stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sielusta sieluun
Vastaanotto

Tähtivaeltaja-lehden arvostelija sanoi lukeneensa kirjan loppun lähinnä velvollisuudentunnosta. Kirjan alku on lähinnä tylsä. Välillä kirjassa tulee eteen tunnelmallisuutta ja joitakin väkivaltaisia kohtauksia, mutta ne menevät ohi vaikuttamatta sen enempää. Liiallisen pituuden vuoksi kirjan tapahtumat etenevät hitaasti. Myös loppu on turhan onnellinen.
S. Albert Kivinen arvosteli suomennoksen Helsingin Sanomissa. Kivisen mielestä kunnon kauhukertomus ei ole kauheuksilla mässäilyä vaan mahdollisuuksien väläyttelyä. Edgar Allan Poe ja H. P. Lovecraft eivät mässäilleet julmuuksilla ja väkivaltakuvauksilla.
Aiheesta muualla

Marko Mahnala: Sielusta sieluun. Aikakone 4/1989.
Olavi Sihvonen

Olavi Sihvonen (24. syyskuuta 1918 Ruokolahti − 21. lokakuuta 1984 Lahti) oli suomalainen yhdistetyn hiihtäjä ja pesäpalloilija. Hän edusti uransa aikana Ruokolahden Rajua, Vuoksenniskan Urheilijoita ja Lahden Hiihtoseuraa.
Sihvonen sijoittui Sankt Moritzin olympialaisissa 1948 yhdistetyssä viidenneksi. 18 kilometrin hiihdossa, joka oli samalla yhdistetyn hiihto-osuus, hän sijoittui 23:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1938 hän oli yhdistetyssä 31:s.
Sihvonen voitti Salpausselän kisojen yhdistetyn vuosina 1943, 1944 ja 1946. Suomen-mestaruuden hän voitti vuosina 1943 ja 1946.
Sihvonen pelasi pesäpallon SM-sarjassa Lahden Maila-Veikkojen joukkueessa. Hän oli mukana yhdessä Itä–Länsi-ottelussa.
Siikajoki (joki)

| Siikajoki |
| --- | --- |
 Koskienergia Oy:n Ruukinkosken voimalaitos
Alkulähde:  Kajaani
Laskupaikka:  Siikajoenkylä, Perämeri  64°51′39″N, 24°41′20″E
Maat:  Suomi
Pituus:  160 km
Alkulähteen korkeus:  184,4 m
Valuma-alue:  4318,01  km²
Siikajoki
Siikajoki on Siikajoen vesistön pääosin Pohjois-Pohjanmaalla sijaitseva 160 kilometriä pitkä joki. Siikajoki alkaa Kajaanin kaupungin alueella sijaitsevasta Pieni-Kaakkuri-järvestä, ja se laskee Perämereen Siikajoen kunnan alueella. Joen vesistöalue ulottuu Kajaanin, Pyhännän, Vaalan, Siikalatvan, Kärsämäen, Haapaveden, Raahen, Limingan ja Siikajoen kuntien alueille.
Joen vesistöalueen pinta-ala on 4 318 km² ja sen järvisyys 2,2 %. Sen suurin sivu-uoma on Lamujoki. Joen muita sivu-uomia ovat Pyhännänjoki, Mulkuanjoki, Neittävänjoki ja Luohuanjoki. Vesistöalueen merkittävimpiä luonnonjärviä ovat Iso Lamujärvi, Pyhännänjärvi ja Kurranjärvi sekä tekojärviä Kortteisen tekojärvi ja Uljuan tekojärvi.
Siikajoen yläjuoksua kutsutaan nimellä Siikalatva. Siikalatvan alue on huomattavan soista. Pääuoman varressa ovat Kestilän, Rantsilan, Paavolan, Revonlahden ja Siikajoen kirkonkylät. Jokilaakson alajuoksu on viljavaa maatalousmaisemaa.
Siikajoen vaakuna

