stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kasaarien kaanikunta
Armeija

Arabien-kasaarien sotien aikaan kasaarien sotavoiman takana oli nostoväki. Kasaarien vaatimuksesta heistä riippuvaisten kansojen piti luovuttaa kasaareille soturiryhmiä. Sotajoukon koko saattoi olla jopa 100–300 tuhatta soturia.. Armeijan runkona oli ratsuväki. Heidän taistelutaktiikkansa oli tyypillinen paimentolaisille: osa ratsuväestä oli piilossa kunnes sopivalla hetkellä he tulivat mukaan taisteluihin. Kasaarit osasivat valloittaa kaupunkeja piirityslaitteiden avulla. Kasaarien sotajoukot pärjäsivät jopa Arabien kalifaatin vakinaiselle armeijalle, joiden johdossa oli kyvykkäitä sotapäälliköitä..
800–900-luvuilla heidän sotajoukkonsa rakenne muuttui. Hallitsijan lopetettua suuret sotaretket hän rupesi kokoamaan eri kansallisuuksista koottuja joukkoja, jotka eivät olleet liian läheistä sukua keskenään. Kasaarien sotajoukon ytimenä oli raskas ratsuväkikaarti, jotka oli koottu Arsijan muslimilaisen heimon sotureista. He asuivat Itilissä ja palvelivat bekiä (keisaria) erityissopimuksella. Kaartilla oli oma visiiri, joka sopi, ettei heidän tarvitse taistella omanuskoisia (muslimeja) vastaan. Suurin osa kasaarien vihollisista oli pakanakansoja. Soturit saivat myös palkkaa. Kaartin miesvahvuus oli eri lähteiden mukaan 7–12 tuhatta soturia.. Sarkelissa oli jatkuvasti vaihtuvat 300 vartiosotilasta.. Itse asiassa kasaariarmeija oli jo ammattiarmeija ja sen avulla kaanikunta kykeni selviämään yli 150 vuotta jopa sitä suurempia vihollisarmeijoja vastaan. Kaarti oli hyvin vaikutusvaltainen, muttei ainoa sotavoima kaanikunnassa. Kasaarikeisareiden palveluksessa oli myös palkkasotureita slaavien ja rusien joukosta. Osa heistä oli myös pääkaupungissa. Kasaarien armeijan vahvuus oli ratsuväessä, joita paikalliset aateliset joutuivat toimittamaan hallitsijalle asemansa mukaan. Kasaareista riippuvaiset kansat (burtasit ja bolgarit) joutuivat toimittamaan heille nostoväkeä. Kasaareilla ei ollut laivastoa vaikka he osasivatkin tehdä pieniä veneitä, joita he käyttivät liikkumiseen pitkin Volgaa. Kasaarien tärkein ase oli jousipyssy. Sen lisäksi ratsuväellä oli keihäitä, miekkoja, sapeleita sekä kirveitä ja tikareita. Kasaarien sotajoukkojen eliitillä oli panssariasuja, nahkapanssareita, kypäriä ja kaulasuojia..
Sotatoimien johdossa oli kaani sekä hänen lähisukulaisiaan tai komentaja tarhanien aatelisista. Kaanien vallan vähennettyä sotajoukkojen ylimmäksi komentajaksi tuli bek (keisari). Vangeiksi jääneet kasaarisoturit pääsivät myös Abbasidien kalifaatin armeijaan. Eräät heistä pääsivät varsin korkeisiin virkoihin kuten kalifien henkilökohtaisiksi palvelijoiksi ja maaherroiksi provinsseihin. Bysantissa oli myös kasaareja kaartilaisina..
Talous

