stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalle Eskola

Kosti Kalervo (Kalle) Eskola (21. toukokuuta 1912 Turku – 1998) oli suomalainen taidemaalari. Hänen teoksiaan oli ensimmäisiä kertoja julkisesti esillä Viipurin taiteilijaseuran 6. vuosinäyttelyssä Viipurissa vuonna 1935.
Eskola kuului suurelta osin Otto Mäkilän ympärille syntyneeseen turkulaisten modernistien taiteilijaryhmään, joka sai nimen Ryhmä 9. Eskola teki ryhmään myös pian liittyneen taidemaalari Kauko Lehtisen kanssa useita opintomatkoja ulkomaille, muun muassa vuonna 1949 kahden kuukauden matkan Pohjoismaihin sekä vuonna 1954 kolme kuukautta kestäneen matkan Italiaan, Sveitsiin, Ranskaan, Belgiaan ja Hollantiin. Eskola oli taiteilijana tunnettu erityisesti hyvästä värisilmästään ja muodontajustaan.
Eskolalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1968.
Kirjallisuutta

Eskola, Kalle, Kiiski-Finel, Päivi & Kurth, Joanna (toim.) 2002. Kalle Eskola – Elettyä kauneutta: 1912–1998 [Uplevd skönhet: 1912–1998]. Wäinö Aaltosen museon julkaisuja, nro 33. ISBN 978-952-9565344
Erityisjälkisäädös

Erityisjälkisäädös eli legaatti (vanha nimitys jälkisäädöslahjoitus) on testamenttimääräys, jolla perinnönjättäjä antaa määrätylle henkilölle erityisen etuuden. Erityisjälkisäädöksen saaja ei tule testamentin tekijän kuolinpesän osakkaaksi eli hän eroaa siinä suhteessa yleistestamentin eli yleisjälkisäädöksen saajasta. Legaatilla testamentattu etuus voi olla tietty esine, rahasumma, tavaraerä, omaisuuden käyttöoikeus, oikeus omaisuudesta saatavaan korkoon tai tuottoon tai jokin muu erityinen etuus.
Antiikin Roomassa

Antiikin roomalaisilla legaatti (lat. legatum, valtuutus) oli testamentintapainen määräys, jota perinnönsaajan tuli noudattaa. Jos perinnönjättäjä halusi välittää perillisilleen toivomuksen, hän teki pyynnön, josta käytettiin nimitystä fideicommissum (lat. uskollisuuteen luottaminen). Se oli pyyntö antaa osa perinnöstä kolmannelle henkilölle. Legaatti tuli tehdä määrätyllä tavalla ja sen suuruutta oli rajoitettu määräyksin. Fideicommissum sijoittui myöhäisempään aikaan kuin legaatti ja se oli vähemmän sitova kuin legaatti.
Kirjallisuutta

Aarnio, Aulis & Kangas, Urpo: Suomen jäämistöoikeus I: Perintöoikeus.  (6. uudistettu painos)  Helsinki:  Alma Talent, 2016.  ISBN 978-952-14-2554-7
Aarnio, Aulis & Kangas, Urpo: Suomen jäämistöoikeus II: Testamenttioikeus.  (5. uudistettu painos)  Helsinki:  Alma Talent, 2015.  ISBN 978-952-14-2551-6
Aiheesta muualla

Laki24: Erityistestamentti eli legaatti (viitattu 18.5.2019.)
Syksy Räsänen

| Syksy Räsänen |
| --- | --- |
 Syksy Räsänen Finncon 2013 -tapahtumassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. marraskuuta 1973 (ikä 51) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  teoreettinen fysiikka, hiukkasfysiikka, kosmologia
Palkinnot:  J.V. Snellman -palkinto 2014
Aiheesta muualla
researchportal.helsinki.fi/en/persons/9c5044eb-150a-4869-8329-8e3a0592b2a7
Syksy Räsänen (alk. Jukka Räsänen; s. 22. marraskuuta 1973 Helsinki) on suomalainen kosmologi ja kansalaisaktivisti, joka toimii teoreettisen fysiikan lehtorina Helsingin yliopistossa. Hänet kutsuttiin lehtoriksi vuonna 2010, kun teoreettisen fysiikan professori Kari Enqvist nimitettiin akatemiaprofessoriksi. Räsänen on tullut tunnetuksi myös kansantajuisista kosmologiaa käsittelevistä blogikirjoituksistaan ja kolumneistaan.
Ura

