stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neuvostoliiton historia
Hruštšovin aika > Hruštšovin valtaannousu

Josif Stalin kuoli maaliskuussa 1953. Ennen hänen kuolemaansa huhut uusista puhdistuksista olivat jo levinneet laajalle, mutta kuolema esti nämä aikeet. Stalin katsoi juutalaisten lääkärien olleen Andrei Ždanovin kuoleman takana. Länsimaiset historioitsijat ovat arvelleet tämän olleen alkusoittoa Georgi Malenkovia, Vjatšeslav Molotovia ia ja salaisen poliisin päällikköä Lavrenti Berijaa kohtaan suunnatuille puhdistuksille. Stalinin kuoltua nämä nousivat maan johtoon. Hänen kuoltuaan valta siirtyi kollektiiviselle johdolle, kymmenjäseniselle presidiumille. Malenkov toimi pääministerinä, Molotov ulkoministerinä ja Berija sisäministerinä. Yksi keskuskomitean sihteereistä oli Moskovan puoluejärjestön johtaja Nikita Hruštšov.
Kremlin uusi johto ryhtyi heti lieventämään ulkopoliittista jännitystä. Korean sodan lopettaminen hyväksyttiin, suhteet Jugoslaviaan ja Kreikkaan elvytettiin, aluevaatimuksista Turkille luovuttiin ja otettiin esille neljän vallan miehittämän Itävallan asema. Ulkopolitiikassa aktiivisin oli Berija. Pian presidiumin keskuudessa ilmeni valtataistelua. Presidiumin keskuudessa pelättiin että salaisen poliisin päällikkönä Berija saisi liian vahvan aseman. Hänet vangittiin tekaistujen syytteiden perusteella ja teloitettiin. Valtiollinen poliisi järjestettiin uudelleen ja sen vaikutusta maan hallinnossa vähennettiin. Maahan perustettiin valtiollinen turvallisuuskomitea KGB.
Aluksi kollektiivisen johdon näkyvin hahmo oli ollut Malenkov. Hän yritti politiikallaan parantaa työläisten elintasoa lisäämällä kulutustavaroiden tuotantoa. Tähän tavoitteeseen ei kuitenkaan päästy ja Malenkov syrjäytettiin 1955, syytettynä vääränlaisesta talouspolitiikasta. Valta alkoi tämän jälkeen siirtyä yhä enemmän Hruštšovin käsiin. Hruštšov tukijoineen pitivät edelleen raskaan teollisuuden kehittämistä muita teollisuudenaloja tärkeämpänä.
Hruštšovin aika > Hruštšovin politiikka

Hruštšov irtisanoutui stalinismista ja kritisoi Stalinia tämän hirmuteoista. Hruštšov kohdisti kritiikkinsä Staliniin eikä puolueeseen, vaikkakaan Hruštšov ei ollut itsekään täysin osaton Stalinin ajan rikoksiin, suorittaessaan Stalinin ohjeiden mukaan kommunistipuolueen sisällä puhdistuksia. Monia poliittisia vankeja ja entisiä sotilaita vapautettiin työleireiltä. Hruštšoville Stalinin kauden kritisointi oli keino mustamaalata poliittisia vastustajia. Stalinismin poistaminen johti ilmapiirin vapautumiseen. Kulttuurin suojasääksi kutsuttuna ajanjaksona kirjallisuuden ja taiteen alalla voitiin nauttia suuremmasta ilmaisuvapaudesta.
Maataloudessa Hruštšoviin suunnitelmat olivat kunnianhimoisia. Tuotannon lisäämiseksi valtavat maa-alat Pohjois-Kazakstanissa, Etelä-Siperiassa ja Euroopan puoleisen Venäjän lounaisosassa raivattiin maatalouden käyttöön. Kuivilla aroilla uudisviljely ei kuitenkaan sujunut, vaan sato kärsi kuivuudesta ja tuuli puhalsi maaperän päälliskerroksen pois. Nämä innovaatiot osoittautuivat myöhemmin luonnolle haitallisiksi. Hruštšovin suunnitelmat maissin kasvattamisesta sekä lihan ja maitotuotannon lisäämisestä epäonnistuivat surkeasti.
