatikaanin kirjasto, Rooma)
Kartta Manuelin hallitsemasta Bysantin valtakunnasta vuoden 1180 tienoilla.
Käännös suomeksi
Eldsberga

| Eldsberga |
| --- | --- |
 Ilmakuva vuodelta 1992.
 Eldsberga
 Koordinaatit: 56°35′54″N, 12°59′19″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Hallandin lääni
Maakunta:  Halland
Kunta:  Halmstad
Väkiluku (2021):  770
Eldsberga on taajama Halmstadin kunnassa Hallandin läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 770 asukasta vuonna 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eldsberga Wikimedia Commonsissa
Lantmannabladet

Lantmannabladet oli Helsingissä vuosina 1937–1970 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Lantmannabladet syntyi vuonna 1937, kun Hufvudstadsbladetin maaseutupainoksen maatalousosasto muutettiin erilliseksi viikkolehdeksi. Vuodesta 1946 lähtien sen liitteenä ilmestyi myös erikseen tilattava Fiskarbladet. Vuosina 1969–1970 Lantmannabladet ilmestyi joka toinen viikko. Vuoden 1970 lopulla se yhdistettiin jälleen Hufvudstadsbladetiin.
Lehden levikki oli 1940-luvulla 17 000–19 000 kappaletta. Sen päätoimittajina työskentelivät Amos Anderson (1937–1942), Bjarne Westermarck (1943–1945), Nils Westermarck (1945–1947), Torsten Storgårds (1947–1951) ja Oscar Nissén (1951–1970).
Aiheesta muualla

Lantmannabladet digitoituna Kansalliskirjastossa
Lantmannabladets pälsdjurssida digitoituna Kansalliskirjastossa
Fiskarbladet digitoituna Kansalliskirjastossa
Lamia (kaupunki)

| Lamia> Λαμία |
| --- | --- |
 Nykyisen Lamían keskiaikainen linna sijaitsee antiikin aikaisen kaupungin akropoliin eli Akrolamian paikalla ja sisältää sen muurien rakenteita.
Sijainti
 Lamia
Koordinaatit:  38°54′14″N, 22°26′07″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Lamía, Fthiotis, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Malis, Thessalia
Pinta-ala:  0,8 km²
Lamia (m.kreik. Λαμία) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Thessalian Maliissa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Lamían kaupungin paikalla.
Maantiede

Lamia sijaitsi Thessalian kaakkoisosassa Maliin alueella, vaikka joskus se on luettu myös osaksi Fthiotista. Se sijaitsi Malianlahden pohjukassa olleen tasangon pohjoislaidalla, Strabonin mukaan 30 stadioninmittaa Sperkheios-joesta ja 50 stadionia sisämaahan rannikosta. Livius sanoo kaupungin sijainneen kukkulalla seitsemän roomalaisen mailin päässä Herakleiasta, minkä suunnan näköalaa se hallitsi, ja olleen sen tien varrella, joka johti Thermopylaista Fthiotiin solien kautta Thaumakoihin.
Kaupungin akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena toimi luonnonlinnoituskukkula, joka tunnetaan myös nimellä Akrolamia. Se on toiminut linnoituspaikkana myös keskiajalla. Kukkulan korkeus on 173 metriä merenpinnasta laskettuna. Kaupungin lähellä oli pieni joki, jonka nimi Strabonin mukaan oli Akhelοοs (Ἀχελῷος). Lamian satamana toimi Falara (Φάλαρα), jonka on arveltu sijainneen nykyisen Stylídan kaupungin paikalla, vaikkakaan tästä ei ole täyttä varmuutta. Tällaisena kaupungin maisemaa on verrattu saman ajan Ateenaan: Akrolamia vastasi Akropolista, Falaran satama Pireusta, ja näköala merelle päin oli samalla tavalla avara.
Lamian kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä. Strabon mainitsee seudun olleen maanjäristysherkkää.