Aijalan kaivos
Historia ja kaivostoiminta

Kiskon pitäjässä on tunnettu jo 1600-luvulta lähtien useita pieniä rautamalmi- ja kiisumalmilöydöksiä. Aijalan kylässä tiedetään olleen kaksi pientä hopeakaivosta, joista ainakin toinen, Hopeamäki, löydettiin vuonna 1677. Hopeamäki sijaitsi noin 50 metriä länteen Aijalan kuparimalmin länsipäästä, ja siinä on nykyisin Aijalan kaivoksen tulpattu ilmanvaihtokuilu. Toinen louhos, Aurums, sijaitsi Aijalan kuparimalmin ja Metsämontun sinkkimalmin puolivälissä. Aurumsissa louhintaa ja malmin rikastusta tehtiin viimeksi vuosina 1915–1917.
Suomen Malmi Oy aloitti alueella järjestelmällisen malminetsinnän vuonna 1945. Aijalan Ajosniityllä havaittiin merkkejä malmiesiintymistä, jotka varmistettiin syväkairauksin paksun maa- ja kallioperän läpi. Vuonna 1947 löydettiin kaksi peräkkäistä kuparimalmiesiintymää, Itä- ja Länsimalmi. Tutkimusten perusteella Aijalan malmimääräksi arvioitiin 175 metrin syvyyteen noin miljoona tonnia ja kuparipitoisuudeksi noin 2 %.
Outokumpu Oy osti malmiesiintymän keväällä 1948 ja aloitti kaivoksen rakennustyöt. Kaivoksen alkujaan 118 metriä syvä kuilu valmistui joulukuussa 1948. Kaivoskuilu sijoitettiin noin 100 metrin päähän malmista sen pohjoispuolelle. Näin pyrittiin välttämään louhinnan mahdollisesti aiheuttamat kallioperän liikunnot. Geologisten tutkimusten perusteella kuilu ja malmisäiliöt pyrittiin sijoittamaan mahdollisimman ehjään ja tiiviiseen kiveen, ja ne sijoitettiinkin tiiviiseen amfiboliittiin. Tämän ansiosta kuilussa ja sen läheisyydessä ei tarvittu erillisiä tukirakenteita. Kuilu ja nostotorni suunniteltiin sijoitettavaksi murskaus- ja rikastusrakennuksen yhteyteen maaston muoto huomioiden. Kuilu voitiin sijoittaa kohtaan, jossa kalliopinta oli näkyvissä, mikä helpotti louhinnan aloittamista.
Kuilun päämitat olivat 3,6 x 4,2 m. Kuilun rakenteet tehtiin 8" x 8" sahatuista mäntyparruista ja johteet 7" x 7" parruista. Kaikki rakenneosat tehtiin ja sovitettiin valmiiksi maan päällä käyttäen Amerikassa yleistä, mutta Suomessa harvinaisempaa parrukehikkorakennetta. Kehikkoväli oli 3,5 m. Kuilun louhinta ja louhitun kiven nosto ja kuljetus vaativat erikoisjärjestelyjä, koska kuilun päälle oli samanaikaisesti rakennettava 26 metriä korkea teräsbetoninen nostotorni.
Louhinnassa saavutettiin pääkäytävä tasolla +115 m Itämalmi maaliskuussa 1949. Vuotuiseksi louhintamääräksi suunniteltiin 100 000 tonnia. Toiminnan aikana Aijalan kaivoksen pääkuilun syvyys oli 213 m ja pääasialliset louhintatasot olivat +115 m ja +175 m.
Ylemmän tason Itämalmia louhittiin aluksi makasiinimenetelmällä, jossa louhittu malmi varastoitiin louhintatilaan ja tyhjennettiin myöhemmin. Katto kuitenkin sortui yhden louhoksen tyhjennyksen yhteydessä, joten kaivoksella siirryttiin täyttölouhintamenetelmään, jossa louhittu alue täytettiin kiviaineksella louhinnan edetessä. Heikommissa kohdissa käytettiin myös menetelmää, jossa kaivostunneliin rakennettiin puinen tukirakenne.
Louhinnan jälkeen malmi ja sivukivi siirrettiin pääosin painovoimaisesti omiin siiloihinsa, joista ne siirrettiin kaivoksen kapearaiteisella (raideleveys  750 mm) kulkeviin vaunuihin, joita vetivät kaivoskäyttöön suunnitellut Valmet Move41 -dieselveturit. Lastatut 3,5 kuutiometrin vaunut tyhjennettiin kaatamalla kuorma sivulle. Pystysuunnassa malmi ja kiviaines liikkui ulos kaivoskuilun kautta, jossa oli kaksi vastakkain liikkuvaa hissiä: toinen ihmisille ja toinen malmille ja kiviainekselle. Nämä liikkuivat Morgårdshammarin valmistamalla sähkökäyttöisellä vinssillä. Malmi nostettiin ylös 3 tonnin vetoisissa astioissa, jotka kaadettiin maan pinnalla.
Aijalan kaivoksessa louhittiin kupari-, sinkki- ja rikkimalmia vuoteen 1958 asti yhteensä 835 455 tonnia. Malmin loputtua tehtiin kaivoksessa laajoja tutkimuksia uusien malmiesiintymien löytämiseksi. Tutkimuksissa havaittiin useita maankuoren rakoja ja siirroksia. Osa raoista oli malmiesiintymiä vanhempia, eikä niillä ollut merkitystä malminetsinnän kannalta. Toiset raot noudattivat malmiesiintymien suuntaa ja kolmannet, ehkä tärkeimmät, leikkasivat malmiesiintymiä. Näitä leikkaavia rakoja eli siirroksia pitkin malmi on voinut liikkua toiseen paikkaan. Tutkimuksia varten syvennettiin kaivoksen apukuilua tasolle +400 asti. Vaikka porauksissa löydettiin viitteitä malmin jatkumisesta syvemmällä, varsinaista uutta kuparimalmiesiintymää ei löydetty. Heikompia kupari-sinkki-esiintymiä löydettiin, mutta ne eivät olleet taloudellisesti kannattavia. Tutkimusten heikkojen tulosten vuoksi kaivos suljettiin ja sen annettiin täyttyä vedellä vuonna 1961.