stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Burnout (pelisarja)
Aiheesta muualla

Pelisarja MobyGamesissä (englanniksi)
Criterion Gamesin sivusto
EA:n virallinen Burnout-sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
-pelisarja
Burnout
Burnout 2: Point of Impact
Burnout 3: Takedown
Burnout Revenge
Burnout Legends
Burnout Dominator
Burnout Paradise
Thirteenth Step

| Thirteenth Step A Perfect Circle |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 2003
 Tyylilaji: Alternative rock
 Kesto: 50.36
A Perfect Circlen muut julkaisut
| Mer de Noms 2000 | Thirteenth Step 2003 | Emotive 2004 |
Thirteenth Step on rockyhtye A Perfect Circlen toinen studioalbumi. Se julkaistiin 16. syyskuuta 2003.
Kappaleet

The Package – 7:40
Weak and Powerless – 3:15
The Noose – 4:53
Blue – 4:13
Vanishing – 4:51
A Stranger – 3:12
The Outsider – 4:06
Crimes – 2:34
The Nurse Who Loved Me – 4:04
Pet – 4:34
Lullaby – 2:01
Gravity – 5:08
Arvostelut

AllMusic:
Soundi:
Helsingin Diakonissalaitos

| Diakonissalaitos |
| --- | --- |

Perustettu:  1867
Kotipaikka:  Helsinki
Tarkoitus:  Diakonissalaitos tuottaa monipuolisia sosiaali- ja terveysalan palveluja ja on vaikeiden yhteiskunnallisten ongelmien asiantuntija.
Johtaja:  Olli Holmström
Hallitus:  Diakonissalaitoksen hallintoelimet
Tase:  183,1 miljoonaa euroa
Säätiön sivut
 Slogan: Rohkeasti ihmisarvon puolesta 
Diakonissalaitos, virallisesti Helsingin Diakonissalaitoksen säätiö sr (HDL), on kristillistä palvelutoimintaa harjoittava yleishyödyllinen säätiö, joka tukee heikoimmassa asemassa olevia ihmisiä. Diakonissalaitos toimii Suomessa ja 13 muussa maassa. Se on keskittynyt auttamaan haavoittuvassa asemassa olevia ihmisiä, kuten lapsia, nuoria, perheitä, liikkuvaa väestöä ja maahantulijoita.
Historia > 1867–1899

