stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen tataarit
Kulttuuri > Taide > Kirjallisuus > Julkaisutoiminta

Yhteisön pieneen kokoon nähden on Suomen tataarien julkaisutoiminta ollut runsasta. Toiminta jakautuu seuraavasti: historia, muistelmat, elämäkerrat, kertomukset, runot, näytelmät, sananlaskut, laulut, uskonnollinen kirjallisuus, äidinkielen oppikirjat, lastenkirjat ja lehdet. Näitä on julkaistu niin yksittäisten tekijöiden- kuin tataarien seurakunnan sekä kulttuuriyhdistysten kautta. Tataariseurakunnan oma lehti on Mähallä Habärläre ('Yhteisön uutiset').
Aktiivisimpia yksittäisiä tataarijulkaisijoita Suomessa oli Hasan Hamidulla, jonka kenties tunnetuin teos on Aktukin kylän historiikki. Yrittäjä Zinnetullah Ahsen Böre puolestaan kustansi ensimmäisen suomenkielisen Koraanin. Muihin ensimmäisen sukupolven julkaisutoimintaa harjoittaneihin tataareihin lukeutuu muun muassa Sadri Hamid, Ibrahim Arifulla, Aisa Hakimcan, Habibur-Rahman Shakir, Semiulla Wafin, Ymär Sali.
Vuonna 2016 Suomalais-Ugrilainen Seura julkaisi kulttuurityöntekijä Okan Daherin ja tutkija Arto Moision tekemän tataarilais-suomalaisen sanakirjan. Tataarisisarukset Fazile Nasretdin ja Feride Nisametdin toimittivat vuonna 2009 kansallisrunoilija Abdulla Tukayn saturunoelman Vedenhaltijan kampa – Su anası. Teoksessa on satu suomen ja tataarin kielellä sekä CD-levy, jolta sadun voi myös kuunnella.
Fazile Nasretdinin haikurunokirja Tuksan tugız haiku julkaistiin Aybagar-sivustolla vuonna 2022. Myös Sabira Ståhlberg on julkaissut tataarinkielistä kirjallisuutta Aybagar-sivustolla.
Ali Sadik-Ogli on kirjoittanut kaksiosaisen teoksen Pitkä matka Suomeen. (2021). Se sisältää kirjat Nizam - tataari ja Rahim - persialainen. Ne ovat elämäkerrallisia romaaneja ja kertovat hänen isästään, Kazanissa syntyneestä tataarista Nizam Huseinovista, joka tuli Suomeen Persian passilla käyttäen nimeä Rahim Sadik-Ogli. Teos on painettu Pietarissa, ja Suomessa sitä myy kirjakauppa Rosebud Books.
Kulttuuri > Taide > Musiikki

Yhteisön paljolti vanhoihin kansanlauluihin pohjautuva musiikkiperinne juontaa juurensa Nižni Novgorodin alueelle, josta ensimmäinen sukupolvi saapui maahan. Tataarilaisessa kansanmusiikissa usein kaivataan koti- ja synnyinseutuja sekä kauas jääneitä ystäviä ja perheenjäseniä. Vastapainoksi tanssilaulu puolestaan on ”rytmikäs, reipas ja iloinen”. Nykyaikaista tataarilaista musiikkia on soittanut paikallinen yhtye Başkarma, jonka keulahahmo Deniz Bedretdin on perustanut lisäksi kaksi muuta yhtyettä Kazanin puolella ja vuonna 1968 Helsingissä rockyhtyeen The Sounds of Tsingiskhan.
Lahjakkaita laulajia yhteisön keskuudessa ovat olleet muun muassa Hamit Hairedin, Zeituna Abdrahim, Naim Sadik, Hamdurrahman Hakimcan, Hamide Çaydam, Dina Abdul ja Betül Hairetdin. Muusikoista esimerkkinä Halid Kurbanali, Batu Alkara ja Ädhäm Kanykoff, joista jälkimmäisin oli säveltäjä Jean Sibeliuksen ystävä.
Myös venäläisiä tataaritaiteilijoita on esiintynyt Suomessa aina 1960-luvulta. Ensimmäisten joukossa oli kulttuurityöntekijä Ymär Daherin järjestämänä muusikot Röstäm Yaxin, İlham Şakirov, Venera Şäripova, Ayrat Arslanov, Marat Ahmetov ja Mars Makarov. He esiintyivät Helsingissä ja Tampereella ja matkansa aikana tapasivat presidentti Urho Kekkosen. Muihin venäjäntataarilaisiin muusikkovieraisiin kuuluu esimerkiksi Haidar Bigitšev vuonna 1989.
Aktukissa syntynyt Räşit Wahapov oli merkittävimpiä tataarien kansanmusiikin tulkitsijoita.
Helsinkiläinen rap-artisti Nupe on tataari.
Kulttuuri > Taide > Teatteri

