stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taikurin hattu
Tarina muualla

Kirjaan perustuvat Muumilaakson tarinoita -animaatiosarjan jaksot 1–8 ja Muumien maailma -sarjan jaksot 1–15. Animaatiosarjassa Muumilaakso on myös hyödynnetty Taikurin hatun juonta useassa jaksossa, mutta tapahtumat on erotettu toisiinsa liittymättömiksi tarinoiksi.
Kirjasta on tehty myös vuosina 1996–1997 esitetty teatteriversio, jonka toteuttivat yhteistyössä Muumien ystävät -yhdistys ja Tampereen Teatteri. Näytelmän dramatisoi Annukka Kiuru ja ohjasi Lisbeth Nyström. Musiikin sävelsi Heikki Mäenpää.
Taidegraafikko Tuulikki Pietilä on tehnyt vuonna 1988 kolmiulotteisen muumikuvaelman Taikurin hattu, joka pohjautuu kirjan tapahtumiin. Teoksessa on esitetty kohtaus, jossa taikuri lähettää sauvallaan herkkupöydän Nuuskamuikkuselle. Kuvaelman toteutus aiheutti Pietilälle päänvaivaa, sillä pöytä piti saada pysymään ”ilmassa” taikurin kepin päässä. Tämä onnistui lopulta niin, että kävelykepin sisään sijoitettiin teräsjousi. Pöydän Pietilä valmisti kevyestä balsapuusta. Teos kuuluu Tampereella sijaitsevan Muumimuseon kokoelmaan.
Hugh de Puiset

Hugh de Puiset (myös du Puiset, n. 1125–1195) oli keskiajalla Durhamin piispa.
De Puiset oli kuningas Tapanin sisarenpoika. Hänet valittiin Durhamin piispaksi 22. tammikuuta 1153, mutta arkkipiispa Henry Murdac vastusti jyrkästi valintaa, minkä vuoksi asia vietiin paavin ratkaistavaksi ja hänet vihittiin virkaan 20. joulukuuta. Hän kuoli 3. maaliskuuta 1195. Hänen tiedetään maksaneen 2 000 markkaa Northumberlandin sheriffin virasta ja 1 000 markkaa kuninkaan ministerin virasta sekä vapautuksesta ristiretkelle osallistumisesta, minkä lisäksi hän omisti suuren kirjaston.
Tabloidisaatio

Brittiläisiä tabloideja laitettuna esille irtonumeromyyntiin. Tabloidisaatiokehityksessä ”skandaalilehtien” sisällölliset ja tyylilliset piirteet leviävät osaksi kaikkia viestimiä.
Tabloidisaatio on kehityssuuntaus, jossa sensaatiojournalismin sisällölliset ja tyylilliset piirteet leviävät laajemmin koko mediakenttään. Opetushallituksen ylläpitämällä Median maailma -sivustolla termi on määritelty tarkoittamaan ”perinteisesti asiallisen median vajoamista sisällöltään iltapäivä- ja juorulehtien suuntaan”.
Tabloidisaation käsite

