stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
FS Dupleix (1900)
Valmistus

Alus tilattiin Rochefortin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 18. tammikuussa 1899. Telakka ei ollut riittävän pitkä aluksen rungolle, joten sitä piti suurentaa. Lisäksi varustamiseen varattu Napoleon III allas oli myös liian pieni, joten sitäkin piti kasvattaa. Telakan pienen koon vuoksi Dupleix oli viimeinen telakalla rakennettu suuri sotalaiva. Alus laskettiin vesille 28. huhtikuuta 1900 ja miehitettiin koeajoihin 15. maaliskuuta 1903. Alus otettiin palvelukseen 15. syyskuuta 1903.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin lippulaivana Atlantin divisioonaan (ransk. Division de l'Atlantique), jossa se vieraili Azoreilla, Länsi-Afrikassa ja Amerikassa. Alus luovutti syyskuussa 1905 lippulaivan tehtävät Desaixille, jolloin se siirrettiin Cherbourgissa reserviin. Alus palautettiin palvelukseen, jolloin se määrättiin Kaukoidän laivueeseen lippulaivaksi. Alus lähti 1. marraskuuta 1910 Cherbourgista Saigoniin. Alus vieraili 1912 Nagasakissa. Se oli edelleen Kaukoidässä ensimmäisen maailmansodan alkaessa.
Alus lähti 29. heinäkuuta 1914 Hongkongiin, missä se liittyi 5. elokuuta Kuninkaallisen laivaston Kiinan laivastoasemaan.  Ranskan Kaukoidässä olevan osaston komentajan sai 8. elokuuta 1914 tiedon sotatoimien alkamisesta. Japanin liityttyä sotaan alus lähetettiin 9. syyskuuta tukemaan Malakansalmessa olevia kevyitä aluksia. Alus oli 27. syyskuuta Colombossa valmiina suojaamaan joukkojenkuljetussaattueen Suezille. Bengalinlahdella aluksen päällikkö sai tiedon SMS Emdenin alueella olosta, minkä seurauksena meriliikenne Colombon ja Singaporen välillä keskeytettiin. Alus määrättiin palaamaan Touloniin, jonne se saapui 18. joulukuuta.
Ranska perusti 14. toukokuuta 1915 Egeanmerelle Dardanelline laivueen (ransk. Escadre des Dardanelles), jonka komentajaksi määrättiin vara-amiraali Nicol lippulaivanaan taistelulaiva Patrie. Laivue oli Britannian kuninkaallisen laivaston kontra-amiraalin John de Robeckin alaisuudessa. Alus liittyi 19. toukokuuta 1915 Dardanellien laivueeseen. Alus joutui 26. toukokuuta tykkituleen Bodrumin edustalla ampuessaan satamaa. Aluksella sai surmansa 27 ja haavoittui 11 miehistönjäsentä. Aluksen kotisatamana oli Mytilene Lesboksella, mistä ne vetäytyivät sukellusveneuhan vuoksi Mudrokseen. Alus osallistui 21. elokuuta harhautukseen, jossa osasto aluksia esitti Suvlalahteen tehtävää maihinnousua. Dardanellit evakuoitiin 9. tammikuuta 1916.
Oltuaan modernisoitavana St. Nazairessa huhtikuusta syyskuuhun 1916 alus liittyi Dakarissa 6. kevytdivisioonaan. Divisioona supistettiin 18. toukokuuta 1917 kahteen panssariristeilijään, jolloin divisoona nimettiin Afrikan rannikkodivisioonaksi (ransk. Division navale de la côte d'Afrique). Kléberin lähtiessä Brestiin kontra-amiraali Jaurés siirsi lippunsa Dupleixille. Divisioona hajoitettiin 14. syyskuuta, jolloin Dupleix päätettiin poistaa palveluksesta. Alus lähti 17. huhtikuuta 1919 Dakarista Brestiin, jossa se poistettiin palveluksesta 1. toukokuuta 1919 ja alusluettelosta 27. syyskuuta. Alus oli 1920 Landévennecissä ja myytiin romutettavaksi 1922.
O. E. Lampén

