stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hiromi Kawakami

| Hiromi Kawakami> 川上 弘美 |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1958
Kansalaisuus:  japanilainen
Kirjailija
Äidinkieli: japani
Palkinnot
 Akutagawa-palkinto, Yomiuri-palkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Hiromi Kawakami (jap. 川上 弘美, s. 1958) on suosittu japanilainen kirjailija, jonka romaanit ovat saaneet useita merkittäviä kirjallisuuspalkintoja, kuten Akutagawa-palkinnon ja Yomiuri-palkinnon.
Hiromi Kawakamin ensimmäinen suomennettu teos Sensein salkku sai Tanizaki-palkinnon ilmestymisvuonnaan 2001 ja oli ehdolla Man Asian -palkinnon saajaksi vuonna 2013. Teos on käännetty neljälletoista kielelle.
Teokset

Sensein salkku (jap. センセイの鞄, Sensei no kaban); suom. Raisa Porrasmaa, S&S 2017 ISBN 978-951-52-4352-2
"Blue moon" teoksessa: Granta: uuden kirjallisuuden areena. 5, Venäjä, Helsinki: Otava 2015 ISBN 978-951-1-29116-9
Aiheesta muualla

Virtanen, Arto: Sakea, haikumainen elämä Kiiltomato. 2.6.2018. Viitattu 7.12.2018. Arvostelu kirjasta Sensein salkku.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Keidasteoria

Keidasteoria on näkemys, jonka mukaan maanviljely alkoi Lähi-idässä ensiksi kuivilla alueilla sijaitsevissa keitaissa, jotka olivat jokien tai lähteiden kastelemia. Keidasteorian esitti 1900-luvun alussa arkeologi Raphael Pumpelly. Hän oli käynyt katsomassa muinaisia keitaiden lähelle rakennettuja Turkmenistanin asuinpaikkoja.lähde?
Keidasteoriaa tuki myöhemmin 1900-luvun alkupuolella tunnettu arkeologi Gordon Childe. Vuonna 1948 eräs tutkija esitti kaivauksiinsa vedoten tulokset, jonka mukaan maanviljely ei alkanutkaan keitaissa, vaan sadeviljelynä riittävän kosteilla aroalueilla ja vuorilla.lähde? Tämä niin sanottu vuorenrinneteoria hyväksyttiin laajalti tutkijoiden parissa.
Sittemmin on taas saatu keidasteoriaa tukevaa näyttöä. Esimerkiksi muinainen Jeriko, jonka asukkaat keräilivät villiviljaa ja siirtyivät ehkä viljelyyn, on luonnonlähteen ja vuoristosta virtaavan joen lähellä. Tell Aswad oli soiden ympäröimällä järven rannalla. Muut varhaiset maanviljelypaikat olivat tulvatasangoilla (Gesher, Mundata Genesaretinjärvestä etelään) tai vuorten juurilta virtaavien jokien "tulvasuistojen" lähellä.lähde tarkemmin?
Monet varhaiset maanviljelykylät, niin sanotut esikeraamiset neoliittiset kylät, sijaitsevat joko sadeviljelylle sopivan rajan kohdalla tai sen kuivemmalla puolella. Selvästi liian kuivia esikeraamisia neoliittisia keskuksia ovat Etelä-Levantin Baidha ja Basta sekä Nahal Hamar, ja Pohjois-Mesopotamian Bougras. Juuri 300 mm rajan kuivemmalla puolella sijaitsevat Tall Abu Huraira ja Tell Mureybat sekä Jeriko. Juuri 300 mm rajan kostealla puolella sijaitsivat Ain Ghazal Jerf al Ahmar ja Ali Kosh. Mutta esimerkiksi Hureyra ja Mureybat jäävät 200 mm:n sademäärärajan sisään.
Kėdainiain rautatieasema

