stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Frida (elokuva)

| Frida |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Julie Taymor
Käsikirjoittaja:   Clancy Sigal  Diane Lake  Gregory Nava 
Tuottaja:  Salma Hayek Sarah Green
Säveltäjä:  Elliot Goldenthal
Kuvaaja:  Rodrigo Prieto
Leikkaaja:  Françoise Bonnot
Pääosat:   Salma Hayek 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:    Kanada   Yhdysvallat 
Tuotantoyhtiö:  Ventanarosa Productions
Levittäjä:  UIP-Dunafilm Netflix
Kesto:  2:03
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Frida on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut elokuva, jonka on ohjannut Julie Taymor. Elokuva kertoo meksikolaisen taiteilijan Frida Kahlon elämästä. Salma Hayek näyttelee Kahloa ja hänen aviomiestään Diego Riveraa esittää Alfred Molina.
Elokuva kertoo ajasta, jolloin nuori pariskunta vavisuttaa taiteen maailmaa ennakkoluulottomilla töillään ja elämällään. Elokuva kuvaa Fridan suhdetta paitsi aviomieheensä ja mentoriinsa Diegoon, myös Lev Trotskiin ja moniin naisiin.
Elokuva sai kaksi Oscaria: yhden parhaasta maskeerauksesta ja toisen sai musiikin säveltänyt Elliot Goldenthal.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Salma Hayek  | … |  Frida Kahlo   |
|  Alfred Molina  | … |  Diego Rivera   |
|  Valeria Golino  | … |  Lupe Marín   |
|  Mía Maestro  | … |  Cristina Kahlo   |
|  Roger Rees  | … |  Guillermo Kahlo   |
|  Diego Luna  | … |  Alejandro 'Alex' Gómez Arias   |
|  Patricia Reyes Spíndola  | … |  Matilde Kahlo   |
|  Margarita Sanz  | … |  Natalia Sedova Trotsky   |
|  Geoffrey Rush  | … |  Leon Trotsky   |
Lähde:
Aiheesta muualla

Frida Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Ebert, Roger: Frida RogerEbert.com. 1.11.2002. Viitattu 17.4.2021. (englanniksi)
Tunzelmann, Alex von: Frida: raises an eyebrow The Guardian. 17.6.2010. Viitattu 17.4.2021. (englanniksi)
Travers, Peter: Frida RollingStone. 25.10.2002. Viitattu 17.4.2021. (englanniksi)
Termit

Pompejin termien pohjapiirros.
Termi (lat. thermae) tai roomalainen kylpylä oli lähes jokaisessa Rooman valtakunnan kaupungissa sijainnut julkinen kylpylä, jossa valtakunnan asukkaat saattoivat kylpeä, hoitaa terveyttään ja kuntoaan sekä viettää vapaa-aikaansa.
Kylpylöillä oli merkittävä osa Rooman valtakunnan asukkaiden sosiaalisessa elämässä ja roomalaisen kulttuurin levittämisessä laajenevan valtakunnan alueelle. Kylpylöiden jäänteitä on kaikkialla entisen Rooman valtakunnan alueella. Termit olivat merkki valtakunnan vauraudesta ja hyvinvoinnista. Kylpylät olivat varsin tasa-arvoisia suurten luokkaerojen valtakunnassa, niissä saattoivat vierailla niin rikkaat patriisit kuin köyhät plebeijit ja jopa orjatkin. Samaan kylpyaltaaseen pulahtivat myös niin miehet kuin naisetkin yhteiskylpyihin.
Termien historia > Kylpyläkulttuurin synty

