stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vakhtang I
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vakhtang I Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Mirdat V | Iberian kuningas 447–522 | Seuraaja: Datši |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Puola 
Iberia laajimmillaan Vakhtang I:n valtakaudella.
Raunioita Udžarmassa, joka oli iberialainen linnoitus Vakhtangin aikaan.
Vakhtang Gorgasalin ritarikunnan ensimmäisen luokan kunniamerkki.
Valkokulmaseppä

| Valkokulmaseppä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tukaanit Ramphastidae
Suku::  Tummasepät Stactolaema
Laji::  leucotis
Kaksiosainen nimi
 Stactolaema leucotis  (Sundevall, 1850) 
Alalajit
 S. l. kilimensis  S. l. leucogrammica  S. l. leucotis 
Katso myös
   Valkokulmaseppä Wikispeciesissä   Valkokulmaseppä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkokulmaseppä (Stactolaema leucotis) on tukaaneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Itä- ja Etelä-Afrikasta.
Koko ja ulkonäkö

Valkokulmaseppä voi kasvaa 17–18 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Valkokulmasepän pää, selkä ja pyrstö ovat väriltään kiiltävän mustat. Silmäkulmajuova, vatsa ja perä ovat lajilla valkoiset. Linnun siivet ovat tumman ruskeat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Valkokulmaseppää tavataan Kenian eteläosasta ja Tansanian pohjoisosasta sekä Tansanian eteläosasta Etelä-Afrikkaan ulottuvalta alueelta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat rannikkometsät ja pensaikot. Lintu liikkuu useimmiten pieninä ryhminä. Valkokulmasepän ravintoa ovat hedelmät, erityisesti fiikuksien hedelmät. Lajin pesimäkausi on heinäkuusta tammikuulle.
Valka

| Valka |
| --- | --- |
 Semināra iela -katu
 lippu:  vaakuna
 Valka
 Koordinaatit: 57°46′N, 26°00′E 
Valtio:   Latvia
Kunta:  Valka
Perustettu:  1584
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  14,36 km²
Väkiluku (2016)  ():  5 489
 – Väestötiheys:  382,2 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 www.valka.lv 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Valka (saks. Walk)  kuuntele ääntämys (ohje) on pieni rajakaupunki Pohjois-Latviassa, Vidzemen maakunnassa ja on samalla Valkan kunnan (Valkas novads) keskus.
Valka ja nykyinen Viron puoleinen kaupunki Valga olivat yksi ja sama kaupunki, kunnes se jaettiin kahdeksi kaupungiksi vuonna 1920.
Väestö

Vuoden 2012 alussa kaupungissa arvioitiin asuvan 5 891 henkeä ja koko Valkan kunnassa 10 265 henkeä. Valkan väestöstä suurin osa on latvialaisia ja loput venäläisiä ja muita kansalaisuuksia.lähde?
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen on pääuskonto evankelisluterilainen kristinusko. Kuitenkin vain pieni osa väestöstä on uskonnollisia, eikä juuri kukaan harjoita sitä aktiivisesti.lähde?
Historia

