Ruotsin suurvalta-aika
Kaupankäynti

Kaupankäynti ja tullien perimisestä saatavat tulot olivat merkittäviä taloudellisia syitä, jotka olivat vaikuttaneet Ruotsin laajentumispolitiikan taustalla. Stolbovan rauhan jälkeen kaupankäynnin piti Venäjällä tapahtua erityisissä kauppahoveissa tai faktorioissa, joissa luterilainen jumalanpalvelus oli sallittu suljetuissa tiloissa. Moskovassa Ruotsin kauppa-asema perustettiin Tverskajan varrelle. Ruotsalaisten kauppahovien henkilökunnan tehtäväksi tuli pian myös säännöllisten Venäjän uutisia sisältävien raporttien lähettäminen kotimaahan. Kauppahovien johtajilla eli faktoreilla oli diplomaatin kaltainen asema. Tärkeä ruotsalainen kauppakomissaari Moskovassa oli saksalainen kauppias Johan de Rodes, joka kirjoitti 1650-luvun alkupuolella ahkerasti selontekojaan Tukholmaan.
Vuonna 1621 Ruotsi valtasi Liivinmaalla sijainneen Riian, joka oli vilkas kauppakaupunki ja tuotti suuret tullitulot kruunun kassaan. Riian pääasiallinen vientituote oli hamppu, jota tarvittiin purjelaivoissa.
Ruotsin lähettiläs Anton Monier solmi vuonna 1629 kauppasopimuksen Venäjän tsaarin edustajien kanssa, mikä johti viljan ostamiseen Venäjältä kuparin ja raudan vientiä vastaan. Elintarvikkeet ja laivanrakennusmateriaali olivat laajemminkin Keski-Euroopassa ja Englannissa vähissä sotien vuoksi, ja ratkaisuksi muodostui tuonti Itä-Euroopasta, erityisesti Venäjältä.
Vuonna 1632 perustettiin uusi kaupunki Nyen (Nevanlinna) Nevajoen varteen niin, että kaiken venäläisen Laatokan suunnalta tulevan tullattavan kauppavaihdon piti kulkea sen ohitse. Venäläiset tuotteet Laatokan, Ilmajärven ja Äänisjärven alueelta muodostivat 1630- ja 1640-luvulla noin kolmasosan Venäjän kaupasta Ruotsin kanssa. Kauppa-asiat tulivat vähitellen niin monimutkaisiksi, että niitä hoitamaan perustettiin vuonna 1651 Tukholmaan uusi virasto, Kauppakollegio.
Vuonna 1635 Venäjän tsaari ilmoitti haluavansa perustaa kauppakartanon Tukholmaan, minkä Ruotsin valtaneuvoskunta hyväksyi. Venäjänkartano (Ryssgården) rakennettiin keskelle satama-aluetta, ja se valmistui kesällä 1637. Koska Venäjällä ei ollut omaa satamaa Suomenlahdella, edellytti kaupankäynti Tukholmassa venäläisiltä kauppiailta pitkää purjehdusta pitkin Venäjän jokiverkostoa. Venäläisten alukset olivat niin sanottuja karbaaseja, pienehköjä lotjia, joissa oli korkeat laidat. Venäjän kauppakartano siirrettiin 1640-luvulla uuteen paikkaan, Söderin vuorten rinteeseen. Vuonna 1675 Venäjältä tuotujen tavaroiden kokonaisarvo oli 284 842 riikintaaleria. Tulipalo tuhosi Venäjänkartanon joulukuun 6. päivänä vuonna 1694. Tukholman kaupunki rakensi kuitenkin kartanon nopeasti uudelleen vuosina 1695–1697 noudattaen säännöllistä pohjakaavaa ja pystyttäen tiilirakennuksia. 1600-luvun viimeiset vuodet ennen suurta Pohjan sotaa olivatkin Venäjänkartanon loistoaikaa, ja kauppa oli vilkkaampaa kuin koskaan ennen. Turkikset, käsitellyt nahkat ja vuodat, hamppu, pellava, palttina, tali, vaha, traani ja saippua olivat venäläisten vientiartikkeleita. Tukholmassa käydyn venäläiskaupan ansiosta Venäjän tuntemus levisi Ruotsiin. Venäjänkartano oli länsimaissa uniikki ilmiö. Venäläiset kauppiaat näkyivät katukuvassa, ja heidän kanssaan saattoi keskustella tulkin välityksellä. Venäläisten myymät tuotteet olivat myös hyvin kysyttyjä. Maksu suoritettiin tavallisesti plootuina, jotka sitten kuljetettiin Venäjälle.
Tuonti Venäjältä siirtyi 1690-luvulla Narvan ja Nyenin satamiin, mikä johti näiden satamakaupunkien vaurastumiseen. Erikoisuutena tässä kaupassa oli silkintuonti.
Ruotsin taloudellinen tilanne oli koko suurvaltakauden ajan suhteellisen kehno. Kauppaa jouduttiin harjoittamaan pääasiassa vain Itämeren alueella, eikä Itämeri kokonsa puolesta riittänyt suurten voittojen tekemiseen.