stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ALS-tauti
Sairauden eteneminen

ALS on luonteeltaan yksilöllisesti etenevä. Se aiheuttaa etenevää rappeutumista liikehermosoluissa, jotka ohjaavat lihasten toimintaa. Sairaus aiheuttaa vahinkoa yleensä vain liikehermoille.
Kun sairaus on pitkälle edennyt, potilas ei kykene tekemään juuri mitään ilman ulkopuolista apua; jossain vaiheessa joudutaan tukeutumaan hengityskoneeseen, tarjoamaan potilaalle pillillä imettävää nestemäistä ruokaa ja auttamaan tätä kaikissa arkipäivän toimissa. Hengityskoneet eli ventilaattorit voidaan jakaa ei-invasiiviin (kasvomaskilla varustettu BiPAP-ventilaattori) ja invasiivisiin, joissa putki laitetaan kaulan läpi trakeostomialla. Kuoleman aiheuttaa hengityslihasten heikkous. Monesti pelkoa herättää mahdollinen kuolema tukehtumalla, mutta The ALS Associationin mukaan kuolema on useimmiten rauhallinen. Joillakin potilailla oireista saattaa aiheutua kovia kipuja, mutta ne ovat tavallisesti ehkäistävissä tai lievitettävissä erilaisin hoidoin.
Osalla potilaista niin sanottuihin pseudobulbaarioireisiin liittyy kiusalliseksi koettua pakkoitkua tai -naurua ja haukottelua. Oireet eivät ole merkki kognitiivisen tason laskusta tai henkisistä ongelmista.
Mielialaongelmat, ahdistus, unettomuus ja uupumusoireet ovat tyypillisiä vakavaa tautia sairastavalla, ja ne on myös tärkeää huomioida hoidossa.
Vajaalla puolella potilaista sairauden on todettu vaikuttavan myös älyllisiin toimintoihin, mistä saattaa seurata toiminnan suunnitelmallisuuden laskua, kielenkäytön sujuvuuden häiriöitä ja apatiaa. Osalla voi esiintyä myös käytöshäiriöitä ja persoonallisuuden muutoksia, koska yksi ALS-taudin yleisimmistä muodoista on tietynlaisen jatkumon ääripää. Jatkumon toisessa ääripäässä on frontotemporaalinen dementia FTD. Potilaalla voi siis olla ALS, FTD tai näiden jonkinasteinen välimuoto. FTD on eri sairaus kuin esimerkiksi Alzheimerin tauti; FTD:ssä ei todeta Alzheimerin taudin tapaan lähimuistin nopeaa heikkenemistä. Joskus potilaalla todetaan aluksi dementia, jonka jälkeen kehittyy ALS tai päinvastoin. Kaikista ALS-potilaista vain pieni osa dementoituu.
Sairaus ei vaikuta näköön tai kuuloon eikä haju-, maku- tai tuntoaisteihin. Sydän, verenkierto sekä ruoansulatus ja eritysjärjestelmät säilyvät vahingoittumattomina.
Sairauden eteneminen on yksilöllistä. Tavallinen jäljellä oleva elinikä sairauden toteamisesta on 3–5 vuotta. Viisivuotiseloonjäämisennuste on 20 prosenttia, ja kymmenen vuoden kuluttua diagnosoinnista on elossa vielä noin 10 prosenttia. Hyvin harvoin potilas saattaa elää diagnoosin saamisesta vuosikymmeniä. Kuuluisa fyysikko Stephen Hawking sairastui hitaasti etenevään ALSiin vuonna 1963 ja kuoli 55 vuotta diagnoosin jälkeen, 14. maaliskuuta 2018.
Hoito > Lääkehoito

