stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Meidän Mirri

| Meidän Mirri> Katie the Kitten |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Byron ja Kathryn Jackson
Kuvittaja:  Alice ja Martin Provensen
Kieli:  englanti
Genre:  lastenkirjallisuus
Julkaistu:  1952
Suomennos
Suomentaja:  Lea Karvonen
Kustantaja:  Tammi
Ulkoasu:  kovakantinen
Sivumäärä:  24
ISBN:  951-30-0010-9
Sarja: Tammen kultaiset kirjat 1
Seuraava:  Pörri, pieni ankanpoika
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Meidän Mirri on alun perin vuonna 1952 julkaistu Tammen kultaiset kirjat -lastenkirjasarjan ensimmäinen osa, josta on tullut erittäin suosittu. Tästä Kathryn ja Byron Jacksonin kirjoittamasta sekä Alice ja Martin Provensenin kuvittamasta tarinasta on vuonna 2006 otettu Suomessa jo 13. painos. Kirjan suomentajaksi on merkitty Lea Karvonen. Karvonen on kuitenkin vain Tammen käyttämä nimimerkki, jonka takana toimi usea eri henkilö. Kirjan todellinen suomentaja ei siis ole tiedossa. Alkuperäinen englanninkielinen Katie the Kitten -kirja julkaistiin jo vuonna 1949, Little Golden Books -lastenkirjasarjassa.
Kathryn ja Byron Jacksonin teoksiin kuuluu myös muun muassa Tammen kultaiset kirjat -sarjan 17. kirja, Hiekkarannalla. Kathryn Jacksonin käsialaa on myös esimerkiksi sarjan 147. kirja, Luiseva puiseva leijona. Byron Jackson on kirjoittanut puolestaan muun muassa sarjan kolmannen kirjan Pikku Viu Viu. Alice ja Martin Provensen ovat kuvittaneet useita muitakin Tammen kultaisia kirjoja.
Juoni

Kirja keskittyy kuvaamaan pienen kissanpennun elämää yhden lyhyen valveillaolohetken aikana. Tarinan kahdellatoista sivulla on kullakin yksi kuva, johon liittyy yleensä noin kaksi riviä tekstiä. Koko tarina on kerrottu preesensissä.
Kirjan ensimmäisellä sivulla esitellään kirjan päähenkilö, meidän Mirri, joka nukkuu vanhassa hatussa eteisen lattialla. Seuraavilla sivulla Mirri herää, kiipeää tuolille ja huitaisee ilmassa surisevia kärpäsiä. Tämän jälkeen Mirri menee keittiöön, jossa se säikäyttää koiran, mutta joutuu itse pienen hiiren säikäyttämäksi ja pakenee ulos.
Myös ulkona Mirri kohtaa monia seikkailuja. Piilouduttuaan pensaan alle se havaitsee sammakon, jota se lähtee jahtaamaan. Saalistus kuitenkin päättyy epäonnisesti. Haisteltuaan kukkasia Mirri yrittää myös kiivetä puussa olevaan linnunpesään, pyydystää mehiläisen sekä oman häntänsä. Pudottuaan penkiltä vesisankoon ja kuivattuaan itsensä Mirri pyytää naukuen ruoakseen maitoa, jonka se litkii taitavasti. Tarina päättyy onnellisesti, kun maidon juotuaan Mirri nukahtaa uudelleen hattuun.
Quintus Curtius Rufus

