stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puolijohde
Puolijohteen toimintaperiaate

Kiinteässä aineessa elektronit voivat olla joko valenssivyöllä tai johtavuusvyöllä. Näiden välissä on niin sanottu kielletty energiavyö, jossa elektronit eivät voi olla. Sähkövirran kuljetukseen osallistuvat vain elektronit, jotka ovat vajaasti täytetyllä vyöllä. Jos valenssivyö on täynnä, virtaa kuljettavat vain johtavuusvyöllä olevat elektronit.
Puolijohteessa johtavuusvyö kylmässä on tyhjä, joten matalissa lämpötiloissa puolijohde toimii eristeenä, mutta huoneenlämmössä lämpövärähtelyt nostavat elektroneja valenssivyöstä johtavuusvyöhön ja puolijohde toimii johteena.
Puolijohteen sähkönjohtavuutta voidaan muuttaa lisäämällä siihen epäpuhtauksia douppauksella. Nämä epäpuhtaudet lisäävät joko elektronien (elektronien ylimäärää) tai elektroniaukkojen (elektronien vajausta) määrää. Näitä kutsutaan n- ja p-tyypeiksi.
Kielletty energiavyö (engl. band gap) viittaa energiaeroon, joka tarvitaan jotta aineesta tulee sähköä johtavaa ja sallii elektronien kulkea läpi. Ääripäissä johtavilla aineilla ei ole eroa, kun taas eristeillä ero on mahdoton ylittää. Puolijohteilla on pieni ero välissä, joka on mahdollista ylittää kun tarpeeksi energiaa käytetään.
Puolijohdetyypit ja -komponentit

N-tyyppisiä puolijohteita saadaan seostamalla rakenteeseen atomeja (esimerkiksi arseenia, As), joilla on enemmän valenssielektroneja kuin isäntäatomeilla (tässä Si). Tällöin ylimääräiset elektronit voivat johtaa sähköä.
P-tyyppinen puolijohde saadaan lisäämällä rakenteeseen atomeja (esimerkiksi booria, B), jolla on vähemmän valenssielektroneja kuin isäntäatomeilla (tässä Si). Tällöin muodostuvat positiiviset aukot toimivat varauksenkuljettajina. Piissä aukoilla on varauksenkuljettajina huonompi liikkuvuus kuin elektroneilla.
Yhdistepuolijohteet ovat kahden tai useamman alkuaineen yhdisteitä, jotka yhdessä toimivat puolijohteena. Niitä käytetään usein LEDeissä, koska niillä on mahdollista tuottaa ihmissilmälle näkyvän valon aallonpituuksia. Joistakin yhdistelmäpuolijohteista pystyy valmistamaan pii- ja germaniumpuolijohteita nopeampia transistoreita. Esimerkiksi galliumarsenidi, galliumarsenidifosfidi, galliumfosfidi, galliumantimonidi, indiumarsenidi, indiumfosfidi ja indiumantimonidi ovat yhdistepuolijohteita.
Galliumnitridi (GaN) ja galliumarsenidi (GaAs) -puolijohteita käytetään korkean energian laitteissa kuten tutkajärjestelmissä. Galliumarsenidilla on normaalilämpötiloissa korkeampi kielletty energiavyö kuin piillä, mikä on merkittävää tietyissä sovelluskohteissa, koska se voi käsitellä korkeampaa energiaa ja silti toimia eristeenä.
Piikarbidiyhdistettä tutkitaan optisen sirun materiaalina sen parempien lämpö-, sähkö- ja mekaanisien ominaisuuksien johdosta.
Puolijohdekomponentteja ovat: diodi, LED (valodiodi), transistori, tyristori, mikropiiri, diac, triac, aurinkokenno
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puolijohde Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Semiconductor
Käännös suomeksi
Risto Meronen

