stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vaihdokas (elokuva)
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano sanoo elokuvaa mykkäkauden tapaan ylinäytellyksi, mutta ensimmäisenä kertana kun elokuvakamerat tuotiin Suomessa tehdasmiljööseen. Hän antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Vaihdokas, Elokuva, 01.01.1927, näytenumero 2, s. 10–11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Seppo Vainio

Seppo Juhani ”Sidi” Vainio (s. 1. kesäkuuta 1961 Helsinki) on suomalainen biologi, Oulun yliopiston kehitysbiologian professori. Nuoruudessaan hän toimi myös muusikkona ja soitti rumpuja Briardissa, Päissä, Seitsemäs maailma -projektikokoonpanossa ja Shadowplayssa. Aktiivisimman musiikkiuran jälkeen hän on harrastusluontoisesti soittanut sekä Yhdysvalloissa asuessaan että myöhemmin Oulussa. Vainion tämänhetkinen yhtye on oululainen Venedin .
Vainio väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1992, ja saman yliopiston dosentiksi hänet nimitettiin 1996. Vainio toimi Oulun yliopiston määräaikaisessa kehitysbiologian professorin virassa vuosina 1997–2002 ja hänet nimitettiin vakinaiseksi professoriksi vuodesta 2003.
Seppo Vainio on edesmenneen tanssitaiteilija Riitta Vainion poika.
Tieteellinen ura > Tutkijana

Vainio toimi 1986–1988 tutkimusassistenttina Helsingin yliopistossa ja 1988–1993 Suomen Akatemian tutkijana sekä yliopiston luennoitsijana. Tämän jälkeen Vainio oli Yhdysvaltoissa post doc -tutkijana Hoffman-La Roche-yhtiön tutkimusinstituutissa ja myöhemmin Harvardin yliopistossa. Yhdysvalloissa vuosina 1993–1997 hän toimi sekä Yhdysvaltain kansanterveysinstituutin (NIH) että Euroopan molekyylibiologian organisaation (EMBO) tutkijana ja Suomen Akatemian vanhempana tutkijana (1996–1997).
Suomeen palattuuaan Vainio asettui Ouluun, johon hänet oli nimitetty Oulun yliopiston kehitysbiologian määräaikaiseksi professoriksi 1997–2002 ja sittemmin vakinaiseksi professoriksi 2003. Täällä Vainio on toiminut myös Oulun yliopiston koe-eläinkeskuksen johtokunnan puheenjohtajana, Euroopan unionin tutkimuskonsortion koordinaattorina, antanut alansa opetusta useissa yliopistoissa, osallistunut kansainvälisiin työryhmiin ja kongresseihin sekä toiminut tutkimusprojektien ja -raporttien arvioijana.
Seppo Vainion tutkimuksien kohteita ovat solujen väliset signalointijärjestelmät ja yksilönkehityksen mekanismit.
Tieteellinen ura > Saavutukset

Vainio osoitti ensimmäisenä, että solujen kasvusignaalit välittävät solujen erilaistumisen aktivaation niin kutsutussa induktiossa, joka on yksi keskeisin alkionkehitystä ohjaava tapahtuma. Hän löysi myös ensimmäisenä mekanismin, joka määrittää naarassukupuolen kehityksen ja ohjaa munasolun kehittymistä. Löydökset ovat mahdollistaneet kohteiden tarkemman tutkimuksen ja bioteknologiset sovellukset.
Vainion työnkuvaan sisältyvät muun muassa molekyylibiologian, genetiikan ja kuvantamisen menetelmät normaalin ja häiriintyneen alkionkehityksen ja kantasolujen erilaistumisen tutkimuksessa.
Muusikkona

