stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valtionvaakunan ritarikunta

Valtionvaakunan ritarikunnan I luokan ritarimerkki.
Valtionvaakunan ritarikunta (vir. Riigivapi teenetemärk) on korkea-arvoisin Viron ansioritarikunnista. Se perustettiin presidentti Konstantin Pätsin antamalla asetuksella vuonna 1936 Viron itsenäisyyspäivän 24.2.1918 muistoksi. Ritarikunnan merkeillä palkitaan vain maan omia kansalaisia valtion hyväksi suoritetuista teoista ja palveluksista.
Kunnianosoitusta jaetaan viidessä luokassa, joiden lisäksi on olemassa myös erikoisluokka ketjuilla:
Erikoisluokka ketjuilla
1. luokka
2. luokka
3. luokka
4. luokka
5. luokka
Viron tasavallan 90-vuotisjuhlavuotena helmikuussa 2008 jaettiin ensimmäisen kerran Valtionvaakunan ritarikunnan ketjuja uudelleenitsenäistymisen jälkeen. Presidentti Konstantin Pätsille aikoinaan annettu ainoa ketju on edelleen Moskovassa, ja se kuuluu Kremlin heraldiseen kokoelmaan, jonne se todennäköisesti jääkin. Pääministeri Andrus Ansip luovutti ketjun ja ensimmäisen luokan ristin tasavallan presidentti Toomas Hendrik Ilvekselle. Presidentti Ilves puolestaan myönsi ketjun entisille presidenteille: postuumisti presidentti Lennart Merelle ja elossa olevalle presidentti Arnold Rüütelille.
Viron tasavallan presidentti Kersti Kaljulaid ja edeltävä presidentti Toomas Hendrik Ilves puolisoineen. Presidentti Kaljulaidilla valtiopäämiehen tunnuksena Valtionvaakunan ritarikunnan ketju ja ritarimerkki. Edeltävällä presidentillä Ilveksellä I luokan nauha ritarimerkkeineen.
Ritarikunnassa on yhteensä kuusi luokkaa. Ritarikuntamerkkinä on kullattu ns. suuri valtion vaakuna, jossa on keskellä kolme sinistä leijonaa ja vaakunaa reunustaa kaksi monilehtistä tammenoksaa. Vaakunan koko vaihtelee luokittain. Ensimmäisen luokan merkki on halkaisijaltaan 58 mm, toisen ja kolmannen luokan 55 mm sekä neljännen ja viidennen 42 mm. Kääntöpuolella on kohokuvioituina numeroina päivämäärä ”24.2.1918”.
Ritarikuntaketju on kultaa ja leveydeltään 30 mm. Se muodostuu vanhoista virolaisornamenteista, mm. 48 kultalyhteestä. Ketjuun kuuluu myös jalokivikoristeita, yksi rubiini, kolme safiiria ja 96 timanttia. Ketjusta roikkuvan vaakunan halkaisija on 69 mm. Rintatähti kuuluu sekä ketjuun että ensimmäisen ja toisen luokan kunniamerkkiin. Ketjun ja I luokan merkin rintatähti on halkaisijaltaan 87 mm. Keskellä on 42 mm:n valtion vaakuna. Ketjun rintatähti on kultaa, I ja II luokan tähti hopeaa.
Ritarikunnan nauha on tummansininen moireekuvioitu silkkinauha. Oikean olkapään yli kannettavan I luokan nauhan leveys on 105 mm. II ja III luokan merkki kannetaan perinteen mukaan kaulassa 41 mm nauhassa. Rinnan vasemmalla puolella kannettavien IV ja V luokan merkkien nauhan leveys on 35 mm.
Selja Leiwo