Risto Veikko Tapio Meronen (s. 17. elokuuta 1945 Helsingin maalaiskunta) on suomalainen nyrkkeilijä ja nyrkkeilyvalmentaja.
”Ripa” Meronen edusti Suomea Méxicon 1968 olympialaisten höyhensarjassa (alle 57 kg). Hän hävisi ensimmäisellä kierroksella neuvostoliittolaiselle Valeri Plotnikoville tuomariäänin 0–5. Bukarestin EM-kilpailuissa 1969 Meronen voitti kevyessä sarjassa (alle 60 kg) espanjalaisen Jose Setieun pistein 5–0 mutta hävisi seuraavassa ottelussaan puolalaiselle Ryszard Petekille pistein 0–5. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa Meronen saavutti pronssia vuonna 1965.
Seuratasolla Meronen edusti Viipurin Nyrkkeilijöitä ja Tapanilan Erää. Hän voitti Suomen mestaruuden 57 kilogramman sarjassa vuonna 1965 sekä saavutti 60-kiloisissa SM-pronssia vuonna 1966 ja SM-hopeaa vuonna 1967. Hän otteli ammattilaisena kolme ottelua vuosina 1969–1972 ja voitti niistä jokaisen. Myöhemmin hän on toiminut valmentajana muun muassa Barcelonan 1992 olympialaisissa sekä nyrkkeilykilpailujen tv-kommentaattorina.
Risto Merosen veljet Kari ja Erkki Meronen olivat myös arvokisa- ja ammattilaisnyrkkeilijöitä.
Pertti Purhonen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten nyrkkeily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Tokio 1964 | 67 kg |  |
Teija Sopanen ja Pertti Purhonen elokuussa 1966.
Pertti Ilmari ”Purtsi” Purhonen (14. kesäkuuta 1942 Helsinki – 5. helmikuuta 2011 Porvoo) oli suomalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti. Urheilu-uransa jälkeen hän toimi muun muassa vuonna 1978 perustetun Kriisipalveluyhdistys ry:n toiminnanjohtajana.
Pertti Purhosen puoliso vuosina 1970–1974 oli häntä yhdeksän vuotta vanhempi TV-juontaja Teija Sopanen.
Urheilu-ura

Purhosen nyrkkeilyuran paras saavutus on olympiapronssi Tokiosta 1964. Hän otteli välisarjassa (alle 67 kg) ja voitti australialaisen Francis Robertsin tuomariäänin 5–0, tšekkoslovakialaisen Bohumil Němečekin kehätuomarin keskeytyksellä kolmannessa erässä sekä nigeriläisen Issaka Daborén pistein 3–2. Välierässään hän hävisi Neuvostoliiton Ričardas Tamulisille pistein 0–5.
Purhonen otteli kolmissa EM-kilpailuissa. Belgradissa 1961 hän hävisi 60 kilogramman sarjan avausottelussaan tuomariäänin 0–5 skotlantilaiselle Richard McTaggartille, joka sittemmin voitti kultaa. Moskovassa 1963 Purhonen hävisi 67-kiloisissa Ričardas Tamulisille pistein 0–5, ja Tamulis kukisti seuraavatkin vastustajansa ja voitti kultaa. Rooman EM-kilpailuissa 1967 Purhonen hävisi 67 kilogramman sarjassa tanskalaiselle Jörgen Hansenille kehätuomarin keskeytyksellä ensimmäisessä erässä.
Purhonen voitti Pohjoismaiden mestaruuden 60 kilogramman sarjassa vuonna 1961  sekä 67-kiloisissa vuosina 1963 ja 1967. Hän voitti Suomen mestaruuden 60-kiloisissa vuosina 1960 ja 1961, 63,5-kiloisissa vuonna 1962 sekä 67-kiloisissa vuosina 1963–1968. Hän edusti tuolloin Viipurin Nyrkkeilijöitä.
Viimeiset vaiheet

Purhonen kuoli helmikuussa 2011 pitkällisen sairauden jälkeen. Hän vietti viimeiset elinvuotensa Porvoossa, Näsin sairaalan dementiayksikössä. Hän sairasti Alzheimerin tautia.
Hänet on haudattu Malmin hautausmaalle (40-6-132).
Urheilusaavutuksia

