Israelin–Palestiinan konflikti
Historia > 1920–1948: Palestiinan brittiläinen mandaatti

Ensimmäisessä maailmansodassa Iso-Britannia otti alueen hallintaansa. Aikana ensimmäisen maailmansodan jälkeen muutto kiihtyi, koska tulijoita houkutti Britannian Balfourin julistuksessa lupaama oikeus perustaa "kansallinen koti" Palestiinaan.
Brittihallinto nimitti vuonna 1921 Palestiinan alueen muslimiväestön johtoon Amin al-Husseinin, josta 11.4.1921 tehtiin Jerusalemin suurmufti. Ainakin vuodesta 1919 lähtien tämä oli järjestänyt hyökkäyksiä juutalaisia siirtolaisia vastaan.
Vuonna 1922 Palestiinasta tehtiin Kansainliiton päätöksellä Britannian mandaattialue, josta pian erotettiin 3/4 eli Jordanjoen itäpuoli Transjordaniaksi. Toisen maailmansodan päättyessä juutalaisia oli alueilla jo 650 000 ja holokaustin juuriltaan ajamat Euroopan juutalaiset saapuivat suurena aaltona perustamaan uutta valtiota.
Juutalaisten muutto Palestiinaan lisäsi jännitettä uusien tulijoiden ja paikallisen arabiväestön kesken. Vain viikkoja al-Husseinin nimittämisen jälkeen hän oli mukana aiheuttamassa mellakoita juutalaisia vastaan Petah Tikvahissa ja Jaffassa, missä 43 juutalaista murhattiin. Jaffan mellakoiden seurauksena juutalaiset perustivat puolisotilaallisen Haganah-järjestön puolustamaan juutalaisväestöä. Väkivaltaisuudet saivat jatkoa vuonna 1929, jolloin arabit suorittivat joukkomurhan ja etnisen puhdistuksen Hebronin kaupungissa. Juutalaisia vastaan suunnatut veriteot saivat jatkoa vuosien 1936–1939 kapinassa. Palestiinalaiset muodostivat 1930- ja 1940-luvuilla yhteyksiä Natsi-Saksaan ja palestiinalaisten johtaja, mufti Mohammad Amin al-Hussein oli tunnettu natsisympatioistaan  ja julisti muun muassa pyhän sodan natsien vihollista Isoa-Britanniaa vastaan.
1920- ja 1930-lukujen väkivaltaisuudet saivat britit etsimään ratkaisua juutalaisten ja palestiinalaisten välille. Peelin komissio ehdotti vuonna 1937 alueen jakamista juutalaisten ja palestiinalaisten kesken ja vuoden 1939 valkoinen paperi yhden valtion ratkaisua, jossa juutalaisten maahanmuutolle asetetaan kiintiö, ja maan ostamista arabeilta rajoitetaan.
Toisen maailmansodan jälkeen juutalaiset puolisotilaalliset organisaatiot kävivät taistelua brittiläistä miehityshallintoa vastaan. Vuonna 1946 oikeistolainen juutalaisjärjestö Irgun suoritti pommi-iskun Kuningas Daavidin hotelliin Jerusalemissa, joka toimi brittihallinnon päämajana. Iskussa kuoli 91 ihmistä ja loukkaantui 46, suuri osa viattomia sivullisia. Isku herätti paheksuntaa ja johti sionistisen liikkeen erkaantumiseen terrorismista ja siirtymiseen rauhallisempiin keinoihin, kuten juutalaisten salakuljettamiseen Palestiinaan.
Yhdistyneet kansakunnat esitti vuonna 1947 suunnitelman Palestiinan jakamiseksi juutalais- ja arabivaltioon. Molemmat osapuolet olivat tyytymättömiä jakoon. Kumpikaan valtioista ei olisi saanut yhtenäistä maa-aluetta ja Jerusalem olisi jäänyt arabivaltion alueelle. Juutalaisvaltioon olisi myös jäänyt suurehko arabivähemmistö. Heti YK:n jakosuunnitelman tultua julki 30. marraskuuta 1947 arabit julistivat yleislakon ja tekivät hyökkäyksiä sekä juutalaisia että maassa olevia brittijoukkoja vastaan. 11. joulukuuta 1947 lontoolainen sanomalehti The Times kertoi yhteenotoissa kuolleen noin 70 juutalaista, 50 arabia ja neljä brittiä. Sodan alussa juutalaiset rajoittuivat puolustautumaan, mutta keväällä 1948 he kävivät vastahyökkäykseen.
Juutalaisten puolella päävastuu sotatoimista oli Haganalla. Siitä erillään toimivat jyrkempää sionistista linjaa edustavat liikkeet Irgun ja Lehi. Arabien organisaatiot olivat hajanaisempia eikä heillä ollut varsinaista strategiaa. Hyökkäyksiä tehtiin etenkin siirtokuntien välisiin saattueisiin, joita myös britit yrittivät suojella. Molemmat osapuolet syyllistyivät siviileihin kohdistuvaan terroriin. Arabit käyttivät propagandassa hyväkseen Irgunin ja Lehin sotilaiden tekemää Deir Yassinin kylän valtausta 9.–11. huhtikuuta 1948, missä ammuttiin taistelussa tai teloitettiin myöhemmin 100–120 taistelijaa ja siviiliä, joukossa myös naisia, lapsia ja vanhuksia. Massamurhaa käytettiin hyväksi arabipropagandassa tarkoituksena vahvistaa vastarintaa. Kävi kuitenkin päinvastoin, kun se lisäsi arabien pakoa sota-alueilta. Sionistisen liikkeen johto tuomitsi siviilien murhat. Arabit kostivat tapauksen kaksi päivää myöhemmin hyökkäämällä Sheikh Jarrahissa juutalaisen siviilisaattueen kimppuun ja surmaamalla 78 lääkäriä, opiskelijaa ja sairaanhoitajaa.
Israelilaisten aseelliset järjestöt valtasivat koko YK:n Israelille myöntämän alueen ja myös osan palestiinalaisille määrättyä aluetta ennen brittihallinnon päättymistä.