stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Norjan kieli
Norjan kielen historia > Keskiaika

Viikinkiajalla, 800–1300-luvuilla, muinais-skandinaavinen kantakieli eriytyi kahdeksi päähaaraksi, läntiseksi ja itäiseksi. Länsi-skandinaavisten alkumuotoa puhuttiin Norjassa, Islannissa ja Färsaarilla. Sitä kutsutaan norjassa nimellä ’norrønt’, suomessa siitä käytetään rinnakkain nimityksiä muinaisnorja ja muinaisislanti. Norjalaisessa lukiossa opiskellaan yhä muinaisislannin perusteita, jotta norjalaiset osaisivat edes jossain määrin lukea kansallisrunouttaan sen alkuperäisessä muodossa. Muinaisnorja on kuitenkin hyvin erilaista kuin nykyinen norjan kieli; siinä on esimerkiksi neljä sijamuotoa nykyisen kahden sijaan.
Norjan kielen historia > Tanska Norjan kirjakielenä

Norja joutui 1300-luvulta alkaen tanskalaisten hallintaan, ja muinaisnorjan kirjallinen käyttö loppui. Kuten muissakin mannerpohjoismaisissa kielissä, myös norjassa kielioppi yksinkertaistui ja monet omaperäiset sanat syrjäytyivät saksalaisten lainojen tieltä. Kuitenkin norjalaiset murteet eritoten maan länsiosissa jäivät hyvin erilaisiksi kuin tanska. Kun raamatunkäännös 1500-luvulla vakiinnutti tanskan kirjakielisen normin, tanskasta tuli norjalaisten virallinen sivistyskieli, jota jokainen kirjallisesta kulttuurista osalliseksi pyrkivä norjalainen sai luvan opetella. Myös sivistyneistö pyrki puhumaan norjan sijasta tanskaa, mutta käytännössä 1600–1700-luvulla kehittynyt niin sanottu sivistynyt puhekieli (den dannede dagligtale) oli norjalaisittain äännettyä tanskaa. Se erosi tanskasta esimerkiksi siten, että vokaalienväliset konsonantit vaikkapa sellaisissa sanoissa kuin købe (sama sana kuin ruotsin köpa) eivät norjalaisten suussa yleensä pehmentyneet, vaan jäivät äännettäessä koviksi (sana siis äännettiin useimmiten ikään kuin se olisi kirjoitettu køpe). Toisaalta norjalaisia diftongeja ei sivistyneessä puhekielessä suvaittu ollenkaan, vaan niitä pidettiin rahvaanomaisuuden huippuna.
Norjan kielen historia > Mistä Norjalle oma kieli?

1800-luvun alussa Norja vaihtoi omistajaa: Wienin kongressi, joka Napoleonin sotien jälkeen järjesteli Euroopan karttaa uuteen uskoon, antoi Ruotsille korvaukseksi Norjan, kun Suomi oli siirtynyt vuonna 1809 Ruotsin hallinnasta Venäjälle. Nyt kun poliittista yhteyttä Tanskaan ei enää ollut, ei ollut enää syytä ylläpitää kielellistäkään yhteyttä, ja 1830-luvulta alkaen Norjassa virisi vilkas keskustelu mahdollisista kielellisistä uudelleenjärjestelyistä. Kysymys kuului, pitäisikö tanskalaisesta kirjakielestä kehittää norjalaisempi (bokmål) vai norjalaisten kansanmurteiden pohjalta luoda kokonaan uusi kirjakieli (nynorsk). Ensimmäistä vaihtoehtoa asettui puoltamaan kirjanorjan isä Knud Knudsen. Jälkimmäisen valitsi uusnorjan luoja Ivar Aasen.
Norjan kielen historia > Knudsen ja kirjanorja