| Quintus Curtius Rufus |
| --- | --- |
 Inkunaabeli Curtiuksen Historiae Alexandri Magni Macedoniksen italiankielisestä käännöksestä.
Henkilötiedot
Syntynyt: ?
Kuollut: 53 African provinssi
Kansalaisuus:  Rooman valtakunta
Ammatti:  poliitikko
Kirjailija
Tuotannon kieli: latina
Aikakausi:  ensimmäinen vuosisata
Tyylilajit:  historia
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Antiikin suuri sotapäällikkö Aleksanteri Suuri, jota Quintus Curtius Rufuksen ainoa säilynyt teos Historiae Alexandri Magni Macedonis käsittelee.
Quintus Curtius Rufus (k. 53) oli roomalainen historioitsija, joka kirjoitti ensimmäisellä vuosisadalla. Hänen henkilöllisyytensä ja elinaikansa ovat aiheuttaneet kiistoja. Hän kuitenkin kirjoitti keisariaikana ja todennäköisesti Claudiuksen kaudella. Curtius oli luultavasti tunnettu myös poliitikkona ja sotilaana, ja tärkein lähde hänen elämästään on Tacituksen Annaalit.
Curtiuksen ainoa edes osittain nykypäivään säilynyt teos on kymmenen kirjaa käsittävä Aleksanteri Suuren elämäkerta Historiae Alexandri Magni Macedonis. Siitäkin kaksi ensimmäistä kirjaa ovat kadonneet eivätkä loput kahdeksan ole täydellisiä. Siitä tunnetaan nykyään 123 käsikirjoitusta, ja se on ainoa latinaksi kirjoitettu Aleksanterin elämäkerta. Curtius käytti teoksensa lähteenä muun muassa Kleitarkhosta ja kirjoitti sensaatiohakuisesti ja tunteisiin vetoavasti. Henkilöistä ja paikoista hän kirjoitti usein lyhyesti ja yleensä yliampuvasti. Teosta onkin kuvailtu jopa ”historialliseksi fiktioksi”, vaikka sitä arvostettiin suuresti keskiajalla ja renessanssin aikaan.
Henkilö > Elämäkerta

Oletettavasti Historiae Alexandri Magni Macedoniksen kirjoittaja oli poliitikkona ja sotilaana tunnettu Curtius. Tärkein lähde hänen elämästään on Tacituksen Annaalit (11.20). Curtius oli eräiden väitteiden mukaan gladiaattorin poika, ja alhaisen syntyperänsä takia hän loi luultavasti uransa armeijassa ennen siirtymistään politiikkaan. Nuorena miehenä hän liittyi African kvestorin seurueeseen. Hadrumentumin kaupungissa Curtiukselle ilmestyi näyssä ylimaallinen naishahmo, joka ennusti Curtiuksen palaavan Africaan sen prokonsulina. Curtius rohkaistui tästä ja lähti Roomaan, jossa hänet valittiin kvestoriksi. Curtiuksen tiedetään olleen preettorina Tiberiuksen ollessa keisarina. Preettorin virkaa haki myös moni Curtiusta ylhäisempää sukua oleva henkilö. Tiberius ei pitänyt tätä ongelmana, ja hän kommentoi Curtiuksen alhaista syntyperää sanomalla:
»Curtius Rufus näyttää minusta olevan oma isänsä» 
(Tiberius )
Roomalainen virkamiesura seurasi yleensä perinteistä cursus honorumia, mutta Curtiuksen preettorinviran ja konsulikauden välillä oli kuitenkin epätavallisen pitkä aika. Tätä on selitetty sillä, että Curtiuksen tukija oli luultavasti Tiberiuksen pretoriaaniprefekti Sejanus. Sejanus menetti kuitenkin asemansa vuonna 31, ja Curtius pääsi etenemään urallaan vasta Claudiuksen noustua keisariksi. Ilmeisesti Curtius kirjoitti Historiae Alexandri Magni Macedoniksen vuosina 31–41. Claudiuksen noustua keisariksi Curtius nimitettiin konsuliksi lokakuussa 43. Myöhemmin hän toimi myös maaherrana Germania Superiorissa, ja hänelle myönnettiin ornamenta triumphalia germaaneja vastaan saadusta voitosta vuonna 47 tai 48. Lopulta hänet nimitettiin African provinssin prokonsuliksi. Hän kuoli vuonna 53.
»Hän eli hyvin vanhaksi, ja oli esimiehiään kohtaan hapan mutta imarteleva, alempiaan kohtaan ylimielinen, ja vertaistensa seurassa hankala» 
(Tacitus, Keisarillisen Rooman historia 11.21. Suomentanut Iiro Kajanto)
Curtius saattoi olla kotoisin Valentiasta Provencesta, sillä vuodelle 88 ajoitetusta piirtokirjoituksesta selviää, että eräs Q. Curtius Rufus toimi silloin paikallisena virkamiehenä (duovir).
Historiae Alexandri Magni Macedonis > Yleistä

