stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Munuainen
Tehtävät

Munuaiset erottavat verestä kuona-aineet sekä elimistölle vieraat aineet ja poistavat ne elimistöstä virtsan mukana. Poistettavia kuona-aineita ovat mm. valkuaisaineiden hajoamistuote urea ja sappiväriaineet, joita syntyy hemoglobiinin pilkkoutuessa. Munuaiset huolehtivat kuona-aineiden poiston yhteydessä siitä, että elimistölle tärkeitä aineita ei pääse virtsan mukana elimistöstä pois. Näitä ovat esimerkiksi glukoosi ja aminohapot, joita terveen ihmisen virtsa ei tavallisesti sisällä.
Munuaiset pitävät solunulkoisen nesteen (kudosneste, veriplasma ja imuneste) osmoottisen paineen vakaana. Ne säätelevät myös solunulkoisen nesteen määrää. Koska solunulkoisen nesteen osmolaliteetti on lähes vakio, nesteen määrää voidaan säädellä suolapitoisuutta muuttamalla. Säädeltäviä ioneja ovat muun muassa natrium-, kalium-, kalsium- ja magnesiumionit sekä kloridi, sulfaatti ja fosfaatti. Elimistön happo-emästasapainon ylläpitämiseen munuaiset osallistuvat säätelemällä vety- ja bikarbonaatti-ionien eritystä.
Munuaiset tuottavat joitakin hormoneja. Erytropoietiini (EPO) edistää punasolujen muodostumista ja kypsymistä luuytimessä. Hormonin kaltainen reniinientsyymi säätelee angiotensiinihormonin muodostumista. Reniinin käynnistämät mekanismit nostavat tarvittaessa verenpainetta, joka puolestaan lisää alkuvirtsan määrää ja sen myötä myös natriumkloridin määrää. Reniini-angiotensiini-aldosteronijärjestelmä vaikuttaa natrium- ja kaliumionien liikkeisiin ja siten myös vesitasapainoon.
Munuaiset osallistuvat myös D-vitamiiniaineenvaihduntaan muuttamalla inaktiivisen D-vitamiinin aktiiviseen muotoon eli kalsitrioliksi.
Toiminta

Veri tulee munuaisporttiin paksuja munuaisvaltimoita pitkin. Vuorokaudessa munuaisten läpi kulkee noin 1 500 litraa verta. Suonikeräsestä suodattuu plasmaa kapillaarien seinämän läpi keräsenkoteloon ja näin syntyy alkuvirtsaa vuorokauden aikana noin 160 litraa. Valtaosa (n. 99 %) tästä imeytyy takaisin tubuluksissa ja kokoojaputkissa.
Toiminta > Natrium- ja kaliumtasapaino

Natriumionit muodostavat noin 90 % kaikista solunulkoisen nesteen kationeista. Ne sitovat osmoottisesti vettä, ja pääasiassa tämä pitää solunulkoisen nesteen tilavuutta normaalina. Muuten neste poistuisi munuaisten kautta ja elimistö kuivuisi. Elimistön natriumpitoisuus säilyy samana, vaikka ravinnon mukana saatava natriummäärä vaihtelisi vuorokaudessa gramman murto-osasta kymmeniin grammoihin, sillä munuaisissa tapahtuva natriumineritys säätyy tehokkaasti tarpeen mukaan. Glomerulussuodokseen menee vuorokaudessa noin 500 g natriumia. Noin 75 % tästä imeytyy takaisin proksimaalisesta tubuluksesta. Elimistön natriumtilanne ratkaisee, paljonko natriumia reabsorboituu Henlen lingon nousevan osan ja distaalisen kiemuratiehyen alueella. Tavallisesti erittyy lopulliseen virtsaan vain 2–5 g natriumia. Kaliumioneja on solunulkoisessa nesteessä vain niukasti, mutta solunsisäisessä nesteessä ne muodostavat kationien pääosan. Virtsaan erittyy kaliumia tavallisesti 1–3 g vuorokaudessa.
Munuaissairaudet