| Kėdainiain rautatieasema,   Kėdainių geležinkelio stotis |
| --- | --- |
 Kedainiain rautatieaseman rakennus
Perustiedot
Sijainti:  55°18′30.4″N, 23°58′41.5″E
Osoite:  S. Dariaus ir S. Girėno g. 5, Kedainiai, Liettua 
Kunta:  Kėdainiai
Valtio:  Liettua
Avattu:  noin 1870 
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Liettuan rautatiet
Kaukoliikenne:  eri puolille Liettuaa: muun muassa  Jonava, Vilna, Šiauliai, Klaipėda
Pysäköinti:  aseman edustalla
Asemarakennus
Lipunmyynti:  Kyllä
 Asemarakennuksen edustaa
Kėdainiain rautatieasema (liett. Kėdainių geležinkelio stotis) on rautatieasema Liettuan keskiosissa sijaitsevassa Kėdainiain kaupungissa. Asemarakennus sijaitsee kaupungin pohjoisosissa, noin 2,5 kilometriä keskustasta. Rautatie kaupunkiin tuli vuoden 1870 tienoilla osana tsaarien Venäjän Itämeren satamakaupungista Liepājasta kohti Ukrainan Romnya rakennettua rautatietä.
Kedainiain asema on yhä merkittävä Liettuan rautateiden (Lietuvos Geležinkeliai) kauttakulkuliikenteen paikkakunta. Se sijaitsee pääkaupunki Vilnasta satamakaupunki Klaipėdaan vievällä radalla Vilnan asema–Jonava–Kedainiai–Šiauliai–Telšiai–Kretinga–Klaipėdan asema. Kėdainiai sijaitsee myös Helsingistä Baltian läpi Varsovaan hahmotellun eurooppalaisen Rail Baltica -ratahankkeen varrella.
Aiheesta muualla

Liettuan rautateiden reittihaku (englanniksi) (litrail.lt)
Baltian  rataverkon kartta (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaunoruohokaija

| Kaunoruohokaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Ruohokaijat Neophema
Laji::  pulchella
Kaksiosainen nimi
 Neophema pulchella  Shaw, 1792 
Katso myös
   Kaunoruohokaija Wikispeciesissä   Kaunoruohokaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kaunoruohokaija (Neophema pulchella) on kaakkoisaustralialainen värikäs kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Kaunoruohokaijan pituus on noin 20 cm ja paino 35–46 grammaa. Sen höyhenpuku on selästä ja päälaelta kirkkaan vihreä, alapuoli keltainen, siiven keskimmäiset ja pienet yläpeitinhöyhenet ja naama siniset. Koiraan siivellä on punaruskea siipijuova, siipisulkien reunat ja siiven alapeitinhöyhenet ovat tummansiniset ja pyrstö vihreä. Naaraan naama on vaaleamman sininen, ja siltä puuttuu siiven punertava juova. Nuori lintu on himmeämmän värinen.
Esiintyminen

Kaunoruohokaijat elävät Australian kaakkoisosassa Queenslandin kaakkoiskulmasta Victorian pohjoisosiin. Kannan suuruus on noin 20 000 yksilöä. Laji oli häviämässä 1900-luvun alussa, mutta kanta alkoi elpyä 1920-luvulla. Kaunoruohokaijoja pyydystettiin häkkilinnuiksi ja ammuttiin piirakantäytteiksi. Ne ovat enimmäkseen paikkalintuja. George Shaw kuvaili lajin holotyypin Uudesta Etelä-Walesista.
Elinympäristö

Kaunoruohokaijat asuvat harvapuustoisilla heinämailla ja vuorenrinteillä sekä vesireittien varrella.
Lisääntyminen

Lajin lisääntymisaika on elokuusta joulukuulle. Pesä on tavallisesti puun- tai kannonkolossa. Naaras munii neljästä viiteen munaa, joita se hautoo noin 20 päivää. Poikaset jättävät pesän neljän viikon ikäisinä, ja ne saavat aikuisen höyhenpuvun noin neljän kuukauden ikäisinä. Pari pesii toisinaan kahdesti kesän aikana.
Ravinto

