stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lähiö
Lähiöiden historiaa > Suomessa

Lähiöperiaate omaksuttiin Suomeen 1940-luvun lopulla Englannista, sekä suoraan että Ruotsin kautta. Merkittävässä roolissa oli Suomen ensimmäinen asemakaavaopin professori Otto-Iivari Meurman. Hän otti lähiöajatustaan tukevan Asemakaavaoppi-teoksensa (1947) suunnittelutyönsä ja lehtikirjoitustensa ohjaavaksi periaatteeksi. Meurman viittasi luomallaan asumalähiö-termillä kaupunkirakenteelliseen yksikköön, johon sopi 6 000 asukasta. Ensimmäiset varsinaiset lähiöt Suomeen rakennettiin 1950-luvulla, ja valtaosa lähiörakentamisesta tapahtui 1960- ja 1970-lukujen aikana.
Luonnehdinta

Lähiöissä on paljon hyviä puolia. Usein niissä on tilavampia ja edullisempia asuntoja, jotka sopivat erityisesti perheille ja opiskelijoille. Lähiöissä on myös yleensä rauhallisempaa kuin kaupungin keskustassa, mikä voi olla tärkeää esimerkiksi lapsiperheille. Lähiöissä on yleensä myös paljon viheralueita ja puistoja, mikä tarjoaa mahdollisuuksia ulkoiluun ja rentoutumiseen. Lisäksi lähiöissä on usein palveluita lähellä, kuten kauppoja, kirjastoja, kuntosaleja ja terveyskeskuksia. Lähiöiden vuokrat voivat olla edullisia verrattuna keskustan alueisiin. Lisäksi lähiöissä on usein enemmän tarjontaa vuokra-asunnoista, mikä voi vaikuttaa hintoihin. Halvempi vuokra voi houkutella erityisesti opiskelijoita, nuoria aikuisia ja pienituloisia perheitä.lähde?
Toisaalta lähiöissä voi olla myös huonoja puolia. Lähiöt sijaitsevat esikaupunkialueilla, kauempana kaupungin keskustasta, mikä voi aiheuttaa hankaluuksia esimerkiksi työmatkojen kanssa. Lisäksi lähiöissä on yleensä vähemmän kaupungin tarjoamia kulttuuripalveluita, kuten teattereita ja museoita.lähde?
Lähiöiden rauhattomuus voi johtua monista eri syistä, kuten korkeasta rikollisuudesta tai sosiaalisista ongelmista. Rikollisuus voi johtua esimerkiksi huumeiden käytöstä ja kaupasta, ja se voi lisätä turvattomuuden tunnetta lähiöissä. Sosiaaliset ongelmat, kuten työttömyys ja köyhyys voivat myös lisätä rauhattomuutta lähiöissä. Monet 1980-1990-lukujen "pahamaineiset lähiöt" ovat kuitenkin nykyään paljon rauhallisempia.lähde?
Asema kaupunkihierarkiassa

