stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Franklinin kadonnut arktinen retkikunta

HMS Terror jäihin juuttuneena. Kapteeni George Backin piirroksen mukaan jälkikäteen tehty kaiverrus.
Franklinin kadonnut arktinen retkikunta oli brittiläisen meriupseerin ja arktisilla alueilla liikkuneen tutkimusmatkailijan John Franklinin retkikunta, jonka tehtävänä oli etsiä Kanadan pohjoispuolista Luoteisväylää. Vuonna 1845 aloitettu retki toteutettiin aikaansa nähden nykyaikaisilla, Kuninkaallisen laivaston luovuttamilla höyrykäyttöisillä aluksilla HMS Erebus ja HMS Terror. Laivat olivat vahvarunkoisia taistelualuksia, jotka oli myöhemmin muutettu arktisiin oloihin soveltuviksi. Ne olivat kuitenkin liian raskaita karikkoiselle Luoteisväylälle. Retken oli määrä kestää kolme vuotta, ja sille lähti Englannista 24 upseeria ja 110 miehistön jäsentä. John Franklin itse komensi Erebusta ja kapteeni Francis Crozier Terroria.
Retkikunnan päästyä Grönlannin Diskonlahdelle miehistöstä lähetettiin takaisin viisi miestä. Näin vahvuus aleni 129:ään. Laivat jatkoivat kohti Kanadan arktisia saaria. Viimeksi Franklinin laivojen nähtiin purjehtivan Baffininlahdelta kohti Lancasterinsalmea. Retkeläisiä alettiin etsiä jo vuonna 1846, aktiivisemmin 1848. John Franklinin vaimo Jane Franklin toimi pitkään yhtenä etsintöjen organisaattorina. 1850-luvulla Pohjois-Kanadasta löytyi retkikunnan jäänteitä, mutta laivoja ei löytynyt. Monet Franklinia etsimään lähteneet retkikunnat joutuivat onnettomuuksiin, joissa katosi yhteensä enemmän ihmisiä kuin Franklinin retkikunnan tuhossa. Erebuksen hylky löytyi vuonna 2014 ja Terrorin vuonna 2016.
Retken tapahtumat > Purjehdus ja kiinni jäätyminen

Laivat Erebus ja Terror purjehtivat kesällä 1845 Kanadan arktisten saarten pohjoisosissa Lancasterinsalmesta Barrow’nsalmeen ja pohjoiseen Wellingtonin kanavaa pitkin 77. leveysasteelle asti. Sitten laivat palasivat takaisin Barrow’nsalmeen, jossa ne syksyllä 1845 jäätyivät kiinni Beechleynsaaren edustalla. Keväällä laivat purjehtivat etelään, lähelle Kanadan pohjoisrannikkoa. Retkeläiset olettivat, että etelässä näkyvä Kuningas Williamin saari oli osa mannerta, ja purjehtivat siksi vuonna 1846 Victoriansaaren eteläpuolella olevaan Victoriansalmeen. Tämä oli laivoille kohtalokasta, sillä Victoriansalmi jäätyy usein. Lämpimänä kesänä se saattaa olla auki mutta kylmänä ainakin suurelta osin jäässä. Laivat juuttuivat syksyllä 1846 Victoriansalmeen Kuningas Williamin saaren länsipuolelle. Goren partio lähti huhtikuussa 1847 selvittämään Luoteisväylän jatkoa ja jätti viestilieriöön tiedonannon, jonka mukaan kaikki oli hyvin Franklin kuoli kuitenkin laivalla jo kuukauden kuluttua. Franklinin kuoltua komennon otti Francis Crozier. Goren partio palasi myöhemmin laivaan.
Laivoja kiinni pitänyt jää ei sulanut kesällä 1847. Laivoissa oli säilykeruokaa vain kolmeksi vuodeksi. Kuningas Williamin saaressa jouduttiin talvehtimaan toinenkin vuosi, ja miehiä alkoi kuolla. Jostakin syystä upseereita kuoli enemmän kuin miehistöä.
Retken tapahtumat > Miehet hylkäsivät laivansa

