stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kyhmyjoutsen

| Kyhmyjoutsen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sorsalinnut Anseriformes
Heimo::  Sorsat Anatidae
Suku::  Joutsenet Cygnus
Laji::  olor
Kaksiosainen nimi
 Cygnus olor  (Gmelin, 1789) 
 Kyhmyjoutsenen ympärivuotiset esiintymisalueet (tummanvihreä) sekä pesimä- (vaaleanvihreä) ja talvehtimisalueet (sininen). Keltaisilla alueilla laji esiintyy luonnossa ihmisen tuomana vieraslajina. Näitä alueita on myös eteläisellä pallonpuoliskolla, joka ei näy kartassa.
Katso myös
   Kyhmyjoutsen Wikispeciesissä   Kyhmyjoutsen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kyhmyjoutsenperhe syömässä vesikasveja. Aikuiset linnut kurottavat veden alle jolloin vain takaruumis jää veden pinnalle. Pienet poikaset syövät veden pinnalle nousevan ravinnon.
Kyhmyjoutsen (Cygnus olor) on suuri valkoinen sorsalintu. Kyhmyjoutsenen nokka on punertava ja siinä on musta kyhmy, josta lintu on saanut suomenkielisen nimensäkin.
Koko ja ulkonäkö

Kyhmyjoutsen on 145–160 senttimetriä pitkä ja sen siipien kärkiväli 210–240 cm. Seisovan linnun pää ulottuu 1,2 m:n korkeuteen. Koiras on suurempi kuin naaras. Kyhmyjoutsen on yksi suurimmista lentävistä linnuista, se voi painaa yli 15 kg.
Kyhmyjoutsenen höyhenpeite on hohtavan valkoinen. Eri joutsenlajit voi erottaa toisistaan nokan perusteella; kyhmyjoutsenen nokka on punertavan oranssi ja kyhmy musta. Koiras on hieman isompi kuin naaras, ja sen kyhmy on myös suhteessa isompi, muuten sukupuolet muistuttavat toisiaan. Nuoren linnun höyhenet ovat harmahtavat ja nokka tummanharmaa, eikä siinä ole samanlaista kyhmyä kuin aikuisilla linnuilla. Kyhmyjoutsen pitää pitkää kaulaansa tavallisesti kaarella, kun taas muut Suomessa tavattavat joutsenlajit pitävät kaulaansa suorana.lähde? Lentävän kyhmyjoutsenen siivistä kuuluu voimakas suhiseva ääni, muuten linnun ääntely rajoittuu sihinään ja murahteluun.
Vanhin suomalainen rengastettu kyhmyjoutsen on ollut vähintään 20 vuotta 5 kuukautta 8 päivää vanha. Euroopan vanhin oli vähintään 28 vuotta 10 kuukautta vanha Britteinsaarilla rengastettu lintu.
Levinneisyys