Väestön pääasiallinen elinkeino oli karjanpaimennus. Kasaarien vanhin asuinalue oli Dagestanissa, jossa he kasvattivat viinirypäleitä. 700–800-luvuilla meren läheisillä alueilla (Krimillä, Tamanin niemimaalla, Kubanissa ja Donin varrella) he siirtyivät paimentolaisuudesta maanviljelyyn.. He kasvattivat vehnää, ohraa, riisiä, hedelmiä ja vihanneksia. Siellä kehittyi myös rautasepäntyöt, koruja ja keramiikan valmistus, mitkä suuntautuivat paikallisille markkinoille. Astiat tehtiin dreijaamalla.
Yläluokka rikastui alkuaikoina enimmäkseen ryöstöretkillään naapurimaihin. Myöhemmässä vaiheessa he rikastuivat myös rauhanomaisemmilla keinoilla. Sen mahdollisti kansainvälisen kaupan kasvu 700-luvun lopulta 800-luvun alkuun. Kauppamiehinä oli enimmäkseen juutalaisia kauppiaita. Kasaarian läpi kulki useita kansainvälisiä kauppareittejä. Itä-Euroopan tärkeimmäksi kauppaväyläksi tuli Volgajoki, jonka ala-ja keskijuoksu olivat kasaarien hallinnassa. Volgan-Itämeren jokireitti kulki Donin suistosta maakannaksella vetotaivalta pitkin Volgalle ja sieltä slaavien maahan sekä Itämeren rantavaltioihin. Tämän reitin varrelta on löytynyt paljon arabeilta saatujen dirhemien hopearahakätköjä. Yläjuoksulla tärkeiksi välittäjiksi tulivat myös rusit. Volgan suistosta, Itilin kaupungista kauppiaat pääsivät Kaspianmerta pitkin purjehtimaan ja etelärannalta karavaaneissa maata pitkin Bagdadiin tai Keski-Aasiaan. Arkeologisten löytöjen mukaan oli myös maareittejä: karaavanisarai-verkosto Horezmasta Ala-Volgalle. Krimin satamakaupungeista Kasaarien kaanikunta osallistui myös kaupankäyntiin Bysantin valtakunnan kanssa. Kauppareittien valvonta mahdollisti myös sen, että 800–900-luvuilla kasaarien suurin tulonlähde olivat tullimaksut. Itilistä tuli huomattava kauppakaupunki. Samanaikaisesti itse kasaarit harjoittivat perinteistä paimentolaisuutta eivätkä osallistuneet kansainväliseen kauppaan. Sen kanssa olivat tekimisissä enimmäkseen juutalaiset ja islamilaiset yhteisöt. Kasaarien kaanikunta oli tunnettu huomattavana turkis- ja orjakaupan keskuksena. Kasaarien omat vientituotteet olivat kalaliima sekä lampaat.
Kasaariassa painettiin ilmeisesti myös omia rahoja, vaikka tämä on vielä kiistanalainen kysymys. Kasaarian alueelta, Donin varrelta, on löydetty muutamia arabien dirhemikolikoita, joissa on kirjoitus ”Kasaarien maa”.. Osa kolikoista on 800-luvun lopulta 900-luvun alkuun ja loput ovat 830-luvulta. Noihin aikoihin ajoittuvat myös ne viisi dirhamia, jotka on löydetty Spillingistä Gotlanti Ruotsi, joissa lukee ”Muhammed Jumalan lähettiläs” lauseen sijasta: «Mooses Jumalan lähettiläs”.
Uskonto

Alun perin kasaarit palvoivat vanhoja pakanauskontojaan. Kaikkein tärkein paikka heidän pyhätössään oli varattu taivaan jumalalle, Tengrille. Kaanin katsottiin saaneen valtansa suoraan häneltä. Kaanilla oli erityinen elämänvoima hallussaan, mikä turvasi koko kansan menestyksen..
Pakanauskonnossa kaanin asema oli yliluonnollinen puolijumala. Arabihistorioitsijat mainitsivat, että heidän uskonsa muistutti turkkilaisten uskontoa. Mutta se on valitettavaa, ettei häneltä ole jäänyt tarkempaa kuvausta jäljelle. Historiallisiin lähteisiin on jäänyt monia mainintoja Kasaarian paimentolaiskansan maailmankatsomuksesta. Kasaarien läheiset liittolaiset ja vasallit eli Dagestanin hunnit kumarsivat Tengrin lisäksi myös ukkosenjumala Kuaria sekä naisten hedelmällisyyden jumalaa, joka muistutti muinaista turkkilaisten Umai-jumalatarta. He uskoivat myös teiden jumaliin sekä kumarsivat auringolle, kuulle ja ukkoselle. Aatelisten hautajaisissa oli myös ihmisuhreja sekä rituaalitansseja, joissa alastomat soturit tanssivat miekkojen kanssa..
Arkeologia

