stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puolan jääkiekkomaajoukkue

| Puola |
| --- | --- |

Liitto:  Puolan jääkiekkoliitto
Valmentaja:   Róbert Kaláber
Eniten otteluita:  Henryk Gruth (292)
Eniten pisteitä:  Leszek Laszkiewicz (150)
IIHF-ranking:  21. (27.5.2024)
Ensimmäinen ottelu
  Itävalta 13–1 Puola  (Davos, Sveitsi; 10. tammikuuta 1926) 
Suurin voitto
  Puola 21–1 Kiina  (Eindhoven, Alankomaat; 26. marraskuuta 1993) 
Suurin tappio
  Neuvostoliitto 20–0 Puola   (Moskova, Neuvostoliitto; 11. huhtikuuta 1973) 
| Mitalit> Euroopan-mestaruuskilpailut  |
| --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Budapest 1929 |  |
|  Hopeaa | Krynica 1931 |  |
Puolan pelaajia ystävyysottelussa Unkaria vastaan vuonna 2006.
Puolan jääkiekkomaajoukkue edustaa Puolaa miesten kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa. Alkuvuonna 2022 joukkueen sijoitus Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jääkiekon maailmanrankingissa oli 22:s. Maan jääkiekkoilupääkaupunkina voidaan pitää Katowicea. Vuonna 2021 maassa oli 25 jäähallia ja 1 050 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa, ja vuoteen 2023 pelaajamäärä oli noussut sadalla.
Historiaa

Arvokisoista Puola on saavuttanut kaksi EM-hopeaa: erillisistä Euroopan-mestaruuskisoista vuonna 1929 ja kotikisoistaan vuonna 1931, jolloin Euroopan-mestaruuskilpailujen mitalit jaettiin maailmanmestaruuskilpailujen sijoitusten perusteella. Maailmanmestaruuskisojen 4. sija samoista kisoista on myös joukkueen paras sijoitus maailmanmestaruuskilpailuissa.
Vuoden 1932 yhdistetyssä olympia- ja maailmanmestaruusturnauksessa Puola sijoittui myös neljänneksi, mutta tuolloin vain neljä joukkuetta osallistui kilpailuihin.
Vuoden 1976 kotikisoissaan Puola voitti yllätysmäisesti Neuvostoliiton maalein 6–4. Lisäksi Puola pelasi Suomen kanssa 3–3-tasapelin. Puola tippui kuitenkin seuraavan vuoden kisoihin B-sarjaan.
Historiaa > Olympialaisissa 1980-luvulla

Vuonna 1980 Lake Placidin talviolympialaisissa Puola voitti Suomen maalein 5–4. Puolestaan vuoden 1988 Calgaryn talviolympialaisissa Puola hävisi niukasti Kanadalle vain maalein 1–0 ja pelasi Ruotsin kanssa 1–1-tasapelin.
Historiaa > 2000-luvulla

Puolalaisen jääkiekon kehityksen ja tason voidaan katsoa jämähtäneen 1980-luvulle. Maan jääkiekkoilun ongelmien syiksi on luonnehdittu vähäistä jäähallien määrää ja junioritoiminnan niukkuutta, sillä sitä ei käytännössä ole juuri lainkaan. Tosin vuonna 2021 Puolassa oli 2 400 rekisteröityä juniorijääkiekkoilijaa.
Edellisen kerran Puola pelasi maailmanmestaruuskilpailujen pääsarjassa Ruotsin kisoissa vuonna 2002. 2010- ja 2020-luvun taitteesta alkaen Puolan maajoukkuetta on kuitenkin alettu rakentaa määrätietoisemmin ulkomaalaisten valmentajien ja pelaajien avulla. Vuoden 2018 lopussa joukkueen päävalmentaja Tomek Valtonen – joka on äitinsä puolelta puolalainen – piti joukkueen pitkän ajan tavoitteena nousua takaisin maailmanmestaruuskilpailujen korkeimmalle sarjatasolle. Valtosen valmennusryhmässä ovat työskennelleet myös suomalaiset Risto Dufva ja maalivahtivalmentaja Tommi Satosaari. Nykyinen valmentaja on slovakialainen Róbert Kaláber. Joukkue nousi takaisin korkeimmalle sarjatasolle vuoden 2024 maailmanmestaruuskilpailuihin, jossa se sijoittui 16:ksi.
Sijoitukset > Olympialaisissa

