stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ioninvaihtokromatografia
Ioninvaihtokromatografian periaate

Ioninvaihtokromatografiassa tutkittavat yhdisteet ovat ioneita tai helposti ionisoitavissa olevia yhdisteitä. Tutkittava analyytti liuotetaan joko veteen tai orgaaniseen liuottimeen ja liuotin toimii myös liikkuvana faasina eli eluenttina. Ioninvaihtokromatografiassa eri yhdisteiden erottuminen toisistaan perustuu siihen, että stationäärifaasi on joko positiivisesti tai negatiivisesti varautunut. Analyytissä olevat ionit vuorovaikuttavat stationäärifaasin kanssa eri tavoin. Stationäärin kanssa samanmerkkisen varauksen omaavat ionit hylkivät stationäärifaasia ja liikkuvat kromatografiakolonnin läpi nopeammin kuin erimerkkiset varaukset.
Ionin varauksen lisäksi erottumiseen vaikuttavat useat muutkin tekijät. Näitä ovat muun muassa ionin koko, lämpötila, liuoksen ionivahvuus, virtausnopeus kromatografiakolonnissa ja eluentin pH-arvo. Ionivahvuudella, lämpötilalla ja pH:lla on suuri vaikutus. Esimerkiksi proteiinianalytiikassa pienikin pH:n muutos voi aiheuttaa muutoksen proteiinin kokonaisvarauksessa ja täten muuttaa proteiinin vuorovaikutuksia stationäärifaasin kanssa. Tämä johtaa retentioajan muuttumiseen. Olosuhteita muuttamalla voidaan ioninvaihtokromatografialla saada erotetuksi toisistaan kemiallisesti ja varaukseltaan hyvin toistensa kanssa samankaltaisia yhdisteitä.
Materiaalit ja menetelmät

Ioninvaihtokromatografi koostuu tyypillisesti putkesta, joka täytetään täytemateriaalilla. Putkea kutsutaan kolonniksi ja täytemateriaali voi olla styreenin ja divinyylibentseenin kopolymeeriä, jota on muokattu. Muokkauksessa polymeeriin liitetään tyypillisesti joko vahvasti happamia sulfonihapporyhmiä tai heikompia karboksyylihappoja, jolloin saadaan positiivisiin ioneihin voimakkaammin sitoutuvia kationinvaihtokolonneja, tai vahvasti emäksisiä tetra-alkyyliammoniumryhmiä tai heikommin emäksisiä aminoryhmiä, jolloin saadaan anioninvaihtokolonneja. Proteiinianalytiikassa käytetään useimmiten selluloosa- tai dekstraanipohjaisia hartseja. Erityisesti bioprosessitekniikassa ioninvaihtokromatografeissa käytetään kolonnien sijasta ioninvaihtokalvoja, jotka mahdollistavat suurten virtausnopeuksien käytön ja ovat helpommin steriloitavissa analyysien jälkeen.
Ioninvaihtokromatografiassa kromatografin läpi lasketaan ensin eluenttia ja tämän jälkeen laitteeseen applikoidaan näyte. Näytteen ajon jälkeen kromatografiakolonni puhdistetaan ja tämä tapahtuu tyypillisimmin kasvattamalla eluentin ionivahvuutta. Usein käytetty tekniikka ioninvaihtokromatografiassa on niin sanottu gradienttieluutio, jossa eluentin ionivahvuutta kasvatetaan vähitellen kromatografiaprosessin edetessä.
Ioninvaihtokromatografian sovelluskohteita ovat erityisesti bioprosessiteollisuudessa proteiinien, peptidien, aminohappojen, nukleotidien ja sokerien johdannaisten erottaminen toisistaan. Tekniikkaa voidaan käyttää myös muiden orgaanisten yhdisteiden kuin makromolekyylien analyysiin ja myös epäorgaanisessa analyysissä.
Ioninvaihtokromatografista saatava kromatogrammi
Proteiinien erotukseen soveltuva laboratoriomittakaavan ioninvaihtokromatografin kolonni
Kefetameetti