Räsänen opiskeli teoreettista fysiikkaa Helsingin yliopistossa 1990-luvulla ja väitteli tohtoriksi 2002. Tämän jälkeen hän vietti kahdeksan vuotta ulkomaisissa yliopistoissa ja tutkimuslaitoksissa. Räsänen toimi tutkijana Oxfordin yliopistossa 2002–2005, Euroopan hiukkasfysiikan tutkimuskeskus CERNissä 2005–2007, Geneven yliopistossa 2007–2009 sekä sen jälkeen vierailevana tutkijana muun muassa Annecyn LAPTH-tutkimuslaitoksessa Ranskassa ja palasi sitten lehtoriksi Helsingin yliopistoon.
Räsänen kirjoittaa blogia Tähtitieteellisen yhdistyksen Ursan kotisivuille sekä toimii Helsingin Sanomien tiedesivujen kolumnistina. Toukokuuhun 2013 saakka Räsänen kirjoitti Maailmankaikkeutta etsimässä -nimistä blogia Tiede-lehden verkkosivuille, mutta lopetti sen pitämisen kyllästyttyään lehden julkaisemiin Marko Hamilon kirjoituksiin, joita Räsänen piti näennäisesti skepsismiä edustavina ja oikeistopopulistisina. Räsäsen mukaan hänen faktoihin pohjautuvat blogitekstinsä voivat harhauttaa ihmiset luulemaan, että myös Hamilon poliittisia näkemyksiä esittelevät kirjoitukset olisivat tiedettä.
Maailmankaikkeuden kiihtyvää laajenemista koskeva teoria

Räsänen on tunnettu maailmankaikkeuden kiihtyvää laajenemista koskevasta tutkimuksestaan. Hän oli 2000-luvun alussa maailman ensimmäisiä tutkijoita, joka ryhtyi etsimään kiihtyvän laajenemisen syytä maailmankaikkeuden keskelle muodostuneista tyhjemmistä alueista eli niin sanotuista onkaloista. Räsäsen mukaan laajeneminen on onkaloissa nopeampaa kuin galaksijoukkojen läheisyydessä ja näiden tyhjien onkaloiden kasvu saa maailmankaikkeuden keskimääräisen laajenemisen kiihtymään. Tämä selittäisi kiihtyvän laajenemisen ilman oletetun pimeän energian olemassaoloa. Räsäsen valtavirrasta poikkeavaa teoriaa ovat esitelleet muun muassa amerikkalaiset tiedelehdet New Scientist ja Scientific American. Hän esitteli oman mallinsa ensimmäistä kertaa julkisuudessa keväällä 2007.
Kansalaisaktivismi

Räsänen on palestiinalaisten oikeuksia ajavan solidaarisuusjärjestö Sumudin perustajajäsen ja varapuheenjohtaja. Räsänen on ollut aktiivisesti mukana myös palestiinalaisten oikeuksia ajavan israelilaisen ICAHD-järjestön toiminnassa, jonka Suomen jaoston (ICAND Finland) puheenjohtajana hän toimii. Lisäksi hän on toiminut International Solidarity Movementissa, kansainvälisessä solidaarisuusliikkeessä Palestiinassa, jossa tehdään ruohonjuuritason ihmisoikeustyötä ja osallistutaan mielenosoituksiin.
Räsänen on osallistunut Suomessa useisiin mielenosoituksiin. Hän oli heinäkuussa 2014 puhumassa Eduskuntatalon edessä järjestetyssä mielenosoituksessa, jossa vastustettiin Israelin tekemää Gazan hyökkäystä. Lisäksi hän on osallistunut Palestiinassa Israelin joukkojen tuhoamien asuintalojen jälleenrakennukseen. Räsänen on myös kertonut lahjoittavansa lähes puolet vuosituloistaan erilaisille järjestöille, kuten Electronic Intifadalle ja Wikileaksille.
Räsänen on ollut myös ihmisoikeusjärjestö Amnesty Internationalin Suomen-osaston johtokunnan jäsen. Räsänen kirjoitti kesällä 2022 Twitterissä Amnestyn raportoineen molempien osapuolien syyllistymisestä sotarikoksiin Ukrainan kahdeksan vuotta kestäneen sisällissodan aikana. Hänen käyttämäänsä sisällissota-termiä kritisoitiin julkisuudessa, mihin Räsänen huomautti, että myös Yle puhui saman vuoden uutisoinnissaan Ukrainassa kahdeksan vuotta kestäneestä sisällissodasta. Räsänen täsmensi myöhemmin, ettei viitannut sisällissodalla Venäjän hyökkäykseen.
Muuta