Tataarit ovat järjestäneet Suomessa omankielisiä teatterinäytöksiä. Aktiivisinta aikaa oli 1900-luku jolloin helsinkiläinen Suomen Turkkilaisten Seura ry sekä Tampereen Turkkilainen Yhdistys olivat päätekijät näytäntöjen organisoinnissa. Tampereella näytelmiä esitettiin muun muassa Tampereen Teatterissa, johon yhteisön jäseniä kutsuttiin muualtakin Suomesta. Poliittiset pakolaiset, kuten Ayaz İshaki ja Musa Bigiev olivat mukana toiminnassa. Helsingissä esityspaikkoihin kuului Kansallisteatteri ja Kaupunginteatteri. Helsingin tataarit esittivät Tampereen Teatterissa vuonna 1950 Molièren näytelmän Saituri.
Vuonna 1930 järjestettiin Suomessa ensimmäinen tataarinkielinen näytös. Se oli Mirxäydär Fäyzin musiikillinen draama Ğaliyäbanu. (Paikallisesti ’Aliyebanu’). Suomentataarit ovat esittäneet myös muun muassa Aliäsgar Kamalin sekä Ayaz İshakin teoksia.
Suomen yhteisö on esiintynyt myös ulkomailla, esimerkiksi vuonna 1939 Virossa, vuonna 1992 Kazanissa ja vuonna 1994 New Yorkissa. Venäjäntataarilainen teatterintekijä Luara Şakircanova ohjasi yhteisön näytelmiä Helsingissä 1990-luvulla. Yhteisön keskuudessa on ollut myös näytelmäkirjailijoita, kuten kazanintataari Saniye İffet (Saniyä Ğiffät, 1899–1957).
Tatarstanin kansallisteatteri vieraili Helsingissä vuonna 1996 ja esiintyi Ruotsalaisessa teatterissa.
Kulttuuri > Taide > Muuta

Naile Wafin vaikutti 1950-luvulla Arabian  koristemaalarina.
Viimeaikaisempia tataaritaiteilijoita on korumuotoilija Ildar Wafin, jonka tekeleitä on nähty Jenni Haukion yllä. Kuva- ja tekstiilitaiteilija Niran Baibulat voitti Vuoden tekstiilitaiteilija -nimikkeen 2007. Arkkitehti Pervin Imaditdin tunnetaan erityisesti hotellien ja ravintoloiden sekä erilaisten korjausrakentamishankkeiden suunnittelijana. Historiantutkijana toimiva Ainur Elmgren tunnetaan myös sarjakuvistaan.
Kulttuuri > Juhlat

Tataariyhteisön perinteisiin juhliin kuuluu keväisin järjestettävä kansallisrunoilija Abdulla Tukain syntymää juhlistava tilaisuus Balalar Bäyräme (’lasten juhla’), jossa yhteisön lapset ja nuoret esittävät lauluja, runoja ja tarinoita. Kesäisin puolestaan on järjestetty leirejä. Niiden sijaintina ovat olleet muun muassa Terijoki, Järvenpää, Hyvinkää, ja Mäntsälä. Pitkän aikaa, vuoteen 2020 asti, ne järjestettiin Kirkkonummella. Alkuaikoina leirit kestivät kuukauden, sittemmin kymmenen päivää. Leiri päättyy tataarilaiseen kyntöjuhlaan nimeltään Sabantuy, johon kerääntyy nuorison sukulaisia ja muita yhteisön jäseniä yleensä yli sadan hengen.
Kulttuuri > Ruoka