ALS on parantumaton sairaus, mutta sitä voidaan hoitaa rajoitetusti lääkehoidolla. ALSin hoitoon käytettävä lääke on nimeltään Rilutek. Lääkkeen vaikuttava aine on NMDA-reseptoreita salpaava rilutsoli. Lääke hidastaa joillakin potilailla sairauden etenemistä parantaen siten välillisesti elämän laatua ja lisäten hieman elinaikaa (noin 2–3 kuukautta). Itse ALSin pääoiretta eli lihasheikkoutta Rilutek saattaa lisätä.
Oireenmukaisena hoitona on lääkkeitä lihaskramppeihin ja lihasten jäykkyyteen. Faskikulaatioihin (lihasnykinät, elohiiret) ovat harvoin potilasta häiritseviä, mutta tarvittaessa niihin voi käyttää magnesiumia.
Nielemisheikkouden myötä suuhun kertyy sylkeä tavallista helpommin, mitä voidaan myös hoitaa lääkkein. Syljen liikaeritystä voidaan vähentää käyttämällä suuta kuivattavia valmisteita, tavallisimmin amitriptyliinia tai skopolamiinilaastaria. Myös sylkirauhasten botuliini-injektiot voivat auttaa, mutta sivuvaikutuksena voi olla nielemisvaikeuden lisääntyminen. Sylkirauhasten sädetys on myös yksi vaihtoehto.
Pseudobulbaarioireita voidaan vähentää trisyklisillä masennuslääkkeillä, SSRI-lääkkeillä, dekstrometorfaania sisältävällä yskänlääkkeellä tai Nuedexta-lääkkeellä. Nuedexta on dekstrometorfaanin ja kinidiinin seos, jossa kinidiini pidentää dekstrometorfaanin vaikutusaikaa. Nuedextaa ei ole saatavissa suomalaisissa apteekeissa.
Hoito > Hengityksen tukeminen

Hengityksen heikentyessä on tarjolla eritasoisia hengityksen tukihoitoja.
Kajoamaton (ei-invasiivinen) ventilaatiohoito on suositeltava hoitomuoto, jos koneellista hengityksen tukihoitoa annetaan. Sen on todettu parantavan elämänlaatua mutta myös lisäävän elinaikaa 200–800 vuorokautta.
Jossain vaiheessa potilaalta kysytään omaa mielipidettä (hoitotahto) mekaanisesta, invasiivisesta hengityksestä oman hengitystoiminnan loppuessa.
Hoito > Kuntoutus

Suomessa jokaiselle ALS-potilaalle suunnitellaan oma yksilöllinen kuntoutusohjelma. Kuntoutus on moniammatillista ja siihen osallistuvat fysioterapeutin lisäksi toimintaterapeutti, puheterapeutti ja ravitsemusterapeutti. Suomessa sosiaalityöntekijä auttaa tarvittaessa sosiaalietuuksien ja tukien saamisessa, ja kuntoutustoimintaa koordinoi tavallisesti kuntoutusohjaaja. Hoitoon kuuluvat usein myös tiheät käynnit neurologian erikoislääkärillä, jolloin arvioidaan oireenmukaisen hoidon tarvetta ja kuntoutussuunnitelman ajantasaisuutta.
Hoito > Kuntoutus > Fysioterapia ja toimintaterapia

Fysioterapeutti laatii lihasharjoitusohjelman ja järjestää tarvittavia liikkumisen apuvälineitä. Toimintaterapeutti arvioi potilaan toimintakykyä kotona ja arjessa ja järjestää tarvittaessa pienapuvälineitä.
Hoito > Kuntoutus > Puheterapia

Puheterapeutti huolehtii potilaan puheentuoton harjoituksista ja mahdollisista kommunikaation apuvälineistä. Lisäksi hän huolehtii nielemisharjoituksista.
Hoito > Kuntoutus > Ravitsemus

Ravitsemusterapeutti voi arvioida ravinnonsaannin riittävyyttä ja suunnitella erityisruokavalion, kun potilaan nielemiskyky heikentyy. ALSissa runsasenergiainen ruokavalio parantaa selviytymisennustetta.
Nielemisen heikennyttyä sairauden edetessä niin, ettei suun kautta saada riittävästi ravintoa, kirurgi voi asettaa mahanpeitteiden läpi ruokintaletkun eli niin sanotun PEG-letkun (perkutaaninen endoskooppinen gastrostooma) mahalaukkuun. Potilaan omaa kantaa siihen, haluaako hän ruokintaletkun, kysytään ensin. Ruokintaletkunkin kanssa voi syödä, mikäli ruoan nieleminen edelleen onnistuu.
Hoito > Loppuvaiheen hoito

