stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Burjaatin kieli
Nykytilanne

Vuonna 1992 Burjatiassa hyväksyttiin kielilaki, joka antaa burjaatille virallisen kielen aseman venäjän kielen rinnalla. Nykyään burjaattia käytetään opetuskielenä koulujen alaluokilla. Ylemmillä luokilla ja keskiasteen oppilaitoksissa sitä opetetaan aineena. Burjaatinkielistä opetusta annetaan ja sitä opetetaan aineena myös Irkutskin alueella ja Zabaikaljen aluepiirissä, joissa kielellä ei ole virallista asemaa.
Burjaatiksi julkaistaan oppikirjoja sekä kauno- ja lastenkirjallisuutta. Sillä ilmestyy sanomalehtiä, kirjallisuuslehti ja lastenlehti. Kieltä käytetään myös radiossa ja televisiossa. Ulan-Udessa toimii burjaatinkielinen teatteri.
Kaksikielisyydestä ja burjaattien osittaisesta venäläistymisestä huolimatta burjaatin kielen asema on melko vakaa, eikä sitä voida pitää akuutisti uhanalaisena.
Aiheesta muualla

Burjaatinkielinen Wikipedia
Mongolilaiset kielet
burjaatti
daguuri
kalmukki
mogoli
mongoli
monguori
paomgan
santa
William Byrd

William Byrd.
William Byrd (noin 1540–1623) oli englantilainen säveltäjä. Katolinen Byrd johti kuninkaallista kappelia ja toimi anglikaanisen kirkon palveluksessa. Byrdin laaja tuotanto sisältää myös katolista kirkkomusiikkia.
Elämä

William Byrd syntyi vuonna 1539, 1540, tai 1543. Hän alkoi laulaa kuorossa jo melko nuorena. Myöhemmin hän toimi laulajan lisäksi urkurina ja säveltäjänä. Vuonna 1575 Byrd julkaisi ensimmäisen kolmesta Cantiones Sacrae -kokoelmastaan. Loput kaksi ilmestyivät vasta vuosina 1589 ja 1591. Vielä merkittävämpiä olivat hänen englanniksi lauletut teoksensa, Psalmes, Sonets and Songs (1588) sekä Songs of Sundrie Natures (1589).
Kirjallisuutta

McCarthy, Kerry: Byrd.  Oxford:  Oxford University Press, 2013.  ISBN 978-0-19-538875-6  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
William Byrd International Music Score Library Project (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Waldemar Wilenius

Puistopaviljonki Kemissä
Waldemar Wilenius (26. lokakuuta 1868 Hämeenlinna − 21. syyskuuta 1940 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Wilenius valmistui arkkitehdiksi Suomen polyteknillisestä opistosta vuonna 1889. Hän opiskeli valmistumisensa jälkeen myös Tukholman taideakatemiassa ja Berliinin teknillisessä korkeakoulussa. Wilenius toimi Yleisten rakennusten ylihallituksessa eri nimikkeillä vuodesta 1889 vuoteen 1931 asti. Hänellä oli myös oma arkkitehtitoimisto.
Wileniuksen suunnittelemia rakennuksia

Puistopaviljonki, Meripuisto, Kemi − 1893
Kontio, Kruunuvuorenkatu 5 − Kauppiaankatu 1-3, Helsinki − 1898
Merilinna, Merikatu 1 − Neitsytpolku 2a, Helsinki − 1900
Gunnebo Gård, Pietarinkatu 23 − Huvilakatu 18, Helsinki − 1905
Aavasaksan matkailijakatos, nykyinen kahvilapaviljonki, Ylitornio 1927 (Torsten Montellin kanssa)
Kolttakönkään matkailumaja, Petsamo 1931
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Waldemar Wilenius Wikimedia Commonsissa
Eero Saari (jääkiekkoilija)