Käsite juontaa nimensä sanasta tabloidi, joka on iltapäivälehdistön suosima sivuformaatti. Termille ei ole olemassa suomennettua vastinetta, mutta se ”voidaan kääntää hieman kömpelösti iltapäivälehtimäisyydeksi”. Ensimmäisten joukossa termiä on analysoinut Washington Post -lehden mediakriitikko Howard Kurtz vuonna 1993 ilmestyneessä kirjassaan Media Circus. Kirjassa määritellään yhdeksi käännekohdaksi Yhdysvaltojen vuoden 1987 presidentinvaalikampanja, jonka yhteydessä tiedotusvälineet paljastivat ehdokas Gary Hartin syrjähypyt. Sen jälkeen poliitikkojen seksielämästä kirjoittaminen on yleistynyt viestimissä.
Ilmiö näyttäytyy viihteellisten arvojen korostumisena informatiivisuuden kustannuksella. Journalistiset lajityyppimääritelmät hämärtyvät ja esitystavat muuttuvat. Kaupallisten viestimien ja viestintäyhtiöiden keskinäisen kilpailun myötä korostuu sisällöntuottamisen kustannustehokkuus ja sisältöjen mahdollisimman laajan myytävyyden vaade. Monimutkaisia asioita yksinkertaistetaan uutisen myyntiarvon kasvattamiseksi.
Ilmiössä näkyy urheilusta lainattujen kerrontatapojen leviäminen muuhun, myös politiikkaa koskevaan journalismiin. Keskeisiä teemoja ovat voittaminen ja häviäminen, draama ja jännitys, sekä sankaruus. Ilmiö on kytköksissä niin sanottuun human interest -journalismiin, jossa asioita kuvataan yksittäisten ihmisten tunnekokemusten kautta pyrkien lukijan tunteisiin vetoamiseen. Tohtori Mervi Pantin mukaan tabloidisaatioon sisältyy myös sukupuolittunut ”naisellistamisen” ulottuvuus, jossa ”naisellinen” tunne ja kokemus korvaa kerrontatavoissa ”miehisen” järjen, erittelyn ja yleistämisen.
Tabloidisaation arvostelu kohdistuu monimutkaisten asioiden hukkumiseen huomiota herättävien sisältöjen tieltä. Kun yleisön miellyttämisen halu ylittää tiedottamisen halun, pelätään, että riski uutisten vääristelystä kasvaa.
Tabloidisaatiosta käytyä keskustelua mediassa

Pulitzer-palkitun kirjailija David Halberstamin mukaan journalismin laatu vajosi Yhdysvalloissa ennennäkemättömän alhaiselle tasolle Clinton-Lewinsky-skandaalin aikana, jolloin perinteiset laatulehdetkin perustivat uutisointinsa nimettömistä lähteistä saatuihin toisen ja kolmannen käden tietoihin. Halberstamin mukaan tässä jupakassa näkyi erityisen hyvin, kuinka tyhjänpäiväiset uutisaiheet ottivat mediassa aiemmin tärkeiden uutisaiheiden paikan ja toisinpäin.
Opetusministeri Henna Virkkunen puhui tabloidisaatiosta YLE TV2:n Pressiklubi-ohjelmassa 22. tammikuuta 2010. Hänen mukaansa ”tänä päivänä ei ole sellaista perinteistä rajaa eri medioiden välillä, että esimerkiksi STT voi siteerata Seiskaa. Myös iltapäivälehtien tyylit ovat laajentuneet muuhun sanomalehdistöön.” Pressiklubin vakiovieraana oleva toimittaja Saska Saarikoski puolustautui vastaten, että tabloidisaation rinnakkaisilmiö on politiikan henkilöityminen. Hänen mukaansa tällainen journalismi ei olisi mahdollista, elleivät johtavat poliitikot käyttäisi perhettään ja henkilökohtaisia asioitaan poliittisen kampanjoinnin välineenä.
Tabloidisaation tutkiminen

