stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gilbert du Motier de Lafayette
Orjuudenvastustaja ja aktivisti

Lafayette palasi Ranskaan vuodenvaihteessa 1781–82, ja hänet ylennettiin sotamarsalkaksi. Hän valmisteli sotaretkeä Länsi-Intiaan, mutta 20.1.1783 solmittu Yhdysvaltojen ja Britannian rauhansopimus peruutti sen. Ystävänsä Thomas Jeffersonin kanssa Lafayette solmi USA:n ja Ranskan välisen kauppasopimuksen USA:n velan vähentämiseksi.
Jo 1777 Lafayette oli tukeutunut mustiin vapaussodassa, ja häneen vaikutti suuresti Condorcet’n orjuudenvastainen pamfletti (1781). Lafayette liittyi ranskalaiseen orjuudenvastaiseen Mustien ystävien seuraan, joka vaati orjakaupan lopettamista ja tasa-arvoa vapaille mustille. Kirjeissään Washingtonille (1783) hän ehdotti orjien vapauttamista viljelijöiksi. Washingtonin vastustaessa Lafayette perusti Ranskan Guayanaan tilan, jolla kokeili orjien kouluttamista ja vapauttamista.
Vuonna 1784 Lafayette palasi Amerikkaan. Edustajainhuoneelta hän pyysi ”vapautta koko ihmiskunnalle” ja kiirehti orjien vapauttamista. Virginia, Massachusetts, Connecticut ja Maryland myönsivät hänelle kunniakansalaisuuden.
1780-luvulla Lafayetten koti (Hôtel de La Fayette) toimi Pariisin amerikkalaisten päämajana. Benjamin Franklin sekä John Jay ja John Adams puolisoineen nauttivat siellä viikoittaisen päivällisen perheen ja liberaalien aatelisten kuten Clermont-Tonnerren ja Madame de Staëlin kanssa.
Ranskan vallankumous > Kansanvallan puolesta

Ranskan velkakriisin paisuttua vuonna 1786 kuningas kutsui koolle ”huomattavien neuvoston”. Lafayette oli yksi nimetyistä jäsenistä. Hän vaati veronkorotusten sijaan julkisten menojen vähentämistä, ja laajempaa säätykokousta, joka edustaisi muitakin kuin aatelia ja papistoa. 8. elokuuta 1788 kuningas suostui tähän ja valitsi Lafayetten aatelin edustajaksi.
Toukokuussa 1789 pidetyssä Säätyjen yleiskokouksessa (Estates-General) Lafayette kuului ”Kolmenkymmenen komiteaan”, joka vaati äänestämistä pääluvun eikä säädyn mukaan. Esityksen hyväksyminen olisi taannut ”kolmannen säädyn” (lähinnä keskiluokka) enemmistön yli aatelin ja papiston. Porvariston vaatimukset eivät saaneet kannatusta muilta säädyiltä ja kokoustila Versailles’ssa suljettiin. Kolmas sääty ei kuitenkaan luopunut vaateistaan, vaan julistautui kansalliskokoukseksi 17. kesäkuuta 1789. Vain joitakin päiviä myöhemmin se vannoi ”pallohuoneen valan” lupaamalla olla hajaantumatta ennen kuin perustuslaki on säädetty. Lafayette liittyi kansalliskokoukseen myöhemmin 46 aateliston edustajan kanssa.
Ranskan vallankumous > Ihmisoikeuksien julistus

Vapausaate jäi pysyvästi elämään Lafayetten ajatuksiin, ja 11. heinäkuuta 1789 hän esitteli ”Ihmisen ja kansalaisen oikeuksien julistuksen” luonnoksen, jonka hän oli tehnyt ystävänsä Thomas Jeffersonin (USA:n Pariisin-suurlähettiläs, USA:n itsenäisyysjulistuksen kirjoittaja, myöhempi presidentti) avulla. Jefferson oli innokas vallankumouksen tukija, joka oli antanut kotinsa Lafayetten vallankumouksellisten kokoontumispaikaksi.
Ranskan vallankumous > Kansalliskaartin komentajaksi