Olli Edvard Lampén (16. toukokuuta 1880 Pielisjärvi – 17. helmikuuta 1925 Helsinki) oli suomalainen toimitusjohtaja ja kirjallisuuden suomentaja joka käytti nimimerkkiä Olli.
Lampén harjoitti kirjakauppaopintoja useissa Euroopan maissa ja oli 1916–1920 Tietosanakirja Osakeyhtiön toimitusjohtajana, ja samalla eräiden muidenkin yhtiöiden, kuten Kirjateollisuusasioimisto Oy:n ja Rautatiekirjakaupan johtajana. Vuonna 1920 hän siirtyi Oy Dahlbergin toimitusjohtajaksi. Hän oli Suomen kustantajayhdistyksen johtokunnan jäsenenä ja sihteerinä sekä kuului Maalaiskirjakauppiaiden liiton hallitukseen.
Lampén käynnisti WSOY:n palveluksessa ollessaan kirjallisuuden levittämisen myös maaseudulle. Myöhemmin hän toimi Tietosanakirja Oy:n prokuristina. Vuonna 1910 Lampén oli aloitteentekijänä perustamassa Rautatiekirjakauppa Oy:tä (nyk. Rautakirja). Hän oli tutustunut aiemmin valtion stipendiaattina rautatiekirjakauppatoimintaan muissa Euroopan maissa.
Lampén kuoli tapaturmaisesti helmikuussa 1925 ollessaan ampumaharjoituksissa Metsästysyhdistyksen ampumaradalla Huopalahdessa kun browningpistooli, jota hän juuri puhdisti, laukesi ja luoti sattui sydämeen sillä seurauksella, että hän kuoli heti.
Lampén oli naimisissa vuodesta 1904 Porvoon yhteiskoulun opettajan Tekla Cecilia Maria Roschierin kanssa.
Suomennoksia

Omalla nimellä:
Theodore Roosevelt : Amerikan salomailla.    WSOY 1906
Charles Kingsley : Hypatia eli uusia vihollisia vanhassa hahmossa.    WSOY 1908
Robert Louis Stevenson : Aarresaari ; englanninkielestä suomentanut O. E. Lampén.     WSOY 1909, 2. korj. painos 1925, 3. painos 1930, 4. painos 1942, 5. painos 1944
Robert Louis Stevenson : Ryöstölapsi : kertomus David Balfourin seikkailuista hänen ryöstöstään, haaksirikostaan, kärsimyksistään autiolla saarella, harhailuistaan Highlandin länsiosissa, tuttavuudestansa Alan Breck Stewartin ja muiden kuuluisien highlantilaisten jakobiittien kanssa; käsittäen kaiken mitä hän, Ebenezer Balfour of Shawsiksi väärin nimitetyn enonsa käsissä sai kärsiä; jonka kertomuksen on kirjoittanut hän itse ja nyt julkaissut Roberttyp Louis Stevenson ; englanninkielestä suomentanut O. E. Lampén.     Otava 1910, 2. korj. painos 1954, 3. painos 1965
Nimimerkillä Olli:
H. G. Wells : Tähti, Edgar Allan Poe : Maalströmin pyörteessä ; englanninkielestä suomentanut Olli.   WSOY 1903
Charles Dickens : Kellot : haltijatarina kelloista, jotka soittivat vanhan vuoden loppua ja uuden alkua.    WSOY 1906
Aiheesta muualla

Project Gutenberg : Robert Louis Stevensonin Ryöstölapsi Lampénin suomentamana
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Puolan radion sinfoniaorkesteri
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puolan radion sinfoniaorkesteri Wikimedia Commonsissa
Poranek NOSPR (säännöllinen radion konserttilähetys: 'NOSPR:n aamu') (puolaksi) (polskieradio.pl)
Strona główna (puolaksi) (nospr.org.pl)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

