stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mitsubishi Space Wagon

Ensimmäisen sukupolven Mitsubishi Space Wagon
Mitsubishi Space Wagon on japanilaisen Mitsubishi Motorsin vuosina 1983–2002 valmistama tila-auto, yksi maailman ensimmäisistä mutta muita varhaisia tila-autoja pienempi. Japanissa auto tunnetaan nimellä Mitsubishi Chariot. Space Wagonissa oli yleensä 6 paikkaalähde?, Suomeen tuodussa mallissa 7. Monet Suomeen tuoduista Space Wagoneista muunnettiin Space Van -nimisiksi pakettiautoiksi lasikuituisella korotetulla katolla, joka mahdollisti vaaditun 130 cm sisäkorkeuden ja siten vapautuksen autoverosta.
Vuoden 1999 Euro NCAP -kolaritestistä Space Wagon sai tulokseksi kolme tähteä viidestä.
Space Wagon Mk.I (1983–1990)

Ensimmäisen sukupolven Space Wagonin tekniikka perustui porrasperäiseen Mitsubishi Trediaan niin, että akseliväliä kasvatettiin 18 ja korin korkeutta 16 senttimetriä. Uutuusmallin muunneltavuutta kuvasi Helsingin Sanomien Matti Jansson ainutlaatuiseksi: istuimet on muokattavissa 1–7 henkilön käyttöön, mikä mahdollistaa muun muassa takaosaan kaksi täysmittaista vuodetta etuistuimiin koskematta. Seitsemän hengen käytössä tavaratilaa jää ikkunoiden alatasoon asti mitattuna 164 litraa.
Moottorivaihtoehdot Suomessa:
1,8 l (1795 cm3) – 90 hv
1,8 l, turbodiesel (1795 cm3) – 75 hv
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mitsubishi Space Wagon Wikimedia Commonsissa
Murtovaara

Murtovaara tarkoittaa seuraavia kohteita:
Murtovaara, kylä Kuusamossa
Murtovaara, kylä Lieksassa
Murtovaara, kylä Suomussalmella
Murtovaara, talomuseo Valtimolla
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Murtovaara”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Suolampi

Suolampi  tai  Suolammi  esiintyy useiden pienten järvien tai lampien nimenä Suomessa. Näitä ovat muiden muassa:
Suolampi

Suolampi, lampi Vierumäellä Heinolassa
Suolampi, lampi Ikaalisissa
Suolampi, lampi Joutsassa lähellä Marjotapialetta
Suolampi, lampi Joutsan Marjotaipaleella lähellä Karttuulahtea
Suolampi, lampi Laukaassa Puttolan lähellä
Suolampi, lampi Kaipionpohjassa Laukaassa, eteläisempi
Suolampi, lampi Kaipionpohjassa Laukaassa, pohjoisempi
Suolampi, lampi Multialla
Suolampi, lampi Mäntyharjun Haimissa
Suolampi, lampi Mäntyharjun Kinnissä
Suolampi, lampi Mäntyharjun Tainassa
Suolampi, lampi Pieksämäellä
Suolampi, lampi Saarijärvellä
Suolampi, lampi Vesannolla
Suolampi, lampi Ylöjärvellä
Suolampi, lampi Ähtärin Heinämäellä
Suolampi, lampi Ähtärin Kelloperällä
Suolampi, lampi Ähtärin Kortteisperällä
Suolammi

Suolammi, lampi Eurassa
Suolammi, lampi Juupajoella
Suolammi, järvi Jämsän keskustaajaman itäosassa
Suolammi, järvi Jämsän Koskenpään Salosveden lähellä
Suolammi, lampi Jämsän Matokulmalla
Suolammi, lampi Jämsän Vekkulassa
Suolammi, lampi Kuhmoisten Karklammella
Suolammi, lampi Mänttä-Vilppulassa
Suolammi, lampi Kiikalassa Salossa
Noah Pallas