Olympiapronssia Tokio 1964 (nyrkkeily, sarja 67 kg)
PM-kultaa 1961 (60 kg), 1963, 1967 (67 kg)
SM-kultaa 1960–1961 (60 kg), 1962 (63,5 kg), 1963–1968
Teoksia

Purhonen, Pertti: Purtsin stoori. Weilin+Göös 1970.
Mustonen, Pertti  (toim.): Pertti Purhonen: Mitä nyt, Purtsi? Weilin+Göös 1972.
Aiheesta muualla

Pertti Purhosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Purtsi nyrkkeili olympiapronssia ja auttoi alkoholin viemiä. Ylen Elävä arkisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Punamultahauta

Laukaan Hartikasta löytynyt punamultahauta. Kuvassa näkyy myös haudassa säilyneitä liuskerenkaita.
Punamultahauta on suomalaisessa arkeologiassa yleisesti käytetty nimitys sellaisille hautauksille, joissa on käytetty punamultaa hautaamisrituaaleissa joko haudan tai vainajan peittämiseen. Arkeologisessa kaivauksissa punamullan käyttö näkyy punaisena maa-aineksena, jonka yhteydessä esiintyy vainajan jäännöksiä tai sille kuuluvia hauta-antimia tai henkilökohtaisia esineitä. Suomessa punamultaa on käytetty hautauksissa mesoliittisella- ja neoliittisella kivikaudella yleisesti, mutta myös muutamassa varhaismetallikauden hautauksessa. Punamultaa on käytetty jo paleoliittisella kivikaudella ja siitä on eriaikaisia esimerkkejä eri puolilla maailmaa Euroopassa, Afrikassa, Aasiassa, Australiassa ja Amerikassa. Punamultaa on käytetty myös väriaineena kalliomaalauksissa kaikkialla maailmassa.
Puna- tai keltamullan esiintyminen

Kaikki maassa olevat punamultaläiskät eivät ole punamultahautoja. Punainen väri voi johtua maaperän raudasta, joka ilmassa esiintyvän hapen läsnäollessa oksidoituu hematiitiksi (kreik. αἷμα eli haima-/hema- viittaa vereen) ja edelleen hydroksoituu limoniitiksi. Rauta liukenee ensin pohjaveteen, ja kun vesi nousee pintaan, se saostuu oksideina tai hydroksideina maa-aineksen joukkoon muodostaen siihen keltaisten, ruskeiden tai punaisten värien eri sävyjä. Keltamultaa tarkoittava sana okra tulee kreikasta (kreik. ὠχρός tai ōkhrós) tarkoittaen vaaleankeltaista. Näitä luontaisia keltamullaksi kutsuttuja maa-alueita esiintyy paikka paikoin ja ne paljastuvat esimerkiksi keltaisen tai ruskean veden purkautuessa esiin maasta sateisina kausina. Kuivuminen hapekkaassa ilmassa tai altistuminen auringonvalon ultraviolettisäteilylle muuttaa maa-aineksen väriä punaisemmaksi. Joskus punamultakerros löytyykin keltamultakerroksen päältä. Ihmiset ovat myös käsitelleet kelta- ja punamultaa kuivattamalla sitä auringossa tai polttamalla sitä tulessa, jolloin punainen väri syvenee.
Punamulta haudoissa

Latviassa olevan mesoliittisen Zvejniekin kalmiston haudoissa ollutta punamultaa tutkittiin kemiallisesti. Kemiallisessa analyysissa huomattiin, ettei punamulta ollut enää luontaisessa muodossaan vaan että se oli poltettu noin 300–500 °C:n lämpötilassa. Otetuissa näytteissä raudan osuus jauheesta oli vain 20–50 % lopun ollessa kvartsia, illiittiä, kaoliinia ja dolomiittia (saven ja hiedan seosta eli maata). Päätelmäksi tuli, että hautaamiseen käytetty punamulta oli sitä tarkoitusta varten erikseen valmistettu.
Kaikissa punamultahaudoissa asian ei tarvitse olla näin. Hienojakoisena jauheena punamulta voi kulkeutua sadeveden mukana syvemmälle hiekkaan ja värjätä sen punaiseksi. Rajan vetäminen sille, mikä on valmistettua punamultaa ja mikä jälkeenpäin värittynyttä, saattaa olla vaikeaa.
Joskus punamulta on ripoteltu jauheena haudan pohjalle kerrokseksi, johon vainaja lasketaan. Vainaja on saatettu vielä peittää kerroksella punamultajauhetta. Myös hematiitin sekoittamista saveen on havaittu. Savea on sitten sivelty vainajan kasvoille kerrokseksi, joka toimi kuolinnaamiona.
Punamultahautauksia

