stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan historia
Saksa vuoden 1945 jälkeen

Potsdamin konferenssissa Saksa jaettiin neljään liittoutuneiden hallitsemaan miehitysvyöhykkeeseen. Kolmesta läntisestä muodostui Saksan liittotasavalta (BRD, epävirallisesti Länsi-Saksa), kun taas Neuvostoliiton hallitsemasta itäisestä vyöhykkeestä syntyi Saksan demokraattinen tasavalta (DDR, epävirallisesti Itä-Saksa). Molemmat perustettiin vuonna 1949. Liittotasavallasta luotiin länsiliittoutuneiden valvonnassa läntisen mallin mukainen liittovaltio, ja demokraattisesta tasavallasta puolestaan Neuvostoliiton valvoma sosialistinen tasavalta. Potsdamissa sovittiin myös Oder–Neisse-linjan itäpuolisten alueiden, muun muassa Sleesian luovuttamisesta Puolalle sekä Itä-Preussin jakamisesta Puolan ja Neuvostoliiton kesken. Järjestelyt aiheuttivat saksalainen nationalismin pesäkkeenä pidetyn Preussin häviämisen. Luovutettavilla alueilla eläneet saksalaiset joutuivat muuttamaan kodeistaan uuden Saksan alueelle, kuten myös osa muiden Euroopan maiden saksalaisvähemmistöistä. Neuvostoliiton ja Puolan lisäksi myös Alankomaat miehitti ja liitti itseensä joitakin raja-alueita vuonna 1949, osa näistä alueista palautettiin kuitenkin Saksan liittotasavallalle vuosina 1963 ja 2002. Saar palautettiin Saksan liittotasavaltaan 1956.
Kahden Saksan suhteet pysyivät jäätävinä, kunnes Saksan liittokansleri Willy Brandt aloitti 1970-luvulla kiistellyn idänpolitiikkansa (Ostpolitik), joka tähtäsi suhteiden luomiseen Itä-Euroopan kommunistimaihin. Politiikka kulminoitui Brandtin ilmeisesti spontaaniin polvistumiseen Varsovassa juutalaisgheton kansannousun muistomerkin edessä 7. joulukuuta 1970. Brandtin politiikka pyrki lähentämään Saksoja ja mahdollistamaan yhteydenpidon esimerkiksi eri maihin jääneiden perheenjäsenten kesken, mutta ei kuitenkaan Saksojen yhdistämiseen. Suhteet paranivat, ja syyskuussa 1973 Saksat otettiin YK:n jäseniksi valtioiden tunnustettua toisensa ja liittotasavallan luovuttua aluevaateistaan Puolan ja Neuvostoliiton eduksi.
Kesällä 1989 DDR:ssä tapahtui nopeita yhteiskunnallisia mullistuksia. Kasvava joukko itäsaksalaisia muutti Saksan liittotasavaltaan Unkarin kautta sen uudistusmielisen hallituksen avattua rajansa. Maastamuutto ja kiihtyvät suurmielenosoitukset tuottivat DDR:lle paineita politiikan muutokseen. DDR:n johtaja Erich Honecker joutui eroamaan lokakuussa, ja 9. marraskuuta DDR:n viranomaiset sallivat yllättäen itäsaksalaisten siirtymisen Länsi-Berliiniin ja Saksan liittotasavaltaan avaamalla uusia rajanylityspaikkoja muurin jakamassa Berliinissä ja myöhemmin pitkin rajaa. Sadattuhannet ihmiset käyttivät tilaisuutta hyväkseen. Sen jälkeen DDR:ssä alkoi kiihtyvä uudistusprosessi, ja lopulta Saksat yhdistyivät 3. lokakuuta 1990.
Yhdistynyt Saksa on yhdessä Ranskan kanssa ollut johtavassa roolissa Euroopan unionissa ja ajanut etenkin EU:n valuuttaunionia. Saksa on ollut kiinnostunut myös pysyvästä paikasta Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvostossa.
Terrorismi 2000-luvulla

