stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John Leyden
Aiheesta muualla

Oxford Dictionary of National Biography: John Leyden (1775-1811) (englanniksi)
Walter Scott Educational Website: John Leyden (1775-1811) (englanniksi)
Asian and African studies blog: Malay literary manuscripts in the John Leyden collection (englanniksi)
Asian and African studies blog: A Scottish poet’s favourite Malay poem? Syair Jaran Tamasa (englanniksi)
John Lindley

| John Lindley |
| --- | --- |
 John Lindley
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. helmikuuta 1799 Norfolk, Englanti
Kuollut: 1. marraskuuta 1865 (66 vuotta) Lontoo, Englanti
Kansalaisuus:  Englanti
Arvonimi: professori
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  kasvitiede
John Lindley (5. helmikuuta 1799 Old Catton, Norfolk, Englanti – 1. marraskuuta 1865 Lontoo, Englanti) oli englantilainen kasvitieteilijä. Hän on nimennyt useita kasveja.
Lindley syntyi Old Cattonissa, lähellä Norwichia, missä hänen isällään oli taimitarha. Vuonna 1829 hänestä tuli kasvitieteen professori University Collegeen, Lontooseen, jossa hän toimi vuoteen 1860.
Lindleyn nimeämien kasvien tieteellisen nimen perässä käytetään nimen jälkeen liitettävää auktorilyhennettä Lindl.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sack, Harald : John Lindley and his Attempts to Formulate a Natural System of Plant Classification  The SciHi Blog .  5.2.2020 . Viitattu 4.10.2020. (englanniksi)
Lindley, John (1799 – 1865)  Council of Heads of Australasian Herbaria – Australian National Herbarium.  2.4.2015 . Viitattu 4.10.2020. (englanniksi)
Johannes Liku Ada'

Johannes Liku Ada' (s. 22. joulukuuta 1948) on indonesialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Ujung Pandangin arkkihiippakuntaan 21. tammikuuta 1975 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Amantian titulaaripiispaksi 11. lokakuuta 1991. Piispaksi vihkiminen seurasi 2. helmikuuta 1992. Pääkonsekraattorina toimi Franciscus van Roessel, jota avustivat Julius Riyadi Darmaatmadja ja Joseph Theodorus Suwatan.
Liku Ada' sai 11. marraskuuta 1994 nimityksen Ujung Pandangin arkkipiispaksi. Vuonna 2000 arkkihiippakunnan nimeksi vaihdettiin Makassar.
Johannes Leivonen

Paavali Eliel Johannes Leivonen (18. huhtikuuta 1917 Sortavala – 25. helmikuuta 1995 Espoo) oli suomalainen juristi. Hän oli korkeimman oikeuden oikeusneuvos 1962–1987, kirkolliskokouksen varapuheenjohtaja ja kirkkolakikomitean puheenjohtaja.
Leivonen kirjoitti ylioppilaaksi 1935 Sortavalan lyseossa, suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1943 Helsingin yliopistossa ja sai varatuomarin arvon 1946. Hän oli Suomen lähetysseuran taloudenhoitaja ja lakimies 1945–1955, korkeimman oikeuden notaari 1952–1955, nuorempi oikeussihteeri 1955–1957, vanhempi oikeussihteeri 1958–1961, esittelijäneuvos 1961–1962, ylimääräinen oikeusneuvos 1961–1962 ja oikeusneuvos 1962–1987.
Leivonen toimi edustajana Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokouksessa 1968–1971 ja 1974–1986. Hän oli kokouksen varapuheenjohtaja 1978–1986. Leivonen oli oman aikansa vaikutusvaltaisimpia kirkolliskokousedustajia. Lakivaliokunnan puheenjohtajana hän johti kirkkolain valmistelutyötä kirkolliskokouksessa, ja täysistunnoissa hänen lainsäädännölliset näkemyksensä vaikuttivat lukuisiin päätöksiin.
Jarmo Porola