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Noah Pallas
Syntymäaika: 9. helmikuuta 2001 (ikä 23)
Syntymäpaikka: Helsinki, Suomi
Pelipaikka: vasen laitapuolustaja
Pituus: 173 cm
Paino: 69 kg
Lempinimi: Noxu
Seura
Seura: Vålerenga
Junioriseurat
–2019: KäPa
2020–2021: FC Honka
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2019 | KäPa | 15 | (0) |
| 2020–2021 | Honka Akatemia | 31 | (2) |
| 2022–2023 | AC Oulu | 50 | (1) |
| 2024–2025 | HJK | 23 | (1) |
| 2025– | Vålerenga | 0 | (0) |
Maajoukkue
| 2023– | Suomi | 3 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 11. tammikuuta 2025.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 4. tammikuuta 2024.
Noah Pallas (s. 9. helmikuuta 2001 Helsinki) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Norjan Eliteserienissä pelaavaa Vålerengaa. Pallas on pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja.
Seurajoukkueet

Pallas on Käpylän Pallon kasvatti, josta hän siirtyi FC Hongan kautta AC Ouluun kaudeksi 2022. KäPa:n ja Hongan Akatemian riveissä Pallas ehti pelata kausilla 2019–2021 yhteensä 46 ottelua Kakkosessa.
Pallas teki debyyttinsä Veikkausliigassa 24. huhtikuuta 2022 AC Oulun vierastappioon päättyneessä ottelussa IFK Mariehamnia vastaan. Ensimmäisellä kaudellaan Pallas pelasi yhteensä 23 liigaottelua. Ensimmäisen maalinsa Veikkausliigassa hän teki runkosarjan päätöskierroksen kamppailussa 11. syyskuuta 2022, kun AC Oulu kaatoi HIFK:n Bolt Arenalla peräti maalein 1–6.
Pallas siirtyi kaudelle 2024 Veikkausliigan hallitsevan mestarin HJK:n riveihin kolmen vuoden sopimuksella. Pallas ehti edustaa HJK:ta kuitenkin vain yhden kauden ennen siirtoaan Norjan Eliteserieniin Vålerengan joukkueeseen tammikuussa 2025.
Maajoukkue

Pallas ei ole saanut tililleen juniorimaaotteluita, mutta A-maajoukkueen mukaan hänet kutsuttiin tammikuussa 2023 harjoitusotteluihin Ruotsia ja Viroa vastaan loukkaantuneen Tuomas Ollilan tilalle. Debyyttinsä hän teki 0–1-tappioon päättyneessä ottelussa Viroa vastaan 12. tammikuuta 2023. Hän pääsi myös kentälle EM-karsintaottelussa San Marinoa vastaan kesäkuussa 2023.
Iivana Julman kuvakronikka

Aukeama kronikasta.
Iivana Julman kuvakronikka (ven. Лицевой летописный свод, Litsevoi letopisnyi svod) on suurin kokoelma historiallisia tekstejä, joita keskiajan Venäjän aikana on koottu. Ajallisesti siinä kuvataan historiallisia tapahtumia aina kristinuskon opetuksen mukaisen luomakunnan alun kuvaelmasta vuoteen 1567. Epävirallisesti se tunnetaan myös nimellä Tsaari-kirja (Царь-книга).
Käsikirjoitusten kirjoittaminen ja kokoaminen tehtiin Venäjän ensimmäisen tsaarin, Iivana IV Julman toimeksiannosta hänen kirjastonsa kehittämiseksi ja lastensa kouluttamiseksi. Kirjaimellisesti käännettynä teoksen nimi tarkoittaisi "Kasvojen kronikkaa", jolla viitataan teoksen sisältämiin miniatyyrikuviin, joita on noin 16 000 kappaletta. Teos sisältää noin 10 000 sivua ja se on jaettu kymmeneen osaan. Se on painettu lumppupaperille.
Käsikirjoitus tehtiin luultavasti vuosien 1568 ja 1576 välisenä aikana, joskin mahdollisesti työ aloitettiin jo 1540-luvun lopulla. Tsaarin luottomies Aleksei Adašev oli mukana teoksen luomisessa. Noin kymmenen munkin ja 15 kuvittajan uskotaan osallistuneen käsikirjoituksen tekemiseen.
Galleria