1860-luvulla Helsingissä elettiin katovuosia, jolloin ihmiset kärsivät sekä nälästä että kulkutaudeista. Vuonna 1867 Diakonissalaitoksen perustanut aristokraatti ja kahdesti leskeksi jäänyt Aurora Karamzin (1808–1902) oli lunastanut samana vuonna itselleen Träskändan kartanon isäpuolensa kuoltua. Kartanoon hakeutui monia nälkäisiä ja sairaita. Yhteiskunnallisesta vaikuttamisesta Karamzin oli kiinnostunut 1840-luvulla. Matkoillaan Euroopassa hän tutustui sairaaloihin ja hyväntekeväisyyslaitoksiin, esimerkiksi Reininmaalle pastori Fliednerin perustamaan Kaiserwerthin diakonissalaitokseen. Muutettuaan Suomeen Karamzin rahoitti Helsingin Naisyhdistyksen ylläpitämää sopankeittolaitosta, naisille suunnattuja työtupia, lastenseimiä ja orpolastenkotia. Karamzin oli kiinnostunut myös käytännön sairaanhoidosta. Laitoksen perustajajäseniin kuului myös arkkiatri Otto E. A. Hjelt.
Helsingin Diakonissalaitos avattiin vuonna 1867 vuokratiloihin Linderien talossa Unioninkadulla. Diakonissalaitoksen ensimmäisenä johtajana toimi Amanda Cajander, ensimmäinen suomalainen diakonissa. Aluksi laitos toimi kulkutautisairaalana varattomille naisille ja näiden lapsille. Laitos koulutti työntekijänsä ammattiinsa. Naisten ammatillinen kouluttaminen oli uutta, sillä vasta vuonna 1863 seminaariin oli hyväksytty opiskelemaan ensimmäinen nainen. Ensimmäinen diakonissa, Emma Wichman, valmistui laitokselta vuonna 1873. Kriitikot vertasivat laitoksen toimintaa luostariin muun muassa yhtenäisten pukujen, kovan työmäärän ja hierarkian vuoksi. Laitos tarjosi sairaanhoitajille koulutusta, jota ei muuten ollut tarjolla. 1870-luvulla SPR:n edeltäjä ja Diakonissalaitos varustivat yhdessä ambulanssin, jolla laitoksen sisaret menivät auttamaan Venäjän ja Turkin välisen sodan uhreja.
Vuonna 1875 Karamzin osti Diakonissalaitokselle oman talon Katajanokalta. Vuonna 1885 Karamzin esitteli laitostaan keisari Aleksanteri III:lle ja keisarinna Maria Fjodorovnalle. Kun laitoksen tilat alkoivat käydä ahtaaksi, uuden taloryhmän rakentamiseen alettiin kerätä lahjoituksia. Rakentamista varten otettiin myös lainaa.
Diakonissalaitoksesta valmistuneita sisaria työskenteli laitoksen lisäksi myös seurakunnissa ja kunnissa. Träskändan päärakennus paloi vuonna 1888. Koska Aurora Karamzin ei halunnut rakennuttaa uutta päärakennusta, hän myi tilan ja käytti saamiaan varoja Diakonissalaitoksen uudisrakentamiseen. Helsingin Eläintarhassa sijaitsevan taloryhmän rakennustyöt valmistuivat vuonna 1897. Kallion kaupunginosassa oli oma sairaala, kirkko ja sisarkoti.
Historia > 1900–1959

Diakonissalaitos siirtyi Alppikadulle, alueelle, jota pidettiin maineeltaan epämääräisenä. Siellä valtava rakennus herätti ihmetystä: se oli peräti 123 metriä pitkä ja sisälsi esimerkiksi hissin, vesiklosetin ja keskuslämmityksen. Myös Keski-Euroopasta inspiraatiota saanut rakennustyyli poikkesi lähialueen matalista puutaloista. Aurora Karamzin menehtyi vuonna 1902.
Diakonissalaitoksen sisaret työskentelivät muun muassa vuonna 1904 Helsinkiin perustetussa Keuhkotautisten huoltolassa. Keuhkotautisia lapsia ei hoidettu missään, joten vuonna 1910 hyväntekijä Constance Montgomery ja huoltolassa työskennellyt sisar Elin Wegelius avasivat hoitokodin heille. Kodista kehittyi Pitäjänmäen lastenkoti.
Yhteiskunnassa köyhyyttä pidettiin ihmisten omana syynä myös lasten kohdalla. Vaikka kuntien olisi pitänyt perustaa lastenkoteja, käytännössä niitä hoitivat lähinnä aatteelliset ja uskonnolliset organisaatiot.
Köyhäinhoitolain myötä köyhäinhoidon tehtävät siirtyivät lopullisesti kunnille vuonna 1923.
Vuonna 1926 Diakonissalaitos alkoi valmistaa ehtoollisleipää eli öylättiä sisar Aino Miettisen aloitteesta. Ehtoollisleivän kuvituksen, krusifiksin, kaiversi Ebba Masalin.
Rinnekodin perustaminen kehitysvammaisille lapsille oli uusi yhteiskunnallinen avaus. Se alkoi toimia vuonna 1927, kun Diakonissalaitoksen sisaret ottivat hoidettavakseen kaksi kehitysvammaista poikaa, Maurin ja Martin. Rinnekoti sijaitsi J. Westerlundin vuosina 1889–1890 suunnittelemassa Linnunlaulun huvilassa.
Helsingin Diakonissalaitoksen Sairaanhoitajakoulu (nykyisin Suomen Diakoniaopisto) avattiin vuonna 1932.
Osa Diakonissalaitoksen sisarista, esimerkiksi sisar Aino Miettinen, alkoi vaatia jo 1930-luvulla uudistuksia eli enemmän itsenäisyyttä, normaalia palkkaa ja työaikaa. Vuonna 1941 laitoksen johtaja Elsa Wennervirta, entinen johtaja Hanna Masalin ja Aino Miettinen laativat ehdotuksen laitoksen sääntöjen uudistamisesta. Vuonna 1943 kirkolliskokous päätti, että seurakuntien diakonissoista tulee seurakunnan työntekijöitä, joille alettiin maksaa kuukausipalkkaa. Wennervirran komitean ehdotuksiin palattiin sodan jälkeen vuonna 1946 ja siitä äänestettiin. Suurin osa sisarkunnan vastaajista hyväksyi vanhan järjestelmän, joten sitä ei silloin purettu.
Laitoksen koulutusta uudistettiin 1950-luvulla kahdesti. Vuonna 1952 koulutuksen sisältöä uudistettiin ja 1957 koulutuksen pituus harmonisoitiin 2,5 vuoteen, kuten Suomessa oli tuolloin käytäntönä. Sairaanhoitajakoulun nimeksi tuli Diakonissakoulu.
Vuonna 1957 Rinnekodin toiminta eriytettiin itsenäiseksi Diakonissalaitoksen tytärsäätiöksi.
Vuonna 1958 kirkolliskokous päätti, että seurakuntasisarilla on oikeus eläkkeeseen. Seuraavana vuonna Diakonissalaitoksen sisarkotijärjestelmä purettiin ja diakonissat saattoivat valita roolinsa. B-sisaret olivat tavallisia palkkatyöläisiä, A-sisaret luovuttivat osan tuloistaan laitokselle ja saivat vastineeksi lupauksen loppuikänsä huolenpidosta.
1950-luvun lopussa tuberkuloosin hoito oli kehittynyt ja Pitäjänmäen lastenkotiin alettiin ottaa sosiaalisin syin sijoitettuja lapsia.
Historia > 1960–1999