Berliinin iskussa 19. joulukuuta 2016 joulutunnelma järkkyi, kun mies ajoi rekan väkijoukkoon Breitscheidplazin joulumarkkinoilla. Rekka eteni markkina-alueella 80 metriä ennen pysähtymistä. Iskussa kuoli 12 ja loukkaantui 48 ihmistä. Iskun päätekijä, 24-vuotias Anis Amri, pakeni virkavaltaa monta päivää terroriteon jälkeen. Poliisin pysäyttäessä Amrin sattumalta Italiassa Amri huusi ylistystä jumalalle ja avasi tulen poliiseja kohti. Hän haavoitti 36-vuotiasta italialaispoliisia ampumalla tätä selkään. Poliisi vastasi tuleen ja ampui Amrinin hengiltä.
21. helmikuuta 2020 Hanaussa asemies hyökkäsi vesipiippukahvilaan ja toiseen kahvilaan, joissa hän surmasi yhteensä yhdeksän ihmistä. Hyökkäyksissä loukkaantui kuusi ihmistä. Kaikilla iskujen uhreilla oli maahanmuuttajatausta. Joukossa oli ainakin saksalaisia, viisi turkkilaista, bosnialainen ja bulgarialainen. Myöhemmin epäilty 43-vuotias ampuja sekä tämän 72-vuotias äiti löytyivät kuolleina epäillyn asunnosta. Poliisin mukaan mies teki itsemurhan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saksan historia Wikimedia Commonsissa
| n k Saksan historia |
| --- | --- | --- |
|  Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta (900-luku–1806)  Saksan liitto (1815–1866)  Saksan keisarikunta (1871–1918)  |  Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta (900-luku–1806)  Saksan liitto (1815–1866)  Saksan keisarikunta (1871–1918)  |  |
|  Weimarin tasavalta (1919–1933)  Natsi-Saksa (1933–1945)  Miehitetty Saksa (1945–1949)  Saksan demokraattinen tasavalta (1949–1990)  Länsi-Saksa (1949–1990)  Saksa (1990–)  |  Weimarin tasavalta (1919–1933)  Natsi-Saksa (1933–1945)  Miehitetty Saksa (1945–1949)  Saksan demokraattinen tasavalta (1949–1990)  Länsi-Saksa (1949–1990)  Saksa (1990–)  |  |
| n k Euroopan historia maittain |
| --- | --- |
Valtiot:  Alankomaat  Albania  Andorra  Armenia  Azerbaidžan  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia  Irlanti  Islanti  Italia  Itävalta  Kazakstan  Kreikka  Kroatia  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Vatikaanivaltio  Venäjä  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta 
Muut alueet:  Abhasia  Artsakh  Etelä-Ossetia  Euroopan unioni  Färsaaret  Gibraltar  Kosovo  Pohjois-Kypros  Transnistria 
Germaanisten heimojen asuma-alueet ennen vuotta 100 eaa. (kantagermaaninen vaihe) ja niiden laajentumiset vuosina 50 eaa., 100 jaa. sekä 300 jaa. Rooman valtakunnan alueet 60 eaa. ja 117 jaa.
Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan rajat noin vuonna 1630
Uskonpuhdistuksen aloittaja Martti Luther
Otto von Bismarck
Osapuolet sodan alkaessa.   ympärysvallat   keskusvallat   liittoutumattomat
"Iloinen 20-luku" Berliinissä: jazzbändi soittaa teetanssiaisissa. Kuva vuodelta 1926.
Adolf Hitler Saksan valtiopäivillä lokakuussa 1939.
Berliinin muuri murtui vuonna 1989.
Wout Poels

| Wout Poels |
| --- | --- |
 Wout Poels
Henkilötiedot
Koko nimi:  Wouter Poels
Syntynyt: 1. lokakuuta 1987 (ikä 37)
Kansalaisuus:   Alankomaat
Pyöräilijä
Pituus:  183 cm
Paino:  65 kg
Joukkue:  XDS Astana Team
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ajajatyyppi:  yleisjaja
Ura
Amatöörijoukkue(et)
2006 2007 2008:  Fondas - P3Transfer Team P3 Transfer - Fondas Team P3 Transfer - Batavus
Ammattilaisjoukkue(et)
2009–2010 2011–2013 2014 2015–2019 2020−2024  2025–:  Vacansoleil Vacansoleil-DCM Omega Pharma-Quick Step Team Sky Bahrain-McLaren / Team Bahrain Victorious XDS Astana Team
Suurimmat voitot
 Liège–Bastogne–Liège 2016 Ranskan ympäriajo, etappi Espanjan ympäriajo, etappi 
 Tiedot päivitetty: 4. tammikuuta 2025 
Aiheesta muualla
www.woutpoels.nl
Wouter "Woet" Poels (s. 1. lokakuuta 1987 Venray, Limburg) on alankomaalainen maantiepyöräilijä, Liège–Bastogne–Liège-klassikon voittaja.
Poels aloitti ammattilaisuransa Vacansoleil-tallissa 2009–2013. Hän edusti Omega Pharma-Quick Stepiä kaudella 2014,Team Sky -joukkuetta 2015−2019 sekä Bahrain-McLaren / Team Bahrain Victoriousta vuosina 2020–2024. Kaudesta 2025 alkaen hän on edustanut XDS Astana Teamia.
Poels voitti Liège–Bastogne–Liège-klassikon 2016 kukistettuaan neljän ajajan loppukirissä Michael Albasinin, Rui Costan ja Samuel Sánchezin. Hän voitti 15. etapin Ranskan ympäriajossa 2023. Saman vuoden Espanjan ympäriajossa hän voitti 20. etapin.
Saavutuksia