Tunnetuin tataarilainen ruoka Suomessa on mausteinen piiras nimeltään pärämäts (pärämäç), jonka kaupallinen myynti alkoi 1960-luvulla tamperelaisen Linkosuon leipomon omistamasta Siilinkarin kahvilasta (silloisesta grillistä). Oman sukunsa reseptin leipomolle toi siellä työskennellyt kondiittorimestari-jääkiekkoilija Mönever Saadetdin. Perinteisiin ruokalajeihin kuuluu lisäksi muun muassa hevosenlihasta tehty makkara kazı, jonka tekemiseen on usein osallistunut koko tataariperhe. Ruokaperinne on saanut vaikutteita esivanhempien naapurikansoilta kuten venäläisiltä, mareilta, udmurtiteilta, sekä Keski-Aasian kansoilta kuten uzbekeilta ja tadžikeilta.
Kulttuuri > Perinneruokia Suomessa

Şorba (keitto)
Läkşä
Pilmin (pelmeni)
Katıklı çomar (jogurttiklimppikeitto)
Pärämäç (lihapiiras)
Katlama (munkit)
Kıstırma (lihapiirakka)
İt bäleşe (lihariisipasteija)
Yomırka bäleşe (munariisipasteija)
Özem bäleşe (rusinariisipasteija)
Käbestä bäleşe (kaalipiirakka)
Sugan bäleşe (sipulipiirakka)
Eremçek bäleşe (rahkapiirakka)
Alma bäleşe (omenapiirakka)
İtle botka (lihapilahvi)
Özemle botka (rusinapilahvi)
Karaboday botkası (tattariryynipilahvi)
Talkan (tattariuunipuuro)
Küptermä (blini)
Bäräñge yakkan taba kümäçe (pannuperunaleipä)
Kıstıbıy (perunatasku)
Bäräñge pärämäçe (pärämäts perunapiiras)
Umak (pikkuvoipulla)
Bavırsak (öljyssä paistetut taikinapallot)
Koş tele (linnunkielet)
Çäkçäk (hunajainen keko)
Akçigeldäk (piparminttupikkuvoileivät)
Listan koonnut Derya Samaletdin.
Identiteetti

Suomen tataarit ovat aina olleet tiivis ja paljolti toisensa tunteva yhteisö, jonka juuret johtavat pitkälti samoille alueille. Silti heidän keskuudessaan on käyty kiistoja identiteetin määrittelystä. Tämän keskiössä on ollut etenkin heidän etnonyyminsä, tataarit (تاتار / تاتارلار tatarlar / tatar).
Tatar (𐱃𐱃𐰺) terminä juontaa juurensa muinaisturkin kieleen ja se on toiminut historiallisesti eri kansojen-, yleensä mongoli-turkkilaisten heimojen yleisterminä. Nykypäivänä sillä kuitenkin viitataan lähinnä vain Volgan tataareihin, mutta sen historia on monivaiheinen ja mutkikas, ja vasta Neuvostoaikana se vakiintui nykyisten Volga-Uralin turkkilaiskielisten omaksi etnonyymiksi kun Tatarstanin autonominen sosialistinen neuvostotasavalta perustettiin (1920; nyk. Tatarstanin tasavalta).
"Tataarille" muodostui Venäjän keisarikunnassa negatiivinen konnotaatio. Tämän lisäksi Suomessa siitä on käytetty pilkkaavaan sävyyn muotoa "tattari", joka erehdyttävästi on romaneista käytetty nimitys. Vuonna 1961 se jopa johti välikohtaukseen, jossa kaksi tataaria joutui vankilaan pahoinpideltyään kyseistä nimitystä käyttäneen miehen.
Identiteetti > Historia