Kyhmyjoutsen on peräisin Länsi-Aasian arovesistöistä, josta se on luontaisesti levinnyt Euroopan lauhkeille alueille. Lajin levittäytymishistoriaa on kuitenkin vaikea tutkia, sillä sitä on koristeellisen ulkomuodon ja maukkaan lihan vuoksi pidetty kasvattina jo varsin pitkään. Perinteisesti sitä on pidetty Eurooppaan tuotuna vieraslajina, mutta vuonna 2010 julkaistun tutkimuksen mukaan Britteinsaarilta ja Alankomaista on löydetty fossiileja ja subfossiileja, jotka osoittavat lajin eläneen kyseisillä alueilla yhtäjaksoisesti koko jääkauden jälkeisen ajan, eli noin 11 000 vuotta. Itämeren alueelta löytöjä on vähemmän, mutta niiden perusteella tiedetään kuitenkin kyhmyjoutsenen eläneen Tanskassa, Ruotsissa ja Puolassa jo kivikaudella.
Suomessa kyhmyjoutsenta tavataan rannikkoalueilla koko Suomenlahdella, kaukana Perämerellä ja useilla sisävesillä. Kanta Suomessa on varsin nuori, eikä esihistoriallisia löytöjä tunneta. Ensimmäiset kyhmyjoutsenet tuotiin Ahvenanmaalle puistolinnuiksi, mutta linnut siirtyivät myös vapauteen, ja ensimmäinen pesintä todettiin Ahvenanmaalla vuonna 1934. Laji on levittäytynyt Suomessa varsin nopeasti, ja sen pesimäkannan kooksi on 2000-luvulla arvioitu noin 6 000–10 000 paria. Britteinsaarten kanta on noin 50 000, Venäjän 7 000–9 500 ja Turkin 11–40 paria.
Kyhmyjoutsen ei ole varsinainen muuttolintu, mutta vesistöjen jäätyminen pakottaa osan populaatioista siirtymään sulan veden alueille.  Ulkonäkönsä takia kyhmyjoutsenta on istutettu muun muassa Yhdysvaltoihin, missä se on levinnyt ja lisääntyy nyt villinä. Siellä sitä esiintyy marskimailla, järvissä ja puistolammissa usein läheisessä yhteydessä ihmisiin mutta myös etäisillä alueilla. Paikoin, kuten Chesapeakenlahdella, se on jo uhkana luontaisille lajeille. Sitä on istutettu myös Uuteen-Seelantiin, Australiaan  ja Etelä-Afrikkaan.
Elinympäristö ja ravinto

Kyhmyjoutsenen tärkeimpiä pesimäalueita ovat lammet, järvet ja merenlahtien sekä saariston matalat rantavedet. Kyhmyjoutsenten kannan edelleen kasvaessa Suomessa kilpailussa heikompi laulujoutsen joutuu todennäköisesti luopumaan osasta Etelä-Suomen pesimäpaikoistaanlähde?. Kyhmyjoutsenet syövät siemeniä, varsia, lehtiä ja vesikasvien juuria sekä joskus hyönteisiä, etanoita, matoja, nuijapäitä ja pieniä kaloja. Poikaset syövät ensimmäisen kuukauden ajan vedessä eläviä selkärangattomia.
Lisääntyminen

Kyhmyjoutsen aloittaa lisääntymisen noin neljävuotiaana. Ne ovat pariuskollisia ja usein myös pesäpaikkauskollisia. Saaristomerellä tavataan pieniä muutaman parin yhdyskuntia samalla luodolla. Kyhmyjoutsenen pesä on korkea keko, jonka ne rakentavat tavallisesti ruovikon reunaan tai meren luodolle. Munia munitaan parin päivän välein keskimäärin neljä kappaletta. Usein joutsenilla tavataan nykyisin suuriakin pesueita joissa voi olla jopa yli 10 poikasta. Naaras hautoo munia noin 36 päivää, ja poikaset ovat lentokykyisiä 120–150 päivän iässä. Pitkä lentokyvyttömyysaika rajoittaa kyhmyjoutsenen leviämistä Suomessa, koska poikasten täytyy olla lentokykyisiä ennen kuin vesistöt jäätyvät. Molemmat vanhemmat hoitavat pesää ja suojelevat poikasia, ja perheiden näkee usein idyllisesti ruokailevan yhdessä.
Käyttäytyminen

Kuten laulujoutsenkin, on kyhmyjoutsen aggressiivinen muita lintuja kohtaan. Pesää ja poikasiaan kyhmyjoutsenet suojelevat sähisemällä ja käyttäytyen uhkailevasti, mihin liittyy myös siipien pullistaminen "purjeeksi". Kyhmyjoutsenen aggressiivinen käytös muita lintuja kohtaan ja pesimäkannan nopea kasvu on herättänyt keskustelua sen metsästämisen sallimisesta. Joutsenkantaa kuitenkin säätelevät luontaisesti ankarat jäätalvet, ja pesivä kyhmyjoutsenpariskunta tarjoaa aggressiivisuudellaan suojaa myös muille linnuille.
Kyhmyjoutsen kulttuurissa