| Eero Saari |
| --- | --- |
 Eero Saari 1952.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. syyskuuta 1928 Tampere
Kuollut: 29. huhtikuuta 2023 (94 vuotta) Tampere
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  arkkitehti
Sukulaiset:  Sami Saari (poika) Marisanna Saari (tytär)
Eero Olavi ”Roope” Saari (18. syyskuuta 1928 Tampere – 29. huhtikuuta 2023 Tampere) oli suomalainen jääkiekkohyökkääjä ja arkkitehti. Jääkiekkourallaan hän edusti Ilvestä kaudet 1944–1956 ja voitti kuusi Suomen-mestaruutta. Hän pelasi maajoukkueessa 25 ottelua ja edusti Suomea maailmanmestaruuskilpailuissa Pariisissa vuonna 1951 sekä olympialaisissa Oslossa vuonna 1952. Saari oli myös kiinnitettynä Tukholman 1949 MM-kisoihin, mutta ei päässyt osallistumaan. Saari on jääkiekkoleijona.
Jääkiekkouransa jälkeen Saari työskenteli arkkitehtinä. Hänen tunnetuimpiin töihinsä kuuluu lehtikustantaja Urpo Lahtisen graniittilinna Villa Urpo, joka sijaitsee Ylöjärvellä.
Yksityiselämä

Eero Saaren poika on muusikko Sami Saari ja tytär squashin Suomen-mestari Marisanna Saari.
Saari menehtyi 94-vuotiaana Koukkuniemen vanhainkodissa Tampereella. Hänet on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle.
SM-tilastot

| --- | --- |
Pelipaikka: Hyökkääjä
Maila: Left
Pelinumerot: #3 / #6 / #7 / #9 / #14 / #15
Pelikaudet: 1944–56
Kulta – hopea – pronssi: 6 – 2 – 0
| Kausi | Sarja | O | M | S | P | R |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1944–45 | SM-sarja | 8 | 2 | 0 | 2 | 0 |
| 1945–46 | SM-sarja | 8 | 3 | 0 | 3 | 0 |
| 1946–47 | SM-sarja | 8 | 2 | 0 | 2 | 0 |
| 1947–48 | SM-sarja | 6 | 6 | 0 | 6 | 0 |
| 1948–49 | SM-sarja | 6 | 11 | 3 | 14 | 0 |
| 1949–50 | SM-sarja | 7 | 7 | 2 | 9 | 4 |
| 1950–51 | SM-sarja | 6 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| 1951–52 | SM-sarja | 6 | 6 | 5 | 11 | 2 |
| 1952–53 | SM-sarja | 10 | 8 | 4 | 12 | 8 |
| 1953–54 | SM-sarja | 8 | 3 | 0 | 3 | 8 |
| 1955–56 | SM-sarja | 3 | 0 | 1 | 1 | 2 |
| Yhteensä |  | 76 | 49 | 17 | 66 | 28 |
Saavutukset ja palkinnot

6 Suomen mestaruutta (1945, 1946, 1947, 1950, 1951, 1952)
2 SM-hopeaa
SM-sarjan syöttöpörssin voittaja (1952)
Suomen Jääkiekkoleijona #94
Butovon kulttuuri

Butovon kulttuuri (ven. Бутовская культура) oli jääkauden jälkeinen mesoliittinen kulttuuri Venäjällä Ylä-Volgan alueella Volgan ja Okan jokien valuma-alueilla 9600–6000 eaa. Kulttuuri on muodostunut jääkauden jälkeisen ilmaston lämmetessä seudulle etelästä muuttaneesta Swidryn kulttuurista kehittyneistä ryhmistä. Butovon kulttuurin kehitysvaiheita ovat varhainen vaihe (9600–9100 eaa.), keskivaihe (9100–7300 eaa.) ja myöhäinen vaihe (7300–6000 eaa.) . On myös ehdotettu, että Butovon kulttuuri olisi alkanut jo nuoremman Dryaskauden aikana ennen 10300 BP eli kalibroituna 10100 eaa..
Ylä-Volgalla eli rinnan Butovon väestön kanssa myös Ienevon- ja Ressetan kulttuurin ryhmiä. Näiden suhteet ovat toistaiseksi epäselvät, mutta ne saattoivat yhdistyä aikaa myöten Butovon kanssa, koska neoliittiseen kauteen mennessä alueella vaikutti yhtenäisempi Ylä-Volgan keraaminen ryhmä (katso kartta: Hartz, S. et al.).
Tunnettuja asuinpaikkoja