Kielitieteilijä Martti Räsänen kirjoitti vuonna 1941: "Suomen turkkilaiset tunnetaan tavallisimmin nimellä tataarit, mutta jotkut asianomaiset pitävät sanaa häväistysnimenä, kuten sanaa ryssä venäläisistä puhuttaessa. Volgan turkkilaisilla ei ole omaperäistä nimeä. Suurin osa heistä nimittää itseänsä musulmaneiksi".
Volga-Uralin tataarien katsotaan enimmäkseen polveutuvan kiptšak-turkkilaisista, jotka Kultaisen ordan aikaan (1242–1502) tunnettiin tataareina. Nimitys on lopulta muihinkin kansoihin ulottunut yleistermi, joskin vain volgalaisia kutsutaan nykyään yksinkertaisesti "tataareiksi". Venäjän keisarikunnan vallan aikaan (1721–1917) väestö ei yleensä itse käyttänyt nimitystä, vaan tunnistautui lähinnä asuinalueensa tai uskontonsa mukaan, eli "muslimi" (möselman, مسلمان). Termin välttämiseen vaikutti etenkin se, että Venäjällä siitä muodostui omanlainen haukkumanimitys, koska se yhdisti heidät sen valtion "vanhoihin vihollisiin", eli Tšingis-kaanin mongolitataareihin. Täten myös historioitsijat alkoivat painottaa Ordaa edeltävien väestöjen-, etenkin Volgan Bulgarian merkitystä heidän etnogeneesissään. Kirjallisuustieteilijä Xatıyp Miñnegulov: "Sekä Tsaarin- että Neuvostovallan aikana virallinen suhtautuminen Kultaiseen ordaan oli jyrkästi kielteinen. Sitä esitettiin usein kaikkien venäläisten ja joidenkin muiden kansojen katastrofien lähteenä. Kansamme historiaa ja alkuperää vääristettiin, ja vain sen bolgarilaista komponenttia korostettiin".
Tataarien historia jakaa mielipidettä edelleen, mutta yhteisymmärrystä luo kasvavissa määrin se, että Volgan Bulgarian ja Kultaisen ordan suhde heidän muodostumiselle kansana pitäisi nähdä symbioottisena eikä vastakkaisena.
Identiteetti > Historia > Turkkilaisuus > Vaikutus kulttuuriin

Atatürkin reformien perässä tataariyhteisö korvasi arabialaiset aakkoset latinalaisilla, joskin osa vastusti muutosta ja jatkoi mielummin vanhalla kirjaimistolla. Turkin kieltä pidettiin yhteisön keskuudessa omanlaisena sivistyskielenä ja se vaikutti myös heidän omaan turkkilaiseen kieleen. Vailla latinalaista oikeinkirjoitusta tataarien henkilönimissä muun muassa yleistä äännettä [æ] kirjoitettiin aluksi suomalaisella ä-kirjaimella, kunnes lopulta vuonna 1957 tataariseurakunnan toimesta ne ilmoitettiin väestörekisteriin turkin oikeinkirjoituksen mukaisesti, eli E:llä. (Ahsän → Ahsen, Sämiulla → Semiulla, Alijä → Aliye).
Tataarin kieleen viitattiin usein yhtenä "turkin murteena". Zinnetullah Ahsen Böre muun muassa kirjoitti vuonna 1945, että "maailmassa on vain yksi turkkilainen kieli; ulkomaiset tutkijat, jotka jakavat murteemme eri kieliin ovat haitallisia ja niihin tulee suhtautua ankaran kielteisesti".
Identiteetti > Historia > Nykypäivä

