stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maailmankirjallisuuden kultainen kirja
Taustaa

Käännöskirjallisuus oli toiminut 1800-luvun kansallisessa snellmanilaisessa hankkeessa oman suomalaisen kansalliskirjallisuuden edistämiskeinona. Maailmankirjallisuuden keskeisiä teoksia pyrittiin suomentamaan järjestelmällisesti ja siten edistämään sivistystä ja kansanvalistusta. Voimavarojen vähäisyys ja 1930-luvun talouspula kuitenkin rajoittivat laajamittaisia suomennoshankkeita. Niinpä 1920-luvulta lähtien alettiin julkaista erilaisia kirjallisia antologioita, kuten Suomen kansalliskirjallisuus (15 osaa) ja Suomen kansan aikakirjat (10 osaa). Antologioiden avulla voitiin tarjota nopeasti laaja valikoima parasta luettavaa.
Maailmankirjallisuuden kultainen kirja sai alkunsa 1920-luvulla, ja viisi ensimmäistä osaa julkaistiin 1930-luvun aikana. Sarjan laatua edesauttoi se, että WSOY oli selvinnyt lamavuosista paremmin kuin muut suomalaiset kustantamot ja osien toimittajiksi saatiin akateemisesti koulutettuja kirjallisuustieteilijöitä. Sarjan teoksiin otettiin olemassa olevia suomennoksia sekä käännettiin runsaasti näytteitä. Naisten osuus teossarjan tekijäkunnassa oli huomattava, ja esimerkiksi Elina Vaaran ja Aale Tynnin kääntäjänura alkoi Maailmankirjallisuuden kultaisesta kirjasta.
Osien rakenne

Sarjan kukin osa keskittyy tietyn kielialueen kirjallisuuteen, ja osaan on koottu runsaasti näytteitä eri kirjailijoilta: runoja, proosa- ja näytelmäkatkelmia. Jokaisessa osassa on esipuhe, ja jokainen kirjailija esitellään lyhyesti. Näytteet on järjestetty kirjailijoiden syntymävuoden mukaan.
Maantieteelliset alueet muodostavat oman osionsa. Esimerkiksi Englannin kirjallisuuden kultaisessa kirjassa brittiläiset kirjailijat ja yhdysvaltalaiset kirjailijat esitellään erikseen.
Osien luettelo

Saksan kirjallisuuden kultainen kirja. Toimittanut Rafael Koskimies. 824 sivua. 1930
Skandinavian kirjallisuuden kultainen kirja. Toimittaneet Anna-Maria Tallgren, Martti Haavio, Kalle Sandelin. 1 143 sivua. 1930
Englantilaisen kirjallisuuden kultainen kirja. Toimittanut Eino Railo. 1 019 sivua. 1933 digitoituna Projekti Lönnrotissa (zip)
Ranskan kirjallisuuden kultainen kirja. Toimittanut Anna-Maria Tallgren. 813 sivua. 1934
Slaavilaisten kirjallisuuksien kultainen kirja. Toimittanut V. K. Trast. 917 sivua. 1936
Italian kirjallisuuden kultainen kirja. Toimittanut Tyyni Tuulio. 743 sivua. 1945
Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja. Toimittanut Tyyni Tuulio. 735 sivua. 1954
Maailmankirjallisuuden kultainen kirja
Lasse Salo

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 13. maaliskuuta 1917
Kuolinaika: 10. marraskuuta 1983 (66 vuotta)
Pelipaikka: hyökkääjä
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1934–1937 | Ponnistus | – | (–) |
| 1938–1941 | Toverit | 27 | (12) |
| 1945–1950 | KaPS | – | (54) |
Maajoukkue
| 1941 |  Suomi | 1 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Lasse Ilmari Salo (13. maaliskuuta 1917 – 10. marraskuuta 1983) oli suomalainen jalkapalloilija, joka pelasi yhden A-maaottelun vuonna 1941.
Ura