Siikajoen vaakuna
Siikajoen vaakuna on Siikajoen kunnan tunnus. Vaakuna on saanut aiheensa yhdistelemällä elementtejä Siikajoen aiemmasta ja Ruukin vanhasta vaakunasta. Ruukin vanha vaakuna puolestaan perustui Paavolan ja Revonlahden vaakunoiden aiheisiin.
Vaakunan selitys on ”sinisellä kilvellä yläreunaltaan sahakoroinen ja alareunaltaan aaltokoroinen hirsi, jonka yläpuolella kolme kuusisakaraista tähteä rinnakkain ja alapuolella siika, kaikki hopeaa.” Vaakunan suunnittelijoiksi on nimetty Ruukin ja Siikajoen valtuustot, kunnanjohtajat Kaisu Tuomi ja Tommi Lepojärvi sekä Pekka Tuokila, ja uuden Siikajoen kunnanvaltuusto päätti sen vaakunaksi kokouksessaan 19. joulukuuta 2006 seuraavan vuoden alussa aloittavalle kunnalle.
Siikajoen vanha vaakuna (1954–2006)
Siikajoen pitäjän vanha sinetti
Alkuperäinen Siikajoelle vahvistettu vaakuna on Olof Erikssonin suunnittelema, ja sen selitys on ”sinisessä kentässä kolme uivaa hopeasiikaa alakkain.” Vaakuna perustui vanhaan pitäjänsinettiin, ja sen aihe teki siitä puhuvan. Siikajoen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 11. syyskuuta 1954. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 15. marraskuuta samana vuonna. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi Siikajoen ja Ruukin kuntaliitoksessa 2007.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   Paavola |   Paavola |   Paavola |   Paavola |   Paavola |   Paavola |  |  |   Revonlahti |   Revonlahti |   Revonlahti |   Revonlahti |   Revonlahti |   Revonlahti |
|   Paavola |   Paavola |   Paavola |   Paavola |   Paavola |   Paavola |  |  |   Revonlahti |   Revonlahti |   Revonlahti |   Revonlahti |   Revonlahti |   Revonlahti |


|   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |  |  |   Ruukki |   Ruukki |   Ruukki |   Ruukki |   Ruukki |   Ruukki |
|   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |  |  |   Ruukki |   Ruukki |   Ruukki |   Ruukki |   Ruukki |   Ruukki |


|  |  |  |  |   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |  |  |  |  |
|  |  |  |  |   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |   Siikajoki |  |  |  |  |
Optimismi

Onko lasi puoliksi tyhjä vai puoliksi täynnä? Optimisti sanoisi puoliksi täynnä.
Optimismi tarkoittaa myönteistä ja toiveikasta elämänasennetta ja kykyä nähdä asioiden hyvät puolet. Optimismi ei yleensä liity konkreettiseen kohteeseen. Optimismin vastakohta on pessimismi.
Piirteitä

Optimismilla tarkoitetaan yleensä suhtautumista omaan elämään. Tällöin sellainenkin ihminen on optimisti, joka odottaa maailman menevän huonoon suuntaan jos hän samalla näkee oman elämänsä menevän hyvään suuntaan.
Optimistille on tyypillistä se, että hän rajaa vaihtoehdot ja tyytyy vähäiseen tukea antavaan informaatioon. Hän liioittelee onnistumisen mahdollisuuksia, minimoi oletettuja kustannuksia ja maksimoi havaittuja etuja. Optimisti käyttää ongelmakeskeisiä selviytymiskeinoja. Hän näkee uhat haasteina ja uskoo pystyvänsä kontrolloimaan maailmaa. Toisin kuin pessimisti, optimisti uskoo ongelmansa olevan kapea-alaisia ja tilapäisiä sekä johtuvan ulkoisista tekijöistä kuten toisesta henkilöstä tai vaikeista olosuhteista.
Optimismi voi olla pysyvä persoonallisuuden piirre tai tulkintatyyli. Piirreoptimismiin kuuluvat myönteiset odotukset ja usko kykyyn vaikuttaa. Tulkintatyyliin liittyvä optimismi saattaa muuttua elämän aikana radikaalistikin esimerkiksi kokemusten tai terapian vaikutuksesta.
Optimismin voi jakaa suureen ja pieneen optimismiin (Peterson 2000). Suuri optimismi on biologista. Se antaa energiaa ja tuottaa kestävyyttä, ja se auttaa selviytymään haasteista ja ongelmista. Joskus siihen voi liittyä aiheeton usko pärjäämiseen. Pieni optimismi liittyy konkreettisiin tilanteisiin. Myös pessimistisesti elämään suhtautuva voi olla pieni optimisti tilanteissa, joissa optimismiin on hyviä perusteita.
Vaikutuksia

