Varjagikaarti
Historia > 1000-luku

Vladimirin apu Basileiokselle johti merkittävään muutokseen keisarillisessa kaartissa. Selviytyneistä ruseista muodostettiin keisarillinen henkivartiokaarti, varjagikaarti, joka seurasi keisaria taisteluun ja jonka ilmestyminen taistelukentälle kertoi keisarin läsnäolosta. Basileos tarvitsi luotettavia ja uskollisia sotilaita, jotka olivat paitsi kurinalaisia ja taitavia myös poissa hovin juonitteluista. Varjagit seurasivat Basileiosta tämän kaikille sotaretkille ja muodostivat armeijan ydinjoukon.
Vuosina 1001–1018 Basileios valtasi bulgaarien tsaarin Samuilin hallitsemia alueita Kreikassa ja Makedoniassa. Kirjalliset lähteet ja arkeologiset todisteet osoittavat kaartin olleen Basileioksen mukana. Sotaretki huipentui vuonna 1014 Kleidionin taisteluun, jossa Basileios kukisti bulgaarien armeijan. Kun Basileios oli vallannut bulgaarien pääkaupungin Ohridin vuonna 1018, yksi kolmasosa vangeista annettiin varjageille, mikä kertoo heidän tärkeydestään. Osasto ruseja osallistui vuonna 1018 Cannaen taisteluun Bysantin ylivaltaa vastustavaa kapinallista aatelista Melosta vastaan. Vuonna 1021 rusit taistelivat Basileioksen mukana Georgiassa, missä he tulivat tunnetuiksi julmuudestaan hävittäessään maaseutua.
Basileioksen kuoltua hänen seuraajansa jatkoivat varjagikaartin ylläpitoa, ja vuonna 1032 jotkut varjagit taistelivat sotapäällikkö Georgios Maniakesin mukana Edessaa vastaan. Vuonna 1040 ruseista ja skandinavialaisista koostuva varjagikaartin osasto taisteli Maniakesin alaisuudessa Sisiliassa. Osaston komentajana oli Harald Sigurdsson, josta tuli myöhemmin Norjan kuningas Harald Ankara. Hänen joukkonsa menestyivät hyvin taistelukentällä, ja vuonna 1041 keisari Mikael IV lähetti hänet kapinajohtaja Delianosta vastaan Bulgariaan. Vuonna 1054 varjagit kukistivat seldžukkien armeijan Armeniassa, tappoivat heidän komentajansa ja vapauttivat monia vankeja.
Varjagit osallistuivat Isaak I Komnenoksen ja Romanos IV Diogeneen sotaretkiin. He taistelivat myös Manzikertin taistelussa vuonna 1071, kun seldžukkien sulttaani Alp Arslan kukisti Bysantin armeijan. Tappion jälkeisessä sisällissodassa monet katkeroituneet varjagit palvelivat usurpaattori Nikeforos Bryennioksen joukoissa, mutta keisari Nikeforos III Botaniatesin lähettämä sotapäällikkö Aleksios Komnenos kukisti hänet. Keisarien Mikael VII:n (hallitsi 1071–1078) ja Nikeforos III:n (hallitsi 1078–1081) aikana varjagit toimivat eliittijoukkoina Bysantin pienessä armeijassa. Varjageja osallistui myös Basilakioksen kapinaan vuonna 1079.
Vuonna 1081 keisariksi noussut Aleksios I Komnenos pysäytti Bysantin valtakunnan rappeutumisen. Bysantin armeija elvytettiin ja varjagikaartista tuli sen ydin. Aleksioksen aikana varjagikaartiin liittyi myös anglosakseja, ja he osallistuivat Dyrrhakhionin taisteluun normanneja vastaan vuonna 1081. Varjagit kärsivät taistelussa kirvelevän tappion. Suurin osa kaartista osallistui komentajansa Nambiteksen johdolla Aleksioksen petsenegien vastaiseen sotaretkeen vuonna 1087. Armeija kärsi kuitenkin tappion Drastarissa (nykyinen Silistra Bulgariassa). Myös varjagikaarti saattoi kärsiä taistelussa suuria tappioita, sillä varjageja ei enää mainita Anna Komnenan Aleksiaassa ja kaarti jouduttiin luultavasti muodostamaan uudelleen tappion jälkeisinä vuosina. Varjagit osallistuivat kuitenkin sotaretkiin serbejä ja turkkilaisia vastaan. Vuonna 1097 Aleksios ja varjagikaarti olivat paikalla Nikeassa, kun ristiretkeläiset valtasivat kaupungin Rûmin sulttaanikunnalta.