Hruštšovin aikana teollisuus hyötyi Siperiasta löydetyistä maakaasuvaroista. Erityisesti kasvatettiin kemianteollisuutta ja öljyteollisuutta. 1960-luvun alussa yksityiset kansalaiset saattoivat kokea elintasonsa parantuneen, mutta elintaso oli edelleen suhteellisen matala. Asuntopulan vuoksi käynnistettiin laaja asuntojen massatuotanto, joka ei täyttänyt korkeita laatuvaatimuksia. Hruštšovkoiksi kutsuttuihin kerrostaloihin asutettiin kaupunkien työväestö. Neuvostoliiton avaruusohjelman menestyksiä olivat ensimmäinen satelliitti Sputnik 1 ja ensimmäinen avaruuslentäjä Juri Gagarin.lähde?
Hruštšovin aika > Ulkosuhteet

Stalinin kuoltua Neuvostoliitto kontrolloi koko Itä-Eurooppaa Jugoslaviaa lukuun ottamatta. Neuvostoliiton Itä-Euroopan satelliittivaltioiden alueella oli neuvostojoukkoja ja niiden oli toimittava Moskovan suostumuksella. Kun Hruštšovin valtaannousun jälkeen poliittinen ilmapiiri vapautui, Budapestissa noustiin Mátyás Rákosin sortohallintoa vastaan vuonna 1956. Uusi johtaja saatiin Imre Nagysta. Aluksi Neuvostoliitto hyväksyi vallanvaihdoksen, mutta kun Unkarin uusi johto ilmoitti hyväksyvänsä monipuoluejärjestelmän ja irtautuvansa Varsovan liitosta, neuvostojoukot tunkeutuivat maahan, kansannousu tukahdutettiin ja Nagy teloitettiin. Unkarin vapaustaistelijat eivät saaneet tukea länsimailta, joiden huomio oli keskittynyt Suezin kriisiin. Suhteet länteen paranivat vuosikymmenen lopulla. Ne kuitenkin kiristyivät jälleen, kun Neuvostoliitto ampui alas Yhdysvaltojen vakoilukoneen vuonna 1960 ja seuraavana vuonna Itä-Saksa rakensi Berliiniin Neuvostoliiton ja lännen vyöhykkeen välille muurin.
Kiinan ja Neuvostoliiton suhteet alkoivat Hruštšovin aikana viilentyä. Tämä johtui aluksi siitä että Hruštšov teki pesäeroa stalinismiin, mitä Mao ei hyväksynyt. Kiinan ja Neuvostoliiton välirikko kesti kaikki kaikkiaan 30 vuotta. Kiinan linjaa kommunistisessa leirissä seurasi vain Enver Hoxhan johtama Albania, joka erosi Varsovan liitosta 1961.
Neuvostoliitto pyrki vahvistamaan otettaan kolmannesta maailmasta myöntämällä taloudellista tukea, ennen kaikkea Intialle ja Egyptille. Tavoitteena oli näin myös vahvistaa sosialistien valtaa näissä maissa. Kuubassa Fidel Castron kapinalliset pääsivät valtaan vuonna 1959. Yhdysvalloissa maan suuntautumista sosialismiin katsottiin huolestuneina ja se johti epäonniseen Sikojenlahden maihinnousuun 1961. Seuraavana vuonna Neuvostoliitto asetti Kuubaan ohjuksia. Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedy reagoi tähän ilmoittamalla että mikäli ohjuksia ei siirretä, Yhdysvallat harkitsisi hyökkäämistä uudelleen Kuubaan, mistä saattaisi seurata ydinsota. Yhdysvallat pidättäytyi hyökkäämästä, mutta asetti Kuuban kauppasaartoon. Kriisi ratkesi kun Hruštšov veti ohjukset pois ja Kennedy lupasi olla hyökkäämättä Kuubaan.