Vain päivä Bastiljin linnoituksen valtauksen jälkeen 14. heinäkuuta 1789 Lafayette nimettiin kansalliskaartin komentajaksi vastoin kuninkaan toiveita. Lafayette ideoi kaartin nimen ja sini-valko-punaisen kokardin. Vastaperustettujen joukkojen johtajana hänellä oli vastuu järjestyksen ylläpitämisestä Pariisissa. Lafayetten kansalliskaartista tuli malli muille kaupungeille, ja maakuntien päämiehet värväsivät omia vapaaehtoisjoukkojaan amerikkalaisen kaavan mukaan.
Lokakuussa 1789 naisten ja miesten muodostama mielenosoituskulkue marssi Versailles’hin Ranskaa ravisuttavan talouskriisin pakottamina. Väkijoukko tunkeutui kuninkaan kartanon pihamaalle ja surmasi kaksi kuninkaallista henkivartijaa. Paikalle saapuneet Lafayetten kaartilaiset yrittivät rauhoittaa tilannetta. Kuningas joutui taipumaan asukkaiden edessä ja antoi määräyksen kuljettaa kaikki saatavilla oleva vilja kaupunkilaisille nälänhädän tyydyttämiseksi. Tapahtuman loppuvaiheessa Lafayette pelasti kuningatar Marie-Antoinetten parvekkeelta, jonne kaupunkilaiset aikoivat ampua hänet. Väkijoukon murtautuessa palatsiin Lafayette rauhoitti tilanteen ja sai kuninkaan perheineen siirtymään Pariisin Tuileries’n palatsiin rauhanomaisesti, väkijoukon toiveiden mukaisesti.
Toukokuussa 1790 Lafayette perusti Pariisin pormestari Jean Sylvain Baillyn kanssa ”Vuoden 1789 seuran” tasapainottamaan jakobiiniklubin vaikutusvaltaa. Seura oli eräänlainen poliittinen akatemia, joka piti voimassa vuoden 1789 valtiojärjestystä. 14. heinäkuuta 1790 hän vannoi palvelevansa kansalliskokouksen säätämää ja kuninkaan hyväksymää perustuslakia ja toivoi tasavaltaista perustuslaillista monarkiaa itsevaltiaan tilalle. Monien muiden tehtäviensä ohessa Lafayette yritti yhä ylläpitää järjestystä. Keväällä 1791 hän riisui aseista kuninkaan suojaksi asettuneet aateliset.
Ranskan vallankumous > Suosio hupenee

Kesäkuussa 1791 kuningasperhe yritti paeta Tuileries’n palatsista, mutta jäi kiinni. Äärivasemmiston Danton ja Robespierre syyttivät kuningasperheestä vastuussa ollutta Lafayettea ”petturiksi”. Hän menetti suosionsa kansan silmissä, ja kuninkaanvastainen mieliala nousi koko maassa.
17. heinäkuuta 1791 kuninkaanvastainen 10 000 hengen väkijoukko hirtti kaksi ”vakoojaa” lyhtypylvääseen. Pormestari julisti sotatilan, ja Lafayetten kansalliskaarti hajotti Marskentälle kokoontuneet mielenosoittajat ilman väkivaltaa. Väkijoukko kuitenkin kokoontui uudelleen, osittain Georges Dantonin ja Camille Desmoulinsin kiihotuspuheiden vuoksi. Kansalliskaartia kivitettiin, ja heitä kohti ammuttiin. Lafayette määräsi kaartin ampumaan varoituslaukauksen, mutta kun väkijoukko ei perääntynyt, kaartilaiset avasivat tulen. Tässä niin sanotussa Marskentän verilöylyssä kuoli 13−50 ihmistä. Tapahtuman jälkeen kuolleiden lukumäärä liioiteltiin moninkertaiseksi ja Lafayetten suosio romahti kansan keskuudessa.
Ranskan vallankumous > Vankeus