Munuaiskivet ovat suhteellisen yleinen ja kivulias sairaus.
Joillakin ihmisillä munuaiset saattavat kasvaa yhteen, jolloin syntyy hevosenkenkämunuaiseksi kutsuttu häiriö.
Ihminen tulee toimeen yhdellä munuaisella. Synnynnäisesti toinen munuainen puuttuu yhdellä ihmisellä noin 750:stä. Yksimunuaisisuus on yleisempää miehillä, ja puuttuva munuainen on useimmiten vasen munuainen. Joskus toinen munuainen joudutaan poistamaan leikkauksella esimerkiksi kasvaimen tai siihen kohdistuneen vakavan vamman vuoksi. Munuaisen poistoa nimitetään nefrektomiaksi.
Perinnöllistä munuaisten monirakkulatautia, polykystistä munuaistautia, sairastaa maailmassa 12,5 miljoonaa ihmistä.
Diabetes voi johtaa diabeettisena nefropatiana tunnettuun munuaissairauteen. Munuaistulehdusta nimitetään nefriitiksi ja munuaiskerästulehdusta glomerulonefriitiksi. Muita munuaissairauksia ovat nefroottinen oireyhtymä ja munuaissyövät. Vaikeita munuaisoireita kuuluu myös esimerkiksi Wegenerin granulomatoosiin.
Jos munuaiset eivät kykene hoitamaan tehtäviään, käytetään dialyysiä ja mahdollisesti voidaan tehdä munuaisensiirto. Ensimmäinen siirto tehtiin vuonna 1954.
Munuaiset ruokana

Munuaisia käytetään ruokana esimerkiksi grillattuina. Niitä voidaan myös hauduttaa kastikkeessa niiden maun parantamiseksi. Tunnettuja ruokalajeja, joissa munuaisia käytetään, ovat brittiläinen pihvi- ja munuaispiiras, ruotsalainen hökarpanna, ranskalainen rognons de veau sauce moutarde (vasikanmunuaisia sinappikastikkeessa) ja espanjalainen riñones al Jerez (munuaisia sherrykastikkeessa haudutettuina).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Munuais- ja maksaliitto ry: Munuaiset ja niiden tehtävät (Arkistoitu – Internet Archive)
Dialyysi.fi: Munuaisten tärkeimmät tehtävät
OpetusTV, biologia: Munuaiset
Munuaisen rakenne ja osat:

1. Munuaispyramidi

2. Viejäsuoni

3. Munuaisvaltimo

4. Munuaislaskimo

5. Munuaisportti

6. Munuaisallas

7. Virtsanjohdin

8. Pieni munuaispikari

9. Munuaiskotelo

10. Munuaiskotelo (infeorinen)

11. Munuaiskotelo (superiorinen)

12. Tuojasuoni

13. Nefroni

14. Pieni munuaispikari

15. Iso munuaispikari

16. Munuaisnysty

17. Munuaispylväs
Nefroni
 1. Hiussuonikeränen eli glomerulus
2. Viejäsuoni
3. Keräsenkotelo eli Bowmanin kotelo
4. Proksimaalinen kiemuratiehyt
5.-6. Distaalinen kiemuratiehyt
7. Henlen linko
8. Kokoojaputki
9. Hiussuonia
10. Munuaislaskimo
11. Munuaisvaltimo
12. Tuojasuoni
13. Distaalinen kiemuratiehyt
Karitsan munuaisia.
Victor Klemperer

Victor Klemperer.
Victor Klemperer (9. lokakuuta 1881 Landsberg an der Warthe, Preussi – 11. helmikuuta 1960 Dresden, Itä-Saksa) oli saksalainen kirjallisuudentutkija, joka toimi Dresdenin teknillisen korkeakoulun professorina vuosina 1920–1935. Hänet tunnetaan kirjallisesti tuotteliaana Ranskan valistuksen spesialistina, sekä varsinkin postuumisti vuonna 1995 julkaistusta natsismin aikaa käsittelevästä päiväkirjastaan Ich will Zeugnis ablegen bis zum letzten. Tagebücher 1933–1945 (suom. Haluan todistaa. Päiväkirjat 1933–1945). Victor Klempererin serkku oli kapellimestari Otto Klemperer.
Elämä