Selja Leiwo maajoukkueen pelipaidassa.
Selja Leiwo
Selja Leiwo (s. 27. maaliskuuta 2004) on suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on puolustaja ja hän on pelannut niin keskuspuolustajana, laitapuolustajana ja molemmilla laidoilla. Kaudella 2021 hän edusti Turun Palloseuraa naisten edustusjoukkueessa. Vuonna 2020 hän toimi TPS B-tyttöjen kapteenina. Leiwo aloitti uransa seuroissa Kaarinan Nappulat ja Kaarinan Pojat. Laura Kalmari -turnauksessa Leiwo on pelannut 2002 syntyneiden kanssa (TPS/KaaPo yj) ja 2004 syntyneiden kanssa (Pallo-Iirot). Leiwo on ollut All Stars -joukkueissa Helmariturnauksessa 2018 (2003 syntyneet) ja 2019 (2004 syntyneet). Maajoukkue-edustuksia Leiwolla on U16, U17, U18 ja U19. Leiwo on toiminut U16- ja U17-maajoukkueissa joukkueen kapteenistossa. Vuonna 2021 Leiwo pelasi vuonna 2003 syntyneiden ikäluokan kanssa U19-maajoukkueessa. Talven 2021–2022 aikana Leiwoa haittasi loukkaantuminen.
Kaudella 2022 Selja Leiwo nousi TPS naiset edustuksen aloituskokoonpanoon toivuttuaan vakavasta loukkaantumisesta, TPS pelasi naisten ykköstä 2022. TPS nousi Kansalliseen liigaan kaudeksi 2023. Selja Leiwo on ollut nimettynä 2004 syntyneiden tyttöjen U19-maajoukkueeseen. Leiwo osallistui 2023 U19 tyttöjen EM-jatkokarsintaan Hollannissa. Heinäkuussa 2023 Leiwo sai kutsun 19-vuotiaana Suomen naisten U23-maajoukkueen harjoitusleirille. Kaudella 2023 Selja Leiwo pelasi TPS:n kokoonpanossa Kansallisessa Cupissa 5/5 ottelua ja Kansallisessa liigassa 21 ottelua sekä molemmat karsintaottelut.
Kaudelle 2024 Leiwo on tehnyt sopimuksen Åland Unitedin kanssa, joka pelaa Kansallista liigaa 2024 ja sijoittui 2023 kolmanneksi Kansallisessa liigassa. Helmikuussa 2024 Leiwo sai kutsun Naisten U23 maajoukkueen leirille, mutta ei voinut osallistua pienen lihasvamman vuoksi. Keväällä 2024 Leiwo siirtyi hallitsevan mestarin Kuopion palloseuran pelaajaksi. Kuopion palloseura sijoittui kaudella 2024 Kansallisen liigan hopeasijalle.
Kuopion palloseurassa Selja Leiwon pelipaikka vaihtui laitapelaajaksi. Uusi pelipaikka tuotti peräkkäisissä peleissä maaleja ja maaliin johtaneita syöttöjä ja Leiwo vakiinnutti paikkansa avauskokoonpanossa. Liigakausi katkesi kuitenkin ACL-vammaan josta toivuttuaan Leiwo tähtää takaisin liigahuipulle.  Leiwo on tehnyt KuPSin kanssa jatkosopimuksen kaudesta 2025.
Leiwo on osallitunut myös yhteiskunnalliseen keskusteluun naisjalkapallon tilanteesta Suomessa.
Leiwon ajatuksia juniorijalkapalloilijan arjesta on kirjassa Matkani futaajaksi, jonka on julkaissut Kustannusosakeyhtiö Tammi vuonna 2020. Kirjan ovat toimittaneet Johanna Harkkila ja Ari Virtanen.
Leiwo on palkittu vuonna 2021 TPS:n vuoden nuoren pelaajan palkinnolla ja Naisten Ykkösen Vuoden puolustaja -palkinnolla. Myös kaudella 2022 Leiwo palkittiin TPS:n vuoden nuoren pelaajan palkinnolla. Kaudella 2024 Selja Leiwo palkittiin vuoden yllättäjänä Seurojen Palloliiton itäisen alueen kiertopalkinnolla.
Noguchin lääketieteellinen tutkimuslaitos

| Noguchin lääketieteellinen tutkimuslaitos Noguchi Memorial Institute for Medical Research |
| --- | --- |