Butovon kulttuurin asuinpaikat sijaitsevat yleensä kuivilla ja hiekkaisilla kohteilla. Niiden löytömateriaalista puuttuu kaikki orgaaninen aineisto. Tällaisia kohteita ovat muun muassa Butovo-1 (ven. Бyтoвo), Prislon-1 (ven. Прислон) ja Listvenka-3a (ven. Лicтвeнкa). Osa asuinpaikoista oli entisiä järvenrantoja, jotka tulvivat tai soistuivat umpeen säilyttäen kaikki orgaanisenkin materiaalin. Tunnetuimmat suot ovat Dubna (ven. Дyбнa, Moskovan alue), Ivanovskoje (ven. Ивановское) ja Berendeevo (ven. Бepeндeeвo, Jaroslavin alue), Sahtyš (ven. Сахтыш) ja Podozerskoje (ven. Пoдoзepцкое, Ivanovon alue) ja Ozerki (ven. Озерки, Tverin alue).
Tunnettuja asuinpaikkoja > Sahtyš

Asuinpaikka Sahtyš-14 sijaitsee suolla noin 45 km lounaaseen Ivanovosta. Kohteesta, joka sijaitsee Koika-joen penkereellä, löytyi 4 kulttuurikerrosta: Butovon varhainen (9550–9350 BP eli kalibroituna 8950–8500 eaa.), Butovon keskimmäinen vaihe (9000–8800 BP eli kalibroituna 8300–7900 eaa.), Butovon myöhäinen vaihe (8300–8000 BP eli kalibroituna 7350–6900 eaa.) ja Butovon loppuvaihe (?–7200 BP eli kalibroituna ?–6100 eaa.)
Tunnettuja asuinpaikkoja > Muita suokohteita ja asuinpaikkoja

Asuinpaikka Ivannovskoje-7 sijaitsee 30 km koilliseen Pereslavl-Zalesskiysta muinaisen järven rannalla, joka liettyi ja soistui umpeen. Kohteesta löytyi 5 eriaikaista kulttuurikerrosta: varhainen Butovo (?–9 500 BP eli kalibroituna ?–8 900 eaa.), myöhäinen Butovo (8550–8300 BP eli kalibroituna 7 600–7 350 eaa.), Butovon loppuvaihe (7 500–7 300 BP eli kalibroituna 6 350–6 200 eaa.), Ylä-Volgan keraaminen kulttuuri ja Ljalovon keraaminen kulttuuri.
Asuinpaikalta löytyi myös ihmisen luita kerroksesta, joka ajoitettiin 6 350–6 200 eaa.. Luiden radiohiiliajoitus antoi kuitenkin noin 7 500 eaa., jolloin noin 1000 vuoden ikäero on selitetty eroosion ja tulvien yhteisvaikutuksella. Koska paikka on luiden ilmestymisen aikoihin ollut veden alla, ei normaali hautaus tule kyseeseen. Paikalle joutunut vainaja on kuitenkin hautautunut mutaan ja kuivina kausina kerrokset ovat kuluneet tallaantumisen sekä lahoamisen seurauksena niin, että luut jäivät nuorempaan kerrokseen sen pinnalle. Paikka soistui myöhemmin ja luut löydettiin siksi väärässä kontekstissa. Luut merkitsevät kuitenkin myös muinaisen järven katkeamatonta asuttamista sen eri paikoissa.
Théodore Cornut

Mogadorin eli nykyisen Essaouiran alueen kartta Cornutin piirtämänä vuodelta 1767.
Nicholas Théodore Cornut oli ranskalainen matemaatikko ja arkkitehti. Ranskan Avignonista kotoisin ollut Cornut oli erikoistunut sotalinnoituksiin. Hän oli saanut vahvoja vaikutteita maineikkaan ranskalaisen sotilasarkkitehdin Sébastien Le Prestre de Vaubanin suunnittelemasta Bretagnen Saint-Malon kaupungin linnoituksesta.
Marokon sulttaani Muhammad III päätti vuonna 1765 perustaa sataman Atlantin rannikolle Mogadoriin eli nykyiseen Essaouiraan. Sulttaani pyysi Cornutia suunnittelemaan nykyaikaisen Mogadorin kaupungin. Cornutin suunnittelema kaupunki edustaa yhdistelmää eurooppalaisia ja marokkolaisia tyylisuuntia, mikä miellytti sulttaania, joka antoi kaupungille nimen Essaouira eli ”hyvin suunniteltu”. Eräiden lähteiden mukaan Cornut olisi ollut sulttaanin vankina 1765 tapahtuneen epäonnistuneen Larachen retken (ransk. ”affaire de Larache”) jälkeen, ja että hän olisi sulttaanin orjana suunnitellut kaupungin.
Cacheu