Tähän mennessä ei ole vielä päästy selvyyteen kasaarien kansan alkuperästä eikä Kasaarian sydänalueita erityisesti Volgan alajuoksua ole tutkittu tarpeeksi. Kaanikunnan pääalueiden (Donin varrella, Asovanmeren rannalla ja Krimillä) muistomerkit on yhdistetty ennen kaikkea Saltin-majatskin arkeologiseen kulttuuriin.. Sen tärkeimmät kansat olivat metsäaroseudulla alaanit ja aroseudulla turkkilaiset..
1900-luvun alussa aloitettiin kaivaukset, joita jatkettiin neuvostoaikana ja sen jälkeen, joissa on löytynyt paljon kaupunkimaisia asutuksia ja linnoituksia. Kirjallisissa lähteissä on mainittu kaksi: Sarkel, joka sijaitsee Donin vasemmalla rannalla (nykynimeltään Vasemmanrannan Tsimljanskin muinaislinna: uponnut Tsimljanskin tekoaltaaseen) sekä Samkerts-Tamatarha (Tamanin muinaislinna). Belenǅerin ja Semenderin määrittely nyky-Dagestanin kaupunkien joukosta on ollut ristiriitaista. Myös pääkaupunki Itilin etsintä on ollut vaikeaa eikä sitä ole vielä varmasti pystytty todentamaan. Pitkään oletettiin, että se olisi voinut jäädä veden alle Kaspianmeren pinnan kohotessa. Vuonna 2008 arkeologeille tuli vahva olettamus siitä, että Itil sijaitsisi Samosdelskin muinaislinnassa Astrahanin alueella samassa paikassa, jossa sijaitsi Kultaisen Ordan kaupunki. Tämä olettamus perustu siihen, että paikalta löydettiin muinaisen kaupungin jäännökset, jotka olivat ennen mongoliaikaa. Se on ainoa niin vanha muinaiskaupunki Astrahanin alueella. Muinaislinnan pohjakaava vastaa niitä tietoja, joita Itilistä on mainittu eri kirjallisissa lähteissä..
Kasaarien arkeologiaongelmiin kuuluu myös se, miten eri arkeologiset löydökset voidaan yhdistää eri historiallisiin kirjallisiin mainintoihin heistä.
Kirjallisuutta

Artamonov, Mihail Illarionovits: История хазар. Pietari, 1962. 2. painos, 2001. ISBN 5-8114-0377-1
Golb, Norman: Kasaarijuutalaisten asiakirjoja 900-luvulta.. 2. painos М. Jerusalem, 2000. ISBN 5-93273-126-5
Zahoder, Boris Nikolajevits: Kaspian kokoelman tietoja Itä-Euroopasta: Gorgan ja Volgan varsi 800-900-luvuilla М., 1962.
Oleg Ivik, V. Kljutsnikov: Хазары. М., 2013.
Artur Köstler: Kolmastoista pyörä: Kasaarien imperiumin romahtaminen ja sen perintö. Pietari, 2001. ISBN 5-8071-0076-X Kolmastoista pyörä: Teksti englanniksi
Juutalaiskasaarien kirjeenvaihto 900-luvulla Л., 1932.
Murad Gadzievits: Образование Хазарского каганата: По материалам археологических исследований и письменным данным. Moskova, 1983.
Širvanin ja Derbentin historia. Moskova, 1963.
Kasaarien valtakunta ja sen vaikutus Itä-Euroopan ja Kaukasuksen historiaan. М.,1990.
S. A. Pletneva Kasaarit. Moskova, 1976. 2. painos, 1986.
Brook K. A. The Jews of Khazaria. 1st edition. Northvale, NJ: Jason Aronson, 1999. 2nd ed. Rowman & Littlefield Publišers, Inc, 2006.
Dunlop D. M. The History of the Jewiš Khazars. Princeton, 1954.
Golden P. B. Khazar Studies: A Historic-philological Inquiry into the Origins of the Khazares. Budapest, 1980. V. 1-2.
Golden P. B., Ben-Šammai H., Róna-Tas A. (ed.) The World of the Khazars. New Perspectives Selected Papers from the Jerusalem 1999 International Khazar Colloquium hosted by the Ben Zvi Institute. Leiden – Boston: Brill, 2007. ISBN 978-90-04-16042-2
Ludwig D. Struktur und gesellschaft des Chazaren-Reiches im Licht der schriftlichen Quellen. Berlin, 1982.
Poliak A. N. Kazariyaah. Toldot mamlakha yehudit be-Eiropa (Khazaria. Euroopan juutalaisen valtakunnan historia ) (hepreaksi), Tel Aviv, 1944.
Aiheesta muualla