| --- | --- |
 1928 - 9.  1932 - 4.  1936 - 9.  1948 - 7.  1952 - 6.  1956 - 8.  1960 - ei osallistunut  1964 - 9.  1968 - ei osallistunut  1972 - 6.  1976 - 6.:  1980 - 7.  1984 - 8.  1988 - 10.  1992 - 11.  1994 - karsiutui  1998 – karsiutui  2002 – karsiutui  2006 – 20. (karsiutui)  2010 – 24. (karsiutui)  2014 – 23. (karsiutui)
Sijoitukset > Maailmanmestaruuskisoissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1930 - 5.  1931 - 4.  1933 - 7.  1935 - 10.  1937 - 8.  1938 - 7.  1939 - 6.  1947 - 6.  1955 - 7.  1957 - 6.  1958 - 8.  1959 - 11.  1961 - B-sarja; 5  1963 - B-sarja; 4.  1964 - B-sarja; 1.  1965 - B-sarja; 1.  1966 - 8.  1967 - B-sarja; 1.  1969 - B-sarja; 2.  1970 - 6.  1971 - B-sarja; 2.  1972 - B-sarja; 1.  1973 - 5.  1974 - 5.  |  1975 - 5.  1976 - 7.  1977 - B-sarja; 2.  1978 - B-sarja; 1.  1979 - 8.  1981 - B-sarja; 2.  1982 - B-sarja; 3.  1983 - B-sarja; 2.  1985 - B-sarja; 1.  1986 - 8.  1987 - B-sarja; 1.  1989 - 8.  1990 - B-sarja; 6.  1991 - B-sarja; 4.  1992 - 12.  1993 - B-sarja; 2.  1994 - B-sarja; 3.  1995 - B-sarja; 3.  1996 - B-sarja; 5.  1997 - B-sarja; 5.  1998 - B-sarja; 7.  1999 - B-sarja; 7.  2000 - B-sarja; 4.  2001 - 1. divisioona, A-lohko; 1.  |  2002 - 14.  2003 - 1. divisioona, A-lohko; 2.  2004 - 1. divisioona, B-lohko; 3.  2005 - 1. divisioona, A-lohko; 2.  2006 - 1. divisioona, B-lohko; 3.  2007 - 1. divisioona, A-lohko; 2.  2008 - 1. divisioona, A-lohko; 3.  2009 - 1. divisioona, B-lohko; 4.  2010 - 1. divisioona, B-lohko; 3.  2011 - 1. divisioona, B-lohko; 4.  2012 - 1. divisioona, B-lohko; 2.  2013 - 1. divisioona, B-lohko; 2.  2014 - 1. divisioona, B-lohko; 1.  2015 - 1. divisioona, A-lohko; 3.  2016 - 1. divisioona, A-lohko; 3.  2017 - 1. divisioona, A-lohko; 4.  2018 - 1. divisioona, A-lohko; 6.  2019 - 1. divisioona, B-lohko; 2.  2020 - 1. divisioonan B-lohkon turnaus peruttiin koronaviruspandemian vuoksi.  2021 - 1. divisioonan B-lohkon turnaus peruttiin koronaviruspandemian vuoksi.  2022 - 1. divisioona, B-lohko; 1.  2023 - 1. divisioona, A-lohko; 2.  2024 - 16.  |
Sijoitukset > IIHF:n maailmanranking

2003 - 19.
2004 - 20.
2005 - 21.
2006 - 20.
2007 - 20.
2008 - 21.
2009 - 20.
2010 - 22.
2011 - 23.
2012 - 23.
2013 - 23.
2014 - 24.
2015 - 22.
2016 - 20.
2017 - 20.
2018, helmikuu - 21.
2018, toukokuu - 21.
2019 - 22.
2020 - 22.
2021 - 22.
2022, helmikuu - 22.
2022, toukokuu - 22.
2023 - 22.
Tunnettuja pelaajia > IIHF:n Hall of Fame

Henryk Gruth (valittiin vuonna 2006)
Tunnettuja pelaajia > NHL-pelaajat

Mariusz Czerkawski
Mike Danton (edusti Puolaa NHL-uransa jälkeen)
Krzysztof Oliwa
Suomen Taideyhdistys