Vainio alkoi soittaa rumpuja saatuaan Remu Aaltoselta rumpukapulat juhannuksena 1976. Hänen ensimmäinen yhtyeensä oli Horse Power, myöhemmin Steinless Steel, jossa soitti myös muun muassa Jarmo Luttinen (myöhemmin tullut tunnetuksi Taikuri Luttisena). Pete ”Räkä” Malmi kuului Vainion ystäväpiiriin ja he perustivat yhdessä Hulkon veljesten Ilkan (taiteilijanimeltään Jan Vincent) ja Antin (Andy McCoy) kanssa Briard-yhtyeen. Briard sai vuonna 1977 keikan Linnanmäelle ja sen perusteella levytyssopimuksen. ”I Really Hate Ya” -singleä pidetään Suomen ensimmäisenä punklevytyksenä. Briard hajosi vuosikymmenen lopulla sen jäsenten siirtyessä muihin yhtyeisiin, Vainiosta tuli Juhani Kannen johtaman Päät-yhtyeen rumpali. Briard palasi yhden albumin ajaksi levytysstudioon vuonna 1983. Päistä Vainio liittyi Shadowplayhin, josta hän erosi alettuaan tekemään graduaan. Yhden kesän Vainio soitti myös Tuomari Nurmion yhtyeessä ja oli mukana yhden albumin julkaisseessa Seitsemäs maailma -projektissa.
Opiskeluaikoinaan Vainiolla oli J. P. Pulkkisen (ex-Keba) ja Kari Kukkolan kanssa Kukkolat-niminen yhtye, joka teki muutamia keikkoja. Yhdysvalloissa opiskellessaan Vainio soitti yhtyeessä Caution to the Wind, joka koostui Harvardin yliopiston väitöskirjaopiskelijoista. Vainion palattua Suomeen hän perusti Janne Markus Regelinin kanssa Ronins-yhtyeen, josta myöhemmin tuli Lyra, myöhemmin Haavat.
Valasmon rautasulatto

Valasmon rautasulatto (ven. Вала́зминский чугунопла́вильный заво́д, Valazminski tšugunoplavilnyi zavod) oli Aunuksen läänin Porajärven volostissa 1800–1900-lukujen vaihteessa toiminut tehdaslaitos.
Valasmon rautasulatto rakennettiin vuonna 1868 Suunujoen Valasmonkoskelle lähelle Porajärven kylää. Se valmisti valurautaa Petroskoin Aleksanterintehdasta varten. Yksimasuunisen tehtaan käyttämää järvimalmia ja puuhiilen raaka-ainetta toimittivat paikalliset talonpojat. Puhallin sai käyttövoimansa vesirattaasta, joka vuonna 1883 korvattiin turbiinilla. Sulatteena käytettiin Munjärvenlahden kalkkia ja Petroskoin tai Vytegran tulenkestävää savea. Teknisesti vanhanaikaisen sulaton tuottavuus oli heikko ja sen kapasiteetti oli vain osittain käytössä. Tuotanto kasvoi Venäjän–Japanin sodan aikana, mutta vuonna 1908 sattuneen tulipalon jälkeen laitos suljettiin.
Tehtaan yhteydessä sijaitsivat työläisten asuinparakit, virkailijoiden talot, kauppa, kirkko, koulu ja puinen laivalaituri. Vuonna 1905 siellä oli 107 asukasta. Tehdasalueen rauniot ovat valtakunnallinen suojelukohde.
Aiheesta muualla

Valasmon tehdas Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Vaihenopeus

Dispersio syvän veden pinnalla etenevissä paino­voima-aalloissa. Kuvan punaiset neliöt (    ) etenevät vaihe­nopeudella, vihreät kiekot (     ) ryhmä­nopeudella. Tässä syvän veden tapauksessa vaihe­nopeus on kaksi kertaa niin suuri kuin ryhmä­nopeus. Jokainen punainen neliö kohtaa kaksi vihreää kiekkoa kulkiessaan kuvan vasemmasta laidasta oikeaan.

Aaltoryhmän takana näyttää muodostuvan uusia aaltoja, joiden amplitudi kasvaa, kunnes ne ovat kuvan keskellä, minkä jälkeen ne häviävät ennen saapu­mistaan kuvan oikeaan laitaan.