| August Heinrich Hoffmann von Fallersleben |
| --- | --- |
 von Fallersleben mahdollisesti vuonna 1860.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. huhtikuuta 1798 Fallersleben, Braunschweig-Lüneburgin vaaliruhtinaskunta
Kuollut: 19. tammikuuta 1874 (75 vuotta) Corvey, Saksan keisarikunta
Ammatti:  korkeakouluopettaja, runoilija
Kirjailija
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.von-fallersleben.de
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Carl Georg C. Schumacherin maalaus Hoffmannista (1819).
August Heinrich Hoffmann von Fallersleben (2. huhtikuuta 1798 Fallersleben, Braunschweig-Lüneburgin vaaliruhtinaskunta – 19. tammikuuta 1874 Corvey, Saksan keisarikunta) oli saksalainen germanistiikan korkeakouluopettaja ja runoilija. Hän tuli tunnetuksi vuonna 1841 kirjoittamastaan laulusta Deutschlandlied, josta tuli myöhemmin Saksan kansallislaulu (nykyisin virallisena hymninä toimii vain kolmas säkeistö).
Hoffmann osoittautui juoma-, vaellus-, sota-, kevät- ja lastenlauluissaan aidoksi kansanrunoilijaksi. Hän menetti professorinvirkansa ja eläkkeensä 1840–1841 julkaisemansa runokokoelman Unpolitische Lieder vuoksi, mutta sai eläkkeen takaisin 1848. Kootut teokset julkaisi H. Gerstenberg 1890–1893.
Elämä

August Heinrich Hoffmann von Fallersleben oli kotoisin Fallerslebenin kaupungista. Hänen vanhempansa olivat kauppias, ravintolanomistaja ja Fallerslebenin pormestari Heinrich Wilhelm Hoffmann sekä tämän vaimo Dorothea Balthasar. Käytyään fallerslebenilaisen kansakoulun (Fallerlebener Bürgerschule) vuonna 1812 hän meni lukioon (höhere Bürgerschule) Helmstedtissa. Hän vaihtoi kaksi vuotta myöhemmin opinahjonsa Martino-Katharineumiin Braunschweigissa. Vuonna 1815 hän debytoi neljällä runolla.
Hoffmann aloitti 18-vuotiaana huhtikuussa 1816 teologian opintonsa Göttingenissä, omien sanojensa mukaan ”vähäisillä rahoilla ja iloisesti” (’mit wenig Geld und Lust’). Oikeastaan hän oli kuitenkin kiinnostunut enemmän antiikin historiasta, esikuvanaan tässä asiassa Johann Joachim Winckelmann. Jacob Grimm ihmetteli Hoffmannille tämän tutustuessa Grimmin veljeksiin 1818, että eikö isänmaa ole häntä lähempänä kuin antiikin aika. Niinpä Hoffmann vaihtoi opintonsa saksan kieleen ja kirjallisuuteen (germanistiikkaan ja saksan filologiaan).
Hoffmannin isä onnistui 1818 rahalla ja suhteillaan varjelemaan poikaansa armeijapalvelukselta. Vielä samana vuonna Hoffmann lähti opettajansa Friedrich Gottlieb Welckerin kanssa Bonnin yliopistoon, missä heidän dosentteinaan toimivat Jacob Grimm ja Ernst Moritz Arndt.
Hoffmann löysi 8. toukokuuta 1821 katkelmia keskiaikaisesta eeppisestä runosta ”Otfried”. Pian sen jälkeen hän julkaisi löydöstä kirjoitelman nimellä ”Bonner Bruchstücke vom Otfried nebst anderen Sprachdenkmälern”. Samana vuonna ilmestyi hänen runokokoelmansa Lieder und Romanzen, minkä yhteydessä hän käytti ensimmäisen kerran nimeä Hoffmann von Fallersleben.
Franz Liszt tutustui Hoffmanniin Weimarissa 1854. Seuraavana vuonna Liszt muutti perheineen Corveyhyn. Hoffmann sai sieltä 1860 Lisztin välityksellä herttua Viktor I. von Rotiborin linnan kirjastonhoitajan työn. Vaimo Ida Hoffmann kuoli samana vuonna.
Fallersleben julkaisi Leipzigissa 1842 kokoamiaan saksalaisia tai oikeammin sleesialai­sia kansanlauluja sisältävän kokoelman "Schlesische Volkslieder mit ihren Melodien". Kokoelmassa oli sävelmä, joka liittyi  vanhaan saksalaiseen lauluun ”Schönster Herr Jesu”. Sen otsikoksi Fallersleben on merkinnyt laulun ”Jesus über Alles”, joka oli kotoisin Glatzin kreivikunnasta Saksan Sleesiassa. Sävelmään kirjoitti tanskalainen runoilija Bernhard Severin Ingemannia uuden tekstin "Dejlig er jorden", joka on suomennettuna virsi Maa on niin kaunis.
Hoffmann kuoli 75-vuotiaana Corveyssa aivohalvaukseen.
Elämä > Puoliso ja poika

