stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johan Hyvönen
Suomen sisällissota

Hyvönen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 9. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, missä hänet siirrettiin 23. maaliskuuta 1918 pataljoonan aseupseeriksi ja 8. toukokuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajaksi 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hänet siirrettiin Turun lentokouluun 30. kesäkuuta 1918 tähystäjäoppilaaksi. Tämän lentäjän alun kohtaloksi tuli saada surmansa lento-onnettomuudessa 30. syyskuuta 1918. Hänet haudattiin Tornioon.
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Arto Häilä

Aarto Kalevi (Arto) Häilä (vuoteen 1964 Ihanaranta; 3. huhtikuuta 1942 Lohja – 9. toukokuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen kääntäjä. Hän työskenteli toimittajana muun muassa Helsingin Sanomissa ja kaunokirjallisuuden freelance-suomentajana vuodesta 1975.
Palkinnot

Mikael Agricola -palkinto 1983
Valtion kirjallisuuspalkinto 1985
J. A. Hollon palkinto 2002
Adad

Assyrialaiset sotilaat kantavat Adadin patsasta.
Adad on mesopotamialaisessa mytologiassa sateen jumala. Kun Enlil päätti rangaista ihmiskuntaa kaupunkien aiheuttamasta melusta, hän pyysi Adadia lopettamaan sateet. Lopulta ihmisten rukoukset saivat kuitenkin Adadin heltymään ja hän päästi myrskyn valloilleen.
Adadia pidettiin ylijumala Anin poikana, ja hänen lisänimensä Taivaan vartija ja Yltäkylläisyyden herra viittaavat siihen, että jumalaa pidettiin hyvänsuopaisena antajana. Jos Adad pidätteli sateita, seurasi kuivuus ja nälänhätä. Jumalan symbolieläin oli härkä ja hänen tunnuksensa salamakimppu. Muinaisessa hymnissä häntä kutsutaan myös nimellä Ramman (ukkostaja) ja Syyriassa hänen nimensä on Hadad.
Adad on akkadinkielinen nimi jumalalle, ja se tunnettiin sumeriksi nimellä Iškur. Sumerit pitivät Iškuria hedelmällisyyden jumalatar Inannan melko vähäpätöisenä veljenä, eikä jumala ollut niin tärkeässä asemassa kuin akkadilainen Adad. Sumerien Iškur mainitaan jumalien luettelossa, joka on löytynyt Farasta. Iškurin arvostuksen vähäisyyteen vaikutti kenties se, että eteläisessä Babyloniassa sateet ja myrskyt olivat harvassa ja viljely riippui siellä enemmän kastelujärjestelmistä kuin sateista. Myös jumalilla Enlil ja Ninurta oli myrskyjumalan piirteitä, jotka omalta osaltaan vähensivät Iškurin merkitystä jumalana. Hän esiintyy joskus jommankumman tai jopa molempien apulaisena tai kilpailijana.
William Adam (arkkitehti)

William Adam. William Aikmanin muotokuva noin vuodelta 1723.
William Adam (1689 – 24. kesäkuuta 1748) oli skotlantilainen arkkitehti. Hän oli arkkitehtien Robert ja James Adamin isä.
William Adam oli presbyteeri ja whig, ja hän saavutti Skotlannissa nopeasti johtavan arkkitehdin aseman. Adam oli liikemies, jolla oli monia kiinnostuksen kohteita. Hän muun muassa hankki Edinburghista kiinteistön ja osti maalaiskartanon Kinrossissa, jonka nimesi uudelleen Blair Adamiksi. Vuonna 1728 Adam sai Clerk and Storekeeper of the Works in Scotland -viran ja vuonna 1730 nimityksen Mason to the Board of Ordnance in North Britain.  Niiden myötä Adam sai useita kannattavia rakennusurakoita, muun muassa linnoitustöitä.
Arkkitehtina Adam ammensi monien Skotlannin ja Englannin arkkitehtien suunnitelmista ja loi niiden pohjalta oman eklektisen, eloisan ja omintakeisen tyylin. Hän sai paljon vaikutteita etenkin James Gibbsiltä ja John Vanbrughilta. William Adam tutustui myös mannermaan barokkiarkkitehtuuriin käydesään Alankomaissa. Adam kokosi julkaisua varten kokoelman mallipiirustuksia, jotka perustuivat hänen omiin sekä muiden skotlantilaisten arkkitehtien suunnitelmiin. Mallipiirustukset julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1811 nimellä Vitruvius Scoticus.
William Adamin huomattavimmat työt ovat Hopetoun House, Haddo House, Mavisbank House sekä Inverarayn linnan rakennustyö arkkitehti Roger Morrisin suunnitelmien pohjalta.
Abstrakti RAM-kone