Veden pinnalla etenevissä painovoima-aalloissa vesipisaroiden nopeudet nopeudet ovat useimmiten paljon pienempiä kuin aallon vaihe­nopeus.
Etenevä aaltopaketti, jossa vaihe­nopeus on suurempi kuin ryhmä­nopeus.
Aalto, jonka vaihe­nopeus on ryhmä­nopeuteen nähden vastakkais­suuntainen. Aalto­ryhmä etenee oikealle, mutta yksittäiset aallon­huiput vasemmalle, joten ryhmä­nopeus on positiivinen, mutta vaihe­nopeus negatiivinen.
Vaihenopeus on aaltoliikkeessä se nopeus, jolla aallon vaihe etenee avaruudessa.  Samalla se on nopeus, jolla kukin aallon taajuuskomponentti etenee. Sellaisella komponentilla jokainen aallon vaihe, esimerkiksi aallon­huippu, näyttää etenevän vaihe­nopeudella. Aallon vaihe­nopeus voidaan esittää sen aallon­pituuden λ ja jakson­ajan T avulla:
Yhtäpitävästi, käyttäen aallon kulma­taajuutta, joka tarkoittaa vaihekulman  \omega  muutos­nopeutta aikayksikössä, ja aalto­lukua  k, joka tarkoittaa vaiheulman muutosnopeutta matkan yksikköä kohti, vaihenopeus voidaan lausua muodossa
Tämän ymmärtämiseksi tarkastellaan yksin­kertaista siniaaltoa,  A\cos {(kx-\omega t)}. Ajan t aikana aalto­lähde on tuottanut  N={\frac {\omega }{2\pi }}t=ft värähdystä. Samassa ajassa t tämä N:n aallon rintama on edennyt lähteestä avaruuden halki matkan x niin, että tällä matkalla niitä on samat  N={\frac {k}{2\pi }}x kappaletta. Aallon etenemis­nopeudeksi saadaan tästä  v={\frac {x}{t}}={\frac {\omega }{k}}. Aalto etenee siis sitä nopeammin mitä pidempiä ja useammin toistuvia avaruudessa leviävät aallot ovat.
Muodollisesti aallon vaihe on  \phi =kx-\omega t. Koska  \omega =-{\frac {d\phi }{dt}} ja  k=+{\frac {d\phi }{dx}}, vaihenopeus on  v={\frac {dx}{dt}}={\frac {\omega }{k}}.
Vaihenopeus, ryhmänopeus ja taitekerroin

Perusmuotoinen siniaalto ei kuljeta informaatiota. Useimmiten kuitenkin aaltoliikkeen amplitudi tai taajuus vaihtelevat jonkin verran, mitä sanotaan modulaatioksi. Yhdistämällä kaksi siniaaltoa, joilla on hieman toisistaan poikkeavat taajuudet ja aallon­pituudet,
aallon amplitudikin vaihtelee sini­muotoisesti, ja sillä on vaihenopeus  {\frac {\Delta \omega }{\Delta k}} Juuri tämä modulaatio esittää informaatiota välittävissä aalloissa signaalin sisältöä. Koska jokainen amplitudia esittävänä verhokäyrän osa sisältää ryhmän sisäisiä aaltoja, tätä nopeutta sanotaan ryhmä­nopeudeksi, vg. Edellä sanotusta seuraa, että perus­muotoisella sini­aallollakin on hyvin määritelty vaihenopeus, mutta sen ryhmä­nopeutta ei voida määritellä.
Annetussa väliaineessa aalto­liikkeen taajuus on jokin aaltoluvun funktio  \omega (k). Aalto­liikkeen vaihe­nopeus riippuu väliaineesta ja monessa tapauksessa myös sen taajuudesta. Jos vaihenopeus kuitenkin on taajuudesta riippumaton, aaltoliikkeen ryhmänopeus on yhtä suuri kuin vaihenopeus. Yleisessä tapauksessa  n=n(k) ja aallon ryhmänopeus saadaan derivoimalla kulmataajuus  \omega ={\frac {ck}{n(k)}} aaltoluvun k suhteen:
Vaihenopeus, ryhmänopeus ja taitekerroin > Valon vaihenopeus ja dispersio

