stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
V (vuoden 1984 televisiosarja)
Sarja Suomessa

Sarjaa esitti ensimmäisenä televisiokanava MTV 12. tammikuuta 1988 alkaen. Ohjelmaa esitettiin tuolloin tiistaisin kello 19.00 alkaen. Sarja esitettiin kokonaisuudessaan kymmenosaisena sarjana. Kuuden jakson esittämisen jälkeen MTV keskeytti sarjan esittämisen katsojapalautteiden ja ohjelmaneuvoston suosituksen vuoksi. Television ohjelmaneuvosto suositteli siirtämään sarjan esitysaikaa myöhemmäksi, vedoten MTV:n vuonna 1987 allekirjoittamaan sopimukseen, jossa televisioyhtiö oli sitoutunut näyttämään väkivaltaa sisältävät televisio-ohjelmat vasta kello 21.00 jälkeen. Ohjelmaneuvoston mielestä sarjassa oli lapsille sopimatonta väkivaltaa, ja sen ilmapiiri on ahdistava. Ohjelma jakoi katsojien kesken mielipiteet kahtia. MTV:n ohjelmapäivystykseen tuli vihaista palautetta lähinnä keski-ikäisiltä naisilta, kun taas kiittävää nuorilta pojilta ja heidän isiltään. Sarjan esittäminen jatkui MTV:llä lauantaina 4. kesäkuuta 1988 alkaen 25. kesäkuuta 1988 saakka, jolloin sitä esitettiin lauantain myöhäisillan ohjelmistossa.
Sarja esitettiin uusintana vuonna 1998 MTV3-kanavalla yöaikaan. Helsingin Sanomien toimittaja Jarkko Jokelaisen kirjoitti artikkelissaan vuoden 1998 uusintaesityksen aikaan, että: "ulkoiselta asultaan V on auttamatta vanhentunut kymmenessä vuodessa", ja että "avaruusalukset näyttävät hymyilyttävän alkeellisilta ja tehosteet ovat kankeita."
Alfta

| Alfta |
| --- | --- |
 Alftan kirkko
 Alfta
 Koordinaatit: 61°20′54″N, 16°05′01″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Gävleborgin lääni
Maakunta:  Hälsingland
Kunta:  Ovanåker
Väkiluku (31.12.2023):  2 418
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Alfta on taajama Ovanåkerin kunnassa Gävleborgin läänissä Hälsinglandin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 2 418 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Tunnettuja henkilöitä

Emy Storm (1925–2014), näyttelijä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alfta Wikimedia Commonsissa
Wilhelmus van Nassouwe

| Wilhelmus van Nassouwe |
| --- | --- |
 Laulun sanat 1600-luvulta
Valtio:   Alankomaat
Säveltäjä:  tuntematon
Sanoittaja:  tuntematon
Sävelletty:  1574
   Kansallislaulu Yhdysvaltain laivaston soittokunnan soittamana 
Wilhelmus van Nassouwe on Alankomaiden kansallislaulu. Sen nimi lyhennetään usein muotoon Het Wilhelmus. Kappaleen sanoitukset ovat peräisin vuosien 1568 ja 1572 väliseltä ajalta ja sävelmä vuodelta 1574. Tämä tekee laulusta maailman vanhimman kansallislaulun, vaikkakin Japanin Kimi ga yon sanoitus on vieläkin vanhempi.
1700-luvulla Wilhelmus van Nassouwesta tuli suosittu Oranian kuningasperheen kannattajien suosima laulu, vaikkei se vielä ollutkaan koko maan kansallislaulu. Huolimatta tästä se oli niin suosittu, että se esitettiin kuningatar Vilhelmiinan kruunajaisissa vuonna 1898. Laulusta tuli Alankomaiden kansallislaulu 10. toukokuuta 1932.
Laulu esitetään kansallisissa juhlissa tai urheilutapahtumissa, yleensä vain kerran. Sen tulisi, mikäli mahdollista, olla viimeinen esitetty musiikkikappale. Kun vieraan valtion valtionpäämies tai lähettiläs otetaan vastaan, on Het Wilhelmus lupa soittaa vain, mikäli joku Hollannin kuningasperheen jäsenistä on läsnä.lähde? Tämä sääntö on lähes ainutlaatuinen maailmassa; yleensä kyseisessä tilanteessa soitetaan protokollan mukaan sekä vierailijan että isäntämaan kansallislaulu.
Sanoitukset