Kasaarien kaanikunta Suuressa Neuvostoliiton tietosanakirjassa (venäjäksi)
Kasaarien kaanikunta Maailmanympäri tietosanakirjassa (venäjäksi)
Kasaarien tietokeskus (englanniksi)
Elämäkerta (Arkistossa) (venäjäksi)
Kasaarien ja naapurikansojen kronologia (venäjäksi)
L. N. Gumiljovin tutkimuksia Kasaariasta (Artikkeli arkistossa) (venäjäksi)
V. J. Petruhinin haastattelu kasaareista (Artikkeli arkistossa) (venäjäksi)
Kasaaria: uskonto ja valta, v.1888. (venäjäksi)
Turkkilaista tekstiä Kiovan suosituskirjeessä, 900-luvulta.
Kasaarien linnoitus Sarkel. Kaivaukset M. I. Artamonovin johdolla, Ilmakuva, vuodelta 1951
Kauppakatu (Joensuu)

Vapunpäivää torilla Kauppakadun puolella, taustalla Pankkitalo.
Kauppakadun kävelykatuosuutta Niskakadun puoleisessa päässä.
Joensuun Puhelinlaitoksen arvorakennus Kauppakatu 15:ssä Citymarkettia vastapäätä.
Piparkakkutalo (1913) on yritysten toimitilana.
Kauppakatu on Joensuun keskustan etelä-pohjoissuuntainen katu. Kolmen korttelin matkalla katu on myös Joensuun kävelykatu ja samoin kolmen korttelin välillä Suomen ensimmäinen pyöräkatu. Pääosa rakennuksista on asuinkerrostaloja. Torin lähikorttelien talot ovat liiketaloja.
Rakennuksia, liikkeitä, patsaita

Kauppakadun varrella on joen puoleisella puolella, Papinkadulta alkaen, muun muassa (parilliset numerot):
Palvelutalo Neliapila
Kemiläisen autoliikkeen talo (Eero Seppälä, 1936-37)
K-Citymarket (1980)
Erä-Urheilu (Kiinteistö Oy Kauppa-Suvanto)
Kekäleen talo, alun perin Pohjois-Karjalan Säästöpankin talo (1970)
Kauppahalli (1968) (Mauno Tuomisto), purettu 2017
Joensuun tori
Yhdyslinnan talo (1949) (Jaakko Tähtinen)
Ravintola Gloria
kauppakeskus Iso Myy, jossa Kauppakadun puolella muun muassa Karjalan Heilin toimitus
kauppakeskus Metropol (1992), entinen Anttila, Tokmanni
Local Bistro (2021-), (entinen hotelli ja ravintola Aada, entinen Viehka, alun perin Pielishovi, 1965)
Joensuun työväentalo (1981, entinen työväentalo purettiin 1979)
Piparkakkutalo (Otto F. Holm, 1913)
valtion virastotalo (arkkitehtitoimisto Gullichsen, Kairamo ja Vormala, 1990)
Entinen Nukketeatteritalo ja galleria Harha (Viljo Raittila 1928)
Ortodoksinen kulttuurikeskus (Antti Torikka, 2009)
Ravintola Usva, vuoteen 2022 Elias
ja vastakkaisella puolella (parittomat numerot):
Sininen talo (1912) , siiretty Sairaalakadulle 2017, , jossa Romu-Ritarit toimi vuoteen 2011; tontille valmistui kerrostalo 2018
Kahilan talo (1896) (peruskorjattu kaupungin sairaanhoidon tiloiksi 1981)
Joensuun Puhelin Oy:n talo, nykyisin Elisa (A.W.Pitkänen, 1910–1913), sen kautta kulkevat Joensuun internet- ja puhelinkaapelit. Luovan alan yrittäjien työtila Woutila muutti taloon Tulliportinkadulta 2023.
Pohjois-Karjalan Yrittäjien talo (1988)
Terveystalo, Pizzeria Fiesta, KahviOnni, Joensuun Pysäköinnin pysäköintitalo (1986, myöhemmin taloa laajennettu)
Osuuspankin asuin- ja liiketalo (2015); ennen paikalla Oma-Avun talo (1955), tunnettiin pizzeria Veronan talona.
ravintola Luckiefun's (2021-)
Torinhelmi (2003), työvoimatoimisto
Sininen virta (entinen Keskuskuja), jossa tilapäinen tori kesällä 2017 ja 2018
Susi kosiomatkalla eli Kosiosusi-veistos (Eija Hänninen ja Henna Onnela, 2007) ja morsiamensa Morshukka (Eija Hänninen ja Henna Heiskanen, 2019)
Pankkitalo (1951) (Markus Tavio), muun muassa ravintola Bar and Play
Teräskulma, (entinen Teräksen ja muun muassa Tiimarin talo) (Martta Martikainen-Ypyä ja Ragnar Ypyä, 1938)
Yökerho Ilona, entinen hotelli-ravintola Pielishovi (1939) ja sittemmin Karelia (1965)
Kino Tapio (1927)
Ravintola Otto
Perheentalo (2024-)
Kauppakeskus Centrum eli Centrum Plaza (1973, 2009), jonka S-marketissa Posti (2015-). Nepalilainen ravintola Marsi (2021-)
SPR:n piiritoimisto, Ravintola Jetset
entinen kaupungin virkamiestalo ja vanhusten vuokratalo (Armas Lehtinen, 1952), vuodesta 2005 Joensuun Ellin opiskelija-asuintalo
Vuokrapääsky (asuintalo, 1964) ja ortodoksinen päiväkoti Pääsky
Laulutalo, Joensuun Mieslaulajien sali, entinen sairaalan synnytysosasto (Viljo Raittila 1928)
Kauppakadun pohjoispään maamerkki on (oikeastaan Rauhankadulla sijaitseva) Rauhankappeli (Juhani Viiste, 1935), jonka takana on hautausmaa.
Kävelykatu