Retkeltä säilyneen kirjelappusen mukaan jäljellä olevat 105 miestä jättivät laivat 22. huhtikuuta 1848. Tässä vaiheessa oli kuollut jo 9 upseeria ja 15 miehistön jäsentä. Miehet pyrkivät kulkemaan etelään Kanadan mantereella virtaavalle Backjoelle. Crozier määräsi lähdön varhaiskevääseen, ja nälkiintyneet keripukin vaivaamat miehet raahasivat raskaiden rekien päälle kiinnitettyjä raskaita veneitä. Varhainen lähtö lienee johtunut ruoan hupenemisesta. He etsivät peuroja, kalaa ja lintuja ja ehkä suunnittelivat venematkaa Backjoelta Mackenziejoelle.
Miehistö jakautui pieniin ryhmiin, ja osa miehistä palasi laivoille. Heikoimmassa kunnossa olleet palasivat laivalle ja vahvimmat jatkoivat eteenpäin hakemaan apujoukkoja. Osa seurasi eturyhmää omaan tahtiinsa. Inuitit näkivät kesällä 1848 nelisenkymmentä uupunutta miestä matkalla etelään kohti Kuningas Williamin saaren länsirantaa.
Retken tapahtumat > Nälkäkuolema

Etelään pyrkivät ostivat inuiteilta hylkeenlihaa, mutta heilläkin ravinto oli vähissä. Sen jälkeen kun joukko oli hajaantunut pienempiin ryhmiin ihmisiä kuoli matkalla nälkään yksi toisensa jälkeen. Inuittien mukaan miehet kuolivat vaivuttuaan väsyneinä maahan, mihin viittaa myös eräs luurankolöytö. Inuittien lausunnot viittaavat keripukkiin ja nälkäkuolemaan. Miehiä saattoi myös paleltua ja uupua kuoliaaksi.
Jotkut turvautuivat ihmissyöntiin henkensä säilyttämiseksi. Inuittien mukaan mantereella Back Riverin lähellä kuoli nälkään 35–40 valkoista miestä. Eteläisin miesten saavuttama piste oli Adelaiden niemimaan Starvation Cove, joka on hyvin kaukana silloisista Kanadan valkoisten asutuksista. Epätoivoiset miehet söivät Fitzjamesin lihaa tämän kuoleman jälkeen. Tähän viittaavat leukaluusta löytyneet viiltojäljet.
Backjoelle asti selvinneet ovat joidenkin tietojen mukaan kuolleet viimeistään syksyllä 1850. Inuitit väittivät myöhemmin samana vuonna nousseensa toiseen jäiden puristamaan laivaan, nähneensä siellä hytissä kuolleen upseerin ja ottaneensa laivasta metalliesineitä. Viimeisiä etelään pyrkineitä retkikunnan jäseniä saattoi olla elossa inuittien mukaan vielä 1851.
Erebus löydettiin vuonna 2014 ja Terror vuonna 2016 hyväkuntoisina. Inuittien mukaan toisessa laivassa olisi vielä 1849 asunut viisi miestä. Arkeologi Robert Grenierin mukaan inuitit hakivat muun muassa kupariesineitä ja työkaluja laivasta, jossa oli kuolleita ja eläviä.
Tuhon syiden lisätutkiskelua > Löytyneitä jäännöksiä

Retkikunnan vaiheita ja sen jäsenten kuolinsyitä on päätelty löydetyistä luurangoista, vaatekappaleista ja muiden esineiden jäännöksistä, joita ovat löytäneet muun muassa Charles Francis Hall ja Frederick Schwatka. Inuittien muistitiedot ovat lisäksi auttaneet tutkijoita hahmoittamaan tapahtunutta, mutta silti retkikunnan kohtalo on jossain määrin selittämätön. Miesten luita on löytynyt 250 kilometrin matkalta. 1800-luvun retkikunnat löysivät Franklinin retkeläisten jäännöksiä, kuten hautoja Kuningas Williamin saaren eteläosista. William Hobson löysi 1859 retkeläisten jättämiä kirjoituksia, joiden mukaan asiat olivat laivoilla hyvin talvehtimisen jälkeen vielä 28. toukokuuta 1847.
Franklinin talvileiri löytyi myöhemmin Pohjois-Devonin lounaiskolkan edustalta Beechleynsaarelta. Siellä oli ensimmäisenä talvena kuolleiden kolmen miehen haudat. Monet retkikunnan dokumentit tuhoutuivat kosteudessa. Erebusinlahdelta noin sadan kilometrin päässä laivoilta löytyi myöhemmin vene, jossa oli kaksi ihmistä, ehkä sairaita, jotka väsyneet miehet joutuivat kuitenkin jättämään heitteille. Raskaan reen ja raskaan veneen paino oli ollut 500 kg, ja sitä oli vetänyt seitsemän miestä. Reessä oli myös muun muassa kirjoja, kelloja, saappaita, ruokailuvälineitä.
Laivojen olinpaikan vierestä Backinlahdesta löytyi muun muassa neljä veneuunia, lapioita, lääkkeitä, sekstantti ja yli metrin korkuinen vaatepino. Raen keräämien inuittien kertomusten mukaan keväällä 1850 matkasi 40 laihaa valkoista miestä etelään vetäen venettä ja rekiä. Inuitit löysivät 30 miehen ruumiit mantereelta ja viisi ruumista Montrealinsaaresta, yhden päivän matkan päästä Backjoelta. Eräs inuitti kertoi 35–40 kabloonan (inuittien valkoisista käyttämä nimitys) nääntyneen nälkään.
Tuhon syiden lisätutkiskelua > Mahdollisia kuolinsyitä