Laitahyökkääjänä jalkapalloa pelannut Salo aloitti uransa Työväen Urheiluliiton mestaruussarjassa pelanneessa Helsingin Ponnistuksessa, josta hän siirtyi Helsingin Tovereihin vuonna 1938. Salo pelasi kolmen mestaruussarjakauden aikana 27  ottelua, joissa hän teki 12 maalia. Sotavuosein jälkeen Salo edusti vielä Suomensarjassa pelannutta Kallion Palloseuraa 1945–1950. Suomensarjassa hän viimeisteli 54 maalia seitsemässä kaudessa.
Vuoden 1937 Wienin työläisolympialaisissa Salo edusti Työväen Urheiluliiton jalkapallojoukkuetta. Ainoan A-maaottelunsa hän pelasi Saksaa vastaan lokakuussa 1941 Helsingissä.
Salo pelasi myös jääpalloa Helsingin Ponnistuksessa.
Varmuudesta

| Varmuudesta> Über Gewißheit |
| --- | --- |
 Suomennoksen kansikuva
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Ludwig Wittgenstein
Kieli:  saksa
Genre:  filosofia
Kustantaja:  Basil Blackwell
Julkaistu:  1969
Suomennos
Suomentaja:  Heikki Nyman
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1975
Sivumäärä:  144
ISBN:  951-0-06646-X
Sarja: Taskutieto, 124
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Varmuudesta (saks. Über Gewißheit) on filosofi Ludwig Wittgensteinin postuumisti julkaistu teos. Teos on koottu Wittgensteinin muistikirjoihinsa kirjoittamista huomautuksista, jotka hän kirjoitti viimeisen puolentoista elinvuotensa aikana, vuoden 1949 syksystä kuolemaansa, huhtikuuhun 1951 saakka. Teoksen viimeiset huomautukset on päivätty vain kahta päivää ennen Wittgensteinin kuolemaa. Elizabeth Anscombe ja Georg Henrik von Wright, kaksi Wittgensteinin kolmesta jäämistönhaltijasta, kokosivat teoksen eri muistikirjoista, ja teos julkaistiin vuonna 1969.
Muistikirjat, joista teos on koottu, ovat von Wrightin luokituksen mukaan MS 172 (teoksen pykälät 1–65), MS 174 (§ 66–192), MS 175 (§ 193–425), MS 176 (§ 426–523) ja MS 177 (§ 638–676). Wittgenstein käsitteli vastaavia teemoja myös muissa muistikirjoissa, joita ei kuitenkaan sisällytetty teokseen. Vastaavasti kaikkea edellä mainittujen muistikirjojen sisältöä ei ole julkaistu tässä teoksessa, vaan muun muassa teoksissa Huomautuksia väreistä ja Yleisiä huomautuksia.
Eräät tutkijat ovat pitäneet Varmuudesta-teosta Wittgensteinin kolmantena pääteoksena Tractatus Logico-Philosophicuksen ja Filosofisten tutkimusten ohella. Eräänä syynä tähän on se, että teos on temaattiselta yhtenäisyydeltään lähes ainutlaatuinen Wittgensteinin tuotannossa.
Varmuudesta-teoksen aiheena ovat tietoteorian alaan kuuluvat seikat, etenkin tiedon ja varmuuden käsitteet. Teoksen taustalla ovat George Edward Mooren teokset Terveen järjen puolustus ja Ulkomaailman olemassaolon todistus sekä Wittgensteinin käymät keskustelut Norman Malcolmin kanssa.
Käännökset

Suomeksi teoksen on kääntänyt Heikki Nyman.
Teoksen ovat kääntäneet englanniksi Elizabeth Anscombe ja Denis Paul (engl. On Certainty).
Ranskaksi se on ilmestynyt nimellä De la certitude.
Kirjallisuutta