Valon tai muun sähkömagneettisen aallon taitekerroin annetussa väliaineessa on yhtä suuri kuin valon nopeus tyhjiössä (c) jaettuna sen vaihe­nopeudella kyseisessä väliaineessa:
Jos valon vaihenopeus ja sen mukaisesti taitekerroin ei ole yhtä suuri kaikilla taajuuksilla, väliaineessa esiintyy dispersiota, mikä ilmenee valon hajaantumisena väreihin.
Valonnopeuden c ja väliaineessa etenevien valoaaltojen vaihe­nopeuden vp suhde on sama kuin väliaineen taitekerroin,  n={\frac {c}{v_{p}}}={\frac {ck}{\omega }}.
Koska  {\frac {c}{n}}=v_{p}, valon ryhmä­nopeus on yhtä suuri kuin sen vaihenopeus vain, jos sen taite­kerroin on aaltoluvusta dk riippumaton vakio eli  {\frac {dn}{dk}}=0. Tässä tapauksessa sen vaihe- ja ryhmänopeus eivät myöskään riipu taajuudesta sillä  {\frac {\omega }{k}}={\frac {d\omega }{dk}}={\frac {c}{n}}.
Muussa tapauksessa sekä vaihenopeus että ryhmä­nopeus riippuvat taajuudesta ja väliainetta sanotaan dispersiiviseksi. Funktiota, joka osoittaa, millä tavalla aaltoliikkeen kulmataajuus riippuu sen aaltoluvusta, sanotaan väliaineen dispersiorelaatioksi.
Valon vaihenopeus väliaineessa saattaa eräissä tapauksissa olla jopa suurempi kuin valon nopeus tyhjiössä (c). Tämä on mahdollista, jos väliaineessa esiintyy ns. anomaalinen dispersio, jolloin sen taitekerroin tavallisesta poiketen pienenee valon taajuuden kasvaessa. (Yleensähän taitekerroin on sitä suurempi, mitä suurempi on valoaallon taajuus.)  Anomaalisen dispersion tapauksessa taitekerroin voi olla pienempi kuin 1, jolloin valon vaihenopeus ylittää valon nopeuden tyhjiössä. Tästä ei kuitenkaan seuraa, että informaatiota tai energiaa voitaisiin siirtää valoa nopeammin, mikä olisi ristiriidassa suhteellisuusteorian kanssa. Tätä ilmiötä ovat teoreettisesti kuvailleet useat fyysikot kuten Arnold Sommerfeld ja Léon Brillouin.
Vaihenopeus, ryhmänopeus ja taitekerroin > Vaihenopeus kvanttimekaniikassa

Kvanttimekaniikan mukaan jokaiseen etenevään hiukkaseenkin liittyy aalto, jonka aallonpituus on de Broglien mukaan
ja taajuus
missä h on Planckin vakio, p hiukkasen liikemäärä, m sen massa, v sen etenemisnopeus ja E sen energia. Tästä seuraa, että hiukkaseen liittyvä aallon vaihenopeus u on aallonpituuden ja taajuuden tulo, eli
Tässä hiukkasen etenemisnopeus v on sama kuin aallon ryhmänopeus. Koska massallisten hiukkasten enenemisnopeus on aina pienempi kuin valonnopeus c, on sen vaihenopeus u = c²/v aina valonnopeutta suurempi.  Tässäkään tapauksessa valonnopeutta suurempi vaihenopeus ei silti merkitse, että olisi mahdollista lähettää valoa nopeammin eteneviä eteneviä signaaleja.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Phase velocity
Yksiulotteisen tasoaallon (sininen) superpositio eri vaihenopeuksilla (siniset pisteet) johtaa Gaussin käyrän muotoiseen aaltopakettiin (punainen), joka etenee ryhmänopeudella (punainen viiva).
Käännös suomeksi
Tuonela

Lemminkäisen äiti  Tuonelan joella (Akseli Gallen-Kallela).
Tuonela, Tuoni, Manala, Mana tai Vainajala on mytologinen kuolleiden valtakunta. Tuonela tunnetaan myös apostolisessa uskontunnustuksessa.
Tuonela suomalaisessa kansanperinteessä