Kaunoruohokaijojen ruokavalio koostuu siemenistä ja kasvien osista, joita se etsii maasta. Siementen osuus lisääntyy kuivan kauden lopulla. Syödessään se on hyvin peloton ja väistää ihmistä tavallisesti kävellen. Kuumimman ajan iltapäivästä linnut lepäävät pensaiden tai puiden siimeksessä. Ne käyvät juomassa vain kerran päivässä.
Guy Kawasaki

Guy Kawasaki vuonna 2015.
Guy Kawasaki (s. 1954) on yhdysvaltalainen riskisijoittaja. Hän työskenteli Apple Computerilla vuodesta 1984 alkaen, markkinoiden menestyksekkäästi Macintosh 128K -tietokonetta. 90-luvulla Kawasaki jätti Applen ja siirtyi ACIUS-yhtiön toimitusjohtajaksi. Myöhemmin hän perusti Fog City Software -yhtiön. Nykyään Kawasaki toimii kalifornialaisen Garage Technology Ventures -sijoitusyrityksen toimitusjohtajana.
Kawasaki on tunnettu tietotekniikkatuotteiden markkinoinnin kehittäjänä, joka teki tunnetuksi evankeliointi-tyyppisen markkinointimenetelmän. Hän on kirjoittanut tietotekniikan markkinoinnista useita kirjoja.
Honolulussa syntynyt Kawasaki on suorittanut psykologian kandidaatin tutkinnon Stanfordin yliopistossa ja kauppatieteiden maisterin tutkinnon Kalifornian yliopistossa.
Teokset

Kawasaki on kirjoittanut muun muassa seuraavat kirjat:
The Art of the Start (2004) ISBN 1-59184-056-2
Rules for Revolutionaries (2000) ISBN 0-88730-995-X
How to Drive Your Competition Crazy (1995) ISBN 0-7868-6124-X
Hindsights (1995) ISBN 0-446-67115-0
The Computer Curmudgeon (1993) ISBN 1-56830-013-1
Selling the Dream (1992) ISBN 0-88730-600-4
Database 101 (1991) ISBN 0-938151-52-5
Kawasaki, Guy: Macintoshin tapaan.  (Alkuteos The Macintosh Way)  Porvoo: Uusimaa, 1989.  ISBN 951-95509-4-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
GuyKawasaki.com
Garage Technology Ventures
"A brief history of mine" (Arkistoitu – Internet Archive) - Kawasaki kertoo elämästään
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Kauluriluri

| Kauluriluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Lurit Lorius
Laji::  chlorocercus
Kaksiosainen nimi
 Lorius chlorocercus  (Gould, 1856) 
Katso myös
   Kauluriluri Wikispeciesissä   Kauluriluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kauluriluri (Lorius chlorocercus) on lurien sukuun kuuluva kirkasvärinen kaija.
Koko ja ulkonäkö

Kaulurilurin pituus on noin 28 cm ja paino noin 200 g. Se muistuttaa aitoluria. Sen höyhenpuvun yleisväri on punainen. Päälaki ja otsa ovat mustat, kaulan sivuilla on musta vaakaraita ja kurkun ja rinnan välissä kulkee kapea keltainen raita. Siivet ovat päältä vihreät, alapuolelta siniset ja punaiset. Pyrstö on punainen ja sen kärki on leveälti ruskea. Nokka on punaoranssi, iiris oranssi ja koivet tummanharmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun nokka on ruskehtava ja iiris ruskea ja musta väri puuttuu kaulan sivuilta.
Esiintyminen

Kauluriluri elää Salomonsaarilla ja Papua-Uuden-Guinean itäosissa. Lajin elinympäristön laajuus on 20 000–50 000 neliökilometriä. Lajin populaation koko on 10 000–50 000 yksilöä. Kauluriluria pidetään myös lemmikkilintuna, mutta Suomessa sen lemmikkikanta on olematon tai hyvin pieni.
Elinympäristö