Kappaleen sanoituksissa on kaikkiaan viisitoista säkeistöä. Niistä yleensä lauletaan vain ensimmäinen, juhlallisissa tilaisuuksissa joskus myös kuudes. Kuudennen säkeistön sanat, jotka puhuvat taistelusta tyranniaa vastaan, saivat aikaan sen, että saksalaiset miehittäjät kielsivät laulun 1940. Sanoitus on siitä hämmentävä, että siinä julistetaan isänmaanuskollisuuden lisäksi kunnioitusta Espanjan kuninkaalle (holl. "Koning van Hispanje"). Tämä kuvaa hollantilaisten isänmaanystävien ristiriitaisia tunteita Espanjan vastaisen sodan aikana. Yhtäältä he halusivat olla Espanjan kuninkaan, joka oli samalla myös Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan vaaleilla valittu ja laillinen keisari, uskollisia alamaisia, toisaalta tämä uskollisuus vei heidät ristiriitaan heidän isänmaanrakkautensa ja protestanttisen uskonsa kanssa.
Ensimmäisen ja kuudennen säkeistön sanat ovat:
Suorasanainen käännös suomeksi:
Muiden säkeistöjen sanat hollanniksi:
Hymni on akrostikon, mikä tarkoittaa, että säkeistöjen alkukirjaimet muodostavat sanan tai lauseen. Tässä tapauksessa niistä muodostuu nimi Willem van Nazzov, joka on Vilhelm Nassaulaisen yksi kirjoitusmuoto.
Sergei Okulov

Sergei Okulov 1930-luvulla.
Sergei Okulov (25. syyskuuta 1853 Suistamo, Suomen suuriruhtinaskunta – 8. helmikuuta 1940 Kuopio, Suomi) oli Suomen ortodoksisen kirkon pappi, sielunhoitaja, opettaja, kasvattaja, sisälähetystyön tekijä ja kirjailija.
Varhaisvaiheita > Syntymä ja lapsuus

Sergei Okulov syntyi kirkon vahtimestari Nikolai Okulovin (1824–1874) ja hänen puolisonsa Maria Petrovnan perheeseen esikoisena. Heille syntyi lisäksi vielä kaksi poikaa ja seitsemän tytärtä. Ajan tavan mukaan, koska kysymys oli papiston jäsenen perheestä, heidät merkittiin Venäjän kansalaisiksi. Sergei Okulovista tuli Suomen kansalainen vasta vuonna 1920.
Okulovit olivat jo sukupolvien ajan olleet kirkon palveluksessa, mikä ohjasi nuoren miehen elämää jo alusta alkaen. Jo varsin varhain nuori mies halusi oppia eritoten suomen kieltä ja palvella kansaa sen avulla. Tähän häntä ohjasi sekä kodin perintö että yllättäen myös Venäjän kirkko: Pyhä synodi oli nimittäin vuonna 1812 määrännyt, että kun ns. Vanha Suomi liitettiin muuhun Suomeen, alueen kirkoissa olisi käytettävä kansan kieltä eikä kirkkoslaavia kuten siihen asti.
Okulovin kerrotaan olleen jo lapsena hyvin vakava ja uskonnollismielinen, paljon rukoileva; käytös oli hillittyä ja sanat harkittuja eli jonkinlainen ”sisäinen vakavuus” leimasi Okulovin koko elämän. Hän hakeutui heti iän salliessa seminaariin opiskellakseen papiksi.
Varhaisvaiheita > Hengellisessä seminaarissa