Hruštšovin aika > Hruštšovin syrjäyttäminen

Hruštšovin maine sai kolauksen Kuuban ohjuskriisissä. Hruštšov uhmasi kohtaloaan talouspolitiikan alalla tavoittelemalla nopealla aikataululla Yhdysvaltain elintasoa. Useat huonot sadot antoivat Hruštšovin arvostelijoille heidän kaipaamansa tilaisuuden. Maan teollisuuden kasvu oli lisäksi hidastunut. Lokakuussa 1964 Hruštšovin ollessa lomalla keskuskomitea äänesti hänet virasta.
Brežnevin aikakausi > Brežnevin talouspolitiikka

Hruštšovin syrjäyttämisen jälkeen vallan otti jälleen kollektiivinen johto. Vuodesta 1966 puheenjohtajisto tunnettiin nimellä politbyroo. Kollektiivisen johdon muodostivat Aleksei Kosygin, Nikolai Podgornyi ja Leonid Brežnev. Brežnev nimitettiin pääsihteeriksi, Kosygin ministerineuvoston puheenjohtajaksi ja Podgornyi korkeimman neuvoston puheenjohtajaksi. Todelliseksi johtajaksi nousi pian Brežnev.
Brežnev otti tavoitteekseen tehdä maataloudesta tuottavamman. Neuvostoliitossa ilmaston vaikutus satoon oli kuitenkin suuri ja huonoina vuosina viljaa jouduttiin ostamaan ulkomailta. Ruoan jakelu- ja varastointijärjestelmät olivat myös puutteelliset.
Elintaso Neuvostoliitossa nousi 1960- ja 1970-luvuilla. Tänä aikana reaalipalkat kaksinkertaistuivat. Kulutustavaroiden tuotanto ei kuitenkaan vastannut ostovoiman ja kysynnän kasvua. Kulutushyödykkeiden puute synnytti laittomat markkinat, joilta saattoi saada tavaroita, joita ei virallisia jakelukanavia pitkin ollut mahdollista saada. Talouskasvu heikentyi Brežnevin valtakaudella. Neuvostoliitolla oli vaikeuksia pitkien etäisyyksien päässä sijaitsevien raaka-ainevarantojensa hyödyntämisessä. Apua lännestä pyydettiin vain valituissa tapauksissa, kuten italialaisen autovalmistaja Fiatia pyydettiin rakentamaan autotehdas Toljattiin. Auton omistaminen oli kuitenkin keskiverrolle neuvostokansalaiselle mahdotonta.
Brežnevin aikakausi > Kansalaisten kontrollointi

Hruštšovin jälkeinen hallitus oli jäykän konservatiivinen useiden ongelmien suhteen ja yksilölliselle ilmaisulle annettiin vähemmän liikkumatilaa. Neuvostoliitossa kehitettiin yliopistojärjestelmää 1950-luvulta alkaen ja vuonna 1966 neljä miljoonaa nuorta opiskeli korkeakouluissa. Kohonnut sivistystaso ja lisääntyneet kansainväliset yhteydet toivat haasteita propagandalle. Monet toisinajattelijat ryhtyivät julkaisemaan samizdateja eli maanalaisia lehtiä. Tämä vaati suurta rohkeutta, sillä kiinnijääneitä odottivat ankarat rangaistukset. Monet kirjailijat jättivät Neuvostoliiton 1970-luvulla joko vapaaehtoisesti tai pakotettuna.
Uskonnonharjoittaminen oli Virallisen uskonnollisten asioiden neuvoston valvonnassa. Neuvosto ratkaisi, mitkä seurakunnat sallitaan, ketkä saivat toimia kirkollisissa viroissa ja miten uskonnollisia rakennuksia käytettiin.