Hyvinvointivaltio alkoi voimistua Suomessa 1960-luvulla sosiaalipolitiikan myötä. Diakonissalaitoksen piti miettiä roolinsa uudestaan, kun kaikista ihmisistä alettiin pitää huolta verovaroin. Diakonissalaitos myi Linnunlaulun huvilan Näkövammaisten ammattikoululle.
1980-luvulla Diakonissalaitos omisti parhaimmillaan yli 100 kiinteistöä, joiden joukossa oli muun muassa yksityissairaala, lääkäriasemia, vanhusten palvelutaloja ja lastensuojelulaitoksia. Laitoksen tarjoamasta koulutuksesta tuli osa normaalia ammatillista koulutusjärjestelmää. Osa laitoksen työntekijöistä koki, että maksimaalisen taloudellisen voiton tavoittelusta oli tullut liian tärkeää. Kapinoinnin seurauksena alettiin harjoittaa radikaalidiakoniaa, ja Diakonissalaitos palasi juurilleen, auttamaan ihmisiä, joita hyvinvointivaltion tuki ei tavoittanut. Näitä olivat esimerkiksi narkomaanit, asunnottomat, alkoholistit ja eri syistä syrjäytyneet ihmiset. Työtä alettiin tehdä myös yhteistyössä alan muiden toimijoiden kanssa. Alkoholistien yömajan kävijöiltä oli tähän asti voitu kysyä päihteettömyydestä tai uskonnosta, mutta näistä kyselyistä luovuttiin.
Vuonna 1988 Diakonissalaitos osti Lauttasaaren Tutkimuskeskus Oy:n, josta oli jo aiemmin omistanut kaksi kolmasosaa. Siitä muodostettiin Diacor terveyspalvelut Oy, johon yhdistettiin myös laitoksen muut lääkäriasemat.
1990-luvun laman myötä myös Diakonissalaitoksella käytiin yt-neuvotteluita. Autettavien joukkoon liittyi turvapaikanhakijat ja liikkuva väestö. Syrjäytymisvaarassa olevia nuoria varten perustettiin Vamos ja kodittomille miehille Alppitupa vuonna 1993. Vuonna 1996 Diakonissalaitos myi Diacorille sairaalansa ja laboratoriotoimintonsa.
Historia > 2000–