Kaikki punamultahaudat eivät ole samanlaisia tai edes samanikäisiä, vaan niissä esiintyy runsaasti vaihtelua. Erilaisia punamultahautauksia vertaamalla on huomattu, että samanlaisia hautauksia esiintyy myös ilman punamultaa. Haudassa tavattava punamultakerros ei siten määrittele haudan tyyppiä, vaan se on ainoastaan yksi hautauksen liittyvä piirre, joka on kuitenkin varsin näkyvä. Suomessa on laajassa käytössä termi punamultahauta, mutta muualta se puuttuu lähes täysin. Hautauksia ei yleensä luokitella niiden erityispiirteiden mukaan, vaan luokitteluun käytetään lähes aina aikakautta, jona ne on tehty. Esimerkiksi jo Euroopassa hautatyyppien luettelosta tulisi erittäin pitkä, jos niitä lueteltaisiin jokaisen piirteen mukaan. Suomessa tähän on kuitenkin ollut varaa, sillä kivikautinen kulttuurimme on ollut melko yhtenäistä.
Punamultahautauksia > Suomessa

Vanhin punamultahautaus Suomessa on löydetty Vantaan Jönsaksesta ja se ajoitetaan varovaisesti mesoliittiseksi. Koska mesoliittisiä hautauksia tunnetaan Suomessa hyvin vähän, emme tiedä varhaisten suomalaisten tapoja riittävästi. Sen sijaan kampakeraamisilta kulttuurikausilta tunnemme nykyään yli 60 punamultahautaa tai niitä sisältävää kalmistoa. Vaikka punamultaläiskiä oli epäilty pitkään haudoiksi tai hautoihin liittyviksi piirteiksi, on ensimmäinen punamultakalmistona 1950-luvulla tutkittu kohde ollut Euran Honkilahdella sijaitseva Kolmhaaran asuinpaikka. Pian tämän jälkeen tutkittiin Kokemäen Pispan asuinpaikka, jossa hautoja oli lähes yhtä runsaasti. Vasta näiden tutkimusten jälkeen alettiin kirjallisuudessa käyttää sanaa punamultahauta yleisemminkin. Punamultahautaukset ovat jatkuneet Suomessa kivikauden läpi, mutta vähenivät ja lopulta loppuivat kivikauden päättyessä.
Muita tunnettuja punamultahautoja sisältäviä kalmistoja ovat esimerkiksi Hartikka Laukaassa , Vaateranta Taipalsaaressa , Kukkarkoski Liedossa , Laajamaa Tervolassa , Kangas Kaustisella , Nästinristi Laitilassa, Sätös Outokummussa, Koivumäki Nousiaisissa, Tainiaro Simossa ja Kilteri Vantaalla.
Punamultahautauksia > Suomen lähipiirissä