Knud Knudsen (1812–1895) ja hänen seuraajansa asettuivat kannattamaan esimerkiksi kovia vokaalienvälisiä konsonantteja sekä eräiden taivutuspäätteiden norjalaistamista (esimerkiksi sanan hest ’hevonen’ monikkoon heste piti norjan mukaisesti saada -r loppuun: hester). Myös æ-kirjaimen käyttöä haluttiin vähentää e:n hyväksi, koska tanskalaisten käsitys siitä, missä sanoissa æ:tä kuului käyttää, ei ollut enää missään yhteydessä edes heidän oman kielensä ääntämiseen, saati sitten norjan. Knudsen kutsui kieltä nimellä riksmål eli koko valtakunnan kieli, mutta vuonna 1929 Norjan parlamentti, suurkäräjät, muutti sen nimen muotoon bokmål, kirjakieli. Tuossa vaiheessa se oli jo kokenut useita uudistuksia ja oli selvästi norjalaisempi kuin jo edesmenneen Knudsenin alkuperäinen, vaatimaton ehdotelma.
Norjan kielen historia > Ivar Aasen ja uusnorja

Ivar Aasen (1813–1896) lähti siitä, että erillisen norjan kirjakielen pohjana tulisi olla Folkets virkelige Talesprog, kansan tosiasiallinen puhekieli. 1840-luvulla hän matkusti pitkin Norjan maaseutua ja vertaili murteita, niiden sanastoa ja kielioppia. Aasen julkaisi työnsä tuloksista aluksi kieliopin ja sanakirjan ja ryhtyi sitten kehittämään tälle kielelle kirjakielistä normia. Kielen nimeksi tuli aluksi landsmål, maakieli - vasta 1929 suurkäräjät nimesi sen uudelleen nynorskiksi, uusnorjaksi (joskus harhaanjohtavasti suomennettu nykynorjaksi). Maaseudulla se suurimman suosionsa saavuttikin, ja opetuskieleksi se pääsi ensin kansanopistoihin. Uusnorja sai virallisen aseman yhdessä tanskan kanssa 1885, mutta kirjallisuudessa sitä oli alettu käyttää jo 1850-luvulla: esimerkiksi Edvard Griegin kuuluisa laulu Våren - Enno ein gong fekk eg vetren å sjå for våren å røma (”Taas kerran sain nähdä talven pakenevan kevään tieltä”) on sävelletty Aasmund Olavsson Vinjen (1818–1870) uusnorjankieliseen klassikkorunoon.
Aasenin luoman kielimuodon ongelmallinen piirre on, että Aasen katsoi olemassa olevan hyviä ja turmeltuneita murteita. Turmeltuneina hän piti ennen muuta itänorjalaisia murteita, joissa esiintyi hänen mielestään liikaa tanskan vaikutusta. Hän ei myöskään suvainnut niin sanottuja anbeheitelse-sanoja eli sanoja, joissa oli alasaksalaisperäisiä etuliitteitä (kuten an- ja be-) tai johtopäätteitä (kuten -else tai -heit), vaan haki islannista malleja esimerkiksi substantiivien muodostamiselle adjektiiveista. Tästä syystä esimerkiksi ”persoonallisuus”, joka on kirjanorjaksi tanskan ja ruotsin mallin mukaan personlighet, onkin uusnorjaksi suosituksen mukaan personlegdom, vaikka käytännössä myös muotoa personlegheit esiintyy. Vastaavasti esimerkiksi liian tanskalaisena pidetylle sanalle moglegheit ”mahdollisuus” on koetettu tarjoilla islannin mukaista sanaa mogleik (isl. möguleiki), mutta tämä ei ole oikein ottanut tulta.
Norjan kielen historia > Kielimuotojen lähentyminen