Eurooppalaisen myytin mukaan yleensä hiljainen kyhmyjoutsen laulaa todella kauniisti juuri ennen kuolemaansa. Tätä kutsutaan joutsenlauluksi. Vertauskuvallisesti myös joidenkin ihmisten on arveltu laulavan ”joutsenlaulunsa” eli tekevän viimeisen työnsä paremmin kuin aiemmat.
Kyhmyjoutsenia syötiin melko tavallisesti Euroopassa 700-luvulta aina 1600-luvulle. Esimerkiksi 1500-luvulla elänyt ranskalainen luonnontieteiljä Pierre Belon kuvaili joutsenta etenkin ranskalaisena herkkuna, jota syötiin juhla-aterioiden yhteydessä. Kyhmyjoutsen valmistettiin usein paistamalla ja se tarjoiltiin maustetun kastikkeen kera. Etenkin keskiajalla tavallinen tapa tarjoilla joutsen oli pukea sen nahka höyhenineen uudelleen valmistamisen jälkeen, jolloin valmis joutsen muistutti elävää. Kyhmyjoutsenen käyttö ravintona väheni etenkin, kun kalkkuna tuotiin Amerikasta Eurooppaan.
Kuvagalleria

Kyhmyjoutsen on saanut nimensä nokan tyvessä olevasta kyhmystä.
Untuvikkoja.
Nuoren kyhmyjoutsenen höyhenpuku on ruskeanharmaa ja nokka harmaa.
Kyhmyjoutsenen muna
Kyhmyjoutsen Akionlahdella Oulunsalossa.
Kyhmyjoutsen Oulujoessa Oulun Tuirassa.
Kirjallisuutta

Hästbacka, Hans & Ulfvens, Johan 1987: Knölsvanens expansion i Österbotten fortsätter. - Lintumies 4.1987 s. 265. LYL.
Hästbacka, Hans & Ulfvens, Johan 1987: The Mute Swan Cygnus olor in Ostrobothnia in 1970-1986. - ornis Fennica 64:27-29.
Hästbacka, Hans & Ulfvens, Johan 1991: Fortsatt framgång för knölsvanen i Kvarken. - Lintumies 3.1991 s. 138-139. LYL.
Tenovuo, Rauno 1961: Knölsvanen (Cygnus olor) invandrar till sydvästra Finland. - Nordenskiöld-Samfundets tidskrift 26-37.
Tenovuo, Rauno 1975: Kyhmyjoutsen Lounais-Suomen asukkaana. - Suomen Riista 26:5-13.
Tenovuo, Rauno 1976: The Mute Swan (Cygnus olor) in Finland. - Ornis Fennica 53:147-159.
Ulfvens, Johan 1993: Breeding habitat characteristics in a newly established population of the Mute Swan Cygnus olor on the Finnish west coast. - Ornis Fennica 70:106-109.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kyhmyjoutsen (Cygnus olor)
Kyhmyjoutsen Lintukuva-verkkopalvelussa
ITIS: Cygnus olor (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Cygnus olor, mute swan (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Cygnus olor, (mute swan) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25402  Wikispecies: Cygnus olor  ABA: mutswa  ADW: Cygnus_olor  AFD: Cygnus_(Cygnus)_olor  Avibase: 694C127A5D849FFE  BioLib: 8426  BirdLife: 22679839  BOLD: 19948  BOW: mutswa  BTO: bob1520  CoL: 32ZQB  CMS: cygnus-olor  eBird: mutswa  EoL: 45510543  EPPO: CYGNOL  EUNIS: 1005  EURING: 1520  Fauna Europaea: 96468  Fauna Europaea (new): 415d7ad6-a521-4d9a-85b7-0e4819e5d063  GBIF: 2498343  GISD: 973  GNAB: mute-swan  IBC: mute-swan-cygnus-olor  iNaturalist: 6921  IRMNG: 11123166  ISC: 86123  ITIS: 174985  IUCN: 22679839  NatureServe: 2.100736  NBN: NBNSYS0000000010  NCBI: 8869  NZBO: mute-swan  NZOR: ba0235f9-7979-4bd7-be03-2f5623963ad0  Observation.org: 136  OBIS: 159090  ODNR: mute-swan  Open Tree of Life: 140314  Paleobiology Database: 379183  TSA: 5599  WoRMS: 159090  Xeno-canto: Cygnus-olor  Laji.fi: MX.26277 
Hautova naaras pesällä.
Makeinen