Sergei Okulov aloitti seminaarin vuonna 1869; hän alkoikin opiskella erityisen innokkaasti kieliä, eritoten suomea: hän tutustui Kalevalaan ja venäjänsi sieltä runon ”Pohjolan häät”. Kaarlo Merikosken Okulov-elämäkerran mukaan Okulov myös avusti seminaarin suomen kielen opettaja Johannes Albinskia kääntämään jumalanpalveluskirjallisuutta kirkkoslaavista suomeksi.
Merikosken mukaan Okulov alkoi seminaariaikanaan ymmärtää, että kotikylän ihmiset elivät ”hengellisessä pimeydessä”: uskovaisuus oli sanoja ja tapoja vailla syvempää sisäistämistä; vain suomenkielinen hartauskirjallisuus voisi herättää tästä horroksesta.
Asia on myöhemmän tulkinnan (Laitila) mukaan tuskin näin yksinkertainen; Okulov ei niinkään nähnyt käännöstyötä suomalaiskansallisena valistuksena kuin pikemminkin tarpeena vahvistaa ortodoksisuutta Raja-Karjalassa, sillä kuten hän myöhemmin totesi, omakielisen opetuksen puute oli vakava uhka suomalaisille ortodokseille ja saattoi johtaa liiankin helposti uskosta luopumiseen.
Varhaisvaiheita > Pappeus ja avioliitto

Sergei Okulov valmistui hengellisestä seminaarista kesäkuussa 1875 ”ylioppilaan arvolla”. Opinnot jatkuivat hetken ajan hengellisessä akatemiassa, mutta keskeytyivät, kun Pietarin metropoliitta Isidor (virassa 1858–1892) esitti hänen nimittämistään Sortavalan kirkkoherraksi.
Okulov suostui ja solmi myös avioliiton Sortavalan kirkkokuoron jäsenen ja hetkellisen johtajan Maria Romanovin (1859–1939) kanssa; heidät vihittiin tammikuussa 1876 heti vuoden alusta teofaniajuhlaan eli 6. tammikuuta asti kestäneen avioliittoon vihkimiskieltoajan päätyttyä; lukijaksi Okulov oli vihitty jo seminaarissa, ja diakoniksi hänet vihittiin häitä seuranneena sunnuntaina. Muutamaa viikkoa myöhemmin eli 12. helmikuuta (vanhaa ajanlaskua) /30. tammikuuta (uutta ajanlaskua) 1876 Okulov vihittiin papiksi.
Maria ja Sergei Okulov saivat kaikkiaan yhdeksän lasta, joista neljä kuoli nuorina. Yksi pojista suomenkielisti nimensä Ortamoksi, mutta papillinen suku jatkuu sekä poikien että tytärten kautta.
Varhaisvaiheita > Pappina Sortavalassa

Olo Sortavalassa alkoi hyvin: Valamon luostarin igumeni Damaskin (virassa 1839–1881) kutsui uuden kirkkoherran puolisoineen puheilleen. Hän kestitsi heitä vieraanvaraisesti ja myös siunasi nuorenparin pyhällä ikonilla. Tästä alkoi igumenin ja Okulovien loppuun asti kestänyt ystävyys, joka jatkui saman veroisena myöhempienkin igumenien aikana. Vuosien saatossa Okulov avusti luostaria eritoten kääntäjänä, suomentaen tarpeen mukaan sieltä tulleita kirjeitä ja antaen neuvoja ja ohjeita.
Sortavala oli vilkas kauppakaupunki; rajan läheisyys antoi oman merkityksensä asialle. Se ei ollut rajakaupunki vain taloudellisesti vaan myös aatteellisesti: suomalaisen ja venäläisen nationalismin raja kulki juuri siellä.
Vaikka synodi olikin jo varhain määrännyt, että alueella olisi käytettävä valtaväestön kieltä – siis suomea tai karjalaa – 1900-luvun taitteen tienoilla Raja-Karjalaan oli lähetetty venäläissyntyisiä ja pitkälti ummikkovenäjänkielisiä pappeja.
Papiston äidinkielestä riippumatta jumalanpalveluskielenä oli kuitenkin useimmiten kirkkoslaavi, vaikka papisto olisikin osannut suomea, koska seurakuntalaiset olivat tottuneet siihen ja halusivat pitää kirkkoslaavin vaikkeivät ymmärtäneet mitään.
Varhaisvaiheita > Pyhäin Sergein ja Hermanin veljeskunta perustetaan