Tuonela on muinaissuomalaisen perinteen ja maailmankuvan mukaan kuolleiden valtakunta tai asunto tuonpuoleisessa. Muinaisten suomalaisten uskomuksissa kuolleet vaeltavat tuonelassa varjomaisina haamuina. Hyvien ja pahojen kohtalo on samanlainen. Kuolleiden kiusana oli Tuoni ja hänen vaimonsa Tuonetar. Toisinaan elävät ihmiset saattoivat käydä tuonelassa hakemassa tietoja tai loitsuja. Matka tuonelaan vaati viikkokausien vaelluksen erämaan poikki ja lopulta tuonenvirran ylittämisen lautturin avustuksella. Šamaanit pääsivät Tuonelaan vaipumalla transsitilaan ja huijaamalla vartijoita. Elias Lönnrotin kokoamassa Kalevala-eepoksessa koetaan tuonelanmatka. Tarusankari Väinämöinen tekee onnettoman retken tuonelaan ja onnistuu lopulta pakenemaan elävien maahan muuttumalla käärmeeksi.
Tuonela suomalaisessa kansanperinteessä > Matka Tuonelaan

Tuoni sijaitsi maan, veden alla tai saarella ja oli joidenkin uskomusten mukaan pimeä tai hämärä ja kolkko.  Joissain uskomuksissa Tuonela saattoi olla ylösalaisin, kuten maahisten maa. Toisinaan tuonela myös rinnastettiin kalmistoon. Jos Tuonelan ilmansuunta tiedettiin, se oli yleensä pohjoinen. Tuonela esiintyy useasti Kalevalassa ja suomalaisissa kansanrunoissa.
Kuolleiden sielut joutuivat Tuonelle eli heidät "vei Tuoni". Joskus kuolleet vietiin myös itään tai länteen, tai ne jäivät kotiin tai kodin pyhänurkkauksen seutuville lähimmäisiään suojelemaan. Vielä tuonpuoleisestakin kuolleet saattoivat palata elävien maille esimerkiksi luonnoiksi eli jälkipolvien suojelushengiksi.
Kuolleet eivät joutuneet Manalle suoraan, vaan heidän oli matkattava sinne. Sielu saattoi viipyä jonkin aikaa esimerkiksi sukulaisten luona, mutta jossain vaiheessa oli lähdettävä – viimeistään silloin, kun sukulaiset karkottivat rakkaasta sukulaisesta pelottavaksi kummitukseksi muuttuneen hahmon pois. Oli elävien etu, että kuolleet menivät Tuonelaan, sillä silloin he olivat poissa kummittelemasta, mutta kuitenkin tavoitettavissa, jos apua tarvittaisiin. Sielun vaellus saattoi esimerkiksi kulkea tumman virran poikki, jossa tosin auttoi monissa tarinoissa tuonen tytti veneellään. Toisissa tarinoissa oli Tuonen edessä koski, Kinahmi, palava pyörre, jonne puut kaatuivat ja jossa saattoivat virrata jopa teräaseet. Käsitys veden takana olevasta Tuonelasta liittyy ehkä kalmistosaariin. Jotkut ovat voineet samaistaa myyttisen Tuonelan ja paikallisen kalmiston.
Eräät Vienanjoen seudulla eläneet suomensukuiset ovat lähettäneet vainajat veneissä pois kohti pohjoista ja Vienanmerta, sillä näin niiden uskottiin päätyvän kuolleiden kotiin.
Tuonela suomalaisessa kansanperinteessä > Elämä Tuonelassa