1900-luvun aikana kirjanorjan ja uusnorjan eroavaisuudet tasoittuivat asteittain. Vuonna 1917 tehtiin suuri oikeinkirjoitusuudistus, jossa kielimuotojen sisäinen valinnaisuus oikeinkirjoituksessa lisääntyi. 1950-luvulla perustettiin kielimuotojen lähentymistä ajavia järjestöjä. 1960-luvulla tehtiin ensimmäinen virallinen ehdotus kielimuotojen yhdistämiseksi, mutta se jäi lähes huomiotta. 1970-luvulta lähtien kielimuotojen yhdistymistä on jälleen jarrutettu ja vuonna 2002 suurkäräjät lakkautti kielimuotojen virallisen lähentymispolitiikan.
Kielimuodot nykyään > Kielimuotojen käyttöaste

Norjan kunnissa ja kouluissa on usein virallisena kielimuotona jompikumpi kahdesta kirjakielestä, kirjanorja tai uusnorja. Jompaakumpaa kielimuotoa opiskellaan peruskoulussa varsinaisena äidinkielenä (hovedmål) ja toista kieltä ylemmillä luokilla äidinkielen sivumuotona (sidemål).
Norjan 431 kunnasta 160:ssä on virallisena kielenä kirjanorja, 114:ssä uusnorja ja 157 kuntaa on kielellisesti neutraali.[lähde? ] Useimmat uusnorjankieliset kunnat ovat Vestlandetin alueella.
Noin 86,1 % Norjan peruskoulun oppilaista opiskeli pääasiallisena äidinkielenään kirjanorjaa, 13,9 % uusnorjaa. 11,1 % Norjan asevelvollisista ilmoitti kielimuodokseen uusnorjan vuonna 2005, mikä merkitsi 1,7 % nousua edellisvuodesta.
Noin 89 % norjalaisista tekee veroilmoituksen kirjanorjaksi.[lähde? ] Vuonna 2003 julkaistuista norjankielisistä kirjoista 9 % oli kirjoitettu uusnorjaksi.[lähde? ] 89 % prosenttia norjankielisistä sanomalehdistä toimitetaan kirjanorjaksi, 6 % uusnorjaksi ja 5 % molemmilla kielimuodoilla.[lähde? ]
Kielimuodot nykyään > Kirjanorjan ja uusnorjan vertailua

Kirjanorja ja uusnorja ovat suhteellisen lähellä toisiaan, ja useimmat norjalaiset ymmärtävät vaivatta kumpaakin kielimuotoa. Monet sanat ovat käytössä molemmissa kielimuodoissa, mutta kummassakin on myös omaa sanastoa.
Helpoin tapa tunnistaa tekstistä, kummasta kielimuodosta on kysymys, on katsoa epämääräisiä artikkeleita. Kirjanorjassa ne ovat en, ei ja et, uusnorjassa ein, ei ja eit. Myös monissa muissa sanoissa, joissa  kirjanorjassa on e-kirjain, käytetään uusnorjassa diftongia ei, esimerkiksi ”enemmän” = flere (kirjanorja) fleire (uusnorja). Monesti diftongia käytetään silti molemmissa kielimuodoissa, esimerkiksi stein = ”kivi”.
Toinen helposti tunnistettava piirre uusnorjassa on kj-kirjainyhdistelmän ahkerampi käyttö. Pidempää kkj-yhdistelmää käytetään vain uusnorjassa. Esimerkkejä:
”ei” = kirjanorjaksi ikke, uusnorjaksi ikkje
”kirkko” = kirjanorjaksi kirke, uusnorjaksi kyrkja
Tärkein rakenteellinen ero kielimuotojen välillä liittyy feminiinin asemaan. Molemmissa kielimuodoissa on kolme sukua: maskuliini, feminiini ja neutri. Koska kirjanorja pohjautuu tanskaan, jossa ruotsin tapaan on vain kaksi sukua, on erillisen feminiinin käyttö kirjanorjassakin ailahtelevaa. Kaikki feminiinimuodot voidaan kirjanorjassa kirjoittaa myös maskuliinin tapaan, mutta uusnorjassa tällaista mahdollisuutta ei ole. Esimerkiksi ei lita jente (”pieni tyttö”) voi olla joko kirjanorjaa tai uusnorjaa, mutta muoto en liten jente on mahdollinen vain kirjanorjassa.
Kirjanorjassa on paljon saksalaisperäistä sanastoa, joka uusnorjassa on korvattu omankielisemmillä sanoilla. Tällaisia ovat esimerkiksi monet kirjanorjan het-loppuiset ja an- tai be-alkuiset substantiivit:
”totuus” = kirjanorjaksi sannhet, uusnorjaksi sanning
”vapaus” = kirjanorjaksi frihet, uusnorjaksi fridom
”todennäköisesti” = kirjanorjaksi antakelig, uusnorjaksi truleg
”alku” = kirjanorjaksi begynnelse, uusnorjaksi byrjing
Kielimuodot nykyään > Murteiden asema