Retkeläisten kuolinsyiksi oletetaan paleltuminen, nälkä, pilaantunut ravinto, keripukki ja huonojen säilykkeiden aiheuttama lyijymyrkytys. Inuittien kuvaukset retkeläisten suusta ja ikenistä viittaavat keripukkiin, ja se lienee monen retkeläisen kuolinsyy. Retkikunnan mukaansa ottamiin säilykkeisiin pääsi vuotamaan lyijyä, joka pahentaa keripukkia. Beechleynsaarelle haudattujen kolmen ensimmäisen ruumiin hiuksista löytyi suuri määrä lyijyä. Eräästä merimiehestä löydettiin lyijyä kymmenkertainen määrä tavanomaiseen verrattuna, mutta toisaalta lyijyn vuotaminen säilykepurkeista olisi vaatinut hapanta sisältöä ja sen olisi pitänyt sairastuttaa ja tappaa useimmat retkikunnan jäsenet jo vuoden sisällä. Toisten tietojen mukaan säilykkeet toimittanut liikemies olisi petkuttanut Franklinia, ja suurin osa säilykkeistä olisi ollut jo alussa pilaantuneita.
Löytyneitä retkeläisten jäännöksiä tutkittaessa on monen todettu kuolleen keuhkokuumeeseen, ehkä myös tuberkuloosiin.
Hall, Schwatka ja Rasmussen kertoivat inuettien nähneen miesten ampuneen vain lintuja. Joidenkin mielestä Franklinin retkikunta tuhoutui, koska sivistyneillä, ylimielisesti käyttäytyneillä englantilaisilla ei ollut taitoja selviytyä arktisessa luonnossa. Crozierin olisi pitänyt siirtää laivaveneet avovedelle ja purjehtia niillä apua hakemaan.
Tuhon syiden lisätutkiskelua > Nälän syyt

Retkikunta nälkiintyi, kun laivat juuttuivat kiinni jäihin vähäriistaisille seuduilla. John D. Rae haastatteli vuonna 1854 kahta Franklinin retkikunnan muistanutta inuittia. Haastattelujen perusteella Erebus ja Terror pysyivät jäihin juuttuneina normaalia kylmemmän kesän takia talvehtimista seuranneen vuoden 1847 kesän yli. Inuitit kertoivat talvien vuosina 1846–1848 olleen kylmiä ja hylkeitä ja peuroja olleen vähän.
Myöhempien retkikuntien mukaan riistaa, lähinnä hylkeitä ja karibuja, oli alueella noina vuosina normaalia vähemmän. Englantilaisilla oli metsästysaseina ainoastaan haulikoita, joilla he metsästivät lintuja. Suuren miesmäärän ruokkiminen riistalla olisi ollut mahdotonta hyväriistaisessakin ympäristössä. Lähiseuduilla elävät inuitit liikkuivat maa- ja meririistan perässä melko laajalla alueella tilanteen mukaan. He elivät melko pienissä ryhmissä ja selviytyivät näin luonnossa.
Tuhon syiden lisätutkiskelua > Ihmissyönti

Inuitit näkivät perimätiedon mukaan lumessa hoipertelevia valkoisia miehiä ja mainitsivat valkoisten miesten harjoittaneen ihmissyöntiä, mitä tukevat 1800-luvulla löydetyt retkikunnan jäänteet ja myöhemmät tutkimukset. Ihmissyöntiin viittaavat John Raen löytämät silvotut ruumiinosat, joita oli kattiloissakin. John Rae sai arvostelua osakseen väitteistään englantilaisten ihmissyönnistä.
Alusten löytyminen