Sorron kohteeksi joutuivat myös kansalliset vähemmistöt. Internationalistinen kasvatustyö oli osa Neuvostoliiton eri kansallisuuksien yhteensulauttamisen politiikkaa. Kasvatustyön tärkeä osa oli venäjän kielen opetus.
Brežnevin aikakausi > Brežnevin ulkopolitiikka

Neuvostoliitto tuki aseellisesti Pohjois-Vietnamia sodassa Yhdysvaltojen tukemia Etelä-Vietnamin joukkoja vastaan. Pääministeri Aleksei Kosygin esitteli 5. huhtikuuta 1966 Neuvostoliiton kommunistipuolueen 23. puoluekokoukselle uuden viisivuotissuunnitelman ja ilmoitti, että Vietnamin sota oli pakottanut Neuvostoliiton lisäämään sotilasmenojaan. Presidentti Podgornyi vaati 1. kesäkuuta 1966 Neuvostoliiton kaukoidän rajojen puolustuksen lujittamista.
Brežnevin hallinnon suuri huolenaihe oli Neuvostoliiton ylivallan palauttaminen kommunististen valtioiden yhteisöön, heikentämällä Kiinan vaikutusvaltaa. Mao piti Neuvostoliittoa sosialismista luopuneena revisionistina. Maiden suhteet kärjistyivät vuonna 1969, kun kiistanalaisella rajalla neuvostoliittolaiset ja kiinalaiset rajavartijat ajautuivat taisteluihin Ussur-joella. Maon kuolema vuonna 1976 johti kaupan lisääntymiseen maiden välillä, mutta ei suhteiden todelliseen lämpenemiseen.
Ulkopolitiikassa Itä-Euroopan satelliittivaltioissa kyti tyytymättömyys Neuvostoliittoa kohtaan. Tämä ilmeni ennen kaikkea Tšekkoslovakiassa niin sanotun Prahan kevään aikana, kun valtaan nousi Alexander Dubčekin uudistusmielinen hallitus. Neuvostoliitto teki muiden Itä-Euroopan satelliittivaltioiden tukemana sotilaallisen väliintulon ja syrjäytti Dubčekin ja uudistukset peruttiin. Tšekkoslovakian tapahtumista juontaa juurensa niin sanottu Brežnevin oppi, jonka mukaan Neuvostoliitto pyrki ylläpitämään ylivaltaansa Itä-Euroopassa.
Puolassa vuosina 1970–1971 hintojen noususta alkunsa saaneet työläisten levottomuudet pakottivat Władysław Gomułkan eroamaan. Työläiset perustivat Solidaarisuus-liikkeen. Korkeimman vallan ottanut kenraali Wojciech Jaruzelski julisti sotatilan Solidaarisuus-liikkeen nujertamiseksi ja liikkeen johtohenkilöt pidätettiin.
Brežnevin aikakausi > Liennytys

Tšekkoslovakian ja Puolan tapahtumat johtivat suurvaltasuhteiden tilapäiseen heikkenemiseen. Liennytystä tarjosi Länsi-Saksa, joka solmi suhteet Neuvostoliittoon. 1970-luku oli Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välillä liennytyksen aikaa. Yhdysvallat oli vetäytynyt Vietnamista ja lähentynyt Kiinan kanssa. Neuvostoliitolle oli tärkeä parantaa suhteita Yhdysvaltoihin, jotta Kiinan ja Yhdysvaltain välisestä akselista ei tulisi liian vahva. Neuvostoliitto halusi myös lisätä kauppaa lännen kanssa tuodakseen uutta tekniikkaa maahan. Lännessä taas haluttiin hyötyä Neuvostoliiton raaka-ainevaroista. Vuonna 1972 Yhdysvaltain presidentti Richard Nixon vieraili Moskovassa ja maiden välillä solmittiin ydinaseita rajoittava SALT I -sopimus. Liennytyspolitiikan huippukohta oli vuonna 1975 Helsingissä Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssissa solmittu päätösasiakirja, jonka myös Brežnev ja Yhdysvaltain presidentti Gerald Ford allekirjoittivat. Kokous hyväksyi Euroopassa olemassa olevat rajat ja velvoitti allekirjoittaneet maat kunnioittamaan ihmisoikeuksien perusperiaatteita.