| --- | --- |

Kefetameetti
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(6R,7R)-7-[[(2Z)-2-(2-amino-1,3-tiatsol-4-yyli)-2-metoksi-iminoasetyyli]amino]-3-metyyli-8-okso-5-tia-1-atsabisyklo[4.2.0]okt-2-eeni-2-karboksyylihappo
Tunnisteet
CAS-numero: 65052-63-3
ATC-koodi: J01DD10
PubChem CID: 5487888
DrugBank: DB13504
Kemialliset tiedot
Kaava: C14H12N5O5S2 
Moolimassa: 394,426
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: Noin 50 %
Proteiinisitoutuminen: 20 %
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika: 2–2,5 tuntia
Ekskreetio: renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: oraalinen
Kefetameetti (C14H15S2N5O5) on kefalosporiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sitä käytetään lääketieteessä antibioottina.
Ominaisuudet ja käyttö

Kefetameetti on niin sanottu kolmannen sukupolven kefalosporiini ja sen antibioottiset ominaisuudet perustuvat bakteerin soluseinän synteesin estämiseen. Yhdisteen teho grampositiivisiin bakteereihin ei ole kovinkaan hyvä, mutta se tehoaa paremmin gramnegatiivisiin bakteereihin kuten enterobakteereihin. Kefetameetti on suhteellisen stabiili beetalaktamaaseja vastaan. Kefetameetti käytetään useimmiten aihiolääkkenään kefetameettipivoksiilina. Sen haittavaikutukset ovat kefalosporiineille tyypillisiä.
Isonokkaväijy

| Isonokkaväijy |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Megarynchus
Laji::  pitangua
Kaksiosainen nimi
 Megarynchus pitangua  (Linnaeus, 1766) 
Alalajit
 M. p. caniceps  M. p. chrysogaster  M. p. deserticola  M. p. mexicanus  M. p. pitangua  M. p. tardiusculus 
Katso myös
   Isonokkaväijy Wikispeciesissä   Isonokkaväijy Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isonokkaväijy (Megarynchus pitangua) on tyranneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Keski- ja Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Isonokkaväijy kasvaa 21–24 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää on musta ja valkoiset silmäkulmajuovat ovat pitkät. Päälaella on oranssi laikku. Isonokkaväijyn nokka on pitkä, tukeva ja leveä. Linnun selkä ja siivet ovat ruskeat. Kurkku on valkoinen ja kurkku keltainen.
Levinneisyys ja elintavat

Isonokkaväijyä tavataan hyvin laajalta alueelta, joka ulottuu Meksikosta Brasiliaan ja Argentiinan koilliskärkeen. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät sekä niiden aukiot ja reunamaat. Se liikkuu usein pareittain, mutta saattaa liittyä myös sekaparviin. Isonokkaväijyn ravintoa ovat hyönteisten ja sammakkoeläinten lisäksi hedelmät ja marjat. Lintu rakentaa kuppimaisen pesän puuhun ja naaras munii kaksi tai kolme munaa.
Palla (liturgia)

Palla
Ehtoolliskalkki, jota peittää palla.
Palla (lat. ’vaippa’, ’liina)’ on kovitettu neliskulmainen liina, jolla messussa kalkki eli ehtoollismalja peitetään silloin kun kalkkiliina ei ole kalkin päällä.
Palla on valkoisella kankaalla päällystetty neliön muotoinen kova, esimerkiksi pahvi- tai muovilevy. Pallaan on usein kirjailtu risti tai jokin muu ehtoolliseen liittyvä symboli tai kuvio. Pallan tehtävä on muun muassa suojella arvokkaammasta materiaalista valmistettua ja liturgisia värejä noudattelevaa kalkkiliinaa ja auttaa sen laskeutumaan kauniisti kalkin yli. Samalla se suojelee alttarilla ehtoollisen aikana kalkkia mahdollisilta roskilta, kuten alttaripöydän kukista irtoavasta roskasta tai kesällä kirkkoon lentäneiltä hyönteisiltä, silloin kun kalkkia ei peitetä kalkkiliinalla.
Ehtoollisen vieton päätteeksi kalkin päälle laitetaan ensin ehtoollisleipälautanen, pateeni, palla, sitten kalkkiliina ja lopuksi päälle korporaalin sisältävä bursa. Neliön muotoinen palla saa kalkkiliinan laskeutumaan kauniisti. Mikäli kalkkiliinaa ja bursaa ei käytetä, kuten usein nykyisin roomalaiskatolisessa kirkossa, korporaali laitetaan pallan päälle.
Palla on käytössä läntisen perinteen kirkoissa. Se on tullut uudelleen käyttöön myös Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa ja se mainitaan piispainkokouksen hyväksymässä jumalanpalveluksen oppaassa yhtenä ehtoollisen viettoon liittyvänä esineenä.
Bursa (liturgia)