Erebus löydettiin merenpohjasta syyskuussa 2014. Se on lähellä Kuningas Williamin saarta, samalla paikalla jossa paikalliset inuiitit olivat nähneet jäihin juuttuneen laivan. Hylkyjen etsintä aloitettiin 2008, ja Erebusin löytymisen jälkeen etsittiin vielä Terror, joka inuiittien silloisen kertoman mukaan oli jatkanut pitemmälle. Se löytyi syyskuussa 2016 merenpohjasta 96 kilometriä etelään paikasta, jossa laivan uskotaan juuttuneen jäihin vuonna 1848.
Hylkyjen tarkkoja sijainteja ei ole julkistettu, mutta Terrorin on sanottu olevan Kuningas Williamin saaren lounaisrannikolla Terror Bayssä, joka nimettiin tällä nimellä aluksen muistoksi vuonna 1910. Erebusin sijainti on joidenkin uutisten mukaan O’Reillyn saaren länsipuolella ja joissain kartoissa koillispuolella. Kanadan ympäristöministeriön alaisen Parks Canada -viraston mukaan Erebusin hylky sijaitsee O’Reillyn saaresta koilliseen.
Nämä hylyt ovat poikkeuksellisen hyvin säilyneitä, mikä johtuu siitä, että vesi on kylmää eli nolla-asteista tai kylmempää, vähähappista ja hylyt ovat täysin suojassa auringonvalolta. Myös hylkyjen esineistö on säilynyt hyvin ja sitä tutkimalla uskotaan saatavan lisätietoa retkikunnan vaiheista.
Franklinin retkikunta taiteessa

Tapa, jolla John Raen raportissa kuvattiin retkikunnan kohtaloa ja erityisesti kannibalismia, herätti vastustusta monissa aikalaisissa, muun muassa Charles Dickensissä. Dickens tuotti Wilkie Collinsin kirjoittaman näytelmän The Frozen Deep (1856), jossa Dickens ja Collins näyttelivät päärooleja. Näytelmä ja samanniminen pienoisromaani kirjoitettiin vastineeksi Raen raportin väitteille. Esitys menestyi hyvin, ja heinäkuussa 1857 sen näkivät monet huomattavat henkilöt, muun muassa kuningatar Viktoria ja H. C.  Andersen, mutta siitä ei ole myöhempinä aikoina tehty kovin tunnettuja uusia sovituksia.
Kanadalainen folklaulaja Stan Rogers julkaisi albumin Northwest Passage vuonna 1981. Sen nimikappale kertoo Franklinin retkikunnasta. Kappale valittiin kaikkien aikojen neljänneksi parhaaksi kanadalaiseksi lauluksi radiokanava CBC:n äänestyksessä vuonna 2005, ja sitä pidetään Kanadan ”epävirallisena kansallislauluna”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Franklinin kadonnut arktinen retkikunta Wikimedia Commonsissa
Stan Rogersin laulu ”Northwest Passage” Dailymotion.com
Franklinin retkikunnan reitti. Vihreällä merkityn Kuningas Williamin saaren lähellä laivat jäivät viimeisen kerran kiinni jäihin. Sen eteläpuolella on Adelaiden niemimaa.
Ihminen päättää, Jumala säätää.
 Edwin Landseerin maalaus vuodelta 1864.
Ramchandra Gandhi

Ramchandra Gandhi (9. kesäkuuta 1937 – 13. kesäkuuta 2007) oli intialainen filosofi ja kirjailija, joka opetti filosofiaa muun muassa Princetonin yliopistossa ja uskontotiedettä Santiniketanissa. Ramchandra Gandhi oli Mahatma Gandhin pojanpoika.
Teoksia

Presuppositions of Human Communication, Oxford University Press 1975, ISBN 0-19-560310-9
Availability of Religious Ideas, Macmillan 1976, ISBN 0-333-13757-4
In the Footsteps of Gandhi: Conversations with Spiritual: Conversations with Spiritual Social Activists, Parallax Press 1993, ISBN 0-938077-24-4
Sita's Kitchen: A Testimony of Faith and Inquiry, Wiley 1994, ISBN 81-224-0593-2
Ganga