Keskiajalla Valkassa kokoontui vanhan Liivinmaan parlamentti. Se vihittiin kaupungiksi vuonna 1286. Vuonna 1584 se kuitenkin menetti itsenäisyytensä ja jäi Puola-Liettuaan kuuluneen Liettuan suuriruhtinaskunnan valtaan. Vuonna 1626 ruotsalaiset valloittivat kaupungin, ja vuonna 1721 se siirtyi Venäjän hallintaan. Ensimmäisessä maailmansodassa vuonna 1918 saksalaiset polttivat kaupungin perinpohjaisesti.lähde?
Viron ja Latvian itsenäistyttyä mailla oli kiistoja niiden välisten rajojen kulusta. Yksi kiistojen kohteista oli Valga eli latvialainen Valka. Virolaiset perustelivat kaupungin kuulumista Viroon maan avulla Latvian vapaussodassa. Kaupungin väestö oli jakautunut kahtia. Venäjän vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 4 453 latvialaista ja 3 394 virolaista. Latvialaiset olivat puolestaan voittaneet vuonna 1917 pidetyt kaupunginvaltuuston vaalit. Tilanne oli hyvin kiristynyt vuonna 1919, jolloin pelättiin kaupungin vuoksi jopa maiden välistä yhteenottoa. Seuraavan vuoden puolella tilanne kärjistyi maiden lehdistössä.selvennä Lopulta Latvia ja Viro sopivat brittiläisen eversti Stephen Tallentsin johtamasta komissiosta, jonka jäseninä oli myös latvialaisia ja virolaisia. Komissio ratkaisi maiden rajakiistan heinäkuussa 1920. Viro sai kaupungin ydinosan, kun taas Latvian puolelle jäi sen eteläinen osa. Kiistely jatkui vielä myöhemmin, mutta maiden väliseltä yhteenotolta kuitenkin vältyttiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valka Wikimedia Commonsissa
| n k Latvian kaupungit |
| --- | --- |
Tasavallan kaupungit: Daugavpils ·  Jēkabpils ·  Jelgava ·  Jūrmala ·  Liepāja ·  Ogre ·  Rēzekne ·  Riika (latv. Riga) ·  Valmiera ·  Ventspils
Kunnalliset kaupungit: Ādaži ·  Ainaži ·  Aizkraukle ·  Aizpute ·  Aknīste ·  Aloja ·  Alūksne ·  Ape ·  Auce ·  Baldone ·  Baloži ·  Balvi ·  Bauska ·  Brocēni ·  Cēsis ·  Cesvaine ·  Dagda ·  Dobele ·  Durbe ·  Grobiņa ·  Gulbene ·  Iecava ·  Ikšķile ·  Ilūkste ·  Jaunjelgava ·  Kandava ·  Kārsava ·  Ķegums ·  Ķekava ·  Koknese ·  Krāslava ·  Kuldīga ·  Lielvārde ·  Līgatne ·  Limbaži ·  Līvāni ·  Lubāna ·  Ludza ·  Madona ·  Mārupe ·  Mazsalaca ·  Olaine ·  Pāvilosta ·  Piltene ·  Pļaviņas ·  Preiļi ·  Priekule ·  Rūjiena ·  Sabile ·  Salacgrīva ·  Salaspils ·  Saldus ·  Saulkrasti ·  Seda ·  Sigulda ·  Skrunda ·  Smiltene ·  Staicele ·  Stende ·  Strenči ·  Subate ·  Talsi ·  Tukums ·  Valdemārpils ·  Valka ·  Vangaži ·  Varakļāni ·  Viesīte ·  Viļaka ·  Viļāni ·  Zilupe
Valkan ortodoksinen kirkko
Valkan ja Valgan raja
Valkonaamasirkku

| Valkonaamasirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkkulit Passerellidae
Suku::  Meksikonkirjosirkut Melozone
Laji::  biarcuata
Kaksiosainen nimi
 Melozone biarcuata  (Prevost & Des Murs, 1846) 
Synonyymit
 Melozone biarcuatum 
Alalajit
 M. b. biarcuata  M. b. cabanisi  M. b. hartwegi 
Katso myös
   Valkonaamasirkku Wikispeciesissä   Valkonaamasirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkonaamasirkku (Melozone biarcuata) on Keski-Amerikassa tavattava sirkkuleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan valkonaamasirkku on 14–15 cm. Lintujen ulkonäkö vaihtelee alalajeittain. M. b. cabanisi -alalajin päälaki on musta, niska ja pään sivut ovat ruosteenruskeat. Silmien ympärillä on valkoinen alue ja nokasta alaspäin lähtee musta viiksijuova. Selkä on vaalean oliivinruskea. Vatsa on väriltään valkoinen ja rinnassa on musta laikku. M. b. biarcuata -nimialalajilla pään valkoinen alue on laajempi ja viiksijuovat sekä rintalaikku puuttuvat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Valkonaamasirkkua tavataan alueelta, joka ulottuu Meksikosta Costa Ricaan. Lajin elinympäristöä ovat metsien pensaikkoinen aluskasvillisuus ja kahviplantaasit. Elinympäristöt sijaitsevat yleensä 600–2 000 metrin korkeudella meren pinnasta.
Valkonaamasirkut liikkuvat yleensä yksin tai pareittain. Ravintonaan linnut käyttävät hyönteisiä, joita ne etsivät maasta lehtiaineksen joukosta.
Valkoiset omenat