Bursa
Ehtoollisvälineet valmiina sakariston alttarilla. Kalkkia peittää kalkkiliina ja sen pällä on bursa.
Bursa (lat. kukkaro) on messussa käytettävä, kankaasta tehty neliskulmainen liturginen kotelo, tasku, jossa säilytetään korporaalia.
Bursa voi olla valkoinen tai kyseisen päivän liturgisen värin mukainen. Se asetetaan tyhjän kalkin, pallan ja kalkkiliinan päälle ennen ja jälkeen ehtoollisen viettoa. Etenkin luterilaisissa kirkoissa on tapana asettaa myös ehtoollisleipälautanen, pateeni, kalkin päälle, joiden päälle palla ja kalkkiliina asetetaan.
Kun ehtoollisvälineet katetaan alttarille, ensimmäiseksi otetaan korporaali bursasta ja se levitetään auki alttaripöydällä. Bursa voidaan asettaa pystyyn alttaripöydälle, bursan kuvioitu puoli seurakuntaan päin. Ehtoollisen jaon päätyttyä korporaali taitetaan kasaan alttaripöydällä ja asetetaan bursaan, joka nostetaan sitten kalkin päälle.
Bursaa käytetään läntisen perinteen kirkoissa, katolisessa, anglikaanisessa ja useissa luterilaisissa kirkoissa. Bursa mainitaan Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piipainkokouksen hyväksymässä Jumalanpalveluksen oppaassa yhtenä ehtoollisen viettoon liittyvistä ja siinä käytettävistä esineistä.
Turun tuomiokirkossa on säilynyt 1480-luvulla sinne lahjoitettu bursa, joka on valmistettu kuuluisan ruotsalaisen kirkkomaalari ja helmenompelija Albertus Pictorin verstaassa Tukholmassa.
Bursa, jota käytetään sairaan ehtoollisen vietossa katolisessa kirkossa
Katolisessa kirkossa on etenkin aikaisemmin käytetty bursaa, joka on ollut eräänlainen pieni laukku. Sitä on käytetty, kun pappi, diakoni tai akoluutti on ollut sairaskäynnillä, ja vienyt sairaalle ehtoollisen. Bursassa on tilaa pienelle ciboriumille hostiaa varten, korporaali sekä mahdollisesti pieni pullo sairaanvoitelussa käytettävää öljyä varten. Tällaisessa bursassa on ollut myös hihna, jota on tarvittu, kun pappi on kuljettanut bursaa kaulassaan siten, että bursa on ollut hänen rinnan kohdalla.
Kalkki (astia)