Abstraktiksi RAM-koneeksi kutsutaan tietojenkäsittelytieteessä abstraktia konetta, joka kuuluu rekisterikoneiden luokkaan (RAM = keskusmuisti). RAM muistuttaa laskurikonetta (counter machine), mutta siihen on myös lisätty epäsuora osoitus rekisterien avulla.
Sellaisesta versiosta RAM-konetta, joka on yhteensopiva universaalin Turingin koneen kanssa, missä tietokoneohjelma ja data on tallennettu rekistereihin, käytetään lyhennettä RASP (Random access stored program machine). Siinä on toteutettu ns. von Neumannin tietokonearkkitehtuuri. Tämä abstaktin koneen versio on lähinnä tunnettua käsitystä siitä mikä on tietokone.
Yhdessä Turingin koneen ja laskurikoneen kanssa, RAM- ja RASP-malleja käytetään muun muassa laskettavuuden kompleksisuusteoriassa hyväksi. Van Emde Boas (1990) kutsuu näitä kolmea sekä osoitinkonetta "sekventiaalisiksi tietokoneen malleiksi", erotuksena rinnakkaisista RAM-koneista.
Aiheesta muualla

Eräs RAM koneen emulaattori (englanniksi)
Toinen RAM koneen emulaattori (englanniksi)
Kirjallisuutta

Peter van Emde Boas. Machine Models and Simulations sivut 3–66 "Handbbook of Theoretical Computer Science. Volumne A: Algorithms and Complexity, The MIT PRESS/Elsevier, 1990. ISBN 0-444-88071-2 (volume A). QA 76.H279 1990, edit. Leuvin.
David Manker Abshire

David Manker Abshire
David Manker Abshire (11. huhtikuuta 1926 Chattanooga, Tennessee, Yhdysvallat – 31. lokakuuta 2014) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko. Hän toimi presidentti Ronald Reaganin erikoisneuvonantajana sekä vuosina 1983–1987 Yhdysvaltain pysyvänä edustajana Natossa.
Abshire julkaisi uransa aikana useita kirjoja. Saving the Reagan Presidency: Trust Is the Coin of the Realm ilmestyi vuonna 2005.
Abshire oli naimisissa ja hänellä oli viisi lasta. Hän oli Korean sodan veteraani ja sai tohtorinarvon Georgetownin yliopistosta vuonna 1959, pääaineenaan historia. Hänet valittiin heinäkuussa 2002 newyorkilaisen hyväntekeväisyysjärjestö Richard Lounsbery Foundationin puheenjohtajaksi.
Teokset

The South Rejects a Prophet (1967)
International Broadcasting: A New Dimension of Western Diplomacy, 1976
Foreign Policy Makers: President vs. Congress, 1979
Preventing World War III: A Realistic Grand Strategy, 1988
Putting America's House in Order: The Nation as a Family, with Brock Brower, 1996
Saving the Reagan Presidency: Trust Is the Coin of the Realm, 2005
A Call to Greatness: Challenging Our Next President, 2008. ISBN 9780742562455
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta David Manker Abshire Wikimedia Commonsissa
Yhdysvaltain pysyvät edustajat Natossa
Draper
Hughes
Perkins
Burgess
Finletter
Cleveland
Ellsworth
Kennedy
Rumsfeld
Bruce
Strausz-Hupé
Bennett
Abshire
Keel
Taft
Bartholomew
Hunter
Vershbow
Burns
Nuland
Volker
Daalder
Lute
Hutchison
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Huronit

