Islamilainen arkkitehtuuri
Tärkeimmät rakennustyypit > Moskeijat

Kalifi Abd al-Malik rakennutti vuonna 691 Jerusalemiin valtakuntansa pääkirkon, joka suomeksi tunnetaan nimellä Kalliomoskeija. Nimestään huolimatta kyse ei vielä ollut moskeijasta, sillä rukoussali puuttui. Rakennus muistutti enemmän zarathustralaista tulitemppeliä kuin kirkkoa tai moskeijaa.
Moskeijan perustyyppi kehittyi luultavasti 800-luvulla. Sen pohja on yleensä neliömäinen, ja koostui muureista, suuresta avopihasta kokoontumisia varten, kaivosta tai lähteestä rituaalista peseytymistä varten, Mekan puoleisella sivulla olevasta rukoussalista sekä minareetista rukouskutsuja varten. Rukoussalin Mekan puoleinen seinä on nimeltään qibla, ja siinä on rukoussyvennys mihrab. Mihrabin oikeassa reunassa on perjantaimoskeijoissa minbar, saarnatuoli, joka on yleensä ornamenttileikkauksin koristeltua puuta. Moskeijoissa korostetaan yleensä kantavien rakenteiden sijasta avaraa tilavaikutelmaa.
Kupolien merkitys on ollut merkittävä ja niitä on käytetty vuosisatojen ajan; ensimmäisen kerran vuonna 691 (Kalliomoskeija) ja aina 1600-luvulle asti (Taj Mahal). Nämä arkkitehtuurin piirteet ovat lainaa roomalaisilta. 1800-luvulla kupoleita yhdistettiin muihin länsimaisesta arkkitehtuurista saatuihin lainoihin. Kapenevat tiilipilarit, suuret arkadit ja useiden pilarien kannattelemat kaaret ovat tyypillisiä persialaistyylisille moskeijoille. Etelä-Aasiassa persialainen tyyli syrjäytti käytössä olleet hinduarkkitehtuurin elementit. Turkissa on isoja moskeijoita, jotka ovat saaneet vaikutteita bysanttilaisesta, persialaisesta ja syyrialaisesta tyylistä. Turkkilaiset arkkitehdit kehittivät oman kupolityylinsä. Esimerkkejä moskeijoista ovat ja Córdobassa Espanjassa.
Vanhimmat edelleen olemassa olevat moskeijat ovat kahdeksankulmainen Jerusalemin Kalliomoskeija (vuosilta 687–691), Damaskoksen Umaijadimoskeija Syyriassa (705–714), Córdoban La Mezquita Espanjassa (785–987) ja Kairouanin suuri moskeija Kairouanissa Tunisiassa. Eräät niistä ovat moneen kertaan uudelleen rakennettuja.
Abbasidien aikana (750–1258) moskeijan perusmuoto sai merkittävän lisän sassanideilta: korkea, holvattu, yhdeltä sivulta avoin sali nimeltään ivaani, joita etenkin Persiassa sijoitettiin sisäpihan ympärille jokaisen neljän sivun keskelle. Näistä ivaaneista muodostuivat koraanikoulujen ja madrasojen opetustilat eli madrasah. Persiasta tämä muoto levisi muuallekin, kuten Irakiin, Turkkiin ja Egyptiin. Varhaisten moskeijoiden rakennusmateriaali vaihteli: Arabiassa yleisin oli savi ja puu, Turkissa luonnonkivi ja Persiassa tiili.
Abbasidien kautta seuranneella mamelukkien kaudella (1258–1517) arkkitehtuurin hallitseva piirre oli sirous ja koristeellisuus. Osmanit valloittivat Konstantinopolin vuonna 1453. Kaupungin pääkirkko, Hagia Sofia, muutettiin moskeijaksi ja siihen lisättiin minareetit. Kirkon muodosta syntyi kuitenkin samalla uusi moskeijatyyppi, jonka muotona oli yhtenäinen korkea tila ja sitä kattava kupoli. Moguli-imperiumin aikana (1556–1707) Intiassa syntyi loisteliaasti koristeltu yhdistelmätyyli siten, että hindulaiseen arkkitehtuuriin liitettiin persialaiset ivaanit, suippokaariholvit ja sipulikupolit sekä kasviaiheiset koristeet.  Tämän tyylin tunnetuin rakennus on mausoleumi Taj Mahal Intian Agrassa.