Historiae Alexandri Magni Macedonis on ainoa nykyaikaan säilynyt latinaksi kirjoitettu Aleksanterin elämäkerta. Teos on säilynyt jopa 123:na eri käsikirjoituksena, joista vanhin on 800-luvulta. Kaikki käsikirjoitukset ovat kuitenkin huonokuntoisia, ja ne perustuvat samaan alkuperäistekstin, joka on sekin ollut epätäydellinen. Säilyneen version tekstissä on useita aukkoja, ja teoksen kaksi ensimmäistä kirjaa puuttuvat kokonaan. Teoksen alun puuttumisen takia teoksen alkuperäinen nimi ja tarkoitus eivät ole selvillä, ja jopa kirjoittajan oikea nimi jää epävarmaksi. Tärkeimmissä säilyneissä käsikirjoituksissa teoksen kirjoittajaksi kerrotaan kuitenkin Curtius Rufus, ja myös praenomen Quintus mainitaan kaikissa paitsi yhdessä versiossa.
Eri käsikirjoituksissa teoksen nimeksi annetaan Historiae, Historiae Alexandri Magni Macedonis tai Historiae Magni Macedonis Alexandri.
Historiae Alexandri Magni Macedonis > Vaikutus eri aikakausina

Curtiuksen Historiaen säilyminen nykypäivään on arvoitus. Kukaan keisariajan tai myöhäisantiikin kirjoittaja, kriitikko tai historioitsija ei viittaa Curtiuksen teokseen. Muita nykypäivään säilyneitä Aleksanteri-historioitsijoita, Arrianosta, Diodorosta, Trogusta ja Plutarkhosta siteerataan muissa antiikin aikaisissa lähteissä.
Mielipiteet Curtiuksen teoksesta ovat vaihdelleet jyrkästi vuosisatojen aikana. Keskiajalla ja renessanssin aikana sitä pidettiin suuressa arvossa. 1180-luvulla Gautier de Châtillon kirjoitti Curtiuksen perusteella oman latinankielisen eepoksen Alexandreis. Vuonna 1230 Rudolf von Ems kirjoitti Aleksanterin elämästä runomuotoisen version, joka perustui Curtiuksen teokseen, ja vuonna 1250 piispa Philip Walter laati oman Curtiukseen perustuneen Alexandreisin. 1300-luvulla useat italialaiset humanistit käyttivät Curtiusta lähteenään ja ihailivat hänen tyyliään. Kerrotaan myös, että Aragonian kuningas Alfonso V parantui luettuaan Curtiuksen teoksen. Curtius olikin Pohjois-Italian ruhtinaiden suosiossa. Curtiuksen teos käännettiin vuonna 1348 italiaksi. 1400-luvulla etsittiin täydellistä versiota Curtiuksen teoksesta, ja vuonna 1426 kardinaali Nicolaus Cusanus luulikin löytäneensä version, jossa oli Curtiuksen kadonnut ensimmäinen kirja. Kävi kuitenkin ilmi, että kirjaan oli lisätty sivu jostain toisesta kirjasta. Vindelinus Spirensis julkaisi Historiae Alexandri Magni Macedoniksen editio princepsin Venetsiassa vuonna 1470 tai 1471.
Curtiuksen teos oli suosittu, ja se julkaistiin uudelleen vuosina 1472, 1475 ja 1481. Teoksesta ilmestyi uusia korjattuja laitoksia 1500-luvulla. Johannes Freinsheimin vuonna 1648 julkaisemalla versiolla oli suuri vaikutus tiedeyhteisöön, ja Freinsheim laati saatavilla olevista lähteistä Curtiuksen kahden ensimmäisen kirjan rekonstruktion. Hän korjaili myös tekstissä olleita aukkoja ja lisäsi teokseen omat kommenttinsa. Freinsheimin korjaukset ja lisäykset otettiin mukaan myös moneen myöhempään julkaisuun. 1800-luvulla teoksesta ilmestyi useita versioita.
Nykypäivään säilyneistä 123 käsikirjoituksesta viittä pidetään nykyään parhaimpina. Edmund Hedicke kokosi vuonna 1867 Curtiuksen tekstistä version, joka koostui viidestä eri käsikirjoituksesta.
Curtius joutui kritiikin kohteeksi 1900-luvulla. Esimerkiksi Tarn piti Curtiusta ”lahjakkaana amatöörinä”. Hänen mukaansa Curtius käytti lähteitään huolimattomasti. Curtiuksen teos on leimattu sensaatiohakuiseksi, jopa ”historialliseksi fiktioksi”. Toisaalta Curtius kertoo viidennessä kirjassaan kirjoittavansa historiaa ja kommentoi vielä historiografian tekniikkaa.
Historiae Alexandri Magni Macedonis > Curtiuksen tyyli