| Huronit (Wyandotit) |
| --- | --- |
Väkiluku:  Noin 8 000
Asuinalueet:  Yhdysvalloissa Oklahoma, Kansas ja Michigan. Kanadassa Ontario
Kielet:  Wendat, ranska, englanti
Uskonnot:  Roomalaiskatolisuus, animismi
Sukulaiskansat:  Irokeesikansat, eritoten senecat
Huronien alkuperäinen kotimaa eli Wendake sijaitsi Suurten järvien alueella kirkkaansinisellä merkityn Georgianlahden itäisillä ja eteläisillä rannoilla.
Huronit olivat Kanadan intiaaneja, jotka asuivat alun perin Ontariossa Huronjärven ja Ontariojärven välisellä alueella. He muodostivat usean heimon liittokunnan ja kuuluivat irokeesien kielikuntaan. Heidän oma alkuperäinen nimensä oli Wendat (”niemimaan kansa”), mutta ranskalaiset maahanmuuttajat antoivat heille nimen Huron, joka merkitsi tulkinnasta riippuen ”pörröpäitä” tai ”metsäläisiä”. Arviot huronien alkuperäisestä lukumäärästä vaihtelevat 18 000:n ja 40 000:n välillä.
1600-luvulla eurooppalaisten mukana tullut isorokko ja sodankäynti irokeeseja vastaan hävittivät suurimman osan huroneista. Hengissä selvinneet jakaantuivat moniksi ryhmiksi. Pieni osa heistä jatkoi elämäänsä oman nimensä alla, mutta monet vangeiksi joutuneet sulautuivat myöhemmin irokeesien liittokunnan heimoihin. Yksi huronien pakolaisryhmistä tunnetaan 1600-luvun lopulta alkaen nimellä wyandotit.
Historia > Eurooppalaisten tulo

Ensimmäiset eurooppalaiset alukset poikkesivat Pohjois-Amerikan itärannikolla 1500-luvulla. Saman vuosisadan lopulla kehittyi St. Lawrence -joen suualueelle Tadoussac, josta tuli senhetkisen ranskalaisen kaupan keskus. Kalastajat, valaanpyytäjät ja turkiskauppiaat poikkesivat yhä useammin Tadoussacissa, joka sijaitsi montagnais-intiaanien mailla tundra-alueen eteläreunalla. Saint Lawrence-joesta muodostui eurooppalaisten tärkein kauppareitti. Alueella tapahtuvaa vesiliikennettä valvoivat montagnaisien lisäksi huronit ja heihin vihamielisesti suhtautuvat irokeesiliiton mohawkit. Vuonna 1608 syntyi ensimmäinen siirtokunta, kun Samuel de Champlainin johtamat ranskalaiset perustivat Uuden-Ranskan, jonka keskuspaikaksi rakennettiin hyvin suojattu Quebec. Paikalla sijaitsi alun perin huron-kylä Stadacona. Champlain miehineen ystävystyi huronien kanssa ja osallistui joihinkin näiden sotaretkiin irokeeseja vastaan vuosina 1609 ja 1615. Näissä sodissa huronit menestyivät melko hyvin ranskalaisten tuen turvin. Huronien turkiskauppa alkoi kukoistaa Uuden-Ranskan siirtolaisten kanssa, kun irokeesit taas joutuivat etsimään kauppakumppaneita Uuden-Hollannin uudisasukkaista.
Jesuiitat aloittivat lähetystyönsä huronien parissa vuonna 1626. Huronien kyliin ilmestyi yli kaksikymmentä lähetysasemaa, mutta käännytys kristinuskoon ei käynyt odotetulla tavalla. Epäluuloiset huronit eivät olleet erityisen halukkaita luopumaan omasta uskostaan. Ranskalaiset olivat tyytymättömiä huronien käytökseen, eivätkä aseistaneet näitä kunnolla. Lisäksi Uusi-Ranska oli hinnoitellut muskettiensa hinnat liian korkeiksi. Kesällä 1634 Ranskasta tulleiden siirtolaisten mukana kulkeutuneet taudit pyyhkäisivät yli Saint Lawrencen laakson. Tuhkarokko, influenssa ja varsinkin isorokko surmasivat seuraavien vuosien aikana lähes puolet huroneista. He pystyivät kuitenkin hallitsemaan turkiskauppaa Quebeciin. Huronien näkyvä rooli ranskalaisten ja paikallisten heimojen turkiskaupan välittäjänä ei miellyttänyt irokeesien liittokunnan päämiehiä. Vahvistamalla iskuvoimaansa hollantilaisten myymillä musketeilla irokeesit valmistelivat työntymistään huronien maaseudulle parempien metsästysmaiden toivossa.
Nykyaika