Venäjällä vaikuttanut neoliittinen kamapakeraaminen kulttuurijatkumo on käyttänyt punamultahautausta yleisesti. Myös näitä kulttuureja vanhempia esimerkkejä tunnetaan. Esimerkiksi Äänisen Peurasaaressa on Peurasaaren kalmistossa tutkittu lähes 180 hautausta, jossa osa vainajat on peitetty punamullalla. Tämä kalmisto on ajoitettu mesoliittiseksi, missä hautojen ajoitukset vievät löydöt aikaan ennen 6000 eaa. Myös idempänä ja pohjoisempana sijaitsevalla Veretjen asuinpaikalla on ollut punamultahautausta. Sekin ajoittuu mesoliittiseksi ja sieltä on löytöjä 8200 eaa. alkaen.
Virosta tunnetaan mesoliittisia hautoja ainoastaan Kivisaaren asuinpaikalta, mutta toisin kuin Suomessa ja Latviassa, täältä ei ole löydetty punamultahautauksia. Narvan keramiikan asuinpaikoillakaan ei punamultaa ole käytetty, mutta tyypillisen kampakeraamiikan asuinpaikoilla on punamultahautauksia tehty esimerkiksi Tamulassa, Valmassa ja Naakamäellä.
Latviassa on Euroopan suurin mesoliittinen Zvejniekin kalmisto, josta tiedetään yli 320 hautausta ja jossa on tehty yleisesti punamultahautauksia. Kalmistossa noin puolet haudosta ovat olleet punamultahautoja ja lopuista on punamulta puuttunut. Kalmiston vanhimmissa haudoissa on punamultaa käytetty eniten. Nämä ajoittuvat 7500 eaa. Punamultahautojen suosio on tämän jälkeen heikentynyt, mutta ne yleistyivät sitten neoliittisen kauden puolivälissä. Tämän jälkeen punamultahautaukset vähenivät taas ja loppuivat kokonaan kivikauden loppuun tultaessa.
Lännessä Skandinaviassa ja Tanskassa punamultahautaus on tunnettu muun muassa mesoliittisessa Ertebøllen kulttuurissa (valokuva ). Esimerkkejä punamultahaudoista löytyy muun muassa Vedbækin kalmistosta Kööpenhaminan lähistöltä ja Skateholmin kalmistoista Ruotsin Skånesta. Nämä haudat on tehty ennen 5000 eaa. Punamultatraditiota harjoitti myöhemmin Suppilopikarikulttuuri, jonka parista on paljon esimerkkejä punamultahaudoista. Myös pohjoisempana Ruotsissa on löydetty punamultahautoja.
Punamultahautauksia > Muualla

Punamultahautauksien määrä vähenee muuallakin kivikauden loppupuolella ja perinne katoaa sitten kokonaan. Esimerkiksi punamultahautaus oli yleinen tapa 3600–2200 eaa. Uralilta Tonavalle ulottuneessa indoeurooppalaisessa Jamnakulttuurissa, jossa maakuoppiin haudattujen vainajien päälle ripoteltiin punamultaa. Tämä kulttuuri tunnetaan myös "punamultahautakulttuurina" (engl. Ochre Grave Culture ja saks. Ockergrab-Kultur). Punamullan käytöstä on lukuisia esimerkkejä yli läntisen Euroopan aina idässä Uralille saakka jo keskimmäiseltä paleolittiselta aikakaudelta asti.
Punamultaa on käytetty jo Afrikassa, mistä kertovat Etelä-Afrikan Blombosin luolan okralöydöt 120 000 vuoden takaa. Tapa esiintyy myös Israelissa Qafzehin luolassa vielä 100 000−90 000 eaa. Kun ihminen levittäytyi Afrikasta muille mantereille, hän vei varmasti mukanaan punamullan käyttämisen perinteen. Kuuluisat australialaiset kalliomaalaukset on tehty punamullalla. Vanhin maininta punamultahautauksesta on Mungojärven punamultahautaus, joka ajoitetaan vähintään 40 000 eaa.
Uudella mantereella esiintyy punamultahautauksia lukuisin esimerkein. Newfoundlandissa löytyi hiljattain intiaanien kalmisto 2500 eaa., jossa useimmat haudat olivat punamultahautoja.
Punamultahautauksia > Neandertalin ihminen