Suhteet länteen alkoivat seuraavina vuosina uudelleen viiletä, kun Neuvostoliiton havaittiin rikkovan olennaisesti sopimusten ihmisoikeussäännöksiä. Brežnev ja Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter allekirjoittivat toisen SALT-sopimuksen, mutta liennytyspolitiikka haudattiin lopullisesti neuvostojoukkojen miehitettyä Afganistanin 1979. Yhdysvallat ei hyväksynyt Neuvostoliiton sotilasapua afrikkalaisille vapautusliikkeille ja ulkomaisia sotilastukikohtia. Paitsi suhteiden huononemisen kannalta Afganistanin sotaan lähtö osoittautui suureksi virheeksi. Neuvostoliitto ei kyennyt kukistamaan mujahidin-sissien vastarintaa. Sota alkoi käydä kalliiksi ja neuvostosotilaiden uhrimäärä jatkoi kasvamistaan. Brežnev kuoli vuonna 1982. Hänen kuollessaan maa oli poliittisessa ja taloudellisessa taantumassa.
Brežnevin aikakausi > Johdon siirtymäkausi

Brežnevin kuoltua vuonna 1982 neuvostohallinnon rappeutuminen oli ulkomaailmalle ilmeistä, mutta neuvostojärjestelmä ei ollut valmis rajuhin uudistuksiin. Brežnevin seuraajaksi pääsihteeriksi nimettiin KGB:n entinen johtaja Juri Andropov. Andropov havaitsi neuvostoyhteiskunnan vakavat puutteet ja hän oli myös valmis tekemään ongelmalle jotain. Yhdessä Mihail Gorbatšovin kanssa, josta Andropov teki keskuskomitean pääsihteerin, hän laati liberalisointiin tähtääviä toimia ja työläisille myönnettiin rahakannustimia. Ongelmana oli kuitenkin, että ylimääräinen raha oli työväestölle hyödytöntä, mikäli ei ollut mitään ostettavaa. Taloudellisten kokeilujen lisäksi Andropov ryhtyi kitkemään hallinnon korruptiota, mutta todelliset uudistukset jäivät Andropovin aikana vähiin. Andropov sairastui keväällä 1983 ja jäi syrjään poliittisesta toiminnasta.
Politbyroo nimitti Andropovin seuraajaksi vanhoillisen Konstantin Tšernenkon. Andropov onnistui kuitenkin hankkimaan puoluejohdolta lupauksen, että Gorbatšovin vuoro olisi seuraavana. Tšernenko peruutti Andropovin aloittamat korruption vastaiset toimet. Tšernenkon aika puolueen johdossa kesti vain vuoden. Hän kuoli maaliskuussa 1985 ja Mihail Gorbatšov valittiin hänen seuraajakseen.
Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella > Uudistusten tarve

Maan johtoon noustuaan Gorbatšov eteni aluksi varovaisesti. Korkeimpien hallintoelinten kokoonpanoa muutettiin siten, että Brežnevin aikakaudella nimitettyjä henkilöitä syrjäytettiin ja virkoihin valittiin Gorbatšovin liittolaisia. Merkittäviä muutoksia tehtiin keskuskomitean kokouksissa 1985. Merkittävimpinä nimeämisinä oli Eduard Ševardnadzen nimitys ulkoministeriksi ja Boris Jeltsinin nimeäminen Moskovan puoluejärjestön johtoon.