Padilla Gálvez, Jesús & Gaffal, Margit (toim.): Doubtful Certainties. Language-Games, Forms of Life, Relativism.  Berlin:  De Gruyter Verlag, 2013.  ISBN 978-3-11-032192-0
Moyal-Sharrock, Danièle: Understanding Wittgenstein’s On Certainty.  Hampshire:  Palgrave Macmillan, 2007.  ISBN 978-0-230-53553-4
Stroll, Avrum: Moore and Wittgenstein on Certainty.  New York:  Oxford University Press, 1994.  ISBN 0-19-508488-8
Wittgenstein, Ludwig: Varmuudesta.  (Suomentanut Heikki Nyman. Toinen painos)  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-23922-4
Wright, Georg Henrik von: ”Wittgenstein varmuudesta”. Teoksessa: Wittgenstein, Ludwig: Varmuudesta (s. 9–30).
Harju (Somero)

Harju on kylä Somerolla Kirkkojärven etelärannalla. Sen naapurikyliä ovat Härkälä lännessä, Joensuu ja Lammi pohjoisessa ja Ihamäki idässä. Kylän väkiluku vuonna 2011 oli 410, mikä teki siitä väkiluvultaan Someron viidenneksi suurimman kylän heti Joensuun, Jaatilan, Pappilan ja Lammin jälkeen.
Kirkonmäen kulmakunta Harjun ja Lammin kylissä on osa Someron keskustaajamaa, ja Harjun kylässä Kirkonmäen alueella sijaitsevat Someron kirkko, keskiaikainen Someron sakaristo, 1700- ja 1800-luvuilta olevat lainamakasiinit, seurakuntatalo, siunauskappeli, entinen kellotapuli ja vanha ja uusi hautausmaa, jotka yhdessä muodostavat valtakunnallisesti merkittävän rakennetun kulttuuriympäristön. Harjun kylän kautta kulkevat seututie 280 (Helsingintie) ja  kantatie 52 (Salontie). Someron kirkkoympäristön ohella kylän kulttuurihistoriallisiin kohteisiin kuuluu venäläinen sotilashautausmaa Lamminnummella Helsingintien varressa.
Historialtaan Harju on kartanokylä, josta pääosa tai ajoittain koko kylä on aina 1800-luvulle asti kuulunut vuonna 1639 perustettuun Harjun kartanoon eli Rantakartanoon. Harjun kartano sijaitsee Kirkkojärven rannassa Härkäläntien varressa jonkin matkaa Someron kirkolta länteen, ja sen omistajiin on kuulunut muiden muassa Someron kirkkoherra Jacob Ritz. Vielä 1980-luvulla kartanon vanhasta rakennuskannasta oli jäljellä 1800-luvun puolivälissä rakennettu siipirakennus. Isossajaossa Harju oli samaa jakokuntaa viereisen Lammin kylän kanssa, ja Harjun ja Lammin sekä viereisten Härkälän ja Saarentaan kylien yhteisenä takamaana oli Laitiaistenmaa Tammelan rajalla; tästä on päätelty että kylät ovat kuuluneet vielä 1600-luvulle asti samaan jakokuntaan.
Aiheesta muualla

Alhoranta, Kalle: Strandgård – Rantakartano – Harjun kartano Kalle Alhoranta. Arkistoitu 24.7.2011. Viitattu 31.1.2011.
| n k Somero |
| --- | --- |
Taajamat:  Someron keskustaajama 
Rekisterikyliä Somerolla:  Harju  Hirsjärvi  Häntälä  Härkälä  Ihamäki  Jaatila  Joensuu  Jurvala  Kerkola  Kimala  Kivisoja  Kultela  Kärilä  Lahti  Lammi  Lautela  Ollila  Pajula  Paltta  Pappila  Pitkäjärvi  Pusula  Pyöli  Rautela  Ruunala  Ryhtä  Saarentaka  Sillanpää  Sylvänä  Syvänoja  Talvisilta  Terttilä  Viluksela  Ylenjoki 
Kulmakuntia Somerolla:  Isoniittu  Kauraketo  Koisthuhta  Laitiainen  Lehtimäenkulma  Palojoki  Uusi-Kaskisto 
Rekisterikyliä Somerniemellä:  Härjänlahti  Härjänoja  Jakkula  Kaskisto  Keltiäinen  Kopila  Mäyrämäki  Oinasjärvi  Palikainen  Salkola  Suojoki  Vesanoja  Viuvala
Miina ja Manu