Tutkimuslaitoksen tiedot
Sijainti:  Accra, Ghana
Pääkonttori:  Accra, Ghana; koordinaatit: 5.63428°N, 0.1830°W
Yliopisto:  Ghanan yliopisto
Tutkimusala:  epidemiologia, kansanterveys
Johtaja:  prof. Abraham Anang
Noguchin lääketieteellinen tutkimuslaitos (engl. Noguchi Memorial Institute for Medical Research, lyhennys NMIMR) on Ghanan pääkaupunki Accrassa toimiva Ghanan yliopiston erillislaitoksen asemassa oleva kansallinen epidemiologinen tutkimus-, seuranta- ja koulutuslaitos.
Noguchin lääketieteellinen tutkimuslaitos on perustettu vuonna 1979 Ghanan yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan ja japanilaisen Fukushiman lääketieteellisen yliopiston sekä Japanin kehitysyhteistyövirasto JICA:n yhteistyön tuloksena. Tutkimuslaitos on nimetty Ghanassa mikrobiologisia tutkimuksia tehneen ja siellä kuolleen, kupan aiheuttaneen bakteerin löytäneen japanilaisen bakteorologin Hideyo Noguchin (1928) muistoksi.
Laitosta johtaa professori Abraham Anang.
NMIMR toimii esimerkiksi Maailman terveysjärjestön influenssatutkimuksen kansallisena keskuksena. Tutkimuskeskus osallistuu myös koronaviruspandemian covid-19-tautinäytteiden analyysiin maansa epidemiologisena keskuslaboratoriona, asiantuntijoiden ja yleisön kouluttamiseen sekä taudin leviämisen yleiseen torjuntaan. NMIMR vahvisti 12. maaliskuuta 2020 maan terveysministeriölle Ghanan kaksi ensimmäistä covid-19-tapausta. Ghanassa covid-19-tautinäytteitä on sittemmin kuljetettu syrjäseuduilta analysoitavaksi NMIMR:aan Accraan tai Kumasissa sijaitsevaan KCCR-tutkimuskeskukseen (Kumasi Center for Collaborative Research) jopa Zipline Ghana -yrityksen miehittämättömien lennokkien avulla.
Aiheesta muualla

Noguchi Memorial Institute for Medical Research (englanniksi) (noguchimedres.org)
Covid-19 in Ghana (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (ghanahealthservice.org)
Africa CDC Dashboard (Africa CDC:n covid-19-yleiskatsaussivu, sisältäen maakohtaiset, esille klikattavat arvot) (englanniksi) (africacdc.org)
Valtiollisia tai maanosan kansanterveyslaitoksia
| --- | --- |
Eurooppa:   ECDC   RIVM   ISHP   Sciensano   UKHSA   PHE   PHS   PHW   NCPHA   ISCIII   HPSC   Embætti landlæknis   ISS   GÖG   EODY   HZJZ   SPKC   SMLPC   LIH   ANSP   FHI   IPH   INSA   NIZP-PZH   Santé Publique France   INSP   Folkhälsomyndigheten   RKI   IPHS   ÚVZ SR   NIJZ   THL   BAG   SIF   SZÚ   TsHZ   NNK   RRPCEM   Rospotrebnadzor   Terviseamet 
Aasia:   IEDCR   KCDA   NIHRD   NCDC   NIHR   IPI   ICDC   NIPH   IPC   NIPH   NTsOZ   China CDC   IPH   NCPH   NHL   BPKIHS   Pakistanin terveysvirasto   PNIPH   Saudi CDC   NCID   Taiwan CDC   Thai NIH   NIHE 
Afrikka:    Africa CDC   IPA   NICD   EPHI   NMIMR   CPC   KEMRI   INRB   NCDC   IPM   IPM   INS   NCDC   IPCI   ZNPHI   IPD   NIH Somalia   PHI   NIMR   INH   IPT   UVRI 
Amerikka:   ANLIS   IAL   ISP   INCIENSA   PHAC   INS   IPK   INSP   INS   CDC 
Muut alueet:  AIHW
Huomaa: Malline on keskeneräinen, eikä toistaiseksi sisällä läheskään kaikkia kansallisia tai ylikansallisia kansanterveyslaitoksia tai -virastoja.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Eric Tigerstedt