Victor Klemperer oli kahdeksanlapsisen perheen kuopus. Hänen isänsä Wilhelm Klemperer (1839–1912) oli juutalaisen seurakunnan rabbi. Myös hänen vanhemmat lääkäriveljensä olivat kansainvälisesti tunnettuja tiedemiehiä, Georg Klemperer (1865–1946) syöpätutkija ja Felix Klemperer (1866–1932) tuberkuloositutkija.
Klemperer opiskeli vuosina 1902–1905 romaanista ja saksalaista kirjallisuutta, sekä filosofiaa Münchenissä, Genevessä, Pariisissa ja Berliinissä. Hän työskenteli sitten lehtimiehenä Berliinissä, mutta jatkoi opintojaan Münchenin yliopistossa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1913. Klemperer kutsuttiin 1920 Dresdenin teknillisen korkeakoulun romaanisen filologian professorin virkaan, josta hänet Saksan korkeakoulupolitiikan muutoksen ja natsihallinnon valtaannousun vuoksi erotettiin 1935.
Toisen maailmansodan aikana hän ja pianistivaimonsa Eva o.s. Schlemmer (1882–1951) päättivät pysyä kotikaupungissaan Dresdenissä. Päiväkirjan kirjoittamisen ohella Klemperer pyrki jatkamaan tieteellistä tuotantoaan ajoittaisesta työvelvoitteestaan ja lyhyestä vankilatuomiostaan huolimatta.
Natsismin kukistumisen jälkeen hänen maineensa palautui vähitellen Itä-Saksassa, mutta liittyminen kommunistisen puolueen jäseneksi oli siitä maksettavaa hintaa. Victor Klemperer luennoi vuodesta 1947 alkaen kuolemaansa saakka Greifswaldin, Hallen ja Berliinin yliopistoissa. Myöhemmin hänestä tuli DDR:n parlamentin Volkskammerin ja tiedeakatemian jäsen. Hänet myös palkittiin DDR:n valtionpalkinnolla.
Tuotantoa

Die moderne französische Prosa 1870–1920 (1923)
LTI - Lingua Tertii Imperii: Notizbuch eines Philologen (1947)
Geschichte der französischen Literatur im 18. Jahrhundert (1954)
«Ich will Zeugnis ablegen bis zum letzten.» Tagebücher 1933–1945 (1995), (suom. «Haluan todistaa.» Päiväkirjat 1933-1945. WSOY 2001)
Curriculum Vitae (1996)
Kunnianosoituksia

Kasvatustieteen kunniatohtori, Dresdenin teknillinen korkeakoulu, 1951
Saksan demokraattisen tasavallan valtionpalkinto, 1952
Saksan demokraattisen tasavallan Isänmaallisen ansioritarikunnan hopeinen kunniamerkki, 1956
Berliinin taideakatemian F.-C.-Weiskopf-palkinto, 1960 (postuumi)
Münchenin kaupungin Geschwister-Scholl-palkinto, 1996 (postuumi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Bob Menendez

| Bob Menendez |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1954 (ikä 71) New York City, New York, Yhdysvallat
Poliitikko
Puolue:  Yhdysvaltain demokraattinen puolue
Asema:  kongressiedustaja (1993–2006)  senaattori (2006–2024)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Robert ”Bob” Menendez (s. 1. tammikuuta 1954 New York City, New York) on yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko. Hänen vanhempansa olivat kuubalaisia maahanmuuttajia. Hän istui vuodesta 1993 Yhdysvaltain edustajainhuoneessa ja sai 18. tammikuuta 2006 paikan New Jerseyn edustajana Yhdysvaltain senaatista. Menendez tuli valituksi uudelleen 2012 ja 2018. Hän erosi senaattorin virastaan 20. elokuuta 2024 korruptiotuomion seurauksena.
Menendez toimii senaatin ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtajana. Hän on kritisoinut voimakkaasti Turkin presidenttiä Recep Tayyip Erdoğania ja vastustaa suunniteltua miljardiluokan hävittäjäkauppaa Turkkiin 2023.
Skandaaleita