Kirjakielisten muotojen ohella norjaa puhuvat vaalivat omia murteitaan, ja monista muista maista poiketen murteellista kieltä käytetään usein myös virallisluontoisissa suullisissa puheissa.
Norjan kielen kielioppia > Norjalaiset aakkoset

Norjassa on käytössä latinalaiset aakkoset, joiden loppuun on lisätty kirjaimet æ, ø ja å (huomaa suomen aakkosista poikkeava järjestys)
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| A | B | C | D | E | F | G | H | I | J | K | L | M | N | O | P | Q | R | S | T | U | V | W | X | Y | Z | Æ | Ø | Å |
| a | b | c | d | e | f | g | h | i | j | k | l | m | n | o | p | q | r | s | t | u | v | w | x | y | z | æ | ø | å |
Kirjaimet c, q, w, x ja z ovat norjassa vierasperäisiä ja käytössä vain lainasanoissa sekä joissakin sukunimissä.
Joidenkin vokaalien päällä voidaan käyttää niin kutsuttuja diakriittisiä merkkejä. Ne eivät ole pakollisia, mutta joissain tapauksissa ne voivat selventää sanan merkitystä tai ääntämystä; esimerkiksi for /for/ on prepositio, fór /fu:r/ imperfektimuoto verbistä fare  .
Norjan kielen kielioppia > Vokaalit

Useimmissa norjan murteissa esiintyy 18 monoftongia ja kuusi diftongia.
|  >  .  | etinen> pyöristämätön.pitkä | etinen> pyöristämätön.lyhyt | etinen> pyöristetty.pitkä | etinen> pyöristetty.lyhyt | keskinen> keskinen.pitkä | keskinen> keskinen.lyhyt | takainen> takainen.pitkä | takainen> takainen.lyhyt |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| suljettu | iː | i | yː | y | ʉː | ʉ | uː | u |
| puoliavoin | eː | e | øː | ø |   |   | ɔː | ɔ |
| avoin | æː | æ |   |   |   |   | ɑː | ɑ |
Diftongit kirjoitetaan seuraavasti (hakasuluissa suurpiirteinen ääntämisohje):
ei [äi]
øy [öi]
au [äy]
ai [ai]
oi [oi]
ui [yi]
Diftongeista kolme ensimmäistä ovat selvästi tavallisimmat ja pohjautuvat muinaisnorjaan.
Norjan kielen kielioppia > Konsonantit

Norjan kielessä on kaksi suomessa epätavallista konsonanttiäännettä:
Suhu-s (äännetään š) kirjoitetaan
Palataalinen frikatiivi (äännetään kuten saksan sanassa ich) kirjoitetaan
Joissakin murteissa nämä konsonanttiyhdistelmät äännetään enemmän kirjoitusasun mukaisesti, ja toisaalta murteesta riippuen jotkin konsonantit (varsinkin l ja n) saattavat ääntyä enemmän tai vähemmän palatalisoituneina.
Suomen kielestä poiketen norjan konsonanttien pituudella ei ole morfologista merkitystä.
Norjan kielen kielioppia > Intonaatio