Useimmiten Suomessa loppuvaiheen hoito tapahtuu terveyskeskuksen vuodeosastolla. Osa potilaista on saattohoitokodeissa, osa haluaa loppuvaiheen hoitoa kotona. Hoitopaikasta on syytä keskustella hyvissä ajoin. Loppuvaiheessa hengenahdistustunne lisääntyy hiilidioksidipitoisuuden kasvaessa, ja samalla usein ahdistus ja kuolemanpelkokin lisääntyvät.
Hengenahdistukseen voidaan ensin käyttää lääkkeinä loratsepaamia tai midatsolaamia ja loppuvaiheessa tavallisimmin morfiinivalmisteita. Opiaateista riittävät tyypillisesti pienet annokset, jolloin ei tarvitse pelätä lääkkeen aiheuttamaa hengityslamaa. Hiilidioksiditason nousun aiheuttamaan levottomuuteen ja sekavuuteen voidaan käyttää neuroleptejä. Kipuihin voidaan käyttää esimerkiksi fentanyylilaastaria. Loppuvaiheen limaisuutta vähentävänä tehokkaana lääkkeenä voidaan käyttää glykopyrrolaattia.
Hoito > Vaihtoehtoiset hoidot

Japanilaisessa seitsemän vuotta kestäneessä satunnaistetussa kaksoissokkokokeessa on saatu viitteitä suurten metyylikobalamiini-muodossa annettujen B12-vitamiinipistosten tehosta ALSissa. Tämä vaiheen 3 kliininen koe osoitti, että varhainen korkea-annoksisen metyylikobalamiinin antaminen potilaalle 50 mg:n injektioina kahdesti viikossa voi lisätä selviytymistä mediaani 600 päivää verrattuna plaseboon.
Sairauden oireiden lieventämiseen on käytetty myös kantasoluhoitoa.
Yleisyys

Maailmanlaajuisesti vuosittainen ALS:n ilmaantuvuus on 1–3/100 000 ja esiintyvyys 3–8/100 000 henkilöä.
Suomessa on arvioitu olevan ALSista kärsiviä potilaita 450–500, ja uusia tapauksia havaitaan vuosittain vajaat 200. Poikkeuksellisen yleinen ALS on ollut muun muassa Guamissa ja Japanissa Kiin niemimaalla. Yhdysvalloissa on havaittu ALS-taudin olevan epätavallisen yleinen armeijassa palvelleiden keskuudessa. Myös italialaisten jalkapalloilijoiden keskuudessa sairautta on esiintynyt merkillisen paljon. Vuoden 1973 jälkeen sairauteen on kuollut kymmeniä Italian liigassa pelanneita ammattilaisia, ja esiintyvyys on heidän keskuudessaan seitsenkertainen muuhun väestöön verrattuna. Neurologi Adriano Chion tutkima ilmiö liitettiin aluksi dopingiin. Sairastuneiden jalkapalloilijoiden joukossa ovat Gianluca Signorini, Adriano Lombardi, Giovanni Nuvoli ja Stefano Borgonovo.
Yksi tällaisille omituisuuksille tarjottu mahdollinen selitys on se, että ALS-tauti olisi prionimainen.
90–95 prosentilla sairastuneista ei ole mitään tautiin viittaavaa perhehistoriaa. 5–10 prosenttia tapauksista voidaan liittää perinnöllisiin tekijöihin. Perinnöllinen ALS-tauti tunnetaan lyhenteellä FALS (familiaalinen amyotrofinen lateraaliskleroosi). FALS:n oireet ovat samat kuin ei-perinnöllisen sporadisen ALS-taudin (SALS), mutta ne etenevät toisinaan hitaammin. Yleensä ALS puhkeaa noin 40–60 vuoden iässä, joskin myös huomattavan nuoria ja iäkkäitä potilaita tunnetaan.
Riskitekijät