Okulovin mielestä tämä oli surullinen tilanne, ja vuonna 1880 hän aloittikin keskustelut muiden pappien kanssa suomenkielisestä ortodoksisesta valistustyöstä.
Näistä keskusteluista syntyikin kirkkoherra Vladimir Soboleffin aloitteesta kokonainen yhdistys tässä nimenomaisessa tarkoituksessa; Soboleff lähetti ehdotuksen säännöistä Pietarin hengellisen konsistorin hyväksyttäväksi.
Näin sai alkunsa Pyhäin Sergein ja Hermanin veljeskunta (jäljempänä PSHV); säännöt eivät tahtoneet mennä millään läpi konsistorista, mutta Soboleff keksi lähettää ne vuonna 1884 Suomen senaatille jolla oli valta hyväksyä yleishyödyllisiä järjestöjä; nyt hanke onnistui ja veljeskunta aloitti toimintansa Viipurin katedraalissa pidetyllä rukoushetkellä 12./1. kesäkuuta 1885 (vanhaa/uutta ajanlaskua).
Jäsenmäärä vaihteli alkuvuosina kovin, mutta ajan kanssa se vakiintui.
Päätehtäväksi otettiin valistustyö; kirjasten julkaiseminen oli sensuurista huolimatta helppoa, koska sensuurisäädökset sallivat uskonnollisen kirjallisuuden julkaisemisen ja varsinainen sensuuri kuritti lähinnä suurten kaupunkien päivälehtiä.
Kirkkoherra Okulov paitsi suomensi myös välitti kirjoja, ja vuoteen 1905 asti hän myös varastoi veljeskunnan painattamat suomenkieliset kirjat. Hänen työnsä tässä suhteessa kasvoi mittavaksi; vapaakappaleita kirjoista jaettiin köyhimpiin seurakuntiin, menipä niitä Venäjän puolellekin.
Myös sittemmin kuuluisiksi tulleet tiistaiseurat alkoivat vuonna 1886 ja niiden merkitys vain kasvoi kasvamistaan; tärkeitä toimintatapoja olivat kirkkolaulun kehittäminen ja köyhien koululasten vaateapu – jossa ei tehty eroa luterilaisten ja ortodoksien välillä.
Tarkalleen tuntemattomista syistä tiistaiseurojen toiminta hiipui jo vuonna 1903 ja uudelleen se alkoi vasta vuonna 1924.
Suomen hiippakunta muodostetaan > Arkkipiispa Antonij

Vuonna 1891 Suomen alue, joka oli kuulunut Pietarin hiippakuntaan, erotettiin omaksi itsenäiseksi hiippakunnakseen ja ensimmäiseksi piispaksi nimitettiin apulaispiispa Antonij (Aleksander Vadkovskij); hän sai piispanistuimensa paikaksi Sortavalan.
Uusi arkkipiispa katsoi tärkeäksi tehtäväksi toisaalta valistaa omia uskovaisiaan ja toisaalta pyrkiä poistamaan luterilaisten ylenkatsetta ortodokseja kohtaan. Tässä kohdin kirkkoherra Okulovin apu oli enemmän kuin tarpeen.
Senaattori Y.S. Yrjö-Koskiselle 3. joulukuuta 1893 päivätyssä kirjeessään arkkipiispa toteaa ettei hän pyri hyökkäämään luterilaisuutta vastaan vaan toimimaan ortodoksien oikeuksien puolustajana ja suojelijana – pelkistäen siis: Antonij halusi tehdä kirkollista valistustyötä, ei poliittista propagandaa.
Suomen hiippakunta muodostetaan > Aamun Koitto syntyy