Yleensä lähiöt sijaitsevat kaupunkirakenteen vähempiarvoisilla alueilla, jolloin niiden väestöpohjassa painottuvat alemmat yhteiskuntaluokat. Myös Suomen kielessä lähiö-sanasta on osin tullut kaupunkihierarkian alimmaista asuinaluetta kuvaava sana, vaikka alun perin sanaa käytettiin myönteisemmässä merkityksessä. Muunkielisiä sanoja, joilla viitataan kaupunkihierarkian alimmaiseen asuinalueeseen, ovat muun muassa amerikkalainen getto, ranskalainen banlieue, italialainen quarteri degradati, brasilialainen favela ja argentiinalainen villa miseria. Yhteistä keskustelulle slummeista, lähiöistä ja getoista on, että niitä syrjitään symbolisesti ja sosiaalisekonomisesti. Mervi Ilmosen mukaan ne ovat alueita, ”joille on ominaista isolaatio ja sosiaalinen alemmuus, jonne kaupungin köyhin väestönosa sijoittuu ja jotka kärsivät sosiaalisen stigmatisaation kierteestä”.
Yhdysvaltalainen slummi tai ghetto poikkeaa eurooppalaisesta lähiöstä rakenteeltaan, kehitykseltään ja sosiaaliselta dynamiikaltaan. Yhdysvalloissa keskiluokka muutti pois kaupungin keskustoista esikaupunkialueiden omakotitaloihin, Euroopassa työväenluokka asuu kaupungin ulkokehillä lähiöissä. Entisten sosialististen maiden lähiöt ovat muiden Euroopan maiden lähiöihin verrattaessa yksitoikkoisempia, mittakaavaltaan isompia ja väestöltään heterogeenisempiä. Asunnoissa korostuvat yksiöt ja kaksiot. Mervi Ilmosen mukaan jälkisosialistisissa maissa ”lähiöihin kohdistuvassa syrjinnässä on voimakas symbolinen lataus: ne ovat epäsuositun sosialismin ajan näkyvin ja konkreettisin aikaansaannos ja merkki kaupunkikuvassa.”
Kaikkien lähiöiden rakentamiselle yhteistä on kuitenkin ollut tavoite asuntopulan voittamisesta. Esimerkiksi Ruotsissa asuntopolitiikan keinoksi otettiin miljoonaohjelma, jonka puitteissa oli tarkoitus rakentaa miljoona asuntoa kymmenen vuoden aikana. Suomessa lähiöitä rakennettiin miltei samoihin aikoihin, erityisesti 1960- ja 1970-luvuilla. Suomalaiset lähiöt ovat kehittyneet ulkomaisiin lähiöihin verrattuna sosioekonomisesti kestävämmin.
Lähiökeskustelu

Ongelmalähiön käsite on osin median synnyttämä ja ylläpitämä. Ranskalaista lähiökeskustelua tutkineen Loïc Wacquantin mukaan tiedontuottajat nostavat jonkun alueen ominaispiirteen esiin ja leimaavat sen epänormaaliksi, millä perustellaan aiheen käsittely mediassa. Ranskassa onkin kehittynyt lähiöuutisoinnin kulttuuri, jonka piirteitä ovat niin kutsutut lähiötoimittajat ja yliuutisointi. Linda Haapajärven ja Lotta Junnilaisen mukaan myös Suomessa lähiöuutisointi ja lähiöiden todellisuus ovat etääntymässä toisistaan: median tuottama kuva ongelmalähiöistä ei vastaa lähiöiden asukkaiden omaa kokemusta asuinalueestaan. Lähiön leimaamisella on myös kielteisiä seurauksia, sillä asukkaat voivat liittää kielteiset piirteet omaan minäkuvaansa. Leima voi heikentää alueen sosiaalista elämää ja tehdä yhteenkuuluvuudesta mahdotonta, jolloin kielteinen käsitys lähiöstä muuttuukin todeksi ja lisää eriarvoisuutta.
Ebenezer Howardin Puutarhakaupungin kaavio vuoden 1902 painoksesta kirjasta Garden Cities of Tomorrow.
Kontulan lähiö Helsingissä.
Fauconnièren lähiö Pohjois-Pariisissa.
Pupuhuhta on 1970-luvulla rakennettu lähiö Jyväskylässä.
Perikles (näytelmä)

Pericles  (engl. Pericles, Prince of Tyre) on  komedia 1600-luvun alkuvuosilta. Sitä pidetään ainakin osaksi   William Shakespearen kirjoittamana. Näytelmä sijoittuu 1300-luvun Foinikian  Tyrokseen  nykyiseen Libanoniin. Näytelmän päähenkilö Perikles on Tyroksen prinssi. Kuningas Antiokus julkaisee arvoituksen, jonka ratkaisijalle hän lupaa tyttärensä käden. Perikles tietää vastauksen arvoitukseen, mutta kertoakseen sen hänen olisi paljastettava  Antiokuksen  insestinen suhde tyttäreensä. Asiaa pohtiessaan Perikles lähtee pitkälle matkalle, ja joutuu moniin koettelemuksiin.
Perikles ei sisälly ensimmäiseen laitokseen Shakespearen näytelmistä, runoilijan kuoleman jälkeen vuonna 1623 koottuun ensimmäiseen foliopainokseen.
Elokuvasovituksia

David Hugh Jones on ohjannut Englannissa televisiosovituksen vuonna 1984.tarvitaan parempi lähde
Suomennos

Shakespeare, William: Perikles.  (Suomentanut Anna-Maija Viitanen. Esipuhe: Arto Kivimäki)  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-37499-3
Peripteraali

