stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Msta
Joen kulku

Msta alkaa Mstinon tekojärvestä, joka sijaitsee Vyšni Volotšokin pohjoispuolella. Joki virtaa aluksi noin 50 kilometriä kohti pohjoista. Joenkulkua seuraa kapeana vyöhykkeenä peltoalue, jonka yhteydessä on myös niitä viljeleviä kyliä. Siirryttyään Novgorodin alueen puolelle, levenee peltovyöhyke ja kylät suurenevat. Joki alittaa Rybinskiin johtavan ja Bolgojen kautta kulkevan valtatien. Kun Mstaan yhtyy koillisesta tuleva Uverjoki, kääntyy Msta aluksi länteen mutta myöhemmin se jatkaa kohti luodetta. Joen yläjuoksulla on pitkiä koskiosuuksia, jotka ovat melojien suosiossa. Siellä se virtaa Borovitšin kaupungin läpi. Joki saapuu alavalle seudulle, jossa sen kulkusuunta vaihtelee maaston epätasaisten korkeusvaihteluiden vuoksi eri suuntiin. Lopulta se virtaa harvaan asuttujen seutujen läpi. Alavat alueet kuuluvat Ilmajärven, Olhavanjoen ja Laatokan alankoalueeseen. Mstajoki on seudun suurin joki, johon yhtyvät lopulta kaikki seudun joet. Mstan suistoalue monine suistohaaroineen on vuodenaikojen mukaan vuoroin tulvivaa ja sitten kuivuvaa kosteikko- ja suoaluetta. Suistoalueen länsipuolella aukeaa Ilmajärvi seudun suurimpana järvenä. Suistoalueen vesistöalue on matalaa ja mutaista. Jokeen nouseville laivoille on rakennettu oma Siversovin kanava, joka oikaisee suoraan Olhavanjokeen. Jokien välillä on Ilmajärvellä vain 3–8 kilometriä väliä, riippuen mistä suistohaarasta se mitataan. Joki on nykyään purjehduskelpoinen suistosta Holovan sivujoelle asti. Joen keskivirtaamia mitataan 84 kilometriä suistosta ylöspäin sivujoen Hubkan yläpuolelta. Keskivirtaamaksi ilmoitetaan 202 m³/s.
Nimen etymologiaa

Joen nimi ei tarkoita venäjäksi mitään. Monien kielentutkijoiden mukaan joen nimitys perustuu itämerensuomalaiseen sanaan musta, joka on muuntunut nykyiseen muotoonsa.
Historiaa

Viikinkien idäntie kulki Ilmajärvestä ylävirtaan Mustajokea ja Tsnajokea pitkin sekä Tvertsajoelle ja sieltä alavirtaan Volgalle tunnetaan jo varjagiajoilta asti. Tästä on todisteena huomattavat arkeologiset löydöt näiden jokien varsilta. Vyšni Volotšokin vesitie rakennettiin vanhan viikinkien idäntien reitille. Se yhdisti Itämeren Kaspianmereen laskevaan Volgan vesistöön. Tämä kanavajärjestelmä oli 1700–1800-luvuilla Venäjän tärkein Euroopan ja Aasian välinen tavarankuljetusreitti. Mustajoki oli osa tätä vesitietä. Sen merkitys rupesi vähenemään 1860-luvulla rautatien valmistumisen jälkeen. Laivojen koon kasvaessa isommat jokilaivat eivät voineet enää käyttää tätä vesitietä vaan rupesivat käyttämään Volgan–Itämeren vesitietä. Nykyään Mustajoki ja muu osa vesitietä on enimmäkseen huviveneily- ja retkeilykäytössä.
Eräs joen koskiosuus
Riippusilta joen keskijuoksulla Borovitšissä
Tiesilta Borovitšin kaupunkialueella
Arkistokuva joen jääkannen räjäytysryhmästä
Näkymä joen kapeasta sivujuovasta. Vastarannalla erottuu jokisaari
Rautatiesilta joen alajuoksulta
Valuma-alue