Kaulurilurit asuvat alavien maiden metsissä ja vuorten alarinteillä kilometrin korkeudelle saakka, etenkin palmumetsiköissä. Laji liikkuu yleensä pienissä parvissa tai pareittain.
Lisääntyminen

Pesintä tunnetaan vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Naaras munii kaksi munaa. Muna on kooltaan 30 × 24 mm.
Ravinto

Kaulurilurit syövät ainakin siitepölyä, mettä, kukkia ja siemeniä.
Kedrovyi

| Kedrovyi (Кедро́вый) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Tomskin alue, alla kaupungin sijainti alueella (tulossa)
 Kedrovyi
 Koordinaatit: 57.56222°N, 79.56017°E 
Valtio:  Venäjä
Feneraatiopiiri:  Siperian federaatiopiiri
Alue:  Tomskin alue
Väkiluku (2010):  2 451
Aikavyöhyke:  UTC+7 (MSK+4)
Postinumero:  636615 (lähikylät Pudino yms. 636620 tai 636623)
Suuntanumero(t):  +7  38250
 
 kedradm.tomsk.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kedrovyi (ven. Кедро́вый) on öljyntuotantoa varten perustettu pikkukaupunki Tomskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Obin läntisen Parabel-sivujoen Tšuzik-haaran varrella 345 kilometriä Tomskista luoteeseen.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 2 451 henkeä. Lähikylien maaseutuasukkaat mukaan luettuna Kendrovoin kaupunkipiirissä oli 3 948 asukasta. Lähikylistä suurin on runsaan 1000 asukkaan Pudino, joka sijaitsee linnuntietä runsas 7 kilometriä kaupungista länteen.
Vuonna 1982 paikalle perustettiin öljynporaajien asutus, josta vuonna 1987 tuli kaupunki. Kedrovyi on Pudinon öljyn- ja kaasuntuotantoalueen keskus.
Kaupungissa on lentokenttä, mutta ympärivuotinen maantieyhteys on vasta rakenteilla. Kendrovoon idästä johtava maantieyhteys on suurelta osin savipohjainen ja liikennöitävissä parhaiten kesäkautena. Sateiden jälkeen tie voi olla erittäin huonokuntoinen. Kaupungin läheisyydessä tietä on vahvistettu betonilaatoin.
Aiheesta muualla

Kedrovyin alueesta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (kedradm.tomsk.ru)
Kuvia kaupunkiin johtavalta maantieltä sateiden jälkeen (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (gorod.tomsk.ru)
Helsingin Sanomien kuukausiliitteen 8/2012 kuvia Pudinon kylästä ja Kedrovyista (hs.fi)
Al-Mansur (abbasidi)
"Viisauden talo"

Bagdadin ”Viisauden talon” (bayt al-hikma) perustajaksi mainitaan usein joko al-Mamun tai Harun al-Rashid. Historiallisista lähteistä tällaista tietoa ei löydy. Nähtävästi kyseessä oli sassanidien hallinnosta peritty virasto, palatsin kirjasto, joka koostui persialaisista runoteoksista, ja sen otti käyttöön jo al-Mansur. Viraston tärkein tehtävä oli koota ja säilyttää Iranin historiaan liittyvää kirjallisuutta, jota käännettiin pahlavista arabiaksi. Al-Mansurin tieteellisten harrastusten takia sillä mahdollisesti oli myös astronomiaan ja matematiikkaan liittyviä tehtäviä, mutta kääntämistyötä kreikasta arabiaan ei siellä harjoitettu. Se ei liioin ollut mikään akatemia, jossa tieteitä olisi opetettu eikä oppineitten kohtaamispaikka.
Aikalaislähteet