Roomalaisten kylpylöiden edeltäjiä olivat kreikkalaisten julkiset kylpylät (balaneion) sekä henkisiä ja ruumiillisia harjoituksia varten rakennetut gymnasiumit. Kreikkalaisten laitosten perinteen ja roomalaisen insinööritaidon yhdistelmästä syntyivät viimeistään ensimmäisellä vuosisadalla eaa. termit, roomalaiset kylpylät.
Kukoistuskautensa roomalaiset kylpylät kokivat 100-luvulla, jolloin kylpylöitä oli noussut jokaiseen vähänkin merkittävään provinssikaupunkiin. Kylpemisestä muotoutui roomalaisille päivittäinen rutiini. Termeissä saatettiin viettää aikaa useita tunteja päivässä. Suurimmissa kaupungeissa kylpylöitä saattoi olla jopa kymmeniä. Koko valtakunnassa kylpylöitä oli tuhansia.
Termien historia > Kylpylöiden hiipuminen

Kylpyläkulttuuri hiipui ensimmäisenä valtakunnan läntisissä osissa. Uusien kylpylöiden rakentaminen hiljeni kriisien sävyttämällä 200-luvulla yhdessä kaupunkikulttuurin näivettymisen kanssa. Valtakunnan itäisissä osissa, Afrikan rannikolla ja läntisen Rooman elinvoimaisilla seuduilla kylpylätoiminta ja uusien termien rakentaminen oli vilkasta vielä 200-lukua seuranneinakin vuosisatoina.
Länsi-Rooman kylpyläkulttuuri lakkasi lopullisesti kansainvaellusten aikana 400- ja 500-luvuilla. Itä-Roomassa Bysantin valtakunnan alueella kylpylätoiminta jatkui pidempään. Bysantin taloudelliset vaikeudet ja arabien valloitukset 500- ja 600-luvuilla vähentivät Itä-Rooman kylpyläkulttuuria, vaikka se jatkuikin pienemmässä mittakaavassa. Bysantilta alueita vallanneet arabit omaksuivat roomalaisten kylpylätavat ja säilyttivät ne läpi keskiajan siirtäen kulttuurin aina turkkilaisille saakka. Tämän päivän turkkilaisella kylpylällä onkin huomattavasti yhteisiä piirteitä antiikin Rooman termien kanssa.
Kylpylätoiminnan lakkaamisen syyksi on toisinaan erheellisesti esitetty myös kristinuskon vastustusta. Kristinusko ei kuitenkaan varsinaisesti vastustanut kylpemistä vaan ennemminkin sen haitallisina pitämiään lieveilmiöitä, etenkin miesten ja naisten yhteiskylpyjä. Yhteinen oleskelu altaissa saattoi johtaa liian helposti epäsiveelliseen kanssakäymiseen. Kirkon vaatimuksista ryhdyttiin kylpylöihin rakentamaan erillisiä miesten ja naisten osastoja. Kirkko ei kuitenkaan saanut yhteiskylpyjä kitketyksi ennen kuin kylpylätoiminta lakkasi taloudellisiin vaikeuksiin.
Keskiajalla kuppa-taudin leviämistä nopeutti eteläisen Euroopan kaupunkikulttuuriin kuuluneet miesten ja naisten yhteiskylpylät, joissa harrastettiin yleisesti juopottelua ja seksiä. Yhteiskylvyt jouduttiin suurelta osin juuri kupan leviämisen takia 1500-luvun alkupuolella lopettamaan.
Kylpylöiden rakenne