Menendeziä vastaan nostettiin vuonna 2015 useita korruptiosyytteitä. Syyttäjän mukaan Menendez olisi saanut floridalaiselta silmälääkäri Salomon Melgenilta arvokkaita lahjoja ja kampanjarahoitusta vastineeksi poliittisista vastapalveluksista. Pitkän oikeusprosessin päätteeksi Menendezin vastaisista syytteistä kuitenkin luovuttiin vuonna 2018. Syytteistä luopumisesta huolimatta senaatin eettisyysasioita käsittelevä komitea antoi Menendezille nuhtelut siitä, että hän oli lahjoja ottaessaan rikkonut senaatin sisäisiä ohjeita.
Lokakuussa 2023 Menendez syytettiin lahjusten vastaanottamisesta ja vieraan valtion hyväksi toimimisesta. Häntä syytetään arkaluontoisen tiedon välittämisestä Egyptin viranomaisille. Paria viikkoa aikaisemmin Menendezia ja hänen vaimoaan syytettiin satojen tuhansien dollarien arvoisen lahjuksen hyväksymisestä. Menendez on kieltäytynyt eroamasta huolimatta puoluetovereidensa pyynnöistä. Valamiehistö totesi Menendezin syylliseksi lahjusten hyväksymiseen 16. heinäkuuta 2024.
24. heinäkuuta 2024 Menendez todettiin syylliseksi lahjusten vastaanottamiseen ja hän ilmoitti luopuvansa senaattorin tehtävistään 20. elokuuta 2024.
Skandaaleita > Vankeustuomio

29. tammikuuta 2025 Menendez tuomittiin 11 vuoden vankeuteen korruptiosta. Syyttäjät vaativat 15 vuoden tuomiota, sillä Menendezin katsottiin vastaanottaneen satojentuhansien dollarien arvosta lahjuksia, mukaan lukien kultaharkkoja ja luksusauton. Hän myös ohjasi sotilasapua Egyptiin ja auttoi Qataria vastineeksi lahjuksista. Tuomion myötä hänestä tuli ensimmäinen Yhdysvaltain senaattori, joka todettiin syyllistyneen toimineen ulkomaisena agenttina.
Kunnianosoituksia

Kunniaritarikunnan suurristi (Kreikka, 2021)
Makarios III:n ritarikunnan suurristi (Kypros, 2021)
Isabella Katolilaisen ritarikunnan suurristi (Espanja, 2014)
Lauberhornin alppihiihtokilpailut

Lauberhornin alppihiihtokilpailujen logo.
Lauberhornin alppihiihtokilpailut (saks. Lauberhornrennen) on Wengenissä Sveitsissä vuosittain järjestettävä miesten alppihiihtokilpailutapahtuma.
Ensimmäiset Lauberhornin alppihiihtokilpailut järjestettiin vuonna 1930. Kilpailu on kuulunut maailmancupiin sen perustamisesta, vuodesta 1967 alkaen. Lauberhornin alppihiihtokilpailuissa lasketaan syöksylasku, pujottelu sekä alppiyhdistetty vuoteen 2020 saakka, jonka korvasi vuonna 2022 lyhennetty syöksy ja vuodesta 2023 alkaen super-g. Ennen kaikkea tunnettu on Lauberhornin syöksylasku. Se on maailmancupin pisin syöksylasku, noin 4,5 km, ja laskun kesto on noin kaksi ja puoli minuuttia. Huippunopeus voi olla yli 160 km/h.
Lauberhornin alppihiihtokilpailut ovat Kitzbühelissä kilpailtavien Hahnenkammin alppihiihtokilpailujen ohella toinen alppihiihdon suurista klassikkotapahtumista. Lauberhornin alppihiihtokilpailut kilpaillaan tammikuun puolivälissä, yleensä viikkoa ennen Hahnenkammin alppihiihtokilpailuja. Kisaohjelma alkaa perjantaina super-g:llä. Vuosina 2005–2020 perjantaina järjestettiin alppiyhdistetty, joka koostui lyhennetystä syöksy- ja yhdestä pujottelulaskusta. Superalppiyhdistetty kilpailtiin maailmancupissa ensimmäisen kerran Wengenissä vuonna 2005. Tätä ennen Lauberhornin alppiyhdistetyssä laskettiin syöksylasku- ja pujottelukilpailujen yhteisaika. Lauantaina lasketaan syöksylasku Lauberhorn-rinteessä ja sunnuntaina pujottelu Jungfrau / Männlichen -rinteessä.
Historia