Mstajoki kuuluu Nevan vesistöalueessa Laatokan valuma-alueen Olhavanjoen valuma-alueeseen, jonka Mstan valuma-alueessa se sijaitsee. Msta, joka alkaa Mstinojärvestä, muodostaa Olhavanjoen valuma-alueen pääuoman 445 kilometriä pitkän keskiosuuden ja Mstinoon laskeva Tsna 160 kilometriä pitkän latvaosuuden. Pääuomaa on yhteensä 848 kilometriä . Valuma-alueen pinta-ala on 23 300 neliökilometriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Msta Wikimedia Commonsissa
Kanoottireitti Berezaika-Msta (330 km) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Rurikinlinnan tutkimukset (venäjäksi)
Austr í Görðum: tulkintoja viikinkiajalta(venäjäksi)
Olhavanjoen vesistöalue. Msta on kartassa oikealta Ilmajärveen laskeva joki. Ilmajärvestä vesi virtaa edelleen Olhavanjoen, Laatokan ja Nevan kautta Itämereen.
Luettelo antiikin filosofian termeistä

Tämä on luettelo antiikin filosofian keskeisimmistä termeistä. Termit ovat kreikankielisiä, ellei toisin mainita.
Kirjallisuutta

Peters, F. E.: Greek Philosophical Terms: A Historical Lexicon.  NYU Press, 1970.  ISBN 0814765521
Ludlow’n linna

| Ludlow’n linna> Ludlow Castle |
| --- | --- |
 1100-luvulla rakennettu keskustorni ja portti sisäpihalle
Sijainti:  Ludlow, Englanti
Koordinaatit:  52°22′1.92″N, 2°43′22.8″W
Rakennustyyppi:  kivilinna
Rakennuttaja:  Walter de Lacy
Omistaja:  Powisin jaarli
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ludlow’n linna (engl. Ludlow Castle) on keskiaikainen, nykyään raunioitunut linna Ludlow’n kaupungissa Englannin Shropshiren kreivikunnassa.
Linnan on luultavasti perustanut Walter de Lacy noin vuonna 1075. Walter de Lacy nuoremman kuoltua vuonna 1241 linna siirtyi de Genevillen suvun omistukseen ja 1300-luvun alussa avioliiton kautta Roger Mortimerille. Viimeisen miespuolisen Mortimerin kuoltua linna päätyi Yorkin herttuan Rikhard Plantagenetin omistukseen. Lancasterien joukot ryöstivät linnan ruusujen sodassa.
Arkkitehtuuri

Linna sijaitsee helposti puolustettavalla kallionkielekkeellä Temejoen mutkassa. Sisemmän sisäpihan pohjoispäädyssä sijaitsee Pyhän Maria Magdalenan kappeli, jonka pyöreä ulkomuoto on hyvin epätavallinen.
Asuinrakennus, joka on kiinni luoteistornissa ja pohjoismuurissa, on kolme kerrosta korkea ja sen lattiat ovat hävinneet.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Linnan virallinen sivu
Sisempi sisäpiha, mustalla 1000- ja 1100-luvun, violetilla 1100-luvun, sinisellä 1200-luvun, keltaisella 1300-luvun, oranssilla 1400-luvun, punaisella 1500-luvun ja vaaleanvioletilla 1600-luvun rakennusvaiheet.
Luettelo Carl Barksin sarjakuvatuotannosta

Luettelo Carl Barksin sarjakuvatuotannosta on pituutensa vuoksi jaettu useaan eri osaan. Katso:
Luettelo Carl Barksin sarjakuvatuotannosta (1940-luku)
Luettelo Carl Barksin sarjakuvatuotannosta (1950–1954)
Luettelo Carl Barksin sarjakuvatuotannosta (1955–1959)
Luettelo Carl Barksin sarjakuvatuotannosta (1960-luku)
Luetteloissa ei ole mukana yksisivuisia sarjoja tai kansikuvia, eikä tällä hetkellä myöskään ei-Disney -sarjakuvia, kuten Anselmi Panda.
Lähteet luetteloille