Abrahamin kolme enkeliä, I. osa.
Aleksios IV Angelos, III. osa.
Vasili II:n ja Maria Jaroslavnan kihlajaiset, IV. osa.
Peipsijärven taistelu 1242, V. osa.
Mihail Jaroslavitšin teloitus, VI. osa.
Dmitri Donskoin haavoittuminen Kulikovon taistelussa, VII. osa.
Iivana IV:n kruunajaiset, X. osa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Teoksen verkkoversio (venäjäksi)
Fiat 125

Fiat 125 Special 1971
Fiat 125 (1967–1973) oli italialaisen Fiatin ylemmän keskiluokan 4-sylinterinen, takavetoinen automalli, joka kilpaili muun muassa Saab 99:n kanssa.
125:n alusta pohjautui vanhempaan Fiat 1300/1500 -malliin. Auton oli muotoillut Dante Giacosa. Kori oli kehitetty pääosin pidentämällä Fiat 124:n koria. Korin matkustamo-osa ja ovet olivat samat kuin 124:ssä. Fiat 125:n perusversiossa oli 124 Special T:n moottorista kehitetty, kahdella kannen yläpuolisella nokka-akselilla varustettu 90-hevosvoimainen 1,6-litrainen moottori ja nelivaihteinen käsivalintainen vaihteisto. Fiat 125 Specialissa (125 S) oli 100 hevosvoiman moottori ja tuohon aikaan harvinainen viisivaihteinen vaihteisto. Vuonna 1970 tuli saataville automaattivaihteisto.
Fiat 125 Familiar 1977
125:n seuraaja oli Fiat 132. Fiat 125:tä valmistettiin lisenssillä vielä vuoden 1973 jälkeenkin muun muassa Etelä-Amerikassa, Puolassa (FSO 125p) ja Egyptissä.
Fiat 125 Suomessa

Tekniikan Maailma (TM 3/1968) luonnehti uutuusmallia Fiat 124 -mallin tavoin käytännöllisyyden ehdoilla muotoilluksi, arkiseksi käyttöautoksi vailla pyrkimystä edustavuuteen. Sen todettiin sopivan myös talvikäyttöön ja ison perheen tilavaksi matkustusvälineeksi. Kulmikkaasta ulkomuodosta huolimatta suuntavakavuus vaikutti hyvältä, ilmeisesti pyöränripustuksen ja jousituksen ansiosta. Erityisiä kehuja saivat levyjarrut kaikissa pyörissä, joka oli tuolloin harvinainen ratkaisu.
Suomen ajoneuvorekisterissä oli vuoden 1999 lopussa vain 30 kappaletta Fiat 125 -autoja, jotka oli rekisteröity vuosina 1968–1972. Fiatina auto oli selvästi kalliimpi (19 600 mk vuonna 1970) kuin vastaava Polski Fiat/FSO 125p (14 960 mk). FSO 125p säilyi myynnissä Suomessa vielä pitkälle 1980-luvulle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fiat 125 Wikimedia Commonsissa
Fiatin automallit
Brendan Lemieux

| Brendan Lemieux |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. maaliskuuta 1996 (ikä 28) Denver, Colorado, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Kanada  Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  185 cm
Paino:  95 kg
Seura
Seura:  HC Davos
Sarja:  National League
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2012–
Aik. seurat:  Green Bay Gamblers (USHL) Barrie Colts (OHL) Windsor Spitfires (OHL) Manitoba Moose (AHL) Winnipeg Jets (NHL) New York Rangers (NHL) Los Angeles Kings (NHL) Philadelphia Flyers (NHL) Carolina Hurricanes (NHL) Chicago Wolves (AHL)
NHL-varaus:  31. varaus, 2014 Buffalo Sabres
Brendan Lemieux (s. 15. maaliskuuta 1996) on Yhdysvalloissa syntynyt kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Sveitsin pääsarjassa National League-joukkue HC Davosissa. Hänen pelipaikkansa on laitahyökkääjä. Hän laukoo vasemmalta.
Ura > Juniorina