Makeisia
Makeiset eli karkit ovat syötäviä elintarvikkeita, joiden keskeinen ainesosa on sokeri tai muu makeutusaine. Makeisia ei syödä ravinnoksi, vaan lähinnä makeuden tuottaman mielihyvän vuoksi. Makeisten muita aineksia voivat olla esimerkiksi maito, hunaja, rasvat, tärkkelys, kaakao, hedelmät, pähkinät, manteli, liivate, lakritsi, arabikumi ja eräät hapot, kuten sitruunahappo. Makeisissa käytetään yleensä runsaasti lisäaineita kuten väriaineita ja luontaisen kaltaisia aromeja. Makeisia myydään sekä valmiiksi pakattuina että irtomakeisina.
Makeislaadut

Makeiset voidaan jakaa ryhmiin niiden ominaisten tuotantoprosessien mukaisesti:
suklaa
täytteelliset suklaalevyt
täytteettömät suklaalevyt
suklaapatukat
suklaakonvehdit
lakritsi
peruslakritsi
täytelakritsi
pastillit
valupastillit
raepastillit
sokerimakeiset
marmeladit
toffeet
karamellit
viinikumit
Valmistusaineet

Karamelli valmistetaan yleensä sokerista sekä voista, kermasta tai maidosta, kasvirasvasta ja makuaineista.
Tikkukaramelli on pienen puu, pahvi- tai muovitikun päähän tehty usein kova karamelli.
Toffee tehdään sokerista sekä kermasta, maidosta tai voista.
Lakritsi valmistetaan vehnäjauhosta, siirapista ja lakritsiuutteesta.
Salmiakin keskeisin valmistusaine on ammoniumkloridi.
Marmeladi tehdään sokerista ja hyytelöintiaineesta.
Marsipaani valmistetaan mantelista ja sokerista.
Makeisvalmistajat Suomessa

Suomessa on muutamia isoja makeisvalmistajia sekä useita pieniä paikallisia valmistajia, jotka keskittyvät yhteen tai muutamaan tuotteeseen. Suomen ja samalla Pohjoismaiden suurin makeisvalmistaja oli ruotsalais–suomalainen Cloetta Fazer, joka kuului Fazer-konserniin. Cloetan ja Fazerin tiet erosivat vuonna 2009. Fazerin menestystuotteita ovat Fazerin Sininen, Dumle, Ässä-makeiset, Pantterit, Geisha, Omar ja Pihlaja.
Myös norjalaisomisteinen Panda valmistaa makeisia Suomessa. Se tuottaa erilaisia lakritsi- ja suklaamakeisia. Pandan tuotemerkkejä ovat Panda Lakritsi, Pepe, LakuMix ja Juhlapöydän konvehdit.
Ruotsalaisomisteinen Cloetta Suomi on kolmas Suomessa makeisia valmistava yritys. Pääosa sen tuotteista valmistetaan ulkomailla; Suomessa tehdään ainoastaan valumakeisia eli lähinnä hedelmäkarkkeja. Cloettan kansainvälisiä tuotemerkkejä ovat muun muassa Jenkki (purukumi), Mynthon (kurkkupastilli), Lauantaipussi, TV-karkkipussit ja Tupla.
Makeisten valmistus kotona