Optimismilla on tutkimuksissa todettu olevan positiivinen yhteys onnellisuuteen, terveyteen, menestymiseen ja eliniän pituuteen. Optimismi voi ennalta ehkäistä ongelmia, lievittää sairauksia, nopeuttaa toipumista ja estää sairauden uusiutumista. Optimismi tuottaa positiivisia immunologisia reaktioita, optimismiin liittyvät myönteiset tunteet kumoavat kielteisten tunteiden vaikutuksia, optimismi lisää myönteisiä arvioita itsestä ja maailmasta sekä lisää uskoa oman elämän hallintaan, optimismi tekee ihmisestä suositun ja sitä kautta helpottaa sosiaalista kanssakäymistä, ja optimismi ennustaa terveyttä edistävää käyttäytymistä ja terveitä elämäntapoja.
Psykologi ja filosofi William Jamesin mielestä optimismi lamauttaa toiminnan, kuten pessimismikin. Jos ihminen on varma siitä, että kaikki tulee kääntymään hyväksi, hänellä ei ole vaikutinta toimia ihmiskunnan ja maailman kehittämiseksi.
Maiden eroja

Vuonna 2008 tehdyssä kansainvälisessä meta-analyysissä 22 maan joukossa korkeimman optimismin arvon asteikolla 0–100 sai Brasilia, 73,6 pistettä. Muita korkean optimismin maita olivat Ghana, Norja ja Viro. Matalimman arvon sai Japani, 48,8 pistettä. Muita matalan optimismin maita olivat Etelä-Korea, Ranska ja Hongkong. Suomi sijoittui hieman keskiarvon yläpuolelle arvolla 66,7.
Yhdysvalloissa optimismia korostetaan voimakkaasti, ja optimismin lisäämiseen tähtäävät itseapukirjat ovat olleet suosittuja jo 1900-luvun alusta lähtien. Yhdysvalloissa presidentiksi valittiin 1900-luvun aikana 18 kertaa 22:sta se ehdokas, jonka vaalipuhe oli optimistisempi, ja samanlainen tulos saatiin muidenkin vaalien yhteydessä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitaatteja aiheesta Optimismi Wikisitaateissa
Opuntian Lokris

Lokriin alueet, Opuntian ja Epiknemidian Lokris idempänä.
Opuntian Lokris (Opuntialainen Lokris, Opuntia; m.kreik. Ὀπούντια Λοκρίς, Opūntia Lokris) eli Itäinen Lokris oli antiikin Kreikan maakunta. Se käsitti kahteen osaan jakautuneen Lokriin itäisen osan. Opuntian Lokriin läntisin osa tunnettiin myös nimellä Epiknemidian Lokris (Epiknemidialainen Lokris, Ἐπικνημίδια Λοκρίς, Epiknēmidia Lokris).
Maantiede