Miina ja Manu on suomalainen lasten kirjasarja. Se kertoo kahdesta kissalapsesta, Miinasta ja Manusta, ja heidän Sulo-enostaan. Miina ja Manu asuvat Tampereella. Joissain Miina ja Manu -kirjoissa esiintyvät myös Heikki Hiiri, Jänkä-Joonas, Erakko-Hermanni, Olli Orava ja Matti Mäyrä. Hahmot ovat antropomorfisia eläimiä. Kissasisarukset saivat alkunsa 1982, jolloin Satukustannus Oy päätti julkaista uuden aapisen - tehtävä annettiin tutulle taiteilijalle Teuvo ”Teutori” Koskiselle. Teutori (1941–2000) on tehnyt suurimman osan kirjoista.
Kirjoja on julkaistu myös c-kasetteina ja cd-levyinä. Miina ja Manu Pääkaupungissa -kirjan sisältöä on lisäksi täydennetty video- ja äänimateriaalilla, jonka lukija voi nähdä ja kuulla omalla kännykällään tai tabletillaan.
Kirjoja on käännetty eri kielille, muun muassa somaliaksi.
Marraskuussa 2019 Miina ja Manu -tuotanto sekä Satukustannuksen muu kustannustoiminta siirtyivät Otavalle.
Kirjat

Miina ja Manu - Seikkailu enon veneellä (2020)
Miina ja Manu - Pajassa (2008, Vanhat ammatit 1)
Miina ja Manu - Pääkaupungissa (2016)
Miina ja Manu - Ensiavussa
Miina ja Manu - Yö ja päivä
Miina ja Manu - Kierrättävät
Miinan ja Manun luontoretki
Miina ja Manu – Sadun Maailmoissa
Miina ja Manu – Salapoliiseina
Miinan ja Manun seikkailu Lapissa
Miina ja Manu – Myllyn Tarina
Miina ja Manu – Kiinassa
Miinan ja Manun jouluaatto
Miina ja Manu – Hammaslääkärissä
Miinan ja Manun onkimatka
Miina ja Manu – Teatterin Maailmassa
Miina ja Manu – Esikoulussa
Miina ja Manu – Maatilalla (1997)
Miinan ja Manun harrastuksia
Miina ja Manu – SantaParkissa
Miinan ja Manun aikamatka (2001)
Miinan ja Manun aapinen (1982)
Miinan ja Manun laskentoaapinen
Miina ja Manu – Lomalla
Miinan ja Manun kiukuttelukirja
Miinan ja Manun huvimatka
Miina ja Manu – Matkoilla
Miina ja Manu – Vanhan Linnan Salaisuus
Miinan ja Manun kesä
Miinan ja Manun Ilmapallomatka
Miina ja Manu – Uimakoulussa
Miina ja Manu – Ratsastuskoulussa
Miinan ja Manun Riimejä ja Loruja
Miina ja Manu – Päiväkodissa
Miina ja Manu – Markkinoilla
Miina ja Manu – Retkellä
Miina ja Manu – Sairaalassa
Miina ja Manu – Merirosvolaivalla
Miinan ja Manun Laulukirja 1
Miina ja Manu – Maahisten Maassa (2002)
Miinan ja Manun käytöskirja
Heikki Hiiren Esikouluaapinen
Miinan ja Manun kellokirja
Miina ja Manu – työn touhussa
Miina ja Manu – katselukirja Työkoneita
Miina ja Manu – Metsän Ystävät
Miina ja Manu – Lääkärissä
Miina ja Manu – Eksyksissä
Miina ja Manu – Taitolentäjinä
Miina ja Manu – Afrikassa
Miina ja Manu – Lohikäärmeen luolassa
Miina ja Manu – Saaren arvoitus
Miina ja Manu – Villisikojen Valtakunnassa
Miina ja Manu – Leipureina
Miinan ja Manun eläinaapinen
Miina ja Manu – Pyöräilevät
Miina ja Manu – Eläinpuistossa
Miinan ja Manun toiveammatteja
Miina ja Manu – Keittiössä
Miina ja Manu – Vesillä
Miinan ja Manun kotiaskareita
Miinan ja Manun liikenneaapinen
Miina ja Manu – Aarrejahdissa
Miina ja Manu – katselukirja Asioita ja esineitä
Miina ja Manu – Pajassa
Miina ja Manu – Ilmojen Ihmeet (2004)
Miina ja Manu – Avaruudessa (2005)
Miina ja Manu – Kaupungin kesässä (2009)
Miina ja Manu – Seikkailu Suomessa (2011)
Miina ja Manu - Reissussa
Miina ja Manu - Sirkuksessa
Miina ja Manu - Salaperäinen lentäjä (2011)
Miina ja Manu - Ahdin valtakunnassa (2019)
Miina ja Manu - Reporttereina
Miina ja Manu - Koulutiellä
Aiheesta muualla