Lauberhornin alppihiihtokilpailut perusti Ernst Gertsch vuonna 1930. Kilpailu on kuulunut maailmancupkiertueeseen sen perustamisesta, vuodesta 1967 alkaen.
Lauberhornin alppihiihtokilpailut ovat kehittyneet suurtapahtumaksi, joka kerää kymmeniätuhansia katsojia. Katsojaennätys on vuodelta 2011, jolloin katsojia oli syöksylaskussa 35 000 ja yhteensä 62 000. Tapahtuman liikevaihto vuonna 2011 oli 6,1 miljoonaa Sfr, josta 3,7 milj. Sfr oli sponsorituloja ja katsojatuloja oli 2,3 milj. Sfr. Kilpailutapahtuman nähtävyydeksi on muodostunut Patrouille Suissen avajaislentonäytös.
Eniten voittoja syöksylaskussa on sveitsiläisellä Karl Molitorilla, joka voitti kuudesti vuosina 1939–1947. Itävaltalaisella Toni Sailerilla puolestaan on neljän perättäisen voiton ennätys vuosilta 1955–1958. Pujottelussa eniten voittoja on kroatialaisella Ivica Kostelićilla, neljä vuosina 2002–2012. Andreas Molterer, Guy Périllat, Ingemar Stenmark ja Benjamin Raich ovat pystyneet kolmeen pujotteluvoittoon.
Itävaltalainen Gernot Reinstadler kaatui vuonna 1991 syöksyrinteen lopun Ziel-S (Maali-S) käännöksessä ja kuoli saamiinsa vammoihin. Sen jälkeen viikonlopun kaikki kilpailut peruttiin. Syöksyrinteen ennätysaika 2.22,58 on vuodelta 2025 sveitsiläisellä Marco Odermattilla, keskinopeus laskussa oli 112,82 km/h.
Voittajat > Ylimääräiset kilpailut

Useampana vuotena Wengenissä on laskettu ylimääräisä kilpailuja, jotka ovat olleet muualta peruutusten vuoksi siirrettyjä kilpailuja.
Voittajat > Ennätysvoittajat

Seuraavat alppihiihtäjät ovat voittaneet Lauberhornin alppihiihtokilpailun useammin kuin kerran:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  11 voittoa  Karl Molitor 7 voittoa  Heinz von Allmen 6 voittoa  Karl Schranz   Ivica Kostelić   Marc Girardelli   Guy Périllat  |  5 voittoa  Andreas Molterer   Benjamin Raich   Toni Sailer 4 voittoa  Franz Klammer   Othmar Schneider   Marcel von Allmen   Marco Odermatt   Fritz Steuri  |  3 voittoa  Zeno Colò   Gerhard Nenning   Josef Rieder   Wilhelm Walch   Kjetil André Aamodt   Aleksander Aamodt Kilde   Henrik Kristoffersen   Henri Duvillard   Jean-Claude Killy  |     Ingemar Stenmark   Otto von Allmen   Beat Feuz   Rudolf Graf   Carlo Janka   Adolf Rubi   Bode Miller  |  2 voittoa  Kristian Ghedina   Giorgio Rocca   Alberto Tomba   Stephan Eberharter   Vincent Kriechmayr   Hermann Maier   Ernst Oberaigner   Christian Pravda   Josef Stiegler   Bojan Križaj  |     Stein Eriksen   Lasse Kjus   Jean-Baptiste Grange   Clément Noël   Alexis Pinturault   Christian Neureuther   Felix Neureuther   Fred Rubi   Hans Schlunegger   Pirmin Zurbriggen  |
Aiheesta muualla