Suomen Taideyhdistys – Finska Konstföreningen ry on vuonna 1846 perustettu järjestö, joka alkuaikoinaan otti tehtäväkseen luoda perustan Suomen taide-elämälle. Yhdistyksen tavoitteeksi asetettiin kotimaisen taiteen edistäminen ja taiteenymmärryksen lisääminen. Lahjakkaita suomalaisia taiteilijoita oli lähtenyt opiskelemaan ulkomaille ja jäänyt myös työskentelemään muihin maihin.
Yhdistys sai alkutaipaleellaan suojelijakseen keisari Nikolai I:n pojanpojan, suuriruhtinas Aleksanterin (myöhemmin Venäjän keisari Aleksanteri III), joka oli tuolloin yksivuotias. Yhdistyksen perustamisen vuosipäiväksi tuli Aleksanterin syntymäpäivän mukaan 10. maaliskuuta 1846.
Taideyhdistys ryhtyi jakamaan palkintoja ja myöntämään stipendejä suomalaisille taiteilijoille. Dukaattipalkintoja on jaettu nuorille, vasta uraansa aloitteleville taiteilijoille vuodesta 1858 alkaen. Lisäksi myönnetään muita palkintoja.
Yhdistys ryhtyi myös kartuttamaan taidekokoelmaansa. Se järjesti ensimmäisen taidenäyttelyn keväällä 1847 Helsingissä niin sanotussa Heidenstrauchin talossa Kauppatorin varrella (rakennuksessa toimii nykyisin Ruotsin Helsingin-suurlähetystö). Esillä oli lähes sata maalausta, joista noin puolet oli kotimaista tekoa.
Taiteilijoiden kouluttamiseksi yhdistys alkoi ylläpitää perustamisensa alusta asti piirustuskouluja. Niistä ensimmäinen perustettiin Helsinkiin vuonna 1848. Turun piirustuskoulu, joka oli perustettu vuonna 1846 siirtyi Suomen taideyhdistyksen haltuun 1852. Viipurin Taiteenystäväin piirustuskoulu perustettiin vuonna 1891. Ennen toista maailmansotaa Suomessa oli kolme piirustuskoulua, jotka sijaitsivat Helsingissä, Turussa ja Viipurissa.
Koulutoiminta säätiöitiin vuonna 1939. Nykyään Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulu tunnetaan nimellä Kuvataideakatemia.
Yhdistyksen museo- ja koulurakennus, taiteiden talo Ateneum, valmistui vuonna 1887. Vuonna 1990 Ateneumin taidemuseon kokoelmat siirtyivät kokonaan valtiolle.
Yhdistyksen myöntämät palkinnot ja apurahat

Nuorten taiteilijoiden apuraha
Dukaattipalkinto
Edvard Richter -palkinto (vuosina 1984–2017 nimellä Suomen Taideyhdistyksen kirjallisuuspalkinto)
William Thuringin palkinto ja muut nimikkopalkinnot alle 45-vuotiaille taiteilijoille
Yhdistyksen myöntämät palkinnot ja apurahat > Tunnustuspalkinto

Suomen taideyhdistys myöntää merkittävästä elämäntyöstä vuosittain yhden tunnustuspalkinnon.
2002 Timo Aalto
2003 Tapio Junno
2004 Eino Ahonen
2005 Anna-Maria Osipow
2006 taidemaalari ja -graafikko Matti Kujasalo
2007 kuvataiteilija Ismo Kajander
2008 kuvanveistäjä Hannele Kylänpää
2009 taidemaalari Lauri Laine
2010 kuvataiteilija Oliver Whitehead
2011 kuvataiteilija Pekka Nevalainen
2012 performanssitaiteilija Irma Optimisti
2013 kuvataiteilija Lauri Anttila
2014 taidegraafikko ja -maalari Marjatta Hanhijoki
2015 valokuvataiteilija Timo Kelaranta
2016 taidemaalari Sinikka Tuominen
2017 kuvataiteilija, taidegraafikko Päivikki Kallio
2018 kuvanveistäjä Kari Cavén
2019 kuvanveistäjä Pirkko Nukari
2020 kuvanveistäjä Radoslaw Gryta
2021 kuvataiteilija Raimo Rainikainen
2022 kuvataiteilija Jan Kenneth Weckman
2023 kuvataitelija Ulla Jokisalo
2024 kuvataiteilija Matti Peltokangas
Aiheesta muualla