Miina ja Manu -kirjat - Satukustannus (Arkistoitu – Internet Archive)
Lastenteatterin Miina ja Manu -esityksestä
Kiljusen herrasväki

Kiljusen herrasväki -kirjat ovat Jalmari Finnen vuosina 1914–1925 kirjoittamia lastenkirjoja. Kirjat kertovat Mikael, Lennart ja Olga Kiljanderin (Mökö, Luru ja Plättä Kiljunen) sekä näiden isän, äidin ja Pulla-koiran kommelluksista.
Kirjat

Kiljusen herrasväki, 1914: Jalmari Finnen ensimmäinen kertomus Kiljusen perheestä oli Kiljusen herrasväen kaupungin matka, joka ilmestyi Pääskynen-lehdessä vuonna 1909. Se sai lukijoiden suosion ja Finne kirjoitti lisää tarinoita. Näistä kahdeksan julkaistiin ensimmäisenä sarjan kirjana. Kirja sisältää tarinat Kiljusen herrasväen Helsingin-matka, Kiljusen herrasväen kalastusmatka, Saunamatka, Mökön ja Lurun syntymäpäivä, Aarteen kaivaminen, Kun Kiljuset olivat hirviä pyytämässä, Kiljusen herrasväen toinen Helsingin-matka, Kiljusen herrasväen markkinamatka.
Kiljusen herrasväen uudet seikkailut, 1916: Sisältää tarinat Kun Kiljusista piti tehtämän elokuvia, Kiljusen poikain posetiivi ja marakatti, Kun Kiljuset leipoivat, Kun Kiljuset olivat ravustamassa, Kiljusen herrasväen kukko, Kiljusen pojat koulussa, Kiljusen poikien jouluaatto.
Kiljusen herrasväki satumaassa, 1916: Yhtenäinen kokonaisuus, jonka lukuja ovat Ukkeli vie Hannan ja Kiljusen herrasväen satumaahaan, Sadun marjamaassa, Sadun lorumaassa, Sadun kasvistomaassa, Sadun lentomaassa, Sadun hiljaisuuden maassa, Jälleen kotona.
Kiljusen Plättä, 1917: Kirjassa perheeseen liittyy kuopustytär Plättä.
Kiljusen herrasväki partiolaisina, 1918: Sisältää seitsemän tarinaa.
Luru Kiljunen ja hänen Hömppänsä, 1919: Kirjassa Luru menee naimisiin ja saa tyttären.
Kiljusten vallankumous, 1921: Kiljusen herrasväen vallankumous päättyy muuttoon Amerikkaan.
Kiljuset palaavat, 1925: Kiljusen herrasväki palaa Amerikasta.
Näytelmät

Jalmari Finne: Kiljuset : kolminäytöksinen lasten huvinäytelmä. Otava, 1923
Ritva Holmberg: Kiljusen herrasväki (Ilmestynyt kirjassa Tehdään teatteria : yhdeksän näytelmää ja kabareelauluja (Tammi, 1967))
Juha Ruusuvuori: Kiljusen herrasväki : lastenmusikaali (1994)
Sirpa Koivu: Kiljusen herrasväki kirjastossa : juhlanäytelmä (2005)
Elokuvat