Lähteet: Cyclingbase, Cycling Archives, Pro Cycling Stats
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (hollanniksi)
Hartikka

Hartikka voi tarkoittaa seuraavia:
Suomalaisia henkilöitä > Hartikka etunimenä

Hartikka Jaakonpoika Garp (k. 1486/1487), asemies, kihlakunnantuomari ja laamanni
Hartikka Henrikinpoika (k. 1599), soturi
Hartikka Speitz (1591–1651), lainlukija ja -kääntäjä
Suomalaisia henkilöitä > Hartikka sukunimenä

Annika Hartikka (s. 1993), näyttelijä
Lempi Hartikka (1907–2001), varatuomari ja urheiluvaikuttaja.
Marketta Hartikka (s. 1949), jalkapalloilija
Niilo Hartikka (1909–1998), keskimatkojen juoksija
Paikkoja

Hartikka, järvi Rautalammilla.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Hartikka”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Toivo (nimi)

| Toivo |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  4. kesäkuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  7. maaliskuuta
Muunnelmia:  Toive, Toivottu
Vastineita eri kielissä:  Doaivu, Doaivvot
Nimen alkuperä:  suomalainen, sana toivo
Infobox OKNimi-testi OK: 
Toivo on suomalainen ja virolainen miehen etunimi.
Tiettävästi Toivoa käytettiin ensimmäisen kerran etunimenä vuonna 1849, mutta se on ollut käytössä sukunimenä erilaisine muunnelmineen jo keskiajalta lähtien.
Toivo voi kuvata vanhempien toivoneen saamaansa lasta, mutta se on voinut lähteä 1. Korinttilaiskirjeen kolmen hyveen ryhmästä (usko, toivo, rakkaus). Englanniksi ne ovat kolme naisten nimeä: Faith, Hope ja Charity.  Kolmikon Usko, Toivo ja Lempi esikuvana oli venäjän vastaava nimiraita Vera, Nadesda, Ljubov. Lisäksi Toivo on mahdollisesti kuvastanut parempien aikojen toivoa ja sortovuosien sekä kansallisen heräämisen aikoina Suomen ja sen kansan valoisaa tulevaisuutta.
Nimi yleistyi käytössä jo varhain ja muotinimi siitä tuli 1900–1920-luvuilla. Toivo kulkeutui Suomesta 1930-luvun alussa Viroon, jossa siitä tuli myös suosittu. Toivon ja Topiaksen kutsumamuodot ovat sekoittuneet, joten Toivo-nimisiä on kutsuttu muun muassa nimillä Topias ja Topi.
Suomen almanakassa Toivo on ollut vuodesta 1908 lähtien. Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Toivo-nimen on saanut 56 597 miestä ja muutama nainen. Nimi on yleinen varsinkin 1900-luvun alkupuolella syntyneillä.
Virossa Toivo oli 1.1.2020 tilanteen mukaan nimenä 2031 miehellä, ja se on 85:nneksi yleisin miehen nimi.
Kuvitteellisia Toivoja

Toivo Virta, henkilöhahmo Mika Waltarin kolmessa Komisario Palmu -kirjassa ja Matti Raninin roolihahmo neljässä kirjoihin perustuvassa elokuvassa.
Toivo Ryynänen, Jaakko Tepon laulujen henkilöhahmo.
Leytenlahden taistelu