| Cacheu |
| --- | --- |
 Cacheun linnoitus.
 Cacheun osa-alueet.
 Cacheu
 Koordinaatit: 12°16′24″N, 16°9′55″W 
Valtio:  Guinea-Bissau
Alue:  Cacheun alue
Perustettu:  1588
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  osa-alue
Väkiluku (2009):  5 674 (kaupunki) 18 563 (osa-alue)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Cacheu on kaupunki sekä osa-alue eli sektori Guinea-Bissaussa. Se sijaitsee lähellä Cacheujoen suuta sata kilometriä Bissausta luoteeseen. Kaupunki on Cacheun alueen hallinnollinen keskus. Kaupungissa on 5 674 ja osa-alueella 18 563 asukasta (vuonna 2009, väestönlaskenta). Osa-alueen pinta-ala on 1 004,4 neliökilometriä.
Cacandan alueelle perustettu Cacheu oli yksi portugalilaisten ensimmäisistä tukikohdista Guineassa. He rakensivat sinne linnoituksen vuonna 1588. Kap Verden kuvernööri nimitti sinne ensimmäisen Portugalin kruunun edustajan vuonna 1614. Hollantilaiset miehittivät paikkakunnan vuonna 1624, mutta portugalilaiset saivat sen jälleen haltuunsa vuonna 1630. Vuonna 1676 perustettiin orjakauppaa harjoittanut Cacheun kauppakomppania, joka ei kuitenkaan onnistunut saamaan haltuunsa alueen kauppamonopolia.
1700-luvulla Cacheu taantui, eikä sen varuskunta pystynyt estämään englantilaisten ja ranskalaisten laajentumispyrkimyksiä. Ympäröivän alueen valloittaminen alkoi vasta vuonna 1871 hyökkäyksellä Cacandaan, mutta vuonna 1878 tehty rangaistusretki Boloriin päättyi tappioon. Bolamasta käsin hallitun Portugalin Guinean perustaminen vuonna 1879 vähensi Cacheun merkitystä entisestään. Vuonna 1914 alueen hallinto siirrettiin Canchungoon.
Guinea-Bissaun itsenäistymisen jälkeen Cacheusta tuli aluehallinnon keskus, mutta sen talous on jatkanut taantumistaan. Kaupungin infrastruktuuria parannettiin vuonna 1988 vietettyjä 400-vuotisjuhlia varten. Alueen kehitysnäkymät liittyvät Farimin läheltä löydetyn suuren fosfaattiesiintymän hyödyntämiseen. Cacheusta odotetaan tulevan satama, jossa fosfaatti lastataan valtamerialuksiin.
Måns Hedström