| Jarmo Porola |
| --- | --- |
 Jarmo Porola vuonna 1965.
Henkilötiedot
Ammatti:  ohjaaja televisiotuottaja toimittaja
Jarmo Jouni Juhani Porola (29. maaliskuuta 1943 Lapua – 17. toukokuuta 2005 Nueva Andalucia, Espanja) oli televisiotuottaja ja -ohjaaja.
Porola aloitti uransa suomalaisen televisiotoiminnan alkuaikoina. Hän oli Tesvision studio- ja televisio-ohjaajana 1960-luvun alkuvuodet. Tesvisiosta hän siirtyi Yleisradion TV 2:n viihdetoimitukseen, jossa työskenteli vuosina 1964–1987 toimittajana, toimituspäällikkönä ja suunnittelupäällikkönä. Vuodet 1973–1974 hän toimi Mainos-TV:n viihdepäällikkönä. Hän perusti VipVisionin yhdessä Kalervo Kummolan kanssa 1986.
”Porski” Porola arvioi itse ohjanneensa uransa aikana noin 2 400 televisio-ohjelmaa. Elämänsä loppuvaiheet hän vietti Espanjassa.
Jarmo Porola 1965
Aiheesta muualla

Jarmo Porolan tuotantoja KAVIn Ritva-tietokannassa
Seura-lehden artikkeli
Kaikki karaokesta. Helsingin Sanomain Nyt-liite 3.10.2014.
60-vuotishaastattelu Helsingin Sanomissa.
Muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Johannes Lilje

Johannes Lilje
Johannes (Hanns) Lilje (s. 20. elokuuta 1899, Hannover – 1977) oli saksalainen teologi, huomattava Luther-tutkija sekä 1920-luvun puolivälistä lähtien yksi ekumeenisen liikkeen keskeisistä johtajista. Vuosina 1934–1945 hän oli Luterilaisen Maailmanliiton pääsihteeri ja vuosina 1952–1957 puheenjohtaja. Koska hän oli yksi Saksan tunnustuskirkon johtajista, hänet vangittiin Hitlerin loppuaikoina. Vuonna 1947 hänestä tuli Hannoverin maapiispa, 1955 Saksan yhtyneiden evankelis-luterilaisten kirkkojen johtava piispa ja vuonna 1950 Loccumin evankelisen akatemian johtava esimies. Lilje myös perusti Sonntagsblatt-lehden ja julkaisi tätä.
Johannes Leppänen (yritysjohtaja)

Johannes Leppänen on suomalainen yritysjohtaja. Hän aloitti MTV Oy:n toimitusjohtajana joulukuussa 2019. Nykyiseen tehtävään hän siirtyi operatiivisen johtajan paikalta.
Julius Gyllenhielm

Julius Gyllenhielm (Jyllenhjelm) (23. helmikuuta 1559 – 1581, Turku) oli Kaarina Hannuntyttären ja Juhana III:n poika, joka nimitettiin vuonna 1580 Turun linnan käskynhaltijaksi. Hän ylläpiti linnassa loisteliasta hovia, ja omisti myös Köyliönkartanon vuodesta 1576 lähtien.
Jim Carter

| Jim Carter |
| --- | --- |
 2012
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. elokuuta 1948 (ikä 76) Harrogate, Yorkshire, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Imelda Staunton (n. 1983)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1968 –
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Jim Carter (s. 19. elokuuta 1948, Harrogate, Yorkshire, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa hovimestari Charles Carsonin roolistaan televisiosarjassa Downton Abbey. Hän on näytellyt myös elokuvissa Top Secret – huippusalaista (1984), Rakastunut Shakespeare (1998), Cassandra’s Dream (2007), Kultainen kompassi, (2007) ja My Week with Marilyn (2011).
Carter on naimisissa näyttelijä Imelda Stauntonin kanssa ja heillä on tytär. Pariskunta tapasi toisensa vuonna 1982 esiintyessään yhdessä näytelmässä Guys and Dolls. Kaikilla perheen jäsenillä oli roolit televisiosarjassa Cranfordin naiset.
Aiheesta muualla

Jim Carter Elonetissä.
Jim Carter Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jean Clair

Jean Clair, 2013
Jean Clair (oik. Gérard Régnier, s. 20. lokakuuta 1940 Pariisi) on ranskalainen kansallisperintöä vaalivan viraston johtaja, kirjailija, esseisti, usein esiintyvä poleemikko ja taidehistorioitsija. Hän toimi myös Musée Picasson johtajana. Hän on ollut Ranskan akatemian jäsen toukokuusta 2008 lähtien.
Henkilöhistoria