Leytenlahden taistelut Tyynenmeren sodassa toisessa maailmansodassa käytiin Yhdysvaltain ja Japanin välillä 20. lokakuuta 1944 alkaen Filippiinien saariryhmän itäpuolella. Liittoutuneiden voittoon päättynyt taistelu on Skagerrakin, Lepanton ja Salamiin taisteluiden ohella suurimpia historiallisia meritaisteluita.
Nimi

Nimestään huolimatta Leytenlahden taistelun mitään osaa ei käyty Leytenlahdella. Taistelun nimi aikakauden teksteissä oli ”taistelu Filippiineistä 24.–25. marraskuuta 1944”.
Tausta

Vuoden 1944 kesän ja alkusyksyn aikana Yhdysvaltain joukot olivat saaneet jalansijan Uudella-Guinealla ja Mariaaneilla sekä valloittaneet Morotain saaren ja Ulithin atollin.
Seuraavaksi suunnattiin Filippiineille, mistä voitiin uhata sekä Japanin kotisaaria että sen yhteyksiä Kaakkois-Aasiaan. Syyskuussa päätettiin, että Samarin ja Mindanaon saarten välissä olevalle Leyten saarelle tehtäisiin maihinnousu 20. lokakuuta.
Maihinnousua johti kenraali Douglas MacArthur ja sen suoritti Yhdysvaltain 6. armeija tukenaan amiraali Thomas Kinkaidin Yhdysvaltain 7. laivasto. Strategisena tukena oli lisäksi amiraali William Halseyn Yhdysvaltain 3. laivasto.
7. laivastoon kuului muun muassa
16 saattuetukialusta
6 taistelulaivaa
10 risteilijää
3. laivastoon kuului muun muassa
17 lentotukialusta
6 taistelulaivaa
14 risteilijää
Huomattavaa on, että runsas kaksi vuotta aiemmin Midwayn taistelun jälkeen Yhdysvalloilla oli kaksi lentotukialusta eikä yhtään toimintakuntoista taistelulaivaa.
Sotatoimet > Valmistelevat ilmataistelut

10. lokakuuta 3. laivaston tukialuskoneet tekivät voimakkaan hyökkäyksen Riukiu-saarille. Syntyneissä taisteluissa tuhoutui satakunta japanilaiskonetta ja 21 yhdysvaltalaiskonetta. Pääosa yhdysvaltalaismiehistöistä pelastettiin paikalla varta vasten olleisiin sukellusveneisiin ja vesitasoilla.
12. lokakuuta yhdysvaltalaiset pommittivat Formosaa ja japanilaiset ryhtyivät vastahyökkäyksiin 3. laivastoa vastaan. Vastahyökkäykset jatkuivat muutaman päivän ja niissä vaurioitui pahasti kaksi risteilijää, mutta japanilaiset menettivät noin 500 lentokonetta, yleensä miehistöineen.
Sotatoimet > Maihinnousu Leyten saarelle

20. lokakuuta 6. armeija nousi maihin neljän divisioonan voimalla Leyten saarelle suuremmitta vaikeuksitta ja etenivät sisämaahan. 7. laivaston tukialusten lentokoneet tukivat hyökkäystä.
Sotatoimet > Meritaistelut

Kun maihinnousu Filippiineille tuli ilmeiseksi, lähetti Japanin laivasto 18. lokakuuta päävoimansa taisteluun. Voimat koostuivat seuraavista:
Japanista vara-amiraali Jisaburō Ozawan Zuikakulta komentama 3. laivasto, jossa oli kymmenen lentotukialusta, joilla oli kuitenkin vain 116 lentokonetta, Luzonin saaren itäpuolelle
Linggan väylällä Singaporen ja Sumatran puolivälistä matkannut vara-amiraali Takeo Kuritan Atagolta komentama 2. laivasto, jossa oli seitsemän taistelulaivaa, 11 raskasta risteilijää ja 19 hävittäjää, pohjoisen kautta Leytelle
Riukiu-saarilta vara-amiraali Kiyohide Shiman Nachilta komentama 5. laivasto, jossa oli kaksi raskasta risteilijää, kevyt risteilijä ja yhdeksän hävittäjää, etelän kautta Leytelle
Kuritan siirtyessä Sibujanin merelle hänen osastonsa joutui 23. lokakuuta Palawanin edustalla Yhdysvaltain laivaston sukellusveneiden USS Dacen ja USS Darterin hyökkäysten kohteeksi. Sukellusveneet vaurioittivat niin pahoin lentotukialus Takaoa, että se oli lähetettävä takaisin ja lisäksi ne upottivat Kuritan lippulaivan Atagon sekä raskaan risteilijän Mayan.
Sotatoimet > Meritaistelut > Sibuyaninmeren taistelu