Kauppakatu on kävelykatuna Suvantokadun ja Niskakadun välillä. Syksyllä 2018 kävelykaduksi merkittiin myös Niskakadun ja Kauppakadun risteysalue.
Pyöräkatu

Suomen ensimmäinen pyöräkatu avattiin  25.8. 2017 Kauppakadulle kolmen korttelin matkalle Yläsatamakadulta ja Rauhankadulle, josta uusi pyöräväylä jatkuu Siihtalan suuntaan. Vuonna 2021 valmistui osuus Suvantokatu-Papinkatu, joten koko Kauppakatu on nyt pyöräkatu. Pyöräkadulla saavat ajaa myös moottoriajoneuvot, mutta siellä liikutaan pyöräilijöiden ehdoilla. Autoliikenteen on sopeutettava vauhti pyöräilijöiden tahtiin.
Poikkikadut

Papinkatu, Kalastajankatu, Malmikatu, Suvantokatu, Koskikatu, Siltakatu, Niskakatu, Yläsatamakatu, Sairaalakatu, Pohjoiskatu ja Rauhankatu.
Liikennevalot

Ainoat liikennevalot ovat Suvantokadun risteyksessä. Suvantokatu ja Yläsatamakatu ovat etuajo-oikeutettuja Kauppakatuun nähden.
Matti Kauppinen

| Matti Kauppinen |
| --- | --- |
 Matti Kauppinen 1920-luvulla
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. elokuuta 1843 Saarijärvi
Kuollut: 4. kesäkuuta 1936 (92 vuotta) Pori
Ammatti:  opettaja, museonjohtaja, toimittaja
Siviilisääty:  naimaton
Matti Kauppinen (28. elokuuta 1843 Saarijärvi – 4. kesäkuuta 1936 Pori) oli suomalainen kansakoulunopettaja, sanomalehtimies, museonjohtaja ja arkeologi. Hän kuului Satakunnan Museon perustajiin ja toimi myös sen johtajana vuosina 1896–1930. Kiukaisten kulttuuri on nimetty Kauppisen löytämän kivikautisen asuinpaikan mukaan.
Elämä > Yhdistysaktiivi ja sanomalehtimies