ALS-taudin merkittävimmät riskitekijät ovat ikä ja miessukupuoli sekä noin 10 %:lla potilaista suvussa esiintyvä tauti. Myös valkoihoisuus nostaa sairauden riskiä.
Riskitekijät > Geneettiset tekijät

Vuonna 1993 löytyi ensimmäinen ALS-geeni, Cu/Zn-superoksididismutaasientsyymiä (SOD1) koodaava geeni, joka sijaitsee kromosomissa 21. Pitkän aikaa sitä pidettiin ainoana taudin patogeneesiin vaikuttavana tekijänä. Nykyisin ALS-tautia pidetään geneettisesti heterogeenisenä. Noin 50 geenin on esitetty joko aiheuttavan tautia tai muokkaavan sen ilmiasua.
Ennaltaehkäisevät tekijät

ALSin ja E-vitamiinin saannin välistä yhteyttä on tarkasteltu laajassa aineistotutkimuksessa, joka kattoi 957 740 iältään 30-vuotiasta tai vanhempaa aikuista. Johtopäätökset perustuivat Amerikan syöpäyhdistyksen vuonna 1982 keräämään aineistoon. Vuosina 1989−1998 osallistujista 525 kuoli ALSiin. E-vitamiinia säännöllisesti yli 10 vuotta käyttäneiden kuolleisuus ALSiin oli huomattavasti alentunut, 62 prosenttia verrattuna E-vitamiinia käyttämättömiin. Lyhyemmälläkin vuosia jatkuneella käytöllä havaittiin vaikutusta. C-vitamiinilla tai monivitamiinivalmisteilla ei havaittu vaikutusta. Tutkimuksessa oli rajoituksia (havaintojen suunnittelu, kysely kertaluontoisesti, muiden lisäravinteiden käyttö, ei yksityiskohtia annoskoosta), mutta se on kuitenkin edesauttanut pohdintoja jatkuvan käytön hyödyistä. Erillisessä tutkimuksessa ruokailutottumuskyselyt annettiin 132 ALS-potilaalle sekä 220:lle iän ja sukupuolen mukaan valitulle verrokkihenkilölle. Korkeimpia ja matalimpia tertiilejä verrattaessa niillä henkilöillä, joilla oli korkeimmat monityydyttymättömän rasvan ja E-vitamiinin saannit, oli vastaavasti 60 % ja 50 % pienempi riski sairastua ALSiin. Tulosten mukaan E-vitamiinilla ja monityydyttymättömillä rasvahapoilla on synergistinen yhteisvaikutus riskin pienentämisessä.
Historia