Tatar on sittemmin vakiintunut nimi kyseisille volgalaisille, niin Suomessa kuin Venäjän puolella. Turkin vaikutuksen aikakauden jälkeen Suomessa alkoi syntyä uusi yhteys tatarilaisiin juuriin, kun Tatarstanista saapui ensimmäisiä vierailijoita 1960–1970-lukujen taitteessa. Suomen yhteisö itsekin pääsi matkaamaan Kazaniin ja hieman myöhemmin myös esivanhempiensa synnyinalueille. Vuonna 1974 yhteisö itse tunnistautui julkisesti tataareiksi kun Järvenpäässä järjestettiin "tataarikulttuurin päivät". Termin uudelleen käyttöönotto aiheutti kuitenkin vahvoja erimielisyyksiä; tataariin viitattiin edelleen venäläisenä haukkumanimenä.
Turkkilainen historioitsija Nadir Devlet ilmaisee seuraavasti: "Tatar on vakiintunut, eikä siitä pyritä enää eroon. Se on kuitenkin täysin luonnollista, että etenkin kotimaansa ulkopuolella he kutsuvat itseään nimillä kuten tatar-turkkilaiset tai Volga-Uralin turkkilaiset (tr. Tatar Türkleri / İdil-Ural Türkleri), osoittaakseen kuuluvuutta tähän suureen turkkilaiseen perheeseen". Jotkut tataarinkieliset kirjoitukset käyttävät vielä nykypäivänä lisänimitystä "turkkilaistataarit" (Törki-tatarlar, Төрки-татарлар). Tatarstanilainen runoilija Razil Wəliev: "Nuorena tunsin itseni vain tataarina, mutta käytyäni Turkissa, ja Keski-Aasian maissa kuten Uzbekistanissa ja Kazakstanissa, ymmärsin, että erilaisista piirteistä huolimatta me tataarit ja nämä muut turkkilaiset olemme kaikki sukulaisia, saman perheen jäseniä; sielumme ja henkemme ovat yhtä, emme unohda tätä".
Väestö

Suomen tataarit ovat yksi maan seitsemästä kansallisesta vähemmistöstä.
Tataarien keskuudessa on erimielisyyksistä huolimatta vallinnut aina vahva yhteisöllisyys; he yleensä tuntevat toisensa hyvin. Sabira Ståhlberg: "Tataarit tulivat maailmasta, jossa perhe ja sukulaisuus olivat tärkeitä, serkkujen väliset avioliitot yleisiä ja luottamus täysin vieraisiin ihmisiin heikkoa. He uskoivat perheeseen, sukulaisiin ja samoista kylistä kotoisin- tai jollain tavalla sidoksissa oleviin ihmisiin".
Väestö > Etninen koostumus

Suomen tataarit ovat yksittäisiä poikkeuksia lukuun ottamatta taustaltaan Nižni Novgorodin alueen mišäärejä, ja täten Volgan tataareja. Mišäärien kulttuurissa on eri vaikutteita, kuten venäläistä ja mordvalaista. Suomen yhteisö erikseen sai 1900-luvun aikana myös paljon vaikutteita Turkista. Tutkija Alimžan Orlov on todennut, että eri vaikutteista huolimatta mišääritataarit, samoin kuin heitä kielellisesti läheiset Kaukasian balkaarit, kuuluvat muinaisen turkkilaisen kiptšakkikulttuurin "puhtaimpiin edustajiin" nykypäivänä.
Väestö > Lukumäärä