Oman piispan – ja suvaitsevaisen sellaisen – saaminen siivitti eritoten hanketta saada hiippakunnalle oma äänenkannattaja; kirkkoherra Okulovin mukaan lehden olisi oltava
»ortodoksisen valistuksen ja hurskauden kirkas huomen»
Tästä saatiinkin lehden nimeksi Aamun Koitto.
Okulov oli päätoimittaja sekä silloisen lain mukaan myös julkaisija, vaikka PSHV kantoikin taloudellisen vastuun.
Autonomian ajalla Aamun Koitto ilmestyi kerran kuukaudessa 8–12–sivuisena, melko runsaasti kuvitettuna. Lehti painettiin Sortavalassa, koska laki määräsi että lehdet oli painettava julkaisijan kotipaikkakunnalla – ja Sortavalassa sensuuri oli lievempää kun PSHV:n kotipaikalla Viipurissa.
Vuonna 1922 venäläiset seurakunnat ehdottivat lehden muuttamista kaksikieliseksi; ajatus torjuttiin, mutta Valamon luostarin taloudellisella tuella perustettiin kolme vuotta myöhemmin venäjänkielinen rinnakkaislehti Utrennaja  Zarja; Okulov oli senkin vastaava toimittaja, mutta suurimman käytännön vastuun kantoi ensin seminaarin opettaja Nikolai Varfolomejev (Valmo) ja loppuvuodesta 1929 kirkollishallituksen notaari Nikolai Kasanskij (myöh. Kasnio).
Venäjänkielinen lehti lakkautettiin talvisodan alettua eikä sitä perustettu koskaan uudelleen.
Routavuosien koettelemuksia > Arkkipiispa Nikolaj

Vuonna 1898 arkkipiispa Antonij sai ylennyksen ja siirron pois Suomesta; hänen tilalleen tuli arkkipiispa Nikolaj, joka oli aivan eriluontoinen. Se, että näin kävi juuri ensimmäisen sortokauden eli ns. routavuosien alussa, liittynee tuolloin voimistuneeseen panslavismiin.
Aamun Koiton sivuilta voi lukea päätoimittaja Okulovin ja arkkipiispan sanallisia yhteenottoja, jotka aika ajoin kasvoivat rajuiksikin; Okulov itse myönsi eräässä paljon myöhemmässä haastattelussa, että kiistely nimenomaan ummikkovenäläisten papiston jäsenten, eritoten piispojen, kanssa, sai joskus jopa sopimattomia mittoja; eräät tutkijat sanovat, että kyseinen kiistely vaikuttaa joskus suorastaan eräänlaiselta "henkiseltä nyrkkitappelulta".
Nikolaj’n kausi oli vaikeaa aikaa Suomelle, ja ei varmaan ollut puhdas sattuma, että hänen siirtonsa Tverin arkkipiispaksi ajoittui ensimmäisen sortokauden loppuun vuoteen 1905.
Routavuosien koettelemuksia > Arkkipiispa Sergij’n kausi