ALS-taudin historiasta ennen 1800-lukua ei ole juuri tietoa. Englantilainen tieteilijä Augustus Waller kuvasi sairauden oireet jo 1850, mutta ensimmäisenä ALSista kirjoitti lääketieteellisessä kirjallisuudessa ranskalainen tohtori Jean-Martin Charcot vuonna 1869. Tutkimus käännettiin englannin kielelle vuonna 1882 ja julkaistiin myös osana teosta Lectures on the Diseases of the Nervous System.
ALS-tauti oli suuren yleisön keskuudessa huonosti tunnettu ennen vuotta 1939, jolloin yhdysvaltalainen baseballtähti Lou Gehrig sairastui tautiin. Hän joutui lopettamaan uransa ennenaikaisesti ja kuoli sairauteen 2. kesäkuuta 1941. Yhdysvalloissa sairaus tunnetaan Gehrigin mukaan yleisesti nimellä Lou Gehrig's disease, Lou Gehrigin tauti.
ALS-tauti oli aiemmin poikkeuksellisen yleinen Guamilla. Sen väestön, chamorrojen, keskuudessa sairaudesta tuli vuosien 1940–1965 välillä 50–100 kertaa yleisempi kuin muualla keskimäärin. Nykyisin sairaus tosin on harvinaistunut.
Sairauden tutkimuksessa on otettu suurimmat askeleet tähän mennessä parin viimeksi kuluneen vuosikymmenen aikana. Sairauden syy on kuitenkin edelleen tuntematon, eikä parantavaa hoitoa ole löydetty. Vuonna 1991 tutkijat osasivat yhdistää kromosomin 21 perinnölliseen ALS-tautiin (FALS), ja pian havaittiin, että 21. kromosomin SOD1-geenillä on joskus osuutta sairauden syntyyn.
Ensimmäiselle ALS-lääkkeelle Rilutekille myönnettiin myyntilupa kesäkuussa 1996.
The ALS Association on vuodesta 1996 lähtien myöntänyt vuosittaisen Sheila Essey -palkinnon ansioituneelle ALS-tutkijalle.
Tietoisuus taudista levisi yhteisöllisissä viestimissä loppukesästä 2014 kampanjan avulla, jossa sekä julkisuuden henkilöt että yksityiset kansalaiset kaatoivat jäävettä niskaansa ja kuvasivat suorituksensa internetiin. Kesällä 2016 julkistetun tiedon mukaan jäävesihaasteen tuotoilla tehdyssä tutkimuksessa löytyi uusi tautiin vaikuttava geeni Nek1, ja löydön avulla pyritään kehittämään hoitoa.
BOINC-laskenta

ALS-tutkimuksen tuki ry on perustanut nimeään kantavan BOINC-tiimin, joka kannustaa tietokoneiden kytkemiseen osaksi hajautettua laskentaverkkoa BOINC-ohjelmalla. Laskentaverkon tavoitteena on tarjota tietokoneaikaa proteiinien mallintamiseen, koska proteiinien tuntemus saattaa osoittautua merkittäväksi tiedoksi ALS-sairaudenkin ratkaisun suhteen. BOINC-alustalla tutkimusta lääkkeiden sekä hoitomuotojen löytymiseksi pyritään edistämään Rosetta@home-, Poem@home- sekä GPUGRID.net-projekteja hyödyntäen.
Kirjallisuutta

Pirkko-Liisa Äärynen: Jatkoaika elämälle, 1992
Mitch Albom: Tiistaisin Morrien luona (Tuesdays with Morrie, 1997)
Ulla-Carin Lindquist: Ken voi airoitta soutaa. Kirja elämästä ja kuolemasta (Ro utan åror, 2004)
Susan Spencer-Wendel: Kunnes sanon näkemiin, ilon ja jäähyväisten vuosi (Until I say goodbye. My year of living with joy, 2013)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Riku Mattilan ALS-sivusto http://www.alsanesthetics.org/research/ (Arkistoitu – Internet Archive). Sisältää mm. ALS potilaan kannanottoja hoitojen kehittämiseksi, tietoa potilaiden itse tekemistä tutkimuksista, sekä käytännön kokemuksia silmäkirjoituslaitteesta.
ALS Ice Bucket challenge. (englanniksi)
ALS-tutkimuksen tuki ry. (sisältää myös suomenkielisen keskustelufoorumin)
Voces Intimae

Voces Intimae on suomalainen jousikvartetti. Se perustettiin vuonna 1970, ja se piti konsertteja eri puolella Suomea ja mm. Unkarissa. Yhtye sai nimensä Jean Sibeliuksen jousikvartetosta Voces intimae op. 56.
Vuonna 1972 Voces Intimae saavutti kolmannen sijan Liègen kansainvälisessä kvartettikilpailussa, ja maaliskuussa 1974 se voitti Suomen osakilpailun ja edusti Suomea Euroopan Yleisradioliiton EBU:n kvartettikilpailussa Tukholmassa marraskuussa 1974.
Kvartetin ensiviulisti Jorma Rahkonen oli Radion sinfoniaorkesterin ja Helsingin kamariorkesterin ensimmäinen konserttimestari. Ari Angervo oli Suomen Kansallisoopperan ensimmäinen konserttimestari, Helsingin Kamariorkesterin jäsen, viulupedagogi ja kapellimestari. Mauri Pietikäinen soitti Helsingin kaupunginorkesterissa, toimi opettajana ja esiintyi myös solistina. Veikko Höylä oli Suomen Kansallisoopperan ensimmäinen soolosellisti, joka esiintyi usein solistina ja toimi opettajana.
Voces Intimae toimi 1975–1977 kunnallisena Espoo-kvartettina. Yhtyeen toiminta päättyi vuonna 1980.
Vitsebskin piiri