Suomen Taideyhdistys
Ateneumin historia
Suomen taideyhdistyksen pöytäkirjat vuosilta 1846–1901. Lähteillä.fi
Suomen Taideyhdistys – Kuvataide-elämän rakentumisen aikaa. Lähteillä.fi
Suomen Taideyhdistyksen ensimmäisen näyttelyn arvostelun 1. osa | 2. osa | 3. osa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Taiteenala:  ULAN 
Muut:  IdRef
Vallankumouksellinen Ylioikeus

Vallankumouksellinen Ylioikeus oli Suomen sisällissodan aikana vuonna 1918 punaisen Suomen ylin virallinen oikeusaste. Ylioikeus toimi Helsingissä ja aivan sodan lopussa jonkin aikaa Viipurissa. Se toimi paikallisten vallankumousoikeuksien muutoksenhakutuomioistuimena.
Perustaminen ja toiminta

Punaisten hallitus, Suomen kansanvaltuuskunta antoi 1. helmikuuta 1918 väliaikaisen lain vallankumousoikeuksista ja täydensi sitä kolme päivää myöhemmin asetuksella. Näissä säädöksissä luotiin kaksiportainen tuomioistuinjärjestelmä aiemman kolmiportaisen tilalle: kunnalliset vallankumousoikeudet korvasivat vanhat maaseudun kihlakunnanoikeudet ja kaupunkien raastuvanoikeudet, kun taas vallankumouksellinen ylioikeus korvasi kaksi ylempää oikeusastetta eli hovioikeudet ja Senaatin oikeusosaston. Ylioikeuteen kuului puheenjohtaja, kymmenen jäsentä ja yleinen syyttäjä, joiden valinta kuului Työväen pääneuvostolle, tosin syyttäjän joutui lopulta valitsemaan prokuraattori Matti Turkia. Jäsenet saatiin nimitettyä 21. helmikuuta ja ylioikeus aloitti toimintansa vasta maaliskuussa. Se toimi kansanvaltuuskunnan tavoin Helsingin Senaatintalossa. Ylioikeuden kanslian reistraattorina toimi Väinö Kajava sekä sihteereinä Sven Elof Kristiansson ja Kasperi Tanttu.
Vallankumouksellisen ylioikeuden puheenjohtajana toimi aiempi Tampereen vallankumousoikeuden puheenjohtaja, toimittaja Kaarlo Harvala. Kymmenestä muusta jäsenestä neljä oli entisiä kansanedustajia. Yleisenä syyttäjänä toimi asianajaja Rikhard Johansson, joka ennen vallankumousta oli ollut Uudenmaan lääninhallituksen ylikanslistina ja pöytäkirjanpitäjänä käräjillä. Monet ylioikeuden jäsenistä oli valittu vasten tahtoaan ja he kieltäytyivät osallistumasta sen työskentelyyn tai jäivät pian pois, joten tilalle jouduttiin nimittämään uusia. Huhtikuussa vallankumouksellinen ylioikeus siirtyi kansanvaltuuskunnan mukana Viipuriin, jossa se käytti Viipurin hovioikeuden tiloja. Aivan viimeisessä vaiheessa oikeuden puheenjohtajana toimi Tyko Varto ja yleisenä syyttäjänä Allan Johansson. Ylioikeuden viimeinen säilynyt pöytäkirja on päivätty 23. huhtikuuta, tosin joitain ratkaisuja tehtiin ilmeisesti vielä sen jälkeenkin. Ylioikeuden tiedetään tehneen päätökset noin 800 jutussa.
Tehtävät