Matti Eronen: Carl Barks' Surviving Comic Book Art.  Matti Eronen, 1994.  ISBN 952-90-5644-3
Inducks-tietokanta (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Luettelo Carl Barksin sarjakuvatuotannosta”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Luettelo Enonkosken julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Enonkosken julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Enonkosken kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Tämä luettelo on osa valtakunnallista Suomen julkisten taideteosten ja muistomerkkien luettelointia. Luettelossa on pysyvästi julkisilla paikoilla olevia taideteoksia, muistomerkkejä ja muistolaattoja sekä hautausmailla olevia yleisiä muistomerkkejä ja patsaita. Luettelossa ei mainita rakennusten sisällä ja suljetuilla sisäpihoilla olevia julkisia teoksia eikä yksittäisten hautojen veistoksia. Teokset ovat luettelossa nimensä mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Sijaintipaikka on puiston, aukion, rakennuksen tai muun vastaavan nimi ja/tai katuosoite. Alue tarkoittaa kaupunginosaa/kunnanosaa, taajamaa, kylää, osa-aluetta tai asuinaluetta. Karttalinkki osoittaa teoksen sijaintipaikan kymmenien metrien tarkkuudella. Paljastusvuosi on teoksen julkistuksen tai paljastuksen vuosi sijaintipaikalla (suluissa on mainittu valmistumisvuosi, jos se poikkeaa huomattavasti paljastusvuodesta).
| Julkinen teos | Paikka | Alue | Kartalla | Tekijä | Paljastusvuosi | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Enonkosken ensimmäisen kirkon muistokivi | Enonkosken kirkon vierellä, Kirkkotie 2 | Kirkonkylä | 62.0894°N, 28.9175°E |  |  |  |  |
| Sankarimuistomerkki (Sankariristi) | Enonkosken kirkon sankarihautausmaa, Kirkkotie 2 |  | 62.0897°N, 28.9169°E |  |  |  |  |
| Turun rauhan 7.8.1743 rajapaalu | Muholantie 40 | Simanala | 62.0199°N, 28.9735°E |  | 1982 |  |  |
| Vapaussodan 1918 valkoisten muistomerkki | Enonkosken kirkon sankarihautausmaa, Kirkkotie 2 |  | 62.0896°N, 28.9167°E | Heinänen, UrhoUrho Heinänen | 1921 |  |  |
Mr. Tambourine Man

| ”Mr>  Tambourine Man” Bob Dylan |
| --- | --- | --- |

Kappaleen tiedot
 Albumilta: Bringing It All Back Home
 Julkaistu: 22. maaliskuuta 1965
 Tuottaja(t): Tom Wilson
 Tyylilaji: folk
 Kesto: 05.28
 Levy-yhtiö: Columbia Records
Bringing It All Back Homen muut kappaleet
| ”Bob Dylan’s 115th Dream” (7.) | ”Mr. Tambourine Man” (8.) | ”Gates of Eden” (9.) |
Mr. Tambourine Man on Bob Dylanin keväällä 1964 kirjoittama ja albumillaan Bringing It All Back Home vuonna 1965 julkaistu kappale. Dylanin versio on täysin akustinen folk-kappale. Kappaleen teki suurelle yleisölle tunnetuksi The Byrds -yhtye, jonka sähköistetty folkrock-versio nousi kesällä 1965 listaykköseksi sekä Yhdysvalloissa että Britanniassa.
Bob Dylanin versio

”Mr. Tamburine Man” sai alkunsa New Orleansin Mardi Gras -karnevaaleilla, joissa Dylan oli helmikuussa 1964 seurueineen. Dylan kertoi siellä ystävälleen haluavansa kirjoittaa kuin Arthur Rimbaud, ranskalainen 1800-luvun symbolisti.
Dylan viimeisteli kappaleen New Yorkissa seuraavien kuukausien aikana. Hän esitti kappaletta monille ystävilleen, kuten laulaja Judy Collinsille ja nauhoitti kappaleen erään ystävänsä kotona huhtikuussa 1964.
Dylan esitti ”Mr. Tamburine Manin” ensi kertaa julkisesti Englannin-kiertueellaan Lontoon Royal Festival Hallissa 17. toukokuuta 1964. Studioäänitykset kappaleesta hän teki New Yorkissa 9. kesäkuuta 1964 ja 15. tammikuuta 1965. Hän ei ottanut kappaletta vielä vuoden 1964 albumilleen Another Side of Bob Dylan, vaan vasta vuonna 1965 julkaistulle albumille Bringing It All Back Home.
Kappaleen kertosäkeessä mainittu “tamburiinimies” perustuu Dylanin muusikkoystävä Bruce Langhorneen, joka kanniskeli mukanaan suurta turkkilaista tamburiinia. Kappaletta on luultu unenomaisen runollisuutensa vuoksi huumelauluksi, mutta Dylan on kiistänyt tämän. Kappale oli myös valmistunut jo ennen kuin Dylan kokeili LSD:tä ensimmäisen kerran.
Vaikka The Byrds oli saanut singlehitin sähköisellä versiollaan kappaleesta vuonna 1965, Dylan jatkoi kappaleen esittämistä konserteissaan akustisena aina vuoteen 1974 asti ja jälleen taas vuodesta 1981 eteenpäin.
The Byrdsin versio