Måns Erik Hedström (26. lokakuuta 1943 Helsinki – 21. elokuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen teatterilavastaja, pukusuunnittelija ja graafikko. Koulutukseltaan hän oli sisustusarkkitehti. Hän oli yksi Kom-teatterin perustajista ja vaikutti suuresti teatterin alkuaikojen visuaaliseen ilmeeseen. Hänet tunnetaan myös erityisesti Love Records -yhtiölle suunnittelemistaan äänilevynkansista.
Kom-teatterin kauden jälkeen Hedström teki paljon yhteistyötä ohjaaja Kalle Holmbergin kanssa. Se alkoi Turun kaupunginteatterin Seitsemästä veljeksestä ja Kuningas Learista ja jatkui Helsingin Kaupunginteatterin Ilmiantajassa ja Noitaympyrässä. Hedström suunnitteli myös puvustuksen Holmbergin televisiospektaakkeliin Rauta-aika.
Teatteritutkija Laura Gröndahlin mukaan Hedströmin pelkistetyt mutta tarkkaan mietityt lavastusratkaisut syntyivät aluksi paljolti käytännön rajoitteiden ansiosta, kun Kom-teatteri joutui esiintymään väliaikaisissa tiloissa ja tuottamaan esityksensä pienillä budjeteilla. Kuolemanlaivassa näyttelijät kahlasivat savivellissä, Shakespearen Myrskyssä mustissa muovikalvoissa, Tervahanhen lavastuksena oli porontaljoja, näytelmässä En kvinna naisten alusvaatteita. Sama pelkistyneisyys ja kekseliäisyys jatkui Hedströmin töissä myös suuremman budjetin laitosteatterituotannoissa, joita hän lavasti paljon myös vuonna 1983 valmistuneeseen Lahden kaupunginteatteriin. Vuosina 1988–1995 hän teki visuaalista suunnittelua myös Suomen Kansallisteatterin produktioihin. Viimeiset lavastustyönsä Hedström teki puolisonsa Heini Tolan johtamassa Teatteri Avoimissa Ovissa Helsingin Museokadulla.
Måns Hedström oli perustamassa Suomen Oistat-keskusta, joka oli skenografien kansainvälisen yhteistyöjärjestön OISTATin (Organisation Internationale des Scénographes, Techniciens et Architectes de Théâtre) paikallisosasto. Hän toimi sen puheenjohtajana 1974–1977 ja valittiin myöhemmin sen kunniajäseneksi.
Hedström on myös sanoittanut yhden laulun Love Recordsin vuonna 1969 julkaisemalle  albumille Lautanen Guatemalan verta.
Hedström kuoli vuonna 2005. Pari vuotta myöhemmin Teatterimuseo kokosi hänen töitään näyttelyksi Ajatuksella.
Hedström on haudattu Näsinmäen hautausmaalle Porvooseen.
Aiheesta muualla

Måns Hedström Elonetissä.
Måns Hedström Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Måns Hedström – teatterin visuaalinen suunnittelija , Teatterimuseo 2007
Ote kirjasta verkossa: Reija Hirvikoski, Ralf Forsström ja Kimmo Viskari muistelevat Hedströmiä
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Cacheu (joki)

| Cacheu Farim |
| --- | --- |
 Cacheujoen São Vicenten luona ylittävä silta.
Laskupaikka:  Atlantin valtameri
Maat:  Guinea-Bissau
Pituus:  257 km
Cacheu on Atlantin valtamereen laskeva joki Guinea-Bissaun pohjoisosassa. Yläjuoksulla se tunnetaan nimellä Farim. Jokien yhteispituus on 257 kilometriä.
Contuboélin pohjoispuolelta alkunsa saava joki virtaa Farimiin saakka lähes suoraan kohti länttä. Alajuoksullaan se alkaa levetä ja saa nimen Cacheu samannimisen kaupungin mukaan. Joki on liikennöintikelpoinen 2 000 tonnin aluksilla 97 kilometrin pituudelta.
Ben af Schultén

Ben af Schultén (oik. Bengt Henrik, s. 31. elokuuta 1939 Helsinki) on muotoilija ja Artekin entinen taiteellinen johtaja. Hän on koulutukseltaan sisustusarkkitehti.
Af Schultén oli Artekin palveluksessa vuodesta 1964 lähtien lähes 40 vuoden ajan, josta taiteellisena johtajana vuodet 1976–2004. Hänen seuraajakseen tuli britti Tom Dixon. Af Schulten suunnitteli itsekin Artekille kalusteita, myymälänäyttelyitä ja näyttelyjulisteita. Lisäksi hän on suunnitellut muun muassa Amos Andersonin taidemuseon sisustuksen.
Espa-tuoli (1998) on viimeinen kaluste, jonka af Schultén suunnitteli Artekille.
Palkinnot ja tunnustukset

SIO-huonekalupalkinto elämäntyöstä Artekin suunnittelijana 1999
Ilmari Tapiovaara -palkinto 2005
Pro Finlandia -mitali 2008
Hänen uraansa kuvaava näyttely "Ben af Schultén ja Artekin traditio" oli Alvar Aalto -museon vaihtuvien näyttelyjen Galleriassa Jyväskylässä. 5.12.2007 - 24.2.2008.
Kirjallisuutta