HIV-positiivisille narkomaaneille perustettiin palvelukeskus Helsingin Kluuviin vuonna 2000. Jo aiemmin laitos oli perustanut Kurvin huumepoliklinikan Munkkisaareen.
Vuonna 2003 Diakonissalaitoksella oli työntekijöitä ja opiskelijoita yhteensä yli 2000. Alppilassa sijaitsi sairaala,  Diakoniaopisto ja Diakonia-ammattikorkeakoulun yksikkö, kirkko, apteekki, henkilökunnan ja opiskelijoiden asuinrakennus ja hotelli. Lisäksi siellä tarjottiin tukiasuntopalveluita alkoholisteille ja HIV- ja mielenterveyspotilaille.
Helsingin Diakonissalaitoksen Hoiva Oy perustettiin vuonna 2004.
Vuonna 2011 Hoiva Oy perusti ikääntyvien hoitoon ja saattohoitoon keskittyneen sairaalaosaston, Helsingin Diakonissalaitoksen sairaalan, joka lakkautettiin vuonna 2014.
Vuonna 2013 Diakonissalaitoksen asiakkaisiin kuului esimerkiksi Helsingin kaupunki, joka osti siltä palveluja lähes 22 miljoonalla eurolla. Sen työhön kuului esimerkiksi päihde- ja mielenterveystyö, lastensuojelu ja tukiasuntojen tarjoaminen.
Vuonna 2017 Terveystalo osti Diakonissalaitoksen Diacor-terveyspalveluyrityksen. Samalla Diakonissalaitos sai noin kymmeneksen Terveystalon osakkeista. Diakonissalaitoksella oli noin tuhat työntekijää ja satoja vapaaehtoisia.
Kesällä 2019 Diakonissalaitos kertoi yhdistyvänsä Rinnekoti-säätiön kanssa. Rinnekoti oli Suomen suurin yksityinen toimija, joka tarjosi kehitysvamma-alan palveluja. Joulukuussa Diakonissalaitoksen säätiö myi osuutensa Terveystalosta.
Tammikuussa 2020 noin 1100 henkilöä työllistänyt Rinnekoti-Säätiö yhdistettiin Diakonissalaitokseen. Yhdistymistä perusteltiin osaamisen vahvistamisella ja toiminnan tehostamisella. Rinnekoti jatkoi omana liiketoiminta-alueenaan säilyttäen muun muassa oman brändinsä, henkilöstönsä, toimintamallinsa ja toimipaikkansa. Sen lisäksi konserniin kuului myös kaksi muuta toimialaa, Diakonia ja sosiaalinen vastuu ja Diakonissalaitoksen Hoiva Oy. Laitos osti CaritasPalvelut Oy:n.
Helmikuussa 2023 Rinnekoti, Diakonissalaitoksen Hoiva Oy, Caritas Palvelut Oy ja Diakonissalaitoksen lapsille ja perheille tarjotut palvelut yhdistettiin. Aluksi markkinointinimenä käytetystä Rinnekodit-nimestä tuli yhtiön virallinen nimi marraskuussa.
Organisaatio