Curtiuksen tyyli on saanut vaikutteita retoriikasta, ja hänen tekstinsä on sensaationhakuista ja tunteisiin vetoavaa. Hän pitää myös eksoottisista ja kaukaisista asioista. Curtiuksen teoksessa on useita joukkokohtauksia ja kohtauksia, joissa väkijoukot tai sotilaat joutuvat paniikkiin, ja hän pitää myös vastakohdista ja ironisista käänteistä.
Curtius kuvaa henkilöitä ja paikkoja usein lyhyesti, ja yleensä kuvaukset ovat yliampuvia tai täysin vääriä. Esimerkiksi Parmenionista Curtius kertoo, että ”hän oli saavuttanut paljon ilman Aleksanteria, mutta Aleksanteri ei ollut saavuttanut mitään ilman Parmenionia”. Curtius kertoo itse yhdeksännessä kirjassaan (9.1.34), että hän on ottanut lähteistään enemmän asioita kuin mitä itse uskoo todeksi. Hän valitsee aina romanttisimman, liioitelluimman tai pateettisimman materiaalin. Maantieteestä hän kirjoittaa surkeasti mutta kuvailee kauniita maisemia ja luonnon erikoisuuksia hyvin. Taistelukuvaukset ovat epäselviä, jopa käsittämättömiä. Curtius kuvaa kuitenkin mielellään itämaista loistoa ja prameutta. Hänen teoksessaan on lisäksi enemmän puheita kuin kaikissa muissa Aleksanteria käsittelevissä teoksissa yhteensä.
Curtiuksen teoksessa on useita rasistisia kuvauksia: esimerkiksi persialaiset kuvataan naismaisiksi, ja jopa heidän naisensa ovat urhoollisempia kuin miehet. Skyyttejä Curtius pitää vähän parempina, sillä heillä kerrotaan olevan jonkin verran älyä ja jotkut jopa kykenevät harjoittamaan filosofiaa. Myös kreikkalaisista annetaan huono kuva.
Curtiuksen teosta ei pysty ajoittamaan tyylin perusteella varmasti. Curtiuksen käyttämät lauserakenteet ja muut tyylipiirteet viittaavat kuitenkin ensimmäisen vuosisadan alkuun tai puoliväliin.
Historiae Alexandri Magni Macedonis > Curtiuksen kuva Aleksanterista

Curtius antaa Aleksanterista ristiriitaisen kuvan, mutta tämä epäjohdonmukaisuus on peräisin hänen käyttämistään lähteistä. Muiden vulgata-lähteiden tavoin Curtiuksen Aleksanteri on nuori kuningas, jonka toistuva hyvä onni turmelee. Neljännessä kirjassa Ammonin papit tervehtivät Aleksanteria Juppiterin poikana, koska hän määrää heidät tekemään niin. Viidennessä kirjassa Aleksanteri alkaa omaksua itämaisia tapoja, ja kuudennessa hän joutuu eunukki Bagoaan pauloihin, viettää yön amatsonien kuningattaren kanssa ja alkaa käyttää persialaisia vaatteita. Seitsemännessä kirjassa hän murhauttaa Parmenionin, kahdeksannessa hän murhaa Kleitoksen ja teloituttaa Kallistheneen.
Curtius kuvaa myös Aleksanterin hyviä puolia. Hän muun muassa suree aidosti Dareioksen vaimon kuolemaa ja kunnioittaa Dareioksen äitiä Sisigambista. Curtius kuvaa myös Aleksanterin urhoollisuutta, ja viimeisessä kirjassa hän antaa Aleksanterista myönteisen kuvan.
Vaikutus taiteessa