| Vitsebskin piiri Віцебскі раён, Витебский район |
| --- | --- |
 Vaakuna
 Piirin sijainti tummanpunaisella
 Koordinaatit: 55°11′35.97″N, 30°12′22.74″E 
Valtio:  Valko-Venäjä
Alue:  Vitsebskin alue
Perustettu:  1924 (nykyrajat 1960)
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Vitsebsk
Pinta-ala:  2 800 km²
Väkiluku (10/2009):  40 552
 
Vitsebskin kaupungin ja piirin internetsivut
Vitsebskin piiri (valkoven. Віцебскі раён, Vitsebski rajon, ven. Витебский район, Vitebski raion) on Vitsebskin alueella Valko-Venäjän koillisosassa, Venäjän rajalla sijaitseva Vitsebskiä ympäröivä hallintopiiri. Piirin hallinnollinen keskus on maakuntakeskus Vitsebsk, jonka alue ei kuitenkaan sisälly ympäröivään hallintopiiriin.
Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan Vitsebskin maaseutuvaltaisen piirin alueella asui 40 552 henkeä. Kaupunkilaisiksi luetaan väestötilastoissa heistä ainoastaan Väinäjoen varrella sijaitsevan Suražin (valkoven. Сураж, ven. Сураж, 1 039 as.) ja Janavitšyn kaupunkimaisten taajamien (valkoven. Янавічы, ven. Яновичи, Janovitši, 929 as.) väki.
Hallintopiirin liikenneyhteyksistä merkittävimpiä ovat Vitsebskissä neljään suuntaan haarautuvat Valko-Venäjän rautateiden raiteet, valtatiet M8 (E95) ja M3 sekä kantatiet P20, P21, P87 ja P115. Noin 12 kilometriä Vitsebskistä kaakkoon sijaitsee periaatteessa kansainvälinen Vitsebskin lentoasema; hallintopiirissä sijaitsee myös sotilaslentokenttä. Historiallisesti Väinäjoella on ollut suuri merkitys kauppatienä ja kulttuurin leviämisen väylänä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vitsebskin piiri Wikimedia Commonsissa
Витебский район - artikkeleja piiristä, sen taajamista ja nähtävyyksistä (venäjäksi) (dorogiby.info)
Hallintopiirin kartta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kartta ja hieman tilastotietoja piiristä (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (emaps-online.com)
Wikimapia karttalinkki Vitsebskin ympäristöön, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Valko-Venäjän Ilmatieteen laitoksen sääennuste Vitebskiin (venäjäksi)
Ortodoksinen kirkko