Lauberhornin alppihiihtokilpailujen virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Lauberhornrennen
Karl Schranz matkalla kohti kolmatta Lauberhornin syöksyn voittoaan vuonna 1966, taustalla Mönch-vuori.
Käännös suomeksi
Deutschlandlied

| Deutschlandlied |
| --- | --- |

Valtio:   Saksa
Säveltäjä:  Joseph Haydn
Sanoittaja:  August Heinrich Hoffmann von Fallersleben
Sävelletty:  1796
  
Deutschlandlied eli Das Lied der Deutschen on Saksan kansallislaulu. Laulun sanat kirjoitti August Heinrich Hoffmann von Fallersleben vuonna 1840. Musiikin sävelsi Joseph Haydn vuonna 1796 ja se esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1797 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Frans II:n syntymäpäivien kunniaksi. ”Deutschlandliedistä” tuli Saksan kansallislaulu vuonna 1922.
Kylmän sodan aikana Saksan demokraattinen tasavalta käytti kansallislaulunaan eri laulua (”Auferstanden aus Ruinen”), mutta Saksan liittotasavalta julisti ”Deutschlandliedin” kansallislaulukseen vuonna 1952. Virallisissa yhteyksissä laulusta esitetään vain kolmas säkeistö. Ensimmäistä säkeistöä, joka alkaa sanoilla ”Deutschland, Deutschland über alles” (”Saksa, Saksa yli kaiken”) esitetään nykyään harvemmin laulettuna.
Historia > Alkuvaiheet

August Heinrich Hoffmann von Fallersleben sanoitti ”Das Lied der Deutschen” Britannialle kuuluneella Helgolandin saarella 26. elokuuta 1840. Hän kirjoitti sanat Joseph Haydnin sävelelle ”Gott erhalte Franz den Kaiser”. Haydn oli säveltänyt sen vuonna 1796 ja se esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1797 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Frans II:n (myöhemmin Itävallan keisari Frans I) syntymäpäivien kunniaksi. Tämän sävelen käyttö oli kannanotto demokraattisten piirien ajamalle suursaksalaisen suuntauksen puolesta ja hyökkäys preussilaisten ajamaa piensaksalaista linjaa kohtaan.
Hoffman von Fallerslebenin kustantaja Julius Campe vieraili hänen luonaan ja vaikuttui runosta. Campe maksoi sanoituksesta neljä kultakolikkoa ja palasi välittömästi Hampuriin. Sanat ja sävel julkaistiin jo syyskuun ensimmäisenä päivänä. Laulu esitettiin ensimmäisen kerran julkisesti 5. lokakuuta 1841, kun hampurilainen Turnerschaft lauloi sen liberaalin professorin Carl Theodor Welckerin kunniaksi. Laulu ilmestyi Hoffmann von Fallerslebenin teoksessa Deutsche Lieder aus der Schweiz, jonka myötä se saavutti suosiota ja julkaistiin myös opiskelijoiden laulukirjoissa. ”Das Lied der Deutschen” herätti vastustusta vasemmistolaisten hegeliläisten piirissä, mutta ennen kaikkea sitä vastaan taistelivat Preussin viranomaiset. Hoffmann von Fallerslebenia vastaan aloitettiin rikostutkinta, jonka vuoksi häntä estettiin huhtikuussa 1842 harjoittamasta akateemista uraansa. Joulukuussa hänet erotettiin yliopistosta ja karkotettiin Preussista syytettynä esivallan vastustamisesta.
Alkuperäiset Hoffmann von Fallerslebenin kirjoittamat käsikirjoitukset ”Das Lied der Deutschen” kuuluvat sekä Berliinin valtionkirjaston että Stadt- und Landesbibliothek Dortmundin kokoelmiin. Ei ole tiedossa, onko jompikumpi näistä runon ensimmäinen versio. Hoffmann von Fallersleben saattoi kirjoittaa sanoista samalla kertaa useita kappaleita ja antaa niitä ystävilleen.
Historia > Suosion lasku ja uusi suosio