Kylpylöitä oli eri kokoisia. Varsinaiset termit olivat suuria, sekä kylpylän että urheilukenttänä käytetyn kattamattoman palaestran ja toisinaan myös kirjastoja ja muita sivistäytymiseen käytettyjä tiloja sisältäneitä kokonaisuuksia. Pienempiä, ainoastaan kylpemiseen käytettyjä kylpylöitä kutsuttiin balneoiksi.
Suurimpia roomalaisia kylpylöitä olivat Rooman suuret keisarilliset termit, joista parhaiten tunnetaan hyvin säilyneet Caracallan kylpylät. Suurimmat olivat kuitenkin Diocletianuksen kylpylät, joiden pinta-ala oli yli 14 hehtaaria ja joihon on arvioitu mahtuneen kerrallaan peräti 3 000 kylpijää. Provinssikaupunkien kylpylät jäivät kauaksi pääkaupungin suurten termien koosta.
Kylpylöihin sisältyivät vaihtohuone (apodyterium), kylmä huone (frigidarium) jossa oli kylmävesiallas (piscina), haalea huone (tepidarium), kuuma huone (caldarium) kuumavesialtaineen ja vieläkin kuumempi (laconicum, myöhemmin sudatorium). Varsinaisista termeissä oli lisäksi vielä edellä mainittu palaestra ja mahdollisesti muita tiloja.
Kylpijät kiersivät huoneesta toiseen siten, että ensin vierailtiin kylmässä, sitten lämpimässä ja edelleen kuumassa huoneessa. Tämän jälkeen oli jälleen vuorossa lämmin ja viimeiseksi kylmä huone. Huoneissa oleskeltiin suurissa yhteisissä kylmä- ja lämminvesialtaissa. Altaat olivat niin suuria ja syviä, että niihin saattoi upottautua kokonaan.
Kylpylöiden rakenne > Hypokaustilämmitys

Kylpylöiden rakentamisen ja niissä olleiden eri lämpöisten huoneiden ja altaiden käytön edellytyksenä oli kylpylöissä käytetyn hypokaustilämmityksen kehittäminen. Huoneisiin rakennettiin tiilipylväiden kannattama ontto lattia (suspensura) ja seiniin putkistojärjestelmä (tubuli). Tällöin kylpylän seinän tulipesässä (praefurnium) poltetun tulen palokaasut lämmittivät huoneita ja altaita lattian ja seinien kautta.
Hypokaustilämmityksellä pystyttiin kehittämään kaikkein kuumimpiin huoneisiin mahdollisesti jopa 80 celsiusasteen lämpö ja lämpimiinkin huoneisiin 50 astetta.
Ilmakiertoisen lattialämmityksen lisäksi kylpylät vaativat toimiakseen jatkuvan veden saannin akveduktien avulla sekä runsaasti polttopuuta. Polttopuut muodostivat suurimman kuluerän kylpylöiden toiminnassa, ja usein juuri niiden puute pakotti sulkemaan köyhtyneiden kaupunkien viimeiset kylpylät.
Kuvia

Roomalaisen kylpylän allas Bathissa Britanniassa.
Urheilukenttä eli palaestra Vasio Vocontoriumissa (nykyinen Vaison-la-Romaine) Ranskassa.
Hypokaustista lämmitystä varten rakennettu ontto lattia Vaison-la-Romainen kylpylässä.
Caracallan kylpylöiden vaikuttavat jäänteet Roomassa.
Kirjallisuutta

Pekka T. Heikura: Rooman kylpylöiden nousu ja tuho. Tieteessä tapahtuu, 2003, nro 3, s. 18–26.  Artikkelin verkkoversio. (PDF)[vanhentunut linkki]
H-E-Double Hockey Sticks

| H-E-Double Hockey Sticks |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Randall Miller
Käsikirjoittaja:   Ooppera:  Lukas Foss  Alastair Reid  Käsikirjoitus:  David Kukoff  Matt Roshkow 
Tuottaja:  Jeffrey Lampert
Säveltäjä:  Julian Nott
Kuvaaja:  Mike Ozier
Leikkaaja:  Jonathan Siegel
Pääosat:   Will Friedle  Matthew Lawrence  Gabrielle Union  Shawn Pyfrom  Tara Spencer-Nairn  Kim Greist  Brad Nessler 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:    Kanada   Yhdysvallat 
Tuotantoyhtiö:   Big W Productions  Walt Disney Television 
Ensi-ilta:  3. lokakuuta 1999
Kesto:  96 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
H-E-Double Hockey Sticks on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut Walt Disney Televisionin tuottama yhdysvaltalainen televisioelokuva, joka perustuu saksalaisen Lukas Fossin luomaan oopperaan Griffelkin. Elokuvan ohjasi Randall Miller ja käsikirjoituksesta vastasivat David Kukoff ja Matt Roshkow. Pääosassa näyttelevät Will Friedle ja Matthew Lawrence.
Elokuva huomioitiin Golden Reel -ehdokkuudella vuonna 2000 parhaista äänitehosteista televisioelokuvan kategoriassa.
Tarina