1900-luvun loppupuolelle saakka makeisia valmistettiin yleisesti myös kotioloissa. Valmistus tapahtuu yleisimmin karamellisoimalla sokeria ja käyttämällä muina aineksina vettä, kermaa ja siirappia sekä elintarvikevärejä ja mausteita kuten mantelia, kaakaojauhetta, etikkaa, vaniljaa, inkivääriä, mallasmehustetta ja marjamehuja. Valmis seos muotoillaan makeisiksi joko käsin tai kaadetaan uunipellille tai muulle tasaiselle, voidellulle alustalle ja leikataan annospaloiksi ennen kuin se ehtii kovettua.
Kirjallisuutta

Jaatinen, Satu: Karkkipäivä: Sokerin synnystä makeaan elämään.  Helsinki:  Multikustannus, 2005.  ISBN 952-468-078-5
Kuusisto, Antti: Makein kirja, makean ja makeiskääreiden historiaa.  Tampere:  Apali Oy, 2013.  ISBN 978-952-5877-33-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kirsi Myllyniemi: Makean elämän lyhyt historia (Arkistoitu – Internet Archive). Kirkko & kaupunki 20.12.2005.
Suomessa toimivien makeisvalmistajien kotisivuja:
Fazer
Panda
Cloetta
Brunberg
Kultasuklaa
Dammenberg
Namelli (Arkistoitu – Internet Archive)
Suklaasta:
Oulun Suklaayhdistys
Pantterit ovat suosittuja Fazerin makeisia.
Makeishylly
Mampali

Mampali (georg. მამფალი) oli dynastinen arvonimi keskiajan Georgiassa (700-luvun lopulta 900-luvulle). Sitä käyttivät yleensä korkea-arvoiset Bagrationi-ruhtinaat, joilla ei ollut bysanttilaisia arvonimiä. Se koostuu sanoista mama ("isä") ja upali ("herra"). Seuraavilla Bagrationi-ruhtinailla oli mampali-arvonimi:
Guaram Mampali (kuoli 882)
Gurgen I Mampali (n. 870–891)
Sumbat I Mampali (n. 870–889)
Bagrat I Mampali (889–900)
Davit Mampali (889–943)
Maloniesterisynteesi

Yleinen kuvaus maloniesterisynteesistä
Maloniesterisynteesi on kemiallinen reaktio, jossa malonihapon diesteri eli dialkyylimalonaatti alkyloidaan, hydrolysoidaan ja dekarboksyloidaan ja tuotteena muodostuu substituoitu etikkahappo. Maloniesterisynteesi on yleisesti käytetty tapa erityisesti rengasrakenteisten karboksyylihappojen valmistamiseen.
Reagenssit ja mekanismi

Muiden β-diestereiden tavoin malonaattiestereiden α-asemassa sijaitsevat protonit ovat muita estereitä happamampia ja helpommin emästen vastaanotettavissa. Malonaattiesterin deprotonointiin riittää alkoksidi, tyypillisimin käytettyjä ovat natriumetoksidi ja natriummetoksidi tai natriumhydridi. Malonihapon esterin deprotonoituessa muodostuu enolaatti-ioni, joka on nukleofiilinen ja voidaan alkyloida elektrofiilin kuten alkyylihalogenidin tai sulfonaatin avulla. Muodostunut alkyloitu malonaattiesteri hydrolysoituu ja dekarboksyloituu happamissa olosuhteissa.
Maloniesterisynteesissä muodostuu helposti dialkyloitu malonaattiesteri. Tätä voidaan käyttää myös hyödyksi, sillä intramolekulaarisen alkylaation seurauksena muodostuu rengasrakenteinen karboksyylihappo. Näin voidaan valmistaa yhdisteitä, joissa renkaan koko on 3–6 atomia.
Jaakko Malmivuo