Peripteraalitemppelin pohjakaava. Ympärillä peristasis, naoksessa pronaos, cella ja opisthodomos
Peripteraali eli peripteros (m.kreik. περίπτερος) on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa temppelien tyyppi, jossa naosta eli ydinrakennusta ympäröi kauttaaltaan yksi pylväsrivi. Temppeliä ympäröivä pylväikkö tunnetaan tällöin nimellä peristasis.
Peripteraalitemppelit olivat suurempien temppeleiden ja erityisesti klassisten doorilaista tyyliä edustaneiden temppeleiden perustyyppi. Lyhyemmillä sivuilla oli yleensä kuusi (heksastyyli) tai kahdeksan (oktastyyli) pylvästä ja pidemmillä sivuilla 11–17 pylvästä. Parhaiten tunnettuja ja säilyneitä esimerkkejä peripteraalitemppeleistä ovat muun muassa Ateenan Parthenon ja Hefaistoksen temppeli, Aiginan Afaian temppeli, Akragaan Concordian temppeli, Bassain Apollon Epikurioksen temppeli, Poseidonian eli Paestumin Heran temppeli II ja Sunionin Poseidonin temppeli.
Peripteraalitemppelin muunnelma on pseudoperipteraali. Kaksinkertaisen pylväikön omaava temppeli on puolestaan dipteraali.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta peripteros Wikimedia Commonsissa
Pernajan vaakuna

Pernajan vaakuna (1952–2009)
Teit-suvun aatelisvaakuna
Pernajan vaakuna oli Pernajan kunnan tunnus. Vaakunan aihe on peräisin Teit-suvun vaakunasta. Suku on perimätiedon mukaan vaikuttanut seudulla jo 1600-luvun alkupuoliskolla tehden siitä Pernajan vanhimman aatelissuvun. Suku polveutuu Skotlannista ja sillä on ollut merkityksensä seudun asuttamiseen ja Pernajan kirkon rakentamiseen. Aatelisvaakunan kolmesta tähdestä kaksi on korvattu aurankärjillä viittaamaan maatalouden merkitykseen.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä lakio ja vinoristi, molemmat punaiset, lakiossa kaksi aurankärkeä ja niiden välissä kuusisakarainen tähti; kaikki hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Pernajan kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 31. toukokuuta 1952. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 8. elokuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2010, kun Pernaja liittyi Ruotsinpyhtään ja Liljendalin kanssa osaksi Loviisan kaupunkia.
Peripatos (Ateena)

| Peripatos> Περίπατος |
| --- | --- |
 Peripatos nykyisin.
Sijainti:  Akropolis, Ateena, Attika  Kreikka
Koordinaatit:  37°58′20″N, 23°43′40″E
Rakennustyyppi:  tie
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Ateenan Akropolis 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Peripatos (m.kreik. Περίπατος, ”ympärikävely”) oli antiikin aikainen kulkuväylä, joka kiersi Ateenan Akropolis-kukkulan sen rinnettä pitkin. Se mahdollisti pääsyn lukuisille eri puolilla rinnettä sijainneille pyhäköille.
Tien varrelta Akropoliin itärinteeltä on löydetty 300-luvulta eaa. peräisin olevan piirtokirjoituksen (niin kutsuttu Peripatos-piirtokirjoitus) sisältävä kivi, joka ilmoittaa tien nimen sekä pituuden, joka oli viisi stadionia ja 18 jalkaa eli noin 900–1 100 metriä:
Peripatos-piirtokirjoituksen sisältävä kivi.
Propylaian pohjoispuolella Peripatos yhtyi Panathenaia-juhlan tiehen. Samassa kohdassa sijaitsi Klepsydran lähdekaivo. Peripatoksen varrella kukkulan pohjois- ja itärinteellä sijaitsivat (lännestä itään) muun muassa Apollon Hypoakraioksen luola, Olympoksen Zeuksen luola, Panin luola, Afroditen ja Eroksen pyhäkkö, mainitun Peripatos-piirtokirjoituksen sisältävä kivi sekä Aglaureion eli Aglauroksen luolapyhäkkö. Kukkulan etelärinteellä Peripatos kulki (idästä länteen) ensin Dionysoksen teatterin takaa, sitten Asklepieionin etupuolelta ja sitten Eumeneen stoan ja Herodes Atticuksen odeionin taka- ja yläpuolelta takaisin Propylaialle. Suunnilleen saman reitin voi kiertää nykyisin Peripatos-kylteillä merkittyä kävelytietä pitkin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peripatos Wikimedia Commonsissa
Perhostoka