Ganga-jumalatar ratsastaa alligaattorilla tässä kalighalaisessa maalauksessa. 1800-luku, Kalkutta.
Ganga tai Gaṅgā on hindulainen jumalatar, pyhänä pidetyn Ganges-joen henkilöitymä sekä puhdistautumisen ja anteeksiannon jumalatar.
Ganga tunnetaan monilla nimillä, ja hänet kuvataan usein kauniina ja oikeudenmukaisena naisena, joka ratsastaa jumalallisella olennolla nimeltä Makara. Jotkut Gangan varhaisimmista maininnoista löytyvät Rigvedasta, jossa hänet mainitaan "jokien pyhänä". Hänen tarinansa esiintyvät pääasiassa Vedan jälkeisissä teksteissä, kuten Ramayanassa, Mahabharatassa ja Puranassa. Ramayanassa Gangan kerrotaan olevan Himavatin esikoinen, Himalaja-vuoriston personifikaatio ja jumalatar Parvatin sisar. Muut tekstit kuitenkin mainitsevat hänen olevan lähtöisin Vishnun yhdestä jalasta.
Ganga kuvataan joko kaksi- tai nelikätiseksi. Oikeassa kädessään hänellä on vesikannu, vasemmassa lootus.
Legendat kertovat Ganga-jumalattaren laskeutuneen maan päälle kuninkaallisen ja viisaan Bhagirathan vuoksi. Mahabharatassa Ganga on Kurun kuningas Shantanun soturin Bhishman äiti. Legendoissa Ganga lentää Kuuhun ja tähtien täyttämään taivaanvahvuuteen.
Hindulaisuudessa Gangaa pidetään ihmiskunnan äitinä. Pyhiinvaeltajat upottavat sukulaistensa tuhkat Ganges -jokeen, jonka he katsovat tuovan nämä puhdistetut sielut lähemmäksi mokshaa, eli vapautumista elämän ja kuoleman kiertokulusta. Festivaaleja, kuten Ganga Dussehra ja Ganga Jayanti juhlitaan hänen kunniakseen useissa pyhissä paikoissa Gangesin rannoilla. Gangaa palvotaan myös Gautama Buddhan ohella Thaimaassa Loy Krathong -festivaalin aikana.
Virabhadra-temppelin taidetta sisäänkäynnillä, kuvattuna Ganga-jumalatar. 800-luku, Andra Pradesh.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ganga Wikimedia Commonsissa
Gammaheinät

| Gammaheinät |
| --- | --- |
 Mesquitegammaheinä (Bouteloua gracilis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Suku::  Gammaheinät Bouteloua  Lag.
Katso myös
   Gammaheinät Wikispeciesissä   Gammaheinät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gammaheinät (Bouteloua) on kasvisuku heinäkasvien (Poaceae) heimossa. Joitakin suvun lajeja kasvatetaan monivuotisina koristekasveina.
Lajeja

Bouteloua curtipendula – nuokkugammaheinä
Bouteloua dactyloides – puhveligammaheinä eli puhveliheinä
Bouteloua gracilis – mesquitegammaheinä eli mesquiteheinä
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Gammaheinät (Bouteloua)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2693100  Wikispecies: Bouteloua  APDB: 228756  APNI: 63394  BOLD: 120888  CoL: 8VVPJ  EoL: 108118  EPPO: 1BOBG  FNA: 104387  FoC: 104387  GBIF: 5289846  GrassBase: gen00085  GRIN: 1622  iNaturalist: 71258  IPNI: 328303-2  ITIS: 41491  NBN: NHMSYS0000456563  NCBI: 48731  NZOR: 7c1b9050-bd29-48a0-9d6f-5810ee72dabc  Open Tree of Life: 527786  PLANTS: BOUTE  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:328303-2  Tropicos: 40030128  VASCAN: 907  WFO: wfo-4000005139
Galvanoimis