Neandertalin ihmiset (Homo neanderthalensis) kuolivat Euroopassa sukupuuttoon noin 30 000 eaa. Sitä ennen tämä ihmisen laji (tai rotu Homo sapiens neanderthalensis) oli Euroopassa ainoa elävä ihminen, kunnes se sai meistä seuraa (Homo sapiens sapiens) noin 40 000 eaa. Viimeisenä 20 000 vuotena neandertalin ihminen käytti erinäisiin tarkoituksiin väripigmenttejä, jotka olivat hematiittia, limoniittia tai mangaanioksidia eli ruunikiveä. Niitä käytettiin maalaamiseen (luolamaalauksia) ja hautaamiseen. Tämän perinteen varhaisin todettu hetki ajoitetaan 200 000–250 000 eaa., mikä ajoitus on saatu Maastricht-Belvédèreissä Alankomaissa olevalta löytöpaikalta. Paikalta löydettiin neandertalin ihmiselle kuuluva asuinpaikka ja sieltä lukuisia palasia punamaalin mineraaleja.
Aiheesta muualla

Kalmistopiiri: Liedon Kukkarkosken kivikautinen kalmisto
Halinen, Petri: Kaustisen Kankaan Asuinpaikka ja Punamultahaudat, Muinaistutkija, 2/1997
Terhi Mertanen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Vancouver 2010 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Halifax 2004 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Sveitsi 2011 | jääkiekko |  |
Terhi Mertanen (s. 4. huhtikuuta 1981 Joensuu) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa sveitsiläistä ZSC Lions Zürichiä.
Mertanen on edustanut Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta kolmissa olympialaisissa (Salt Lake City 2002, Torino 2006, Vancouver 2010) sekä neljissä MM-kilpailuissa. Hän on saanut pronssia Vancouverin olympialaisissa 2010 sekä MM-kilpailuissa 2004 ja 2011. Ennen Vancouverin kisoja hän oli pelannut 135 maaottelua, joissa hän oli tehnyt 11 maalia ja antanut 19 maalisyöttöä.
Kotimaassaan Mertanen on edustanut Joensuun Kiekko-Karhuja, kuopiolaista KalPaa, Espoo Bluesia ja Oulun Kärppiä. Bluesin riveissä hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 2002 ja 2009.
Merikissat

| Merikissat |
| --- | --- |
 Merikissa (Anarhichas lupus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Kivinilkkakalat Zoarcoidei
Heimo::  Merikissat Anarhichadidae  Bonaparte, 1846
Suvut
 Anarhichas  Anarrhichthys 
Katso myös
   Merikissat Wikispeciesissä   Merikissat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Merikissat (Anarhichadidae) on ahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan Atlantin ja Tyynenmeren pohjoisosista.
Lajit ja anatomia

Merikissojen heimoon kuuluu kaksi sukua ja viisi lajia. Lajit ovat sinimerikissa (Anarhichas denticulatus), merikissa (A. lupus), täplämerikissa (A. minor), idänmerikissa (A. orientalis) ja rengasmerikissa (Anarrhichthys ocellatus). Heimon suurimmat lajit voivat saavuttaa 2,5 metrin pituuden. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat vankkoja, ja erityisesti rengasmerikissan ruumis on pitkä. Pää on suurikokoinen ja leuat ja hampaat ovat kookkaat. Selkäevä on pitkä ja myös peräevä on pitkähkö. Pyrstöevä on kooltaan pieni. Merikissalajien rintaevät ovat suuret ja viuhkamaiset, ja vatsaevät puuttuvat. Merikissoilla ei ole uimarakkoa. Lajien suomut ovat pienikokoiset tai puuttuvat täysin.
Levinneisyys ja elintavat

Merikissalajeja tavataan kylmistä vesistä Atlantin ja Tyynenmeren pohjoisosista. Ne elävät tyypillisesti rannikon läheisyydessä lähellä pohjaa. Kalojen ravintoa ovat kovakuoriset selkärangattomat eläimet, kuten merisiilit, simpukat ja meritähdet. Merikissanaaraiden mäti on suurikokoista, ja lajeilla on mahdollisesti sisäinen hedelmöitys.
Purokoisa