Saatana on tekeytynyt rouva Beezlebubiksi, joka opettaa Hadesin ammattikoulussa nuorille paholaisille tulevaa ammattia varten. Beezlebuk päättää että on aika lähettää jälleen yksi oppilaista maanpäälle suorittamaan tehtävää. Valituksi tulee Griffelkin, jonka tehtävänä on saada nuori lupaava jääkiekkoilija Dave Heinrich antamaan sielunsa voittaakseen Stanley Cupin. Griffelkin viettää aikaa Heinrichin kanssa, joka pelaa sarjan heikoimmassa joukkueessa. Samalla Griffelkin alkaa epäiröimään haluaisiko hän pettää uutta ystäväänsä. Maanpäälle on kuitenkin lähetetty toinen demoniopettaja Gabby, jonka tehtävänä on pitää Griffelkin oikealla tiellä.
Tarina > Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Will Friedle  | … |  Griffelkin   |
|  Matthew Lawrence  | … |  Dave Heinrich   |
|  Gabrielle Union  | … |  Gabrielle "Gabby"   |
|  Shawn Pyfrom  | … |  Lewis   |
|  Tara Spencer-Nairn  | … |  Anne   |
|  Kim Greist  | … |  Marie Antoinette   |
|  Brad Nessler  | … |  Oma itse   |
|  Kevin McNulty  | … |  Annapolis Angelsin valmentaja   |
|  Colin Murdock  | … |  Delaware Demons kuuluttaja   |
|  Tyler Labine  | … |  Mark   |
|  Kett Turton  | … |  Skid   |
|  Rhea Perlman  | … |  Ms. Beelzebub   |
|  Paul Kariya  | … |  Oma itse   |
|  Luc Robitaille  | … |  Oma itse   |
|  Keith Dallas  | … |  Demons fani #1   |
|  Ty Olsson  | … |  Demons fani #2   |
Aiheesta muualla

H-E-Double Hockey Sticks Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Edith Vane-Tempest-Stewart

Edith Vane-Tempest-Stewart The Women's Legionin puvussa. Philip A. de Lazlon maalaus.
Edith Vane-Tempest-Stewart (syntyjään Chaplin, 3. joulukuuta 1878 – 23. huhtikuuta 1959) oli englantilainen kirjailija, kustannustoimittaja, feministi ja puutarhuri. Hän kannatti näkyvästi äänioikeuden myöntämistä naisille.
Vane-Tempest-Stewart kirjoitti lastenkirjoja ja elämäkertoja, mutta hänen todellinen mielenkiinnon kohteensa olivat puutarhat. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän oli naisvapaaehtoisten joukkoa, jotka ottivat hoitaakseen rintamalle lähteneiden miesten työt.
1920-luvulla Vane-Tempest-Stewart ryhtyi luomaan puutarhaa Londonderryyn sukunsa maille Mount Stewartiin. Syntynyt puutarha on niin merkittävä luomus, että se on otettu Britannian aielistalle, josta valitaan Unescon maailmanperintöluettelon kohteet.
Avioliiton silloinen Edith Chaplin solmi 21-vuotiaana Charles Vane-Tempest-Stewartin, Londonderryn 7. markiisin kanssa. Liitosta syntyi viisi lasta.  Aviomies erotettiin hallituksesta vuonna 1935, kun hän oli kehunut Adolf Hitlerin johtamaa Saksaa. Sitä ennen hän oli taistellut parlamentissa ilmavoimien rahoitukseen tekeillä olleen leikkauksen estämiseksi.
Edith Vane-Tempest-Stewart herätti huomiota ystävyydellään pääministeri Ramsay MacDonaldin kanssa, joka oli työväenpuolueesta. Huhuista ja juoruista huolimatta heidän suhteensa oli täysin platoninen.
K-19 – The Widowmaker