Curtius antoi luultavasti Aleksanterin taruelämäkerran lisäksi herätteen 1500-luvulla eläneen Paolo Veronesen maalaukseen, jossa Aleksanteri Suuri ottaa vastaan kukistetun Dareios III:n perheen Issoksen taistelun jälkeen. Charles Le Brun maalasi taulun samasta aiheesta 1600-luvulla, ja toisessa hänen maalauksessaan Aleksanteri saapuu Babyloniin. Curtiuksen teos on ainoa, jossa tämä tapahtuma kuvataan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Quintus Curtius Rufus: Historiae Alexandri Magni (latinaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5  6  7  8 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Rooman keisari Claudius, jonka hallituskaudella Curtius Rufus luultavasti eli.
Keisari Tiberius, jonka hallituskaudella Curtius Rufus aloitti uransa.
Aleksanteria vastaan kapinoineen Spitameneen vaimo tuo miehensä pään Aleksanterille. Tämä tapahtuma esiintyy vain Curtiuksen teoksessa (8.3.2–15) ja niin sanotussa Metzin epitomissa. Kaiverrus vuodelta 1696.
Aragonian kuningas Alfonso V, jonka kerrotaan parantuneen luettuaan Historiae Alexandri Magni Macedoniksen.
Ptolemaios Lagoksen poika. Hän oli Aleksanteri Suuren sotapäällikkö, ja hänestä tuli Aleksanterin kuoleman jälkeen Egyptin kuningas. Ptolemaios kirjoitti vanhoilla päivillään Aleksanterin elämäkerran, jota Curtius ilmeisesti käytti lähteenään.
Paolo Veronesen maalaus (1565–1570), jossa Aleksanteri Suuri ottaa vastaan Dareios III:n perheen.
Charles Le Brun, Aleksanteri Suuri saapuu Babyloniin, 1664.
Helsingin villikanit

Helsinkiläinen villiintynyt kani.
Helsingin villikanit, puhekielessä citykanit, ovat pääkaupunkiseudulla vapaiksi päästettyjä tai karanneita lemmikkikaneja (Oryctolagus cuniculus) ja niiden jälkeläisiä, jotka elävät luonnossa villiintyneenä vieraslajina. Ensimmäiset havainnot villiintyneistä kaneista tehtiin 1980-luvun puolivälissä, ja populaatio alkoi levitä 2000-luvun alussa poikkeuksellisen lämpimien talvien ansiosta. Metsästyksen ja ankarampien talvien vuoksi villikanien kannan kasvu on taittunut tai määrä jopa vähentynyt 2010-luvulla, mutta ilmeisesti kanta on muodostunut pysyväksi.
Kaneja on pidetty haitallisina, koska ne saattavat syödä puistojen koristekasveja ja siirtolapuutarhurien hyötykasveja. Kaniinit voivat myös kaivaa käytäviä tie- ja ratavalleihin. Lisäksi niiden on pelätty levittävän loisia ja sairauksia. Toisaalta kaneja on pidetty myös osana nykyistä kaupunkiluontoa. Helsingin eläinsuojeluyhdistys on vaatinut kaninpyynnin lopettamista ja arvostellut mediaa villikaniongelman paisuttelusta.
Villiintyneiden kanien yhdyskuntia tavataan Suomessa aina Oulun korkeudelta ja myös kaupunkien ulkopuolelta. Pääkaupunkiseudun lisäksi niistä on haittaa Turussa, Vaasassa, Tuusulassa ja Mäntyharjulla.
Vaikutukset ympäristöön

Helsingin yliopiston kasvitieteellisille puutarhoille Kaisaniemessä ja Kumpulassa on haittaa kaneista ja myös rusakoista, sillä ne syövät hyöty- ja koristekasveja ja ne vahingoittavat ja lumitalvina saattavat jopa tappaa suuriakin puita jyrsimällä niiden tyviä kuorettomiksi. Samoja ongelmia on ollut siirtolapuutarhoissa ja puistoissa, sekä Viikissä sijaitsevilla yliopiston koeviljelmillä. Malmin ja Hietaniemen hautausmailla kanit ja jänikset ovat julkisten istutusten lisäksi nakerrelleet omaisten kukkia. Kanit ovat myös kaivaneet koloja joihinkin tie- ja ratavalleihin. Vuonna 2015 Helsingin Arabianrannassa havaittiin kanien pureskelevan rikki pysäköityjen autojen johtoja ja letkuja.
Kasvaneen kanikannan vuoksi punkit ja täit ovat yleistyneet ja riski sairastua borrelioosiin tai jänisruttoon noussut. Kanien raadoista on havaittu kanitäitä, jotka levittävät jänisruttoa. Kanikanta on myös todennäköisesti lisännyt puutiaisten määrää. Kaneista ei kuitenkaan löytynyt puutiaisaivotulehdusta aiheuttavaa virusta tutkimuksessa, jossa Helsingin yliopiston virologian tutkijat analysoivat lähes 300 kantakaupungin alueelta vuosina 2008–2010 pyydetyn kanin verinäytteet.
Helsingin kaupungin rakennusviraston luontoasiantuntija arvioi vuonna 2010, että kanit aiheuttavat kustannuksia kaupungille puolen miljoonan euron edestä vuosittain. Metsästykseen kuluu noin 300 000 euroa vuodessa. Yhteensä kanintorjuntaan on käytetty yli 1,19 miljoonaa euroa vuosina 2009–2012, minkä lisäksi rahaa on laitettu myös välittömään kasvien suojaamiseen ja aitaamiseen. Helsingin eläinsuojeluyhdistyksen mukaan suuri osa kantakaupungin aroista istutuksista on jouduttu jo suojaamaan jänisverkoilla, joten uusia kanituhoja ei juurikaan havaittu vuonna 2010.
Metsästys ja vahinkojen torjunta