Hautaustavoista päätellen tuonpuoleisessa sielun on uskottu jatkavan elämäänsä pitkälti samaan tapaan kuin eläessään. Hautoihin on jätetty hautalahjoina muun muassa käyttöesineitä, koruja, aseita ja vaatteita. Kristinuskon aikana hautalahjoista luovuttiin, mutta esimerkiksi ortodoksit voivat edelleen uhrata haudalla esimerkiksi viinaryypyn.
Joissain perinteissä vainajat nukkuivat tai elivät hiljaista elämää Tuonella. Pahoilla ja moraalittomilla saattoi olla muita huonommat oltavat, esimerkiksi kivinen sänky. On myös joitakin kertomuksia pahaan paikkaan, kuten hauen suoleen joutuneista, joita ei saanut edes tietäjä takaisin. Ei tiedetä, millainen muinaissuomalainen manala oli ennen kristinuskon vaikutusta. Tuonpuoleinen rangaistus voi olla myös kristillistä perua.
Tuonela suomalaisessa kansanperinteessä > Tuonelassa vierailu

Tuonelassa oli myös arvokasta tietoa, ilmeisesti Tuonelle joutuneiden tietäjien tai sukulaisten ansiosta. Tätä tietoa saattoi havitella jo eläväkin "käymällä Tuonella". Eräs tapa päästä vainajalaan oli langeta loveen. Kyseessä oli ilmeisesti tietäjän transsitila ja kokemus sielun irtautumisesta kehosta. Tietäjän sielun piti kulkea tiettyä reittiä tai selvittää haasteita päästäkseen manalle. Piti esimerkiksi valehdella tuonen piialle, että on tosiasiassa kuollut, tai onnistua uimaan vaarallisen joen poikki. Manalta piti vielä päästä pois, jos halusi palata "elävien kirjoihin".
Manala eli vainajala muissa mytologioissa

Manala- ja vainajala-sanoja käytetään myös yleisniminä mytologisista kuolleiden valtakunnista puhuttaessa, muuallakin kuin Kalevalan yhteydessä. Manalasta puhutaan usein esimerkiksi Antiikin Kreikan mytologian yhteydessä. Kreikkalaisen mytologian manalaa, Haadesta hallitsee samanniminen kuoleman jumala. Käsitys Tuonelasta on monessa suhteessa samanlainen kuin monien muiden kansojen kuolleiden valtakunnat.
Tuonela kristinuskossa

Tuonela (hepr. ‏שְׁאוֹל‎, Šeʾôl; m.kreik. ᾍδης, Hádēs), joka on Vanhassa testamentissa paikka, jonne kuolleet joutuivat, mainitaan 65 kertaa Vanhassa testamentissa ja 11 kertaa Uudessa testamentissa. Suomalainen raamatunkäännös kääntää heprean sanan Šeol ja kreikan sanan Hades molemmat nimellä Tuonela. Sana Gehenna käännetään sanalla Helvetti. Yleisen tulkinnan mukaan Šeol ja Haades – siis suomalaisittain Tuonela – viittaavat tilapäiseen paikkaan, jossa kuolleet ovat, kun taas Gehenna viittaa lopulliseen eroon Jumalasta ja ikuiseen kadotukseen.
Apostolisen uskontunnustuksen mukaan Jeesus Kristus astui kuolemansa jälkeen alas Tuonelaan.
Jeesus Tuonelassa. Nikolai Koshelevin (1840–1918) maalaus.
Matti Rossi

| Matti Rossi |
| --- | --- |
 Matti Rossi 1960-luvulla.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Matti Mikael Rossi
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1934 Sortavala
Kuollut: 3. heinäkuuta 2017 (83 vuotta) Helsinki
Kirjailija
Salanimi: Olavi Kokko
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Matti Mikael Rossi (kirjailijanimi myös Olavi Kokko, 13. huhtikuuta 1934 Sortavala – 3. heinäkuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja suomentaja.
Elämä