Diakonissalaitoksen konsernin muodostavat Helsingin Diakonissalaitoksen säätiö sr ja sen omistama yhteiskunnallinen yritys Rinnekodit Oy. Konserni on omistajana myös Suomen Diakoniaopistossa ja Diakonia-ammattikorkeakoulussa. Vuonna 2023 Diakonissalaitoksen säätiö tytäryhtiöineen työllisti noin 3 400 ihmistä 14 hyvinvointialueella ja 13 maassa. Konsernin yhteenlaskettu liikevaihto oli noin 258 miljoonaa euroa. Liikevoitto käytetään kokonaisuudessaan henkilöstön ja asiakkaiden hyvinvoinnin kehittämiseen ja haavoittuvassa asemassa olevien ihmisten auttamiseen.
Diakonissalaitoksen pääkortteli on Helsingissä, Kallion kaupunginosasssa Alppikadulla, jossa se on toiminut vuodesta 1897 alkaen. Korttelin laajuus on mahdollistanut lisärakentamisen.lähde? Korttelia rajaavat Helsinginkatu, Kolmas linja ja Alppikatu sekä korttelin ja Linnunlaulun huvila-alueen välitse kulkeva jalankulku- ja pyörätie.
Diakonissalaitoksella on toimintaa pääkaupunkiseudun lisäksi myös Lahdessa, Jyväskylässä, Kuopiossa, Tampereella, Turussa, Oulussa ja Rovaniemellä.lähde? Rinnekodilla on kymmeniä toimipaikkoja ympäri Suomea.
Helsingin Diakonissalaitos on SOSTEn jäsen.
Toiminta

Diakonissalaitos on kolmannen sektorin toimija, ja sen tarjoamat palvelut täydentävät kuntien toimintoja sekä hyvinvointiyhteiskunnan palveluja. Diakonissalaitos toimii yhteistyössä esimerkiksi valtion, kuntien ja yritysten kanssa. Lisäksi Diakonissalaitos järjestää kansalaistoimintaa sekä toteuttaa monenlaisia kehittämishankkeita. Diakonissalaitos on erikoistunut vaativien erityisryhmien palveluihin, joita kehitetään yhdessä asiakkaiden ja yhteistyökumppaneiden kanssa.lähde? Vuonna 2024 konsernin arvoja olivat ihmisarvo, lähimmäisenrakkaus ja vastuullisuus. Laitos kunnioittaa kaikkia uskontoja.
Diakonissalaitos on esiintynyt mediassa esimerkiksi silloin, kun käydään keskustelua syrjäytymisestä, Itä-Euroopan liikkuvasta väestöstä ja asunnottomuudesta, päihteiden käytöstä koituvista ongelmista ja niiden ratkaisemisesta.lähde?
Sisarkotijärjestelmänä aloittaneella Diakonissalaitoksella oli joulukuussa 2024 jäljellä yksi elossaoleva A-sisar. Hän saa laitokselta elinikäisen turvan vastineeksi sille tekemästään työstä.
Toiminta > Historianäyttely

Diakonissalaitoksella on historiallinen esine- ja valokuvakokoelma. Vanhimmat esineet ovat 1860-luvulta. Päärakennuksessa sijaitseva näyttely kuvaa Diakonissalaitoksen vuonna 1867 alkaneen kehityskaaren pienestä kulkutautisairaalasta ja diakonissojen kasvatuspaikasta yhteiskunnalliseksi konserniksi.
Historiallista kuva-aineistoa on myös esillä Seinätön museo -verkkosovellutuksessa.
Kirjallisuutta

Jyrki Paaskoski: Ihmisen arvo - Helsingin Diakonissalaitos 150 vuotta, Edita Publishing, 2017
Sosiaalisuus

Sosiaalisuus ilmenee luontaisena kiinnostuksena muiden seuraan ja keskusteluun
Sosiaalisuus tai seurallisuus on ihmisen tai muun eläimen luontainen taipumus hakeutua toisten seuraan ja toimia vuorovaikutuksessa muiden kanssa. Se on yksi temperamenttipiirteistä ja kuvaa yksilön halua muodostaa sosiaalisia suhteita ja tarvetta olla muiden seurassa.
Sosiaalisuus ihmisellä