Räsänen on käsikirjoittanut Tanssiteatteri Hurjaruuthissa marraskuussa 2013 ensi-iltaan tulleen Talvisirkus Kosmos -nimisen esityksen yhdessä sveitsiläisen Daviden Giovanzanan kanssa. Hän on myös kertonut kirjoittavansa lastenkirjaa.
Teoksia

Topics in Brane Cosmology, 2002. (Teoksen verkkoversio.[vanhentunut linkki])
Israelin apartheid , Into, Helsinki, 2017.
Israelin apartheid, 3.painos, Helsinki Suomen rauhanpuolustajat, 2024 ISBN 978-952-7313-75-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Syksy Räsänen Wikimedia Commonsissa
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Syksy Räsäsen Kosmokseen kirjoitettua -blogi. Tähtitieteellinen yhdistys Ursa
Räsänen Ylen Puoli seitsemän -ohjelmassa 2.4.2019.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  ORCID  zbMATH 
Räsänen puhumassa palestiinalaisten tueksi järjestetyssä mielenosoituksessa Helsingissä syksyllä 2023.
Timo Esko

Korkeimman oikeuden presidentti Timo Esko
Klaus Timo Tapani Esko (s. 18. toukokuuta 1952 Tampere) on suomalainen juristi. Esko oli korkeimman oikeuden presidentti 1. tammikuuta 2016 – 31. elokuuta 2019.Hän toimi Turun hovioikeuden presidenttinä 1. marraskuuta 2012 – 31. joulukuuta 2015. Esko oli vuosina 2006–2012 korkeimman oikeuden jäsen eli oikeusneuvos ja sitä ennen asianajajana 1994–2006.
Esko valmistui ylioppilaaksi vuonna 1971, oikeustieteen kandidaatiksi 1974 ja oikeustieteen lisensiaatiksi 1978. Hän väitteli oikeustieteen tohtoriksi 1986 Helsingin yliopistossa. Hän työskenteli eri tehtävissä Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa vuosina 1974–1987, viimeiseksi vt. professorina. Vuosina 1987–1992 Esko toimi Helsingin yliopistossa hallintojohtajana.
Vuosina 1992–1995 Esko oli konsultoiva lakimies, vuodesta 1994 asianajaja ja vuodesta 1996 asianajotoimiston osakas. Asianajovuosinaan Esko oli Suomen Asianajajaliiton julkaiseman oikeustieteellisen julkaisun Defensor Legisin päätoimittaja.
Julkaisuja

Lainvalinta ja kansainväliset työsuhteet (1985). ISBN 951-855-079-4
Näkökulmia asianajo-oikeuteen (2004). ISBN 951-37-4242-3
Espoon metsärata

Espoon metsärata oli Espoossa sijainnut kapearaiteinen puutavaran kuljetukseen tarkoitettu kenttärata. Rata rakennettiin ensimmäisen maailmansodan aikana, kun venäläiset teettivät Helsingin seudun linnoitustöiden yhteydessä suuria metsänhakkuita. Rata lähti rantaradan varrelta Espoon rautatieasemalta pohjoiseen ja haarautui Lövkullassa kahteen suuntaan niin, että yksi haara johti Gumbölen kautta Nuuksioon Nupurin kartanon maille ja toinen haara Träskändan kautta Röylään.
Metsärata rakennettiin nopeasti talvisaikana suoraan lumesta auratulle maanpinnalle, ja roudan ja lumen sulettua radalla tapahtui useita junien raiteiltasuistumisia. Aluksi radalla käytettiin höyryvetureita mutta radan huonon kunnon takia ne jouduttiin korvaamaan hevosilla. Metsätöissä käytettiin kiinalaisia Mantšuriasta ja Amurin alueelta tuotuja vierastyöläisiä, ja rataa kutsuttiinkin "kiinalaisrautatieksi".
Rata purettiin maailmansodan päätyttyä. Espoonjoen ylittäneen puisen rautatiesillan jäännökset olivat nähtävissä vielä 1980-luvulla.
Kirjallisuutta