Vallankumouksellisen ylioikeuden tehtävänä oli käsitellä vallankumousoikeuksien päätöksistä tehdyt valitukset. Se sai ottaa alempien oikeuksien päätöksiä uudelleenkäsittelyyn myös oma-aloitteisesti, joten kaikkien vallankumousoikeuksien käsittelemien juttujen aineisto ja asiakirjat oli lähetettävä sen tarkastettavaksi. Vallankumousoikeuksissa tuomituilla oli 20 päivää aikaa valittaa tuomiostaan ylioikeuteen, mutta tuomiot saivat lainvoiman ja ne voitiin panna täytäntöön jo ensimmäisen vuorokauden jälkeen, jos valitusta ei ollut tehty. Lain mukaan ylioikeus oli tarkoitettu pelkästään muutoksenhakutuomioistuimeksi, eikä se olisi saanut käsitellä mitään juttuja ensimmäisenä oikeusasteena, mutta tästä poikettiin muutamassa tapauksessa. Ylioikeus myös uudelleenkäsitteli muutamia ennen vallankumousta annettuja kihlakunnan- ja raastuvanoikeuksien päätöksiä, vaikka tästä ei säädöksissä mainittu mitään.
Ylioikeuden omista päätöksistä ei voinut valittaa eikä niitä julkaistu missään. Asiakirjat lähetettiin vain alkuperäisen päätöksen tehneelle vallankumousoikeudelle. Toisaalta ylioikeuden asiakirjat ovat säilyneet, kun taas tavallisten vallankumousoikeuksien paperit pääosin katosivat tai tuhottiin sodan lopussa.
Vallankumouksellista ylioikeutta on pidetty hieman maltillisempana kuin paikallisia vallankumousoikeuksia. Yli puolessa tunnetuista tapauksista se vahvisti vallankumousoikeuksien tuomiot sellaisinaan, mutta se muutti tuomioita hieman useammin syytetylle lievempään kuin ankarampaan suuntaan.
Vallankumouksellisen ylioikeuden jäsenet

Kaarlo Harvala (puheenjohtaja)
A. Haapanen (ei osallistunut)
Alma Jokinen
Matti Jämsén
Adam Laakkonen
Taavetti Lapveteläinen
August Lehto
Svante Lehtonen (ei osallistunut)
Eemeli Paronen
Tahvo Pietikäinen
Oskar Rantala
Tyko Varto (vt. puheenjohtaja Viipurissa)
Karl Ahlberg (Viipurissa)
Heikki Ruusurinne (Viipurissa)
Kasperi Tanttu (sihteeri)
Korppikortteli

| Korppikortteli> Kvarteret Korpen |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Bo Widerberg
Käsikirjoittaja:  Bo Widerberg
Tuottaja:  Waldemar Bergendahl
Kuvaaja:  Jan Lindeström
Pääosat:  Thommy Berggren, Keve Hjelm, Emy Storm
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ruotsi
Tuotantoyhtiö:  Europa Film
Ensi-ilta:  1963, Suomessa 1964
Kesto:  101 min
Alkuperäiskieli:  ruotsi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Korppikortteli Svensk Filmdatabasissa (englanniksi, ruotsiksi)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Korppikortteli (Kvarteret Korpen) on Bo Widerbergin käsikirjoittama ja ohjaama ruotsalainen draamaelokuva vuodelta 1963. Sen pääosaa, kirjailijan urasta 1930-luvun loppupuolella haaveilevaa köyhää malmöläisnuorukaista Andersia näyttelee Thommy Berggren.
Mustavalkoinen, rosoisen realistinen Korppikortteli oli ehdolla parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon ja Cannesin Kultaisen palmun saajaksi. Vuonna 1995 se äänestettiin parhaaksi ruotsalaiselokuvaksi kautta aikojen. Nöjesguiden-lehden kokoaman asiantuntijaraadin äänestystulosta arvosteltiin tuoreeltaan ennen kaikkea siksi, että valinnalla ohitettiin kaikki Ingmar Bergmanin mestariteokset.
Aiheesta muualla

Korppikortteli Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Korppikortteli Elonet.
Step Up (elokuva)

| Step Up |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Anne Fletcher
Käsikirjoittaja:   Duane Adler  Melissa Rosenberg 
Tuottaja:   Erik Feig  Jennifer Gibgot  Adam Shankman  Patrick Wachsberger 
Säveltäjä:  Aaron Zigman
Kuvaaja:  Michael Seresin
Leikkaaja:  Nancy Richardson
Pääosat:   Channing Tatum  Jenna Dewan 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Summit
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures Netflix Disney+
Ensi-ilta:  2006
Kesto:  104 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  12 miljoonaa dollaria
Seuraaja:  Step Up 2 the Streets
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Step Up on vuonna 2006 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen romanttinen tanssielokuva, jonka on ohjannut Anne Fletcher. Pääosia näyttelevät Channing Tatum ja Jenna Dewan.
Juoni