Useimmissa norjan murteissa pääpaino voi toteutua kahdella eri intonaatiolla eli ’nuotilla’. Näitä intonaatioita kutsutaan tonelageiksi. Tonelag 2 pohjautuu historiallisesti muinaisnorjan kaksitavuisiin sanoihin, ja sitä käytetään useimmissa monikkomuodoissa, esim. hester, ’hevoset’. Mikäli kuitenkin monikkomuodossa on vokaalinmuunnos (omlyd), käytetään tonelagia 1, johtuen alun perin konsonantittomasta monikkopäätteestä, esim. føtter ’jalat’.
Tonelag on luonteeltaan fonologinen niin sanotusti suprasegmentaalinen foneemi, koska se saattaa vaikuttaa sanan merkitykseen. Esimerkiksi sanat være ’olla’ ja været ’sää’ äännetään muuten samalla tavalla, mutta edellisessä käytetään tonelagia 2, jälkimmäisessä tonelagia 1. Joissakin murteissa tämä ero ei kuitenkaan ole kuultavissa.
Norjan kielen kielioppia > Morfologia > Substantiivit

Norjan kielen substantiivit taipuvat kahdessa luvussa, yksikössä ja monikossa. Ne voivat olla epämääräisessä tai määrätyssä muodossa. Ne jakautuvat kolmeen kieliopilliseen sukuun; maskuliiniin (hankjønn), feminiiniin (hunkjønn) ja neutriin (intetkjønn). Säännöllinen taivutus on erilainen eri sukuisilla sanoilla.
Kirjanorjassa feminiiniset sanat voidaan taivuttaa myös maskuliinin tapaan, uusnorjassa ei koskaan. Tämä on yksi selkeimmistä vedenjakajista näiden kahden kielimuodon välillä.
Monet sanat ovat norjassa ja ruotsissa eri sukuisia, esim. ruotsin ett krig on norjaksi en krig, ja ruotsin en människa on norjaksi et/eit menneske.
Norjan kielen kielioppia > Morfologia > Adjektiivit

Adjektiivit taipuvat kolmessa vertailumuodossa, ja niistä on erikseen heikot ja vahvat muodot. Heikossa muodossa ne taipuvat lisäksi suvussa sen substantiivin mukaan jonka määreinä niitä käytetään. Adjektiiveissa ei erotella maskuliinia ja feminiiniä toisistaan, paitsi muutamissa poikkeuksellisissa sanoissa, kuten ’pieni’, m liten  - f lita - n lite.
Norjan kielen kielioppia > Morfologia > Verbit

Norjan verbit taipuvat neljässä finiittimuodossa ja kolmessa infiniitti- eli nominaalimuodossa. Näistä preesens ja infinitiivi taipuvat edelleen pääluokissa ja partisiipin perfekti luvussa.
Verbit jakautuvat useiden germaanisten kielten tapaan heikkoihin ja vahvoihin, joista jälkimmäisen tunnistaa päätteettömästä imperfektimuodosta (esim. le ’nauraa’ > lo ’nauroi’). Vahvoissa verbeissä tapahtuu useimmiten vokaalimuutoksia sanan vartalossa.
Norjan kielen kielioppia > Morfologia > Muut sanaluokat

Muita norjan kielen sanaluokkia kutsutaan suljetuiksi sanaluokiksi. Näihin kuuluvat adverbit, determinatiivit, interjektiot, konjunktiot, subjunktiot, pronominit sekä prepositiot.
Determinatiivit luokiteltiin aiemmin pronomineiksi, mutta norjan kielen nykyisen nimityskäytännön mukaan substantiiviin viittaavia ja näiden mukaan taipuvia apusanoja (esim. possessiivipronominit) kutsutaan determinatiiveiksi, kun taas pronomineiksi kutsutaan vain substantiivin korvaavia sanoja (esim. persoonapronominit). Useimmat norjan kielen determinatiivit taipuvat suvussa ja luvussa (esim. ’minun’, m. min f. mi n. mitt mon. mine. Persoonapronominit taipuvat kahdessa sijamuodossa, nominatiivissa (esim. jeg /jæɪ̯/ ’minä’ kirjanorjaksi) ja akkusatiivissa (esim. meg /mæɪ̯/ ’minut’,’minua’).
Kielinäyte > Kirjanorja