Tigerstedt laboratoriossaan 1915.
Eric Magnus Campbell Tigerstedt (14. elokuuta 1887 Helsinki – 20. huhtikuuta 1925 New York, Yhdysvallat) oli suomalainen keksijä, joka kehitti ensimmäisen toimivan järjestelmän äänielokuvien tuottamiseen ja esittämiseen. Tämän työnsä yhteydessä hän teki merkittäviä parannuksia äänisignaalin vahvistimina käytettyihin elektroniputkiin. Häntä kutsuttiinkin ”Suomen Edisoniksi” ja kaikkiaan hän hankki 71 patenttia keksinnöilleen vuosien 1912 ja 1924 välillä.
Tigerstedt-sukuun kuuluneen keksijän vanhemmat olivat vuorihallituksen ylijohtajana ja valtiongeologina toiminut geologi ja dendrologi Axel Fredrik Tigerstedt ja Mary Helena Florence von Schulz. Eric vietti lapsuus- ja nuoruusvuotensa Helsingissä ja Mustilan kartanossa Elimäellä. Hän oli lapsesta lähtien kiinnostunut tekniikasta ja opiskeli innokkaasti matematiikkaa ja fysiikkaa. 11-vuotiaana hän rakensi yksinkertaisen valokuvauskoneen ja sen jälkeen muun muassa sähkömoottoreita, paristoja, kipinälennättimen ja jopa salakuuntelujärjestelmän, jonka avulla hän saattoi kuunnella kotitalossaan käytyjä keskusteluja. Näistä harrastuksista huolimatta Tigerstedtin koulumenestys oli heikkoa ja hän joutui riitaan isänsä kanssa ja lähti kotoaan 15-vuotiaana. Tigerstedt työskenteli tämän jälkeen viilarina ja asentajana eri konepajoissa ja laivatelakoilla Helsingissä. Hän siirtyi myöhemmin asentajaksi puhelinalalle ja palasi kotiin sovittuaan riidat isänsä kanssa.
Äänielokuvan kehittäminen Saksassa

