Suomen vaakuna
Vaakunan historia > Itsenäisessä Suomessa

Itsenäisen Suomen tunnus leijonavaakunasta tuli vuonna 1917. Muun muassa sosiaalidemokraattisen puolueen vasemmistosiiven Otto Wille Kuusinen pilkkasi eduskunnassa porvareita leijonan käyttämisestä vaakunassa toteamalla: ”...miten he olivat löytäneet sellaisen otuksen Suomen metsistä, jota siellä ei olekaan. Monenlaisia metsänpetoja siellä kyllä löytyy, mutta ei leijonaa!”. Punaisella pohjalla olevaa vaakunaleijonaa, leijonalippua käytettiin itsenäisyyden alussa myös Suomen lippuna, kunnes sinivalkoiseen ristilippuun siirryttiin toukokuussa 1918.
Valtion sinettikomitea ei pitänyt Karl Bomanssonin suunnittelemaa vaakunaa täysin onnistuneena. Eric O. W. Ehrström otti suunnittelutyönsä pohjaksi Kustaa Vaasan hautamonumentin vaakunan. Sen päällä oli suuriruhtinaskunnan kruunu, jonka valtioneuvosto poistatti vuonna 1920.
Taiteilija Akseli Gallen-Kallela esitti 1929 valtioneuvostolle laatimansa ehdotuksen, jossa vaakunan kilpi oli muutettu nelijakoiseksi niin, että ensimmäinen ja neljäs kenttä olisivat mustia, toinen ja kolmas punaisia. Taiteilijan mukaan historiallinen punainen kuvaa menneisyyttä, musta taas on nykyisyyden ja tulevaisuuden ”vakava tunnusväri”. Lisäksi hän asetti kilven päälle patalakkiin perustuvan rautaisen päähineen, jota koristaa neljä kuusenoksaa muistuttavaa ristiä. Myös pääkonsuli Rudolf Ray ehdotti Suomen vaakunan uusimista, ja hän ajoi Suomen vaakunaeläimen vaihtamista Ruotsista lainatusta leijonasta kotoperäiseksi karhuksi. Hän suunnitteli Suomelle uuden vaakunan, jossa oli iestä katkova musta karhu symboloimassa Suomen vapautumista. Tämä karhuvaakuna on kuvattuna Rayn Helsingin Kaivopuistoon vuonna 1931 lahjoittamassa Itsenäisyyden kuusen muistokivessä.
Vuonna 1934 valtioneuvosto asetti komitean suunnittelemaan tasavallalle täysvaakunaa eli suurta valtakunnanvaakunaa. Taiteilija Germund Paaerin piirtämissä luonnoksissa varsinainen vaakunakilpi olisi ollut Suomen vanhan leijonavaakunan kaltainen, mutta lisäksi vaakunassa olisi ollut kilvenkannattajina kaksi heraldista karhua, arvokruununa suurruhtinaan kruunu sekä jalustana havuja. Tunnuslauseena ehdotuksissa oli ”Vapaa, vankka, vakaa”. Vaihtoehtoisessa luonnoksessa kilven päällä kuvattiin ritarikypärä ja kypäränkoristeena kahdeksansakarainen kultatähti. Vaakunan uudistustyö eteni kuitenkin hitaasti ja se unohtui sotavuosina.
Suomen vaakunan nykyisen ulkomuodon on suunnitellut Olof Eriksson. Myös hän teki vuonna 1978 valmistuneeseen suunnittelutyöhönsä muutoksia Kustaa Vaasan hautamuistomerkissä olevan vaakunan pohjalta.
Eric O. W. Ehrströmin suunnittelema Suomen kuningaskunnan vaakuna vuosilta 1918–1920.
Suomen valtiolipussa vuosina 1918–1920 käytetty Suomen kuningaskunnan kruunullinen vaakuna.
Suomen valtiolipussa vuosina 1918–1920 käytetty Suomen kuningaskunnan kruunullinen vaakuna.
Suomen kuningaskunnan aikainen vaakunakilpi, josta valtioneuvosto poistatti kruunun vuonna 1920.
Suomen valtiolipussa vuosina 1920–1978 käytetty nelikulmainen vaakuna.
Akseli Gallen-Kallelan ehdotus Suomen vaakunaksi.
Rudolf Rayn karhuaiheinen ehdotus Suomen vaakunaksi.
Germund Paaerin suunnittelemat vaakunakomitean ehdotukset Suomen valtakunnan vaakunaksi.
Vaakunakomitean muita luonnoksia Suomen valtakunnan vaakunaksi.
Suomen lippu ja vaakuna vuoden 1978 lain mukaan.
Nykyisin käytössä oleva Suomen tasavallan presidentin käyttämä kielekkeinen Suomen valtiolippu, jonka siniristin keskellä on Suomen leijona ja tangonpuoleisessa yläkentässä sini-keltainen vapaudenristi.