| ”Mr>  Tambourine Man” The Byrds |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Mr. Tambourine Man
 Julkaistu: 5. kesäkuuta 1965
 Formaatti: 7"-single
 Tuottaja(t): Terry Melcher
 Tyylilaji: folk rock
 Kesto: 02.29
 Levy-yhtiö:  Columbia Records    CBS Records
Listasijoitukset
  1. (1965)    1. (2 viikkoa, 19. kesäkuuta 1965)    1. (12. heinäkuuta 1965)    2. (viikko 33/1965)    3. (15. lokakuuta 1965)    4. (viikko 31/1965)    13. (lokakuu 1965)
The Byrdsin muut singlet
|   | ”Mr. Tambourine Man” 1965 | ”All I Really Want to Do” 1965 |
The Byrds äänitti oman versionsa 20. tammikuuta 1965 Hollywoodissa. Idea coverista tuli Bob Dylanilta itseltään, sillä hän oli antanut laulun Jim Dicksonille toivoen, että joku tekisi siitä The Animalsin ”The House of the Rising Sun” -tyyppisen sähköisen version.
The Byrdsin versio > Taustaa ja äänitys

Yhtye oli julkaissut The Beefeaters -nimellä yhden singlen, ”Please Let Me Love You”, mutta kappale ei ollut saavuttanut menestystä. ”Mr. Tambourine Manin” julkaisi folk- ja folk rock -levyjen erikoisyhtiöksi muodostunut Columbia Records, jonka kautta ilmestyi myös Dylanin ja Simon & Garfunkelin albumeja. Yhtyeen levytyssopimus Columbian kanssa koski vain ”Mr. Tambourine Man” -singleä, ja mikäli se ei saavuttaisi menestystä, yhtiö ei antaisi uutta mahdollisuutta. Aikaa laulun äänittämiseen Byrdsillä oli kolme tuntia, mikä oli tuolloin yhdysvaltalaisessa ääniteollisuudessa normaali mitta. The Byrdsin kitaristi-laulaja Roger McGuinn oli tehnyt kappaleeseen omia muutoksia, kuten lyhentänyt sen pituutta, jotta se sopisi paremmin pop-singleksi sekä muuttanut tahtilajin 2/4-osasta 4/4-osaan.
Ainoa The Byrds -jäsen, joka kappaleella soitti, oli laulaja-kitaristi McGuinn. Aloittelevien yhtyeiden kohdalla kokemattomat soittajat oli tapana korvata äänityksissä rutinoituneilla ammattimuusikoilla. Syynä tähän oli juuri soittosuorituksen onnistumisen varmistaminen varatulla studioajalla. Tästä syystä kappaleessa soittivat kuuluisan äänilevytuottaja Phil Spectorin sessioiden luottomiehet; Leon Russell (piano), Larry Knechtel (basso), Hal Blaine (rummut) sekä Jerry Cole (kitara) ja lisäksi jotkin lähteet kertovat kitaristi Bill Pitmanin olleen mukana äänityksessä. Taustalaulusta vastasivat Byrdsin jäsenet David Crosby ja Gene Clark, mutta Chris Hillmania ja Michael Clarkea ei levytykseen huolittu. Tämä ensimmäinen single teki kuitenkin tunnetuksi The Byrdsin tavaramerkin; Roger McGuinnin 12-kielisen Rickenbacker-kitaran helisevän äänen Bach-vaikutteisine introineen sekä stemmalaulun. Columbia Records oli vakuuttunut tuloksesta, mutta joutui viivyttämään julkaisukiireidensä takia singlen markkinoilletuontia.
The Byrdsin versio > Julkaisu ja menestys