Matti Rossin vanhemmat olivat jääkärikapteeni Mikko Rossi ja Vera Salmes. Rossi opiskeli Edinburghin yliopistossa kieltä ja kirjallisuutta 1956, oli Fulbright-stipendiaattina 1957–1959 ja suoritti Master of Arts -tutkinnon Pennsylvanian yliopistossa 1959. Helsingin yliopistosta hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1960. Akateemisella urallaan Rossi oli British Councilin stipendiaattina 1960–1961. Hän tutki Birminghamin yliopiston Shakespeare Institutessa 1500–1600-luvun metafyysistä runoutta ja saarnoja.
Rossi työskenteli ohjelma-assistenttina BBC:n maailmanpalvelun suomenkielisellä osastolla Lontoossa 1961–1966. Kulttuurivihkojen vastaavana toimittajana hän työskenteli 1978–79, minkä jälkeen hän työskenteli vapaana kirjailijana ja suomentajana. Rossi suomensi muun muassa William Shakespearen näytelmiä sekä latinalaisamerikkalaista kirjallisuutta ja sai tästä työstä vuonna 2007 kääntäjien valtionpalkinnon.
Rossi toimi kesken jääneen kauden SKDL:n kunnanvaltuutettuna Rautalammin kunnanvaltuustossa 1976–1978. Myöhemmin Rossi vaikutti Suomen kommunistisessa puolueessa ja oli puolueen ehdokkaana vaaleissa 2000-luvulla. SKP:n 1970- ja 1980-luvun hajaannuksessa Rossi lukeutui vähemmistöön jääneeseen puolueoppositioon eli niin sanottuihin taistolaisiin.
1970-luvulla Rossi kirjoitti runsaasti tekstejä vasemmistolaiselle laululiikkeelle Kaj Chydeniuksen ja Eero Ojasen sävellyksiin. Hänen sanoituksensa tulivat tunnetuiksi Agit Prop -yhtyeen ja KOM-teatterin kuoron esittäminä. Hänen sanoittamiinsa kappaleisiin kuuluu muun muassa Jos rakastat.
Rossi on kirjoittanut kirjan Raunioista nousee Donbass, jonka vuonna 2015 julkaisi Donetskin kansantasavallan suurlähetystö ja Johan Bäckman Publications. Helsingin Sanomien toimittaja Laura Halminen luonnehti teosta venäläismieliseksi propagandaksi.
Matti Rossi kuoli Helsingissä pitkäaikaisen sairauden murtamana. Rossin ura kirjailijana ja kääntäjänä jatkui hänen viimeisiin elinvuosiinsa saakka.
Dénes Kissin tapaus

Rossi ilmiantoi Suomessa huhtikuussa 1975 vierailleen unkarilaisen kirjailijan Dénes Kissin Unkarin Kirjailijaliitolle neuvostovastaisen mielipiteen esittämisestä. Keskustellessaan suomalaisten kirjailijoiden kanssa Kiss oli kysynyt, kummasta fasismista oli kyse – mustasta vai punaisesta.  Tapauksesta nousi kohu jo tuoreeltaan. Suomen Kirjailijaliitto lähetti Unkarin Kirjailijaliitolle kirjeen, jossa osoitettiin Rossin väitteet perättömiksi, ja eräät kirjailijat vaativat jopa Rossin erottamista Suomen Kirjailijaliitosta. Lehdistössä Rossi joutui asian vuoksi todellisen syytösryöpyn kohteeksi. Todisteita siitä, että Kissille olisi koitunut asiasta haittaa, ei silloin kuitenkaan saatu, vaikka huhuja asiasta liikkuikin runsaasti. 1990-luvulla kirjoittamassaan kirjeessä Kiss kertoo, että ilmianto ei ollut harmiton, koska hän joutui kotimaassaan julkaisukieltoon ja kuulusteluihin. Vuonna 1997 Kiss kirjoitti asiasta selvityksen, joka Rossin mukaan pudotti pohjan ”valheilta ja huhuilta joita on levittänyt joukko suomalaisia kirjailijoita, jotka eivät ole välittäneet ilmoittautua”. Suomen Kuvalehdessä (50/1997) julkaistun kirjoituksensa mukaan Kiss eli jonkin aikaa epävarmuudessa ja pelkäsi mahdollisia seurauksia. Presidentti Kekkonen lähetti Budapestiin valtiosihteerinsä toimimaan Kissin eduksi. Kissin teoksia julkaistiin Unkarissa normaalisti vuodesta 1977 eteenpäin kuusi teosta 1970-luvun lopulla ja kolmetoista teosta 1980-luvulla. Käännöksinä Kissiä on julkaistu Unkarin ulkopuolella kirjallisuuslehdissä muun muassa suomeksi ja venäjäksi.
Asia nousi uudelleen otsikoihin yli 30 vuotta myöhemmin, kun kokoomuksen kansanedustaja Ben Zyskowicz arvosteli vuonna 2007 voimakkaasti valtionpalkinnon myöntämistä Rossille tämän ilmiannon vuoksi. Zyskowicz jätti palkinnon myöntäneelle kulttuuriministeri Stefan Wallinille asiasta kirjallisen kysymyksen, koska Rossi ei ollut osoittanut katuvansa toimintaansa. Zyskowicz piti tapausta vakavana kulttuuri- ja ihmisoikeusrikoksena sekä täysin verrattavana natsi-Saksassa ja sen miehittämillä alueilla juutalaisia vastaan tehtyihin ilmiantoihin. Vastauksessaan Wallin sanoi, ettei hän ollut palkintoa myöntäessään tiennyt Kissin tapauksesta ja korosti palkinnon olevan ennen kaikkea tunnustus Rossin pitkäaikaisesta työstä kääntäjänä. Samalla hän kuitenkin tuomitsi Rossin tekemän ilmiannon pitäen valitettavana, ettei Rossi ollut harkinnut toimintansa moraalista puolta.
Teokset