Jean Clairin vanhemmat olivat maanviljelijöitä, mutta hän syntyi kuitenkin Pariisin VI kaupunginosassa. Hän kävi koulua Pariisin parhaissa oppilaitoksissa, ja lopulta, ennen yliopisto-opiskeluja, hän oli niin sanotulla valmistavalla luokalla Henry IV -lyseossa. Hän suoritti Sorbonnen yliopistossa filosofian tohtorin tutkinnon nykykirjallisuudessa. Tämän jälkeen hän suoritti Harvardin yliopistossa vastaavan tohtorin tutkinnon. Amerikan opintojensa aikana hän toimi läheisessä yhteistyössä kommunistisen opiskelijajärjestön kanssa.
Aiheesta muualla

Haastattelu (Arkistoitu – Internet Archive)
Jevgeni Krasilnikov

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten lentopallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten lentopallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten lentopallo. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten lentopallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Soul 1988 | miehet |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Brasilia 1990 | miehet |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Saksa 1991 | miehet |  |
Maa:   Venäjä
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Suomi 1993 | miehet |  |
Jevgeni Vitаljevitš Krаsilnikov (ven. Евгений Витальевич Красильников, 7. huhtikuuta 1965 Kurgan, Venäjän SFNT – 8. maaliskuuta 2014) oli Neuvostoliittoa, Itsenäisten valtioiden yhteisöä ja Venäjää edustanut lentopalloilija, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Krasilnikov kuului Neuvostoliiton Soulin kesäolympialaisissa 1988 hopeaa saavuttaneeseen joukkueeseen ja IVY:n seitsemänneksi sijoittuneeseen olympiajoukkueeseen neljä vuotta myöhemmin Barcelonassa.
Olympiahopean lisäksi Krasilnikov saavutti pelaajaurallaan kolme muuta aikuisten arvokisamitalia. Hän lopetti pelaajauransa vuonna 2008.
Krasilnikov kuoli 8. maaliskuuta 2014, 48-vuotiaana.
Javier Perianes

Javier Perianes
Javier Perianes (s. 24. syyskuuta 1978 Nerva) on espanjalainen pianisti.
Perianes opiskeli Ana Guijarron ja Josep Colomin johdolla. Ohjausta ja neuvoja hän sai myös Daniel Barenboimilta, Alicia de Larrochalta ja Richard Goodelta. Perianesin kanssa työskennelleitä kapellimestareita ovat olleet muiden muassa Daniel Barenboim, Charles Dutoit, Zubin Mehta, Gustavo Dudamel, Sakari Oramo, Juri Temirkanov, Gustavo Gimeno, Santtu-Matias Rouvali, Louis Langrée, Juanjo Mena, Simone Young, Vladimir Jurowski, David Afkham, Pablo Heras-Casado, François-Xavier Roth, Daniel Harding ja Klaus Mäkelä. Perianes on esiintynyt sellaisilla festivaaleilla kuin Promsissa, Mainly Mozart, Prahan kevät ja Luzernin festivaali. Perianesin säännöllinen yhteistyökumppani kamarimusiikissa on ollut Tabea Zimmermann, ja lisäksi hän on esiintynyt esimerkiksi Quiroga-kvartetin kanssa.
Vuonna 2012 Perianes sai maansa kulttuuriministeriöltä Kansallisen musiikkipalkinnon. Vuonna 2019 hänet valittiin International Classical Music Awardsin yhteydessä "vuoden taiteilijaksi". Perianes on levyttänyt Harmonia Mundille. Useiden espanjalaissäveltäjien tuotannon ohella hän on levyttänyt muiden muassa Ludwig van Beethovenin, Felix Mendelssohnin, Franz Schubertin, Edvard Griegin, Frédéric Chopinin, Claude Debussyn, Maurice Ravelin ja Béla Bartókin teoksia. Debussy-levytyksellä hän sai vuonna 2019 Gramophone-palkinnon. Ensimmäisenä levytyksenään Perianes julkaisi vuonna 2003 Olallo Moralesin musiikista koostuneen albumin.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi), (espanjaksi)
Jenő Fejes