| Ortodoksinen kirkko |
| --- | --- |

Hallinto:  episkopaalisuus
Johtaja:  patriarkka Bartolomeos I  (primus inter pares)
Toiminta-alue:  Lähi-itä, Balkan, Itä-Eurooppa
Perustettu:  1. vuosisata,  Jerusalem,  Rooman valtakunta
Kirkosta irtautuneet:  Orientaaliortodoksiset kirkot
Jäseniä:  260 miljoonaa
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Andrei Rubljovin 1400-luvulla maalaama Pyhän Kolminaisuuden ikoni.
Ortodoksinen kirkko (kreik. ορθός+δόξα, orthos+doksa, ’oikea’ ja ’katsomus’) on yksi kristinuskon kolmesta pääsuuntauksesta katolisuuden ja protestantismin ohella. Ortodoksinen kirkko katsoo juuriensa olevan alkuseurakunnassa ja sen kehityksessä Rooman valtakunnan kreikankielisessä itäosassa.
Ortodoksinen kirkko hyväksyy seitsemän ensimmäistä ekumeenista kirkolliskokousta, jotka pidettiin vuosina 325–787, ja pitää itseään oikeana kirkkona. Ortodoksinen kirkko on järjestäytynyt episkopaaliseen eli piispajohtoiseen rakenteeseen, johon kuuluu neljä patriarkkaa: Aleksandrian, Antiokian, Konstantinopolin ja Jerusalemin patriarkat sekä vihityt piispat. Ortodoksiseen kirkkoon kuuluu viisitoista itsenäistä paikalliskirkkoa. Ortodoksisten kirkkojen ryhmään voidaan laskea ortodoksisen kirkon lisäksi orientaaliortodoksiset kirkot sekä itäsyyrialainen Idän apostolinen kirkko.
Jumalanpalvelus eli liturgia sekä ikonit ovat keskeisessä asemassa ortodoksisen kirkon käytännöissä. Ikonien, joihin kuuluu kuvia Raamatun hahmoista tai pyhimyksistä, uskotaan luovan tunteen Jumalan läsnäolosta. Ortodoksisuus on vahvasti opillista, ja se antaa suuren arvovallan Raamatulle, apostoliselle ja Nikean uskontunnustuksille sekä seitsemälle ekumeeniselle kirkolliskokoukselle.
Vuonna 2010 ortodoksikristittyjä oli noin 260 miljoonaa, ja heidän osuutensa maailman kristityistä oli 12 prosenttia. Suuri osa ortodokseista asuu Euroopassa, jossa asuu noin 77 prosenttia ortodokseista. Lähes 40 prosenttia ortodoksikristityistä asuu Venäjällä, joka on jäsenmäärällisesti suurin ortodoksinen maa (yli 100 miljoonaa). Muita väestöllisesti suuria ortodoksisia maita ovat Etiopia (36 miljoonaa), Ukraina (35 miljoonaa), Romania (18 miljoonaa), Kreikka (10 miljoonaa), Serbia (6,7 miljoonaa), Bulgaria (6,2 miljoonaa), Valko-Venäjä (5,9 miljoonaa), Egypti (3,8 miljoonaa) ja Georgia (3,8 miljoonaa). Suomen ortodoksisella kirkolla on yli 50 000 jäsentä.
Historia > Varhainen historia

Ortodoksinen kirkko katsoo olevansa alkuperäinen katolinen ja apostolinen kirkko, joka toimi 300-luvulta lähtien Rooman valtionkirkkona. Valtionkirkolla oli viisi patriarkkaa viidessä kaupungissa: Roomassa, Antiokiassa, Aleksandriassa, Jerusalemissa ja Konstantinopolissa (nykyinen Istanbul).
Ortodoksisesta kirkosta on ennen käytetty myös nimeä kreikkalaiskatolinen kirkko, mutta nykyään tällä nimellä voidaan tarkoittaa myös katolisen kirkon itäistä bysanttilaista riitusta noudattavia idän katolisia kirkkoja eli uniaattikirkkoja erotukseksi läntisestä eli roomalaiskatolisesta haarasta.
Historia > Bysantin kirkko