Viestintätutkimuksessa ilmiötä on tutkittu muun muassa mittaamalla kuvien ja ulkomaanuutisten määrän muutoksia tiettyinä ajanjaksoina. Esimerkiksi Göran Djupsund ja Tom Carlson ovat tutkineet tabloidisaatiota vuosina 1982–97 lehdissä Vasabladet, Hufvudstadsbladet, Västerbottens-Kuriren ja Dagens Nyheter. Tampereen yliopiston tiedotusopin laitoksella julkaistussa väitöskirjassaan Sinikka Torkkola selittää terveysjournalismissa korostuvat ”ihmeparannukset, oudot sairaudet ja julkkisten tarinat” tabloidisaation ilmentymänä. Jyväskylän yliopiston viestintätieteiden laitoksella julkaistussa journalistiikan lisensiaatintyössään Markus Mattlar liittää Tony Halmeen maaliskuun 2003 eduskuntavaalien vaalivoiton osaksi tiedotusvälineiden tabloidisaatiokehitystä.
Tabloidisaatio nähdään yleisesti kielteisenä ilmiönä, mutta sillä on myös puolustajansa. Bergenin yliopiston mediatutkimuksen professori Jostein Gripsrud on todennut, ettei ilmiö ole yksiselitteisesti huono asia demokratiassa. Lisäksi hänen mukaansa koko termi ei ole käsitteenä kovin analyyttinen, vaan ”enemmänkin tabloidi-ilmaus”. Skotlantilaisen Strathclyden yliopiston journalismin ja viestinnän professori Brian McNair näkee, että tabloidisaation tuomaa yhteiskunnallisten kysymysten painoarvon vähenemistä on liioiteltu. Hänen mukaansa kansanomainen muotokieli jopa lisää yleisön kiinnostusta yhteiskunnallisia aiheita kohtaan. Mediatutkija ja toimittaja Liz Nice on havainnut teini-ikäisten tyttöjen lehtien kehitystä eritellessään, ettei tabloidisaatio johda automaattisesti huonompaan journalismin laatuun, jos ei toki parempaankaan. Catharine Lumby on kirjassaan Bad Girls kirjoittanut, että tabloidisaation arvostelu on lähinnä perinteisten ”julkisten asioiden” puolustamista. Tällaisia ovat muun muassa liiketoiminta, parlamentaarinen politiikka, talous ja laki. Hän näkee tabloidisaation mahdollisuudeksi tuoda yksityiseen, kotitalouksiin ja erityisesti feminiinisyyteen liittyviä aihepiirejä julkiseen keskusteluun. Hän listaa tällaisina aiheina esimerkiksi kotiväkivallan, lasten hyväksikäytön, riippuvuudet, syömishäiriöt, vanhemmuuden ja seksuaalisuuden. Hänen mukaansa ilmiön kautta on toteutunut erityisesti feministiliikkeen ajamien asioiden läpimurto, jossa aiemmin yksityisyyden piiriin jääneet asiat on saatu yleiseen keskusteluun ja myös teemoiksi julkishallinnon päätöksenteossa.
Muu ”tabloidistuminen”

Tabloidisaatio viittaa lähinnä journalismin sisällölliseen ja tyylilliseen kehitykseen. Tämän lisäksi on olemassa kaksi muuta ”tabloidistumisen” kehityslinjaa. Nämä ovat erillisiä, vaikkakin tabloidisaatioon jossakin määrin kytköksissä olevia ilmiöitä.
Ensinnäkin monet perinteisesti broadsheet-formaatissa julkaistut sanomalehdet ovat 2000-luvulla vaihtaneet tabloid-kokoon. Esimerkkeinä tästä ovat Suomessa Hufvudstadsbladet ja Ruotsissa Svenska Dagbladet. Lapin Kansa, Pohjolan Sanomat ja Kainuun Sanomat tekivät päätöksen tabloid-formaattiin siirtymisestä vuonna 2011. Helsingin Sanomat siirtyi tabloid-kokoon tammikuussa 2013 ja Sanoma Lehtimedian maakuntalehdet seuraavat perässä keväällä 2013.
Toinen ”tabloidistuminen” koskee 1990-luvulla alkanutta tabloid-muodossa ilmestyvien ilmaisten kaupunkilehtien yleistymistä. Tämän lajityypin kuuluisin edustaja on Metro-lehti.
Ferdinand Lassalle

Ferdinand Lassalle
Ferdinand Johann Gottlieb Lassalle (alun perin Lassal; 11. huhtikuuta 1825 Breslau – 31. elokuuta 1864 Carouge, Geneven kantoni, Sveitsi) oli yksi Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen perustajista ja merkittävä sosialismin teoreetikko.
Elämäkerta