Tataariyhteisön jäseniä oli Suomessa 927 henkeä vuonna 1961 ja vuonna 1970 heitä oli 823, joista enemmistö asui Helsingissä (372), Tampereella (128), Järvenpäässä (68) ja Turussa (59). (Espoossa 54 ja muilla paikkakunnilla alle 25).
Myöhemmin, vuonna 2020, määräksi on arvioitu noin 600–700. Merkittävimmät asuinalueet ovat edelleen Helsinki, Tampere, Turku ja Järvenpää.
»Suomen tataarit ovat omasta mielestään säilyttäneet kulttuurinsa hyvin, mutta myös huolia sen tulevaisuudesta on ilmaistu. Joitain nimettömiä lainauksia:
Identiteetti on säilynyt kielen ja uskonnon perusteella. Meillä on kulttuuriyhdistys, seurakunta, urheiluyhdistys, ja kanssakäyminen on melko vilkasta.
Meillä on erittäin vahva ja erilainen kulttuuri verrattuna esimerkiksi suomalaiseen. Säilymisen syynä on tietoisuus omasta alkuperästämme ja mahdollisuudet vaalia omia tapojamme. Suomi on ollut hyvä maa asua ja sen kansalaiset ystävällisiä meitä kohtaan.
Seka-avioliitot vähentävät tataarin kielen merkitystä. Uskonnon vaaliminen ja merkitys vähenee vähemmistön sulautuessa elämän- ja työtapojen ja muiden normien kautta muuhun väestöön.
Tulee kauhean surumielinen olo, kun meidän musiikkia kuuntelee. Että miksi ollaan täällä, muun kansan joukossa, eikä ole omaa kotimaata. Ja vielä mennään sekaisin suomalaisten kanssa.
Olemme pystyneet näihin aikoihin asti, uskonnon ja vanhempien auktoriteetin voimalla sekä estämällä vähemmistön painostuksen avulla seka-avioliitot suomalaisten kanssa. Nyt ovat aidat kaatuneet. Vanhat patriarkat ovat kuolleet. Lapset ovat rohkeampia ja menevät naimisiin rakkaudesta suomalaisenkin kanssa. Kulttuuri ja identiteetti kaatuvat kohisten.»
Yksittäisiä suomalaisten naisten kanssa solmittuja liittoja oli jo ensimmäisessä sukupolvessa, jonka muodosti noin 160 perhettä. Puolisot kääntyivät islamiin ja usein opettelivat tataarin kieltä. Heidät kuitenkin hyväksyttiin poikkeuksina, sillä tataarit perinteisesti ovat suhtautuneet seka-avioliittoihin negatiivisesti ja aikoinaan se saattoi jopa rikkoa välit perheenjäsenten kesken lopullisesti. Tataarit harrastivat järjestettyä avioliittoa tiettävästi vielä ainakin toiseen maailman sotaan saakka.
Osa miespuolisista tataareista ovat etsineet puolisonsa Venäjän tataarien keskuudesta, ja jotkut tataarinaisista ovat avioituneet turkkilaisten kanssa, mutta suomalaiset liitot ovat paljolti lisääntyneet ajan saatossa. Tataarinuorisosta on kerrottu puolison löytämisen oman pienen yhteisön parista olevan haastavaa.
Urheilu