| Valkoiset omenat |
| --- | --- |

Kirjailija:  Jonathan Carroll
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia, maaginen realismi
Kustantaja:  Tor Books
Julkaistu:  2002
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  304
ISBN:  0-765-30388-4
Suomennos
Suomentaja:  Laura Lahdensuu
Kansitaiteilija:  Jari Paananen
Kustantaja:  Loki-Kirjat
Julkaistu:  2006
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  317
ISBN:  951-825-042-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Valkoiset omenat (engl. White Apples) on Jonathan Carrollin vuonna 2002 ilmestynyt romaani. Romaani on Carrollin toinen suomennettu teos.
Juoni

Kirja kuvaa päähenkilön, Vincent Ettrichin elämää. Vincent Ettrich työskentelee mainonta-alalla, on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta. Hän  kuitenkin luopuu tästä kaikesta uuden rakkauden vuoksi. Pian Vincent Ettrichille tapahtuu jotakin kummallista, hän huomaa kuolleensa mutta olevansa taas elävä. Vincentille selviää pian, että hänen uusi rakkautensa, venetsialainen Isabelle Neukor on saanut hänet palaamaan henkiin. Isabelle on raskaana ja hän haluaa Vincentin pelastavan heidän syntymättömän lapsensa, Anjon.
Anjo pystyy viestimään muiden ihmisten kanssa ja kertoo olevansa universumin pelastaja. Vincentin pitäisi kertoa Anjolle joitakin elintärkeitä tietoja tuonpuoleisesta, ongelmana on kuitenkin se, että Vincent ei muista juuri mitään edellisestä elämästään, tai tuonpuoleisesta.
Vastaanotto

Romaani on saanut tunnustusta monilta tahoilta. Kirjaa ovat kehuneet muun muassa The Guardian ja San Francisco Chronicle. The Nation
kuvasi kirjaa seuraavasti: ”Carroll on maaginen realisti, joka kaivaa tiedostamattomamme uumenista syvällisiä emotionaalisia totuuksia.”
Suomessa, Toni Jerrman on kuvannut kirjailijaa seuraavasti: ”Jonathan Carrollia on kutsuttu maagis-realistisen unimaan taikuriksi, puhuvien koirien parhaaksi ystäväksi ja aikuisten satukirjailijaksi. Mikään yksittäinen titteli ei kuitenkaan riitä kuvaamaan Carrollin kirjojen mielikuvituksellisia maisemia tai rakastettavia henkilöhahmoja.”
Aiheesta muualla

Päivi Mäkirinta: Valkoiset omenat[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 27.3.2007.
Valkoiset omenat Jonathan Carrolin kotisivulla - englanniksi (Arkistoitu – Internet Archive)
Valkokulmamaluri

| Valkokulmamaluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiaismalurit Acanthizidae
Suku::  Viirumalurit Calamanthus
Laji::  cautus
Kaksiosainen nimi
 Calamanthus cautus  (Gould, 1843) 
Synonyymit
 Hylacola cauta  Hylacola cautus  Sericornis cautus 
Katso myös
   Valkokulmamaluri Wikispeciesissä   Valkokulmamaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkokulmamaluri (Calamanthus cautus) on Australian eteläosissa tavattava tiaismalureihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan valkokulmamaluri on 12–14 cm. Selästään valkokulmamaluri on väriltään ruskea ja niska sekä pää ovat harmaammat. Valkoiset silmäkulmajuovat erottuvat selkeästi. Siipien kainalot ja perä ovat väriltään ruosteenruskeat ja siivissä on myös valkoista. Vatsa on koiraalla valkoinen ja siinä on mustia raitoja. Naarasvalkokulmamaluri eroaa koiraasta vatsansa kellertävän värityksen perusteella ja nuorella linnulla ei vatsassa on viiruja lainkaan. Valkokulmamalurin voi sekoittaa ulkonäöltään punaperämaluriin (Calamanthus pyrrhopygius), jolta kuitenkin puuttuu valkoinen laikku siivistä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Valkokulmamalurin elinympäristö ulottuu Länsi-Australian osavaltion eteläosista itään päin aina Uuden Etelä-Walesin osavaltioon asti. Lisäksi lintua tavataan Kengurusaarelta. Lajin elinympäristöä ovat malleemetsät ja pensaikot. Toisinaan valkokulmamaluria tavataan myös kumipuumetsien tiheiköissä ja vielä harvemmin malleemetsien läheisyydessä kasvavissa eukalyptusmetsissä. Laji on koko Australiassa elinvoimainen, mutta se on harvinaistunut Uuden Etelä-Walesin alueella elinympäristöjen häviämisen vuoksi ja luokitellaan siellä vaarantuneeksi.
Elintavat

Valkokulmamalurit liikkuvat yksin tai pareittain. Laji on melko arka ja viettää piileskelevää elämää tiheikköjen suojissa. Linnun ravinnosta pääosan muodostavat hyönteiset, kuten perhoset, kovakuoriaiset, torakat ja heinäsirkat. Lisäksi laji voi syödä myös siemeniä. Ruokansa valkokulmamaluri etsii maasta lehtiaineksen tai aluskasvillisuuden joukosta sekä kaatuneiden puiden rungoista.
Valkokulmamalurin pesimäkausi kestää kesäkuusta elokuulle. Kupolimainen pesä rakennetaan kasvimateriaaleista maahan.
Valerianus

| Valerianus |
| --- | --- |
 Valerianuksen kuva roomalaisessa sestertiuksessa.
Rooman keisari
Valtakausi:  253 – 260
Edeltäjä:  Aemilianus
Seuraaja:  Gallienus

Syntynyt:  ennen vuotta 200
Kuollut:  vuoden 260 jälkeen Bishapur, Sassanidien valtakunta
Puoliso:  Egnatia Mariniana  Cornelia Gallonia
Lapset:  Gallienus   Licinius Valerianus
Publius Licinius Valerianus (ennen vuotta 200 – vuoden 260 jälkeen) oli Rooman keisari vuosina 253–260. Valerianus tunnetaan siitä, että hän on ainut Rooman keisari, jonka vihollinen onnistui vangitsemaan. Valerianus poikkesi muista ajan keisareista, sillä hän kuului vanhaan roomalaiseen senaattorisukuun ja oli toiminut useissa korkeissa viroissa ennen nousuaan keisariksi. Tullessaan keisariksi Valerianus teki pojastaan Gallienuksesta augustuksen eli kanssahallitsijansa. Valerianus otti vastuulleen valtakunnan itäosat, kun taas Gallienuksen vastuulle tulivat valtakunnan läntiset osat. Valerianuksen kerrotaan aloittaneen uudelleen kristittyjen vainoamisen, mutta hänen poikansa lopetti ne hänen kuoltuaan. Valerianus soti hallituskautensa aikana persialaisia ja gootteja vastaan ja vuonna 260 hän jäi persialaisten vangiksi. Tarinan mukaan Persian kuningas Sapor I nöyryytti Valerianusta muun muassa käyttämällä häntä jalkatuolina hevosen selkään noustessaan.
Elämä > Ura ennen keisariutta