Kalkki
Kalkki (lat. calix) tarkoittaa kristillisessä kielenkäytössä maljaa, jota käytetään ehtoollisviinin jakamiseen. Se kuuluu ehtoolliskalustoon, johon kuuluvat lisäksi viinipikarit, kannu, leipärasia ja leipälautanen.
Ehtoolliskalkissa on perinteisesti kolme osaa: jalka, joka voi olla rikkaasti kuvioitu joko kaiverruksin tai ornamentein, varsinainen viinimalja (cuppa) sekä jalan ja viinimaljan välissä oleva "pallo" (nodus, solmu), joka helpottaa kalkin käyttäjää sen käsittelyssä.
Turun tuomiokirkon ns. Ejbyn kalkki ja pateeni
Perustapauksessa messussa on käytössä vain yksi kalkki. Vanha tapa jakaa ehtoollisviini suoraan kalkista seuraa evankeliumien ehtoolliskertomuksia, joissa Jeesus kehotti kaikkia oppilaitaan juomaan "tästä maljasta". Mikäli ehtoolliselle osallistuvia on paljon ja jakajia useampia, voidaan käyttää samanaikaisesti myös useampaa kalkkia, jotka kaikki konsekroidaan. Perinteistä ehtoollisen nauttimisen tapaa kutsutaan yhteismaljaksi. Nykyään useissa luterilaisissa kirkoissa, kuten Suomessa sekä yleensä reformoiduissa kirkoissa on vallitseva tapa kaataa kalkista tilkka viiniä ehtoollispikariin. Yhteismaljasta on luovuttu hygieniasyistä. Ehtoollinen konsekroidaan aina kalkissa, joten viiniä ei voi jakaa valmiiksi pikareihin. Kaikissa kirkkokunnissa tai kirkoissa ei erillispikareita käytetä. Myös Ruotsin kirkossa on erillispikareiden käyttö harvinaista. Sen sijaan ehtoollinen jaetaan intinktiona; jakaja ojentaa ehtoollisvieraalle ehtoollisleivän, jonka reunan tämä kastaa kalkissa olevaan viiniin.
Messussa jaetaan viinin yhteydessä myös ehtoollisleipä eli öylätti. Näitä jaetaan öylättejä varten tehdyltä öylättilautaselta eli pateenilta.
Myös ortodoksinen kirkko käyttää ehtoollismaljaa. Ehtoollisviini pyhitetään siinä, mutta vain papisto nauttii viinin maljasta. Heidän päästyään loppuun pyhitetty ehtoollisleipä siirretään viinin joukkoon ja jaetaan kirkkokansalle lusikalla. Ortodoksisessa kirkossa on olemassa myös alkukristillisen kaltainen Jaakobin liturgia, jossa ehtoollisleipä ja viini jaetaan myös kirkkokansalle erillisinä. Liturgia toimitetaan kerran vuodessa, 25. lokakuuta apostoli Jaakobin muistopäivänä. Liturgian kehitti nykymuotoonsa arkkipiispa Paavali.lähde?
Keihäs (liturginen esine)

Keihäs on ortodoksiseen ehtoolliskalustoon kuuluva esine.
Keihäs on yleensä metallinen keihään muotoinen veitsi, jota käytetään ehtoollisleivän leikkaamiseen.  Se symbolisioi sitä keihästä joka pistettiin Golgatalla Jeesuksen kylkeen ja sikai ehtoollisleipä lävistetään tällaisen kärjellä ja heti perään kaadetaan vedellä sekoitettu viini kalkkiin.
Keihäät ovat periaatteessa uniikkikappaleita ja niitä on siis niin monenlaisia kuin tekijöitäkin.
Niitä on kaikissa pyhäköissä missä ehtoolliskalustojakin ja Kirkkomuseon kokoelmissa huomattava määrä.
Keihäs on myös vain papiston käyttämä väline.
Skagerrak

Skagerrak Tanskan ja Norjan välissä
Skagerrak on Pohjanmeren salmi, joka muodostaa yhdessä Kattegatin kanssa laivareitin Pohjanmereltä Itämerelle. Se on noin 240 kilometriä pitkä ja 80–140 kilometriä leveä. Skagerrakin eteläpuolella sijaitsee Tanska ja pohjoispuolella Norja. Skagerrak vaihtuu Kattegatiksi Tanskan pohjoisimmassa kärjessä Skagenin majakan kohdalla.
Molemmissa maailmansodissa Skagerrakilla on ollut merkittävä strateginen merkitys Saksalle.
Aiheesta muualla

The Baltic Sea, Kattegat and Skagerrak – sea areas and drainage basins (PDF) Swedish Meteorological and Hydrological Institute. Arkistoitu 3.3.2016. Viitattu 14.10.2010. (englanniksi)
Itämeren osat
| --- | --- |
Pohjanmereltä varsinaiselle Itämerelle:   (Skagerrak)  Kattegat  Belttienmeri  Tanskan salmet Juutinrauma  Iso-Belt  Vähä-Belt  Samsøn Belt  Langelandin Belt  Fehmarnin Belt  Kielinlahti Kielinvuono  Eckernfördenlahti  Schlei  Flensburginvuono  Mecklenburginlahti 
Varsinainen Itämeri:   Arkonan allas  Bornholmin allas  Gotlanninmeri Gdańskinlahti  Gotlannin allas 
Suuret lahdet:   Riianlahti  Suomenlahti  Pohjanlahti Ahvenanmeri  Saaristomeri  Selkämeri  Merenkurkku  Perämeri
Sudanin kansalliskirjasto