Tataareja on ollut edustettuina Suomen eri ammattiurheilulajeissa, erityisesti jääkiekossa ja jalkapallossa. Tataarit ovat perustaneet myös omia urheiluseuroja, joista varhaisena esimerkkinä jalkapalloseura Altın Orda. ("Kultainen orda"). Vuonna 1945 perustettiin Yolduz ("Tähti"), joka on SVUL:n jäsen ja on pelannut jalkapallon ystävyysotteluita myös Turkissa, Algeriassa ja Tatarstanissa. Urheilu oli ollut merkittävä tekijä Suomeen saapuneiden tataarien kotikylissä kesäisin järjestetyissä sabantuy-juhlissa ja täten he kannustivat lapsiaan urheiluun myös uudessa ympäristössään.
Menestyneimpiä tataariurheilijoita Suomessa ovat Atik Ismail, Lotfi Nasib ja Räshid Hakimsan. Atik Ismail pelasi jalkapalloa Suomen A-maajoukkueessa, SM-sarjassa, ulkomailla ja valittiin jalkapallon Hall of Fame -galleriaan. Jääkiekkoleijonaksi nimetty Nasib voitti kuusi Suomen-mestaruutta ja pelasi kaksissa MM-kisoissa. Hakimsan voitti neljä jääkiekon SM-kultaa ja sai kansainvälisen tason erotuomarina Jääkiekkoliiton ansiomerkin.
Veljekset Feyzi, Murat, Zeyd ja Vasif Ahsen-Böre pelasivat kaikki jääkiekkoa 1930- ja 1940-luvuilla. Saadetdin-suvun Ali ja Mönäyvär pelasivat Ilveksessä, kuten myös Lotfi Nasibin veli Naim ja hänen poikansa Erkan Nasib. Kokonaisuudessaan on Ilveksen riveissä tataarit saavuttaneet yhteensä kahdeksantoista SM-kultamitalia.
Mestaruussarjauransa lisäksi Deniz Bavautdin pelasi kaksi kautta Ruotsissa maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla.
Maalivahti Nefise Saadetdin voitti jalkapallon naisten Suomen-mestaruuden HJK:n riveissä vuonna 1979. Ugul Samaletdin edusti Kiffeniä 1980-luvulla.
Muita urheilulajeja joissa tataarit ovat menestyneet ovat pesäpallo, pikaluistelu, keilaus ja golf. Ismail Neuman voitti pesäpallossa Pyrinnössä juniorimestaruuden vuonna 1926. Neuman palkittiin lyömäkuningas -tittelillä Helsingin Pallonlyöjissä (1943) sekä Katajanokan Haukoissa (1948 ja 1950). Sodassa kaatunut luistelija Hasan Abdrahim sijoittui vuoden 1939 SM-kisoissa viiden parhaan joukkoon. Ural Samaletdin keilasi Helsingin Vauhti-Veikoissa ja voitti Helsingin Bowlingliiton henkilökohtaisen- sekä pari- että joukkuemestaruuden 1980-1981. Riza Bedretdinin laji oli golf, jossa hän vielä vuonna 2019 osallistui Helsingin Golfklubin 80-vuotiaiden miesten sarjaan sijoittuen toiseksi.
Naisten Korisliigassa pelaava Meral Bedretdin (s. 1993) on pelannut naisten maajoukkuepelejä.
Tunnettuja mišääritaustaisia urheilijoita Venäjän puolella ovat muun muassa jääkiekkoilija-valmentaja Zinetula Biljaletdinov, jalkapalloilijat Dinijar Biljaletdinov ja Marat Izmailov sekä tennispelaaja Marat Safin ja telinevoimistelija Alija Mustafina.
Liiketoiminta

Monet kankaita, turkiksia ja vaatteita kauppaavat tataarit perustivat Suomessa oman liikkeen. Vuonna 1940 melkein kaikki heistä saivat toimeentulonsa kaupankäynnistä. Myöhemmät sukupolvet siirtyivät työelämään muille aloille, mutta osa on jatkanut perinteistä kauppiasammattia.
Alin ja Samaletdinin suvut, Safa Nisametdin sekä Nuretdin Feren lapset luokiteltiin 1970–1980-luvuilla miljonääreiksi. Tampereella 1900-luvulla menestyksekkäitä kangas- ja turkiskauppiaita olivat etenkin Ymär Sali, Zinnetullah Ahsen Böre, Imad Samaletdin ja Semiulla Wafin. Ilgis Saadetdinin ja puolisonsa Irenen Mattokulma oli toiminnassa Rautatienkadulla vuosina 1969–2021.
Muun alan tataariliikemiehiä on esimerkiksi Solteqin perustaja, tamperelainen yritysjohtaja Ali Saadetdin sekä espoolainen kuntokeskusketju Esportin ja jalkapalloseura FC Hongan pääomistaja Färid Ainetdin. Valokuvaaja Räshid Nasretdin piti Helsingissä liikettänsä Nasakuva Oy yli neljäkymmentä vuotta. Hasan Hamidullan elektroniikkaliike huolsi jatkosodan aikana Suomen ja Saksan armeijoiden sähkölaitteita, akkuja ja perämoottoreita.
Nykypäivänä tunnettuja tataarien liikkeitä ovat etenkin Fredrikinkadun Matto-Center ja sen vastapäätä sijaitseva Imperial-Matto. Muihin helsinkiläisiin tataarien liikkeisiin kuuluu Tyyli-Turkis, Turkis Oy N. Ali, Bulevardi 5. Imperial-Mattoa ylläpitää Irhan Nisametdin ja Matto-Centeriä Nisametdinin serkku Tinet ja hänen miehensä Vahit Wafin. Liikkeiden matot tulevat maista kuten Turkki, Iran, Irak, Intia, Nepal, Pakistan, Afganistan, Uzbekistan, Kiina ja Marokko. Osa matoista tulee tuttujen mattovälittäjien kautta ja osa ostetaan suoraan perheiltä paikan päältä. Wafinien mukaan tataarien kaupankäyntiä Lähi-itään ja Aasiaan avittaa se, että kohdemaat sisältävät samaa sanastoa kuin tataarinkieli. Tinet Wafinilla on myös hänen perustamansa käsintehtyjä tyynyjä myyvä Saide.
Yhdistyksiä