Valerianuksen urasta ennen keisariutta ei tiedetä kovin paljon. Hän syntyi luultavasti vähän ennen vuotta 200. Hän oli naimisissa Egnatia Marinianan kanssa ja heillä oli kaksi lasta, tuleva keisari Gallienus ja Valerianus Junior. Gallienus syntyi noin vuonna 218. Valerianus mainitaan ensimmäisen kerran lähteissä vuonna 238, jolloin hän jo oli entinen konsuli ja princeps senatus. Tuolloin hän neuvotteli senaatin nimissä Gordianuksen lähettämän valtuuskunnan kanssa siitä että senaatti antaisi tukensa Gordianukselle Maximinus Thraxia vastaan. Scriptores Historiae Augustaen mukaan Decius nimitti Valerianuksen senaatin pyynnöstä kensoriksi vuonna 251, mutta tietoa pidetään epävarmana. Todennäköistä on kuitenkin se, että Valerianus oli tuohon aikaan sekä Deciuksen että senaatin suosiossa. Vuonna 253 Valerianus toimi komentajana Raetiassa ja Noricumissa, josta keisari Trebonianus Gallus lähetti hänet hakemaan joukkoja Galliasta ja Germaniasta sotaan usurpaattori Aemilianusta vastaan.
Elämä > Keisarina

Matkalla kohtaamaan Aemilianusta tuli kuitenkin tieto, että Gallus oli jo kuollut, jolloin Valerianuksen joukot huusivat hänet keisariksi. Valerianuksen ja Aemilianuksen joukot kohtasivat Spolenton luona syyskuussa 253. Aemilius kärsi edeltäjiensä Galluksen ja Volusianuksen kohtalon kun hänen joukkonsa murhasivat hänet. Roomassa senaatti oli oletettavasti mielissään kun se vahvisti sen oman jäsenen Valerianuksen nimityksen keisariksi. Valerianus oli keisariksi tullessaan noin 60-vuotias, mutta vielä hyvässä vireessä. Hän nimitti kuitenkin täysi-ikäisen poikansa Gallienuksen kanssahallitsijakseen, eikä vain seuraajakseen, ja antoi tämän vastuulle valtakunnan läntisen osan. Kummatkaan keisarit eivät viipyneet kovin kauan Italiassa vaan suuntasivat pian valtakunnan uhatuille rajoille. Tiedot Valerianuksen hallintokaudesta ovat monin osin epävarmoja.
Valerianus lähti itään sotimaan persialaisia vastaan, jotka olivat kuningas Sapor I:n johdolla vallanneet Antiokian ja Armenian. Sapor oli aikaisemmin järjestänyt muun muassa Armenian kuninkaan murhan. Vuonna 251 hän oli hyökännyt Armeniaan ja ajanut Armenian uuden kuninkaan pakoon roomalaisten luokse. Vuosina 253–255 olot valtakunnan rajoilla vakaantuivat niin idässä kuin lännessä, kun Gallienus kukisti muun muassa germaanit Illyriassa ja Valerianus valloitti takaisin Antiokian vuonna 253. Valerianus teki Antiokiasta päämajansa. Frankkien hyökätessä Galliaan Gallienus kiirehti paikalle ja jätti Tonavan-rintamalle poikansa Valerianuksen, josta hän teki caesarin. Erään piirtokirjoituksen mukaan Valerianus, Gallienus ja Valerianus II olivat kaikki kolme Kölnissä vuonna 257. Ilmeisesti frankkien uhka oli niin suuri että se vaati kaikkien kolmen keisarin läsnäolon. Vuonna 258 Valerianus palasi itään Illyrian kautta, jonne hän jätti pojanpoikansa Valerianus II:n. Antiokiaan hän saapui toukokuussa.
Samoihin aikoihin gooteiksi kutsuttu kansa hyökkäsi Vähään-Aasiaan. Nämä niin sanotut mustanmeren gootit kuuluivat eri kansaan kuin Tonavan alueella Roomaa uhanneet gootit. Mustanmeren gootit ilmestyvät lähteisiin 250-luvulla kun he valtasivat Krimillä olleet kreikkalais-roomalaiset kaupungit. Joko vuonna 253 tai 254 nämä gootit hyökkäsivät ensimmäisen kerran mustanmeren itärannikkoa pitkin. Vuonna 254 tai 255 tehty toinen hyökkäys kohdistui mustanmeren etelärannikolle. Vuonna 256 tapahtui kolmas ja vakavin näistä hyökkäyksistä. Gootit ryöstivät tuolloin muun muassa Nikomedeian ja Khalkedonin. Tämä pakotti Valerianuksen siirtämään armeijansa pääosan alueelle, mutta Valerianuksen oli kuitenkin palattava itään, kun persialaiset hyökkäsivät Duraa ja Circesiumia vastaan.
Scriptores Historiae Augustae väittää että Valerianus olisi ollut tuohon aikaan Byzantionissa ja palkinnut Aurelianuksen, joka oli kukistanut gootit, ja nimittänyt tämän konsuliksi ja seuraajakseen. Ei ole kuitenkaan varmaa pääsikö Valerianus Byzantioniin asti.
Elämä > Persialaisten vankina