”Mr. Tambourine Man” julkaistiin lopulta 5. kesäkuuta 1965, yli neljä kuukautta sen äänityksen jälkeen, ja saman kuukauden 26. päivä siitä oli tullut ykköshitti Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listalla. Myös Britanniassa se nousi singlelistan kärkeen, kahden viikon ajaksi. Kappaleen suuri menestys teki folk rockista muoti-ilmiön, ja sen siivittämänä useat yhtyeet kiinnostuivat sovittamaan etenkin Bob Dylanin lauluja sähköisiksi versioiksi. Tämä oli onnenpotku myös Dylanille, sillä etenkin The Byrdsin ”Mr. Tambourine Man” teki hänen laulujaan tunnetummaksi suuren yleisön keskuudessa kuin hänen omat versionsa.
The Byrdsin versio > Kokoonpano

Roger McGuinn – laulu, kitara
David Crosby – taustalaulu
Gene Clark – taustalaulu
Leon Russell – piano
Larry Knechtel – basso
Hal Blaine – rummut
Jerry Cole – kitara
The Byrdsin versio > Kappaleet singlellä

A-puoli
Mr. Tambourine Man – 2.29 (säv. Bob Dylan)
B-puoli
I Knew I’d Want You – 2.13 (säv. Gene Clark)
Muita versioita

Vuonna 1965 Judy Collins otti kappaleen mukaan albumilleen Judy Collins’ Fifth Album. Kolme vuotta myöhemmin 1968 William Shatner julkaisi oman versionsa kappaleesta albumilla The Transformed Man.
Vuonna 1990 Freud Marx Engels & Jung levytti kappaleesta suomenkielisen version nimellä ”Hra Tampuurimies”.
Aiheesta muualla

Sanoitus. (englanniksi)
Luettelo Auran julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Auran julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Auran kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Tämä luettelo on osa valtakunnallista Suomen julkisten taideteosten ja muistomerkkien luettelointia. Luettelossa on pysyvästi julkisilla paikoilla olevia taideteoksia, muistomerkkejä ja muistolaattoja sekä hautausmailla olevia yleisiä muistomerkkejä ja patsaita. Luettelossa ei mainita rakennusten sisällä ja suljetuilla sisäpihoilla olevia julkisia teoksia eikä yksittäisten hautojen veistoksia. Teokset ovat luettelossa nimensä mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Sijaintipaikka on puiston, aukion, rakennuksen tai muun vastaavan nimi ja/tai katuosoite. Alue tarkoittaa kaupunginosaa/kunnanosaa, taajamaa, kylää, osa-aluetta tai asuinaluetta. Karttalinkki osoittaa teoksen sijaintipaikan kymmenien metrien tarkkuudella. Paljastusvuosi on teoksen julkistuksen tai paljastuksen vuosi sijaintipaikalla (suluissa on mainittu valmistumisvuosi, jos se poikkeaa huomattavasti paljastusvuodesta).
| Julkinen teos | Paikka | Alue | Kartalla | Tekijä | Paljastusvuosi | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Auran aura | Osuuspankin kiinteistön edustalla, Turuntie 2 | Auran asemanseutu | 60.6462°N, 22.5909°E |  | 1993 |   |  |
| Auran Osuuskaupan kuparinen kattokoriste | Kirjaston edustalla, Urpontie 2 | Auran asemanseutu | 60.6498°N, 22.5886°E | Frans Rintala, Pekka Lampinen | 2006 (1928) |  |  |
| Evakkokivet | Järvenojantie | Käyrä | 60.6141°N, 22.5303°E | Veikko Mellanen | 2013 |  |  |
| Järvenojan eukkoja Sirkkelimäellä | Järvenojantie | Käyrä | 60.6141°N, 22.5299°E | Veikko Mellanen | 2013 |  |  |
| Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkki | Auran hautausmaa, Turuntie 437 | Kirkonseutu | 60.609°N, 22.5623°E |  | 1961 |  |  |
| Muualle haudattujen muistopaikka | Auran hautausmaa, Turuntie 437 | Kirkonseutu | 60.6092°N, 22.5622°E |  |  |  |  |
| Raision patterin perinnetykki | Veteraanipuisto, seututien 224 rautatien alikulun lähellä | Asemanseutu | 60.6477°N, 22.588°E |  | 1991 |  |  |
| Sankarimuistomerkki Äiti ja lapsi | Auran kirkko, sankarihautausmaa, Turuntie 437 | Kirkonseutu | 60.6089°N, 22.5624°E | Vikainen, JussiJussi Vikainen | 1956 |  |  |
| Veteraanikivi | Veteraanipuisto, seututien 224 rautatien alikulun lähellä | Asemanseutu | 60.6478°N, 22.588°E |  | 1992 |  |  |
Luettelo Brasilian kansallispuistoista