Amiraali Kuritan osasto saapui Sibuyaninmerelle 24. lokakuuta. Yhdysvaltalaiset tukialuskoneet tekivät useita ilmahyökkäyksiä, joissa tuhottiin taistelulaiva Musashi ja vaurioitettiin pahasti yhtä risteilijää, joka joutui perääntymään.
Yhdysvaltalaiset olettivat ryhmän tuhotuksi ja perääntyvän. Samaan aikaan yhdysvaltalaiset havaitsivat pohjoisessa Ozawan ryhmän laivoja, joten amiraali Halsey suuntasi 3. laivaston pohjoiseen hyökätäkseen niiden kimppuun. San Bernardinon salmi Sibujanin mereltä Samarin saaren pohjoispuolelle jäi täten vartiotta. Siitä seurasi jäljempänä kuvattu Samarin saaren taistelu. Japanilaiset olivat virittäneet ansan, jossa syöttinä toimiva Ozawan ryhmä houkutteli amerikkalaiset jättämään San Bernardinon salmen ja maihinnousujoukkojen selustan suojattomaksi.
Sotatoimet > Meritaistelut > Surigaonsalmen taistelu

Vara-amiraali Nishimuran osasto saapui Surigaonsalmeen aamulla 25. lokakuuta. Sitä vastassa oli amiraali Oldendorfin vahva 7. laivaston osasto, joka ruhjoi japanilaiset pahoin. Kaksi taistelulaivaa ja useita risteilijöitä upposi lähes ilman omia tappioita.
Taistelu oli historian toistaiseksi viimeinen, jossa päästiin ”vetämään poikkiviiva T-kirjaimen päälle” eli Yhdysvaltain laivaston raskas osasto oli viholliseen nähden poikittain ja pystyi ampumaan koko aseistuksellaan ja sitä vastoin japanilaiset pystyivät käyttämään vain eteenpäin suunnattuja aseitaan.
Sotatoimet > Meritaistelut > Samarin saaren taistelu

Vara-amiraali Kurita ei ollutkaan perääntynyt vaan suuntasi taistelulaivoineen Samarin ympäri kohti Leytenlahtea. Aamulla 25. lokakuuta hieman ennen kello seitsemää Kurita törmäsi täysin yllättäen kontra-amiraali Clifton Spraguen saattuetukilaivaosastoon, joka oli tukemassa maihinnousua. Kuritan osasto oli täysin ylivoimainen verrattuna yhdysvaltalaisten pieniin ja heikkoihin laivoihin.
Amerikkalaiset tekivät minkä voivat ja lähettivät vähät koneensa japanilaisten kimppuun ja laivat levittivät savua. Tilanteen epäselvyys ja sitkeä vastarinta saivat Kuritan uskomaan, että häntä vastassa oli 3. laivaston isot tukialukset, jotka olisivatkin olleet paha vastustaja. Kuritan osasto joutui kuitenkin hajalleen, vaikka yksittäiset alukset murjoivat pahasti yhdysvaltalaisia keveitä aluksia.
Juuri täydellisen voiton kynnyksellä Kurita, jolla oli väärä käsitys kokonaistilanteesta, käski laivansa kokoontumaan suuntana poispäin. Yhdysvaltalaiset hämmästyivät vihollisen poistuessa ja ryhtyivät korjaamaan taistelun jälkiä. Lentokoneet ahdistelivat edelleen japanilaisia ja Kurita päätti poistua kokonaan ennen kuin yhdysvaltalaiset saisivat vahvistuksia.
Sotatoimet > Meritaistelut > Cape Engañon taistelu

Yhdysvaltain 3. laivaston lentotukialusten lentokoneet löysivät aamulla 25. lokakuuta Japanin laivaston amiraali Ozawan komentaman pääosaston. Tukialuskoneet tekivät useita ilmahyökkäyksiä ihanteellisissa olosuhteissa, jolloin ne upottivat kaikki Ozawan osaston tukialukset ja vaurioittivat pahoin muitakin laivoja.
Sotatoimet > Meritaistelut > Nimitzin sähke