| Perhostoka |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Hammaskarppikalat Cyprinodontiformes
Heimo::  Toat Goodeidae
Suku::  Ameca
Laji::  splendens
Kaksiosainen nimi
 Ameca splendens  Miller & Fitzsimons, 1971 
Katso myös
   Perhostoka Wikispeciesissä   Perhostoka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Perhostoka, aiemmin mustapyrstötoka (Ameca splendens) on tokien heimoon kuuluva äärimmäisen uhanalainen kalalaji, jota tavataan vain Teuchitlánjoesta Meksikossa.
Levinneisyysalue

Perhostoka on elänyt Jaliscon osavaltiossa Amecajoen vesistön alueella. Sittemmin se on hävinnyt suurimmasta osasta levinneisyysaluettaan, ja lajia tavataan vain Teuchitlánin kaupungin lähellä olevista lähteistä.
Akvaariokalana

Kala on näyttävä kiiltävien suomujensa ja vilkkaan käytöksensä ansiosta. Perhostoka on melko helppohoitoinen.
Veden pH-arvon tulee olla välillä 6,0–8,0, kovuuden dH-arvon välillä 9–19 ja lämpötilan 26–32 °C. Perhostoka viihtyy korkeintaan kaksi metriä syvissä vesissä.
Peretikkahappo

| Peretikkahappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Etaaniperoksihappo
CAS-numero:  79-21-0
PubChem CID:  6585
SMILES:  CC(=O)OO
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H4O3
Moolimassa:  76,052 g/mol
Sulamispiste:  0 °C
Kiehumispiste:  110 °C
Tiheys:  1,0375 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Peretikkahappo (C2H4O3) on perkarboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste ja etikkahapon johdannainen. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisissa synteeseissä sekä desinfiointi- ja valkaisuaineena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa peretikkahappo on väritöntä pistävänhajuista nestettä. Yhdiste liukenee veteen ja moniin orgaanisiin liuottimiin kuten asetoniin, etyyliasetaattiin, kloroformiin ja bentseeniin. Peretikkahappo on etikkahappoa heikompi happo ja sen pKa-arvo on 8,2. Peretikkahappo on hyvin vahva hapetin ja se reagoi erittäin helposti, minkä vuoksi kaupallisiin peretikkahappoliuoksiin lisätään stabilisaattori.
Valmistus ja käyttö

Teollisessa mittakaavassa peretikkahappoa valmistetaan asetaldehydin auto-oksidaatiolla hapen avulla. Laboratoriomittakaavassa yhdistettä voidaan valmistaa hapettamalla etikkahappoa vetyperoksidin tai vetyperoksidin ja urean seoksella rikkihapon toimiessa katalyyttinä. Peretikkahappoliuokset sisältävät aina hieman vetyperoksidia ja etikkahappoa.
Peretikkahapolla on bakteereja tappavia biosidisiä ominaisuuksia ja tämän vuoksi sitä käytetään desinfektioaineena muun muassa jätevesien puhdistuksessa. Yhdiste myös irrottaa tehokkaasti biofilmiä. Peretikkahappoa käytetään myös sellun valkaisemisessa ja se toimii sekä kirkastavana että ligniiniä hajottavana reagenssina. Neutraalissa pH:ssa peretikkahapon valkaiseva vaikutus on hyvin nopea. Orgaanisissa synteeseissä peretikkahappoa käytetään hapettavana reagenssina. Se hapettaa muun muassa alkeenit epoksideiksi, aromaattiset yhdisteet kinoneiksi ja amiinit amiinioksideiksi.
Aiheesta muualla