»Alle mennesker er født frie og med samme menneskeverd og menneskerettigheter. De er utstyrt med fornuft og samvittighet og bør handle mot hverandre i brorskapets ånd.»
Suomeksi:
»Kaikki ihmiset syntyvät vapaina ja tasavertaisina arvoltaan ja oikeuksiltaan. Heille on annettu järki ja omatunto, ja heidän on toimittava toisiaan kohtaan veljeyden hengessä.»
(YK:n ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen 1. artikla)
Kielinäyte > Uusnorja

»Alle menneske er fødde til fridom og med same menneskeverd og menneskerettar. Dei har fått fornuft og samvit og skal leve med kvarandre som brør.»
Suomeksi:
»Kaikki ihmiset syntyvät vapaina ja tasavertaisina arvoltaan ja oikeuksiltaan. Heille on annettu järki ja omatunto, ja heidän on toimittava toisiaan kohtaan veljeyden hengessä.»
(YK:n ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen 1. artikla)
Kielenhuolto > Vierassanojen norjalaistaminen

Norjan kielessä on runsaasti vierassanoja esimerkiksi englannista ja ranskasta, mutta pyrkimys löytää omankielisiä muotoja vierassanoille on Norjassa vahvempi kuin Ruotsissa, ja viime aikoina osin jopa vahvempi kuin Suomessa. (Sitä vastoin tanskalaisten katsotaan olevan avoimempia vierassanoille.)[lähde? ]
Yksi tapa norjalaistaa vierassanoja on muuttaa kirjoitusasua norjalaisemmaksi (norvagisering). Tämä periaate on ollut käytössä vuodesta 1862.[lähde? ] Esimerkiksi ranskan sana chauffeur (kuljettaja) kirjoitetaan norjassa sjåfør. Toinen tapa on keksiä kokonaan omankielisiä uudissanoja (fornorsking). Esimerkiksi world wide web (WWW) on norjannettu verdensveven ja airbag (turvatyyny) norjannettu kollisjonspute.
Suomen kieltä muistuttava piirre norjassa on vierasperäisten konsonanttien c, q, w, x ja z sekä vierasperäisen -tion-kirjainyhdistelmän välttäminen; esimerkiksi keskusta kirjoitetaan norjaksi sentrum (ruots. centrum),  faksi kirjoitetaan faks (ruots. fax), lukusana kuusi seks (ruots. sex), joulukuu desember (ruots. december), asema stasjon (ruotsiksi station) ja  kansallinen nasjonal (ruots. national).
Kielenhuolto > Paikannimet

Suomalaisista paikannimistä suositetaan norjan kielessä käytettäväksi virallista ruotsinkielistä muotoa, jos sellainen on (esimerkiksi Helsingfors eikä ”Helsinki”).
Aiheesta muualla

Wikipedia, vapaa tietosanakirja
Wikipedia, vapaa tietosanakirja
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Norjan kieli Wikimedia Commonsissa
Wikikirjastossa on aihe: Norjan kieli
Norjan kielen alkeet (englanniksi)
Tonelag 1 ja 2 Oslossa
Tonelag 1 ja 2 Bergenissä
Île Saint-Paul

Saaren kartta.
| --- | --- |
Sijainti:  38°43′48″S, 77°31′20″E Ranskan eteläiset ja antarktiset alueet  Ranska
Korkein kohta:  noin 270 metriä
Pinta-ala:  7 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Île Saint-Paul on Ranskalle kuuluva saari Intian valtameren eteläosassa. Hallinnollisesti se on osa Ranskan eteläisiä ja antarktisia alueita. Saari on sammunut tulivuori ja sen pinta-ala on 7 km². Sillä ei ole vakituista asutusta.
Maantiede