Lassalle syntyi varakkaaseen juutalaiseen Lassalin kauppiasperheeseen mutta muutti sukunimensä aikaansaadakseen ranskalaisen ja vallankumouksellisemman vaikutelman. Lassalle opiskeli Breslaun ja Berliinin yliopistoissa, joissa hän tutustui Georg Wilhelm Friedrich Hegelin ajatuksiin. 1800-luvun puolessavälissä hän tutustui Karl Marxin teoksiin ja kehitti oman ”valtiososialismin” teoriansa. Marxista poiketen Lassalle ei uskonut, että porvaristo täytyi tuhota täysin, ja hän myös katsoi nationalismilla olevan myönteisiä vaikutuksia. Lassallesta tuli pian yksi saksalaisen työväenliikkeen johtohahmoista.
Marxin elämäkerturi Francis Wheen on paljastanut Lassallen olleen varsin narsistinen ja egoistinen persoona, ja sosialistisesta työstään huolimatta erittäin porvarillisesti elävä. Hän elätteli sankarikuvitelmia itsestään luokkataistelun ja vallankumouksen sankarina ja kirjoitteli muun muassa kansleri Otto von Bismarckille koko Saksan työväenliikkeen olevan tiukasti hänen käsissään.
Vuonna 1864 Lassalle kuoli kaksintaistelussa, joka sai alkunsa hänen romanttisesta suhteestaan itseään huomattavasti nuoremman naisen kanssa. Lassallen motiiveja ryhtyä tähän taisteluun on epäilty, ja ajateltu hänen kenties juuri katsoneen moisen tarpeeksi dramaattiseksi tavaksi kuolla, tai että hän olisi tosissaan alkanut uskoa ”omaan kuolemattomuuteensa”.
Tacitus (Rooman keisari)

| Tacitus |
| --- | --- |
 
Rooman keisari
Valtakausi:  275 – 276
Edeltäjä:  Aurelianus
Seuraaja:  Florianus

Syntynyt:  noin 200? Interamna, Italia?
Kuollut:  kesäkuu 276 Tyana tai Tarsos, Vähä-Aasia
Tacitusta esittävä rintakuva.
Marcus Claudius Tacitus (noin 200? – kesäkuu 276) oli Rooman keisari vuosina 275–276. Hän nousi valtaan keisari Aurelianuksen murhan jälkeen. Lyhyen hallituskautensa aikana hän soti gootteja ja heruleja vastaan ottaen arvonimen Gothicus Maximus. Hän kuoli epäselvissä olosuhteissa kesäkuussa 276.
Taustaa

Tacituksen varhaisista vuosista ei tiedetä juuri mitään. Myöhäisantiikin historioitsijan Zosimoksen mukaan hän oli 75-vuotias keisariksi noustessaan, joten tällöin hän olisi syntynyt noin vuoden 200 tienoilla. Tämä saattaa kuitenkin olla liioittelua. Luultavasti hän oli keisari Aurelianuksen aikana yksi vanhimmista ja arvostetuimmista senaattoreista. Hän saattoi olla myös eläkkeellä ollut sotapäällikkö. Tiedetään, että Tacitus oli konsulina vuonna 273 yhdessä Julius Placidianuksen kanssa. Tosin historioitsija Alaric Watson ehdottaa, että kyseessä saattoi olla toinen Tacitus-niminen henkilö, sillä jos Zosimokseen on uskominen, Tacitus olisi ollut noin 70-vuotias konsulinvirkansa aikoihin, mikä olisi ollut epätodennäköistä.
Keisarina