Hallitsijanimeä al-Mansur (”voittaja”) ei löydy arkeologisesta aineistosta, kuten kolikoista, lasipainoista tai sineteistä. Tiedot al-Mansurista ovat peräisin myöhemmästä islamilaisesta perimätietokirjallisuudesta, jonka kertomukset eivät täytä historiatieteen vaatimuksia. Volker Popp pitää nimeä pseudonyyminä, joka viittaa Jeesukseen todellisena hallitsijana. Taustalla olisi ollut iranilainen ajatus Jumalasta varsinaisena hallitsijana. Poppin mukaan islam ei uskontona ollut vielä syntynyt.
Tarinoita kalifista

Perimätietokirjallisuuden mukaan al-Mansur syntyi abbasidiperheeseen, joka oli muuttanut Hijazista vuonna 714. “Hänen isänsä, Muhammedin, isoisoisä oli Abbas ibn Abd al-Muttalib, Muhammedin setä ja hänen äitinsä berberinainen”. Perimätiedon mukaan al-Mansur veljensä Abu-l-Abbasin (kalifina al-Saffah 750–754) salamurhan jälkeen järjesti vuonna 755 Abu Muslim Khorasanin salamurhan. Abu Muslim oli johtanut abbasidijoukot voittoon umaijadien dynastiaa vastaan  sisällissodassa vuosina 749–750. Al-Mansurin hallitessa hän oli kalifin alainen ja Iranin ja Transoxianan johtaja.
Tarinoiden mukaan al-Mansur vangitsi imaami Abu Hanifan. Kerrotaan myös, että Malik ibn Anas (711–795), malikiittikoulunnan perustaja, oli joutunut ruoskituksi, jolloin al-Mansur järjesti hänelle hyvityksen. Andalusialaisen lähteen mukaan al-Mansur oli tilannut Malikilta lakiteoksen Muwatta' ja vaatinut, että kaikki noudattavat sitä.
Al-Mansurin kerrotaan kuolleen vuonna 775 pyhiinvaellusmatkalla Mekkaan. Hänet haudattiin matkan varteen yhteen sadoista haudoista jotka oli kaivettu hänen ruumiinsa piilottamiseksi umaijadeilta. Kuollessaan kalifi jätti taakseen aarrekammion, jossa oli kuusisataatuhatta dirhamia ja neljätoista miljoonaa dinaaria. Häntä seurasi kalifina hänen poikansa al-Mahdi.
Arabialainen historioitsija Al-Masudi kertoo Kultaisissa niityissä ja timanttikaivoksissa anekdootteja jotka kuvasivat kalifin luonnetta. Hän kertoo sokeasta runoilijasta, joka lausuu kahdesti umaijadeille suunnattuja ylistysrunoja tietämättään al-Mansurille, abbasidikalifille. Al-Mansur palkitsi runoilijan säkeistään. Al-Masudi kertoo myös tarinan al-Mansurin lähelle tulleesta nuolesta, jonka sulkiin ja varteen oli kaiverrettu säkeitä. Säkeet saivat hänet tutkimaan epäoikeudenmukaisesti tuomitun hamadanilaisen aatelisen tilannetta ja vapauttamaan hänet. Teoksessa on myös kuvaus pahaenteisistä säkeistä, jotka al-Mansur näki kirjoitetun seinälle juuri ennen kuolemaansa.
Hänen apulaisensa Jamra kertoo tarinan siitä, miten al-Mansur kohteli alideja. Al-Mansurin lähtiessä viimeiselle pyhiinvaellusmatkalleen hän jätti miniälleen Ritalle varastojensa avaimet, mutta kielsi tätä avaamasta tiettyä ovea paitsi jos olisi aivan varma siitä, että al-Mansur oli kuollut. Kun hän oli kuollut, Rita ja hänen miehensä, Muhammad ibn Mansur al-Mahdi avasivat oven ja löysivät sieltä kaikkien al-Mansurin surmauttamien alidien ruumiit. Näitä oli kaikista ikäluokista, mukaan lukien pikkulapsia ja vanhuksia. Jokaisen ruumiin vasempaan korvaan oli merkitty nimi ja sukuluettelo. Tarina todisti al-Mansurin brutaalista alidien kohtelusta.
Mercian kuninkaan Offan (757–796) mankus, eli kultadinaari, al-Mansurin dinaarin kopio. Siinä yhdistyy latinankielinen piirtokirjoitus OFFA REX arabialaisen piirtokirjoituksen kanssa. Kolikosta pystyy yhä lukemaan islamilaisen kalenterin vuoden 157 (773–774 jaa.). British Museum.
Kawasaki Ki-56