Seija Lohikoski: Kapearaiteinen hevosrautatie ja ryssänhakkuut Espoossa 1915−1917/Smalspårig hästjärnväg och "rysshyggen" i Esbo 1915−1917. [Espoo]: Föreningen för nytta och nöje i Noux & Nuuksion omakotiyhdistys, 1996. ISBN 952-90-5437-8 (nid.)
Esikaupunki

Dallasin esikaupunkialuetta Texasissa.
Karjarannan esikaupunkialuetta Porissa.
Esikaupunki on kantakaupungin ulkopuolella oleva, kaupunkiin hallinnollisesti kuuluva osa. Esikaupungeiksi nimitetään kuitenkin yleensä kaikkia keskustasta etäämpänä sijaitsevia asuinalueita riippumatta siitä, sijaitsevatko ne kaupungin alueella tai sen ulkopuolella. Esikaupunkialueet ovat usein asuntovaltaisia, ja asukastiheys ja rakennustehokkuus on matalampi kuin keskustassa.
Historia

Antiikin aikana esikaupunkialueet olivat kaupunginmuurin ulkopuolella olevia kyliä ja maaseutuvilloja. Kaupungin ja esikaupungin välinen selvä ero jatkui läpi keskiajan ja renessanssin. Kaupungit pysyivät pinta-alaltaan pieninä ja asutus tiiviinä. Teollistumisen myötä kaupungit alkoivat kuitenkin kasvaa erittäin nopeasti, eikä ylikansoitettujen kaupunkien alueella enää riittänyt tilaa kaikille. Suurimpien kaupunkien ympärille syntyi esikaupunkivyöhyke, jonne siirtyi kaupungeissa työskentelevää väestöä. Esikaupunkialueille rakennettiin toisaalta työväestön asutusta, toisaalta vauraan keski- ja yläluokan maaseutuasuntoja. Ydinkaupungin ja esikaupunkien välinen ero hämärtyi vähitellen, ja monet esikaupungit liitettiin osaksi kaupunkia. Autoistuminen ja voimakas kaupungistuminen ovat 1900-luvulta lähtien kasvattaneet esimerkiksi Yhdysvalloissa kaupunkien ympärille laajoja esikaupunkialueita, mikä on johtanut kaupunkirakenteen hajautumiseen.
Yhdysvalloissa esikaupungeista tuli alun alkaen vauraamman keskiluokan henkilöautoa vaativia omakotialueita, kun taas eurooppalaisissa kaupungeissa hyvätuloiset haluavat pysyä kaupunkien keskustoissa ja esikaupungeista on usein tullut alemman sosiaaliluokan kerrostalolähiöitä, joihin vie julkinen liikenne. Amerikkalaisten kaupunkien keskustat ovat näin usein slummiutuneet ja rapistuneet, kun vähittäiskauppa ja palvelutkin ovat siirtyneet esikaupunkien ostoskeskuksiin. Tehokas amerikkalainen esikaupunkirakentaminen synnytti valmistaloteollisuuden, jossa kokonainen kaupunginosa saatettiin varustaa lähes identtisin, tehdastekoisin omakotitaloin. Esikaupunkien pientaloelämästä kotiäiteineen tuli 1950-luvulta lähtien amerikkalaisen elämäntavan normi, joka heijastui mainonnassa, televisiosarjoissa, elokuvissa ja muussa viihdeteollisuudessa. 1960-luvulta lähtien Yhdysvaltojen esikaupungeista alkoi kuitenkin kehittyä itsenäisiä asuinyhteisöjä, kun teollisuus- ja toimistotyöpaikatkin alkoivat siirtyä keskustoista loitommas. Tämä mahdollisti osaltaan naisten työskentelyn myös kodin ulkopuolella.
Suomessa perinteiset esikaupunkialueet ovat usein syntyneet kantakaupungin laidalle, ja ne liittyvät yleensä selvemmin vanhaan kaupunkirakenteeseen kuin 1960–1970-luvuilla rakennetut lähiöt, jotka on sijoitettu jo alun perin etäämmälle kantakaupungista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Esikaupunki Wikimedia Commonsissa
Taneli Eskola