Vuonna 1908 Tigerstedt muutti Saksaan jatkamaan opintojaan. Hän suoritti siellä ylioppilastutkinnon ja alkoi opiskella sähkötekniikkaa Cöthenin Friedrichs-polyteknikumissa. Cöthenissä hän ystävystyi toisen suomalaisen Albert Nyblomin kanssa ja meni vuonna 1910 kihloihin Nyblomin sisaren Marjatan kanssa. Tigerstedt suoritti polyteknikumissa heikkovirtatekniikan loppututkinnon hyvin arvosanoin vuonna 1911 ja sai päästötodistuksen saman vuoden syksyllä.
Vuoden 1912 aikana Tigerstedt alkoi kehitellä äänielokuvan toteuttamiseen tarvittavaa tekniikkaa. Ystävänsä Albert Nyblomin avulla hän onnistui hankkimaan rahoituksen Berliiniin perustamalleen laboratoriolle. Rahoittajana uudessa vuonna 1913 perustetussa Fotomagnetofon nimisessä yhtiössä toimi ruotsalainen tukkukauppias Axel Wahlstedt ja toisena yhtiökumppanina oli ruotsalainen insinööri Hugo Swartling. Yhteistyö oli kuitenkin hankalaa ja lopulta yhtiö hajotettiin tammikuussa 1914 ja Swartling palasi Ruotsiin.
Tigerstedtin ajatuksena oli valokuvata äänisignaali filminauhalle, josta se sitten voitaisiin toistaa filmin esittämisen yhteydessä. Äänen tallentaminen filmille tapahtui fotomagnetofoniksi kutsutulla laitteella, josta Tigerstedt rakensi useita prototyyppejä. Toinen äänielokuvan esittämiseen liittyvä ongelma oli se, miten äänisignaali saataisiin vahvistettua niin voimakkaaksi, että se kuuluisi elokuvateatterin salissa. Tigerstedt yritti ensin käyttää signaalin vahvistamiseen Lieben-tyyppisiä katodisädeputkia, mutta hän joutui pian huomaamaan, että ne eivät sopineet tarkoitukseen. Tigerstedt alkoi valmistaa itse Lee De Forestin alun perin keksimiä triodielektroniputkia, joissa oli lasiputken sisällä tyhjiössä alumiinista tai kuparista valmistetut hila- ja anodielektrodit sekä hiillytetystä bambukuidusta valmistetut hehkulangat. Tigerstedtin menetelmä elokuvafilmin analogisesta valoääniraidasta säilyi yleisenä tekniikkana näihin päiviin saakka.
»Tulee vielä aika, jolloin ihmiset istuvat kodeissaan ja seuraavat maailman tapahtumia laitteella, jota nimitän sähköiseksi silmäksi. Kun ihmiset tottuvat äänielokuvaan, tulevat he pian ottamaan käyttöön myös sähköisen silmän. Tulen antamaan sille nimen elektroftalmoskop.» 
(Tigerstedt vuonna 1913.)
Elektroniputken parantaminen

Tigerstedt onnistui useiden kokeiden jälkeen kehittämään sellaisen elektroniputken, joka vahvisti äänisignaalia moninkertaisesti verrattuna Lieben-putkiin ja hän esitteli kehittämäänsä järjestelmää pienelle tutkijaryhmälle helmi-maaliskuussa 1914. Tigerstedt hankki patentit triodiputkissa käyttämiensä elektrodien lieriörakenteelle sekä putken päälle asennetulle rautapeltiselle kuvulle, jonka tarkoitus oli estää ulkopuolisten magneetti- ja staattisen sähkön kenttien vaikutus putken toimintaan.
Muutot ja avioero