| Purokoisa |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Koisaperhosmaiset Pyraloidea
Heimo::  Heinäkoisat Crambidae
Alaheimo::  Vesikoisat Acentropinae
Suku::  Parapoynx
Laji::  stratiotata
Kaksiosainen nimi
 Parapoynx stratiotata  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Purokoisa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Purokoisa (Parapoynx stratiotata) on pieni, vesistöjen ympäristössä tavattava perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Etusiivet ovat pitkät ja kapeat, pohjaväriltään valkoiset, mutta useimmiten kokonaan vaaleanruskeakehnäiset. Ulompi poikkiviiru erottuu vaihtelevasti, mutta on siiven tyven puolelta tummavarjosteinen. Siiven keskiosassa on valkoinen, mustareunainen täplä. Takasiivet ovat valkoiset ja niissä on selkeä musta poikkiviiru sekä sen sisäpuolella toinen, himmeämpi poikkiviiru. Myös aivan siiven ulkoreunassa on ohut, musta viiru. Siipiväli 21–30 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Purokoisaa tavataan Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki Kiinaan, Euroopassa hyvin laajalle levinneenä. Suomessa havainnot keskittyvät maan eteläosiin. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun puolivälistä elokuun lopulle.
Elinympäristö ja elintavat

Purokoisan elinpaikkoja ovat hitaasti virtaavat vesistöt, mutta perhoset voivat lentää joskus kauemmaksikin. Ne lähtevät liikkeelle melko myöhään illalla ja tulevat valolle. Toukat elävät veden alla kasvinkappaleista tekemänsä suojuksen suojissa. Myös koteloituminen tapahtuu veden alla.
Ravintokasvi

Toukan ravintoa ovat monet vesikasvit, muiden muassa sahalehti (Stratiotes aloides), vesirutto (Elodea canadensis) ja lumpeet (Nymphaea).
Aiheesta muualla

Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q145994  Wikispecies: Parapoynx stratiotata  BioLib: 50778  BOLD: 197857  CoL: 75QXB  EoL: 185027  EUNIS: 306406  Fauna Europaea: 443037  Fauna Europaea (new): 7c0788e1-b4f2-4ab2-af8f-4afd8cbd1a00  GBIF: 1884465  iNaturalist: 451910  IRMNG: 11370698  LepIndex: 19180  LoB: 4383  MaBENA: ParapStrat  NBN: NHMSYS0000503611  NCBI: 1594321  Observation.org: 8471  Open Tree of Life: 3162056
Purjeperhonen

| Purjeperhonen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Ritariperhoset Papilionidae
Alaheimo::  Ritariperhoset Papilioninae
Tribus::  Leptocircini
Suku::  Purjeperhoset Iphiclides
Laji::  podalirius
Kaksiosainen nimi
 Iphiclides podalirius  (Scopoli, 1763) 
Katso myös
   Purjeperhonen Wikispeciesissä   Purjeperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Purjeperhonen (Iphiclides podalirius) on ritariperhosten (Papilionidae) heimoon kuuluva kookas päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Purjeperhosen siipien yläpinnan väri on vaaleankeltainen, jossa on leveitä mustia juovia. Takasiivissä on silmätäplä ja pitkät kannukset. Siipien kärkiväli uroksilla on 58–75 mm välillä. Naarailla siipienväli on 60–91 mm tehden siitä yhden Euroopan kookkaimmista päiväperhosista.
♂
♂   △
♀
♀ △
Levinneisyys ja lentoaika

Purjeperhonen esiintyy Pohjois-Afrikasta Keski-Eurooppaan ja Aasian lauhkeiden osien kautta Länsi-Kiinaan. Britteinsaarilla ja Pohjois-Euroopassa se on vain satunnainen vaeltaja, Baltiassa sitä tavataan yleisemmin kuin Pohjoismaissa. Suomesta lajia on tavattu yksi yksilö Turun Halisista vuonna 1984. Tarkka Suomessa tavattu yksilömäärä on kyllä suurempi, mutta muut havainnot ovat olleet joko liian epävarmoja tai aivan ilmeisesti ihmisen mukana maahan kulkeutuneita eli ns. importteja.
Lajin lentoaika on maaliskuusta syyskuuhun yhtenä tai kahtena sukupolvena.
Elinympäristö ja elintavat

Purjeperhonen elää niityillä, pelloilla ja puutarhoissa.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat oratuomi (Prunus spinosa) ja muut Prunus-suvun lajit sekä orapihlajat (Crataegus).