Kesäkuussa 1905 uudeksi arkkipiispaksi nimitettiin Pietarin hengellisen akatemian rehtori, arkkimandriitta Sergij (Ivan Stragorododskij) vuoden 1906 alusta alkaen. Nimitys herätti vilkasta keskustelua Aamun Koiton palstoilla – eritoten koska vuoden 1906 alusta astui voimaan myös uskonnonvapauslaki, joka mahdollisti kirkosta eroamisen.
Keskustelu jatkui vielä vuoden 1907 puolellakin, ja uutta aihetta antoi 25. – 26./12. - 13. 
heinäkuuta 1907 (vanhaa/uutta ajanlaskua) Valamossa pidetty Suomen hiippakunnan pappeinkokous. Kokouksessa keskusteltiin vilkkaasti mm. uskosta luopumisesta, jumalanpalveluskirjallisuuden suomentamisesta sekä lastenkoulujen opetuskielestä. Okulov ilmoitti jo varhain vetäytyvänsä toimittajantyöstä, koska se vei kohtuuttomasti aikaa suomennokselta. Tosin hän sittemmin muutti mielensä.
Arkkipiispa Sergij nosti kokouksen ulkopuolella esiin kysymyksen venäjän kielen pakollisuudesta opettajakoulutuksessa; tämä siksi ettei olemassa ollut säädöksiä asiasta vaan niitä vasta valmisteltiin.
Arkkipiispa vastusti Aamun Koiton sivuilla ajatusta palvelusten täydestä suomentamisesta, koska tällöin muutettiin palvelusten rakennetta – silti hän torjui jyrkästi ajatuksen että palvelukielenä tai kirkollisten koulujen kielenä olisi aina ja kaikkialla ollut venäjä. Hän kuitenkin lisäsi että kieltä olisi opetettava
» siellä missä se olisi tarpeen»
– kuten rajapitäjissä – sekä lapsille
»siellä missä kansa itse sitä pyytää»
Tilanteesta kasvoi arvovaltakiista ennen muuta synodin ja lehden välille, ja seuraus oli että vuoden 1908 alusta lehti lakkasi ilmestymästä. Nimellisenä syynä oli varojen niukkuus.
Alkoi toistakymmentä vuotta kestänyt lakkautusaika, mutta Suomen itsenäistymisen jälkeen Aamun Koitto alkoi ilmestyä uudelleen.
Routavuosien koettelemuksia > Arkkipiispa Serafim - viimeinen venäläinen piispa

Kun apulaispiispa Kiprian kuoli, todettiin tarvittavan hänelle seuraaja; tehtävään valittiin jälleen Pietarin hengellisen akatemian rehtori, arkkimandriitta Serafim (Aleksander 
Lukjanov). Hänet valittiin venäläisten sotilaspappien aggressiivisen kampanjan johdosta, koska nämä pitivät toisena ehdokkaana ollutta - ja sittemmin myös apulaispiispaksi valittua - katedraalirovasti Mihail Kasanskia aivan liian suomalaismielisenä.
Serafim oli edeltäjästään poiketen täysin ummikkovenäjänkielinen ja jopa haluton 
opettelemaan suomen kieltä.
Tämän vuoksi hän ei ollut alun perinkään mitenkään hyvissä väleissä jo vuonna 1905 rovastin arvon saaneen Okulovin kanssa.
Itsenäisessä Suomessa > Suomi itsenäistyy – ortodoksit joutuvat heitteille

Suomen itsenäistymisen koittaessa joulukuussa 1917 tilanne merkitsi ortodokseille heitteille joutumista; hengellinen yhteys Moskovan patriarkkaan käytännössä katkesi.
Viipurin hengellinen synodi lakkautettiin ja perustettiin aluksi väliaikainen mutta piankin vakinaistettu kirkollishallitus hoitamaan ortodoksien hallintoa.
Samaan aikaan Okulov ja rovasti Sergei Solntsev varoittivat maan hallitusta painostamasta liikaa venäjänkielistä väestöä, eritoten Valamon munkkeja; kirjeessään senaattori E. N. Setälälle he varoittivat, että eritoten yli 50-vuotiaiden painostaminen Suomen kansalaisiksi voisi aiheuttaa luostareissa.
»sokeata kiihkoa aina marttyyriuden tavoitteluun asti»
Erityistä työtä Okuloville aiheutti se, että kansallismielisten luterilaisten, kuten vaikutusvaltaisen lehtori ja kirjailija Ernst Lampénin,
näkemys ortodoksisuudesta oli korostetun mustavalkoinen: Suomen ortodoksinen hiippakunta nähtiin pelkästään Venäjän sortovallan kätyrinä.
Tästä seuraten oli Okulovin, ortodoksien pää-äänenkannattajan päätoimittajana ja siis kirkon virallisena äänenä ylikorostettava suomalaisuutta, yhtäläisyyttä luterilaisten suomalaisten yleisnäkemyksen kanssa sekä pyrkiä tiukasti eroon Venäjän kirkosta ja selvästi venäläisistä piirteistä. Oman erityisen pahan ongelmansa tuotti nyt täyteen vauhtiinsa päässyt ajanlaskukiista.
Itsenäisessä Suomessa > Piispa ja patriarkka vaihtuvat