Lemieux liittyi kesken kauden 2012–2013 OHL:ssä pelaavaan Barrie Coltsiin aloitettuaan USHL-joukkue Green Bay Gamblersissa. Hän oli Kanadan joukkueessa mukana voittamassa kultaa Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2013. Hänet valittiin myös pelaamaan CHL Top Prospects Gamessa.
Ura > NHL

Lemieux solmi 2015 vuoden kesällä kolmivuotisen tulokassopimuksen Winnipeg Jetsin kanssa. Marraskuussa 2020 Lemieux teki New York Rangersin kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen jonka cap hit oli 1,55 miljoonaa dollaria. Maaliskuussa 2021 Rangers kauppasi Lemieuxin Los Angeles Kingsiin vaihdossa neljännen kierroksen varausvuoroon. Maaliskuussa 2023 Kings kauppasi Lemieuxin sekä 5. kierroksen varausvuoron (2024) Philadelphia Flyersiin. Vaihdossa Kings sai hyökkääjä Zack MacEwenin.
Heinäkuussa 2023 Lemieux teki vapaana agenttina Carolina Hurricanesin kanssa yhden vuoden ja 800 000 dollarin arvoisen sopimuksen.
Maaliskuussa 2024 Lemieux teki Hurricanesin kanssa yksivuotisen ja 775 000 dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Perhe

Lemieux on entisen NHL-laitahyökkääjä Claude Lemieuxin poika.
Käännös suomeksi
Viljo Vesterinen -kilta

Viljo Vesterinen-kilta ry:n logo, jota käytettiin mm. Viljo Vesterinen-harmonikkakilpailujen käsiohjelmissa 1978–1993.
Viljo Vesterinen-Kilta r.y. (V.V.-kilta) oli yhdistys, joka järjesti Viljo Vesterisen nimeä kantavia valtakunnallisia harmonikkakilpailuja vuosina 1978–1993. Jäseniä killassa oli 23, joista V.V.-kilpailun voittajia oli 16.
Viljo Vesterisen saadessa toisen palkinnon Euroopan harmonikkamestaruuskilpailussa Göteborgissa 1934 ja voittaessa pohjoismaiden harmonikkamestaruuskilpailut Tukholmassa neljä kertaa: 1934, 1936, 1938 ja 1939 (Suomi–Ruotsi-harmonikkamaaottelun henkilökohtainen voittaja Helsingissä 1943), hänen nimeään kantavia kilpailuja olisi pitänyt järjestää jo 1930-luvun lopulla ja viimeistäänkin heti sotien jälkeen. Suomen Harmonikansoittajain Liitto ry (nyk. Suomen Harmonikkaliitto Ry) ilmoitti järjestävänsä Viljo Vesterisen harmonikkakilpailun vuonna 1977, joka peruuntui vain yhden soittajan ilmoittautuessa osanottajaksi. Melodiabassoharmonikan soiton opetus oli tuolloin vasta alullaan. Siitä huolimatta standardibassoharmonikalla olisi pitänyt soittaa pakollisena kappaleena polyfoninen sävellys.
Killan perustaminen