Ranskan julistaessa sodan Itävallalle huhtikuussa 1792, Lafayette määrättiin Metzin armeijan komentajaksi. Hän ei kuitenkaan ehtinyt saada kokoon riittävästi sotilaita, ja hänen armeijansa joutui paniikkiin ensimmäisten tykinlaukausten alla. Myöhemmin Lafayette pyysi kansalliskokousta neuvottelemaan rauhasta.
Kesäkuussa 1792 Lafayette palasi Pariisiin ja pyysi kansalliskokousta sulkemaan radikaaliklubit sekä puolustamaan perustuslakia. Saatuaan taakseen vain pienen ryhmän hän totesi kadottaneensa valtansa, ja joutui pakenemaan Pariisista. Elokuun alussa 1792 kansalliskokous äänesti hänet pois virastaan.
Lafayette yritti paeta Hollannin kautta Yhdysvaltoihin, mutta jäi itävaltalaisten vangiksi Belgiassa, ja vietti seuraavat vuodet eri vankiloissa, joista ensimmäinen oli preussilainen Westphalian linnake. Välillä hän oli vuoden täydessä eristyksessä rangaistuksena pakoyrityksestä. Vankeuden aikana Lafayette pyrki hyödyntämään suhteitaan Haagin amerikkalaisiin diplomaatteihin. Presidentti Washington kuitenkin kehotti lähettiläitä välttämään toimenpiteitä, jotka vaarantaisivat Yhdysvaltain välit Eurooppaan. Yhdysvalloilla ei ollut diplomaattisuhteita Itävalta-Preussiin, ja kongressi pystyi tarjoamaan vain rahallista apua kummankin Lafayetten etuoikeuksien lisäämiseksi vankeudessa. Viimeiset vuodet Lafayette vietti Olmützin vankilassa Itävallassa. Hänen Adrianne-vaimonsa joutui Pariisissa kotiarestiin syyskuussa 1792, ja terrorikaudella toukokuussa 1794 vankilaan, josta vapautui seuraavan vuoden alussa. Connecticutin osavaltio lähetti Lafayetten perheelle kansalaispassit, mutta Adrianne halusi vankilaan miehensä vierelle. Hänen passinsa kuitenkin oikeutti vain matkaan Yhdysvaltoihin. Päästyään amerikkalaisen diplomaatin avustuksella Wieniin, Adrianne ja hänen kaksi tytärtään viettivät pitkiä aikoja vankilassa Lafayetten tukena.
Myöhempi elämä

Syyskuussa 1797 Lafayette vapautettiin. Hän muutti perheineen aluksi Schleswig-Holsteiniin Saksaan, jossa asui vuoteen 1799. Napoleonin suorittaman Brumairen vallankaappauksen jälkeen Lafayette palasi Ranskaan ja asettui asumaan vaimonsa suvun omistamamaan La Grangen linnaan 60 kilometrin päässä Pariisista. Hän kieltäytyi palvelemasta Napoleonin armeijassa pitäen tämän valtaa laittomana. Thomas Jefferson pyysi vuonna 1803 Lafayetteä Louisianan kuvernööriksi, mutta tämä kieltäytyi ja kertoi haluavansa työskennellä vapauden puolesta Ranskassa. Tämän jälkeen Lafayette vetäytyi julkisuudesta pitkäksi aikaa ja omistautui perheensä ohella maanviljelyyn ja rotukarjan kasvattamiseen.
Adriannen kunto ei koskaan palautunut ennalleen raskaiden vankilavuosien jälkeen. Lääkärit eivät kuitenkaan pystyneet diagnosoimaan hänen sairauttaan. Adriannen viimeisinä elinviikkoina Lafayette kävi päivittäin vaimonsa sairasvuoteen äärellä, kunnes korkea kuume uuvutti tämän lopullisesti jouluaattona 1807.
Myöhempi elämä > Vapauden puolustaminen jatkuu

Vaikka Lafayette viihtyi maatilallaan, hän tuki Napoleonia vastustavia aktivisteja ja eri vapausliikkeitä kaikkialla Euroopassa. Satapäiväisen keisarikunnan aikana Lafayette valittiin edustajainhuoneeseen vuonna 1815. Hän oli koko lainsäätäjän uransa aikana ajanut lehdistönvapautta, äänioikeuden laajentamista ja maailmanlaajuista orjuuden lakkauttamista. Napoleonin hävittyä Waterloon taistelun hän puolusti vaatimusta Napoleonin erosta syyttäen tätä kolmen miljoonan ranskalaisen kuolemasta vuosien varrella. Bourbonien hallituskautena 1818 Lafayette toimi edustajainhuoneen jäsenenä ja puhui taantumuksellisuutta vastaan.
Myöhempi elämä > Amerikan-kiertue