Marja Kosunen: "Artek. Kutsumus ammattina ja elämäntyönä. Sisustusarkkitehti Ben af Schulténin Artekissa tehdyn uran kuvaus" (2007, pro gradu)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Arent Passer

| Arent Passer> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1560 Haag
Kuollut: 1637 Tallinna
Ammatti:  kuvanveistäjä, arkkitehti ja taiteilija
Lapset:  Dionysius Passer
Arent Passer (1560 Haag – 1637 Tallinna) oli hollantilainen kuvanveistäjä, arkkitehti ja taiteilija, joka teki uraa Ruotsin hallitsemassa Virossa. Hänen tunnetuimpia töitään ovat Pontus de la Gardien ja tämän puolison muistomerkki Tallinnan tuomiokirkossa. Aren Passer kuoli vuonna 1637 ja hänet haudattiin Olevisten kirkkoon.
Elämäkerta

Arent Passer syntyi Haagissa vuonna 1560. Hän saapui Tallinnaan Juhana III:n suosituksesta ruotsalaisten vallanpitäjien palvelukseen vuonna 1589. Hänen ensimmäinen työnsä kaupungissa oli Pontus de la Gardien ja tämän vaimon Sofia Gyllenhielmin hautamonumentti, joka valmistui vuonna 1695. Tämän jälkeen hän johti Tallinnan Mustapäiden talon päädyn ja portaalin uudistamista, mikä saatiin loppuun vuonna 1597. Hanke aloitettiin Ruotsin kuninkaan Sigismundin vierailua varten, jota ei kuitenkaan lopulta koskaan järjestetty. Vuosina 1602–1604 Passer teki töitä Tallinnan kaupunginrakennusmestarina, mutta teki töitä myös Uppsalan ja Turun rikkaille kauppiaille ja aatelisille. Kuningas Sigismund kehotti häntä muuttamaan Tukholmaan, mutta Passer ei tähän suostunut. Arent Passer kuoli Tallinnassa vuonna 1637 ja hänet haudattiin Olevisten kirkkoon. Hänen poikansa Dionysius Passer jatkoi isänsä jalanjäljillä rakentaen myös barokkityylisiä rakennuksia.
Passerin johdolla rakennettu Tallinnan Mustapäiden talon pääty.
Isaac Ware

Isaac Ware, patsas vuodelta 1741.
Isaac Ware (1704–1766) oli brittiläinen arkkitehti ja arkkitehtuurikriitikko. Hän tutki ja ihaili erityisesti italialaista renessanssiarkkitehtia Andrea Palladiota. Ware oli syntyisin vaatimattomista oloista ja hankki lapsena toimeentulonsa nokipoikana. Hänen lahjakkuutensa huomattiin sattumalta vuonna 1712 hänen tehdessään taitavia piirroksia katuun. Vuonna 1721 Thomas Ripley otti hänet kasvatikseen ja alkoi kouluttaa hänestä arkkitehtia. Waren teos The Complete Body of Architechture (1756–1757) oli aikakautensa arkkitehtuurin hyvän maun opas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isaac Ware Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN
Ferdinand Öhman

Karl Ferdinand Öhman (sukunimi myös muodossa Öhmann, etunimi myös muodossa Ferdinant, 26. maaliskuuta 1831 Hamina – 5. elokuuta 1907 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Haminassa ja Viipurissa koulua käynyt Öhman opiskeli Tukholman taideakatemiassa ja Münchenin polyteknillisessa opistossa. Hän oli vuodesta 1857 vuoteen 1907 Rakennushallituksen edeltäjien, Yleisten rakennusten intendentinkonttorin ja Yleisten rakennusten ylihallituksen palveluksessa eri viroissa. Öhman aloitti työuransa Kuopiossa 1857 ja toimi siellä lääninarkkitehtina vuosina 1862–1894. Sen jälkeen hän siirtyi Uudenmaan lääninrakennuskonttorin johtajaksi Helsinkiin, jossa virassa hän oli uransa loppuun asti.
Suunnittelutöitä