Kiljusen pojat koulussa (lyhytelokuva, 1921)
Kiljusen herrasväki (1981)
Kiljusen herrasväen uudet seikkailut (1990)
Kiljuset! (2022)
Lokakuussa 2019 kertoivat tuotantoyhtiöt Hihhihhii  ja Intervisio tekevänsä Kiljusen herrasväestä elokuvan, joka kuvataan vuonna 2020 ja jonka ensi-ilta on kaavailtu vuodeksi 2021. Elokuvaa ei ole julkaistu vuoden 2024 tammikuuhun mennessä.
Aiheesta muualla

Kiljusen herrasväen kaupunginmatka. Pääskynen 15.4.1909 s. 74-
LTV A-7 Corsair II

| LTV A-7 Corsair II |
| --- | --- |
 Kuvan koneet USS Ticonderogan kannella, Vietnamin sodan aikana. Ajankohtana vuosi 1968. Koneiden siipien taitettavuus näkyy hyvin tässä. Taustalla A-4 Skyhawk.
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Vought
LTV A-7E Corsair II.
LTV A-7D Corsair II ohjaamo.
LTV A-7 Corsair II oli jatkokehitystyön tulos saman lentokonevalmistajan (Chance Vought, myöhempi Ling-Temco-Vought) F-8 Crusader laivaston hävittäjäkoneesta. Corsair II oli Crusaderia jonkin verran pienempi ja hitaampi. Konstruktio oli tarkalleen ottaen samankaltainen: yksimoottorinen suihkumoottorikäyttöinen ylätaso, nuolimuotoisin siivin varusteltuna. Palvelukseenastuminen tapahtui vuonna 1965.
Kuvassa Kreikan ilmavoimien A-7 Corsair II, ohjaamon kuomu avoimena.
A-7 Corsair II saapui korvaamaan keveämpää, samaten yksimoottorista, mutta alatasoista Douglas A-4 Skyhawkia. Omilta osiltaan myös hieman hitaamman sekä keskiraskaan, kaksimoottorisen laivastopommittaja Douglas A-3 Skywarriorin sotilastehtävät siirtyivät Corsair II:n kannettaviksi. Näin ollen koneen pääasiallinen käyttötarkoitus oli olla rynnäkköpommittajana.
Skyhawkin palvelusura kesti lähes A-7:n vastaavan päättymiseen saakka. Kreikan ilmavoimat on tosin käyttänyt A-7 Corsair II:ta huomattavan pitkään. Skyhawkiin verrattuna, kykenee Corsair II ottamaan n. 1/3 raskaamman asekuorman (6 700 kg), mikä on yksimoottoriselle koneelle varsin paljon. A-7 Corsair II oli vain hieman A-4 Skyhawkia nopeampi (merenpinnan tasolla, n. Mach 0,9, yläkorkeuksissa maksimissaan Mach 1,1-1,2).
Koneen palvelusuraa osaltaan pidensi North American A-5 Vigilanten kehitystyöhön liittyneet vaikeudet. Vigilanten suunniteltuun, nopeasti lennettyyn matalalla tapahtuvaan pommitukseen oli liittynyt ilmeisiä teknisiä vaikeuksia. Se päätyikin pääasiallisesti tiedustelukäyttöön myöhempänä (tunnuksella RA-5).
Ylätasoinen sotilaskone on suhteellisen helppo tunnistaa rakenteensa puolesta. Ilmanottoaukko on varsin kookas, ja sen sijainti on rungon alapuolella. Osa koneen aseistuksesta (kuten ilmataisteluohjukset) voidaan siipien ohella kiinnittää rungon etuosaan, ennen siipiä. Suihkumoottorin valmistaja oli Allison. Aseistukseen kuuluu 20 mm lentokonetykki, jonka sijoitus on sekin eturungossa.
Koneen aselastaus näkyy hyvin tästä kuvasta. Kuva otettu Vietnamin ilmatilassa 1972-73.
2000-luvulla tämän Vietnamin sotaan osallistuneen sotakoneen tehtävät on perinyt Boeing F/A-18 Hornet. Eurooppalaisvalmisteisista vastaavista rynnäköintiin kykenevistä sotilaslentokoneista, lienee kaikkein vertailukelpoisin Sepecat Jaguar.
Vastaavia verrattavia sotilaslentokoneita