Viljo Vesterinen-kilta ry (V.V.-kilta) perustettiin musiikinopettaja Jukka Ollilan toimesta Vesterisen perikunnan kirjallisella suostumuksella Helsingissä 16.10.1977. Säännöissä mainittiin: ”Yhdistyksen tarkoituksena on vaalia ja kehittää Viljo Vesterisen harmonikkaperinnettä järjestämällä hänen nimeään kantavia kilpailuja maassamme”. Jukka Ollila, joka valittiin V.V.-killan puheenjohtajaksi, oli kutsunut perustavaan kokoukseen Suomen harmonikkamestaruuskilpailun voittaneita soittajia. Varapuheenjohtajaksi valittiin Esko Könönen, sihteeri/rahastonhoitajaksi Paavo Tiusanen, kiltaneuvoston jäseniksi Veikko Ahvenainen, Taito Vainio ja poissaolevana Yhdysvalloissa opiskeleva Juha Silfverberg. Kunniajäseneksi kutsuttiin rouva Toini Vesterinen ja vuonna 1979 professori George de Godzinsky. Silfverbergin erottua killasta, hänen tilalleen kutsuttiin Aarre Lievonen 1981, joka valittiin myös varapuheenjohtajaksi Esko Könösen kuoleman jälkeen 1983. Tilintarkastajina toimivat arkkitehti Ylermi Salminen ja rehtori Matti Kaihovaara, jonka tilalle tuli ekonomi Olli Palonen. Varatilintarkastajina olivat viulutaiteilija Pertti Kiri ja nuottigraafikko Unto Satukangas.
Kilpailutoiminta

V.V.-kilta järjesti vuosittain Viljo Vesterisen nimeä kantavia valtakunnallisia harmonikkakilpailuja eri paikkakunnilla. Paikallisilta kulttuuritoimilta kilta edellytti ilmaisia kilpailutiloja ja kiltajäsenten matkakorvauksia julkisten kulkuneuvotaksojen mukaan. Kiltajäsenet toimivat tehtävissään ilman palkkioita. Viljo Vesterisen kilpailun voittaja kutsuttiin V.V.-killan jäseneksi ja hän sai 1. palkinnon lisäksi hopeisen jäsen-/ansiomerkin. Kilpailutuomaristoon kuuluivat kaikki killan jäsenet, mutta ennen varsinaista tuomarijäsenyyttään V.V.-kilpailun voittajan oli oltava kuunteluoppilaana kolmessa kilpailussa. Tuomariston puheenjohtajana toimi killan puheenjohtaja ja hänen estyessään varapuheenjohtaja. Arvostelu perustui aluksi pistearviointiin ja myöhemmin avoimeen keskusteluun mies- ja ääniratkaisuineen, joissa huomioitiin myös kategoriset sijoitukset. Viljo Vesterisen 75-v. muistokonsertti pidettiin Sibelius-Akatemian juhlasalissa 28.3.1982.
Kritiikkiä

Musiikin arvokilpailuissa samassa sarjassa kilpailevilta soittimilta edellytetään tiettyä ykseyttä. Myös V.V.-kiltaa perustaessaan puheenjohtaja lähti siitä, että Viljo Vesterisen kilpailut käydään 5-riviöharmonikkaa soittavien kesken. Tämä ei ollutkaan itsestään selvä asia kaikille kiltajäsenille. Säännöissä Vesterisen harmonikkaperinteen vaaliminen olisi pitänyt ilmaista tarkemmin. Helsingissä Karjalatalossa pidetyn V.V.-kilpailun jälkeen Juhani Pitkänen kirjoitti Hanuri-lehdessä 4/1979: ”... miksi pianoharmonikalla ei saa osallistua V.V.-kilpailuun … kukahan oli tämä nero, joka keksi tämän säännön ja mihin tällä pyritään?” Pj. Jukka Ollila, koulutukseltaan myös kanttori-urkuri, vastasi kirjoitukseen samassa Hanuri-lehdessä. Hänelle piano- ja 5-riviöharmonikan yhteiskilpailu samassa sarjassa oli sovittamaton yhtälö. Kysymyksessä oli valtakunnallinen arvokilpailutapahtuma, jonka tavoitteena oli spesifioitua mahdollisimman hyvin  5-riviöharmonikan kapealla alueella.
Kiltaa kritisoitiin myös Vesterisen soiton matkimisesta, johon puheenjohtaja totesi: ”Sivistynyt musiikkimaailma vaalii Puolan kansallissäveltäjän Frederik Chopinin ja Unkarin kansallissäveltäjän Franz Lisztin klassista pianonsoittoperinnettä, eikä kenellekään tule mieleen puhua matkimisesta. Heillä molemmilla oli lahjakkaita piano-oppilaita ja näillä oppilaita, joiden myötä tuo arvokas pianonsoittoperinne jatkuu kauas tulevaisuuteen asti. Kansainvälisesti katsoen – muutamia maita lukuun ottamatta – 5-riviöharmonikkaa ei juuri tunneta maailmalla, joten se tulisi julistaa suojelun kohteeksi. Sen vaaliminen ei pitäisi ketään loukata."
Viljo Vesterinen-kilpailun voittajat