Huronien aikoinaan polttaman Sainte-Marien lähetysaseman rauniot on onnistuttu nyttemmin kaivamaan esille ja rakentamaan uudelleen noudattamalla mahdollisimman paljon rakennusten alkuperäistä muotoilua ja tyyliä. Pyhäinjäännöksenä ovat säilyneet nähtävinä marttyyrinä kuolleiden jesuiittapappien Lalemantin ja Brebeufin luut.
Huronien kieli katosi 1910-luvulla, ja heidät tunnetaan nykyään enää Wyandot-nimellä. Pääasiassa wyandotien kotipaikka on Oklahoma. Lorettavillestä ja sen ympäristöstä löytyy kuitenkin yhä huroneita, jotka polveutuvat sinne aikoinaan paenneesta kansanosasta. Heidän kielenään on ranska. Kerran he olivat suuri kansakunta monine klaaneineen ja uskomuksineen, mutta tämän päivän huronit ovat puoliksi valkoihoisia, ja menneisyydestä on säilynyt ainoastaan tuohikanootin rakentaminen. Useampaankin otteeseen hiipunutta kulttuuria on kuitenkin ryhdytty elvyttämään hyvin tuloksin.
Vuoden 1983 aikana tapahtui wyandotien ja huronien tilassa merkittävä parannus parempaan suuntaan, kun heidän Oklahoman reservaatti sai päällikökseen Leaford Bearskinin. Hän järjesti wyandotien Turtle Totsin opetuskeskukseen isot hallintotilat, kirjaston ja uudet luokkahuoneet. Vuonna 1995 Oklahoman wyandoteista tuli itsehallinnollisia intiaaniasiainviraston (Bureau of Indian Affairs) päätöksellä. Hyvänä puhujana tunnettu Bearskin on tehnyt heimoaan tunnetuksi matkustamalla ympäri Yhdysvaltoja ja Kanadaa pitämällä luentoja wyandotien historiasta. Heidän taloutensa ja terveydenhuoltonsa ovat kohentuneet merkittävästi juuri Bearskinin hellittämättömän työn tuloksena.
Nykypäivän huronit Kanadassa lasketaan wyandoteihin. Quebecin seuduilla asustaa noin 3 000 huron-wyandotia. Lisäksi heitä löytyy niin Kansasista kuin Michiganistakin. Vuonna 2001 tehdyn väestönlaskennan mukaan asuu Pohjois-Amerikan mantereella lähemmäs 8 000 wyandotia.
Elokuva Musta kaapu (Black Robe, 1991) kuvaa 1600-luvun olosuhteita, jesuiittojen käsityksiä ja alkanutta sotaa huronien ja irokeesien välillä.
Kulttuuri > Kylät ja elinkeinot

