Opel Commodore
Commodore A (1967–1971)

Commodore A oli tehokkaampien moottoreiden ohella korisisarensa Rekord C paremmin varusteltu (mm. peräpeilin koristelista), suorituskyvyltään BMW 2500- ja Mercedes-Benz 250/280 -mallien kanssa kilpailevia mutta niitä edullisempi automalli. Tarjolla oli 2 239 cm³ 95 DIN-hevosvoiman peruscoupé , urheilullisemmin varusteltu GS-versio (Opel-malleja Yhdysvalloissa myyvästä Buick-divisioonasta tuttuGrand Sport) 137 DIN- hevosvoimalla , ja huippuversiona oli 2784 cm³-moottorin polttoaineen ruiskutuksella (E = Einspritzung) 150-160 DIN- hevosvoimaa tarjoava GS/E. GS-malli ja tehokkain, 190 km/t nopeuden saavuttava GS/E saivat Bilstein-kaasuiskunvaimentimet ja koristeelliset vanteet Michelin XAS-vyörenkailla, mutta vain GS/E oli varustettu korkeilla ajonopeuksilla ilmenneen keulan nosteen l. epävakauden hillitsevällä spoilerilla. Myös huippuversion mustatut kylkikeihäät ja konepelti olivat maksullinen lisävaruste. Commodore A oli suuri myyntimenestys, jopa luokkansa markkinajohtaja. Commodoren sulavalinjaiset hardtop-coupét (Opel oli pelännyt hyväksyykö asiakaskunta uutuusmallin takakorin lennokkaan ampiaismaiset kaaret) olivat jättimenestys, ja niiden valmistusmäärä 70 333 kappaletta ylsikin lähes sedan-korimallin 72 597 kappaleen lukemiin. Opelin uusi moottorisukupolvi oli kypsynyt nopeammin kuin uudistettavat korimallit, minkä vuoksi valmistaja oli vuodelle 1966 esitellyt vain puolentoista vuoden "välimallina" Rekord B -sukupolven hieman A-versiosta päivitetyllä muotoilulla, mutta jo uusilla neli- ja kuusisylinterisellä moottoreilla. Näistä 2,2-litrainen 6-sylinterimoottori tuli suurimman 1900 S -nelisylinterimallin yläpuolelle malliin 2200 (iskutilavuuden mukaan; mallinimenä käytettiin myös Rekord 6:tta). Ison moottori tarjosi nelisylinteristä vahvempaa vääntöä, mutta painavampi moottori kulutti suorituskyvyn hintana myös enemmän (joskin matalaoktaanista) polttoainetta. Rekord 6 oli siksi kaupallinen pettymys: se poistui Rekord-mallivalikoimasta jo vuonna 1968, eikä se houkutellut myöskään uuden Commodore-mallin ostajia kuin reilun 1 300 asiakkaan verran. Asiakaskunta suosi sen sijaan tehokkaita, kilpailevia automalleja suorituskyvyllään kiusaavia 2,5- tai 2,8-litraisia (KAD A:n 2,8H-moottori) vaihtoehtoja. Steinmetz-virityspajan kirkkaan keltaiset 2-oviset Commodore-sedanit pulleine levikelokasuojine, ja 3-litraiseksi kasvatetuilla 6-sylinterisillä moottoreilla saavuttivat imagon kannalta tärkeää menestystä rata-ajossa, ja ne voittivat jopa Rallye Monte Carlon Coupe des Damesin..
Keväällä 1970 Geneven autonäyttelyssä esitelty GS/E-malli Commodore-sarjan huipulle sai Bosch D Jetronic -polttoaineenruiskutuksella (D = drucksensorgesteuert saks. painetunnistinohjattu) varustetun 2,8-litraisen moottorin 150 DIN -hevosvoiman teholla. Tämä yhdysvaltalaisten "muskeliauto"-esikuviensa tavoin kirkkailla perusväreillä kuten helakanpunaisena tai sähkönsinisenä sekä tuolloin muodikkaalla vinyylikatolla tarjottu, näyttävistä koristeteipeistään (kylkikeihäät ja mustattu konepelti vain 1970), leveämmistä renkaista Rostyle-tyylin kromikorostetuilla 14 tuuman peltivanteilla (Rekord-vannekoko oli 13-tuumaa), tuplapakoputkesta, apukaukovaloista ja punaisesta GS/E-keulamerkistään oitis tunnistettavissa ollut tehoversio oli eräänä ensimmäisistä GM-suurtuotantoautoista varustettu etupuskurin alla olevalla spoilerilla: ajankohdan lähes 200 km/t nopeuksiin kykenevissä autoissa oli havahduttu keulan häiritsevään aerodynaamiseen nosteeseen, mikä aiheutti epävakautta eli ohjaustuntuman heikkenemistä. Commodore GS/E olikin 9,5 sekunnin kiihdytysajalla 0–100 km/t sekä 197 km/t huippunopeudellaan suoritusarvoiltaan ajankohdan Porsche 911T-mallien veroinen. Jäykällä taka-akselilla varustettu, tehokas ja kevytperäinen GS/E rankaisi huolimatonta kuljettajaa pidon rajalla 911-kilpailijansa tavoin äkkipikaisella ajokäytöksellä: tehostamattoman ohjauksen 5¼ kierrosta eivät helpottaneet vikuroivan Opelin kaitsemista. Ohjaustehostin oli saatavilla lisävarusteena. Vuodelle 1972 uudistettu Commodore B:n GS/E-variantti saisikin huomattavasti parannetun alustan, ja spoileri integroitiin korin etuhelmaan, kun se A-korimallissa oli vielä musta ja lankun kaltainen (kuva; Steinmetz-kilpuri, vakiospoileri). Valmistusajankohdan alkeellinen tai olematon alustan ja korin ruosteensuojaus koitui lukuisille autoyksilöille kohtalokkaaksi: muun muassa vinyylikaton ja Commodorelle ominaisten pyöräkaarien koristeiden alle kertyi ruostuttavaa kosteutta.