| Sudanin kansalliskirjasto> National Library of Sudan |
| --- | --- |
Osoite:  Al-Amarat St. 9, Building No. 9, Khartum, Sudan, postios. P.O. Box 6279, Khartoum, Sudan
Sijainti:  Khartum, Sudan
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sudanin kansalliskirjasto (engl. National Library of Sudan, lyh. NLS, arab. مكتبة السودان الوطنية‎) on Sudanin pääkaupunki Khartumissa toimiva kansalliskirjasto. Se on hallinnollisesti maan kulttuuriministeriön alaisuudessa.
Fyysisesti kansalliskirjasto sijaitsee osoitteensa perusteella hyvin lähellä Khartumin yliopiston kirjastoa, jolla on kuitenkin eri katu- ja postiosoite. Varsinaista erillistä kansalliskirjastoa ei maalla ole kuitenkaan ollut (tai ole), jolloin Khartumin yliopiston Sudan Library -kokoelmaa on ainakin osassa lähteistä kutsuttu maan kansalliskirjastoksi.
Kansalliskirjastolla on vapaakappaleoikeus. Se on saanut arabimaista esimerkiksi tietokoneita lahjoituksena.
Aiheesta muualla

IFLA World Report: Sudan (The International Federation of Library Associations and Institutions) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (ifla-world-report.org)
Sudan National Library (Hahmotelma uudeksi kansalliskirjastoksi(?), Khartum, 21.12.2017) (youtube.com)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  ISNI  VIAF
Kastanjamalkoha

| Kastanjamalkoha |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Käkilinnut Cuculiformes
Heimo::  Käet Cuculidae
Suku::  Malkohat Phaenicophaeus
Laji::  curvirostris
Kaksiosainen nimi
 Phaenicophaeus curvirostris  (Shaw, 1810) 
Synonyymit
 Zanclostomus curvirostris 
Alalajit
 P. c. borneensis  P. c. curvirostris  P. c. deningeri  P. c. harringtoni  P. c. oeneicaudis  P. c. singularis 
Katso myös
   Kastanjamalkoha Wikispeciesissä   Kastanjamalkoha Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kastanjamalkoha (Phaenicophaeus curvirostris) eli aiemmalta nimeltään kastanjakäki on käkiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Kaakkois-Aasiasta.
Koko ja ulkonäkö

Kastanjamalkoha on suurikoinen käkilaji ja voi kasvaa 42–50 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään paitsi silmistään, jotka koiraalla ovat siniset ja naaraalla keltaiset. Linnun päälaki on harmaa ja silmien ympärillä on punainen alue. Nokka on suuri ja tukeva ja yläosastaan kellertävä tai vihertävä ja alaosastaan punainen. Kastanjamalkohan selkä, siivet ja pitkä pyrstö ovat vihreät. Osalla alalajeista pyrstön kärki on väriltään kastanjanruskea. Lajin rinta ja vatsa ovat kastanjanruskeat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kastanjamalkohaa tavataan Myanmarista, Thaimaasta, Jaavan ja Borneon saarilta ja Filippiineiltä. Lajin elinympäristöä ovat alankojen metsät, suot, puistot ja puutarhat. Se liikkuu yleensä yksin. Kastanjamalkohan ravintoa ovat hyönteiset ja niiden toukat. Toisin kuin monet muut käet, kastanjamalkoha rakentaa oman pesänsä puunhaarukkaan risuista eikä ole pesäloinen. Pesimäkausi on tammikuusta maaliskuulle ja kesä-heinäkuussa. Naaras munii kaksi valkoista munaa.
Kalkkipeukaloistimali

| Kalkkipeukaloistimali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttutimalit Pellorneidae
Suku::  Peukaloistimalit Turdinus
Laji::  crispifrons
Kaksiosainen nimi
 Turdinus crispifrons  (Blyth, 1855) 
Synonyymit
 Napothera crispifrons 
Alalajit
 T. c. annamensis  T. c. calcicola  T. c. crispifrons 
Katso myös
   Kalkkipeukaloistimali Wikispeciesissä   Kalkkipeukaloistimali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kalkkipeukaloistimali (Turdinus crispifrons) on kerttutimaleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Kaakkois-Aasiasta.
Koko ja ulkonäkö