Helsingin musulmaanien hyväntekeväisyysseura (1915)
Suomen muhamettilainen seurakunta (1925, myöh. Suomen Islam-seurakunta, Finlandiya İslam Cemaati)
Suomalais-turkkilaisen kansakoulun kannatusyhdistys (Fin-Türk halkmektebin himaye cemiyeti, 1930)
Suomen turkkilaisten seura (Finlandiya Türkleri Birligi, 1935)
Tampereen Turkkilainen Yhdistys (Tampere Türkleri Birligi, 1935)
Tampereen Islamilainen Yhdistys (1935)
Tampereen Islamilainen Seurakunta (Tampere İslam Mahallesı, 1943 - myöh. Tampereen tataariseurakunta)
Turun Turkkilais-Tataarilainen Yhdistys (1938, myöh. Turun turkkilainen yhdistys)
Jalkapalloseura Altın Orda (Kultainen Orda)
Urheiluseura Yolduz (Tähti, 1945)
Turkkilaisen kansakoulun kannatusyhdistys (1948, Türk Halk Mektebi Himaye Kurumu)
Abdulla Tukain kulttuuriseura (1968)
Juuret Venäjällä

Tataariyhteisön esivanhemmat olivat pääsääntöisesti lähtöisin Venäjän keisarikunnan Nižni Novgorodin kuvernementin Sergatšin kihlakunnan kylistä. Nykyisin seutu kuuluu Nižni Novgorodin alueen Krasnooktjabrskin piiriin. Suurin osa oli kylästä Aktuk (Aktukovo), ja muut sen naapurikylistä, kuten Suıksu (Kljutšištši) ja Urazawıl (Urazovka). Jotkut yksittäiset tulijat olivat kotoisin muualta, kuten Turkestanin ja Kaukasian alueilta, mutta he pian sulautuivat joko tataari- tai valtaväestöön.
Maahan saapuneiden tataarien välietappi oli Pietari, jossa yhtenä yhdyshenkilönä toimi Tampereelle lopulta asettunut kauppias Ymär Sali. Siellä heidän tiedetään majailleen "Samaletdinin (Džamaletdinin) teehuoneella", joka sijaitsi alueella Apraksin pereulok.
Tataarien yhteydet rajan toiselle puolen olivat poikki kunnes 1950-luvun puolivälissä kirjeenvaihto ja matkustaminen avautui. Tatarstaniin (silloinen ASNT) luodut suhteet saivat kuitenkin alkunsa hieman myöhemmin. Merkittävänä käänteenä voidaan pitää kulttuurityöntekijä Ymär Daherin ensimmäistä käyntiä Kazaniin vuonna 1966. Toinen vierailu toteutui osana Tatarstanin 50-vuotisjuhlapäivän konferenssia vuonna 1970. Tämän jälkeen he alkoivat saamaan Venäjän tataareja vieraakseen, mikä on jatkunut aina nykypäivään. Tatarstanin johtaja Röstäm Miñnexanov on vieraillut kahdesti yhteisön keskuudessa.
Enemmistö mišääritataareista asuu sittemmin Moskovassa. Heidän sanotaan olevan paljolti venäläistyneen ja täten puhuvat entistä enemmän- tai jopa pelkästään venäjää.