Hoffmann meni naimisiin 51-vuotiaana 18-vuotiaan sisarentyttärensä Ida vom Bergen kanssa, joka oli Hannover-Bothfeldistä kotoisin olevan papin tytär. He saivat vuonna 1855 Weimarissa pojan, joka kastettiin Franz Friedrichiksi kummisetiensä Franz Lisztin ja Friedrich Preller der Älterein mukaan. Franz Friedrichistä tuli maisemamaalari hänen opiskeltuaan ensin Düsseldorfin Taideakatemiassa ja Weimarin Taidekoulussa. Weimarissa hänen opettajanaan toimi Theodor Hagen. Hän asui vuoteen 1888 Weimarissa ja muutti sitten Berliiniin professorin viran takia. Hän kuoli 1927, ja hänet on haudattu Weimariin. Franz Friedrichin maalaukset ovat nykyään nähtävissä Hoffmann-von-Fallerleben-Museumissa Wolfsburg-Fallerslebenissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta August Heinrich Hoffmann von Fallersleben Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Pertti Eerola

| Pertti Eerola |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. tammikuuta 1950 (ikä 75) Orivesi
Ammatti:  urkuri, pianisti, kapellimestari,
Vanhemmat:  Mikko Eerola ja Liisa Eerola s. Laukkanen
Puoliso:  Aulikki Eerola s. Antola
Muusikko
Aktiivisena:  1970-
Tyylilajit:  urku-, piano-, orkesteri- ja kamarimusiikki
Soittimet:  urut, piano
Palkinnot
 I palkinto Tukholma-Helsinki pianokilpailussa 1969.  Tunnustuspalkinto parhaasta Bach-tulkinnasta 1973 ja tunnustuspalkinto 1976 Maj-Lind kilpailuissa. Director musices 1982. 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Pertti Olavi Eerola (s. 31. tammikuuta 1950 Orivesi) on suomalainen urkuri, pianisti, kapellimestari.
Perhe

Eerola syntyi opettaja Mikko ja Liisa (s. Laukkanen) Eerolan perheeseen.
Hän avioitui sopraano Aulikki Antolan kanssa. Eeroloiden perheeseen syntyi kolme lasta. Tytär Talvikki Eerola on näyttelijä, tanssija, muusikko.
Opinnot

Eerolan musiikkiopinnot alkoivat hänen ollessaan seitsemänvuotias pianonsoiton parissa ja urkujensoiton kymmenvuotiaana.  Opinnot jatkuivat Sibelius- Akatemiassa. Eerolan opettajina toimivat professorit Tauno Äikää ja Tapani Valsta. Kanttori-urkuriksi Eerola valmistui vuonna 1971. Urkudiplomin hän suoritti Äikään johdolla 1973 ja pianodiplomin Valstan johdolla 1978, molemmat diplomit erinomaisin arvosanoin. Suomen Kulttuurirahaston ja Wihurin apurahojen turvin Eerola jatkoi opintojaan Wienin Musiikkiakatemiassa (Hochschule für Musik und darstellende Kunst) 1975-76 professorien Dieter Weberin, Noel Floresin ja Erik Werban johdolla. Edelleen hän on täydentänyt urku- ja piano-opintojaan György Sebőkin, Barbara Hesse-Bukowskan, Ernő Szegedin ja Guy Bovetin johdolla. Lied-pianismia hän opiskeli Irwin Gagen ja Erik Werban johdolla.
Työ