Presidentti James Monroe kutsui Lafayetten yli vuoden vierailulle USA:han 1824–25 juhlimaan valtion 50-vuotista itsenäisyyttä. Lafayette vieraili kaikissa osavaltioissa ja tapasi monien merkittävien henkilöiden ohella John Adamsin ja James Madisonin. Kongressin päätöksellä Lafayettelle annettiin 2 000 000 dollarin palkkio tunnustuksena hänen palveluksistaan Yhdysvaltain itsenäisyyden hyväksi.
Kuningasvallan palattua Lafayette työskenteli kansalaisten perustuslaillisten oikeuksien kaventamista vastaan, erityisesti sananvapauden ja riippumattoman oikeuslaitoksen puolesta, sekä parlamentaarikkona että salaisen Carbonari-vallankumousseuran Ranskan suurmestarina.
Myöhempi elämä > Heinäkuun vallankumous 1830

Kaarle X:n hallinnon muuttuessa konservatiivisemmaksi Lafayette osallistui voimakkaasti vuoden 1830 heinäkuun vallankumoukseen johtaneisiin tapahtumiin. 27. heinäkuuta 1830 pariisilaiset alkoivat rakentaa barrikadeja. Lafayette perusti komitean väliaikaiseksi hallitukseksi. Hän sai komissiolta pyynnön ryhtyä diktaattoriksi, mutta ei suostunut vaan siirrätti kruunun Ludvig Filip I:lle, joka vielä tuolloin esiintyi perustuslain puolustajana. Uusi kuningas nimitti Lafayetten kansalliskaartin komentajaksi mutta erotti tämän Lafayetten johtaessa tasavaltalaista oppositiota.
Myöhempi elämä > Kuolema

Lafayette puhui viimeisen kerran edustajainhuoneessa 3. tammikuuta 1834. Helmikuussa hän sairastui keuhkokuumeeseen, josta toivuttuaan sairastui uudelleen maaliskuussa ja kuoli 20. toukokuuta 1834. Hänet haudattiin vaimonsa viereen yksityiselle Picpusin hautausmaalle. Kuningas Ludvig Filip määräsi sotilashautajaiset estääkseen kansan osallistumisen. Suuret väkijoukot kokoontuivat protestoimaan hautajaisten sulkemista.
Aatteet > Liberaalien vallankumousten sarja

Historioitsija Lloyd S. Kramerin mukaan Lafayette tuki laajempaa liberaalien vallankumousten ja kansanliikkeiden sarjaa kuin kukaan muu: ”Pohjois-Amerikasta (1770-luku) Ranskaan (1789), Etelä-Amerikkaan (1820-luku), Kreikkaan, Espanjaan, Belgiaan (1830) ja lopulta Puolaan (1831–33) – unohtamatta Irlannin, Sveitsin, Italian ja Saksan kansallisia liikkeitä.” Lafayette yhdisti ihmisiä ja tapahtumia ja oli näiden ”liberaali vallankumouksellinen silta”.
Aatteet > Liberaalien ja oikeiston välissä

Kansalliskokouksessa Lafayette ei kuulunut liberaaleihin vaan oikeistolaiseen kansallispuolueeseen, joskin hän oli useissa asioissa hyvin liberaali kannattaen laajaa äänioikeutta, orjuuden lakkauttamista, sananvapautta ja perustuslaillista, tasavaltalaista, parlamentaarista valtiota, tosin haluten kuninkaan toimivan valtionpäänä.
Lafayette oli säätykokouksen 1789 aatelin edistyksellisimpiä edustajia, ja hänen lankonsa Noailles oli keskeinen aateliston etuoikeuksien riisuja.
Heinäkuussa 1790 häntä juhlittiin sankarina, joka puolusti demokraattisesti säädettyä perustuslakia ja oikeuksia anarkialta. Vuotta myöhemmin moni piti häntä jo tasavallan petturina. Toisaalta monarkistit pitivät jo aiemmin häntä petturina, joka oli hylännyt kuninkaan ja aatelin edut.
Aatteet > Naisasia