Huronit rakensivat talonsa jalavankuorista tehdyistä levyistä, jotka tuettiin paaluin. Suurimpien kylien talot olivat jopa 30-metrin pituisia ja niissä saattoi majailla 35–40 huronia. Ne erosivat irokeesien käyttämistä pitkistä taloista vain pyöreiden kattonsa vuoksi. Kyliä oli 18–25 ja joissakin yli 2 000 asukasta. Asuminen koettiinkin joskus ahtaaksi ja epämukavaksi. Suurin osa huronkylistä sijaitsi jokien ja purojen varsilla ja niiden reunoilla levisivät suuret maissipellot.
Huronien maa tunnettiin nimellä Wendake, mutta siitä on käytetty myös nimeä huronia. Pääosin alueet olivat kaunista kukkulaista jokien täyttämää maaseutua, jossa kalliomaisemaa oli niukasti. Talvet Wendakessa saattoivat olla kovia. Silloin sonnustauduttiin turkisvaatteisiin ja otettiin käyttöön lumikengät. Myös matala kelkka kuului liikkumavälineisiin, samoin reki.
Huronien asuttaman maaseudun alkuperäinen riista muodostui peuroista, karhuista ja majavista, vaikka nämä lukumääräisesti eivät esiintyneet niin runsaslukuisina kuin Eriejärven eteläisillä alueilla. Karhuille rakennettiin ansoja, majavat pyydystettiin verkkoihin. Vesistöjen ja metsien riistalinnut tarjosivat runsaat valikoimat lukuun ottamatta kalkkunaa, joka menestyi paremmin kauempana etelässä. Ehkä tärkeimmän elinkeinon muodosti kalastus, sillä lukuisten eri vesistöjen sammet, taimenet ja hauet tarjosivat toiseksi tärkeimmän ravinnonlähteen heti maanviljelyn jälkeen.
Runsaasta kalastuksesta ja metsästyksestä huolimatta omat pyyntielinkeinot eivät täyttäneet kaikkia huronien tarpeita. Siksi myös kaupankäynti kuului tärkeänä osana heidän elämäänsä. Talvien ajaksi monet pohjoisista metsistä tulevat heimot, kuten nipissingit ja algonquinit majoittuivat asumaan huronkylien laitamille. Myös ottawat olivat hyviä kauppakumppaneita ja nykyisen Pennsylvanian seuduilta vaelsivat susquehannockit myymään omia tuotteitaan. Huronien kylistä lähtevät polut eivät yhdistäneet vain oman kansan kyliä, vaan niistä erkani polkuja metsien läpi myös naapuriheimojen maille. Tärkein kauppaverkoston kulkutie muodostui vesireiteistä.
Tuohikanootin tekijöinä huronit olivat taitavia. He käyttivät rakennusaineena koivua, kun taas irokeesien raskaskulkuiset kanootit valmistettiin jalavasta. Viimeksi mainitut taivalsivatkin pitkiä matkoja jalan, kun huronit taas liikkuivat kevyillä kanooteillaan vaivattomasti suuriakin etäisyyksiä. Kookkaampia kanootteja käytettiin lähinnä turkiskaupan yhteydessä, kun huronit kuljettivat kallisarvoisia turkiksiaan Montrealissa asuville ranskalaisille. Huronit eivät kuitenkaan kyenneet hyödyntämään vesiliikennettään tarpeeksi tehokkaasti sodankäynnissään irokeeseja vastaan.
Kulttuuri > Heimot ja juhlat

Huronliittoon kuului neljä pääheimoa, joista Attignawantan (Karhut) oli suurin. Muut heimot olivat Attigneenongnahac, Tahontaenrat ja  Arendarhonon. Viidettä heimoa Ataronchronoa ei tunnustettu liiton jäseniksi. Kaikki huronien heimot jakaantuivat klaaneihin, joiden tehtävät olivat lähinnä rituaalisia. Juhlat olivat tärkeä osa kulttuuria. Suurin ja suosituin tapahtuma oli laulujuhlat. Kiitospäivää vietettiin hyvän onnen kunnioitukseksi. Ainutlaatuisena pidetään heidän "kuolleiden pitojaan" (Feast of the dead). Vainajat, jotka aluksi kannettiin metsässä oleville lavoille, siirrettiin noin kymmenen vuoden kuluttua luukasoina suureen yhteishautaan. Uskomuksen mukaan uudelleenhautaus takasi kuolleiden sieluille pääsyn maahan, joka odotti kaukana auringonlaskun takana. Sodissa surmansa saaneet haudattiin kuitenkin maahan välittömästi. Joskus kuolleen ruumis poltettiin uhriksi yliluonnolliselle olennolle, jota kutsuttiin nimellä Oki. Eräiden antropologien mukaan vangit olivat huroneille vihan kohteita, joihin purettiin turhautumiset ja menneet vääryydet.
Kulttuuri > Aseistus ja sodankäynti