| Jenő Fejes> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. joulukuuta 1877 Budapest, Itävalta-Unkari
Kuollut: 29. tammikuuta 1952 (74 vuotta) Budapest, Unkari
Kansalaisuus:   Itävalta-Unkari  Unkari
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  konetekniikka, autotekniikka
Jenő Fejes (18. joulukuuta 1877 Budapest, Itävalta-Unkari  – 29. tammikuuta 1952 Budapest, Unkari) oli unkarilainen insinööri, hitsaustekniikan kehittäjä ja autonsuunnittelija.
Valmistuttuaan teknillisestä oppilaitoksesta vuonna 1896 Fejes sai työpaikan seuraavana vuonna ase- ja koneteollisuuteen keskittyneeltä yritykseltä. Vuodesta 1902 hän työskenteli Ranskan Le Havressa Westinghousella. Fejes suunnitteli yritykselle kilpa-auton, joka voitti vuonna 1907 Coup de la Presse -rallin. Fejes muutti takaisin Unkariin vuonna 1909 saatuaan siirron yrityksen Aradin toimipisteeseen.
Vuonna 1912 Fejes nimitettiin MÁG:n autonvalmistuksen tekniseksi johtajaksi. Mátyásföldin tehtaalla työskennellessään hän tutustui moottorinvalmistukseen liittyviin ongelmiin. Moottoreissa käytetyissä valuosissa oli usein mittavirheitä ja osat olivat tarpeettoman raskaita. Fejes arveli että useat ongelmat voitaisiin ratkaista hyödyntämällä tuohon aikaan nopeasti kehittyneitä hitsaus- ja kylmämuovausmenetelmiä.
Fejes siirtyi vuonna 1917 Ganz-Fiatin lentokonemoottoritehtaalle, jossa vastasi kotimaan markkinoille valmistettavien auto- ja lentokonemoottorien tuotannosta. Vuoden 1921 syyskuussa hän haki patentin uudenlaiselle sylinterinkannen rakenteelle ja vuotta myöhemmin kehittämälleen ajoneuvon rungolle.
Jenő Fejes perusti vuonna 1923 oman yrityksen Budapestiin. Fejes Lemezmotor- és Gépgyár Rt. alkoi valmistaa Fejes-merkkisiä autoja, joissa valettujen osien käyttö oli korvattu kylmämuovatuilla ja hitsatuilla osilla. Tämän ansiosta autot olivat 30–35 % kevyempiä ja noin 20 % halvempia kuin vastaavat perinteisin menetelmin valmistetut autot.
Fejes neuvotteli alustavasti autojen lisenssivalmistuksesta Isossa-Britanniassa ja perusti sinne yrityksen nimeltä The Fejes Patents Syndicate Ltd. valvomaan patenttioikeuksiaan. Tämän jälkeen perustettiin Ascot Motor and Manufacturing Co. Ltd. autojen valmistusta varten. Hanke kuitenkin epäonnistui, sillä Britannian halpojen pikkuautojen markkinoita johtanut Austin pelkäsi asemansa puolesta ja onnistui estämään autojen sarjatuotannon käynnistämisen.
Useat Fejesin keksinnöt olivat edellä aikaansa ja monet niistä otettiin käyttöön vasta 1970-luvulta alkaen.
Patentteja

Fejesin Yhdysvalloissa rekisteröidyt patentit:
| US Pat>  No | Päiväys | Otsikko ja linkki |
| --- | --- | --- |
| 1 619 609 | 1. maaliskuuta 1927 | Chassis framing more particularly for motor vehicles |
| 1 640 761 | 30. elokuuta 1927 | Cylinder block for internal-combustion engines |
| 1 656 189 | 17. tammikuuta 1928 | Vehicle brake |
| 1 661 218 | 6. maaliskuuta 1928 | Brake drum |
| 1 666 372 | 17. huhtikuuta 1928 | Vehicle brake |
| 1 743 030 | 7. tammikuuta 1930 | Valve-actuating-mechanism housing |
| 1 743 031 | 7. tammikuuta 1930 | Manufacture of internal-combustion engines |
Aiheesta muualla

Fejesin suunnittelema lentokonemoottori: kuva 1 (Arkistoitu – Internet Archive); kuva 2 (Arkistoitu – Internet Archive)
Juppiterin saari

| Juppiterin saari |
| --- | --- |

Kirjailija:  Jukka M. Heikkilä
Kansitaiteilija:  Ossi Hiekkala
Kieli:  suomi
Genre:  historiallinen romaani
Kustantaja:  Karisto
Julkaistu:  2019
Sivumäärä:  188
ISBN:  978-951-6552-4