Juha Taneli Eskola (s. 10. helmikuuta 1958 Hämeenlinna) on suomalainen valokuvaaja, jonka työn erityisalueita ovat maisema, puutarhataide ja Helsinki-aiheet.
Eskola valmistui taiteen maisteriksi vuonna 1984, lisensiaatiksi vuonna 1993 ja väitteli taiteen tohtoriksi Taideteollisessa korkeakoulussa vuonna 1998. Hän oli Taideteollisen korkeakoulun dosentti vuosina 2003–2009 ja on ollut Aalto-yliopiston dosentti vuodesta 2010. Hänen väitöskirjansa vuodelta 1998 käsittelee maisemaa sekä tieteen ja taiteen suhteita. Hän on julkaissut myös teoksen Sininen Altai, jossa hän käsittelee maantieteilijä J. G. Granön valokuvatuotantoa. Lisäksi hän on tutkinut valokuvan julkaisukulttuuria sekä kuvateosten historiaa, josta hän on julkaissut vuonna 2009 teoksen Valon aakkoset – valokuvakirja Suomessa.
Eskolalle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2021.
Teokset

Jäävuori: Valokuvataiteen seuran kutsunäyttely 22.11.-16.12.1984 ; III valokuvataidehuutokauppa 16.12.1984 klo 15, julk. Hippolyte, valokuvagalleria, toim.: Taneli Eskola, Ismo Kajander, Jorma Puranen. 1984
Lumia: 32 valokuvaa, Taneli Eskola ; tekstit Aaro Hellaakoski ym. 1984 Valokuvataiteen seuran julkaisuja, ISSN 0358-2051; no 4
Eskola, Taneli & Eerikäinen, Hannu: Toisinnäkijät: Uusi valokuva Neuvostoliitossa.  Helsinki:  SN-kirjat, 1988.  ISBN 951-615-707-6
Viva Giro!, Taneli Eskola ; testo di Jukka Pakkanen. 1989 Opus, ISSN 0789-7472; 11
Katso metsää: kuvia ja kokemuksia, luettelon toimitus: Päivi Loimaala, Riitta Valorinta ; valokuvat: Anu Akkanen ym. kirjoittajat: Taneli Eskola, Matti Leikola, Aimo Reitala. Sara Hildénin taidemuseo, 1994 ISBN 952-9652-15-1
Gravyyrioppi: syväpainotyötä valokuvaajille ja taidegraafikoille, Taneli Eskola & Kari Holopainen ; työkuvat: Arto Wiikari ; asetelmat: Taneli Eskola. 1995 ISBN 951-9384-73-1
Pentti Sammallahti, Pentti Sammallahti ja J. K. Inha Akseli Gallen-Kallelan vieraana -näyttely Gallen-Kallelan museossa 6.9.-6.10.1996; Jukka Mallinen, Taneli Eskola, 1996 ISBN 951-97527-0-6 (Finnfoto) 952-9851-10-3 (Musta taide)
Kuva-Aulanko, Taneli Eskola. 1997 ISBN 951-97527-0-6 (Finnfoto) 952-9851-10-3 (Musta taide)
Teräslintu ja lumpeenkukka: Aulanko-kuvaston muutosten tulkinta, Taneli Eskola. 1997 951-97527-3-0 (Finnfoto, nid.) 952-9851-18-9 (Musta taide, nid.)
Water lilies and wings of steel: interpreting change in the photographic imagery of Aulanko Park, Taneli Eskola . 1997 ISBN 951-558-015-3
Tamme-Laurin tapaus, Taneli Eskola. 2001 ISBN 952-9851-40-5
Sininen Altai: J. G. Granö Siperian valokuvaajana 1902-1916, Taneli Eskola ; esinekuvat: Antti Huittinen. 2002 ISBN 952-9851-43-X
Kuvan kirjoja: Suomen painettua valokuvataidetta 1966-2003, Taneli Eskola. 2003 ISBN 952-9851-52-9
Lumipilviä, Kari Holopainen ; alku- ja jälkisana Taneli Eskola, valokuvat . . Kari Holopainen, teksti Taneli Eskola, Kari Holopainen, 2003 ISBN 952-9851-49-9
Rajanylityksiä: ajan ja paikan vuoropuhelu suomalaisessa maisemavalokuvauksessa, teksti: Taneli Eskola, 2005 ISBN 952-9851-66-9
I. K. Inha: unelma maisemasta, essee: Taneli Eskola. 2006 978-952-9851-72-0
Kaivopuisto, toimitus: Mikko-Olavi Seppälä ... et al.. 2008 ISBN 978-951-9418-16-2
Löytöretki Helsinkiin: paikkoja, polkuja, puutarhoja, teksti: Julia Donner & Taneli Eskola ; valokuvat: Taneli Eskola. 2008 ISBN 978-952-468-147-6
Valon aakkoset: valokuvakirja Suomessa, Taneli Eskola. 2009 ISBN 978-951-9086-77-4
Lumen maisema: Taneli Eskola talven kuvaajana 1971-2010, valokuvat ja teksti Taneli Eskola ; toimittaja Maria Laine, 2010 ISBN 978-952-9556-68-7
Silmin kosketeltavaa: valokuvaajien kuvateoksia, Kristoffer Albrecht & Taneli Eskola. 2011 ISBN 978-952-60-0035-0
Kruunun jalokivet: Vallisaari ja Kuninkaansaari, Ove Enqvist & Taneli Eskola. 2011 ISBN 978-952-254-065-2
Espartohöyhenheinä