Sosiaalisuus ei ole sama asia kuin sosiaaliset taidot, jotka ovat opittuja kykyjä toimia sosiaalisissa tilanteissa rakentavasti. Sosiaalisuuden aste vaihtelee yksilöiden välillä ja näkyy jo lapsuudesta lähtien siinä, miten lapsi reagoi uusiin ihmisiin ja hakeutuu muiden seuraan. Aikuisilla sosiaalisuus ilmenee esimerkiksi siinä, miten tärkeää heille on muiden ihmisten seura ja kuinka paljon he nauttivat sosiaalisista tilanteista.
Singaleesit

| Singaleesit |
| --- | --- |
 kalastajia Tangallan kylässä
Väkiluku:  15 miljoonaa
Asuinalueet:   Sri Lanka 13 876 245   Britannia ~100 000  Australia 73 849    Italia 68 738   Kanada 19 830   Yhdysvallat 13 890  Singapore 12 000  Malesia 10 000  Uusi-Seelanti 7 257  Intia 3 500
Kielet:  sinhali, englanti, tamili, vedda
Uskonnot:  Theravada-buddhalaisuus, hinduismi, kristinusko
Singaleesit on Sri Lankan suurin etninen ryhmä. He puhuvat indoarjalaiseen kieliryhmään kuuluvaa sinhalin eli singaleesin kieltä. Singaleeseja arvioidaan olevan kaikkiaan runsas 15 miljoonaa. Sri Lankan väestöstä singaleeseja laskettiin vuoden 2001 väestönlaskennassa olevan 73,8 %, jonka mukaan Sri Lankassa heitä asuu noin 14,9 miljoonaa. Kansan nimi tulee indoarjalaisesta sanasta sinhala, "leijonakansa".
Historia

Singaleesien kieli polveutuu Intiaan muuttaneiden indoarjalaisten kielestä. Singaleesien uskotaan valloittaneen Sri Lankan saaren joskus vuoden 500 eaa. tienoilla. Paikallisen legendan mukaan singaleesit polveutuvat saarelle vuosien 543–483 eaa. välillä saapuneesta prinssi Vijayasta ja hänen muutaman sadan hengen seurueestaan. Kansan historiaa on kuvattu kahdessa laajassa kronikassa: Mahavamsassa, joka on kirjoitettu noin 300-luvulla eaa. sekä Chuluvamsassa, jonka uskotaan olevan buddhalaismunkki Dhammakittin 1200-luvulla kirjoittama.
Sri Lanka oli alun perin veddojen ja myöhemmin dravidialaisten kansoittama, jotka suurelta osin sekoittuivat indoarjalaiseen väestöön. Sri Lankassa singaleesien "rodulla" on hyvin vähän geneettistä tai antropologista pohjaa vaikkakin vaihtelua on joidenkin yläluokkaisten singaleesien (kuten kandylaisten) ja pienten jäljellä olevien täysveristen veddaryhmien välillä. Kanssakäyminen on sekoittanut jo kauan aikaa sitten merkittävät ja yleiset erot väestössä. Toisin kuin yleisesti luullaan, singaleesit eivät siis ole erillinen suurelta osin tai kokonaan indoarjalaista alkuperää (joka itsessään on kielitieteellinen luokittelu eikä konkreettinen "rodullinen" ryhmä) oleva erillinen kansa vaan he ovat geneettisesti hyvin paljon samankaltainen kuin alkuperäisväestö, joka asutti Sri Lankaa noin 12 000 vuotta sitten.
Maantieteellinen levinneisyys

Selvästi suurin osa singaleeseista asuu Sri Lankassa (enimmäkseen etelä- ja länsiosissa saarta), mutta merkittäviä siirtokuntia on Kaakkois-Aasiassa, Euroopassa (erityisesti Britanniassa) ja Pohjois-Amerikassa (erityisesti Yhdysvalloissa).
Jatkuva etnisten ryhmien sekoittuminen ja kanssakäyminen on näkynyt sinhalin kielessä, jossa on runsaasti lainasanoja englannin ja portugalin kielistä.
Uskonto

Useimmat singaleeseista ovat buddhalaisia (85–93 %) ja heitä pidetään ainoana etnisenä ryhmänä Etelä-Aasiassa, jotka harjoittavat theravada-buddhalaisuuden muotoa. Huomattava on kuitenkin, että monet singaleesibuddhalaiset palvovat myös hindujumaluuksia. Loput singaleeseista ovat pääosin katolisia, mutta myös islamiin kääntyneitä singaleeseja on, jotka ovat sulautuneet Sri Lankan maurilaisyhteisöihin.
Nykyaikaiset singaleesit