1600-luvun silminnäkijähavaintojen mukaan huronit suojasivat sotatilanteissa selkänsä, rintansa ja säärensä vartalopanssareilla, jotka oli punottu puusta. Heidän vaarallisin lähitaisteluaseensa oli kivipäinen tai rautapuusta tehty nuija, joiden eläinkuviot saattoivat kuvata omistajansa klaania. Eurooppalaisen kaupan mukana tulleet metalliset tomahawkit korvasivat myöhemmin nuijat. Jouset ja nuolet saivat rinnalleen musketteja. Sotien luonteen muuttuessa aseistuksen myötä vartalopanssarien käyttö lopetettiin.
Historioitsija Francis Parkman kuvaa huronien vangiksi joutuneen ja kuolemaan roviolla tuomitun irokeesin kohtaloa. Kidutukseen osallistuneet soturit puhuivat tuomitulle ystävällisesti ja osoittivat suurta itsehillintää. Kun hiljaisella tulessa kidutettu vanki menehtyi puoli vuorokautta kestäneen tilaisuuden päätteeksi, hänestä leikattiin pieniä palasia, jotka jaettiin syötäviksi.
Kulttuuri > Ulkonäkö

Huronsoturit ajelivat hiuksensa jättäen keskelle päätä skalppitöyhdön, joka useasti ulottui korkeana harjana otsalta pitkälle niskaan. Tämä harjasmaisena törröttävä hiustyyli oli hämmästyttänyt ranskalaisia merimiehiä. Tatuoinnit olivat sotureilla melko yleisiä. Punainen oli ihoväreistä suosituin. Ulkoista näyttävyyttä lisättiin koristautumalla sulin, helmin ja piikkisian piikein (vrt. ranskan sana hure ’piikkisika’). Vaatteissa käytettiin erilaisia ripsuja. Miehet kantoivat selässään pussia, joka sisälsi henkilökohtaisia tavaroita, taikakaluja sekä piipun.
Kulttuuri > Kurinpito

Huronien laki oli armoton. Murhaajat sidottiin uhriensa ruumiisiin kiinni ja jätettiin nääntymään. Myöhemmin lakia lievennettiin ja syylliset teloitettiin ampumalla. Maanpetturit surmattiin alkuperäisessä kulttuurissa välittömästi. Tuomioiden täytäntöönpano tapahtui yksityisesti ilman julkisuutta. Muut huronien nimeämät rikokset olivat varkaudet ja noituuden harjoittaminen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Huron Indian Tribe History
Samuel de Champlain ranskalaisjoukkoineen solmi hyvät kauppasuhteet huroneihin.
Heistä 300 asettui Quebecin pohjoispuolelle paikkaan, joka myöhemmin tunnettiin Lorettevillenä.
1880-luvun wyandoteja.
Uudelleenavatun Sainte Marien sisäänkäynti.
Turkiksien kuljetukseen ja vaativimpiin matkoihin käytettiin kookkaampia kanootteja. Frances Anne Hopkinsin maalaus vuodelta 1879.
Huumekauppa

Heroiinilla täytettyjä tikkukaramelleja. Yhdysvaltain huumepoliisi DEA:n kuva.
Huumekauppa on joko laittomien huumeiden kauppaa tai laillisesti valmistettujen ja hankittujen tuotteiden kuten huumaavien reseptilääkkeiden myyntiä edelleen. Kauppaan liittyy usein salakuljetusta, rahanpesua, väkivaltaa ja järjestäytynyttä rikollisuutta. Jakelun ja vähittäismyynnin on todettu olevan Suomessa usein hyvin epäorganisoitunutta. Suurin osa huumekauppaan liittyvistä rikoksista on piilorikollisuutta eli rikollisuutta, joka ei tule poliisin tietoon ja jota ei siten rekisteröidä rikoksena. Suomessa noin 80 prosenttia järjestäytyneestä rikollisuudesta on huumerikollisuutta.
Kansainvälinen huumekauppa

