Charles S. Peirce
Filosofia > Logiikka ja normatiiviset tieteet

Fenomenologia muodostaa perustan normatiivisille tieteille, estetiikalle, etiikalle ja logiikalle. Näistä kahdesta ensiksi mainitusta Peirce kirjoitti vähän, eikä tutkinut kumpaakaan alaa järjestelmällisesti. Hän esitti, että estetiikka olisi etiikkaa yksinkertaisempi ala sikäli, että etiikka sisällyttäisi estetiikkaan sisältyvän normatiivisuuden itseensä, mutta että päinvastainen suhde ei pätisi. Vastaavassa mielessä hän katsoi etiikan olevan logiikkaa perustavampi.
Normatiiviset tieteet pyrkivät vastaamaan kysymykseen siitä, onko jokin asia ”oikein” suhteessa päämäärään – onko se esimerkiksi ”kaunista”, ”hyvää" tai ”totta”. Peirce perusteli logiikkaan sisältyvää eettistä ulottuvuutta esimerkiksi toteamalla, että päättelijä harjoittaa välttämättä itsekontrollia. Hyvin päättelevä ihminen on toisin sanoen tässä suhteessa hyveellinen. Estetiikka sisältyisi etiikkaan (ja logiikkaan) siksi, että kysymys siitä, millaiset päämäärät ovat itsessään tavoiteltavia, olisi estetiikan alaan kuuluva kysymys.
Peircen normatiivisia tieteitä koskevat tutkimukset käsittelevät kuitenkin lähes yksinomaan logiikkaa. Hän tutki aihetta perusteellisesti ja kirjoitti siitä tuhansia sivuja, joista vain pieni osa sisältyy hänen julkaistuihin artikkeleihinsa. Hänen kaikki semiotiikkaa, tieteenfilosofiaa, tietoteoriaa ja pragmatismia käsittelevät kirjoituksensa lukeutuvat nimenomaan ”loogisten” tutkimusten alaan. Näiden sanojen kuten myös logiikka-sanan normaalit merkitykset ovat Peircen filosofian yhteydessä helposti harhaanjohtavia. Koska logiikan piiriin kuuluvat kaikki päättelyä koskevat normatiiviset kysymykset, sen alaan kuuluu peirceläisessä katsannossa myös suuri osa siitä, mitä kutsutaan tietoteoriaksi, tieteenfilosofiaksi ja kielifilosofiaksi. Semiotiikka ei myöskään ollut Peircelle logiikan erityisala, vaan toinen nimi logiikalle itselleen. Kaikki logiikka on semiotiikkaa, koska kaikki päättely tapahtuu merkkien avulla.   
Myös logiikka jakautuu kolmeen osaa: spekulatiiviseen kielioppiin, loogiseen kritiikkiin ja metodioppiin.
Spekulatiivinen kielioppi on logiikkaa sikäli kuin alaa tutkitaan ensiyden kategorian näkökulmasta. Sanaa ”spekulatiivinen” ei tarkoiteta tässä sen modernissa standardimerkityksessä, jossa se viittaa arvailuun ja hypoteesien kehittelyyn. Hieman vastaavaan tapaan kuin Hegelin spekulaation tapauksessa, sen kantasanana on latinan peilin kaltaisuutta tai heijastavuutta tarkoittava specularis. Kyse on ”kieliopillisten” rakenteiden puhtaasta kuvaamisesta. Kielioppi ei tarkoita tässä kielioppia kirjaimellisessa merkityksessä. Tarkoituksena on muodostaa universaali loogisten kategorioiden järjestelmä, joka ehdollistaisi mitä hyvänsä havainnointia, kognitiota, ajattelua tai päättelyä.
Peircen merkkien luokittelujärjestelmä, tai mitä yleensä kutsutaan hänen ”semiotiikakseen” on nimenomaan hänen spekulatiivista kielioppiaan. Spekulatiivinen kielioppi pyrkii määrittelemään logiikan peruskäsitteet ja luomaan näiden taksonomisen järjestelmän. Koska logiikan peruskäsite on ’merkki’, kyse on näin ollen ennen kaikkea merkkien taksonomiasta.
Looginen kritiikki sitä vastoin tutkii yleisesti merkkien totuusehtoja, ennen kaikkea symboleiden, sillä nämä ovat keskeisimpiä kaikessa päättelyssä. Se edustaa toiseutta, koska se ei pyri vain kuvaamaan merkkejä, vaan niiden suhdetta viittauskohteeseensa (totuuteen). Tavanomaiset tietoteoreettiset kysymykset (miten tiedämme, että tämä tai tuo väite on totta?) näyttäisivät kuuluvan kritiikin alaan. Peirce ei kuitenkaan otsikoinut kirjoituksiaan tavalla tai antanut muita suoria viitteitä, jotka antaisivat suoran todisteen siitä, mitä kirjoituksistaan hän piti ensisijaisesti kritiikin alaan kuuluvina.
Metodioppi puolestaan tutkii päättelyn menetelmiä tai strategioita, joiden mukaisesti päteviä päättelyketjuja voidaan rakentaa. Se edustaa kolmannuutta, koska sen kuvaamat ilmiöt ovat päämääräsuuntautuneita.