Peretikkahapon kansainvälinen kemikaalikortti
Perniön vaakuna

Perniön vaakuna (1957–2008)
Perniön kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnan nimestä ja elinkeinosta. Auranterä kuvastaa vanhoja viljelysmaita. Lehmuksen lehdet viittaavat vanhaan suomalaiseen sanaan ”pärnä”, joka tarkoittanee lehmusta. Kunnan nimen uskotaan juontavan juurensa tästä sanasta.
Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja se vahvistettiin käyttöön 22. lokakuuta 1957. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kaateinen auranterä, josta kasvaa viisi lehmuksen lehteä; kaikki kultaa”. Vaakuna muuttui kotiseutuvaakunaksi 2009 Perniön liityttyä Salon kaupunkiin. Perniön kunnanvaltuuston 8. syyskuuta 2008 tekemällä päätöksellä ainoastaan Perniön kotiseutuyhdistys ry:llä on vaakunan käyttöoikeus. lähde?
Lämpöenergia

Kuuma metalliesine säteilee näkyvää valoa. Lämpöenergia on periaatteessa se määrä lämpöä, joka tarvittaisiin lämmittämään metalli siihen lämpötilaan, jossa se on, mutta se ei ole yksikäsitteisesti määritelty, sillä on monia keinoja saada kappale tiettyyn lämpötilaan ja niihin saatetaan tarvita eri määrä lämpöä. Toisin kuin sisäenergia, lämpöenergia ei näin ollen ole tilanfunktio.
Lämpöenergia eli terminen energia merkitsee termo­dynamiikassa sitä sisäenergiaa, joka systeemiin sisältyy sen vuoksi, että se on tietyssä lämpötilassa. Se on ainehiukkasten satunnaiseen, epäjärjestyneeseen liikkeeseen eli lämpöliikkeeseen liittyvää energiaa, jota voidaan vain rajoitetusti käyttää esimerkiksi mekaanisen työn tekemiseen. Systeemin vapaiden hiukkasten etenemisliikkeen keskimääräistä liike-energiaa termodynaamisessa tasapainossa, mitattuna systeemin massakeskipisteen koordinaatistossa, voidaan myös sanoa lämpöenergiaksi hiukkasta kohti.
Mikroskooppisesti lämpöenergiaan voi sisältyä sekä hiukkasten kuten atomien, molekyylien tai elektronien liike-energia että niiden potentiaalienergia. Se saa alkunsa suuren hiukkas­joukon satunnaisesta, epä­säännöllisestä liikkeestä. Yksiatomisessa ideaalikaasussa lämpöenergia on kokonaan liike-energiaa. Muissa aineissa, joissa osa lämpö­energiasta on varastoitunut atomien värähdysliikkeen energiana tai joissa hiukkaset, joiden välillä vallitsee vetovoimia, ovat etääntyneet toisistaan, lämpöenergia jakautuu siis tasaisesti hiukkasten kaikkien vapausasteiden kesken. Tällöin osa siitä on potentiaali-, osa liike-energiaa.  Näistä vapausasteista osa voi liittyä kaasumolekyylien etenemis­liikkeeseen, osa niiden pyörimis­liikkeeseen, värähtelyyn ja niitä vastaaviin potentiaali­energioihin. Kvantti­mekaanisista syistä jotkin näistä vapaus­asteista ovat käytettävissä vain, jos energiaa on riittävästi, mikä riippuu lämpötilasta. Tästä syystä useiden aineiden ominaislämpökapasiteetti pienenee matalissa lämpötiloissa.
Makroskooppisesti systeemin lämpöenergia tietyssä lämpötilassa on verrannollinen sen lämpökapasiteettiin. Koska lämpökapasiteetti kuitenkin riippuu siitä, pidetäänkö tilavuus vai paine vakiona ja tapahtuuko olo­muodon muutoksia, lämpö­kapasiteettia ei voida käyttää lämpö­energian määrittämiseen paitsi jos se tehdään sillä tavoin, että vain systeemin sisäenergia muuttuu sen vastaan­ottaessa tai luovuttaessa lämpöä eikä mekaanista työtä tehdä. Tavallisimmin tämä edellyttää, että käytetään vakio­tilavuudessa mitattua lämpökapasiteettia, sillä tilavuuden pysyessä vakiona ei tehdä työtä. Systeemin lämpö­kapasiteettiin ei myöskään tule laskea mukaan missään kemiallisessa reaktiossa sitoutunutta tai vapautunutta lämpöä.
Ideaalikaasun lämpöenergia