Kuva brasilialaisesta Aparados da Serran kansallispuistosta.
Tämä on luettelo Brasilian kansallispuistoista. Brasiliassa on 57 kansallispuistoa, joiden ensisijainen tarkoitus on suojella uhanalaisia elinympäristöjä. Puistoista vain puolet on avattu yleisölle ja monet niistä ovat puitteiltaan vaatimattomia matkailutulojen pienuudesta johtuen.
Luettelo on aakkosjärjestyksessä:
Abrolhosin kansallispuisto
Amazônian kansallispuisto
Aparados da Serran kansallispuisto
Araguaian kansallispuisto
Araucáriasin kansallispuisto
Brasílian kansallispuisto
Cabo Orangen kansallispuisto
Campos Geraisin kansallispuisto
Caparaón kansallispuisto
Cavernas do Peruaçun kansallispuisto
Chapada das Mesasin kansallispuisto
Chapada Diamantinan kansallispuisto
Chapada dos Guimarãesin kansallispuisto
Chapada dos Veadeirosin kansallispuisto
Emasin kansallispuisto
Fernado de Noronhan kansallispuisto
Grande Sertão Veredasin kansallispuisto
Iguaçun kansallispuisto
Ilha Granden kansallispuisto
Itatiaian kansallispuisto
Jaún kansallispuisto
Jericoacoaran kansallispuisto
Lagoa do Peixen kansallispuisto
Lençóis Maranhensesin kansallispuisto
Monte Pascoalin kansallispuisto
Monte Roraiman kansallispuisto
Nascentes do Rio Parnaíban kansallispuisto
Pacaás Novosin kansallispuisto
Pantanal Matogrossensen kansallispuisto
Pau Brasilin kansallispuisto
Pedra Azulin kansallispuisto
Pico da Neblinan kansallispuisto
Pontões Capixabasin kansallispuisto
Saint-Hilairen/Langen kansallispuisto
São Joaquimin kansallispuisto
Sempre Vivasin kansallispuisto
Serra da Bocainan kansallispuisto
Serra da Bodoquenan kansallispuisto
Serra da Canastran kansallispuisto
Serra da Capivaran kansallispuisto
Serra da Cutian kansallispuisto
Serra da Mocidaden kansallispuisto
Serra de Itabaianan kansallispuisto
Serra do Cipón kansallispuisto
Serra do Divisorin kansallispuisto
Serra do Itajaín kansallispuisto
Serra do Pardon kansallispuisto
Serra dos Órgãosin kansallispuisto
Serra Geralin kansallispuisto
Sete Cidadesin kansallispuisto
Superagüin kansallispuisto
Tijucan kansallispuisto
Tumucumaquen kansallispuisto
Ubajaran kansallispuisto
Vale do Catimbaun kansallispuisto
Viruán kansallispuisto
Xingun kansallispuisto
Aiheesta muualla

Aultimaarcadenoe.com (Arkistoitu – Internet Archive) - Luettelo kaikista Brasilian kansallispuistoista (portugaliksi)
Mosambikin historia

Mosambikin historian varhaisvaiheista on hyvin vähän tietoa, mutta maassa on elänyt ihmisiä jo tuhansia vuosia. Maanviljelijöitä ja karjankasvattajia levittäytyi alueelle vasta ajanlaskun alun jälkeen, ja arabikauppiaat vaikuttivat siellä 900-luvulta lähtien. Ensimmäisenä eurooppalaisena nykyisen Mosambikin rannikolla kävi portugalilainen Vasco da Gama 1498. Portugalilaiset valloittivat rannikkoalueet 1500-luvulla, ja alue oli löyhästi Portugalin hallussa, vaikka monet paikalliset valtakunnat vastustivat sitä pitkään etenkin sisämaassa. Vasta vuonna 1891 Portugalin ja Britannian sopimuksen myötä Mosambik sai nykyisen muotonsa.
Toisen maailmansodan jälkeen monet eurooppalaisten siirtomaat itsenäistyivät, mutta Portugali ei halunnut myöntää itsenäisyyttä siirtomailleen. Vasemmistopuolue Frelimo aloitti itsenäisyyssodan 1960-luvulla, mutta Mosambik itsenäistyi vasta 1975, kun Portugalissa oli noussut neilikkavallankumouksen jälkeen valtaan uusi hallitus. Mosambik oli aluksi kommunistinen yksipuoluevaltio, mutta Frelimon vastustajaksi perustettu konservatiivinen Renamo aloitti sisällissodan 1977. Vuonna 1990 Mosambikissa otettiin käyttöön uusi perustuslaki, joka lakkautti yksipuoluejärjestelmän, ja sisällissota päättyi lopulta vuonna 1992.
Varhaishistoria