Singaleeseilla on tapana määritellä itsensä sinhalin kielen ja buddhalaisen uskon perusteella. Nämä erottavat heidät Sri Lankan suurimmasta etnisestä vähemmistöstä, tamileista. Sen lisäksi singaleesit ovat saarella taloudellisesti hallitseva ryhmä. Moniin kehitysmaihin verrattuna singaleesiyhteiskunta on korkeasti koulutettua, lukutaito on noin 95 %. Yleisen terveydenhuollon ansiosta elinikäodote on myös varsin korkea, 72 vuotta. Naiset ovat päässeet singaleesiyhteisössä merkittäviin asemiin, kuten pääministeri Sirimavo Bandaranaike ja presidentti Chandrika Kumaratunga. Singaleesien syntyvyys on myös tasaista ja väestö on kasvanut paljon hitaammin kuin esimerkiksi Intiassa ja monissa muissa Aasian maissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Singaleesit Wikimedia Commonsissa
Satyyri

Satyyri ja mainadi, pala attikalaisesta punakuviokulhosta, n. 510–500 eaa., Louvre.
Satyyrit (m.kreik. Σάτυροι, Sátyroi) ovat kreikkalaisessa mytologiassa miespuolisia luonnonhenkiä, jotka vaeltavat metsissä ja vuoristossa. Heidät kuvattiin puolittain eläimiksi, joilla on pukin sarvet sekä vuohen jalat ja häntä. Siten niillä on paimenjumala Panin piirteitä.
Sanan satyros alkuperäksi arvellaan sanaa tityros, joka tarkoittaa oinasta. Vanhempia satyyrejä kutsuttiin yleensä sileeneiksi, kun taas nuoremmat tunnettiin nimellä satyriskoi. Satyyrien suvun kantaisänä pidetään Silenosta, ja heidän sanotaan olevan Hermeen poikia.
Satyyrit ovat toisaalta ihmisen vihollisia, toisaalta halukkaita etsimään seksuaalisia nautintoja nymfien ja najadien kanssa. Yliaktiivisesta sukupuolivietistä on käytetty nimeä satyriasis.
Homeros ei mainitse satyyreita lainkaan, mutta Hesiodos viittaa heihin monikossa ja kuvaa heitä kelvottomiksi ja hyödyttömiksi.
Satyyrit taiteessa

Alun perin satyyrit kuvailtiin antiikin kreikkalaisessa taiteessa ja kirjallisuudessa karkeamuotoisiksi ihmishahmoiksi, joskin heillä oli pienet sarvet ja pukin tai hevosen häntä. Satyyrit esitettiin usein päihtymyksen jumala Dionysoksen seuralaisiksi, jotka kantoivat viinimaljoja ja thyrsos-sauvoja. Kreikkalaisissa Dionysioksen juhlissa esitettiin karkeita ilveilyjä eli satyyrinäytelmiä.  Viimeistään Rooman valtakunnan aikana satyyreihin sekoittui vaikutteita fauneista, jolloin satyyreille ilmestyivät myös pukinjalat ja päähän ajoittain jopa täysikokoiset oinaansarvet. Samalla satyyrien muodot kuitenkin pyöristyivät ja inhimillistyivät.
Antiikin satyyrikertomuksiin sisältyvät usein lemmenseikkailut tai niiden yritykset nymfien kanssa villeine tansseineen ja takaa-ajoineen. Taiteessa satyyrit esitetään usein korostetusti irstailijoina ja seksuaalisesti kiihottuneina, mutta kun barokki ja klassismi ottivat satyyrit uudelleen aiheena mukaan taiteeseen, tällaiset piirteet olivat jo tyystin hävinneet.
Satyyri ja nymfejä William-Adolphe Bouguereaun maalauksessa vuodelta 1873.
Puhelinluettelo