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Juppiterin saari on Jukka M. Heikkilän vuonna 2019 ilmestynyt yhdeksäs historiallinen romaani.
Juppiterin saari on spefi-seikkailukertomus, joka kertoo Mons Jovis saaren (nyk. Isola di Montekristo) outoja tapahtumia tutkimaan lähetetystä retkikunnasta. Kirjan henkilöt ovat fiktiivisiä: Paulus, Titus Flavius ja Ursus. Tapahtumat sijoittuvat vuoteen 170 jKr.
Jevgeni Lebedev

Jevgeni Lebedev vuonna 2010.
Jevgeni Aleksandrovitš Lebedev (ven. Евгений Александрович Лебедев, engl. Evgeny Alexandrovich Lebedev; s. 8. toukokuuta 1980) on venäläis-brittiläinen liikemies ja Yhdistyneen kuningaskunnan ylähuoneen jäsen.
Lebedev syntyi Moskovassa. Hänen isänsä on Aleksandr Lebedev. Hän muutti Lontooseen kahdeksanvuotiaana hänen isänsä aloitettua KGB:n vakoojana Neuvostoliiton Lontoon-suurlähetystössä. Hän kävi paikallisia kouluja ja opiskeli London School of Economicsissa. Hän sai Britannian kansalaisuuden vuonna 2010.
Vuonna 2009 Lebedev osti isänsä kanssa 65 prosentin osuuden Evening Standard -sanomalehdestä.  Lebedevien omistuksessa lehti muutettiin ilmaisjakelulehdeksi, minkä myötä sen levikki kasvoi yli 600 000:een. Vuonna 2010 Lebedevit ostivat The Independent -sanomalehden, jonka sisarlehdeksi he perustivat samana vuonna i-sanomalehden. Vuonna 2016 i myytiin Johnston Press -mediayritykselle, ja The Independentin paperiversio lakkautettiin.
Vuonna 2017 Lebedev myi 30 prosenttia Independent Digital News and Media -yhtiöstä, joka omistaa The Independentin, Scalable Inc -yhtiölle, ja joulukuussa 2018 hän myi samansuuruisen osuuden Lebedev Holdings -holdingyhtiöstään, joka omistaa Evening Standardin, International Media Companylle. Molemmat ostajayritykset ovat Caymansaarille rekisteröityjä, saudiarabialaisen Sultan Abduljadayelin puoliksi omistamia. Yhdistyneen kuningaskunnan media-alan sääntelyviranomainen Ofcom käynnisti kaupoista tutkinnan, jonka johtopäätös oli, ettei kaupoilla ollut vaikutusta julkaisujen sisältöön.
Lebedev omistaa Ian McKellenin ja Sean Mathiasin kanssa The Grapes -pubin itä-Lontoon Limehousessa.  Vuonna 2012 hän osti Château Gütsch -linnan Sveitsin Luzernissa ja remontoi sen luksushotelliksi.
Lebedev on ollut Boris Johnsonin ystävä vuodesta 2009 lähtien,  ja Evening Standard tuki Johnsonia tämän toimiessa Lontoon pormestarina. Johnsonin toimiessa ulkoministerinä MI6 piti häntä turvallisuusriskinä johtuen hänen ystävyydestään Lebedevin kanssa.
Heinäkuussa 2020 Lebedeville myönnettiin paronin aatelisarvo ja sitä myöten paikka Yhdistyneen kuningaskunnan ylähuoneessa. Ylähuoneen nimityskomissio vastusti Lebedevin aatelointia vedoten turvallisuushuoliin. Tiedustelupalvelujen väitetään lakanneen pitämästä Lebedeviä turvallisuusriskinä Johnsonin painostuksen seurauksena. Maaliskuuhun 2022 mennessä Lebedev on puhunut ylähuoneessa kerran ja jättänyt kaksi kirjallista kysymystä muttei ole äänestänyt kertaakaan.
Jan Olde Riekerink

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Jan Olde Riekerink
Syntymäaika: 22. helmikuuta 1963 (ikä 61)
Syntymäpaikka: Hengelo, Alankomaat
Seura
Seura: –
Tehtävä: Päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1986–1990 |  Sparta Rotterdam | 70 | (5) |
| 1990–1991 |  FC Dordrecht | 23 | (1) |
| 1991–1993 |  SC Telstar | 34 | (0) |
Valmennusura
1995–2002:  AFC Ajax (juniorit)
2002–2003:  KAA Gent
2003–2005:  FC Emmen
2005–2006:  FC Porto (apuv.)
2006–2007:  FK Metalurh Donetsk (apuv.)
2011–2012:  Kiina U19
2015:  Kiina U16
2016–2017:  Galatasaray SK
2018–2019:  SC Heerenveen
2019–2021:  Cape Town City
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jan Olde Riekerink (s. 22. helmikuuta 1963) on alankomaalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja.
Ura