Grumman A-6 Intruder
North American F-100 Super Sabre
Republic F-105 Thunderchief
Republic/Fairchild A-10 Thunderbolt II
SEPECAT Jaguar
Blackburn Buccaneer
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta LTV A-7 Corsair II Wikimedia Commonsissa
Mersky, Peter B.: Air combat: A-7 in the Gulf. International Air Power Review, Summer 2001, nro 1, s. 118–129.  Wallingford, Oxfordshire:  AIRtime Publishing. ISSN 1473-9917  (englanniksi)
Mersky, Peter B.: Warplane classic: Vought A-7 Corsair II in US Navy Service. International Air Power Review, Autumn/Fall 2003, nro 10, s. 126–163.  Wallingford, Oxfordshire:  AIRtime Publishing. ISBN 1-880588-58-7  (englanniksi)
Hallen Hävittäjäsivut: A-7 Corsair II (Arkistoitu – Internet Archive)
http://fas.org/man/dod-101/sys/ac/a-7.htm
http://www.aero-web.org/museums/ny/isasm/159268.htm
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Hämeenlinnan kaunotar

| Hämeenlinnan kaunotar |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Mika Waltari
Kirjoitettu:  1939
Alkuperäiskieli:  suomi
Tyylilaji:  komedia
Aihe:  Kauppias Stephaniuksen kahden tyttären naima-aikeet, poliittinen tilanne Kustaa III:n ja Anjalan liiton aikaan
Tapahtumapaikka ja -aika:  Hämeenlinna 1780-luvulla
Kantaesitys:  19. tammikuuta 1939
Kantaesityspaikka:  Hämeenlinna
Hämeenlinnan kaunotar, alaotsikoltaan Kolminäytöksinen komediahenkinen porvarisidylli 1780-luvun Hämeenlinnasta, on Mika Waltarin näytelmä vuodelta 1939. Waltari kirjoitti sen Hämeenlinnan kaupungin 300-vuotisjuhlallisuuksia varten. Näytelmä on esitetty kerran, Ylioppilasteatterin juhlanäytäntönä 19. tammikuuta 1939. Hämeenlinnalainen Karisto julkaisi näytelmän erillisenä kirjana.
Teemat ja henkilöt

Näytelmässä on kaavamainen rakkausjuoni, joka kuvaa kauppias Stephaniuksen kahden tyttären naima-aikeita. Tyttäristä Aurora on kaunis, hemmoteltu ja ylimielinen. Hän kieltäytyy kosinnoista, kunnes suostuu kaupungin rikkaimman kauppiaan, lihavan ja ontuvan Ingbergin vaimoksi. Sisarpuoli Rosa sen sijaan on nöyrä ja lempeä. Hän on tytöistä järkevämpi, sarkastisuuteen asti.
Rakkausjuonen lisäksi näytelmä kuvaa Suomen 1700-luvun poliittista tilannetta Kustaa III:n ja Anjalan liiton aikaan. Linnoitusvänrikki Aram Schantz ja apteekkioppilas Antti Colles ovat valmiita liittymään Anjalan miehiin ja ajavat Suomen irrottamista Ruotsin yhteydestä. Siinä missä Schantz on puhtaan idealistinen vallankumouksellinen, Colles on elämänläheinen antisankari, joka valitsee sittenkin vaatimattoman perhe-elämän. Lisäksi näytelmässä esiintyviä henkilöitä ovat apteekkari Svanbeck, joka edustaa taantumusta ja kurinpitoa, ja linnan pyövelin leski Saara, jota epäillään noidaksi. Saara ja hänen vuohensa aiheuttavat näytelmässä monia kommelluksia, ja vuohi pelastaa Schantzin pulasta syömällä kirjeen, josta Schantzin osuus salaliittoon olisi paljastunut.
Näytelmän henkilöillä ja teemoilla on yhteyksiä Waltarin muihin teoksiin. Panu Rajala vertaa idealistista Schantzia ja maanläheistä Collesia Sinuheen ja Kaptahiin. Lääketieteen ja noituuden teemat esiintyvät myös Paracelsus Baselissa -näytelmässä. Noituutta Waltari on kuvannut lisäksi Mikael Hakimissa ja näytelmässä Noita palaa elämään. Auroran tapaisia turhamaisia naisia esiintyy myös paljon Waltarin tuotannossa.
Arvioita