Elokuva kertoo köyhästä pojasta, joka asuu kasvattivanhempiensa luona slummissa ja rikkaasta tytöstä, joka asuu hienossa talossa äitinsä kanssa. Heitä molempia yhdistää rakkaus tanssiin. Tyler joutuu tuhoamansa koulun teatterinlavan seurauksena yhdyskuntapalveluun siivoamaan rikkaiden taidekouluun, jossa Nora opiskelee. Nora tarvitsee kipeästi tanssiparia oman parinsa loukattuaan jalkansa, ja ilmenee, että Tylerkin rakastaa tanssia, muttei balettia kuten Nora, vaan hip hoppia. Lopulta he yhdistävät baletin ja hip hopin loppuesitykseen, ja näin erilaiset nuoret tuovat tanssiin omaa tyyliään, ja lopulta he rakastuvat toisiinsa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Channing Tatum  | … |  Tyler Gage   |
|  Jenna Dewan  | … |  Nora Clark   |
|  Mario  | … |  Miles Darby   |
|  Drew Sidora  | … |  Lucy Avila   |
|  Rachel Griffiths  | … |  johtajatar Gordon   |
|  Heavy D  | … |  Omar   |
|  Damaine Radcliff  | … |  Mac Carter   |
|  De'Shawn Washington III  | … |  Skinny Carter   |
|  Josh Henderson  | … |  Brett Dolan   |
|  Deirdre Lovejoy  | … |  Katherine Clark   |
|  Alyson Stoner  | … |  Camille Gage   |
Hämeenlinnan Pallokerho (urheiluseura)

| Hämeenlinnan Pallokerho |
| --- | --- |

Perustettu:  10. joulukuuta 1929
Paikkakunta:   Hämeenlinna, Suomi
Värit:                
Lajit:  Jääkiekko, lentopallo
HPK eli Hämeenlinnan Pallokerho on vuonna 1929 perustettu urheiluseura. Sen lajivalikoimaan on kuulunut mm. jalkapallo, jääpallo, pesäpallo, maahockey sekä nyrkkeily, mutta nykyään lajeina ovat ainoastaan jääkiekko ja naisten lentopallo.
Joukkueet > Jääkiekko

HPK pelaa jääkiekon SM-liiga eli Suomen korkeinta sarjatasoa. Joukkue on yksi 2000-luvun menestyksekkäimmistä seuroista SM-liigassa. HPK on voittanut yhden kullan, kolme hopeaa sekä yhdeksän pronssia.
Joukkueet > Jalkapallo

Jalkapallo oli usean lajin seurana aiemmin tunnetun Pallokerhon ohjelmassa heti perustamisvuodesta alkaen. Miesten tasolla joukkueen historia päättyi syksyyn 1991, kun HPK ja Pallo-Kärpät yhdistyivät FC Hämeenlinnaksi. Junioriseurana HPK jatkoi vielä vuoteen 1999 asti, jolloin kaupungin seurat muodostivat Hämeenlinnan Jalkapalloseuran.
Miesten tasolla HPK pelasi sotien jälkeen useita kausia Suomensarjassa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla vain välillä hakien vauhtia maakuntasarjasta.
Joukkueet > HPK Naiset

HPK Naiset pelaa lentopallossa ja jääkiekossa naisten SM-sarjaa. Kaudella 2009–2010 lentopallojoukkue voitti SM-hopeaa. Aiemmin Hämeenlinnaa edusti lentopallossa Vanajan Racing Club, Tarmo Volleyn naisten edustusjoukkue.
Saavutukset

Jääkiekon Suomen mestaruus vuonna 2006 ja 2019
Jääkiekon SM-hopeaa vuonna 1952, 1993 sekä 2010
Jääkiekon SM-pronssia yhdeksän kertaa – vuosina 1954, 1991, 1997, 1999, 2000, 2002, 2003, 2005 ja 2007
Jääkiekon European Champions Cup -hopea vuonna 2007
Jääkiekon Suomen sarjan voitto vuosina 1943 ja 1951
Jääkiekon I-divisioonan voitto vuonna 1980, 1981, 1983 ja 1988
Lentopallon naisten SM-kultaa 2016
Nyrkkeilyn SM-kultaa 1960
3 Maahocken SM-kultaa 50-luvulla
Pesäpallon SM-kultaa 1936
Pesäpallon Välisarjan voitto 1940
Pesäpallon B-sarjan mestaruus 1935
Pesäpallo > Junioritoiminta

| Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Joukkue | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Mitalit | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Vuodet | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Yhteensä | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
A-pojat: 
| A-pojat |  Pronssia | 1937 | 1 |  |
| Yhteensä: | Yhteensä: | Yhteensä: | 1 |  |
Pesäpallo > Palkinnot ja huomionosoitukset > Miesten Itä-Länsi-valinnat