Suurena tehtävänä Gorbatšovilla oli maan talouden tervehdyttäminen. Maataloustuotannossa ongelma oli, että Neuvostoliitto ei ollut ruoantuotannon suhteen omavarainen, vaan viljaa jouduttiin tuomaan ulkomailta. Teollisuudessa ongelmana oli, että raskaan teollisuuden painottamisella ei ollut enää tulevaisuutta. Kansainvälisessä kilpailussa tuotannon laatu oli tärkeämpää kuin määrä. Gorbatšovin politiikka suuntautui koneteollisuuden kehittämiseen, mutta muiden alojen kehitys jäi huomioimatta. Gorbatšov ryhtyi myös taisteluun suuriin mittoihin kasvanutta alkoholin liikakulutusta vastaan. Hintojen kolminkertaistaminen ja alkoholin myyntipisteiden vähentäminen johti kuitenkin kotipolton lisääntymiseen ja terveyshaittojen kasvamiseen.
Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella > Glasnost ja perestroika

Valtaantuloa seuranneiden toimien jälkeen Gorbatšov sai huomata, että kommunistinen puolue oli liian jäykkä organisaatio, jotta uudistuksia olisi voitu toteuttaa. Gorbatšov katsoi, että tarvittiin Neuvostoliiton historian aikana tehtyjä virheitä koskevan avoimen keskustelun käynnistäminen. Tälle käsitteelle annettiin nimitys glasnost eli avoimuus. Keskustelu käytiin puoluejohdon valvonnassa, mutta siitä huolimatta keskustelun avaaminen oli ennenkokematonta. Lisäksi oli talouden tervehdyttämiseksi käynnistettävä perestroika eli uudelleenjärjestäminen.
Lisävauhtia yhteiskunnallisen keskustelun avautumiselle antoi Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuus huhtikuussa 1986. Onnettomuutta yritettiin aluksi salata ja sen vakavuutta vähäteltiin. Onnettomuus osoitti kuitenkin, että neuvostoyhteiskunnan väitetty tekninen edistyksellisyys ei vastannut todellisuutta ja että valtion tiukassa kontrollissa olleet tiedotusvälineet eivät kyenneet tarjoamaan kansalaisille tietoa ja ohjeita kriisitilanteessa.
Stalinin kauden puhdistuksia ja henkilöpalvontaa katsottiin kriittisemmin ja monien Stalinia vastustaneiden kunnia palautettiin. Avoimuus tuli ilmi myös kaunokirjallisuuden alalla, missä voitiin nyt julkaista monien sellaisten kirjailijoiden teoksia, jotka olivat aiemmin tulleet vaiennetuiksi. Uutta oli myös se, että myös poliittisten toisinajattelijoiden sallittiin saada kirjoituksiaan julkisuuteen.
Vanhoillisemman puoluejohdon hyväksyntää glasnost ja perestroika eivät saaneet. Kesäkuussa 1988 pidetyssä puoluekonferenssissa Gorbatšov ajoi läpi radikaaleja uudistuksia, joilla vähennettiin kommunistisen puolueen valtaa. Käytännössä kyse oli maan demokratisoinnista, jolla oli kansalaisten laaja tuki.
Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella > Ulkopolitiikka

Perestroikan ulkopoliittisena tavoitteena oli parantaa suhteita Yhdysvaltoihin. Gorbatšov myönsi sen tosiasian, että Neuvostoliiton talous ei sallinut sitä, että maa käytti viidesosan bruttokansantuotteestaan asevarusteluun. Neuvostoliitto ei voinut pysyä varustelukilpailussa Yhdysvaltojen kehityksessä mukana, minkä johdosta Gorbatšov ehdotti useasti ydinaseiden vähentämistä. Sotilasjohdon vastustuksesta välittämättä Gorbatšov ehdotti Yhdysvaltain presidentti Ronald Reaganille kaikista ydinaseista luopumista vuoteen 2000 mennessä. Yhdysvallat suhtautui tähän epäilevästi, eivätkä amerikkalaiset olleet valmiita lakkauttamaan tähtien sota -puolustusjärjestelmäänsä.
Gorbatšov pyrki myös parantamaan suhteita Länsi-Euroopan maihin. Tämän todellisena syynä oli estää Yhdysvaltain vaikutusvallan kasvaminen liian suureksi. Lännessä Gorbatšov nauttikin suurta arvostusta. Afganistanin sota saatiin myös päätökseen, kun Neuvostoliitto veti joukkonsa Afganistanista.