Keisari Aurelianus murhattiin syys-lokakuussa 275 Caenophruriumissa Traakiassa. Valtakunta oli tämän jälkeen sekasorrossa, kun selvää seuraajaa ei ollut. Tuolta ajalta löytyneet kolikot viittaavat siihen, että Aurelianuksen vaimo Ulpia Severina olisi johtanut Roomaa Tacituksen keisariksi nimittämiseen asti. Joidenkin lähteiden mukaan valtakunta oli ilman keisaria jopa useita kuukausia. Viimein armeija, tai mahdollisesti pretoriaanikaarti, julisti  tuolloin Campaniassa olleen iäkkään Tacituksen keisariksi. Tämä tapahtui luultavasti marraskuussa. Pian myös senaatti hyväksyi Tacituksen keisariuden. Tämä tapahtui luultavasti syys-joulukuussa 275. Uusi keisari antoi ensitöikseen julistaa Aurelianuksen jumalaksi (Divus Aurelianus). Hän myös teloitutti joitakin Aurelianuksen murhaajia.
Vuonna 276 Tacitus oli konsulina erään Aemilianuksen kanssa. Aurelianuksen murha oli rohkaissut gootteja ja heruleja hyökkäämään Vähään-Aasiaan. Tacitus otti armeijan komentoonsa, ja onnistui voittamaan gootit Kilikiassa, ottaen arvonimen Gothicus Maximus. Tämän jälkeen Tacitus oli palaamassa takaisin Eurooppaan, kun hän yhtäkkiä kuoli epäselvissä olosuhteissa kesäkuussa 276. Zosimoksen ja keskiajalla eläneen historiankirjoittaja Johannes Zonaraksen mukaan Tacitus oli nimittänyt erään sukulaisensa Maximinuksen tärkeään virkaan Syyriassa. Maximinus kuitenkin murhattiin, jonka jälkeen hänen murhaajansa keisarin kostoa peläten murhasivat myös Tacituksen. Huhuttiin myös, että jotkut murhaajista olivat sekaantuneet myös keisari Aurelianuksen murhaan. Epäluotettavampi Historia Augusta kertoo, että Tacitus sairastui ja alkoi näyttää megalomanian merkkejä, mutta tämä saattaa olla fiktiota. Tacituksen pretoriaaniprefekti ja velipuoli Marcus Annius Florianus otti tämän jälkeen vallan ja julistautui keisariksi.
Kirjallisuutta

Alf Henrikson: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Arto Kivimäki ja Pekka Tuomisto: Rooman keisarit.  Karisto, 2005.  ISBN 951-23-4546-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marcus Claudius Tacitus Wikimedia Commonsissa
Jona Lendering: Tacitus Livius.org. Arkistoitu 18.10.2012. Viitattu 14.2.2009. (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Aurelianus | Rooman keisari | Seuraaja: Florianus |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Pukkilanoja

Pukkilanoja on pienen rannikkovesistön muodostava oja tai joki Kaarinan kaupungissa entisen Piikkiön kunnan alueella Varsinais-Suomessa. Valuma-alueen pohjoisosat kuuluvat Liedon kuntaan.
Pukkilanojan valuma-alue on 26,05 km² ja se muodostaa Suomen ympäristöhallinnon vesistöalueluokituksessa Pukkilanojan vesistöalueen, joka on 3. jakovaiheen vesistöalue ja tunnukseltaan 82.042. Valuma-alueella sijaitsee pieni Pussilanjärvi-niminen lampi ja ainoa nimetty Pukkilanojan sivuhaara on Karhulanoja.
Pukkilanoja laskee Saaristomereen Piikkiönlahden kohdalla. Piikkiönlahteen laskee myös toinen virtavesi, Pukkilanojan itäpuolella sijaitseva Piikkiönjoki (Hepojoki ja Makarlanjoki), jonka kanssa Pukkilanoja muodostaa yhteensä 79 neliökilometrin valuma-alueen. Pukkilanojan pohjoispuolella on Savijoen valuma-alue ja länsipuolella on Myllyojan valuma-alue (välialue).
Taistelu keisarivallasta

| Taistelu keisarivallasta> Historiae |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Tacitus
Kieli:  latina
Genre:  historia
Julkaistu:  noin 100–110
Suomennos
Suomentaja:  Heikki Laakkonen ja Kalle Korhonen
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  2010
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  334
ISBN:  978-952-495-179-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Taistelu keisarivallasta (lat. Historiae, ”Historiankirjat”) on Publius Cornelius Tacituksen teos, joka kuvaa Rooman historiaa Rooman keisari Neron kuolemasta vuodesta 69 vuoteen 96. Vain neljä ensimmäistä ja osa viidennestä kirjasta ovat säilyneet. Kirjat kuvaavat aikaa jolloin keisarit Galba, Otho ja Vitellius hallitsivat Roomaa ja Vespasianuksen valtakausi alkoi. Tacituksen Keisarillisen Rooman historia (Annales) kuvaa seurannutta ajanjaksoa.
Kirjallisuutta > Suomennos

Tacitus: Taistelu keisarivallasta: Rooman historia 69-70 jKr..  Suomentanut Kalle Korhonen ja Heikki Laakkonen. Gaudeamus, 2010.  ISBN 978-952-495-179-1
Aiheesta muualla

Nisula, Antti: Taistelu keisarivallasta[vanhentunut linkki]. Savon Sanomat 18.1.2011.
Kahlos, Maijastina: Herrat tekivät mitä halusivat[vanhentunut linkki]. Helsingin Sanomat 22.1.2012.
Olga Pulić

| Mitalit> Maa:   Jugoslavia.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Jugoslavia.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Jugoslavia.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Jugoslavia> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Belgrad 1962 | korkeushyppy |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Dortmund 1966 | korkeushyppy |  |
Olga Pulić (o.s. Gere, s. 27. syyskuuta 1942) on entinen jugoslavialainen korkeushyppääjä.
Olga Gere sijoittui 15-vuotiaana Tukholman EM-kilpailuissa 1958 korkeushypyssä kahdeksanneksi tuloksella 161 cm. Neljä vuotta myöhemmin Belgradin EM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa tuloksella 176 cm. Tokion 1964 olympialaisissa hän kilpaili nimellä Olga Pulić ja sijoittui seitsemänneksi tuloksella 171 cm. Vuonna 1966 hän saavutti Dortmundissa ensimmäisissä sisäratojen EM-kilpailuissa hopeaa tuloksella 173 cm. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui Budapestissa ulkoratojen EM-kilpailuissa viidenneksi tuloksella 171 cm.
Taaitsa

| Taaitsa Тайцы, Taitsy |
| --- | --- |
 Taaitsan kartano.
 vaakuna
 Taaitsa
 Koordinaatit: 59°39′47″N, 30°6′51″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Hatsinan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunkimainen taajama
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  39,63 km²
Väkiluku (2020):  6 600
 
 Kunnan sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhittäjä Aleksein kirkko.
Taaitsan kunta Hatsinan piirin kartalla.
Taaitsa (ven. Та́йцы, Taitsy) on kaupunkikunta ja sen keskustaajama Leningradin alueen Hatsinan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 10 kilometriä Hatsinasta pohjoiseen ja 32 kilometriä Pietarista etelään. Kunnassa on 6 600 ja taajamassa 2 900 asukasta (vuonna 2020).
Maantiede

Taaitsan kunnan pinta-ala on 39,63 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä ja etelässä Hatsinan piirin Verevän ja lännessä Puutostin kuntiin sekä pohjoisessa Lomonosovin piirin Villasin kuntaan. Pinta-alasta 47,8 % on maatalousmaata, 27,3 % metsää, 17,6 % asuinaluetta ja 4,7 % suojelualuetta.
Kunta sijaitsee Inkerin ylängön koillisrinteellä. Pinnanmuodostusta leimaa kaakkoon viettävä kumpuileva moreenitasanko. Seudulla esiintyy karstimuodostumia. Vesistöistä huomattavin on Inkereenjoen sivujoki Verevä (ven. Verevka). Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve ja kalkkikivi. Taaitsan kartanon puistoalue on luonnonsuojelukohde.
Asutus

Kuntaan kuuluu 13 asutuskeskusta: Taaitsan kaupunkimainen taajama, Härkösenmäen (ven. Gjargino), Iistinän (Istinka), Ikattilan (Staritsy), Iunuskoin (Bolšaja Ivanovka), Kolotuhan (Novaja), Niisnovan (Nižnjaja), Nikreuksenkylän (Malaja Ivanovka), Outoskin (Aleksandrovka), Pienen-Taaitsan eli Kakkaramäen (Malyje Taitsy), Suuren-Taaitsan (Bolšyje Taitsy) ja Tehvinan (Tihvinka) kylät sekä Sverdloville nimetyn parantolan asutus. Puutarhapalsta-alueita on kuusi. Kesäasukkaita on saman verran kuin vakituisia asukkaita.
Historia

Taaitsan kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Paikkakunta on saanut nimensä lähellä sijaitsevista lähteistä, joiden vettä ryhdyttiin vuonna 1774 johtamaan Saaren ja Pauluskoin puistoihin. 1770-luvulla rakennettiin Taaitsan kartano, jonka puistoa on kuvannut venäläinen taiteilija Semjon Štšedrin. 1800-luvulta lähtien Taaitsa oli suosittua huvilaseutua, jossa asui kesäisin muun muassa säveltäjä Nikolai Rimski-Korsakov. Taajama on perustettu vuonna 1960.
Ennen toista maailmansotaa seudulla asui inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Skuoritsan luterilaiseen seurakuntaan. Osa kylistä oli venäläisiä ja eräät suomalais-venäläisiä sekakyliä. Sodan aikana saksalaisten miehitysalueelle jääneet suomalaiset siirrettiin Suomeen, josta heidät sittemmin palautettiin Neuvostoliittoon. Suomalaisia ei kuitenkaan päästetty heti kotiseudulleen, ja myöhemminkin vain harvat onnistuivat palaamaan.
Liikenne, talous ja palvelut

Taaitsan kautta kulkee Kraasselan ja Hatsinan välinen maantie ja rautatie. Kunnasta on linja-auto- ja paikallisjunayhteydet Pietariin ja Hatsinaan.
Paikallisia elinkeinoja ovat maatalous, teollisuus ja rakentaminen. Taaitsan maatalousyritys on erikoistunut maidon tuotantoon ja puutarhaviljelyyn. Teollisuus tuottaa puutavaraa, huonekaluja, erikoisvaatteita ja elintarvikkeita. Kunnassa toimii kolme suurta rakennusyritystä. Puolet työvoimasta käy töissä Pietarissa tai Hatsinassa.
Palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, musiikkikoulu, lasten harrastuskeskus, poliklinikka, vanhusten palvelutalo sekä kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus kirjastoineen.
Matkailu ja nähtävyydet

Kunnassa on paljon huvila-asutusta. Demidovin kartano Suuressa-Taaitsassa on Unescon maailmanperintökohde. Toinen huomattava nähtävyys on vuosina 1914–1916 rakennettu pyhittäjä Aleksein kirkko Taaitsan taajamassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taaitsa Wikimedia Commonsissa
Taaitsan kunnan sivusto (venäjäksi)
| n k Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Antrea  Boksitogorsk  Enso  Hatsina  Ivangorod  Jaama  Kiriši  Koivisto  Kommunar  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Laukaa  Lotinapelto  Lomkka  Lupana  Olhava  Pella  Pikaljovo  Pähkinälinna  Seuloskoi  Sierattala  Sjasstroi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Uuras  Uusi-Laatokka  Viipuri  Volossova  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Budogoštš  Haisevaisi  Imeni Morozova  Imeni Sverdlova  Jefimovski  Johannes  Jääski  Kaarlahti  Kuismala  Lepäsi  Naasia  Namkku  Nikolski  Orinansavotta  Paulova  Priladožski  Punaporu  Rahja  Raivola  Rjabovo  Siiverska  Svirstroi  Taaitsa  Toksova  Tolmatšovo  Tuprova  Uljana  Vaaseni  Vahriselkä  Viiritsa  Vornasuo  Voznesenje  |  |