Lämpöenergia on helpoimmin määriteltävissä ideaalikaasun tapauksessa, mitä parhaiten approksimoi yksi­atominen kaasu alhaisessa paineessa. Ideaalikaasu on kaasu, jonka hiukkasia voidaan pitää täysin pallosymmetrisinä massapisteinä, jotka vuoro­vaikuttavat keskenään vain kimmoisessa törmäyksissä ja joita on tilavuus­yksikköä kohti niin harvassa, että niiden keski­määräinen vapaa matka törmäysten välillä on paljon suurempi kuin niiden läpimitta.
Yksittäisen hiukkasen liike-energia on
missä m on hiukkasen massa ja v sen nopeus.  Kun tietyssä määrässä kaasua on N atomia, sen lämpöenergia on näiden energioiden summa, kun oletetaan, ettei säiliöstä vuoda mitään ulos:
missä viiva nopeuden neliötä tarkoittavan merkin päällä tarkoittaa, että kyseessä on koko kaasu­määrästä laskettu keskiarvo. Näin saatu kokonais­lämpö­energia on suoraan verrannollinen makro­skooppiseen lämpötilaan; verrannollisuus­kertoimen määrittävät vapaus­asteiden lukumäärä, joka tässä tapauksessa on sama kuin avaruuden ulottuvuuksien lukumäärä eli 3, sekä Boltzmannin vakio.  Boltzmannin vakio on systeemin mikroskooppiseen malliin liittyvien suureiden ja makro­skooppisen lämpötilan välinen muunto­kerroin. Tämä formalismi on ideaalikaasun tilanyhtälön teoreettisena perustana, ja se osoittaa, että ideaali­kaasun tapauksessa sisä­energia U on kokonaan lämpöenergiaa:
Tieteenhistoriaa

Vuonna 1847 James Prescott Joule piti luentosarjan On Matter, Living Force, and Heat ("Aineesta, elävästä voimasta ja lämmöstä"). Siinä hän luonnehti useita käsitteitä, jotka läheisesti liittyvät lämpöenergiaan ja lämpöön. Hän määritteli latentin eli piilevän lämmön ja havaittavan lämmön lämmön eri muodoiksi, jotka fysikaalisesti liittyivät eri ilmiöihin, edellinen hiukkasten potentiaali-, jälkimmäinen niiden liike-energiaan.  Siinä hän totesi:
»Olen taipuvainen uskomaan, että nämä molemmat hypoteesit tulevat osoittautumaan oikeiksi, minittäin että joissakin tapaukseissa, erityisesti havaittavan lämmön tapauksessa tai sen, minkä lämpömittari osoittaa, lämpö osoittautuu muodostuvaksi niiden hiukkasten elävästä voimasta,, kun taas toisissa, erityisesti latentin lämmön tapauksessa, ilmiöt aiheuttaa etäisyys hiukkasten välillä, mikä saa suuremmassa tilassa niiden välillä aikaan vetävän voiman.»
Hän määritteli latentin energian tietynlaisessa järjestelmässä olevien hiukkasten välisten vuorovaikutuksen energiaksi, siis erääksi potentiaalienergian muodoksi, tuntuvan lämmön sen sijaan energiaksi, joka vaikuttaa lämpömittarilla mitattavaan lämpötilaan niiden lämpöenergian vuoksi, jota hän sanoi eläväksi voimaksi.
Maan lämpöenergian alkuperä

Maa on sen verran lähellä Aurinkoa, että Auringon säteilyn vaikutuksesta kaikki Maan pinnan läheisyydessä olevien kappaleiden lämpötila on runsaasti absoluuttisen nollapisteen yläpuolella.  Alinkin maan pinnalla mitattu lämpötila, Vostokin asemalla Etelämanterella oli 184 K eli -89,2 °C.  Maan muodostuessa lämpöenergiaa on syntynyt gravitaation aiheuttamasta kutistumisesta sekä myöhemminkin vuoroveden kitkasta ja radioisotooppien hajoamisesta maan kuoressa, mutta nämä yhdessäkään eivät riittäisi pitämään maan pinnan, valtamerten ja ilmakehän lämpötilaa niin korkeina kuin ne alimmillaankin ovat.  Sen sijaan kun merkittävä osa Maahan osuneesta Auringon säteilyenergiasta muuttuu lämpöenergiaksi, joka riittää korvaamaan Maasta avaruuteen lähtevän säteilyn energian, niin että nämä ovat likimain tasapainossa. Koska lämmön siirtymismekanismeja on useita, yksi niistä mustan kappaleen säteily, joka etenee valonnopeudella, Maan pinnalla olevien kohteiden lämpötila pysyy tietyissä rajoissa ja harvoin etääntyy kovin kauas maanpinnan ja ilman keskimääräisestä lämpötilasta, joka on noin 287–288 K (14–15 °C). Mitä kauempana jonkin kappaleen tai systeemin lämpötila on tästä keskiarvosta, sitä nopeammin sillä on taipumus lämmetä tai jäähtyä, kunnes se on termodynaamisessa tasapainossa ympäristönsä kanssa.
Yksittäisten hiukkasten lämpöenergia