Huumekauppa on yleensä kansainvälistä, sillä huumeita tuotetaan yleensä eri maissa kuin missä niitä käytetään. Huumekauppaan liittyy suuria riskejä, mutta sitä harjoitetaan suurten voittojen toivossa. Kansainvälinen huumekauppa keskittyy kannabiksen, kokaiinin, opiaattien ja amfetamiinipohjaisten huumeiden kauppaan. 
Kansainvälisen huumekaupan arvo on 300 miljardia dollaria. Kolumbian ja Meksikon huumekartellit saavat Yhdysvaltain markkinoilta vuosittain 18–39 miljardin dollarin tuoton. Euroopassa laittoman huumekaupan arvon arvioitiin olevan 21–31 miljardia euroa vuonna 2013.
Kansainvälinen huumekauppa > Historia

Libanon ja Intia olivat suuria kannabiksen viejämaita 1800-luvun lopulla, ja Peru, Bolivia ja Jaava veivät samaan aikaan paljon kokaiinia. Oopiumin käyttö oli suosittua Aasiassa jo 1600-luvulla. Kiina pyrki rajoittamaan oopiumin tuontia Intiasta 1800-luvulla, mikä johti oopiumisotiin Britanniaa ja Ranskaa vastaan. Sotien jälkeen oopium levisi Kiinaan entistä voimakkaammin.
1900-luvun alussa oopiumkauppaa alettiin vastustaa. Vuonna 1912 solmittiin Haagissa kansainvälinen oopiumisopimus, ja 1900-luvun aikana huumekaupasta tuli laitonta useimmissa maissa. Kriminalisoinnin seurauksena huumeista tuli kalliita ja niiden kauppaan liittyy nykyisin salailua ja väkivaltaa.
Kansainvälinen huumekauppa > Kannabis ja hasis

Hamppua kasvatetaan ympäri maailmaa. Kannabista ei yleensä viedä kauas, vaan kulutus on paikallista. Hasiksen valmistus keskittyy Afganistaniin, Marokkoon, Libanoniin ja Nepaliin, joista sitä viedään eri puolille maailmaa. Euroopan markkinoilla Albania on merkittävä kannabiksen tuottajamaa. Yhdysvalloissa kannabista saa ostaa vapaasti kahdeksassa osavaltiossa ja 29 osavaltiossa se sallitaan lääkekäyttöön. 12 osavaltiossa se on jo kaikkein tuottoisin viljelykasvi.
Vuonna 2016 yhdysvaltalaiset käyttivät kannabikseen arviolta 52 miljardia dollaria vuodessa, mikä tekee siitä maissin jälkeen Yhdysvaltain toiseksi arvokkaimman viljelykasvin. Yhdysvalloissa laillisen kaupan arvoksi vuonna 2018 arvioitiin kymmenen miljardia dollaria. Euroopassa kannabiskaupan arvon arvioitiin olevan 9,3 miljardia euroa vuonna 2013.
Kansainvälinen huumekauppa > Kokaiini

Kokaiinia myydään vuosittain noin 88 miljardin dollarin edestä, josta Yhdysvalloissa myydään noin 28 miljardin dollarin osuus. Euroopassa kokaiinikaupan arvon arvioitiin olevan 5,7 miljardia euroa vuonna 2013.
Kokaiinia jalostetaan kokapensaiden lehdistä. Kokaiinia tuotetaan Etelä-Amerikassa, etupäässä Perussa ja Kolumbiassa. Sitä viedään Eurooppaan ja Pohjois-Amerikkaan lähinnä Venezuelan, Brasilian, Karibian ja Keski-Amerikan kautta. Kokaiini viedään aluksi meriteitse Kolumbiasta Meksikoon tai Keski-Amerikkaan, ja sieltä maitse Yhdysvaltoihin. Eurooppaan kokaiini kuljetetaan konttilaivoissa. Kokaiinia takavarikoitiin 2000-vuosikymmenellä noin 700 tonnia vuosittain.
Kokaiinin hinta nousee monikymmenkertaiseksi lähtömaan ja kohdemaan välillä. Kolumbiassa tai Perussa kilo kokaiinia maksaa 2 000 dollaria, Meksikossa 10 000 dollaria ja Yhdysvalloissa 30 000 dollaria kiloittain ja 100 000 dollaria grammoittain myytynä.
Kolumbian sisällissodan osapuolten sanotaan rahoittaneen toimintaansa kokaiinin tuotannolla ja kaupalla.