Koordinaatio Yhdysvaltain 7. ja 3. laivaston välillä ei toiminut, osin siksi että kaikkien viestien piti kulkea kenraali MacArthurin esikunnan kautta. Tämän seurauksena Halsey jatkoi etenemistään pohjoiseen kohti Ozawan laivoja vielä silloinkin, kun japanilaiset hyökkäsivät jo täydellä voimalla Samarin luona. Tyynenmeren laivaston komentaja, amiraali Chester W. Nimitz lähetti päämajastaan Havaijilta sähkeen, jossa hän tiedusteli Halseyn laivastoon kuuluneen taisteluosasto 34:n sijaintia. Vihollisen tiedustelun hämäämiseksi sähkeen loppuun oli liitetty merkityksetön lause ”The world wonders” (”koko maailma ihmettelee”), jonka Halseyn lippulaivan USS New Jerseyn sähköttäjä oletti kuuluvan varsinaiseen viestiin. Halsey luuli lausetta häneen kohdistetuksi ivaksi ja raivostui niin pahasti, että ei useaan tuntiin suostunut vastaamaan Nimitzille eikä Kinkaidille. Viivytyksen vuoksi Spraguen osasto ei saanut tarvitsemaansa tukea. Halseyn esikuntapäällikkö, kontra-amiraali Robert Carney sai lopulta Halseyn rauhoittumaan, ja tämä määräsi 3. laivaston palaamaan takaisin etelään. Taisteluosasto 38 kävi lopulta upottamassa syötiksi jätetyt Ozawan laivat.
Seuraukset

Japanilaisten näkökulmasta taistelu oli ollut katastrofaalinen. Yhdysvaltalaisten merkittävä teollinen ja materiaalinen ylivoima oli taistelun aikaan jo niin merkittävä, että edes japanilaisten voittoon päättyneenä se ei olisi merkittävästi hidastanut Japanin vääjäämätöntä tappiota Tyynenmeren sodassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leytenlahden taistelu Wikimedia Commonsissa
Leytenlahden meritaistelut
Yamato Sibujaninmerellä.
Taistelulaiva Musashi hyökkäyksen kohteena
Kesport

| Kesport |
| --- | --- |

Tuotetyyppi:  urheilutarvikkeet
Omistaja:  Kesko
Perustettu:  1973
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kesportin myymälä Alajärvellä.
Kesport on K-ryhmään kuuluva urheiluliikeketju. Ketjun myymälöitä sijaitsee ympäri Suomea. Kesportin valikoimiin kuuluu muun muassa merkkituotteet niin harrastuksiin, kilpaurheiluun, liikuntaan, ulkoiluun, metsästykseen kuin kalastukseenkin.
Kesport-myymälät toimivat pienemmillä paikkakunnilla ja isommilla toimivat Keskon Intersport- ja Budget Sport -myymälät.
Luettelo vuonna 1901 kuolleista henkilöistä

Tämä on luettelo vuonna 1901 kuolleista tunnetuista henkilöistä. Henkilöt on lueteltu kuolinpäivän mukaisesti, samana päivänä kuolleet sukunimen mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Jos henkilöstä ei ole kirjoitettu artikkelia, luettelossa mainitaan lähde.
Helmikuu

3. helmikuuta – Fukuzawa Yukichi, japanilainen kirjailija ja yhteiskunnallinen vaikuttaja (s. 1835)
11. helmikuuta – Milan I, Serbian kuningaskunnan kuningas 1882–1889 ja Serbian ruhtinas 1868–1882 (nimellä Milan Obrenović IV) ja (s. 1854)
15. helmikuuta – Lauri Suomalainen, suomalainen seminaarin lehtori ja kirjailija (s. 1877)
17. helmikuuta – Józef Poliński, puolalainen pikakirjoittaja ja pikakirjoitusjärjestelmän kehittäjä (s. 1828)
19. helmikuuta – Armand Silvestre, ranskalainen kirjailija (s. 1837)
21. helmikuuta – Henry Robinson, brittiläinen valokuvaaja (s. 1830)
22. helmikuuta – George FitzGerald, irlantilainen fyysikko, professori ja radion varhainen kehittäjä (s. 1851)
25. helmikuuta – Lief Newby Fitzroy Crozier, kanadanirlantilainen Kanadan armeijan upseeri ja Kanadan ratsupoliisin ylivalvoja (s. 1846)
28. helmikuuta – William M. Evarts, yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko, lakimies, senaattori, Yhdysvaltain ulkoministeri 1877–1881 ja oikeusministeri 1868–1869 (s. 1818)
Maaliskuu