Lafayette tuki naisasiaa, etenkin oikeutta koulutukseen ja avioeroon.
Henkilöstä

Presidentti John Quincy Adams‎in mukaan ”Lafayetten nimi on korkealla luettelossa ihmiskunnan puhtaista ja pyyteettömistä hyväntekijöistä”.
Elämäkertojan mukaan Lafayette arvosti mainetta ja kunniaa, muttei kaivannut valtaa tai asemaa, vaan halusi vain intohimoisesti edistää hyvää.
Yhdysvaltain vapaussodan edetessä Lafayette lausui: ”Ihmiskunta on voittanut taistelunsa. Vapaudella on nyt kotimaa.” ja/tai ”Ihmisyys on saanut kotinsa, vapaus ei enää ikinä tule olemaan vailla turvapaikkaa.”
Kunnianosoitukset

USA:n presidentti Andrew Jackson määräsi Lafayettelle samat kunnianosoitukset kuin presidentit John Adams ja George Washington olivat saaneet. Linnoituksissa ja aluksissa ammuttiin 24 laukausta, liput laskettiin puolitankoon 35 päiväksi ja upseerit pitivät huivia puolen vuoden ajan. Kongressi pyysi koko kansaa pukeutumaan mustiin 30 päivän ajan.
Valkoista taloa pohjoisessa reunustava puisto nimettiin jo 1824 nimellä Lafayette Park. Yliopistoja, sotalaivoja, monumentteja ja tauluja on tehty tai nimetty hänen kunniakseen. USA:ssa on puolensataa kaupunkia tai kylää nimeltään Lafayette, Fayette tai Fayetteville. Lafayette Street -katuja on lukemattomissa kaupungeissa, yksin New York Cityssä viisi, yksi kussakin kaupunginosassa.
USA:n liityttyä ensimmäiseen maailmansotaan eversti Charles E. Stanton kävi itsenäisyysjulistuksen vuosipäivänä 4.7.1917 Lafayetten haudalla lausumassa kuuluisat sanansa: Lafayette, we are here (”Lafayette, olemme tässä”). Sodan jälkeen USA:n lippu sijoitettiin haudalle pysyvästi. Joka vuosi 4.7. lippu vaihdetaan ranskalais-yhdysvaltalaisessa seremoniassa. Lippua ei uskallettu poistaa edes natsien miehittäessä Pariisin.
USA:n vapautettua Korsikan 1943 kenraali George S. Patton lupasi siellä amerikkalaisten vapauttavan myös Lafayetten synnyinpaikan.
Vuonna 2002 Lafayettelle myönnettiin Yhdysvaltain kunniakansalaisuus postuumisti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gilbert du Motier de Lafayette Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Marie Adrienne Francoise de Noaille
Lafayette haavoittuu Brandywinen taistelussa.
George Washington ja La Fayette Valley Forgessa.
Cyrus Edwin Dallin (1889): Lafayette
Yorktownin taistelun kartta
Lafayette ja Washington Mount Vernonissa vuonna 1784.
Ihmisoikeusjulistus, jonka luonnoksen Lafayette esitteli säätykokoukselle.
Lafayetten vala Fête de la Fédérationissa 14. heinäkuuta 1790. Kuvassa oikealla tuolloinen Autunin piispa Talleyrand. Seisomassa oleva lapsi on La Fayetten poika Georges Washington de La Fayette. Maalaus 1700-luvulta.
Kansalliskaartin vapaaehtoisten upseerin säilä. Suojaimessa Lafayetten kuva noin vuodelta 1790.
La Fayetten muistomerkki Olomoucissa
Ary Schefferin maalaama muotokuva vuodelta 1824 Yhdysvaltain edustajainhuoneessa.
Simon Willardin markiisi La Fayetten Valkoisen talon kirjastoon tekemän vierailun muistoksi valmistama kello.
Lafayetten muistomerkki Pariisissa.
Yhdysvaltalainen 3 centin postimerkki vuodelta 1957 La Fayetten syntymän 200-vuotispäivän kunniaksi.
Käännös suomeksi
Topi Mattila