Ferdinand Öhman suunnitteli lääninarkkitehtina muun muassa puukirkkoja ja muita julkisia rakennuksia silloisen Kuopion läänin alueelle. Hän teki myös asemakaavoja.
Vuonna 1879 järjestettiin kansallisrunoilija Johan Ludvig Runebergin hautamuistomerkin rakentamiseksi pohjoismainen suunnittelukilpailu, jonka Öhman voitti. Muistomerkki paljastettiin Porvoon Näsinmäen hautausmaalla 6. toukokuuta 1888.
Suunnittelutöitä > Rakennuksia

Suonenjoen kirkko (1865)
Pälkjärven kirkko, luovutettu alue (1869)
Jäppilän kirkko, Pieksämäki (1872)
Kuopion lyseon laajennus (1874–1875)
Kuusjärven kirkko, Outokumpu (1878)
Pielaveden kirkko (1878)
Kuopion satamakonttori (1879), entinen vaakahuone
Kuopion Klubin rakennus (1880), entinen asuinrakennus, Öhmanin itselleen suunnittelema
Polvijärven evankelis-luterilainen kirkko (1881)
Vehmasmäen koulu, Kuopio (1884)
Suunnittelutöitä > Asemakaavoja ja muita suunnitelmia

Joensuun asemakaava (1867)
Nurmeksen kauppalan asemakaavaehdotus (1876)
Leppävaaraan perustettavan huvilakaupungin suunnittelua (1898)
Runebergien hautamuistomerkki (1888) Porvoon Näsinmäen hautausmaalla.
National Association of Free Will Baptists

| National Association of Free Will Baptists |
| --- | --- |
Teologia:  baptismi
Hallinto:  kongregationalismi
Toiminta-alue:   Yhdysvallat
Päätoimipaikka:  Antioch, Tennessee
Perustettu:  1935
Julkaisut:  One Magazine
Koulutus:   Hillsdale Free Will Baptist College  Southeastern Free Will Baptist College  Welch College 
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
National Association of Free Will Baptists (lyh. NAFWBC) on yhdysvaltalainen baptistinen kirkkokunta, joka edusta arminiolaista baptismia. Kirkkokunnan teologiassa korostuu vapaa tahto, vapaa armo ja vapaa pelastus joka eroaa useiden baptistien kalvinistisesta ennaltamääräämisopista. Kirkkokunta on perustettu vuonna 1935.
Ensimmäiset vapaan tahdon baptistiryhmät järjestäytyivät 1700-luvulla Pohjois-Carolinassa. Liike levisi evankelistojen ja saarnaajien työn kautta keskilänteen. Eteläinen haara, eli Randall-liike, ja pohjoinen haara, eli Palmer-liike, alkoivat ilman yhteyttä toisiinsa. Pohjoinen haara yhdistyi vuonna 1911 Pohjoiseen baptistikonventioon. Eteläinen haara muodosti konferensseja. Vuonna 1935 pohjoisen ja etelän ryhmien edustajat kokoontuivat Nashvillessa ja perustettiin Vapaan tahdon baptistien kansallinen yhdistys.
Kannatusalueet

NAFWBC:n suhteellisesti vahvimpia kannatusalueita osavaltioittain ovat Oklahoma, Arkansas, Länsi-Virginia, Kentucky ja Tennessee. Yksittäisistä kaupungeista vahvimpia ovat Mount Gay-Shamrock, Russellville, Ada, Greeneville ja Big Stone Gap.
Aiheesta muualla

Kirkkokunnan verkkosivusto (englanniksi)
| n k Baptismi Yhdysvalloissa |
| --- | --- |
Kirkkokunnat:  Alliance of Baptists  American Baptist Association  American Baptist Churches in the USA  Baptist Bible Fellowship International  Baptist Missionary Association of America  Berean Fellowship of Churches  Converge  Cooperative Baptist Fellowship  Eteläinen baptistikonventio  General Association of General Baptists  General Association of Regular Baptist Churches  Lott Carey Baptist Foreign Mission Convention  National Association of Free Will Baptists  National Baptist Convention of America  National Baptist Convention, USA  National Missionary Baptist Convention of America  National Primitive Baptist Convention  North American Baptist Conference  Original Free Will Baptists  Primitive Baptists  Progressive National Baptist Convention  Romanian Baptist Church in America  Separate Baptists in Christ  Seventh Day Baptist General Conference  Sovereign Grace Ministries  Venture Church Network  Riippumattomat baptistit