2. maaliskuuta – Albert Rubenson, ruotsalainen säveltäjä ja musiikkikriitikko (s. 1826)
5. maaliskuuta – Karl Biedermann, saksalainen poliitikko ja kirjailija (s. 1812)
10. maaliskuuta – Johan Alfred Nystén, suomalainen tuomari, kollegiasessori, valtiopäivämies, Joensuun pormestari 1871–1901 ja varatuomari (s. 1843)
13. maaliskuuta – Benjamin Harrison, Yhdysvaltain 23. presidentti 1889–1893, republikaanipoliitikko ja senaattori (s. 1833)
19. maaliskuuta – August Robert Svanström, suomalainen metsänhoitaja, harrastajanäytelmäkirjailija ja Aleksis Kiven luottoystävä (s. 1838)
21. maaliskuuta – Gustaf Petter Berg, suomalainen Venäjän keisarillisen armeijan kenraalimajuri (s. 1825)
23. maaliskuuta – Georg Edvard von Alfthan, suomalainen vapaaherra, kapteeni ja matkakirjailija (s. 1856)
24. maaliskuuta – Gustaf Adolf Schultz, suomalainen rehtori ja päätoimittaja (s. 1821)
24. maaliskuuta tai toukokuuta – Charlotte Mary Yonge, englantilainen kirjailija (s. 1823)
26. maaliskuuta – Oskar Kiviranta, suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies (s. 1841)
26. maaliskuuta – Manuel Francisco Vélez, guatemalalainen Hondurasissa toiminut roomalaiskatolinen piispa (s. 1839)
29. maaliskuuta – James Stephens, irlantilainen vallankumouksellinen ja Irlannin tasavaltalaisveljeskunnan perustaja (s. 1825)
30. maaliskuuta – Aron Johan Rytkönen, suomalainen kirkkoherra, lääninrovasti ja rovasti (s. 1843)
31. maaliskuuta – John Stainer, brittiläinen säveltäjä, urkuri ja musiikintutkija (s. 1840)
Huhtikuu

2. huhtikuuta – Claude Thomas Stanfield Moore, englantilainen taidemaalari (s. 1853)
3. huhtikuuta – Gustaf Frosterus, suomalainen historioitsija ja professori (s. 1826)
3. huhtikuuta – Gustaf Svinhufvud, suomalainen tuomari, valtiopäivämies, varatuomari ja laamanni (s. 1817)
4. huhtikuuta − Louis Kuhne, saksalainen luontaishoitojen kehittäjä ja alan kirjailija (s. 1835)
5. huhtikuuta – Konstantin Stoilov, Bulgarian pääministeri 1887 ja 1894–1899 (s. 1853)
9. huhtikuuta – Ignác Halász, unkarilainen kielitieteilijä ja kirjallisuuden historian tutkija (s. 1855)
14. huhtikuuta − Oskar Osberg, suomalainen insinööri ja tehtailija (s. 1836)
15. huhtikuuta – Juan Manuel Blanes, uruguaylainen taidemaalari (s. 1830)
19. huhtikuuta − Johan Emil Furuhjelm, suomalainen metsänhoitaja, opettaja ja valtiopäivämies (s. 1834)
24. huhtikuuta – Arvid Posse, ruotsalainen poliitikko ja kreivi, Ruotsin pääministeri 1880–1883 ja valtiovarainministeri 1880–1881 (s. 1820)
25. huhtikuuta – Georg Asp, suomalainen lääkäri, anatomian professori ja voimistelunopetuksen uranuurtaja (s. 1834)
27. huhtikuuta – Thomas Conrad Porter, yhdysvaltalainen kasvitieteilijä, Kalevalan kääntäjä ja professori (s. 1822)
27. huhtikuuta – Georg Fredrik Alexander Synnerberg, suomalainen Venäjän keisarillisen armeijan kenraaliluutnantti (s. 1844)
28. huhtikuuta – Carl Gustaf Sanmark, suomalainen upseeri, insinööri ja valtiopäivämies (s. 1837)