Keski-Suomessa maanviljelijäperheeseen syntynyt Kauppinen valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista vuonna 1869. Hän työskenteli opettajana Padasjoella ja Koivistolla ennen asettumistaan Poriin vuonna 1874. Porissa Kauppinen oli aktiivisesti mukana yhdistystoiminnassa, hän vaikutti muun muassa eri laulukuorojen johtajana, Porin Suomalaisessa Seurassa, wrightiläisessä työväenyhdistyksessä, Satakunnan nuorisoseuraliikkeessä sekä 58 vuoden ajan Porin VPK:ssa. Vuosina 1876–1883 hän kirjoitti Satakunta-lehteen ja oli sen jälkeen vuonna 1886 mukana perustamassa suomenmielistä Lounas-sanomalehteä. Kauppinen toimi myös lehden ensimmäisenä päätoimittajana. Porin kaupunginvaltuustossa hän oli vuodet 1901–1903. Kansakoulunopettajana Kauppinen toimi 1910-luvulle saakka.
Kauppinen oli myös kiinnostunut wrightiläisestä työväenliikkeestä. Maaliskuussa 1887 hän perusti yhdessä kansakoulunopettaja Viktor Lehtosen kanssa Porin Työväenyhdistyksen, joka oli järjestyksessään neljäs Suomeen perustettu työväenyhdistys.
Elämä > Museotoiminta

Merkittävimmän elämäntyönsä Kauppinen teki Satakunnan Museossa. Hän oli mukana museon vuonna 1888 perustaneen Porin Historiallisen Seuran toiminnassa ja sen kokoelmia säilytettiin ensimmäisen kahden vuoden ajan Kauppisen kotitalossa. Hän toimi aluksi muinaisesineiden kerääjänä kartuttaen museon kokoelmia eri puolille Satakuntaa sekä myös Etelä-Pohjanmaalle tekemillään retkillä. Kauppinen keräsi esineistöä stipendiaatteina toimineiden opiskelijoiden lisäksi myös Suomen merkittävimpiin muinaisesineiden keräilijöihin lukeutuneen Aleksander Winterin kanssa. Satakunnan Museon johtajaksi hänet valittiin vuonna 1896. Kauppisen aikana museon kokoelmat laajenivat noin 10 000:lla esineellä. Kun hän lopetti museonjohtajan tehtävät 87-vuotiaana vuonna 1930, oli Satakunnan Museon kokoelmissa noin 14 400 muinaisesinettä.
Museonjohtajan ominaisuudessa Kauppinen teki lukuisia opintomatkoja Pohjoismaihin, Brittein saarille sekä Keski-Eurooppaan. Keräysmatkojensa lisäksi hän suoritti myös arkeologisia kaivauksia Eurassa, Kiukaisissa, Nakkilassa ja Porin maalaiskunnassa. Suomen etelä- ja länsirannikon kivikauden viimeinen jakso Kiukaisten kulttuuri on nimetty Kauppisen löytämän Kiukaisten Uotinmäen asuinpaikan mukaan.
Muuta

Kauppisen elämäkerta ilmestyi vuonna 2007.
Kirjallisuutta

Torppa, Minna: Porin-Matti: Saarijärveläisen Matti Kauppisen tie aurankurjesta kansanvalistajaksi, Messon Kustannus 2007. ISBN 978-952-99256-7-4.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Kausikaktukset

| Kausikaktukset |
| --- | --- |
 Hatiora (Hatiora salicornioides).
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Rhipsalideae
Suku::  Kausikaktukset Hatiora  Britton & Rose (1923)
Katso myös
   Kausikaktukset Wikispeciesissä   Kausikaktukset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kausikaktukset (Hatiora) on brasilialainen muutamalajinen kaktuskasvisuku, joka on läheistä sukua korallikaktuksille (Rhipsalis). Suvut eroavat toisistaan varren nivelten kasvun, varsipäätteisten ja värikkäiden kukkien sekä emin vartalon tyvirakenteen ja hedelmien muodon perusteella. Tieteellinen nimi on anagrammi Thomas Harriotin, 1500-luvulla eläneen kasvitieteilijän, sukunimestä.
Tuntomerkit