Useimpien tutkijoiden mukaan ensimmäiset ihmiset kehittyivät Itä-Afrikan hautavajoaman alueella itäisessä Afrikassa. Todennäköisesti Mosambikissakin on asunut ihmisiä jo tuhansia vuosia, mutta maasta on löytynyt vain muutamia fossiilitodisteita varhaisista ihmisistä. Joitakin nomadiklaaneja on liikkunut Mosambikissa jo luultavasti 10 000 vuotta sitten. He saattoivat olla nykyisten sanien esi-isiä. Bantukieliä puhuvia maanviljelijöitä ja karjankasvattajia alkoi saapua alueelle vuoden 100 tienoilla, ja he etenivät sisämaan ylängöiltä Intian valtamerelle vuoteen 400 mennessä. Tämä oli bantuekspansion alkua. Ensimmäisen vuosituhannen lopulla Mosambikin eteläisiin keskiosiin oli kehittynyt yhteisöjä, joita hallitsi heimopäällikkö.
Bantukansat perustivat useita valtioita, jotka ulottuivat ajoittain myös nykyisen Mosambikin alueelle. Yksi niistä oli Maravi, joka sijaitsi Njassajärven itäpuolella ja oli laajimmilaan noin vuonna 1650. Etelämpänä, Sambesi- ja Limpopojokien välisellä tasangolla kehittyivät Zimbabwen kuningaskunta (noin 1220–1450) ja sen seuraaja Mwene Mutapa (noin 1450–1698). Eteläisessä Mosambikissa sijaitsi Zimbabwen kuningaskuntaan kuulunut Manekwenin kaupunki, joka oli 1100-luvulta 1700-luvulle maanviljelyn, karjankasvatuksen ja kultakaupan keskus.
Afrikan itärannikolla käytiin kauppaa jo antiikin aikana, mutta kaupankäynti ei todennäköisesti yltänyt vielä Mosambikiin asti ja Rooman valtakunnan hajoamisen jälkeen kauppa tyrehtyi. Islaminuskon myötä Itä-Afrikan kauppareitit otettiin uudelleen käyttöön. Arabihistorijoitsija Al-Masudin mukaan arabikauppiaat kävivät säännöllisesti kauppaa Madagaskarilla vuonna 947 ja tiesivät Buzijoen suulla olevan Sofalan kaupungin, joka oli afrikkalaisen kullan myyntipaikka. Maantieteilijä Al-Idrisin mukaan Sofala oli 1100-luvulla merkittävä kauppapaikka, josta hankittiin rautaa, kultaa ja eläintennahkoja.
Swahilit olivat perustaneet 1200-luvulle mennessä useita kaupunkivaltioita Itä-Afrikan rannikolle Somaliasta Mosambikin keskiosiin. Monet nykyisen Mosambikin merkittävimmistä satamakaupungeista olivat alkujaan swahilien kauppakeskuksia, kuten Mosambikin saari, Angoche, Ibo ja Inhambane. Tärkein keskus oli Sofala, joka on perustettu kauppapaikaksi todennäköisesti jo 800-luvulla. Siellä oli 1400-luvulla 10 000 asukasta. Sofala sijaitsi lähellä nykyistä Beiran kaupunkia Sofalan maakunnassa. Kauppakaravaanit kulkivat Sambesia ja monia muita jokia sisämaahan nykyiseen Zimbabween, josta tuotiin etenkin kultaa. Vuoteen 1100 mennessä alettiin käydä kauppaa myös sisämaasta tuoduista orjista. Mosambikin satamien kautta arvioidaan myydyn noin miljoona orjaa.
Arabiretkeilijät tutkivat todennäköisesti myös Mosambikin sisämaata. He purjehtivat Sambesia pitkin jopa nykyisen Cahora Bassan tekojärven tienoille ja perustivat pieniä kaupunkeja joen varrelle. Nykyiset Teten ja Senan kaupungit ovat ilmeisesti arabien perustamia.