Roomalaiset saivat luultavasti voiton persialaisista Circesiumin luona, mutta koska Valerianus oli joutunut kokoamaan suuren määrän sotilaita pysäyttääkseen persialaiset pääsivät kulkutaudit valloilleen ja suuri osa Valerianuksen joukoista kuoli ruttoon. Vuonna 259 Valerianus lähti puolustamaan Edessaa ja Carrhaeta, jotka joutuivat persialaisten hyökkäyksen kohteeksi. On epäselvää käytiinkö roomalaisten ja persialaisten välillä taistelu, mutta tiedetään että Valerianus yritti neuvotella Saporin kanssa. Kesken neuvottelujen hänet ja useat korkea-arvoiset roomalaiset upseerit kuitenkin vangittiin. Sapor väitti kukistaneensa 70 000 sotilasta käsittäneen roomalaisen armeijan, mutta tämä luku on varmastikin liioiteltu. Tämän jälkeen persialaiset ryöstelivät Vähää-Aasiaa ja valtasivat luultavasti Antiokian toistamiseen.
Sapor yritti luultavasti neuvotella Valerianuksen luovuttamisesta roomalaisille lunnaita vastaan. Mutta ainut alueella ollut roomalainen sotapäällikkö, joka olisi pystynyt alkamaan neuvotteluihin oli Samosatassa ollut Macrianus, joka ei kuitenkaan suostunut neuvotteluihin vaan julisti omat poikansa keisareiksi. Valerianuksen poika Gallienus ei myöskään yrittänyt saada isäänsä vapautettua; joko hän ei siihen pystynyt tai ei yksinkertaisesti halunnut. Tämän jälkeen Saporin kerrotaan nöyryyttäneen Valerianusta perusteellisesti. Saporin sanotaan käyttäneen Valerianusta jalkatuolina hevosen selkään noustessaan. Erään 300-luvulta peräisin olevan lähteen mukaan Valerianuksen kuoltua hänet täytettiin, värjättiin purppuralla ja asetettiin näytteille. Tämän tarinan kirjoittaja oli kristitty, jonka kirja sisältää kertomuksia siitä kuinka kristittyjen vainoajat kuolivat. Tarina on ehkä keksitty, mutta hän väittää myös että eräs roomalainen lähettiläs oli myöhemmin nähnyt Valerianuksen jäännökset.
Valerianuksen joutuminen persialaisten vangiksi oli vakava isku Rooman arvovaltaa kohtaan. Hänen poikansa Gallienus menetti pian valtakunnan läntiset osat, kun ne kapinoivat ja muodostivat niin sanotun Gallian keisarikunnan.
Valerianuksen asenne kristittyjä kohtaan

Eusebios kertoo, että Valerianus oli aluksi positiivinen kristittyjä kohtaan, mutta Macrianus sai hänet muuttamaan mielensä ja aloittamaan kristittyjen vainon. Kristityt kirjoittajat käyttävät Valerianusta ja tämän kohtaloa esimerkkinä siitä, miten kristittyjen vainoajille käy. Eusebios kertoo myös, että Gallienus lopetti isänsä aloittamat vainot.
Kirjallisuutta