Topi Mattila (s. 29. maaliskuuta 1946 Helsinki) on suomalainen mäkihyppääjä, jonka uran huippuhetkiä olivat Holmenkollenin kilpailun voitto vuonna 1969 sekä olympialaisten viides sija vuotta aiemmin.
Mattila sijoittui 19-vuotiaana Oslon MM-kilpailuissa 1966 pienessä mäessä 25:nneksi ja suurmäessä 31:nneksi. Grenoblen olympialaisissa 1968 hän oli pienessä mäessä viides ja suurmäessä kaatumisen jälkeen 49:s. Vysoké Tatryn MM-kilpailuissa 1970 hänen sijoituksensa olivat pienessä mäessä 38:s ja suurmäessä 29:s. Holmenkollenin kilpailun hän voitti vuonna 1969 hypättyään mäkiennätyksen 92 metriä. Uransa pisimmän hypyn, 125 metriä, hän hyppäsi Vikersundissa vuonna 1967.
Kouvolan Hiihtoseuraa edustanut Mattila voitti Suomen-mestaruuden pienessä mäessä vuosina 1968, 1969 ja 1970 sekä suurmäessä vuosina 1968 ja 1969. Puijon kilpailun hän voitti vuosina 1965 ja 1969 sekä Ounasvaaran kilpailun vuonna 1969. Falunissa hän sijoittui toiseksi vuonna 1968 ja Salpausselällä kolmanneksi vuonna 1967.
Kurt Mattsson

Kurt Antero Mattsson (1. maaliskuuta 1940 Lahti – 12. lokakuuta 2023) oli suomalainen nyrkkeilijä.
”Kurre” Mattsson edusti Suomea Tokion 1964 olympialaisten kevyessä keskisarjassa (alle 71 kg). Hän voitti ensimmäisellä kierroksella etiopialaisen Alemou Bekelen tuomaripistein 4–1 mutta hävisi seuraavassa ottelussaan puolalaiselle Józef Grzesiakille pistein 0–5. Belgradin EM-kilpailuissa 1961 hän hävisi ensimmäisellä kierroksella englantilaiselle James Lloydille pistein 2–3. Moskovan EM-kilpailuissa 1963 hän hävisi skotlantilaiselle Andy Wyperille tyrmäyksellä toisessa erässä. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa Mattsson voitti kultaa vuonna 1963 ja saavutti pronssia vuonna 1961.
Seuratasolla Mattsson edusti Helsingin Atleettiklubia ja Viipurin Nyrkkeilijöitä. Hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1962 ja 1963 sekä saavutti pronssia vuonna 1961. Hän otteli vuosina 1965–1969 ammattilaisena 13 ottelua, joista hän voitti yhdeksän ja hävisi kaksi (kaksi ratkaisematonta).
Walter Laqueur

| Walter Laqueur> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. toukokuuta 1921 Breslau, Saksa
Kuollut: 30. syyskuuta 2018 (97 vuotta)
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  historia, politiikka
Walter Zeev Laqueur (26. toukokuuta 1921 Breslau, Saksa – 30. syyskuuta 2018) oli yhdysvaltalainen historioitsija ja poliittinen kommentaattori.
Laqueur syntyi nykyisessä Wrocławissa Puolassa juutalaiseen perheeseen. Vuonna 1938 hän muutti Saksasta Palestiinan brittiläiseen mandaattiin. Hänen vanhempansa, jotka eivät voineet muuttaa, joutuivat holokaustin uhreiksi. Laqueur asui Palestiinassa ja Israelissa vuosina 1938–1953 ja sen jälkeen Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Yhdysvalloissa.
Walter Laqueur on tutkinut 1900-luvun Euroopan historiaa. Hän on tunnettu kansallissosialismia, terrorismia ja antisemitismiä käsittelevistä teoksistaan.
Suomennettu teos

Euroopan viimeiset päivät.  ((The last days of Europe: Epitaph for an old continent, 2007.) Suomennos)  Helsinki:  Art House, 2009.  ISBN 978-951-884-458-0
Lappeenrannan varuskunta