| Espartohöyhenheinä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Alaheimo::  Poöideae
Suku::  Neulahöyhenheinät Stipa
Laji::  tenacissima
Kaksiosainen nimi
 Stipa tenacissima  L. 
Synonyymit
 Macrochloa tenacissima (L.) Kunth 
Katso myös
   Espartohöyhenheinä Wikispeciesissä   Espartohöyhenheinä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Espartohöyhenheinä eli espartoheinä eli alfaheinä eli halfaheinä (Stipa tenacissima) on monivuotinen heinäkasvi, jota käytetään korien ja tekstiilien punomiseen ja paperin valmistukseen.
Espartohöyhenheinä kasvaa 40–70 senttimetriä korkeaksi. Sen tähkät ovat pitkät, ruskeansävyiset ja hiusmaiset.
Espartohöyhenheinä kasvaa Pohjois-Afrikassa ja Espanjan eteläosissa.
Espadrillos-kenkä.
Espartohöyhenheinästä tehdään köysiä, koreja ja keveiden kenkien, espadrillosten pohjia. Siitä on tuotettu myös erittäin hyvälaatuista paperia. Sitä käytetään myös koristekasvina Suomessa asti.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Espartohöyhenheinä eli espartoheinä (Stipa tenacissima)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q831011  Wikispecies: Stipa tenacissima  APDB: 51584  Ecocrop: 10092  EoL: 1114090  EPPO: STDTE  EUNIS: 193805  GBIF: 2704468  GrassBase: imp10164  GRIN: 35711  iNaturalist: 338643  IPNI: 423803-1  IRMNG: 11098822  ISC: 117363  ITIS: 506643  IUCN: 57471077  Observation.org: 722950  Open Tree of Life: 310453  PfaF: Stipa tenacissima  Plant List: kew-445814  PLANTS: STTE13  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:423803-1  Tropicos: 25511540  WFO: wfo-0000902919
Karin Erlandsson

| Karin Erlandsson |
| --- | --- |
 Karin Erlandsson vuonna 2017.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1978 Uusikaarlepyy
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Tuotannon kieli: ruotsi
Palkinnot
 Solveig von Schoultz -palkinto (2012)   Runeberg Junior -palkinto (2018) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Karin Erlandsson (s. 1978 Uusikaarlepyy) on suomalainen toimittaja ja kirjailija.
Erlandsson opiskeli kirjallisuustiedettä ja naistutkimusta Åbo Akademissa ja valmistui maisteriksi 2005. Vuosina 2001–2002 hän osallistui Åbo Akademin ensimmäistä kertaa järjestettyyn Litterärt skapande -kirjailijakoulutukseen. Hän on työskennellyt Ahvenanmaalla vuodesta 2006, ensin yleistoimittajana ja sitten kulttuuritoimittajana Nya Åland -lehdessä Maarianhaminassa vuodesta 2011.
Erlandssonin esikoisromaani Minkriket (suom. Minkkitarha) ilmestyi vuonna 2014 ja oli Ahvenanmaan ehdokas Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi 2015. Hän on kirjoittanut neliosaisen fantasiaromaanisarjan Taru Silmäterästä, jonka osat ovat Helmenkalastaja, Linnunkesyttäjä, Vuorikiipeilijä ja Kukistaja. Sarjan avausosa oli Arvid Lydecken -palkintoehdokkaana 2018 ja päätösosa Ahvenanmaan Pohjoismaiden neuvoston lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkintoehdokkaana. Vuonna 2021 Erlandsson sai Runeberg Junior -palkinnon teoksestaan Nattexpressen (suom. Yöjuna). Romaani Hem (suom. Koti) valittiin Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkintoehdokkaaksi vuonna 2022.
Teoksia > Ruotsiksi