Soittavat kasetilla ja CD-levyllä
1978 Erkki Ihalainen
1979 1. palkintoa ei myönnetty
1980 Arto Kivekäs
1981 Veijo Laine
1982 Jarmo Tinkala
1983 Ari Myllysaari ja Jukka Pöllänen (jaettu)
1984 Marko Könönen
1985 Jukka Lampela
1986 Ari Haatainen
1987 Mika Huusari
1988 Jari Rahkonen
1989 Tatu Kantomaa
1990 Kalle Kurvinen
1991 Markus Rauhala
1992 Heikki Jokiaho
1993 Reijo Kumpulainen, 15 v. Voitti myös yleisön äänestämän kunniapalkinnon kolme kertaa.
Yleisön äänestämän kunniapalkinnon ja hopeisen V.V.-ansiomerkin saivat myös 1978 Maija Rantanen, 1979 Marjo Suominen ja 1989 Maarit Lehtimäki.
Killan lakkauttaminen

Puheenjohtaja Jukka Ollila ilmoitti hyvissä ajoin luopuvansa killan tehtävistä. Hänet nimettiin V.V.-killan kunniapuheenjohtajaksi Aarre Lievosen ehdotuksesta. Myös kiltajäsenet Veikko Ahvenainen, Paavo Tiusanen, Taito Vainio ja Aarre Lievonen sekä postuumina Esko Könönen nimettiin kunniajäseniksi. Koska kiltajäsenillä ei ollut halukkuutta yhdistyksen johtotehtäviin, päätettiin 16 vuotta kestänyt Viljo Vesterisen nimeä kantavan killan toiminta lopettaa 13.3.1994. Killan arkisto, pöytä- ja tilikirjat sekä muu materiaali luovutettiin Suomen Harmonikkaliitolle, jonka ensimmäiseksi kunniajäseneksi Viljo Vesterinen oli nimetty vähän ennen kuolemaansa pj. Martti Jäppilän, sihteeri Esko M.K. Koskisen ja Jukka Ollilan toimesta vuonna 1961.
Kuva Viljo Vesterinen -kilta ry:n perustavasta kokouksesta Jukka Ollilan kotona Helsingissä 16.10.1977. Kuvassa vas. Varapj. Esko Könönen, kunniajäsen rva Toini Veserinen, pj. Jukka Ollila ja sihteeri-rahastonhoitaja Paavo Tiusanen. Takana vas. Veikko Ahvenainen ja Taito Vainio. Kuvaaja Peter Hamberg.
Viljo Vesterinen 1930-luvulla
Itä-Suomen lääni

| Itä-Suomen lääni |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Pääkaupunki:  Mikkeli
Viimeinen maaherra:  Pirjo Ala-Kapee
Historialliset maakunnat:  Karjala Savo Häme
Pinta-ala ilman merialueita :  60 719,44 km² 4:nneksi suurin 2009
– maa:  48 520,09 km²
– sisävesi:  12 199,35 km²
Väkiluku :  569 832 kolmanneksi suurin 2009
Väestötiheys:  11,74 as./km²
Itä-Suomen lääni (ruots. Östra Finlands län) oli vuodesta 1997 vuoteen 2009 yksi Suomen lääneistä.  Läänin naapurit olivat Etelä-Suomen lääni, Länsi-Suomen lääni, Oulun lääni ja Venäjä. Läänin pääkaupunki oli Mikkeli ja väkiluvultaan suurin kaupunki Kuopio.
Vuoden 1997 lääniuudistuksessa Itä-Suomen lääni luotiin yhdistämällä Mikkelin lääni (lukuun ottamatta Heinolaa ympäristöineen, joka kuului Etelä-Suomen lääniin), Kuopion lääni ja Pohjois-Karjalan lääni.
Valtion aluehallintoa läänin alueella hoitaa nykyään Itä-Suomen aluehallintovirasto.
Hallinto