Suomen metsästyslaissa villikani on määritelty riistaeläimeksi, jota saa metsästää 1. syyskuuta – 31. maaliskuuta välisenä aikana. Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos (RKTL) on tilastoinut Suomessa metsästettyjen kanien määriä. Määrä oli suurimmillaan vuonna 2009, jolloin koko maassa metsästettiin 3 900 kania. Vuosina 2010 ja 2011 saalis oli romahtanut 1 200 kaniin vuodessa.
Helsingissä kanien metsästys alkoi ensin poikkeuslupien turvin Kaisaniemen ja Kumpulan kasvitieteellisissä puutarhoissa metsästyskaudella 2005–2006. Nykyisin Helsingin julkisten viheralueiden kanien hävittämisestä huolehtii ensisijaisesti kaupungin rakentamispalvelu Stara. Staran projektipäällikön mukaan kanikannan kasvu on saatu loppumaan, kantaa on pystytty harventamaan ja metsästystä aiotaan jatkaa. Metsästyskaudella 2011–2012 Helsingin seudulla metsästettiin noin 800 kania ja metsästyskaudella 2012–2013 saalis jäänee samalle tasolle. Metsästetyt kanit myydään Korkeasaaren eläintarhaan petoeläinten ruuaksi muutaman euron kappalehintaan.
Kanien metsästyksessä käytetään monia eri menetelmiä. Aluksi välineenä olivat jousimetsästyksen harrastajien jouset. Nykyisin yleisempiä tapoja ovat öisin tapahtuva pitkäverkkopyynti ja ympärivuorokautinen loukkupyynti. Vuodesta 2008 Helsingin kaupungin rakentamispalvelu on hyödyntänyt kanien metsästyksessä frettejä eli kesyhillereitä. Frettejä laitetaan kanijahtiin vilkkailla paikoilla keskustan puistoissa, missä ampuminen tai loukuttaminen ei ole mahdollista. Fretti tunkeutuu kanien kaivamiin koloihin ja ajaa kanit koloistaan ulkona odottaviin verkkoihin. Menetelmä toimii tehokkaimmin talvella, jolloin kasvillisuus on lakastunut ja kanit oleilevat enimmäkseen pesäkoloissaan. Fretit saalistavat pareittain omistajansa ja kaupungin työntekijöiden valvonnassa. Frettejä käytetään noin 7–8 tuntia päivässä, ja sinä aikana ne voivat saada kiinni parikymmentä kania.
Kanien aiheuttamia haittoja voidaan torjua muutenkin kuin metsästämällä, esimerkiksi suojaamalla kasveja verkoilla ja valitsemalla sellaisia koristekasveja, jotka eivät maistu jäniseläimille. Lisäksi pedot säätelevät kanikannan kokoa. Kaupunkikanien on otaksuttu houkutelleen muun muassa huuhkajat ja ketut kantakaupungin alueelle, aivan ydinkeskustaan asti. Helsingin kettukanta saattaakin olla jo yli sata yksilöä. Kettujen lisäksi kanit kiinnostavat muun muassa kärppää.
Myönteisiä näkemyksiä