Kalkkipeukaloistimali voi kasvaa 18–21 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Kalkkipeukaloistimali on yleisväritykseltään tumma. Lajin pää on väriltään ruskehtavan harmaa ja siinä on vaaleampia viiruja. Osalla alalajeista kurkku on valkoinen. Linnun vatsa on harmahtavanruskea, alalajilla T. c. calcicola punaruskea, ja keskustastaan valkoinen. Vatsassa ja rinnassa on myös viiruja. Kalkkipeukaloistimalin selkä ja siivet ovat tumman ruskeat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kalkkipeukaloistimalia tavataan Thaimaan pohjoisosista Vietnamin pohjoisosiin ja Kiinan lounaisimpiin osiin asti. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät kalkkikivialueilla ja usein sitä nähdään kivikkojen ja paljaiden kallioiden lähellä. Se liikkuu tyypillisesti pieninä ryhminä lähellä maata. Kalkkipeukaloistimalin ravintoa ovat hyönteiset. Linnun pesimäkausi on huhti-toukokuussa ja pesä rakennetaan kivikkoon. Naaras munii yleensä viisi vaaleanpunaista ja ruskeapilkullista munaa.
Isoeugenoli

| Isoeugenoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-metoksi-4-(prop-1-en-1-yyli)fenoli
CAS-numero:  97-54-1
PubChem CID:  7338
SMILES:  CC=CC1=CC(=C(C=C1)O)OC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H12O2
Moolimassa:  164,196 g/mol
Sulamispiste:  -10 °C (isomeerien seos)  33-34 °C (trans-isomeeri)
Kiehumispiste:  266 °C 
Tiheys:  1,085 g/cm3
Isoeugenoli (C10H12O2) on fenoleihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sitä esiintyy useiden kasvien eteerisissä öljyissä ja sitä käytetään hajusteiden ja muiden orgaanisten yhdisteiden valmistamiseen. Yhdistettä esiintyy myös kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä. Isoeugenoli on eugenolin isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa isoeugenoli on väritöntä tai vaaleankeltaista voimakkaasti neilikalta tuoksuvaa nestettä. Yhdisteellä esiintyy cis-trans-isomeriaa ja trans-isomeeri on termodynaamisesti stabiilimpi kiteinen aine. Isoeugenoli liukenee vähäisessä määrin veteen ja enemmän moniin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Isoeugenoli voidaan pelkistää katalyyttisesti vedyttämällä dihydroeugenoliksi tai hapettaa vanilliiniksi. Isoeugenoli on heikosti hapan yhdiste.
Luonnossa isoeugenolia esiintyy muun muassa neilikassa, muskottipähkinässä ja tuoksuilangiassa.
Valmistus ja käyttö

Tyypillisin tapa valmistaa isoeugenolia on kuumentaa eugenolia emäksisissä olosuhteissa, jolloin kaksoissidoksen paikka vaihtuu ja eugenoli isomeroituu isoeugenoliksi. Isomeroitumiskatalyytteinä voidaan käyttää myös eräitä rutenium- tai rodiumyhdisteitä. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on lähteä guajakolista ja propanaalista.
Isoeugenolia voidaan käyttää hajusteissa, joihin se tuo neilikankaltaista kukkaista ja mausteista tuoksua. Toinen yleinen käyttötarkoitus on muiden orgaanisten yhdisteiden valmistus. Isoeugenolista saadaan muun muassa metyyli-isoeugenolia ja propenyyliguaetolia. Aikaisemmin isoeugenolin hapetus oli tärkein vanilliinin valmistusmenetelmä, mutta sen ongelmana olivat huonot saannot ja yhdisteen esiintyminen luonnossa suhteellisen pieninä pitoisuuksina. Isoeugenolista voidaan saada vanilliinia myös bioteknillisillä menetelmillä. Yhdiste voi aiheuttaa hajusteallergiaa.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Isoeugenol (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Isoeugenol  (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Isoeugenol (englanniksi)
ChemBlink: Isoeugenol (englanniksi)
Human and Environmental Risk Assessment on ingredients of Household Cleaning Products (HERA): Isoeugenol (englanniksi) (pdf)
Food Component Database(FooDB): (E)-Isoeugenol (englanniksi)
Food Component Database(FooDB): (Z)-Isoeugenol (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Isoeugenol (englanniksi)
Pherobase: Floral Compound - isoeugenol (englanniksi)
Pherobase: Floral Compound - E-isoeugenol (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - isoeugenol (englanniksi)
Katalaasi