Kremlissä tapahtuneet muutokset käynnistivät uudistusvaatimuksia myös itäblokin maiden keskuudessa. Neuvostoliiton suhtautuminen Itä-Euroopan maihin muuttui ratkaisevasti vuonna 1987, jolloin Gorbatšov irtisanoutui Brežnevin opista ja ilmoitti että Neuvostoliitto ei aio puuttua Itä-Euroopan maiden sisäisiin asioihin. Neuvostoliiton linjanmuutos johti sarjaan vallankumouksia vuonna 1989. Puolassa, Unkarissa, Tšekkoslovakiassa, Bulgariassa ja Itä-Saksassa kommunistihallitukset kukistuivat rauhanomaisesti, ainoastaan Romaniassa vallansiirto johti väkivaltaisuuksiin. Seuraavana vuonna Gorbatšov suostui vielä Saksan jälleenyhdistymiseen ja Itä-Saksan olemassaolon päättymiseen itsenäisenä valtiona.
Gorbatšov palkittiin Nobelin rauhanpalkinnolla Itä-Euroopan rauhanomaisten vallanvaihdosten ansiosta. Todellisuudessa Gorbatšovilla ei juuri ollut muita vaihtoehtoja kuin sallia Itä-Euroopan poliittisen ilmapiirin vapautuminen. Perestroikan kauden myönteiset saavutukset olisivat romahtaneet hetkessä, mikäli Neuvostoliitto olisi puuttunut Itä-Euroopan tapahtumiin. Tällöin Neuvostoliitto ei myöskään olisi enää voinut luottaa itäblokin maiden lojaaliuteen. Myös taloudelliset tekijät vaikuttivat tilanteeseen, Neuvostoliitolla ei ollut mahdollisuutta tarjota taloudellista tai aineellista tukea satelliittivaltioilleen, ja Gorbatšovin politiikka laittoi etusijalle Neuvostoliiton oman sisäisen kehityksen.
Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella > Kansallisuudet

Gorbatšov pyrki siirtämään vastuuta keskushallinnolta alueille, mikä sisälsi poliittisia riskejä. Kansallismielisyys alkoi nostaa päätään etenkin Virossa, Latviassa ja Liettuassa. Näissä maissa voitiin vapaamman ilmapiirin myötä perustaa jälleen kansallismielisiä puolueita, jotka ilmoittivat halunsa irtaantua Neuvostoliitosta. Kansallismielisyys levisi myös Ukrainaan ja Georgiaan. Armeniassa ja Azerbaidžanissa tämä kehitys ei sujunut rauhanomaisesti, vaan se käynnisti Vuoristo-Karabahin sodan. Kiista koski Vuoristo-Karabahin erillisaluetta, jota islamilainen Azerbaidžan hallinnoi, mutta väestön enemmistön muodostivat kristityt armenialaiset. Rauhoittaakseen tilanteen neuvostohallinto otti alueen väliaikaisesti suoraan hallintaansa vuosina 1988–1989, mutta Gorbatšovin oli edettävä kiistan ratkaisussa varovaisesti, jotta se ei olisi suututtanut Neuvostoliiton suurta muslimivähemmistöä. Alueen tilannetta pahensi Armenian suuri maanjäristys vuonna 1988.