Galvanoimis Oy oli vuonna 1903 Tampereelle perustettu metallialan yritys, joka harjoitti kuumasinkitystä ja valmisti lisäksi metallialan tuotteita kuten hevosenkenkiä ja paineastioita.
Yhtiö toimi Tammelan kaupunginosassa Kullervonkadun varrella aluksi Ferrarian konepajan yhteydessä, jossa sillä oli puulämmitteinen sinkityspata ja levynoikaisukone sekä levyntyöstökoneita. Päätuotteena oli galvanoitu kattopelti ja lisäksi valmistettiin galvanoituja sankoja. Toimitusjohtajana oli Norjasta Suomeen muuttanut August Andrésen.
Tampere menetti vuonna 1906 vapaakaupunkioikeutensa ja sen vuoksi yhtiö joutui lopettamaan kannattamattomana galvanoidun kattopellin valmistuksen koska peltilevyjä ei enää voinut tuoda ulkomailta ilman tullia. Tehtaassa valmistettiin tämän jälkeen galvanoituja sankoja ja hevosenkenkiä, joita toimitettiin muun muassa Venäjän armeijalle ja myöhemmin Suomen armeijalle. Lisäksi valmistettiin ohutlevystä erilaisia astioita ja säiliöitä. Suomen sisällissota ja myöhemmin talvi- ja jatkosota aiheuttivat ongelmia raaka-aineiden saannin suhteen, toisaalta yhtiön tuotteilla oli myös kysyntää muun muassa sotakorvaustoimituksien yhteydessä. August Andrésen kuoli 71-vuotiaana 1937 ja tämän jälkeen toimitusjohtajaksi tuli hänen poikansa diplomi-insinööri Alf Andrésen (1916–2014), joka johti yhtiötä vuoteen 1977 saakka.
Vuonna 1952 hankittiin ensimmäinen sähkölämmitteinen sinkityspata, kun yhtiö aloitti vesijohtoverkkojen painevesiastioiden valmistuksen. Vuonna 1972 yhtiön toiminta siirtyi Tampereen Tammelasta Pirkkalaan Teollisuustie 2:een, jossa käyttöön tuli kaksi 50 000 litran sinkityspataa. Lopullisesti Tammelan tehdastiloista luovuttiin 1987. Vuonna 2005 kolmesta käytössä olleesta sinkityspadasta kaksi poistettiin käytöstä, kolmas uusittiin kokonaan ja lisäksi otettiin käyttöön yksi uusi pata. Automaation ansiosta kapasiteetti kasvoi 30 prosenttia, vaikka patojen lukumäärä väheni. 2000-luvun alussa Galvanoimis Oy:n osuus Suomen kappaletavaran kuumasinkityksestä oli noin 10 prosenttia.
Vuonna 2007 Galvanoimis Oy yhdistyi Paimiossa toimineen paineastiavalmistaja Vähäsilta Oy:n kanssa, jolloin uuden yrityksen nimeksi tuli GaV Group Oy. Galvanoimis Oy:n omistajat Kaj ja Ulf Andrésen päättivät myydä sen, koska omistajien suvussa ei ollut toiminnalle jatkajaa. Vuonna 2015 Aurajoki Oy-konserni osti Gav Group Oy:n Pirkkalan tehtaan liiketoiminnan. Gav Group Oy keskittyi jatkossa paineastioiden suunnitteluun ja valmistukseen.
Galvanoimis Oy:n entinen tehdasrakennus Kullervonkatu 23:ssa purettiin 2000-luvun alussa ja tilalle rakennettiin asuinkerrostaloja. Vuonna 1949 valmistunut kolmikerroksinen tiili- ja betonirakenteinen toimisto- ja tehdasrakennus oli alkuperäisessä käytössä vuoteen 1987 saakka ja sen jälkeen se oli toimistokäytössä ja myöhemmin tyhjillään. Tampereen opiskelija-asuntosäätiö TOAS aikoi vuonna 2002 korjata rakennuksen opiskelija-asunnoiksi mutta luopui sitten hankkeesta.
Kirjallisuutta

Raimo Seppälä : Satavuotias G : Galvanoimis oy 1903-2003. Galvanoimis Oy, Pirkkala 2003 ISBN 9529155395
Aiheesta muualla

Galvanoimis Oy:n entinen tehdas Tammelassa Kullervonkatu 23:ssa, Veikko Seppäsen valokuva marraskuulta 1984, Työväenmuseo Werstas (arjenhistoria.fi)
Aurajoki Oy Pirkkalan tehdas (Arkistoitu – Internet Archive)
Luettelo Suomen presidenttien muistomerkeistä