Ruotsissa käytetty puhelinluettelo vuodelta 1889
Puhelinluettelo on aakkosellinen luettelo jonkin alueen tai yhteisön puhelinten haltijoista ja heidän puhelinnumeroistaan.
Puhelinluettelossa on yleensä sekä yksityishenkilöiden että yrityksien ja yhteisöjen puhelinnumeroita. Yksityishenkilöiden puhelinnumerot on yleensä luetteloitu sukunimen mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Joissakin maissa kuten Islannissa numerot on kuitenkin järjestetty ensisijaisesti etunimen mukaisesti.
Puhelinluettelot Suomessa

Suomessa julkaistiin alueellisia paperisia puhelinluetteloita vuoteen 2017 asti. Ne muodostivat yhdessä valtakunnallisen puhelinluettelosarjan. Manner-Suomessa luetteloalueita oli loppuvaiheessa 19 ja julkaisijana toimi Fonecta. Useimmilla alueilla viimeiseksi jäi vuoden 2016 luettelo. Viimeinen luettelo oli Keski-Suomen luettelo.
Puhelinluettelo sisälsi puhelinliittymän haltijan nimen ja ei-salaisten puhelinnumeroiden lisäksi usein myös haltijan osoitteen ja ammattinimikkeen. Suomessa sisältö oli pääasiassa ryhmitelty hakemistoihin aiemman verkkoryhmäjaon mukaisesti. Puhelinluettelossa oli myös yritysten mainoksia ja alennuskuponkeja, kaupunkien ja taajamien opaskarttoja sekä niin sanotut keltaiset sivut (aik. ammatti­hakemisto), jotka sisälsivät yritysten ja yksityisten ammatin­harjoittajien maksullisia ilmoituksia luokiteltuina toimialojen ja ammattien mukaan.
Matkapuhelinten yleistyminen ja lankapuhelinten harvinaistuminen huononsivat puhelinluetteloiden käyttömahdollisuuksia, sillä niissä oli melko harvoja matkapuhelinnumeroita. Matkapuhelinnumeron lisääminen puhelinluetteloon oli maksullista.
Puhelinluettelot Suomessa > Suomen puhelinluettelosarjan historiaa

Puhelinluetteloiden julkaisemisessa tapahtui 1950-luvun lopulla muutos. Automatisoinnin seurauksena eri puhelinlaitosten toimittamat pienet paikalliset puhelinluettelot eivät enää riittäneet puhelimen käyttäjien tarpeisiin. Myöskään Posti- ja lennätinlaitoksen noin kolmivuotiskausittain julkaisema Suomen yleinen puhelinluettelo ei vastannut enää tarkoitustaan.
Ratkaisuna päädyttiin niin sanottuihin jakoalueluetteloihin (jakoalueista katso verkkoryhmä). Luetteloita oli yhdeksän. Ne muodostivat yhdessä Suomen yleisen puhelinluettelon, joka kattoi niin yksityisten puhelinlaitosten kuin Posti- ja lennätinlaitoksenkin alueet. Tarkoitus oli aluksi julkaista jakoalueluetteloita 1–1,5 vuoden välein. Ensimmäiset jakoalueluettelot ilmestyivät vuonna 1959.
Aiemmin 9-osaisena julkaistu puhelinluettelosarja muutettiin 12-osaiseksi vuosina 1976–1977. Kolme luetteloaluetta jaettiin kahtia.
Puhelinluetteloita tuli kaksi lisää vuonna 1986. Aiemmin 12-osaisena ilmestynyt luettelosarja julkaistiin 14-osaisena keväästä 1986 alkaen. Tuolloin Kaakkois-Suomen puhelinluettelo jaettiin Kymen läänin luetteloksi ja Mikkelin läänin luetteloksi. Lounais-Suomen ja Ahvenanmaan luettelo puolestaan jaettiin erillisiksi Ahvenanmaan ja Lounais-Suomen luetteloiksi. Luetteloiden karttakäytäntöä oli kehitetty niin, että lähes kaikkiin luetteloihin painettiin suurimpien paikkakuntien osoitekartat.