Malli ihmisen katalaasin rakenteesta
Katalaasi on oksidoreduktaaseihin kuuluva entsyymi, joka katalysoi vetyperoksidin hajottamista hapeksi ja vedeksi. Katalaasia esiintyy monissa eliöissä, muun muassa eläimissä, kasveissa, sienissä ja aerobisissa bakteereissa. Entsyymin tehtävä on suojella soluja vetyperoksidin ja vetyperoksidista muodostuvien radikaalien aiheuttamalta oksidatiiviselta sressiltä. Katalaasin EC-numero on EC 1.11.1.6.
Rakenne ja toiminta

Vetyperoksidia muodostuu eliöissä useiden aineenvaihduntareittien sivutuotteena ja se on myös osa eliöiden puolustusjärjestelmää. Tämän vuoksi eliöille on kehittynyt hyvin aktiivinen katalaasientsyymi, joka vähentää vetyperoksidin aiheuttamaa oksidatiivista stressiä, ja entsyymiä tavataan lähes kaikista eliöistä. Katalaasit voidaan jakaa toiminnaltaan ja rakenteeltaan kolmeen ryhmään. Nämä kaikki ovat metalloproteiineja ja näistä ryhmistä kahdessa metalli on rauta kompleksoituneena hemiryhmään ja yhdessä ryhmistä metallina on mangaani. Mangaania sisältäviä entsyymejä kutsutaan joskus pseudokatalaaseiksi. Eläinten katalaasi on rautaa sisältävä entsyymi ja se on erityisen aktiivinen maksassa ja erytrosyyteissä. Ihmisen katalaasi koostuu rakenteeltaan neljästä alayksiköstä ja sen molekyylimassa on noin 245 kDa. Mangaania sisältäviä katalaaseja tavataan bakteereilta. Rakenteeltaan ne ovat heksameereja, ja jokaisen alayksikön molekyylimassa on noin 30 kDa. Hemiryhmän lisäksi katalaasi sitoutuu NADPH-molekyyliin, jonka tehtävä on pitää katalaasi aktiivisena.
Rautaa sisältävien katalaasien katalysoiman reaktion reaktiomekanismi on seuraava. Vetyperoksidi sitoutuu katalaasiin ja hapettaa raudan hapetusluvulta +III hapetusluvulle +V. Samalla porfyriinirengas hapettuu radikaaliksi. Näin muodostuu niin kutsuttu yhdiste I. Tässä reaktiossa vetyperoksidi pelkistyy vedeksi. Vetyperoksidi voi myös reagoida yhdiste I:n kanssa, jolloin se hapettuu hapeksi ja yhdiste I:n rautaioni pelkistyy hapetusluvulle +III. Mikäli tämä vaihe tapahtuu epätäydellisesti, NADPH pelkistää raudan hapetusluvulle +III. Katalaasi on hyvin aktiivinen entsyymi ja se katalysoi noin 5 miljoonan vetyperoksidimolekyylin hajottamista minuutissa. Mangaania sisältävissä entsyymeissä mangaani ensin pelkistyy hapetusluvulta +III hapetusluvulle +II ja hapettaa vetyperoksidin hapeksi ja tämän jälkeen hapettuu vetyperoksidin vaikutuksesta jälleen hapetusluvulle +III. Katalaasin inhibiittoreita ovat muun muassa syanidit, atsidit ja vetysulfidi. Syanidi ei inhiboi mangaania sisältäviä entsyymejä. Katalaasi kykenee hapettamaan eräitä orgaanisia yhdisteitä kuten alkoholeja.