Kausikaktukset ovat päällyskasveja, jotka kasvavat puiden oksilla (epifyytit) tai kivillä ja kallioilla (litofyytit). Kasvutavaltaan ne ovat pensasmaisia, hyvin haarovia, aluksi pystyjä, myöhemmin lamoavia ja usein riippuvia. Varsien nivelet ovat enintään viiden senttimetrin pituisia, lieriömäisiä, siivellisiä, kulmikkaita tai litteitä sekä kasvavat yksittäin tai ryhminä edellisen nivelen päässä olevasta areolista. Areolit ovat enimmäkseen pieniä ja niissä on pehmeän harjasmaisia piikkejä tai ne puuttuvat. Kukat kehittyvät varren kärkeen, kukkivat päivällä ja ovat säteittäisiä, kellomaisia ja väriltään keltaisia, vaaleanpunaisia tai punaisia. Pohjusmalja on lyhyt. Hedelmä on pieni, pyöreä ja paljas, siemenet ruskeita tai mustia.
Levinneisyys

Kausikaktukset ovat kotoisin Brasilian kaakkoisosista.
Lajit

Kausikaktusten sukuun katsotaan kuuluvaksi kuusi lajia. Yksi lajeista on risteymä, jota ei ole luonnossa vaan se on syntynyt viljelyssä. Lajit ryhmitellään tavallisesti kahdeksi alasuvuksi: Hatiora ja Rhipsalidopsis. Edellisen lajeilla on liereät ja uurteettomat varsinivelet ja kukassa on poikkileikkaukseltaan pyöreä vartalon tyvirakenne (perikarpelli). Jälkimmäisen lajeilla on litteät varsinivelet ja perikarpelli on kulmikas tai siivellinen.
Hatiora epiphylloides
Hatiora gaertneri (Rhipsalidopsis gaertneri) – pääsiäiskaktus
Hatiora × graeseri – kevätkaktus
Hatiora herminiae
Hatiora rosea (Rhipsalidopsis rosea) – helluntaikaktus
Hatiora salicornioides – hatiora
Kaarlo Kauppila

Kaarlo Vilhelm Kauppila (17. huhtikuuta 1893 Ikaalinen – 30. elokuuta 1956) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Kaarlo Erland Kauppila ja Hilma Johanna Hemilä.
Opinnot

Kauppila kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta vuonna 1912 ja liittyi Satakuntalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1912–1915.
Jääkärikausi

Kauppila liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 26. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Kauppila siirrettiin 23. syyskuuta 1917 pataljoonan Pioneerikomppaniaan ja lähetettiin rautatienrakennuskursseille Libauhun.
Suomen sisällissota

Kauppila saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi komppanianvääpeliksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin 23. maaliskuuta 1918 alkaen pataljoonan esikuntaan esikuntavääpeliksi. Kauppila otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella, Rajamäellä, Tarpilassa ja Raivolassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kauppila palveli edelleen 2. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Porin jalkaväkirykmentti n:o 2. Hän toimi 24. elokuuta 1918 alkaen 2. komppaniassa vääpelinä ja sittemmin joukkueenjohtajana. Hänet siirrettiin 2. huhtikuuta 1919 alkaen Keski-Suomen rykmenttiin, josta hän erosi 21. huhtikuuta 1920. Armeijaan hän astui uudelleen palvelukseen 4. toukokuuta 1921, jolloin hänet sijoitettiin Pioneeripataljoonaan, missä hän toimi adjutanttina ja nuorempana upseerina. Armeijasta hän erosi toistamiseen 15. marraskuuta 1922 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Ikaalisten suojeluskuntaan. Tehtävässä hän palveli 30. lokakuuta 1923 saakka. Hän toimi vielä toistamiseenkin pienen hetken Ikaalisten paikallispäällikkönä vuonna 1928 ja seuraava kosketus armeijan harmaisiin olikin sitten osallistuminen upseerien kertausharjoituksiin Niinisalossa vuonna 1939, joka enteili jo lähestyvää sotaa.
Talvi- ja jatkosota

Kauppila osallistui talvisotaan Ikaalisten suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 7:ään, josta hänet vapautettiin palveluksesta lääkärin lausunnon perusteella. Hänet on haudattu Ikaalisiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 4. huhtikuuta 1916  Vääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 5. tammikuuta 1919  Luutnantti 16. toukokuuta 1922 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.