Tilannetta ei mitenkään auttanut arkkipiispa Sergij’n sijaiseksi vuonna 1917 määrätyn piispa (arkkipiispa 1921) Serafimin itsepintainen yrittäminen pitää Suomen ortodoksinen kirkko venäläisenä ja Moskovan alaisuudessa; pahimman virheen omalta kannaltaan hän teki ryhtyessään tukemaan epäkanonista Karlovcin synodia; hänen mielestään kyseinen ryhmittymä olisi ollut
»Moskovan laillinen sijainen»
– ja sitten aikanaan olisi voitu palata Moskovan alaisuuteen.
Tähän ei suostunut sen enempää Suomen hallitus kuin ortodoksinen kirkollishallituskaan; päätös olisi merkinnyt Suomen ortodoksien irtautumista muusta yhteiskunnasta omalla ajanlaskulla ja omalla kielellä toimivaksi eristyneeksi lahkoksi – mutta tätä ei Serafim suostunut ymmärtämään; hän selitti että hänen piispanvalansa edellytti ehdotonta uskollisuutta kirkolliselle esivallalle – siis Moskovan patriarkalle. Hän unohti - tarkoituksella tai tarkoittamattaan - sen seikan, että sama vala sitoi hänet tottelemaan myös maallista esivaltaa, siis Suomen hallitusta, jolle hän oli myös vannonut uskollisuuttaan saadessaan kansalaisuuden.
Serafim jopa ehdotti, että koko Suomi siirtyisi takaisin hänen mukaansa "taattuun ja turvalliseen" vanhaan ajanlaskuun - mutta tämän ajatuksen valtioneuvosto tyrmäsi suoraan, koska se olisi merkinnyt muusta maailmasta erilleen joutumista.
Lopullinen välirikko tuli, kun Serafim omin valloin yritti estää Suomen kirkon siirtymisen pois Moskovan alaisuudesta - mutta Konstantinopoli torjui hänen kirjelmänsä laittomina.
Monen mutkan jälkeen Serafim siirrettiin lakkautuspalkalle Konevitsan luostariin ja hänen seuraajakseen valittiin virolainen rovasti Herman Aav.
Uusi piispa vihittiin Konstantinopolissa, samalla kun Suomen kirkko liitettiin Ekumeeniseen patriarkaattiin. Tässä prosessissa rovasti Okulovin osuus oli todella merkittävä, joskin hän ei kuulunut varsinaiseen lähetystöön; katsottiin, että hänet tarvittaisiin paremmin Suomessa hoitamassa asioita, ja lähetystöön papiston edustajaksi valittiin suomalaisten kannalta yhtä luotettava mutta hiukan Okulovia nuorempi rovasti Solntsev, koska matka tulisi olemaan erittäin rasittava; isä Sergein jo horjahdellut terveys olisi tuskin kestänyt matkan rasituksia.
Ajanlaskukiistakin ratkesi uuden arkkipiispan taitavalla johdolla 20-luvun jälkipuoliskolla.
Pappien opettajana > Pappisseminaarin rehtoriksi

Vuoden 1918 aikana todettiin että Suomi tarvitsee oman oppilaitoksen ortodoksisten pappien koulutusta varten, koska Pietarin akatemiaan ei ollut enää pääsyä. 1. elokuuta 1918 päätettiin perustaa Sortavalaan aluksi väliaikainen kaksiluokkainen – lukuvuodesta 1920–21 alkaen kolmiluokkainen ja seuraavasta alkaen kuusiluokkainen – pappisseminaari. Tämän laitoksen perustamisesta kantoi suurimman ansion senaattori E. N. Setälä, jolle Okulov ja Solntsev suitsuttavatkin ylenpalttisesti kiitostaan.
Seminaarin johtajaksi – vuodesta 1926 alkaen rehtoriksi – nimitettiin rovasti Okulov, joka vuonna 1926 sai arkkipiispa Hermanin aloitteesta harvinaisen ja hyvin arvostetun mitrarovastin arvon työstään Suomen ortodoksien hyväksi. Kunnianosoitus jäikin ainoaksi lajissaan; edes Okulovia myöhemmin rehtorina seurannut isä rovasti Johannes Suhola, joka käytännössä kasvatti koko sodan jälkeisen pappispolven, ei saanut tätä, vaikka asiaa esitettiinkin.
Pappien opettajana > Kiertolaiselämää