Itä-Suomen lääninhallitus oli seitsemän ministeriön ohjaama valtion aluehallintoviranomainen. Lääninhallituksen tehtävä oli edistää läänin asukkaiden hyvinvointia ja tukea kuntia peruspalveluiden järjestämisessä ja kehittämisessä.
Lääninhallituksen palvelupisteet sijaitsivat Mikkelissä, Joensuussa ja Kuopiossa, jotka olivat Mikkelin, Pohjois-Karjalan ja Kuopion läänien pääkaupungit.
Maakunnat

Itä-Suomen lääni oli jaettu 3 maakuntaan:
Pohjois-Karjala (Norra Karelen)
Pohjois-Savo (Norra Savolax)
Etelä-Savo (Södra Savolax)
Kunnat 2009 (kaupungit lihavoitu)

Itä-Suomen lääni jakautui vuonna 2009 54 kuntaan.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   Enonkoski   Heinävesi   Hirvensalmi   Iisalmi   Ilomantsi   Joensuu   Joroinen   Juankoski   Juuka   Juva   Kaavi  |   Kangasniemi   Karttula   Keitele   Kerimäki   Kesälahti   Kitee   Kiuruvesi   Kontiolahti   Kuopio   Lapinlahti   Leppävirta  |   Lieksa   Liperi   Maaninka   Mikkeli   Mäntyharju   Nilsiä   Nurmes   Outokumpu   Pertunmaa   Pieksämäki   Pielavesi  |   Polvijärvi   Punkaharju   Puumala   Rantasalmi   Rautalampi   Rautavaara   Ristiina   Rääkkylä   Savonlinna   Siilinjärvi   Sonkajärvi  |   Sulkava   Suonenjoki   Tervo   Tohmajärvi   Tuusniemi   Valtimo   Varkaus   Varpaisjärvi   Vesanto   Vieremä  |
Läänin asukasluvultaan suurimmat kunnat olivat lakkautusvuonna 2009:
Kuopio, 92 642
Joensuu, 72 718
Mikkeli, 48 697
Savonlinna, 27 746
Varkaus, 22 948
Iisalmi, 22 168
Siilinjärvi, 20 965
Pieksämäki, 20 156
Kontiolahti, 13 676
Lieksa, 12 790
Kuntamuutokset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Anttola (liitetty 2001 Mikkeliin)  Eno (liitetty 2009 Joensuuhun)  Haukivuori (liitetty 2007 Mikkeliin)  Jäppilä (liitetty 2004 Pieksänmaahan)  Kangaslampi (liitetty 2005 Varkauteen)  |  Kiihtelysvaara (liitetty 2005 Joensuuhun)  Mikkelin mlk (liitetty 2001 Mikkeliin)  Pieksämäen mlk (liitetty 2004 Pieksänmaahan)  Pieksänmaa (liitetty 2007 Pieksämäkeen)  Pyhäselkä (liitetty 2009 Joensuuhun)  |  Savonranta (liitetty 2009 Savonlinnaan)  Tuupovaara (liitetty 2005 Joensuuhun)  Vehmersalmi (liitetty 2005 Kuopioon)  Virtasalmi (liitetty 2004 Pieksänmaahan)  Värtsilä (liitetty 2005 Tohmajärveen)  |
Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Juankoski (liitetty 2017 Kuopioon)  Karttula (liitetty 2011 Kuopioon)  Kerimäki (liitetty 2013 Savonlinnaan)  Kesälahti (liitetty 2013 Kiteeseen)  |  Maaninka (liitetty 2015 Kuopioon)  Nilsiä (liitetty 2013 Kuopioon)  Pertunmaa (liitetty 2025 Mäntyharjuun)  Punkaharju (liitetty 2013 Savonlinnaan)  Ristiina (liitetty 2013 Mikkeliin)  |  Suomenniemi (liitetty 2013 Mikkeliin; entistä Etelä-Suomen lääniä)  Valtimo (liitetty 2020 Nurmekseen)  Varpaisjärvi (liitetty 2011 Lapinlahteen)  |
Maaherrat