| K-19 – The Widowmaker> K-19: The Widowmaker |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Kathryn Bigelow
Käsikirjoittaja:  Louis Nowra Christopher Kyle
Tuottaja:  Kathryn Bigelow Edward S. Feldman Sigurjón Sighvatsson Christine Whitaker
Säveltäjä:  Klaus Badelt
Kuvaaja:  Jeff Cronenweth
Leikkaaja:  Walter Murch
Pääosat:  Harrison Ford Liam Neeson Peter Sarsgaard
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat  Yhdistynyt kuningaskunta  Saksa  Kanada
Tuotantoyhtiö:  New Films International Paramount Pictures Constantin Film UIP
Levittäjä:  01 Distribution Netflix Paramount Pictures
Ensi-ilta:   19. heinäkuuta 2002  18. lokakuuta 2002
Kesto:  138 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  100 000 000 dollaria
Tuotto:  65 716 126 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
K-19 – The Widowmaker (engl. K-19: The Widowmaker) on vuonna 2002 valmistunut trilleri/draamaelokuva, joka kertoo yhdestä monista onnettomuuksista, joita K-19-niminen neuvostoliittolainen sukellusvene kohtasi. Elokuvan ohjasi Kathryn Bigelow ja Louis Nowran tarinaan perustuvan käsikirjoituksen kirjoitti Christopher Kyle.
Elokuvan teko maksoi 100 miljoonaa dollaria, mutta Yhdysvalloissa se tuotti vain 35 miljoonaa dollaria. National Geographic oli yksi elokuvan keskeisistä rahoittajista, mutta rahoitusta ei saatu suurilta elokuvastudioilta, mikä teki K-19:stä yhden kalleimmista riippumattomista elokuvatuotannoista. Elokuvaa kuvattiin Kanadassa, Islannissa ja Venäjällä.
Aidon Hotel-luokan sukellusveneen sijasta kuvauksia varten vuokrattiin tuolloin liikemies Jari Komulaisen omistuksessa ollut Juliett-luokan sukellusvene K-77, jota muokattiin paljon rooliinsa.
Tärkeimmät roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Harrison Ford  | … |  Alexei Vostrikov   |
|  Liam Neeson  | … |  Mikhail Polenin   |
|  Peter Sarsgaard  | … |  Vadim Radtchenko   |
|  Christian Camargo  | … |  Pavel   |
|  Sam Spruell  | … |  Dmitri   |
Aiheesta muualla

K-19 – The Widowmaker Internet Movie Databasessa (englanniksi)
| n k Kathryn Bigelow’n ohjaamat elokuvat |
| --- | --- |
 Tunteettomat (1982)  Pimeyden läheisyys (1987)  Kylmää terästä (1989)  Myrskyn ratsastajat (1991)  Strange Days (1995)  The Weight of Water (2000)  K-19 – The Widowmaker (2002)  The Hurt Locker (2009)  Zero Dark Thirty (2012)  Detroit (2017)
Scary Movie 2

| Scary Movie 2 |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Keenen Ivory Wayans
Käsikirjoittaja:  Craig Mazin  Shawn Wayans
Tuottaja:  Eric L. Gold
Säveltäjä:  Mark McGrath
Kuvaaja:  Steven Bernstein
Leikkaaja:  Thomas J. Nordberg  Richard Pearson  Peter Teschner
Pääosat:  Anna Faris  Marlon Wayans  Regina Hall
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat   Kanada
Tuotantoyhtiö:  Dimension Films
Levittäjä:  UIP-Dunafilm Netflix
Ensi-ilta:   4. heinäkuuta 2001   31. elokuuta 2001
Kesto:  83 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  n. 45 000 000 $
Edeltäjä:  Scary Movie
Seuraaja:  Scary Movie 3
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Scary Movie 2 on Keenen Ivory Wayansin ohjaama komediaelokuva vuodelta 2001. Elokuvassa tehdään pilaa ainakin seuraavista elokuvista: Manaaja, The Haunting – paholaistalo, Poltergeist, Hannibal, Charlien enkelit ja Hollow Man – mies ilman varjoa. Pilaa tehdään myös Tähtiportti-sarjasta ja Ihmemies MacGyverista.lähde?
Tarina