| Jaakko Malmivuo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1944 (ikä 80) Helsinki
Koulutus ja ura
Palkinnot:  IEEE Fellow
Jaakko Antero Valdemar Malmivuo (s. 27. maaliskuuta 1944 Helsinki) on suomalainen tekniikantutkija. Hän on ollut Tampereen teknillisen korkeakoulun bioelektroniikan professori 1987–2010. Hänen tutkimuskohteenaan on ollut sydänsairauksien tietokoneavusteinen diagnosointi. 2010–2014 Hän oli Aalto-yliopiston sähkötekniikan ja automaation laitoksen professori.
Malmivuo oli 1990-luvun alkuun asti sivutoiminen ooppera- ja konserttilaulaja. Hän on ollut Ragnar Granit Säätiön hallituksen puheenjohtaja.
Malmivuo on saanut IEEE:n fellow-arvonimen vuonna 2007.
Kirjallisuutta

Malmivuo, Jaakko &‎ Plonsey, Robert: Bioelectromagnetism: Principles and Applications of Bioelectric and Biomagnetic Fields.  Oxford University Press.  ISBN 978-0195058239
Mandarat

Mandaran sulttaani Bukar joukkoineen 1900-luvun alussa.
Mandarat ovat tšadilaista kieltä puhuva kansa Pohjois-Kamerunin Mandaravuorilla ja lähialueilla. Heitä on Kamerunissa 660 000, Nigeriassa 320 000 ja Tšadissa 10 000.
Mandaroilla oli 1600–1800-luvuilla samanniminen sulttaanikunta, jonka keskuksena toimi Mora. Sen tärkeimmät kauppatavarat olivat rauta ja orjat. Mandara oli suuren osan historiastaan Bornun vasalli. Saksalaiset alistivat sen vuonna 1902 ja myöhemmin alue jaettiin Ranskan ja Britannian kesken.
Kansan pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, pavut, maapähkinä, riisi ja jamssi. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja. Asumuksena toimii kivestä tai savitiilistä rakennettu pyöreä maja. Ruokavalio koostuu lähinnä kasvisruoista.
Yhteiskunta perustuu suurperheiden muodostamiin yhteisöihin. Sukujärjestelmä on patrilineaarinen ja avioliitto patrilokaalinen. Polygynia on yleistä. Suurin osa mandaroista on sunnimuslimeja, osa harjoittaa perinteistä uskontoa.
Marcello Malpighi

Marcello Malpighi
Marcello Malpighi (1628–1694) oli italialainen fysiologi ja mikroskooppien rakentaja. Hän löysi hiussuoniston, teki merkittävää tutkimusta kudosten ja monien sisäelinten, kuten pernan, mahalaukun, kielen ja aivojen parissa sekä perusti niin sanotun mikroskooppisen anatomian.
Malpighin ansiosta mikroskooppia alettiin käyttää yhä laajemmin muun muassa rauhasten ja aivosolujen tutkimiseen. Malpighi oli myös embryologian uranuurtaja.
Opera omnia, 1687
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marcello Malpighi Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Taiteenala:  Scientific illustrators 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Mananjary

| Mananjary |
| --- | --- |
 Rakennus Mananjaryssa
 Mananjary
 Koordinaatit: 21°13′52″S, 48°20′31″E 
Valtio:  Madagaskar
Alue:  Vatovavy-Fitovinany
Väkiluku (2010):  29 600
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mananjary [mananˈdzarʲ] on kaupunki Madagaskarin Vatovavy-Fitovinanyn alueella. Se sijaitsee Intian valtameren rannalla Ampasaryjoen suussa. Pangalanesin kanaali jakaa kaupungin kahteen osaan. Asukkaita on 29 600 (vuonna 2010).
Mananjary on vaniljan-, kahvin- ja pippurintuotantoalueen keskus, jossa harjoitetaan myös kalastusta. Kaupungista on reittitaksiyhteys Fianarantsoaan ja Manakaraan sekä säännöllisiä lentoja Antananarivoon ja Taolagnaroon.
Nähtävyyksiin kuuluu antambahoakojen joka seitsemäs vuosi järjestämä ympärileikkausfestivaali. Kaupungin pohjoispuolella Ambohitsarassa on Muhammedin jälkeläisten pystyttämäksi väitetty Valkoinen Elefantti -veistos.
Maljakotilot