Eerola toimi Helsingin Paavalinkirkon urkurina 1971-73, Töölön kirkon urkurina 1973-82 sekä Johanneksenkirkon urkurina 1982-2014. Pertti Eerola kuuluu Johanneksen kirkon urkureina toimineiden nimekkäiden Oskar Merikannon, Armas Maasalon ja Tauno Äikään urkuriketjuun. Eerola siirtyi eläkkeelle 2014. Eerola toimi Savonlinnan Oopperajuhlien korrepetiittorina 1975-85, Sibelius Akatemian opettajana 1984-2013 sekä Nilsiän Bach-viikon taiteellisena johtajana 1991-92. Hän on toiminut pianistina useissa laulukilpailuissa 1974-84. Urkuensikonsertin Eerola antoi 1973 ja pianoensikonsertin 1978.
Eerola on toiminut pianistina ja urkurina mm. Helsingin Kaupunginorkesterin, Radion Sinfoniaorkesterin, Ylioppilaskunnan Laulajien, Akateemisen Laulun, Suomen Laulun ja Viipurin Lauluveikkojen konserteissa. Savonlinnan Oopperajuhlien korrepetiittorina Eerola on toiminut mm. Joonas Kokkosen oopperassa Viimeiset kiusaukset sekä Mozartin oopperassa Taikahuilu sekä virallisena pianistina Lappeenrannan laulukilpailuissa ja Timo Mustakallio -laulukilpailussa.
Eerolan vakituisia kamarimuusikkokumppaneita ovat olleet mm. Martti Talvela, Jouko Heikkilä, Aulikki Eerola, Jorma Hynninen ja Jaakko Ryhänen.
Aiheesta muualla

Kirkkaita kuvia kuolemasta. Olavi Kauko. Helsingin Sanomat, 22.1.1993.
Pertti Eerola 50. Urkuri juhlii uudella konsertolla. Annmari Juusela. Helsingin Sanomat,  29.1.2000.
Kaksoislevy dokumentoi hyvin Johanneksenkirkon oloissamme ansiokkaan konserttitoiminnan 20-vuotista taipaletta. 2CD Te Deum. levyarvostelu. Veijo Murtomäki. Helsingin Sanomat, 22.2.2003.
L. Onerva osasi myös säveltää. Annmari Juusela. Helsingin Sanomat, 9.5.2005.
L. Onervan inspiroimaa musiikkia. Levyarvostelu. Veijo Murtomäki. Helsingin Sanomat, 31.8.2009.
Pertti Eerola 60. Urkuri vaalii Johanneksenkirkon musiikkia. Hannu-Ilari Lampila. Helsingin Sanomat, 31.1.2010.
Pertti Eerola, urkuri ja pianisti
Pertti Eerola, kapellimestari
Impala

| Impala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Onttosarviset Bovidae
Alaheimo::  Impalat Aepycerotinae  Gray, 1872
Suku::  Aepyceros  Sundevall, 1847
Laji::  melampus
Kaksiosainen nimi
 Aepyceros melampus  (Lichtenstein, 1812) 
 Impalan levinneisyys: mustanaamaimpalan levinneisyys sinisellä, muiden alalajien punaisella.
Alalajit 
 A. m. melampus  A. m. johnstoni  A. m. katangae  A. m. petersi – mustanaamaimpala eli petersinimpala  A. m. rendilis  A. m. suara 
Katso myös
   Impala Wikispeciesissä   Impala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Impala eli pala-antilooppi (Aepyceros melampus) on Afrikan yleisimpiä antilooppilajeja. Se elää yleisenä monin paikoin itäisessä ja eteläisessä Afrikassa. Lajin elinympäristöä ovat erilaiset reunaympäristöt, avoimet metsämaat, puu- ja pensassavannit. Se on antiloopiksi keskikokoinen ja painaa 40–76 kiloa. Väritys on selästä pähkinänruskea, kyljistä vaaleampi. Vatsa on valkoinen.
Impalalaumoissa on 15–120 yksilöä ja laumojen rakenne vaihtelee vuodenaikojen ja lisääntymisajan mukaan. Ravinto koostuu sadekaudella lähinnä heinästä, kuivana kautena enimmäkseen puiden ja pensaiden lehdistä. Impala juo mieluiten päivittäin ja pysyttelee lähellä juomapaikkoja. Naaras synnyttää 194–200 päivän kantoajan jälkeen yleensä vain yhden vasan, jota se imettää 4–7 kuukautta.
Koko ja ulkonäkö