Olde Riekerink pelasi urallaan Eredivisiessä Sparta Rotterdamin paidassa 70 liigaottelua. Hän edusti myös FC Dordrechtia kaudella 1990/91 ja SC Telstaria 1991–1993 Eerste Divisiessä.
Olde Riekerink opiskeli pelaajauransa aikaan liikuntakasvatusta ja on pelaajauransa jälkeen suorittanut UEFA:n ammattilaisvalmentajan lisenssin. Hän aloitti valmennusuransa AFC Ajaxin organisaatiossa vuonna 1995 juniorivalmentajana. Hän työskenteli eri ikäluokkien joukkueiden valmentajana kesään 2002 saakka. Päävalmentajadebyyttinsä aikuisten tasolla Riekerink teki heinäkuussa 2002, kun hänestä tuli KAA Gentin päävalmentaja. Olde Riekerink luotsasi seuran Belgian liigan kahdeksanneksi kaudella 2002/03. Tammikuussa 2004 hän siirtyi Gentistä FC Emmenin päävalmentajaksi. Joukkue sijoittui hänen alaisuudessaan Eerste Divisiessä  vasta sijalle 18 ja kesällä 2005 hän jätti seuran.
Olde Riekerinkin valmennusura jatkui vuonna 2005 Co Adriaansen apuvalmentajana FC Portossa ja kaudella 2006/07 FK Metalurh Donetskissa. Kesällä 2007 hän palasi Ajaxin organisaatioon juniorivalmennuksen koordinaattoriksi. Hän jätti seuran neljän vuoden rupeaman jälkeen riitauduttuaan Johan Cruyffin kanssa. Elokuussa 2011 Olde Riekerink siirtyi Kiinan jalkapalloliiton palvelukseen. Hän työskenteli nuorten valmennuksen koordinaattorina sekä U19- ja U16-joukkueiden valmentajana.
Maaliskuussa 2016 Olde Riekerinkistä tuli Galatasarayn päävalmentaja loppukauden kattavalla sopimuksella. Olde Riekrinkin johdolla Galatasaray sijoittui Turkin Superliigassa lopulta kuudenneksi. Vaikean kauden pelasti kolmas perättäinen Turkin cupin mestaruus, joka varmistui Galatasarayn kaadettua Fenerbahçen finaalissa 1–0. Riekerink jatkoi Galatasarayn peräsimessä kaudelle 2016/17. Joukkue pelasi tasaisen varmasti Turkin liigan kärjen tuntumassa, muttei pystynyt nousemaan sarjan kärkisijalle. Kun joukkue helmikuussa 2017 hävisi yllättäen sarjan häntäpään Kayserisporille 0–1 ja ero sarjakärkeen kasvoi viiteen pisteeseen, seurajohto erotti Riekerinkin.
Toukokuussa 2018 Riekerink allekirjoitti valmennussopimuksen Eredivisie-seura SC Heerenveenin kanssa. Hän sai potkut tehtävästään huhtikuussa 2019 Heerenveenin jäätyä europelipudotuspelien ulkopuolelle.
Marraskuussa 2019 Riekerinkistä tuli Cape Town Cityn päävalmentaja. Riekerink luotsasi seuraa kaksi kautta Etelä-Afrikan pääsarjassa, kunnes jätti tehtävänsä toukokuussa 2021.
Meriitit

Turkin cup: 2016
Jorma Nykänen (ampuja)

Jorma Arto Juhani Nykänen (12. kesäkuuta 1936 Polvijärvi – 4. lokakuuta 2018 Kauniainen) oli suomalainen diplomi-insinööri ja ammuntaurheilija. Hän voitti 1955 suomenmestaruuden pienoiskiväärissä ja puolustusvoimien mestaruuden konepistooammunnassa. Hän osallistui Bukarestin EM-kisoihin Suomen edustajana.
Nykänen teki uransa sisäministeriössä, jossa hän aloitti vuonna 1962. Vuonna 1991 hänet nimitettiin tekniseksi johtajaksi, ja hänen vastuullaan olivat valtakunnallisesti poliisin toimitilat, osa viestiliikenteen asioista. Hänen ohjaukseensa kuului Ety-kokouksen aikana poliisin materiaalihallinnon järjestelytyö. Myöhemmin hänen alaisuuteensa kuuluivat myös poliisin informaatioteknologiaan liittyvät asiat.
Jean-Andoche Junot