Tilakysymys oli vaikea; Puolustusvoimat oli omin valloin takavarikoinut seminaarille luvatun entisen venäläisen koulun omaan käyttöönsä ja kieltäytyi luopumasta siitä. Tästä johtui että seminaari joutui liki puoleksitoista vuosikymmeneksi viettämään kiertolaiselämää.
Seminaari toimi kaksi ensimmäistä vuotta Okulovin kodissa; vuonna 1920 muutettiin kasööri Lönnbergin taloon Sariolan- ja Tehtaankadun kulmassa ja Valamon luostari luovutti seminaarille edustustostaan kuusi huonetta oppilaiden asunnoksi ja luokiksi. Syksyllä 1922 päästiin muuttamaan Suomen Kirkon Sisälähetysseuran taloon diakonissalaitoksen yhteyteen ja vuonna 1926 Kirkko- ja Syrjäkadun varrella sijainneeseen ns. Araman taloon.
Tällainen kiertolaisuus ja vieraat tilat olivat ajan päälle kestämätön tilanne, joka häiritsi vakavasti jo opiskeluakin.
Harmaantunut rehtori käyttikin joka liikenevä hetki kaiken tarmonsa saadakseen seminaarille laillisesti luvatut tilat.
Myöhempi rehtori (1943–1972) isä Johannes Suhola sanoi vuonna 1975, että vuosien 1918–31 kiertolaiselämä oli monin tavoin enne: sodan ajettua seminaarin evakkoon se joutui toimimaan ensin vuosikaudet ahtaassa yksityisasunnossa Helsingin Neitsytpolulla, josta tuli 50-luvulla lähtö muutamaksi vuodeksi Kirkkonummen Humaljärvelle - josta Kuopioon ensin Ajurinkadun ns. piispojen taloon muutamaksi vuodeksi ja sitten vihdoin viimein omiin tiloihin kirkkokunnan uuteen keskustaloon Karjalankatu 1:een.
Isä Johannes ei ehtinyt nähdä viimeistä muuttoa Joensuuhun vuonna 1992; sen aikana rehtorina oli isä Niilo Karjomaa.
Pappien opettajana > Omaan taloon

Vasta vuonna 1931 Okulovin itsepäisyys tuotti tulosta ja mustalaiselämä loppui: Puolustusvoimat antoi peräksi ja luovutti seminaarille jo vuonna 1918 luvatun venäläisen koulun, johon se oli sijoittanut omin valloin rannikkotykistörykmentti III:n esikunnan.
Isä Sergei oli hyvä rehtori; ankara mutta tarvittaessa lempeä ja taitava opettaja. Kuitenkin vastuu alkoi painaa liikaa, ja vuonna 1926 seminaarin valvojan tehtävät siirrettiinkin häneltä Konstantin Kononoffille. Kuitenkin rehtorin terveys heikkeni yhä, ja vuonna 1930 hänet vapautettiinkin tehtävästä ja myönnettiin 28 800 silloisen markan (noin 5000 nykyisen euron) suuruinen vuotuinen eläke; kokonaan ei Okulov kuitenkaan malttanut jättää rakasta kouluaan, vaan vielä seitsemän vuoden ajan hän opetti kreikan kieltä.
Rehtorin paikan peri isä Nikolai Valmo, joka hoiti sitä vuoteen 1943 asti, mutta käytännössä hänen viimeisen vuotensa rehtorina toimi isä Johannes Suhola, koska isä Nikolai oli jo liian sairas.