Impalat kuuluvat keskikokoisiin antilooppeihin. Ne kuuluvat myös antiloopeista siroimpiin. Impalan pään ja ruumiin yhteispituus on 1,1–1,5 metriä, hännän pituus 25–40 senttiä ja säkäkorkeus 77,5–100 senttiä. Koiraat painavat 53–76 kiloa, naaraat 40–53 kiloa. Koirailla on verraten ohuet, lyyramaiset ja uurteiset, 45–92 senttimetriä pitkät spiraalikierteiset sarvet. Naaraat ovat sarvettomia. Itäafrikkalaisille impaloille kasvaa selvästi suuremmat sarvet kuin niiden eteläisessä Afrikassa eläville lajitovereille. Kaula ja raajat ovat hoikat ja häntä tuuhea. Sorkat ovat uurteettomat. Impalan hajurauhaset sijaitsevat takajalkojen yläpuolella, samassa kohtaa, jossa on tumma tupsu. Aikuisilla koirailla on hajurauhaset myös otsassa. Naarailla on neljä nisää.
Impalan karvoitus on tasaista ja kiiltävää. Väritys on selkäpuolelta tumman kellertävänruskea tai punertava, jaloista ja reisistä vaaleampi. Kyljet ovat hieman selkää vaaleammat. Valkoinen vatsa rajautuu terävästi kylkiin. Vatsan lisäksi myös kurkku, korvien sisäosat, silmien ympärys ja huulet ovat valkoiset, samoin kuin hännän sisäpinnat. Korvien kärjet ovat mustat. Hännällä sekä molemmilla reisillä kulkee musta juova. Impalalla on takajalkojen nilkoissa ja kupeilla sekä takajalkojen lonkkien edessä selvästi erottuvat mustat laikut. Naaraat ja koiraat ovat sarvia lukuun ottamatta samannäköiset. Nuorillakin impaloilla on aikuisille ominainen väritys. Alalajeista mustanaamaimpala on hieman muita impaloja pienempi, ja lisäksi sen turvassa on musta läikkä ja sen häntä on tavanomaista pidempi ja hyvin tuuhea.
Levinneisyys

Impalalla on luonnostaan itäiseen ja eteläiseen Afrikkaan sijoittuva laaja levinneisyysalue, joka ulottuu Kenian keski- ja itäosista ja Ugandan koillisosista KwaZulu-Natalin pohjoisosiin ja sieltä länteen aina Namibiaan ja Angolan eteläosiin saakka. Koillis-Angolassa ja Luoteis-Namibian Kaokolandissa elävän mustanaamaimpalan levinneisyys on muista impaloista selvästi erillään. Impaloja on istutettu lukuisille yksityisille riistatiloille ja pienille suojelualueille ympäri eteläistä Afrikkaa. Niitä on siirretty myös kahdelle Gabonissa sijaitsevalle suojelualueelle, vaikkakaan impala ei kuulu Gabonin luontaiseen nisäkäslajistoon.
Lajin levinneisyys on pysynyt historiallisella ajalla suureksi osaksi ennallaan, mutta laji on hävinnyt joiltakin alueilta metsästyksen ja asutuksen leviämisen takia. Burundista impala on hävinnyt kokonaan. Impala ei ole uhanalainen, eikä siihen kohdistu lajina merkittäviä uhkia. Sopeutuvana lajina impala kestää monia muita kasvinsyöjiä paremmin ylilaidunnuksen ja kulotuksen aiheuttamia ympäristönmuutoksia. Lajin kokonaismääräksi arvioidaan lähes kaksi miljoonaa yksilöä, joista noin neljännes elää suojelualueilla. Kantojen uskotaan olevan kokonaisuudessa vakaita, etenkin suojelualueilla, joilla niiden määrä voi jopa olla kasvussa. Mustanaamaimpala luokitellaan kuitenkin vaarantuneeksi. Suurimmat mustanaamaimpalan kantaa verottavat uhkatekijät ovat salametsästys, karjatalous ja ankara kuivuus. Myös mahdollinen risteytyminen lähialueiden riistatiloilla elävien tavallisten impalojen kanssa muodostaa sille uhan. Vuosina 1968–1971 siirrettiin 180 mustanaamaimpalaa Etoshan kansallispuistoon, jossa niiden määrä on kasvanut tasaisesti 1 500 yksilöön. Muulla elää nykyisin vain alle 500 tämän alalajin edustajaa. Niitä on viety myös yksityisille tiloille Pohjois-Namibiaan.
Levinneisyys > Elinympäristö