Vuosi ensimmäisen Scary Movie -elokuvan tapahtumien jälkeen Cindy, Shorty, Ray ja Brenda ovat collegessa ja yrittävät unohtaa edellisen halloweenin tapahtumat. Se ei ole kuitenkaan aivan helppoa, sillä professori Oldman ja hänen pyörätuolilla liikkuva rampa apurinsa Dwight raahaavat koko konkkaronkan tekemään unitutkimusta vanhaan kartanoon, jossa kummittelee.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Anna Faris   | … |  Cindy Campbell   |
|  Marlon Wayans   | … |  Shorty Meeks   |
|  James DeBello   | … |  Tommy   |
|  Shawn Wayans   | … |  Ray Wilkins   |
|  David Cross   | … |  Dwight Hartman   |
|  Regina Hall   | … |  Brenda Meeks   |
|  Christopher Masterson   | … |  Buddy   |
|  Tim Curry   | … |  Professori Oldman   |
|  Kathleen Robertson   | … |  Theo   |
|  Chris Elliott   | … |  Hanson   |
|  Tori Spelling   | … |  Alex Monday   |
|  Natasha Lyonne   | … |  Megan Voorhees   |
|  Veronica Cartwright   | … |  Meganin äiti   |
|  Richard Moll   | … |  Hugh Kane   |
Aiheesta muualla

Scary Movie 2 Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Toivo Kärjen postuumi tuotanto

Toivo Kärjen kuoltua vuonna 1992 hän jätti jälkeensä suuren määrän julkaisemattomia sävellyksiä käsinkirjoitettuina nuotteina. Näitä on saatu esitetyiksi ja levytetyiksi toistaiseksi (2025) noin 170 kappaletta, ja työ jatkuu. Aiemmin julkaistuja kappaleita alkuperäisinä tai uusina versioina on tietysti paljon eri artistien levyillä. Edustava kokoelma alkuperäislevytyksiä ovat kaksois-cd:t Toivo Kärki – Suuri suomalainen säveltäjämestari Romantiikkaa sekä Ralleja (Warner Music 2005). Tasokas kooste uusia versioita on Kaikessa soi blues – Toivo Kärkeä sinisin sävelin (Warner Music 2003)
Kirjallisuutta

Kalervo Kärki: Sydämeni sävel - Toivo Kärki ja hänen musiikkinsa (Mediapinta, Tampere 2015)  s. 867–
Riian rauha

Itäisen Keski-Euroopan rajat sopimuksen solmimisen jälkeen.
Riian rauhansopimus (puol. Traktat ryski) solmittiin Riiassa 18. maaliskuuta 1921 Puolan, Neuvosto-Venäjän ja neuvosto-Ukrainan välillä. Rauhansopimukseen päättyi Puolan–Neuvosto-Venäjän sota.
Neuvosto-Venäjä ei sallinut Ukrainan kansantasavallan tai sen johtajan Symon Petljuran läsnäoloa neuvotteluissa, joten ukrainalaisia edusti vain Venäjälle kuuliainen Neuvosto-Ukraina, eikä valkovenäläisiä kuultu lainkaan.
Riian rauhansopimuksessa määritelty rajalinja vedettiin selvästi Puolan armeijan saavuttaman aselepolinjan taakse, koska Puolan valtuuskunta ei halunnut sellaisia alueita, joilla puolalaiset olivat vähemmistönä. Sopimuksella Puola ja Neuvosto-Venäjä jakoivat Ukrainan siten, että Puola sai Galitsian ja Volynian ja Neuvosto-Venäjä muut Ukrainan osat. Puolan alue laajeni erityisesti Valko-Venäjällä. Puolan saamalla alueella asui runsaasti valkovenäläistä, ukrainalaista ja liettualaista väestöä. Lisäksi Puolaan liitettiin myös Vilna, jota Liettua oli vaatinut pääkaupungikseen. Sen omistus muodostui pitkäaikaiseksi Puolan ja Liettuan väliseksi kiistakysymykseksi, jota myös Kansainliitto sovitteli.
Sopimuksella määritellyt Venäjän ja Puolan rajat pysyivät voimassa toiseen maailmansotaan asti.
Pinocchio 3000

| Pinocchio 3000 |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Daniel Robichaud
Käsikirjoittaja:   Claude Scasso  Peter Svatek 
Perustuu:  Carlo Collodin saturomaaniin Pinokkion seikkailut
Tuottaja:  Louis Duquet
Säveltäjä:  James Gelfand
Leikkaaja:  Claudette Duff
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Kanada  Espanja  Ranska 
Tuotantoyhtiö:   CinéGroupe  AnimaKids Productions  Filmax Animation  Castelao Productions, S.A  Bren Entertainment, S.A  Canal+  France 2 Cinéma 
Levittäjä:  Christal Films DNC Entertainment Lionsgate Films Filmax
Ensi-ilta:  2004
Kesto:  79 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pinocchio 3000 on kanadalainen-espanjalainen-ranskalainen vuonna 2004 valmistunut CinéGroupin tuottama ja Filmaxin esittämä tietokoneanimaatioelokuva. Elokuva perustuu Carlo Collodin saturomaanin Pinokkio-hahmoon.
Äänirooleissa

| Alkuperäinen näyttelijä | Rooli |
| --- | --- |
Sonja Ball: Pinocchio
Howard Ryshpan: Geppetto
Howie Mandel: Spencer
Whoopi Goldberg: Cyberina
Helena Evangeliou: Marlene
Malcolm McDowell: Scamboli
Matt Holland: Cab
Jack Daniel Wells: Rodo
Bobby Edner: Zack
Gabrielle Elfassy: Cynthia
Terrence Scammell: Scambocop
Ellen David: House
Aiheesta muualla

Pinocchio 3000 Internet Movie Databasessa (englanniksi)
La Citoyenne

La Citoyenne 3. heinäkuuta 1881
La Citoyenne oli ranskalainen feministinen sanomalehti, jota Hubertine Auclert julkaisi Pariisissa 1881–1891. Se alkoi ilmestyä 13. helmikuuta 1881 ja ilmestyi joka toinen kuukausi. Lehti oli ensimmäinen naisten äänioikeutta ajava lehti. Se ajoi hyvin voimakkaasti naisten vapautusta ja lainsäädännön muuttamista niin, että naisen asema olisi tasa-arvoinen. Lehti vaati naisille oikeutta toimia julkisissa viroissa ja esitti, että naista alentavat lait olisivat jääneet hyväksymättä, jos niitä säädettäessä olisi kuultu naisia. Lehteen kirjoittivat monet huomattavat feministit kuten Marie Bashkirtseff.
Taloudellisten vaikeuksien vuoksi Hubertine Auclert joutui 1891 lakkauttamaan lehden. Samana vuonna aktivisti Maria Martin (1839–1910) perusti lehden Le Journal des femmes, ja vuonna 1897 Marguerite Durand (1864–1936) jatkoi työtä ja perusti uuden sanomalehden La Fronde.
Anttila