Pian patenttihakemusten jättämisen jälkeen Tigerstedt joutui kuitenkin Venäjän kansalaiseksi luokiteltuna henkilönä poistumaan Saksasta ensimmäisen maailmansodan puhjettua heinäkuussa 1914. Saksan valtio takavarikoi Tigerstedtin patentit. Hän sai niistä sodan jälkeen korvausta, mutta Saksassa silloin vallinnut hyperinflaatio kutisti korvaussumman olemattomaksi.
Tigerstedt siirtyi vähäksi aikaa Suomeen ja muutti sen jälkeen Ruotsiin ja sitten 1915 Tanskaan, jossa hän jatkoi äänielokuvatekniikan kehittämistä Petersen & Poulsen -nimisen yhtiön osakkaana. Hän tutustui tanskalaiseen keksijään Valdemar Poulseniin (1869–1942), joka oli kehittänyt teräslankamagnetofonin eli telegrafonin. Tanskassa Tigerstedt kehitti myös laitteen, jolla lentokoneessa peräkkäin istuvat lentäjät saattoivat keskustella keskenään lennon aikana. Laitteeseen kuului osana erittäin pieni korvaan asetettava kuulokekapseli, jolle löytyi pian myös käyttöä huonokuuloisten kuulolaitteena. Ainakin Savon Sanomat 21.5.1917 kertoo, että suomalainen insinööri E. Tigerstedt hakee Tanskassa patenttia taskupuhelimelle. Keksintöön kuului mukana kannettava taskunauriin kokoineni puhelinyksikkö joka yhdyslangan avulla voitiin liittää ympäri kaupunkia vedetyn puhelinverkon pisteisiin. Riehuva maailmansota ilmeisesti hukutti keksinnön unohduksiin. Helmikuussa 1918 Tigerstedt tuli Suomeen osallistumaan sisällissotaan valkoisten puolella radiotoiminnan teknillisenä esimiehenä sotilasarvoltaan vänrikkinä. Hän rakensi salakuuntelulaitteita punaisten puhelinkeskusteluiden seuraamiseksi Savon rintamalla Mouhussa. Lisäksi hän paikallisti punaisten panssarijunan sen hyökätessä ja näin valkoisten tykistö sai tuhottua hyökkäävän junan. Junan paikallistamisessa Tigerstedt käytti   Wheatstonen sillan kytkentää, kun junan akseli teki raiteiden väliin oikosulun ja sai näin mitattua sähköisen vastuksen ja sen muuttumisen kun juna kulki. Ansioistaan Eric Tigerstedt sai vapaussodan IV luokan ristin miekan ja ruusun kera.
Vuonna 1919 Tigerstedt meni Kööpenhaminassa naimisiin siellä vaikuttaneen suomalaisen taidemaalarin Ingrid Linnea Ruinin kanssa; hänen aiempi kihlauksensa Marjatta Nyblomin kanssa oli jo sitä ennen purkautunut. Pariskunnalle syntyi poika Carl Axel Waldemar vuonna 1921, mutta muuten avioliitto osoittautui epäonnistuneeksi ja päättyi eroon pian pojan syntymän jälkeen.
Avioeronsa jälkeen Tigerstedt palasi 1922 joksikin aikaa Suomeen ja asui Mustilan kartanossa Elimäellä. Avioeron yhteydessä hänen entinen vaimonsa oli takavarikoinut tavaroita, joiden joukossa oli Tigerstedtin työpajan laitteita. Ilman näitä laitteita Tigerstedt ei pystynyt aloittamaan uudelleen tutkimustyötään, ja hän päätti 1923 lähteä Yhdysvaltoihin.
Ura Yhdysvalloissa

Yhdysvalloissa Tigerstedt tapasi Thomas Alva Edisonin, jonka kanssa hän oli ollut jo aiemmin kirjeenvaihdossa, ja perusti The Tiger Manufacturing Co -nimisen yrityksen, joka valmisti kolmipiirisiä kideradiovastaanottimia ja kryptografoneita. Meksikon hallitus osti kaksi tällaista kryptografonia, ja radioidenkin myynti lähti hyvin käyntiin. Huhtikuun 20. päivänä 1924 Tigerstedt joutui kuitenkin auto-onnettomuuteen ja loukkaantui siinä vakavasti. Pian sen jälkeen hän sairastui tuberkuloosiin, joka levisi nopeasti eri puolille elimistöä, muun muassa munuaisiin, joista toinen jouduttiin poistamaan leikkauksessa. Tigerstedt kuoli huhtikuussa 1925 New Yorkissa. Hänen tuhkauurnansa tuotiin Suomeen ja haudattiin Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Kirjallisuutta

Hotakainen, Markus: Eric Tigerstedt: Suomen Tesla.  Helsinki:  Aula & Co, 2023.  ISBN 978-952-364-305-5
Kuusanmäki, J. – Rumpunen, Kauko – Vuorinen, Pertti: AO: Lisiä historiaan.  Pertti Vuorinen, 1998.  ISBN 952-90-9878-2
Kuusela, A. M. Pertti: E. M. C Tigerstedt, "Suomen Edison".  Insinööritieto, 1981.  ISBN 951-793-395-9
Tyne, Gerald F. J.: Saga of the Vacuum Tube.  H. W. Sams, 1977.  ISBN 0-672-21470-9
Aiheesta muualla