Île Saint-Paul sijaitsee Intian valtameren eteläosassa noin 90 kilometriä Amsterdamsaaresta lounaaseen ja 3 000 kilometriä Réunionilta etelään. Hallinnollisesti se kuuluu Ranskan eteläisiin ja antarktisiin alueisiin. Sen pinta-ala on 7 km². Pituus lännestä itään on kolme kilometriä ja pohjoisesta etelään viisi kilometriä. Saari on sammunut tulivuori, jonka kaldera on avoin merelle koillisessa. Kalderan leveys on noin kilometri ja se on 50 metriä syvä. Kalderan seinämät kohoavat ylös lähes pystysuoraan ja korkeimmillaan ne ovat 270 metriä. Saari madaltuu rannikkoa kohti, jossa rantakallioiden korkeus on noin 100 metriä. Hieman kalderasta merelle päin on 83 metriä korkea La Quillen pikkusaari.
Saaren kasvillisuus on vähäistä. Yleisimpiä ovat heinäkasvit. Koska saarella ei ole juurikaan tuulensuojaa, mikään kasvi ei kasva kovin korkeaksi. Eläimistöön lukeutuvat esimerkiksi uudenamsterdaminhylje, töyhtöpingviinit, siniliitäjä, vaaleatyrskynpolkija, jäämyrskyliitäjä, eteläntiira, nokitiira, isokihu, nokialbatrossi ja Thalassarche carteri.
Historia

Saaren lienevät havainneet ensimmäisenä portugalilaiset merenkävijät vuonna 1559 ja mahdollisesti vuonna 1696 hollantilaiset. Vuonna 1843 saarelle tuli ranskalaisia kalastajia Réunionilta. Kalastajat jättivät jälkeensä nykyisin hylätyn pienen kylän, josta nykypäiviin on säilynyt vain joitakin merkkejä. Saaren ensimmäinen yksityiskohtainen kartta tehtiin itävaltalaisella aluksella Novara, joka vietti saaren tuntumassa kaksi viikkoa vuonna 1857. Vuonna 1874 saarelle saapui ranskalainen tähtitieteellinen retkikunta, jonka tarkoituksena oli havainnoida Venuksen kulku Auringon ohi. Retkikunnan mukana ollut geologi Charles Vélain teki ensimmäisen oman alansa tutkimukset saarella.
Île Saint-Paul liitettiin kiinteästi Ranskaan vuonna 1893. Vuonna 1949 saarelle perustettiin parikymmenhenkinen tutkimusasema, mutta nykyisin saarella on tutkijoita vain ajoittain. Muutamille ranskalaisille aluksille myönnetään vuosittain ravustuslupia saaren vesillä. Île Saint-Paul ja Ranskan subantarktiset saaret ovat olleet vuodesta 2019 osa Unescon maailmanperintöluetteloa.
Aiheesta muualla

Unohdettuna valtameren saarella. Nykyajan robinsonaadi, Kansan kuvalehti, 05.01.1934, nro 1, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Nykyaikojen Robinsoneja. Erään retkikunnan matka asumattomalle Saint Paulin saarelle, Aamulehti, 22.10.1939, nro 285, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Saari ilmakuvassa.
Île Saint-Paul ja La Quille -pikkusaari sen edustalla.
Hoosea