Rakuunamäki
Lappeenrannan varuskunta on varuskunta Lappeenrannan kaupungissa. Se sijaitsee Leirin ja Lentokentän kaupunginosissa ja jakautuu Rakuunamäen, Sairaalanmäen ja Leirikentän alueisiin.
Varuskunnassa toimii Suomen maavoimien joukko-osasto ja puolustushaarakoulu Maasotakoulu. Varuskunnan päällikkö on Maasotakoulun johtaja. Maasotakoulun ohella varuskuntaan kuuluvat myös Sotilaslääketieteen keskuksen alainen Lappeenrannan terveysasema, Leijona Cateringin Rakuuna-varuskuntaravintola, Puolustusvoimien johtamisjärjestelmäkeskuksen Kouvolan johtamisjärjestelmäyksikön Lappeenrannan alayksikkö ja Puolustushallinnon rakennuslaitoksen Lappeenrannan toimipiste.
Ennen nykyistä toimintaansa varuskunnassa on koulutettu ratsuväkeä ja tykistöä sekä ali-, toimi- ja opistoupseereita. Varuskunnan entisiä joukko-osastoja ovat muun muassa Uudenmaan rakuunarykmentti, Karjalan tykistörykmentti ja Maanpuolustusopisto edeltäjineen.
Lappeenrannan historia leiri- ja varuskuntakaupunkina ulottuu 1600-luvulle. Varuskunta sekä läheiset Lappeenrannan linnoitus ja Lappeenrannan reservikomppanian alue muodostavat Lappeenrannan linnoitus- ja varuskuntakaupungin valtakunnallisesti merkittävän rakennetun kulttuuriympäristön. Nykyisen varuskunnan rakentaminen aloitettiin vuonna 1889, jolloin perustettiin Suomen rakuunarykmentti. Tältä ajalta ovat peräisin muun muassa Sebastian Gripenbergin suunnittelemat Rakuunamäen kolmikerroksiset tiili
kasarmit, upseerikerho ja upseerien asuinrakennukset sekä Sairaalanmäen sotilassairaala. Leirikentän alueen, jonne varuskunnan toiminta nykyään enemmän keskittyy, vanhimmat rakennukset ovat 1930-luvulta, ja ne suunnitteli Ragnar Ypyä.
Varuskuntaan liittyvät Laukkaradan harjoitusalue Mattilan ja Mäntylän kaupunginosien länsipuolella sekä Taipalsaaren harjoitus- ja ampuma-alue ja Merenlahden harjoitusalue naapurikunta Taipalsaarella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lappeenrannan varuskunta Wikimedia Commonsissa
Maasotakoulu Puolustusvoimien sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Mattias (apostoli)

Mattias, kaiverrus noin vuodelta 1466.
Mattias kuului Apostolien tekojen mukaan Jeesuksen oppilaisiin ja valittiin uudeksi apostoliksi Jeesuksen kavaltajan Juudas Iskariotin tilalle sen jälkeen kun tämä oli tehnyt itsemurhan. Uusi apostoli valittiin arvalla kahdesta ehdokkaasta, joista toinen oli Mattias ja toinen Joosef Barsabbas. Jumalan ajateltiin arvanheiton kautta antavan päätöksensä. Mattiaasta ja hänen valinnastaan uudeksi apostoliksi kerrotaan vain Apostolien teoissa. Perimätiedon mukaan hän kärsi marttyyrikuoleman julistettuaan evankeliumia kaukaisissa maissa. Raamatun ulkopuolella hänet samaistetaan uskonnollisisa lähteissä tullimies Sakkeukseen, jonka Jeesuksen kerrotaan tavanneen Jerikossa.
Muistopäivä

Mattiaan muistopäivä roomalais-katolisessa pyhimyskalenterissa oli aikaisemmin 24. helmikuuta paitsi karkausvuosina 25. helmikuuta. Päivää vietettiin hänen muistokseen Suomessakin pyhäpäivänä vuoteen 1774 saakka. Nykyään muistopäivä katolisessa kirkossa on 14. toukokuuta.