Aarne Leivo (1936, 1939, 1940)
Eero Salisma (1936, 1937, 1945
Leonard Heinänen (1937)
Pesäpallo > Palkinnot ja huomionosoitukset > Miesten Liitto-Lehdistö-valinnat

Eero Salisma (1945)
Aiheesta muualla

Hämeenlinnan Pallokerhon viralliset kotisivut
HPK Naisten viralliset kotisivut
| n k Maahockeyn Suomen mestarit |
| --- | --- |
Voittajat:  1951: Hämeenlinnan Pallokerho  1952: Hämeenlinnan Pallokerho  1953: Nuijamiehet  1954: Hämeenlinnan Pallokerho  1955: Nuijamiehet  1956: Nuijamiehet  1957: Nuijamiehet  1958: Huovit  1959: Huovit  1960: Huovit  1961: Nuijamiehet  1962: Ei pelattu  1963: Nuijamiehet  1964: Nuijamiehet  1965: Nuijamiehet  1966: Ei pelattu  1967: Työväen Mailapojat  1968: Huovit  1969: Nuijamiehet  1970: Huovit  1971: Huovit  1972: Huovit  1973: Huovit  1974: Huovit  1975: Huovit  1976: Huovit  1977: Huovit  1978: Huovit  1979: Huovit  1980: Huovit  1981: Huovit  1982: Huovit  1983: EsU HC  1984: EsU HC  1985: EsU HC  1986: EsU HC  1987: Espoo HC  1988: Espoo HC  1989: Espoo HC  1990: Hämeenlinnan Tiikerit  1991: Espoo HC  1992: Hämeenlinnan Tiikerit  1993: Espoo HC  1994: Espoo HC  1995: Espoo HC  1996: Espoo HC  1997: HT-85  1998: HT-85  1999: HT-85  2000: HT-85  2001: HT-85  2002: HT-85  2003: HT-85  2004: HT-85  2005: HT-85  2006: ABC-Team  2007: HT-85  2008: Seinäjoki United  2009: ABC-Team  2010: Seinäjoki United  2011: Seinäjoki United  2012: Seinäjoki United  2013: HC Kilppari  2014: HC Kilppari  2015: HC Kilppari  2016: HC Kilppari  2017: Seinäjoki United  2018: HC Kilppari  2019: HC Kilppari  2020: HC Kilppari  2021: Vantaa HC  2022: HC Kilppari  2023: Warriors HC
Paradise Alley – helvetin kapakka

| Paradise Alley – helvetin kapakka> Paradise Alley |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Sylvester Stallone
Käsikirjoittaja:  Sylvester Stallone
Tuottaja:  Edward R. Pressman
Säveltäjä:  Bill Conti
Kuvaaja:  László Kovács
Leikkaaja:  Eve Newman
Pääosat:   Sylvester Stallone  Kevin Conway  Anne Archer  Joe Spinell  Armand Assante 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios
Ensi-ilta:   Yhdysvallat 22. syyskuuta 1978  Suomi 16. marraskuuta 1979 
Kesto:  107 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paradise Alley – helvetin kapakka (Paradise Alley) on vuonna 1978 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen draamaelokuva, jonka on ohjannut, käsikirjoittanut ja tuottanut Sylvester Stallone. Stallone esittää myös pääosaa.
Juoni

Kolme amerikanitalialaista veljestä elävät 1940-luvun Yhdysvaltain slummeissa, ja yrittävät pysyä elossa tienaamalla elantonsa painimatseista. Pian kolmikosta kehittyy huippupainijakolmikko, eikä heidän enää tarvitse asua slummissa.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano pitää Stallonen esikoisohjausta voimattomana ja antaa elokuvalle yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.