Hoosea
Hoosea (hepr. ‏הוֹשֵׁעַ‎, Hošea, suom. ’Pelastaminen’) (700-luku eaa.) oli yksi Israelin kansan profeetoista. Hän toimi Pohjoisessa kuningaskunnassa Israelissa ennen Samarian kukistumista (772 eaa.). Hän kirjoitti Hoosean kirjan, joka luetaan Raamatun Vanhan testamentin pieniin profeetallisiin kirjoihin. Hoosea vertasi Israelin epäjumalanpalvelusta omaan avioliittoonsa uskottoman vaimon kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hoosea Wikimedia Commonsissa
Ortodoksi.net / Profeetta Hoosea
Profeetta Hoosea, sivu Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko
Kuhmon seurakunta

| Kuhmon evankelis-luterilainen seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Kuhmon kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Kuopion hiippakunta
Rovastikunta:  Kajaanin rovastikunta
Pääkirkko:  Kuhmon kirkko
Perustettu:  1856
– Perustettu nimellä Kuhmoniemen seurakunta:  1856
– Nimi vaihtui Kuhmon seurakunnaksi:  1937
Jäsenmäärä:  5 861 (elokuu 2024)
– Osuus asukkaista:  n. 78,1 %
Kirkollisvero:  1,65 %
Kirkkoherra:  Riikka Pääkkönen
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuhmon seurakunta on Kuhmon kaupungin alueella toimiva evankelis-luterilainen seurakunta, joka kuuluu Kajaanin rovastikuntaan ja Kuopion hiippakuntaan. Seurakunnan kirkkoherra on Riikka Pääkkönen.
Elokuussa 2024 Kuhmon seurakuntaan kuului 5 861 jäsentä. 2000-luvulla seurakunnan jäsenmäärä on laskenut jyrkästi.
Historia

Kuhmon seurakunta on kuulunut kappeliseurakuntana ensin Limingan, sen jälkeen vuodesta 1559 Oulujärven, vuodesta 1599 Paltamon ja lopuksi vuodesta 1647 Sotkamon seurakuntaan. Seurakunta perustettiin vuonna 1856 nimellä Kuhmoniemen seurakunta. Nimi vaihtui nykyiseksi vuonna 1937.
Herätysliikkeet

Kuhmon seurakunta kuuluu evankelisen herätysliikkeen itäsuomalaisen kannatuksen voimakkaaseen alueeseen ja on liikkeen kannatuksen pohjoista raja-aluetta. Kuhmossa liikkeelle on jossain määrin kannatusta myös muulle Kainuulle tyypilliselle herännäisyydelle sekä kansanlähetykselle.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Kuhmon seurakunnan kirkkoherroina:
1871–1881: Karl Elis Roos
1882–1884: Karl Heinemann
1885–1916: Karl Alexander Pfaler
Aiheesta muualla

Seurakunnan kotisivut
Prithvi (ohjus)

Prithvi-ohjus.
Prithvi (sanskrit pṛthvī, maan jumalatar) on Intian lyhyen kantomatkan ballistinen ohjus (SRBM), joka lentää versiosta riippuen 150–300 kilometrin päähän. Ohjus on niin sanottu taistelukentän eli taktinen ohjus.
Ohjuksen kehitystyö alkoi 1983 ja sen ensimmäinen koelaukaisu oli helmikuun 25. 1998 ja se tuli käyttöön Intian armeijassa 1994. Ohjuksen tekniikka on mahdollisesti peräisin neuvostoliittolaisesta SA-2-ohjuksesta. Hyötykuorma on riittävä ydinkärjen kuljetukseen.
Ohjuksen tarkkuus on 500 metriä, mikä on suuri rasite, samoin se, että Prithvi III -ohjus käyttää nestemäistä polttoainetta, jonka käsittely pidentää ohjuksen laukaisuaikaa.
Mallit

Prithvi I: taistelukärki 1 000 kg, kantomatka 200 km, käyttöön 1994
Prithvi II: kantomatka 250 km, mahdollisesti kiinteä polttoaine, ilmavoimien käytössä, käyttöön 1996
Prithvi III: 2-vaiheinen kiinteä+nestemäinen vaihe, kantomatka/hyötykuorma 350 km/1000 kg tai 600 km/500 kg tai 750 km/250 kg, ensimmäinen koelaukaisu 2001. Kantomatka riittää ohjuksen luokittelemiseen keskimatkan ohjukseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Prithvi (ohjus) Wikimedia Commonsissa