| Anttila |
| --- | --- |

Tunnuslause:   Erinomanlainen (2010-luku)  Aina uutta  Aina ensin Anttilaan (1990-luku)  Viisas raha ostaa Anttilasta (1960- ja 1970-luku) 
Tuotetyyppi:  käyttötavarat, postimyynti
Omistaja:  Kalle Anttila Oy (1953–1976) Tuko (1976–1996) Kesko (1996–2015) 4K Invest (2015–2016)
Perustettu:  1952
Lakkautettu:  2016
Markkina-alueet:  Suomi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Anttila oli suomalainen vähittäiskaupan yritys, jonka historia juontaa juurensa vuonna 1952 aloittaneeseen postimyyntiyritykseen. Anttila oli keskittynyt vaatteisiin, kosmetiikkaan, kulutuselektroniikkaan ja sisustukseen. Tavaratalojen lisäksi Anttila myi tuotteitaan postimyyntinsä kautta sekä verkkokaupassa.
Vuosina 1976–1996 Anttila kuului Tukolle ja vuosina 1996–2015 Keskolle. Tämän jälkeen Anttilan liiketoimintaa hoiti Anttila Oy, jonka omistaja oli luxemburgilainen, Saksasta johdettu pääomasijoitusrahasto 4K Invest. Anttila Oy:hyn kuului myös sisustustavarataloketju Kodin1.
Aiemmin tavarataloissa oli myös ruokaosasto, mutta Anttilan siirtyessä Keskon omistukseen ruokaosastot korvattiin Keskon omilla K-Market- tai K-Supermarket-myymälöillä.
Myös Keskon omistuksesta irtautumisen jälkeen Anttila kuului Keskon kanta-asiakasjärjestelmään, K-Plussaan.
Heinäkuun 19. päivänä 2016 Anttila haettiin ja asetettiin konkurssiin. Viimeisenä suljettiin Itäkeskuksen myymälä 14. joulukuuta 2016.
Historia > 1950-luku

Anttilan tarinan voidaan katsoa alkaneen vuonna 1952, kun Kalle Anttilan (oikealta nimeltään Kaarlo E. Anttila) perustama postimyyntiyritys Postitusliike Solpa aloitti toimintansa. Silloin alkoi ilmestyä tunnettu postimyyntikuvasto Kuluttajan opas, jonka nimi muuttui myöhemmin Ostajan oppaaksi. Anttilan esikuvina olivat amerikkalaiset postimyyntiyritykset.
Vuoden kuluttua Solpan perustamisesta, vuonna 1953, perustettiin Kalle Anttila Oy ja vuonna 1954 Suomen ensimmäinen ”alennustavaratalo” Helsingin Sörnäisiin. Tavaratalo Joensuuhun perustettiin vuonna 1957. Tavaratalolle nähtiin tarvetta, koska ostaja halusi tuotteen heti eikä postitse tilattuna.
Historia > 1960-luku

1960-luvun alussa avattiin Anttilan myymälä Helsingin Tennispalatsiin. Se oli Anttilan ensimmäinen itsepalvelumyymälä, sitä ennen tavarat ostettiin tiskin takaa. 1960-luvulla perustettiin useita Anttilan tavarataloja, ensimmäisenä Saloon. Asiakkaita saapui tavarataloihin usein kaukaa koko perheen voimin, mikä oli ennennäkemätöntä.
Syksyllä 1963 avattiin Turkuun ensimmäinen Anttila Brahenkatu 12:een. Maistraatti kuitenkin sulki sen pitkäksi aikaa, koska asiakastiloiksi oli otettu myös varastoksi tarkoitettu kellarikerros. Myöhemmin Anttila toimi Sokos Wiklundin sisäpihalla Brahenkatu 8:ssa ja viime vuosinaan Yliopistonkadun Kivikukkarossa.
Anttilan tuotteiden laatuun ei aina luotettu, koska tuotteita myytiin niin edullisesti. Anttila kuitenkin osti tuotteensa suoraan tehtailta suurina kertaostoksina ja pystyi näin myymään tuotteen eteenpäin halvalla. Vuonna 1960 postimyynnin liikevaihto oli jo yli puoli miljardia silloista markkaa. 1960-luvulla keskusliikkeet alkoivat boikotoida Anttilaa, jolloin Anttilan kannalta elintärkeäksi muodostui yhtiön oma leninkivalmistamoselvennä.