Stammeier, Jenni: Suomalainen keksijänero patentoi kannettavan telefoonin ensimmäisenä maailmassa – jo yli sata vuotta sitten.  Yleisradio.
Tanninen, Antero: Eric Tigerstedt, Suomen Edison. (Arkistoitu sivu.)
E. M. C Tigerstedt – Suomen Edison. Tekniikan museon verkkonäyttely. (Arkistoitu sivu.)
The Tiger Manufacturing Company – Tarina suomalaisesta keksijästä ja epäonnesta
Radiomuseossa: Suomessakin on Edison. Suomen Kuvalehti 1.12.1934, nro 49, s. 21. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
Suomalainen keksijänero sodan ja rauhan palveluksessa. Hakkapeliitta 11.12.1934, nro 50, s. 10. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
"Suomen Edison" räjäyttää punaisten panssarijunan ilmaan Savon rintamalla keksimänsä nerokkaan laitteen avulla. Hakkapeliitta 23.3.1937, nro 12–13, s. 13. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
"Suomen Edisonin" apulainen Savon rintamalla antaa lisätietoja lehdellemme. Hakkapeliitta 4.5.1937, nro 18, s. 12. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
Tigerstedt, Erik hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Oikos (lehti)

Oikos on vuonna 1949 perustettu ekologiaan keskittyvä tieteellinen julkaisu, jota toimitetaan Lundin yliopistossa Ruotsissa.
Oikoksen perusti Nordic Society Oikos, joka koostui joukosta pohjoismaisia ekologeja. Tavoitteena oli tiivistää pohjoismaisten ekologien yhteistyötä, joka oli pirstoutunut toisen maailmansodan kaaoksessa, sekä luoda julkaisukanava kasvavalle ekologian tieteenhaaralle. Ajan kuluessa kirjoittajakunta on laajentunut maailmanlaajuiseksi. Vuonna 1978 perustettu Ecography, aikaisemmin Holartic Ecology, toimii Oikoksen sisarjulkaisuna.
Oikoksen päätoimittajina ovat toimineet:
1949-1965 Christian Overgaard Nielsen, Kööpenhamina
1965-1989 Per Brinck, Lund
1989-2004 Nils Malmer, Lund
2004- Per Lundberg, Lund.
Namibian tiede- ja teknologiayliopisto

| Namibian tiede- ja teknologiayliopisto> Namibia University of Science and Technology |
| --- | --- |
 Yliopiston insinööritieteiden kampusta (2009).
Perustettu:  1994 (Polytechnic of Namibia); nykynimelle 2015
Tyyppi:  julkinen
Opiskelijoita:  11 200
Sijainti:  Windhoek,  Namibia
Sivusto:  www.nust.na
Namibian tiede- ja teknologiayliopisto (engl. Namibia University of Science and Technology, lyhennys NUST) on julkinen yliopisto, joka toimii Namibian pääkaupunki Windhoekissa. Nykyistä yliopistoa edelsi vuonna 1994 perustettu, Namibian teknillisenä yliopistona (engl. Polytechnic of Namibia) tunnettu oppilaitos. Nykyisen nimensä oppilaitos sai vuonna 2015 annetulla säädöksellä.
Yliopistossa opiskelee noin 11 200 opiskelijaa, joista melko tarkasti puolet oli naisia ja puolet miehiä.
Espanjalaisen CSIC-tutkimuskeskuksen Webometrics-yliopistorankingissa tiede- ja teknologiayliopisto listattiin Afrikan yliopistojen 123. sijalle ja maailmanlistan sijalle 3791. Namibialaisista yliopistoista NUSTia korkeamman sijoituksen sai Namibian yliopisto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Namibian tiede- ja teknologiayliopisto Wikimedia Commonsissa
Namibia University of Science and Technology (englanniksi) (umultirank.org)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Namibia University of Science and Technology
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Käännös suomeksi
Kianto