Luettelo Suomen presidenttien muistomerkeistä on luettelo Suomen tasavallan presidentteinä toimineiden henkilöiden muistomerkeistä. Luettelossa ei mainita presidenttien hautamuistomerkkejä, jotka ovat luettelossa Suomen presidenttien hautamuistomerkit. Presidenteille on pystytetty muistomerkit Helsinkiin, mutta joidenkin muistomerkkejä on myös muilla paikkakunnilla, joissa he ovat vaikuttaneet. Helsingissä sijaitsevat on valmistuttuaan lahjoitettu Helsingin kaupungille.
Muistomerkit on luetteloitu presidenttien nimien ja toissijaisesti muistomerkkien nimien mukaisessa aakkosjärjestyksessä.
Muistomerkit > Ulkomailla

| Presidentti | Teoksen nimi | Kuva | Tekijä | Vuosi | Kaupunki | Maa | Osoite | Koodinaatit | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Urho Kekkonen | Urho Kaleva Kekkosen kohokuva |  | Aime Kuulbush-Mölder | 2011 | Tallinna |  Viro | A-terminaalin seinä, | 59.4445°N, 24.7617°E |  |
| Urho Kekkonen | Aleksei Kosyginin ja Urho Kekkosen muistomerkki |  | Kovaltšuk, AndreiAndrei Kovaltšuk | 2013 | Kostamus |  Venäjä | Kulttuuri- ja urheilukeskus Družban luona |  |     |
| Mannerheim, Carl Gustaf EmilCarl Gustaf Emil Mannerheim | Mannerheimin muistokivi |  |  | 2011 | Montreux |  Sveitsi | Valmont’n klinikan puisto |  |  |
| Mannerheim, Carl Gustaf EmilCarl Gustaf Emil Mannerheim | Mannerheimin muistomerkki |  |  | 1955 | Montreux |  Sveitsi | Quai des Fleurs 9 | 46.4263°N, 6.922°E |  |
Leena Gardemeister

Leena Sari Helena Gardemeister (o.s. Yli-Vakkuri; s. 1968) on suomalainen diplomaatti. Hän on Suomen suurlähettiläs Irlannin Dublinissa. Hän aloitti tehtävässään syyskuussa 2023.
Aikaisemmin Gardemeister on toiminut suurlähettiläänä Tunisian Tunisissa. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1999.
Gardemeister on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden maisteri Tampereen yliopistosta. Ennen Tunisiin siirtymistään hän työskenteli suurlähettilään sijaisena Lontoossa elokuusta 2013 lähtien. Hän on työskennellyt myös Suomen pysyvässä edustustossa Euroopan unionissa, erityisedustustossa Natossa sekä suurlähetystössä Kuala Lumpurissa.
Kotimaassa ulkoministeriössä Gardemeister on toiminut vientivalvontayksikön päällikkönä sekä myös poliittisessa ja kehityspoliittisessa osastossa.
Leena Gardemeisterin vanhemmat ovat varatuomari Antero Yli-Vakkuri ja apulaisprofessori Valma Yli-Vakkuri.
Sirkka Garam

Sirkka Marjatta Garam (o.s. Saarikoski, 4. toukokuuta 1939 Impilahti – 10. toukokuuta 2018 Hämeenlinna) oli suomalainen kirjailija, joka kirjoitti tieto- ja muistelmakirjoja sekä kolumneja. Hän oli kirjailija Pentti Saarikosken sisko ja Sami Garamin äiti. Hän oli naimisissa Károly Garamin kanssa.
Teoksia

Yksin, kaksin, yhdessä 1984
Sinä ja minä 1985
Koira kävi taloksi 1986
Paprikoita 1988
Murkinoita 1988
Veljeni Pentti (muistelmateos, 1987) ISBN 9789516075351
Elämä pelissä 1995
10 hyvää syytä pysyä yhdessä (Kirjapaja Oy 2001) ISBN 9516257690
Toivottu lapsi: adoptio ja sijaisvanhemmuus. WSOY 1988
Rintamalla Syöpä, minä, me. Kirjapaja 2008.
Raffaello Gambogi

| Raffaello Gambogi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1874 Livorno, Italia
Kuollut: 1943 Livorno, Italia
Kansalaisuus:  italialainen
Taiteilija
Ala:  maalaustaide
Raffaello Gambogi (1874 Livorno, Italia – 1943 Livorno, Italia) oli italialainen kuvataiteilija, joka oli naimisissa suomalaisen taiteilijan Elin Danielson-Gambogin kanssa.