Villikaneihin suhtauduttiin aluksi melko välinpitämättömästi, jopa suojelevasti. Esimerkiksi vuonna 2001 Helsingin kaupungin silloinen ympäristönsuojelupäällikkö arvioi, että kaneista ei tulisi olemaan välitöntä haittaa. Koska villikanien runsastumisesta ja haitoista ei ollut Suomessa aiempaa kokemusta, ja eläimet olivat eläneet jo melko pitkään rajallisella alueella aiheuttamatta mitään ongelmia, niiden hävittämistä ei osattu pitää tarpeellisena. Myöhemmin kanien vallatessa uusia elinalueita, paikalliset asukkaat ovat aluksi pitäneet niitä ”söpöinä pikku otuksina”. Vasta kun eläinten aiheuttamat haitat alkoivat näkyä, osa asukkaista alkoi vaatia toimenpiteitä kanien hävittämiseksi.
Helsingin eläinsuojeluyhdistys on useissa tiedotteissaan vaatinut kaninpyynnin lopettamista ja huomauttanut, että istutusten suojaus verkoilla on kestävä ja metsästystä huomattavasti edullisempi tapa torjua kanituhoja. Citykanien on katsottu jo vakiintuneen osaksi kaupunkiluontoa. Lisäksi yhdistys on syyttänyt mediaa kanien aiheuttamien tuhojen paisuttelusta ja toivonut kohtuutta niitä koskevaan uutisointiin. Kaniuutisointia on arvostellut myös viestintätutkija, dosentti Jukka-Pekka Puro kirjoituksessaan Pyhä sota kaupunkikaneja vastaan. Toimittaja Pekka Vehviläinen on Journalisti-lehden kolumnissa irvaillut Kania pataan -juttusarjaa, jossa Helsingin Sanomien toimittaja opetteli pyydystämään citykaneja.
Kanit ovat päässeet koristamaan designpääkaupungin juhlapostimerkkiä, ja Helsingin Sanomien joulukalenterissa on esiintynyt citykani Elli. Tuomas Kyrön kirja Kerjäläinen ja jänis kertoo romanikerjäläisestä, jonka ainoa turva on ”toinen hylkiö”, citykani. Vuonna 2012 julkaistu dokumenttielokuva Jahti kuvaa villikanien metsästystä ”luonnottomaksi” ja ”paradoksaaliseksi”.
Tutkimuksia

Luonnontieteellinen keskusmuseo on kartoittanut kanien leviämistä yhteistyössä Helsingin ja Espoon kaupunkien kanssa. Tärkeää tutkimusaineistoa ovat olleet kansalaisten tekemät havainnot, joita on kerätty Internetissä toimivan Hatikka-palvelun avulla. Lisäksi Helsingin kaupungin rakennusvirasto on kustantanut riistaeläintieteen opiskelijan tekemän kaniselvityksen  Tästä materiaalista Päivi Leikas laatikin yliopiston metsätieteiden laitokselle pro gradu -tutkielmansa pääkaupunkiseudun villikanien levittäytymisestä ja ravintokasveista.
Aiheesta muualla

Lumiaro, Riku: Kani – onni vai onnettomuus? Ympäristö-lehti. 5/2009.
Metsästäjäliitto: Villikani (Arkistoitu versio)
Helsingin Rakennusvirasto: Kanit Helsingissä ja kanivahinkojen torjunta (pdf) Helsingin kaupungin rakennusviraston julkaisut 2010:6 / Katu- ja puisto-osasto.
Kaksi villikania Kansallisoopperan ulkonäyttämöllä.
Kansallisoopperan läheisyydessä kuvattu villikani.
Ajoneuvo

Linja-autot ovat yleisiä julkisen liikenteen ajoneuvoja.
Ajoneuvo  tarkoittaa maalla kulkevaa, yleensä pyörillä varustettua kulkuvälinettä. Suomen lain mukaan ajoneuvo on maalla kulkemaan tarkoitettu laite, joka ei kulje kiskoilla.
Ajoneuvojen käyttöä liikenteessä säädellään tarkoin.
Useimmat moottoriajoneuvot sekä niihin kytkettävät perävaunut on pääsääntöisesti tyyppihyväksyttävä, rekisteröitävä ja katsastettava.
Myös ajoneuvojen kuljettamisesta liikenteessä on tarkat säädökset. Moottorikäyttöisten ajoneuvojen kuljettamiseen pitää pääsääntöisesti olla ajoneuvon luokkaa vastaava ajo-oikeus. Muun muassa tieliikennelaki määrittelee, miten ja missä ajoneuvoja saa kuljettaa.