Levotonta oli myös Georgiassa, missä abhaasit ja osseetit kapinoivat georgialaista hallitusta vastaan. Georgian tilanne kärjistyi mielenosoituksiksi huhtikuussa 1989, kun nationalistiset mielenosoittajat osoittivat mieltään Tbilisissä puolueen johtoa vastaan. Neuvostojoukot avasivat tulen rauhanomaisia mielenosoittajia vastaan ja 20 ihmistä sai surmansa. Moldovassa taas kahnausta oli moldovalaisten ja alueelle muuttaneiden venäläisten välillä. Myös Keski-Aasian tasavalloissa Uzbekistanissa ja Tadžikistanissa ja oli levottomuuksia eri kansallisuuksien välillä. Tadžikistanissa tilanne jatkui sisällissotana pitkälle 1990-luvulle asti. Kansallisten ristiriitojen lisäksi erityisesti Uzbekistanissa olivat ongelmana pahenevat ekokatastrofit, Neuvostoliiton kehittäessä alueen teollisuutta ympäristöstä välittämättä. Erityisen pahaksi oli muodostunut Araljärven tila.
Neuvostoliiton hajoaminen > Vallankaappausyritys ja maan hajoaminen

Nähdessään vallan olevan lipeämässä Gorbatšov lähestyi Jeltsinin linjaa ja ehdotti uutta, entistä pitemmälle menevää liittosopimusta. Tämä oli liikaa Neuvostoliiton kommunistisen puolueen vanhoilliselle siivelle, joka ryhtyi elokuussa 1991 vallankaappausyritykseen. Vallankaappausyrityksen tavoitteena oli lakkauttaa glasnost- ja perestroika-politiikka ja estää kansallisia vähemmistöjä irtautumasta Neuvostoliitosta. Tapahtuma-aikana 19. elokuuta 1991 Gorbatšov oli loma-asunnollaan Krimillä. Varapresidentti Gennadi Janajevin ja eräiden muiden vanhoillisten kommunistien toimesta perustettu poikkeustilakomitea julisti että Gorbatšov on sairas ja hänet on vapautettu presidentin virastaan.
Poikkeustilakomitean toimet saivat aikaan mielenosoituksia Leningradissa ja Moskovassa. Venäjän presidentti Boris Jeltsin ryhtyi johtamaan toimia poikkeustilakomiteaa vastaan. Vallankaappausjohtajat olivat valmistautuneet huonosti toimiinsa. Vallankaappaajilla ei ollut takanaan armeijan tukea eivätkä he onnistuneet valtaamaan Venäjän parlamenttitaloa. Jeltsin julisti tiedotusvälineille päätöksensä olla tottelematta vallankumousjohtajia tuekseen saapuneen panssarivaunun katolta. Vallankaappaushankkeessa mukana olleet vangittiin. Kommunistinen puolue kiellettiin määräajaksi, minkä vuoksi myös Gorbatšov joutui eroamaan puoluetehtävistään. Gorbatšov palasi Moskovaan valtansa menettäneenä. Hän oli edelleen Neuvostoliiton presidentti, mutta kaikki päätösvalta oli siirtynyt Jeltsinille.
Jeltsin tunnusti Baltian maiden itsenäisyyden ja antoi neuvostojoukoille määräyksen poistua Baltian maiden alueelta. Elokuun 1991 tapahtumat kiihdyttivät muidenkin osatasavaltojen irtaantumishalukkuutta. Jeltsin yritti neuvotella muiden neuvostotasavaltojen kanssa löyhästä liittovaltiosta, mutta tämä yritys kariutui kun Ukraina julistautui itsenäiseksi kansanäänestyksen jälkeen joulukuussa 1991. Muutamaa päivää myöhemmin Venäjä, Ukraina ja Valko-Venäjä julkistivat keskinäisen sopimuksen Itsenäisten valtioiden yhteisön (IVY) perustamisesta ja vuoden 1922 valtioliittosopimuksen hylkäämisestä. IVY:n tarkoitus oli helpottaa maiden välistä taloudellista yhteistyötä ja alueellisen turvallisuuden takaamista ja siihen liittyi kaksitoista entistä neuvostotasavaltaa. Baltian maat kieltäytyivät lähtemästä mukaan IVY-yhteistyöhön.
Joulupäivänä 1991 Mihail Gorbatšov piti viimeisen puheensa Neuvostoliiton presidenttinä, ja ilmoitti Neuvostoliiton olemassaolon päättymisestä vuoden vaihtuessa.