Impala on puu- ja pensassavannien laji, joka välttää avoimia alueita ja metsiä. Tavallisesti sitä tavataankin seuduilla, joilla kasvaa matalia puita, korkeita pensaita ja joilla on vain vähän aluskasvillisuutta. Se kuitenkin laiduntaa mieluusti puu- ja pensassavannien reunamilla. Impalat eivät mielellään poistu kauas juomapaikkojen läheisyydestä. Ne suosivat ravinnerikkaan maaperän akaasiasavanneja, jotka tarjoavat hyvälaatuista ruohoa ja hyvälaatuisia versoja kuivaa kautta varten. Sadekaudella impalat saattavat liikkua myös ruohostomailla, joilla kasvaa hajanaisia pensaita. Muuttavia impaloja voi tavata keskellä avointa tasankoakin.
Lisääntyminen

Päiväntasaajalla impalat synnyttävät ympäri vuoden, mutta eniten niitä syntyy maaliskuussa ja marraskuussa. Zimbabwessa ensimmäiset vasat syntyvät joulukuun alussa. Niiden määrällinen huippu sattuu joulukuun puolenvälin ja tammikuun alun väliseen aikaan. Kaksivuotiaat naaraat ovat ensisynnyttäjiä, ja niiden vasat syntyvät hieman myöhemmin kuin vanhempien naaraiden jälkeläiset. Naaraan kantoaika kestää 194–200 päivää. Ennen synnytystä naaras eroaa laumasta, ja synnytys tapahtuu yleensä keskipäivällä.
Emo saa tavallisesti yhden, harvoin kaksi vasikkaa. Vasikka painaa syntyessään keskimäärin 5,55 kiloa. Naaras palaa vasikkansa kanssa laumaan 1–2 päivän kuluttua. Laumassa ne viedään ”lastentarhaan”, jossa vasikat voivat liikkua, leikkiä ja sukia yhdessä. Vasikat kasvavat nopeasti, sillä urosvasalla alkavat sarvet pilkistää esiin jo parin kuukauden iässä. Emo vieroittaa vasikan ennen seuraavaa kiimaa, eli imetys kestää 4–7 kuukautta. Kiiman aikana vasikat saattavat muodostaa omia erillisiä ryhmiään. Nuoret urokset häädetään laumasta noin puolivuotiaina. Tämän jälkeen ne liikkuvat vielä lauman lähettyvillä kunnes liittyvät omiin poikamiesryhmiinsä. Karkotuksen ja poikamieslaumaan liittymisen välisenä aikana ne ovat kaikkein suurimmassa vaarassa jäädä petojen saaliiksi.
Naaraat tulevat sukukypsiksi jo 1,5 vuoden ikäisinä, koiraat vasta nelivuotiaina, jolloin myös niiden sarvetkin ovat kasvaneet täyteen mittaansa. Iäkkäämmät koiraat kuitenkin estävät niitä lisääntymästä heti sukukypsyyden saavuttamisen aikaan. Nuoret urokset pystyvät pitämään reviiriä vasta viiden tai kuuden vuoden ikäisinä. Naaraiden kohdalla tilanne on eri, sillä ainakin 75 prosenttia Zimbabwen kaksivuotiaista impalanaaraista tulee tiineeksi. Vanhemmista naaraista ainakin 97 prosenttia tulee kiima-aikana kantavaksi.
Ravinto

Impalat syövät sadekaudella lähes pelkästään heiniä, mutta kuivana aikana niiden osuus putoaa noin kolmannekseen, sillä pääravintoa ovat tähän aikaan puiden ja pensaiden lehdet. Ravintoon kuuluvat myös erilaiset kukat ja hedelmät.