Gloire nationale : Jean-Andoche Junot
Jean-Andoche Junot, Abrantesin herttua (lempinimi ”Rajuilma”; 23. lokakuuta 1771 Bussy-le-Grand, Ranska – 29. heinäkuuta 1813 Montbard) oli ranskalainen sotilas.
Uran varhaisvaiheet

Hän syntyi porvarisperheeseen ja opiskeli Chatillonissa ja sen jälkeen lakia Pariisissa, kun alkoi Ranskan vallankumous. Hän liittyi armeijan riveihin vuonna 1790 Côte-d’Orin vapaaehtoispataljoonaan. Hän yleni nopeasti krenatöörikersantiksi. Hän osallistui Toulonin piiritykseen vuonna 1793. Tällöin hän kohtasi Napoleon Bonaparten ja tuli hänen sihteerikseen. Hänen sotilasuransa loisti samaan tahtiin Napoleonin uran kanssa, ja hän taisteli Italiassa, Egyptissä (1798–1801), Itävallassa (1805), Pyreneiden niemimaan sodassa (1807) sekä Venäjällä (1812).
Italian sotaretki

Vuonna 1795 direktorio päätti lähettää kenraalien Jourdan ja Moreau armeijat taistelemaan Itävaltaa vastaan Mainin ja Tonavan alueille. Sitä vastoin Napoleon oli nimitetty Italiassa olevan armeijan ylipäälliköksi 2. toukokuuta 1796 ja hän sai vastaansa Itävallan ja Sardinian armeijat Po-joen laaksossa. Tämän sotaretken aikana Junot osoitti suurta rohkeutta. Tunnustukseksi rohkeudestaan hän sai luovuttaa hallitukselle viholliselta vallatut sotaliput. Tunnustukseksi teoistaan hänet ylennettiin everstiksi.
Italian sodan melskeissä käydyn Lonaton taistelun aikana Junot haavoittui vakavasti, ja tapahtuma muutti hänen luonnettaan ja näin hänestä tuli melkoisen ärtyisä.
Hän seurasi Napoleonia myös tämän Egyptin retken aikana, ja hänet nimitettiin prikaatinkenraaliksi heti hänen saavuttua Egyptin maaperälle. Tämän sotaretken aikana hän haavoittui kaksintaistelussa. Englantilaiset vangitsivat Junot’n, kun hän oli haavoittuneena kotimatkalla Ranskaan. Vähitellen Napoleon otti etäisyyttä kenraaliinsa, joka oli hänen mielestään liian temperamentikas.
Junot'n palattua Ranskaan vuonna 1801 hänet nimitettiin divisioonankenraaliksi ja Pariisin kuvernööriksi. Näistä tehtävistä hänet syrjäytti itse Napoleon, ja hänet lähetettiin Arrasiin Ranskan pohjoisosiin, jonne piti perustaa uusi krenatööriarmeija. Kun Junot teki tiettäväksi tyytymättömyytensä tilanteeseen, hänet tavallaan karkotettiin maasta, kun hänet nimitettiin Ranskan suurlähettilääksi Portugaliin. Hän kuitenkin osallistui Austerlitzin taisteluun.
Konsulikauden alkuaikana Junot avioitui Laure Permonin kanssa, joka on tunnettu ranskalaisen muistelmakirjailija.
Ystävyys erääseen pankkiiriin tuotti kuitenkin hänelle hankaluuksia. Kun hän pyysi lainaa Napoleonilta, hänet jälleen kerran karkotettiin maasta. Tällä kertaa oli kyseessä Parman kuvernöörin virka. Hänen tehtäväkseen tuli tukahduttaa alueella puhjennut kansannousu. Palattuaan Pariisiin hän sai takaisin entisen virkansa kaupungin sotilaskuvernöörinä, mutta hänen loistokas elämänmenonsa ja hairahduksensa nostivat hänen tiensä uudelleen pystyyn.