Termiä lämpöenergia tai terminen energia käytetään myös yksittäisestä hiukkasesta puhuttaessa tarkoittamaan sen liike-energiaa. Esimerkiksi termisellä neutronilla sanotaan olevaan tietyn suuruinen terminen energia, joka merkitsee, että hiukkasen liike-energia vastaa sen keskimääräistä liike-energiaa sen ympäristön lämpötilassa.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Thermal energy
Käännös suomeksi
Perhoskala

| Perhoskala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Arapaimakalat Osteoglossiformes
Heimo::  Perhoskalat  Pantodontidae  Peters, 1877
Suku::  Pantodon  Peters, 1877
Laji::  buchholzi
Kaksiosainen nimi
 Pantodon buchholzi  Peters, 1877 
Katso myös
   Perhoskala Wikispeciesissä   Perhoskala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Perhoskala (Pantodon buchholzi) on arapaimakaloihin kuuluva trooppisessa Länsi-Afrikassa tavattava kalalaji. Se on ainoa laji perhoskalojen (Pantodontidae) heimossa. Perhoskalaa pidetään usein myös akvaariokalana.
Taksonomia ja ulkonäkö

Perhoskala on ainoa laji heimossaan. Se on hyvin läheistä sukua arapaimoille (Osteoglossidae) ja tämän vuoksi eräät kalatieteilijät lukevat sen arapaimojen kanssa samaan heimoon.
Kooltaan perhoskala kasvaa suurimmillaan 10–12 cm:n mittaiseksi. Ruumiinrakenteeltaan se on litteähkö ja selvin tuntomerkki ovat sen evät. Rintaevät ovat hyvin suurikokoiset ja laji pystyy heiluttamaan niitä ylös ja alas. Vatsaevät ovat suuret ja niissä on neljä pitkää ruotoa. Myös pyrstöevä on suurikokoinen. Selkäeviä perhoskalalla on yksi ja se on pienehkö. Lajin suu on suurikokoinen ja ylöspäinsuuntautunut. Hampaita on useita ja ne ovat pieniä. Pohjaväriltään kala on harmaa ja ruumiissa on tummempia täpliä ja laikkuja. Perhoskalan uimarakko on kookas ja kala voi hengittää happea myös suoraan ilmasta.
Levinneisyys ja elintavat

Perhoskalaa tavataan makeista vesistä, kuten soilta, lammikoista, puroista ja jokien suvantokohdista. Sen levinneisyysalue ulottuu Länsi-Afrikasta Keski-Afrikkaan. Perhoskalat liikkuvat yleensä hyvin lähellä veden pintaa. Ne kykenevät suurten ja voimakkaiden rintaeviensä avulla ponnistamaan vedestä jopa metrin korkeuteen. Varsinaisesti ne eivät kuitenkaan pysty lentämään, toisin kuin aikaisemmin luultiin. Perhoskalan ravinto koostuu pääasiallisesti hyönteisistä ja hyönteisten toukista, mutta se voi syödä myös pieniä kaloja ja äyriäisiä. Lajin lisääntymistavat ovat melko huonosti tunnettuja.
Perkin-reaktio

Yleinen esimerkki Perkin-reaktiosta
Perkin-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa aromaattinen aldehydi reagoi happoanhydridin kanssa emäksen läsnä ollessa muodostaen α,β-tyydyttymättömän karboksyylihapon. Reaktion raportoi ensimmäisen kerran William Henry Perkin vuonna 1868 ja reaktio on nimetty hänen mukaansa. Perkin-reaktio on yksi käytetyimpiä tapoja valmistaa kanelihappoa ja kanelihapon johdannaisia.