Kristillisyys oli keskeinen osa Itä-Rooman eli Bysantin valtakunnan kulttuuria ja yhteiskuntaa, ja kirkko oli Bysantin keisarikunnan vaikutusvaltaisimpia toimijoita. Keisarikunnassa ei tehty selvää rajaa valtion ja kirkon välillä. Kirkon ja valtion suhdetta kuvattiin sopusoinnuksi eli ”sinfoniaksi” tai ”harmoniaksi”. Kirkko muuttui vähitellen keisarin kirkoksi, ja keisarilla oli merkittävä rooli kirkkopolitiikassa ja myös opillisissa kysymyksissä. Kirkko ja valtio näkivät itsensä ortodoksian eli oikeaoppisen kristillisen uskon puolustajina.
Bysantin aikana kehittyivät ne liturgiset muodot, jotka ovat edelleen käytössä ortodoksisessa kirkossa. Bysantin kirkon hengellisiä keskuksia olivat erityisesti luostarit, joissa Bysantin henkinen perintö elää yhä edelleen.
Ortodoksisen ja orientaalisten kirkkojen ero alkoi tapahtua 400–500-luvuilla, jolloin orientaaliset ortodoksiset kirkot alkoivat irtautua Itä-Rooman valtionkirkon kristologisista linjauksista. Kyseessä oli kiista kahden Kristuksen olemusta käsittelevän näkemyksen välillä: patriarkka Nestorioksen kristologisen näkemyksen mukaan Kristus oli erikseen jumalallinen ja inhimillinen olento, kun taas ortodoksisten kirkkojen näkemys oli, että Kristus on samanaikaisesti jumala ja ihminen. Orientaaliset kirkot kuten Armenian apostolinen kirkko ja Egyptin koptilainen kirkko omaksuivat oman monofysiittisen tulkintansa, joka korosti Kristuksen jumaluutta. Kun Bysantti islamin levitessä menetti alueita kasvavalle kalifaatille, orientaaliset kirkot joutuivat Bysantin vaikutuspiirin ulkopuolelle.
Historia > Suuri skisma

Vuoden 1054 tapahtumiin kulminoituneessa Suuressa skismassa läntiset ja itäiset paikalliskirkot erosivat toisistaan erillisiksi tunnustuskunniksi eli paavin johtamaksi katoliseksi kirkoksi ja idän ortodoksiseksi kirkoksi. Skismaan vaikutti merkittävästi erimielisyys Nikean uskontunnustuksen sanamuodoista: niin sanottu filioque-kiista. Lännen kirkko lisäsi uskontunnustukseen sanan (lat. Filioque eli ja Pojasta) eli sen näkemyksen mukaan Pyhä Henki oli lähtöisin Isästä ja Pojasta. Idän patriarkaatit eivät hyväksyneet tätä muutosta. Jo ennen filioque-kiistaa olivat idän ja lännen kirkot kehittyneet eri suuntiin. Teologisessa ajattelussa oli eroja. Lisäksi poliittinen kehitys Rooman valtakunnassa johti erilaisiin näkemyksiin muun muassa paavin asemasta. Valtakunnan keskus oli siirtynyt Roomasta Konstantinopoliin. Lopulta jännitteet olivat niin suuret, että paavin lähettämä legaatti ja Konstantinopolin patriarkka julistivat toisensa 1054 kirkonkiroukseen eli anateemaan. Kirkonkiroukset olivat voimassa vuoteen 1965 asti.
Historia > Kirkon leviäminen

Ortodoksinen kirkko levisi Bysantin valtakunnan alueelta lähetystyön kautta pääasiassa itään. 1000-luvulla kirkon vaikutus ulottui jo Unkariin, Puolaan, Baltiaan, Ukrainaan, Valko-Venäjälle ja Venäjälle. Myös Suomen itäiset osat aina Päijät-Hämeeseen asti olivat sen vaikutuspiirissä ennen katolista invaasiota sisämaahan 1300-luvun alussa. Konstantinopolin kukistuttua vuonna 1453 Venäjästä muodostuikin ortodoksisen kirkon kannalta merkittävä keskus, ”kolmas Rooma”. Venäjältä ortodoksisuus levisi 1700- ja 1800-lukujen aikana Kiinaan, Koreaan, Japaniin ja Alaskaan.
Historia > 1900-luku

1900-luvulla ortodoksinen kirkko koki suuria muutoksia: kirkko hävisi lähes tyystin Vähästä-Aasiasta, Balkanin alueen kirkot organisoituivat uudella tavalla, Venäjän vallankumous muutti kirkon asemaa Venäjällä ja läntisessä maailmassa ortodoksien piiriin syntyi diaspora.