Pirjo Ala-Kapee oli Itä-Suomen läänin maaherra läänin koko olemassaolon ajan.
Vaakuna

Itä-Suomen läänin vaakuna luotiin yhdistämällä Karjalan ja Savon historiallisten maakuntien vaakunat. Kilven päällä oli herttuakunnan kruunu johdettuna Karjalan vaakunasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itä-Suomen lääni Wikimedia Commonsissa
| n k Suomen läänit (1634–2009) |
| --- | --- |
1634–1917:  Hämeen lääni (1831–1997)  Kuopion lääni (1831–1997)  Kymenkartanon ja Savon lääni (1747–1775)  Kymenkartanon lääni (1775–1831)  Käkisalmen lääni (1634–1721)  Mikkelin lääni (1831–1997)  Oulun lääni (1775–2009)  Pohjanmaan lääni (1634–1775)  Savon ja Karjalan lääni (1775–1831)  Savonlinnan ja Kymenkartanon lääni (1721–1747)  Turun ja Porin lääni (1634–1997)  Uudenmaan lääni (1831–1997)  Uudenmaan ja Hämeen lääni (1634–1831)  Vaasan lääni (1775–1997)  Viipurin ja Savonlinnan lääni (1634–1721)  Viipurin lääni (1812–1945) 
1917–1997:  Ahvenanmaan lääni (1918–2009)  Hämeen lääni (1831–1997)  Keski-Suomen lääni (1960–1997)  Kuopion lääni (1831–1997)  Kymen lääni (1945–1997)  Lapin lääni (1938–2009)  Mikkelin lääni (1831–1997)  Oulun lääni (1775–2009)  Petsamon lääni (1921–1921)  Pohjois-Karjalan lääni (1960–1997)  Turun ja Porin lääni (1634–1997)  Uudenmaan lääni (1831–1997)  Vaasan lääni (1775–1997)  Viipurin lääni (1812–1945) 
1997–2009:  Ahvenanmaan lääni (1918–2009)  Etelä-Suomen lääni (1997–2009)  Itä-Suomen lääni (1997–2009)  Lapin lääni (1938–2009)  Länsi-Suomen lääni (1997–2009)  Oulun lääni (1775–2009) 
 Suomen myöhemmälle alueelle ulottuneet Ruotsin läänit ja Venäjän kuvernementit: Västernorrlandin lääni (1634–1638)  Västerbottenin lääni (1638–1809)  Pietarin kuvernementti (1721–1744)  Viipurin kuvernementti (1744–1812)
Dominik Simon

| Dominik Simon |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. elokuuta 1994 (ikä 30) Praha, Tšekki
Kansalaisuus:   Tšekki
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  86 kg
Pelinumero:  49
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2012–
Aik. seurat:  HC Litomerice (Tšekki I) HC Sparta Praha (ČEL) HC Plzeň (ČEL) WBS Penguins (AHL) Calgary Flames (NHL) Stockton Heat (AHL) Pittsburgh Penguins (NHL) Anaheim Ducks (NHL) HC České Budějovice (ČEL)
NHL-varaus:  137. varaus, 2015 Pittsburgh Penguins
KHL-varaus:  4. varaus, 2015 Lokomotiv Jaroslavl
Dominik Simon (s. 8. elokuuta 1994 Praha, Tšekki) on tšekkiläinen jääkiekkoilija. Simon on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös keskellä.