Konstantin Arabažin

Konstantin Arabažin.
Konstantin Ivanovitš Arabažin (2. tammikuuta 1866 Kaniv – 13. heinäkuuta 1929 Riika) oli ukrainalais-venäläinen kirjallisuudentutkija ja professori.
Arabažin syntyi ukrainalais-venäläiseen aatelisperheeseen, hänen vanhempansa olivat aatelismies Ivan Arabažin ja Mariamna Bugajev. Hän pääsi ylioppilaaksi Kiovassa 1884, harrasti kaunokirjallisuutta ja kirjallisuudentutkimusta, osallistui vallankumoukselliseen toimintaan ja valmistui Kiovan yliopiston historiallis-kielitieteellisestä tiedekunnasta vuonna 1890.
Vuonna 1891 Arabažin muutti Pietariin, jossa hän työskenteli venäjän kielen ja kirjallisuuden opettajana kouluissa ja erityisesti sotilasoppilaitoksissa. Hän oli Pavlovin sotakoulussa lehtorina ja professorina 1891-1911. 1890-luvun lopusta lähtien hän toimi myös journalistina. Varsinkin 1900-luvun alussa hänet tunnettiin kirjallisuutta ja teatteria käsitelleenä luennoitsijana ja esitelmöitsijänä. Arabažinin ainoa varsinainen kirjallisuustieteellinen monografia käsittelee puolalaista runoilijaa Kazimierz Brodzińskia. Hänen erittäin runsas artikkelituotantonsa on luonteeltaan populaaritieteellistä tai kirjallisuuskriittistä. Sen aiheena on ukrainalainen ja venäläinen kirjallisuus ja teatteri. Arabažin perusti Pietariin vuonna 1898 kaupungin ensimmäisen kansalaisopiston, joka tarjosi yleissivistävää koulutusta tavallisille kaupunkilaisille. Hän perusti myös Venäjän kansalaisopistoyhdistyksen vuonna 1904. Arabažin toimi Venäjän kirjailijakokouksen pääsihteerinä 1908. Hän oli useiden yliopisto- ja koulukasvatusta käsitelleiden komiteain ja laitosten johtoelinten jäsenenä Venäjällä vuoteen 1918 saakka.
Vuonna 1913 Arabažin nimitettiin Helsingin yliopiston venäjän kielen ja kirjallisuuden professoriksi. Hän ei ollut hakijoista pätevin, mutta valinnan tehnyt valtiosihteeri Vladimir Markov piti Arabažinia tämän liberalismista huolimatta poliittisesti sopivimpana. Arabažin muutti Helsinkiin pysyvästi vuoden 1917 lopulla, jolloin hänestä tuli yksi Suomen venäläisyhteisön johtohahmoista. Hän oli talvella 1917–1918 lyhytaikaisesti toimineen Helsingin venäläisen matruusiyliopiston historiallis-kirjallisen tiedekunnan johtaja ja osallistui myös samanaikaisesti toimineen Helsingin venäläisen kansalaisopiston hallintoon.
Alkuvuodesta 1918 Arabažinin aloitteesta perustettiin Russkaja kolonija v Finljandii (”Venäläinen siirtokunta Suomessa”) -yhdistys, joka julkaisi hänen toimittamaansa Golos russkoi kolonii -lehteä. Myöhemmin Arabažin toimitti Helsingissä Russki listok ja Rassvet -lehtiä, joissa hän kannatti suomalaisten ja venäläisten yhteistyötä, vastusti bolševikkeja ja monarkisteja ja vaati uuden demokraattisen Venäjän rakentamista.
Suomen itsenäistymisen jälkeen eräitä Venäjän vallan aikana perustettuja Helsingin yliopiston oppituoleja päätettiin lakkauttaa. Arabažinista haluttiin eroon, koska hän ei ollut välittänyt opetella suomea tai ruotsia ja koska hänen katsottiin hoitaneen opetusta leväperäisesti. Hänen ohjauksessaan ei ollut valmistunut yhtään lisensiaatintyötä tai väitöskirjaa ja hänen ohjaamiaan laudaturtöitäkin pidettiin heikkolaatuisina. Suomen hallitus lakkautti koko venäjän kielen ja kulttuurin laitoksen maaliskuussa 1919. Viranomaisten epäilyttävänä pitämä Arabažin joutui sen jälkeen karkotetuksi, mutta onnistui pian palaamaan Helsinkiin. Arabažinin matkustettua kesällä 1920 Tallinnaan hänelle ei enää myönnetty viisumia. Arabažin asettui Riikaan, jossa hän oli Latvian yliopiston venäläisen ja slaavilaisen kirjallisuuden ylimääräisenä professorina 1920–1922. Vuonna 1921 Arabažin perusti Riian venäläisen yliopiston, jonka opettajana ja rehtorina hän toimi kuolemaansa saakka. Hän kuoli tapaturmaisesti Riiassa vuonna 1929.
Konstantin Arabažin oli naimisissa vuodesta 1888 everstintytär Nathalia Degenin (s. 1868) kanssa. Avioeron jälkeen hän meni 1918 naimisiin Maria Bytškovin kanssa.