Maaria Koskiluoman mukaan ei ollut ihme, että Hämeenlinnan kaunottaren esitys jäi ainoaksi. Hänen mielestään näytelmä voisi kelvata korkeintaan jonkin harrastajateatterin kesäohjelmaan. Panu Rajala taas arvelee, että näytelmästä voisi uudelleen sovitettuna ja ohjattuna tulla vieläkin ”pikkukaupunkia ravisteleva satiiri”, vaikka se onkin ”laatukuvamainen”. Juri Nummelinin mielestä Hämeenlinnan kaunotar on hauska ja sujuva draama, jossa on 1930-luvun suomalaisten elokuvien ja Hollywood-komedioiden screwball-henkeä, kun se kuvaa väärinkäsityksiä ja ongelmia, joista henkilöt vapautuvat melkein vain sattuman avulla.
Historian tuulet

Historian tuulet on peruskoulua varten tehty historian oppikirjasarja. Sarjan on kustantanut Otava ja sarjaa on julkaistu vuodesta 2003.
Kirjasarjaan kuuluvat kirjat > Alakoulu

Historian tuulet I: kivikaudesta keskiaikaan
Historian tuulet II: keskiajalta Ranskan vallankumoukseen
Historian tuulet I–II (yhteisnide)
Lisänä on tehtäväkirjat, vastauskirjat sekä opettajan oppaat.
Kirjasarjaan kuuluvat kirjat > Yläkoulu

Historian tuulet 7: Ranskan suuresta vallankumouksesta ensimmäisen maailmansodan loppuun
Historian tuulet 8: Suomen itsenäistymisestä Euroopan unioniin
Historian tuulet 7–8 (yhteisnide)
Lisäksi on tehtäväkirjat, vastauskirjat sekä opettajan oppaat.
Yhdeksäsluokkalaisille on kirja Yhteiskunnan tuulet 9, joka on Otavan kustantama yhteiskuntaopin oppikirja.
Oppikirjailijat > Alakoulun kirjat

Velijussi Kyllijoki
Olli Lehtonen
Najat Ouakrim-Soivio
Harri Rinta-aho
Merja Kalm
Ari Uronen
Oppikirjailijat > Yläkoulun kirjat

Olli Lehtonen
Marjaana Niemi
Harri Rinta-aho
Päivi Siltala-Keinänen
Aiheesta muualla

Historian tuulet Otavan sivuilla
Yhteiskunnan tuulet Otavan sivuilla[vanhentunut linkki]
John Sparrow David Thompson

| John Sparrow David Thompson |
| --- | --- |

Kanadan pääministeri
 1892–1894  
Edeltäjä:  John Abbott
Seuraaja:  Mackenzie Bowell
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. marraskuuta 1844 tai 1845 Halifax
Kuollut: 12. joulukuuta 1894 Berkshire, Britannia
Tiedot
Puolue:  Konservatiivit
 Nimikirjoitus
John Sparrow David Thompson (10. marraskuuta 1844 tai 1845 – 12. joulukuuta 1894) oli kanadalainen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä 1892–1894.
Thompson hankki kokemusta paikallis- ja aluepolitiikassa ennen siirtymistään valtakunnan politiikkaan. Hän kääntyi katoliseksi voidakseen mennä naimisiin katolisen tyttöystävänsä kanssa, mikä herätti epäilyksiä protestanttisissa puoluetovereissa. Hän kuoli sydänkohtaukseen matkallaan Englannissa oltuaan pääministerinä alle kaksi vuotta.