Henrikson, Alf: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valerianus Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Aemilianus | Rooman keisari Kanssahallitsija Gallienus | Seuraaja: Gallienus |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Saporin voittoa juhliva kaiverros. Erään tulkinnan mukaan ratsastava Sapor pitelee seisovaa Valerianusta kädestä antautumisen merkkinä. Hevosen edessä polvistuva henkilö on Philippus Arabs.
Persialaisessa kuvassa Sapor voittaa Valerianuksen kaksintaistelussa.
Valkokurkkukipuaja

| Valkokurkkukipuaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kipuajat Dendrocolaptidae
Suku::  Isonokkakipuajat Xiphocolaptes
Laji::  albicollis
Kaksiosainen nimi
 Xiphocolaptes albicollis  (Vieillot, 1818) 
Alalajit
 X. a. albicollis  X. a. bahiae  X. a. villanovae 
Katso myös
   Valkokurkkukipuaja Wikispeciesissä   Valkokurkkukipuaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkokurkkukipuaja (Xiphocolaptes albicollis) on Argentiinassa, Brasiliassa ja Paraguayssa tavattava kipuajiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan valkokurkkukipuaja on noin 28–29 cm. Lajin selkä on ruskea ja siinä on heikkoa viirutusta. Siivet ja pyrstö ovat väriltään kastanjanruskeat. Pää on huomattavasti tummempi. Valkokurkkukipuajan nokka on musta, pitkä ja hieman alaspäin kaareva. Kurkku on lajilla valkoinen. Linnun vatsa on ruskea ja valkoviiruinen. Etelänsuomukipuaja (Dendrocolaptes platyrostris) muistuttaa valkokurkkukipuajaa, mutta on huomattavasti pienempi.
Elinympäristö

Valkokurkkukipuajaa tavataan Argentiinan, Brasilian ja Paraguayn kosteista alanko- ja vuoristometsistä. Lajia on tavattu aina 1 800 metrin korkeudesta, mutta yleensä laji elää alle 1 500 metrin korkeudella.
Elintavat

Valkokurkkukipuajat elävät yleensä yksin tai pareittain. Linnut ovat monesti hyvin rohkeita ja kesyjä. Ravintonaan valkokurkkukipuaja käyttää ananaskasveja, joita se etsii melko läheltä maan pintaa. Linnut laulavat erityisesti aikaisin aamulla ja illalla hämärän aikaan.
Kasimir III Suuri

Kasimir III Suuri. Jan Matejkon piirros 1800-luvulta.
Kasimir III Suuri (1310 Kowal, Wloclawekin alue – 1370 Krakova) oli Puolan hallitsija vuodesta 1333 aina kuolemaansa saakka. Hän oli viimeinen Piast-sukuinen hallitsija.
Perhesuhteet

Kasimir III:n vanhemmat olivat kuningas Władysław I ja kuningatar Jadwiga (Jadwiga Kaliska).
Kasimir oli ensin avioliitossa Annan (”Liettuan Aldonan”) ja tämän kuoltua vuonna 1339 Hessenin Adelaiden kanssa. Tästä hän otti avioeron ja solmi avioliiton Kristiinan kanssa ja erosi jälleen. Viimeinen vaimoista oli Jadwiga (Hedwig). Neljästä aviopuolisosta huolimatta hänelle ei syntynyt perijää Puolan valtaistuimelle, joten hän jätti kruunun perinnöksi sisarensa pojalle, Unkarin kuninkaalle Ludvig I:lle.
Hallitsijakausi

Kasimir Suuri loi Puolan suurvalta-aseman, jonka talous nojasi suurelta osin Krakovan lähistöllä Wieliczkassa sijaitseviin suolakaivoksiin. Hän myös edisti uudisasuttamista, rakennutti uusia kauppareittejä ja loi keskitetyn hallinnon länsimaisten esikuvien mukaan. Rauhoittaakseen maan oloja hän lopetti pitkään jatkuneet vihamielisyydet Saksalaisen ritarikunnan kanssa vuonna 1343. Kasimirin aikana julkaistiin Puolan ensimmäisen lakikokoelma ja perustettiin Krakovan yliopisto. Kasimir oli hallitsijana suvaitsevainen juutalaisia kohtaan, vaikka juutalaisvainoja esiintyi samaan aikaan muualla Euroopassa.