”Das Lied der Deutschen” ei tullut Campen toivomaa menestystä, ja laulu menetti suosiotaan, kun vuoden 1848 vallankumous epäonnistui ja demokraattinen liikehdintä tukahdutettiin. Saksa yhdistyi vuonna 1871 ylhäältä johdetusti eikä kansasta käsin, kuten varhaiset demokraattiset nationalistit olivat toivoneet. Kansanvaltaisen yhteishengen sijaan Saksan keisarikuntaa piti koossa ranskalaisvastaisuus ja uskollisuus Hohenzollernin suvulle. Niinpä keisarikunnassa hallitsevaan asemaan nousivat sellaiset laulut kuin ”Die Wacht am Rhein” ja ”Heil dir im Siegerkranz”. Keisarikunnalla ei ollut virallista kansallislaulua, Preussilla sen sijaan oli (”Preußenlied”). Vielä vuoden 1900 tienoilla Hoffman und Campe -kustantamolla oli ”Das Lied der Deutschen” satoja painoksia, joita ei saatu myytyä vaan ne murenivat vanhuuttaan.
1900-luvun alkuvuosina lähinnä vain opiskelijat lauloivat ”Das Lied der Deutschen”. Ensimmäisen maailmansodan myötä siitä tuli kuitenkin suosittu. Elokuussa 1914 laulu saavutti ensimmäisen läpimurtonsa, kun se esitettiin ”Die Wacht am Rheinin” ja ”Heil dir im Siegerkranzin” rinnalla. Nuorten vapaaehtoisten rykmentti murtautui 11. marraskuuta 1914 vihollislinjan läpi Langemarkin lähellä, ja heidän kerrottiin samalla laulaneen ”Deutschland, Deutschland über alles”. ”Das Lied der Deutschen” – tai ”Deutschlandlied”, kuten sitä alettiin ensimmäisen maailmansodan myötä kutsumaan – saavutti laajaa suosiota ja sitä alettiin laulamaan isänmaallisissa tilaisuuksissa.
Valtakunnanpresidentti, sosiaalidemokraatti Friedrich Ebert halusi edistää eri poliittisten ryhmien välistä yhteistyötä ja sovintoa, joten hän julisti vuonna 1922 ”Deutschlandliedin” Weimarin tasavallan viralliseksi kansallislauluksi. Vasemmisto arvosteli uutta kansallislaulua, mikä lisäsi laulun suosiota nationalistisissa ja Völkisch-piireissä. Kansallissosialistien valtakaudella Adolf Hitler määritteli ”Deutschlandliedin” saksalaisten kaikista pyhimmäksi kansallislauluksi. Laulu pysyi kolmannessa valtakunnassa virallisena kansallislauluna, mutta ”Horst-Wessel-Lied” nostettiin sen rinnalle. Kansallissosialistisessa Saksassa ”Deutschlandlied” esitettiin melko lailla kaikissa virallisissa yhteyksissä. Se soitettiin radiossa jokaisena päivänä lähetyksen päättyessä. Vuonna 1941 vietettiin laulun satavuotisjuhlavuotta ja sen kunniaksi julkaistiin viisi kirjaa. Kirjoissa ei mainittu, että Ebert oli julistanut laulun kansallislauluksi – useimmat niistä väittivät, että sen olisi tehnyt Paul von Hindenburg.