Kianto on suomenkielinen sukunimi. Kianto-nimisiä henkilöitä:
Hildur Kianto, o.s. Molnberg (1882–1941), Ilmari Kiannon puoliso
Ilmari Kianto (1874–1970), suomalainen kirjailija
Mervi Kianto (s. 1947), pianisti ja pianopedagogi
Uolevi Kianto (1917–2000), suomalainen opettaja, toimittaja ja kirjailija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Thomas Stenström

| Thomas Stenström |
| --- | --- |
 Stenström vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. tammikuuta 1988 (ikä 36) Uddevalla, Ruotsi
Ammatti:  muusikko
   [ ohje ]  
Thomas Stenström (s. 19. tammikuuta 1988 Uddevalla) on ruotsalainen laulaja-lauluntekijä. Hänen esikoisalbuminsa Nåt annat, nån annanstans ilmestyi vuonna 2012. Läpimurron hän teki vuonna 2014 kappaleella "Slå mig hårt i ansiktet". Stenström oli mukana Ruotsin Vain elämää -ohjelmassa (Så mycket bättre) vuonna 2021.
Yksityiselämä

Stenström on varttunut Uddevallassa ja asuu nykyisin Tukholmassa. Hän on naimisissa ja hänellä on lapsi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thomas Stenström Wikimedia Commonsissa
Rantasalo

Rantasalo on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Aili Rantasalo (1902–1958), taidemaalari
Ilari Rantasalo (1916–1999), Helsingin yliopiston kansanterveystieteen professori, Viljo Rantasalon poika
Inkeri Rantasalo (1917–2010), konserttilaulaja ja pianisti
Mauri Rantasalo (1891–1962), jääkärikapteeni
Onni Rantasalo (e. Björni, 1883–1977), kansanedustaja, maanviljelysneuvos ja kartanonomistaja
Sulho Rantasalo (e. Björni, 1889–1947), maanviljelijä, opettaja ja musiikkimies, Onni Rantasalon veli
Vilho Rantasalo (1881–1961), kansanperinteen tutkija ja julkaisija
Viljo Rantasalo (e. Björni, 1887–1983), professorin arvon saanut pediatriikan dosentti, Onni Rantasalon veli
Björni

Björni on ollut seuraavien henkilöiden sukunimi:
Frans Fredrik Björni (1850–1930), suomalainen rusthollari, taloustirehtööri ja valtiopäivämies
Onni Rantasalo (e. Björni, 1883–1977), kansanedustaja, maanviljelysneuvos ja kartanonomistaja, Frans Fredrik Björnin poika
Sulho Rantasalo (e. Björni, 1889–1947), maanviljelijä, opettaja ja musiikkimies, Frans Fredrik Björnin poika
Viljo Rantasalo (e. Björni, 1887–1983), pediatriikan dosentti, Frans Fredrik Björnin poika
Cayman Airways

| Cayman Airways |
| --- | --- |
 Cayman Airwaysin Boeing 737-300
 IATA: KX  –  ICAO: CAY 
Kutsukoodi:  CAYMAN
Perustettu:  1968
Laivaston koko:  8
Kohteiden määrä:  12
Solmukohdat:  Owen Robertsin kansainvälinen lentoasema
Kotipaikka:   George Town, Grand Cayman, Caymansaaret
Kanta-asiakasohjelma:  Sir Turtle Rewards
Cayman Airways (IATA: KX, ICAO: CAY) on caymansaarelainen lentoyhtiö. Sen kotikenttä on Owen Robertsin kansainvälinen lentoasema Grand Caymanin saarella.
Cayman Airways aloitti toimintansa heinäkuussa 1968. Se tuli kokonaan hallituksen omistamaksi joulukuussa 1977.
Kohteet

Caymansaaret
Cayman Brac
Grand Cayman
Little Cayman
Jamaika
Kingston
Montego Bay
Kuuba
Havanna
Yhdysvallat
Boston
Chicago
Fort Lauderdale
Houston
Miami
Orlando
Tampa
Laivasto

Heinäkuussa 2015:
4 Boeing 737-300
2 de Havilland Canada DHC-6-300 Twin Otter
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Cayman Airwaysin Boeing 737-300