Näytelmän henkilöt.  Helsinki:  Tammi, 1965.
Leikkejä kahdelle.  Helsinki:  Tammi, 1966.
Tilaisuus.  Helsinki:  Tammi, 1967.
Käännekohta: Merkintöjä erään kriisin ajoilta.  Helsinki:  Tammi, 1968.
Väkivallan vuosi: Matka Latinalaiseen Amerikkaan maaliskuu 1969 – toukokuu 1970.  Helsinki:  Tammi, 1970.
Agitprop.  Helsinki:  Tammi, 1972.  ISBN 951-30-2403-2
Soi, kivinen lanka.  Helsinki:  Tammi, 1974.  ISBN 951-30-3023-7
Rautalammin laulut.  Helsinki:  Tammi, 1975.  ISBN 951-30-3622-7
Laulu tummana tulevi.  Helsinki:  Tammi, 1976.  ISBN 951-30-3941-2
Kuukkeli ja muita tarinoita.  Helsinki:  Tammi, 1977.  ISBN 951-30-4224-3
Hiljaisuus ja matkatoverit. Runoja, ystävien runoja ja muuan runousoppi.  Helsinki:  Tammi, 1980.  ISBN 951-30-5206-0
Salvador.  Helsinki:  Rauhantyön tuki, 1980.  ISBN 951-807-027-X
Sarvikuonon muistiinpanoja: Kriittisiä kirjoituksia 1974–1981.  Helsinki:  Tammi, 1981.  ISBN 951-30-5533-7
Palava lintu.  Helsinki:  Love, 1983.  ISBN 951-835-073-6
Nuorallatanssijat: Veijariromaani.  Helsinki:  Love-kirjat, 1985.  ISBN 951-835-097-3
Ikkuna.  Helsinki:  Love-kirjat, 1986.  ISBN 951-835-102-3
Teko.  Helsinki:  Tammi, 1988.  ISBN 951-30-8921-5
Toinen valinta.  Helsinki:  Tammi, 1989.  ISBN 951-30-9235-6
Elämän suola. Komedia muutamassa kuviossa.  Helsinki:  Tammi, 1990.  ISBN 951-30-9474-X
Tuli ja tanssi.  Helsinki:  Tammi, 1991.  ISBN 951-30-9834-6
Kallis ja halpa.  Helsinki:  Tammi, 1993.  ISBN 951-31-0213-0
Matka rajalle.  Helsinki:  Tammi, 1995.  ISBN 951-31-0625-X
Koira ulvoo, kuu kuuntelee.  Espoo:  Matti Rossi, 2014.
Raunioista nousee Donbass.  Johan Bäckman Publications, 2015.  ISBN 978-952-54126-2-8