| Maljakotilot |
| --- | --- |
 Patella rustica
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Kotilot Gastropoda
Alaluokka::  Patellogastropoda
Heimo::  Maljakotilot Patellidae  Rafinesque, 1815
Suvut
 Cymbula  Helcion  Patella  Scutellastra 
Katso myös
   Maljakotilot Wikispeciesissä   Maljakotilot Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Maljakotilot (Patellidae) on kotiloihin kuuluva nilviäisheimo. Heimon lajeja tavataan merivesistä.
Taksonomia ja anatomia

Maljakotilot jaetaan 4 sukuun. Heimon lajien kuori on muodoltaan kartiomainen tai litteä ja se on usein uurteinen tai harjanteinen. Maljakotiloiden jalka on suuri ja voimakas. Silmät sijaitsevat lonkeroiden päissä. Maljakotiloilla ei ole varsinaisia kiduksia vaan niiden tehtävää hoitavat erikoistuneet lonkerot.
Levinneisyys ja elintavat

Maljakotiloita tavataan lauhkeilta alueilta Atlantin itäosista ja Australasiasta. Heimon lajit elävät niin matalissa vesissä kivikkoisilla alueilla. Niiden ravintoa ovat levät.
Giovanni Manardo

| Giovanni Manardo |
| --- | --- |
 Giovanni Manardon muotokuva.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. heinäkuuta 1462 Ferrara
Kuollut: 8. maaliskuuta 1536 (73 vuotta) Ferrara
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Ferraran yliopisto
Instituutti:  Ferraran yliopisto
Tutkimusalue:  lääketiede, kasvitiede
Giovanni Manardo (lat. Iohannes Manardus; 24. heinäkuuta 1462 Ferrara – 8. maaliskuuta 1536 Ferrara) oli italialainen lääkäri ja kasvitieteilijä.
Manardo opiskeli Niccolò Leonicenon alaisuudessa Ferreran yliopistossa ja sen jälkeen opetti siellä 1482–1492. Tämän jälkeen hän opetti yliopistossa vaihtelevia aikoja, kunnes palasi sinne vakituisesti vuonna 1518. Manardo opetti yliopistossa kuolemaansa asti.
Manardo oli ensimmäisiä eurooppalaisia lääkäreitä, joka uskalsi hylätä arabitieteilijöiden opit. Hän muun muassa vuonna 1521 kritisoi voimakkaasti Avicennan kuuluisaa teosta Lääketieteen kaanon. Manardo halusi erottaa lääketieteen Aristoteleen filosofiasta ja painotti kliinistä lääketiedettä, kasvitiedettä ja lääketieteellistä kasvitiedettä.
Malesian lippu

| Malesian lippu |
| --- | --- |
   
Käyttö:  Kansallislippu
Suhde:  1:2
Käyttöön:  16.9.1963
Malesian lippu koostuu 14 vaakasuorasta raidasta, sekä kuunsirpistä ja tähdestä. Lipun 14 raitaa ja tähden 14 sakaraa kuvaavat Malesian osavaltioita. Kuunsirppi ja tähti kuvaavat islamia, Malesian valtauskontoa. Lippu muistuttaa hieman Yhdysvaltain lippua, josta Malesian lipun raidat ja sininen yläkulma on myös johdettu. Lipun on suunnitellut arkkitehti Mohamed Hamzah.
Historia