Kawasaki Ki-56 1940-luvulla.
Kawasaki Ki-56 (jap. 一式貨物輸送機) oli japanilainen kaksimoottorinen kuljetuskone, jota käytettiin toisen maailmansodan aikana. Liittoutuneet tunsivat sen nimellä Thalia.
Niitä rakennettiin yhteensä 121 kappaletta vuosien 1940–1943 välillä.
Tekniset tiedot > Yleistä

Miehistöä koneessa oli neljä; lentäjä, perämies, suunnistaja ja radisti. Matkustajia mahtui korkeintaan 14. Pituutta oli 14,9 metriä ja korkeutta 3,6 metriä. Siipiväli oli 19,96 metriä. Kawasaki Ki-56 painoi tyhjänä 4 672 kiloa ja täyteen lastattuna jopa yli 8 000 kiloa.
Tekniset tiedot > Suorituskyky

Kawasaki Ki-56:n maksiminopeus on 400 kilometriä tunnissa ja se nousee ilmaan 12 minuutissa 38 sekunnissa.
Kirjallisuutta

Francillon, Ph.D., René J. Japanese Aircraft of the Pacific War. Putnam & Company, 1970 (toinen painos 1979). ISBN 0-370-30251-6.
Wihtori Kause

Wihtori Kause (synt. Pelander, 15. joulukuuta 1870 – 28. huhtikuuta 1961) oli suomalainen sahateollisuusmies, joka harjoitti merkittävää sahaustoimintaa 1920- ja 1930-luvulla Suojärvellä Laatokan Karjalassa.
Kirjallisuutta

Timo Kause: Kerrankos kirves kiveen käy. Timo Kause, Luvia 1993. ISBN 952-90-4979-X.
Timo Kause: Sahurit. Timo Kause, Luvia 2006. ISBN 952-92-1023-X
Aiheesta muualla

Heikki Nuoranne: Muistelmia Torasjoen saha osakeyhtiön toiminnasta ja talvisodan alkamsesta Suojärvellä v. 1939 (Evakkoinstituutti) (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Kazanin lentoasema

Kazanin lentoasema eli Kazanin kansainvälinen lentoasema (ven. Международный аэропорт Казань,  Meždunarodnyi aeroport Kazan, IATA: KZN, ICAO: UWKD) on eurooppalaisen miljoonakaupunki Kazanin kansainvälinen lentoasema Tatarstanissa, Venäjällä. Se sijaitsee noin 30 kilometriä Kazanin keskustasta eteläkaakkoon.
Kazanin lentoaseman sijainti Tatarstanissa
Lentokenttä on Venäjän Tatarstanin tasavallan paikallisen lentoyhtiön, lentoyhtiö Tatarstanin kotikenttä.
Modernisointihanke

Lentokentällä on meneillään laaja, monivuotinen modernisointi- ja rakennushanke. Lentoaseman uusi terminaali 1A otettiin käyttöön ja lentokentän kaikki kansainvälinen liikenne siirrettiin sinne joulukuussa 2012. Venäjän rautatiet on rakentanut kentälle ratayhteyden, jota ollaan nopeuttamassa. Tavoitteena on, että lentomatkustajat pääsisivät Kazanin kantakaupungista kentälle 25 minuutissa 140 kilometriä tunnissa kulkevan junan avulla.
Kazan oli kesällä 2013 maailmanlaajuisen opiskelijaurheilukilpailun, Universiadien tapahtumakaupunki. Myös vuonna 2018 odotetaan lyhytkestoisia matkustajahuippuja kaupunkiin, koska kaupunki on eräs Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen pelipaikkakunnista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kazanin lentoasema Wikimedia Commonsissa
Kazanin lentoaseman sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (venäjäksi) (airport.kazan.ru)
Terminaali 1A
Kazanin lentoasema on Tatarstanin kansallisen lentoyhtiön kotikenttä.
Perttu Olli