Erlandsson, Karin – Gäddnäs, Katarina – Sandelin, Annika ym.: Man har sina sidor: En antologi om män, Söderströms, Helsingfors 2003, ISBN 951-52-2087-4
Sött och nött. Söderströms, Helsingfors 2012. ISBN 978-951-52-2890-1
Minkriket. Schildts & Söderströms, Helsingfors 2014. ISBN 978-951-52-3451-3
Missdåd. Schildts & Söderströms, Helsingfors 2016. ISBN 978-951-52-3797-2
Pärlfiskaren. Schildts & Söderströms 2017. ISBN 978-951-52-4656-1
Fågeltämjaren. Schildts & Söderströms, 2018. ISBN 978-951-52-4630-1
Pojken. Schildts & Söderströms, 2018. ISBN 978-951-52-4410-9
Hela himlen stormar. Fontana Media, 2018. ISBN 978-951-550-846-1
Bergsklättraren. Schildts & Söderströms, 2019. ISBN 978-951-52-4807-7
Alla orden i mig. Schildts & Söderströms, 2019. ISBN 978-951-52-4806-0
Segraren. Schildts & Söderströms, 2019. ISBN 978-951-52-4927-2
Hem.  Helsinki:  Schildts & Söderströms, 2021.  ISBN 978-951-52-5416-0
Pussel. Ålands handikappsförbund, Mariehamn 2021.
Det blå garnet. Schildts & Söderström, Helsingfors 2022. ISBN 978-951-52-5773-4
Träden tar över. Hegas, Helsingborg 2023 ISBN 978-91-89777-63-7
Tystnaden i byn. Nypon och Vilja förlag, Lund 2023 ISBN 9789179496258
Teoksia > Suomennoksia

Minkkitarha (Minkriket). Suomentanut Taija Mård. Schildts & Söderströms. 2014 ISBN 978-951-52-3426-1
Kuolonkielot (Missdåd). Suomentanut Taija Mård. Kustantamo S&S, 2016. ISBN 978-951-52-3776-7
Saarretut.  (Pojken, 2018)  Suomentanut Laura Varjola. S&S, 2018.  ISBN 978-951-52-4298-3
Yöjuna.  ((Nattexpressen, 2020) Kuvitus: Peter Bergting)  Suomentanut Anu Koivunen. S&S, 2020.  ISBN 978-951-52-5171-8
Koti.  (Hem, 2021)  Suomentanut Katariina Kallio. S&S, 2022.  ISBN 978-951-52-5707-9
Sininen lanka: mitä tiedän neulomisesta.  (Det blå garnet: en bok om att sticka, 2022)  Suomentanut Ulla Lempinen. S&S, 2022.  ISBN 978-951-52-5732-1
Helmenkalastaja.  (Pärlfiskaren, 2017)  Suomentanut Tuula Kojo. S&S, 2017.  ISBN 978-951-52-4296-9
Linnunkesyttäjä.  (Fågeltämjaren, 2018)  Suomentanut Tuula Kojo. S&S, 2018.  ISBN 978-951-52-4650-9
Vuorikiipeilijä.  (Bergsklättraren, 2019)  Suomentanut Tuula Kojo. S&S, 2019.  ISBN 978-951-52-4692-9
Kukistaja.  (Segraren, 2019)  Suomentanut Tuula Kojo. S&S, 2020.  ISBN 978-951-52-4990-6
Aiheesta muualla

Karin Erlandssonin verkkosivut
Kirjailijan ruotsinkielinen verkkosivusto
Karin Erlandsson S&S.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Paul Eriksson (jääkäri)

Paul Eriksson (31. tammikuuta 1896 Kokkola – 13. heinäkuuta 1959) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat Titus Eriksson ja Tekla Huldén. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Olga Augusta Söderströmin kanssa.
Opinnot

Eriksson kävi kuusi luokkaa Kokkolan yhteiskoulua. Viipurin upseerikokelaskurssin hän suoritti vuosina 1918 ja 1919, sotilaspedagogisen kurssin hän suoritti vuonna 1925. Eriksson oli ammatiltaan konttoristi.
Jääkäriaika

Eriksson liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 4. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Eriksson saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, jonka mukana otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella.