Avioero
Historia > Suomi

Pakanuuden ajalla mies kai saattoi erota vaimostaan hylkäämällä hänet todistajien ollessa läsnä. Vaimon ei kai ollut mahdollista erota. Kristinuskon myöta avioerot kiellettiin 1100-luvulta alkaen. 1500-luvulla ne sallittiin mm. uskottomuuden ja hylkäämisen myötä tiukoin ehdoin, joskin joskus hallitsija saattoi myöntää eroja kevyemmin perustein kuin naimakaaren mukaisin. Vähitellen erot helpottuivat, mutta vasta vuoden 1988 avioliittolaki poisti syyllisyyden osoittamisen ja muut ehdot ja mahdollisti vapaat avioerot.
Pakanuuden ajalla avioero ei vaatinut mitään virallista vahvistusta. Todennäköisesti aviomiehen piti hylätä vaimonsa todistajien ollessa läsnä. Vaimo ei kai voinut purkaa avioliittoa.
Kun kristinusko tuli valtaan Suomessa 1100-luvulta alkaen, avioerot kiellettiin. Asumuseroa haettiin yleensä puolison syyllistyttyä uskottomuuteen.
1500-luvulla avioerot sallittiin. Vuoden 1734 naimiskaaressa avioeron ainoat perusteet olivat huorinteko (uskottomuus) ja omavaltainen hylkääminen. Syyllisyys piti selvittää yksityiskohtaisesti; pelkkä tunnustus uskottomuudesta ei riittänyt. Syyllinen osapuoli ei saanut mennä uusiin naimisiin toisen eläessä, ja periaatteessa huoruudesta oli kuolemanrangaistus (jos toinenkin osapuoli oli naimisissa), mutta ainakaan vuoden 1825 jälkeen kuolemanrangaistuksia ei ole pantu täytäntöön Suomessa rauhan aikana. Lapset määrättiin yleensä syyttömälle.
Hylkääminen vaati, että henkilö osoittaa vastenmielisyyttä puolisoaan kohtaan, lähtee ulkomaille tai katoaa erotakseen tästä eikä palaa ennen kuin vuosi on kulunut tuomioistuimen antamasta kuulutuksesta.
Avioliiton purkaminen vaatii purkuperustetta, jonka on pitänyt olla voimassa jo avioliittoa solmittaessa: "mies tahi nainen on luonnostansa viallinen ja avioliittoon peräti sopimaton, taikka jos jompaakumpaa vaivaa parantumaton tarttuva tauti eikä hän ilmaise sitä, vaan petollisesti houkuttelee avioliittoon kanssansa, niin on, jos se todeksi näytetään, avioliiton purkautuva, …"
1500-luvun lopulta alkaen oli edellä mainittujen kirkollisten säädösten mukaisten avioerojen lisäksi mahdollista saada erivapausmenettelyllä, joka perustui ylimmän viranomaisen melko vapaaseen harkintaan (ensin kirkko, 1600-luvulta alkaen kuningas, sitten keisari, sitten senaatti, lokakuusta 1918 korkein oikeus). Vuoden 1826 johtosäännössä vaadittava eroperuste oli "syystä tai toisesta". 1700-luvulla tyypillinen syy oli väkivaltaisuus, pitkä vankeus, mielisairaus tai eripuraisuus. Avioerot olivat silti harvinaisia, koska perhe hoiti niin elintärkeitä tehtäviä yhdessä, ettei puolisoiden kannattanut erota.
1910-luvulla eroja alettiin myöntää helpommin ja joskus hylkäämisessä riittä muutaman päivänkin odottaminen. Tuomaritkin tiesivät, että puolisot olivat usein keskenään sopineet, kumpi esiintyy "hylkäävänä osapuolena", mutta myönsivät silti eron.
Lehdissä oli yhä ilmoituksia, kuten "VAADIN LAILLISEN ERON aviovaimostani ANNA MARI PITKÄSESTÄ, jos ei saavu luokseni 1 vuoden ja vuorokauden kuluessa. Häntä jääpi suremaan VILHO RUUSKANEN".
1919-1929 pitkäaikainen eripuraisuus oli yleisin syy: yli 3700 avioeroa. Edellytettiin vuoden asumuseroa tai esim. juoppoutta tai väkivaltaa.
Vuoden 1929 avioliittolaki oli tasa-arvoinen ja eroperusteita lisättiin, kuten puolison törkeä pahoinpitely, kolmen vuoden vankeus, kahden vuoden asumusero tai toisen kieltäytyminen seksistä vuoden ajan. Samalla mahdollistettiin lasten antaminen syyllisellekin osapuolelle. Käytännössä lapsen eduksi tulkittiin yleensä äidin hoiva.
Vielä 1920-luvun alussa ajateltiin lapsen eduksi, että huollosta erotettu vanhempi ei saisi tavata häntä. Sellaisia päätöksiä alemmat oikeudet tekivätkin vielä 1930-luvulla, mutta korkein oikeus antoikin huollosta erotetulle isälle vuonna 1938 oikeuden tavata lastaan. Sama toistui. Vuoden 1929 laki ei ottanut tähän kantaa.
1960-luvulla avioerot ja avoliitot yleistyivät voimakkaasti. 1.1.1984 syyllisyys poistui lasten huoltoratkaisuista (muttei avioerolaista): lapsen etu yksin ratkaisi.
1988 tuli uusi avioliittolaki: puolisot saattoivat halutessaan irtisanoa avioliittonsa. Eroja tuli yli 13 000 vuodessa.