Malaijan liittovaltion lippu otettiin käyttöön vuonna 1950. Lipussa oli 11 raitaa ja tähdessä 11 sakaraa, jotka edustivat liittovaltion yhtätoista osavaltiota. Lipun vaakaraitojen punainen ja valkoinen väri tulevat Kaakkois-Aasian tunnusväreistä, ja ne periytyvät Majapahitien imperiumin lipusta. Keltainen on kuninkaallinen väri, joka viittaa liittovaltion sulttaanikuntiin. Sininen on otettu Ison-Britannian lipusta, sillä osoitetaan yhteyttä Brittiläiseen Kansainyhteisöön.
Nykyisen mallinen lippu otettiin käyttöön 16. syyskuuta 1963, kun Malaijan liittovaltioon liittyivät Sarawak, Sabah ja Singapore. Lippuun lisättiin kolme raitaa ja tähteen kolme sädettä kuvaamaan uusia osavaltioita. Yhdistymisen myötä maan nimi muuttui Malesiaksi. Singapore erosi valtioliitosta vuonna 1965, mutta lippua ei kuitenkaan muutettu, vaan sen tulkintaa muutettiin. 14. sakara ja raita muutettiin edustamaan liittovaltion pääkaupunkiterritoriota Kuala Lumpuria.
Muita lippuja

Kauppalippu (1963)
Sotalippu maalla (1963)
Sotalippu merellä (1968)
Ilmavoimien lippu (1963)
Kuninkaan lippu
Muita lippuja > Osavaltioiden ja territorioiden liput

Johor (1870)
Kedah (1912)
Kuala Lumpur (1924)
Labuan (1924)
Malakka (1961)
Negeri Sembilan (1895)
Pahang (1903)
Penang (1949)
Perak (1920)
Perlis (1870)
Putrajaya (2001)
Sabah (1988)
Sarawak (1988)
Selangor (1965)
Terengganu (1947)
Malaijan liittovaltion lippu 1950–1963
Makedonian armeija

Makedonialaisen armeijan taistelujärjestys Aleksanterin ja hänen isänsä Filippos II:n aikana.
Antiikin Makedonian armeija oli yksi antiikin ajan merkittävimmistä armeijoista. Ennen kuningas Filippos II:a Makedonian armeija oli huonosti aseistettu ja heikkolaatuinen. Filippos koulutti armeijan käyttämään uusia innovatiivisia aseita ja taktiikkoja. Tärkeimpiä taktiikkoja oli raskaan jalkaväen eli falangin ja raskaan ratsuväen yhteistoiminta. Armeija kukisti Kreikan kaupunkivaltiot Khaironeian taistelussa, mikä aloitti Makedonian hegemonian. Filippoksen pojan Aleksanteri Suuren johdolla armeija löi Persian valtakunnan sotajoukot. Aleksanterin kuoltua hellenistiset kuninkaat jatkoivat armeijoidensa varustamisen makedonialaiseen tapaan. Ajan myötä armeijoiden painopiste siirtyi enemmän jalkaväelle, joka ei enää ollut yhtä liikkuva. Makedonian armeija kukistui lopullisesti Pydnan taistelussa vuonna 168 eaa. Rooman valtakunnan legioonia vastaan.
Makedonian armeija koostui raskaasta ratsuväestä, jonka tärkeimmät yksiköt olivat ns. toveriratsuväkeä (hetairoi), sekä jalkaväestä, josta suurin osa taisteli falangimuodostelmassa ja oli varustettu pitkillä sarissa-keihäillä. Kyseistä jalkaväenyksikköä kutsuttiin nimellä pezhetairoi ("jalkautuneet toverit"). Tärkeä jalkaväkiyksikkö oli myös hypaspistai ("kilvenkantajat"), joka taisteli falangissa ja myös kevyemmin aseistettuna huonokulkuisessa maastossa. Armeijaan kuului myös kevyttä ratsuväkeä (prodromoi, "edelläjuoksijat"), jonka tehtäviin kuului etupäässä tiedustelu ja armeijan sivustojen suojaaminen taistelussa.