Perttu Olli (s. 18. heinäkuuta 2002) on suomalainen pesäpalloilija. Olli edustaa Superpesiksessä pelaavaa Kempeleen Kiriä. Kempeleen Kirin lisäksi hän on edustanut Superpesiksessä kasvattajaseuraansa Vimpelin Vetoa ja Kankaanpään Mailaa. Olli on saavuttanut kaksi SM-pronssia kaudella 2020 ja kaudella 2023. Hän pelaa sisäpelissä etenijänä tai vaihtajana ja ulkokentällä kopparina tai polttolinjassa. Olli on pelannut 117 Superpesiksen runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hän on lyönyt viisi kunnaria ja 12 tavallista juoksua, tuonut 90 juoksua ja kerännyt 369 kärkilyöntipistettä. Olli on pelannut 25 Superpesiksen ylempien pudotuspelien ottelua. Näissä otteluissa hän on lyönyt yhden kunnarin ja neljä tavallista juoksua, tuonut seitsemän juoksua ja kerännyt 65 kärkilyöntipistettä. Olli on pelannut kuusi Superpesiksen alempien pudotuspelien ottelua. Näissä otteluissa hän on lyönyt kaksi tavallista juoksua, tuonut seitsemän juoksua ja kerännyt 26 kärkilyöntipistettä. Uran tilastot päivitetty kauden 2024 jäleen.
1. divisioona (talvisota)

Divisioonan, pääosin varusmiehistä koottujen, 1. ja 2. prikaatin joukot kohtasivat tulikasteessaan runsaasti puna-armeijan panssarivaunuja. Kuvan T-26 on 17. joulukuuta 1939 Kollaanjoella.
Talvisodan 1. divisioona perustettiin ylimääräisten harjoitusten päätyttyä (kenttäarmeijan keskitysten jo tapahduttua) Kannaksen armeijan esikunnan määräyksestä 25. lokakuuta 1939 suojajoukkoihin kuuluneista yksiköistä.
Perustaminen

Karjalan armeijan esikunta perusti 1. divisioonan 25. lokakuuta 1939 yhdistämällä suojajoukkoihin kuuluneet pääosin varusmiehistä muodostetut 1. ja 2. prikaatin. Divisioonalle alistettiin myös suojajoukkojen L- ja M-ryhmät. Divisioonan esikunta perustettiin 1. prikaatin esikunnan henkilöstöstä.
Divisioonan alaiset yksiköt olivat:
1. prikaati (1. Pr), jossa kolme pataljoonaa ja patteristo
2. prikaati (2. Pr), jossa kolme pataljoona ja patteristo
3. prikaati, joka alistettiin suojajoukkotaisteluiden aluksi muualle, mutta palautettiin sodan alkupäivinä takaisinlähde?
Lipolan ryhmä
Jääkäripataljoona 2 (JP 2)
Erillinen pataljoona 5 (ErP 5)
Muolaan ryhmä
Jääkäripataljoona 3 (JP 3)
Erillinen pataljoona 4 (ErP 4)
Komentajat

Kenraalimajuri Taavetti Laatikainen 21. helmikuuta 1940 asti
Eversti Armas-Eino Martola 21. helmikuuta alkaen.
Keskittäminen

Divisioona perustettiin suojajoukkoihin kuuluneista yksiköistä, joiden keskittäminen (ja osin niiden perustaminen) Karjalankannakselle oli käytännössä tapahtunut 5.–6. lokakuuta 1939 annetuilla käskyillä. Ne olivat suojajoukkokokoonpanossa alueella valmiina perustamiskäskyn aikana. Divisioona liitettiin II armeijakuntaan.