Opuntian Lokris käsitti kapean rannikkokaistaleen Pohjoisen Euboianlahden rannalla Boiotian pohjoispuolella, vastapäätä Euboian saarta. Se ulottui Thermopylain rannikkokaistaleelta Kefissos-joen suulle. Alueen pohjoisin kaupunki oli Alponos, joka sijaitsi Thessaliaan luetun Maliin rajalla, ja eteläisin kaupunki Larymna, joka kuului myöhemmin hellenistisellä kaudella Boiotiaan.
Koko kyseinen alue ei kuulunut lokrislaisille, vaan sen katkaisi kapea Fokiin kaistale, joka ulottui Pohjoisen Euboianlahden rantaan ja jossa sijaitsi Dafnuksen satamakaupunki. Dafnuksen ja sen läheisen Alopen pohjoispuolinen itäisen Lokriin alue tunnettiin nimellä Epiknemidian Lokris, mikä oli peräisin Knemis-vuoren nimestä. Näiden kaupunkien eteläpuolinen alue puolestaan tunnettiin varsinaisena Opuntian Lokriina, ja se sai nimensä alueen tärkeimmästä kaupungista Opuksesta. Opuksen kohdalla rannikolla sijaitsi Opuntianlahti ja edustalla Atalanten saari. Antiikin lähteistä tunnetaan myös kolmas alueen nimitys, Hypoknemidian Lokris (Ὑποκνημίδια Λοκρίς, Hypoknēmidia Lokris), joka vaikuttaa olleen jonkinlainen synonyymi koko Opuntian Lokriille, Epiknemidian Lokris mukaan lukien, poliittisena liittona.
Alueen tasangot olivat yhteyksissä toisiinsa, mutta tärkein yhteys kulki meritse, sillä pääosa alueen kaupungeista sijaitsi rannikolla tai lähellä sitä. Lännessä itäisen Lokriin erotti Fokiista ja Boiotiasta vuorijono, joka sai alkunsa Oita-vuorelta ja kulki rannikon suuntaisesti. Vuorijonon pohjoisin osa eli Knemis-vuori erotti Epiknemidian Lokriin Fokiista ja Kefissos-joen ylemmästä laaksosta. Vuorijonon eteläosa oli matalampi ja erotti Opuntian Lokriin Boiotian koillisosasta. Alueen merkittävimmät joet olivat Boagrios eli Manes, joka sai alkunsa Knemis-vuorelta ja laski mereen Skarfeian ja Thronionin välillä, sekä Platanios, joka laski mereen lähellä Boiotian rajaa. Lokriin aluetta kuvataan hedelmälliseksi.
Vuoristossa oli kolme merkittävää solaa, jotka toimivat kulkuteinä Fokiin suuntaan. Yksi johti Epiknemidian Lokriista Teithronioniin ja Kefissoksen ylempään laaksoon Kallidromos- ja Knemis-vuorten välistä. Toinen johti Knemis-vuoren läpi Elateiaan ja kolmas Opuksesta Hyampoliihin ja edelleen Abaihin ja Boiotian Orkhomenokseen.
Maantiede > Polikset

Koko itäisen Lokriin polikset eli kaupunkivaltiot varsinainen Opuntian Lokris ja Epiknemidian Lokris mukaan lukien olivat:
Alope
Alponos
Halai
Knemides eli Knemis
Kynos
Larymna
Naryka eli Naryks
Nikaia
Opus
Skarfeia eli Skarfe
Thronion
Maantiede > Muut kaupungit

Itäisen Lokriin muita kaupunkeja tai asutuksia klassisen antiikin aikaan olivat:
Augeiai
(Dafnus)
Kalliaros
Korseia
Tarfe eli Farygai
Historia

Itäistä Lokrista asuttaneet lokrien heimot tunnettiin nimillä (Lokroi) Opūntioi (Λοκροὶ Ὀπούντιοι) ja (Lokroi) Epiknēmidioi (Λοκροὶ Ἐπικνημίδιοι), mistä olivat peräisin alueen kahden osan nimet. Varhaisin maininta itäisistä lokreista on Homeroksen Iliaassa, jonka laivaluettelossa lokrien kuvataan osallistuneen Troijan sotaan neljälläkymmenellä laivalla Aiaan, Oileuksen pojan johdolla. Heidän asutuksikseen tuohon aikaan mainitaan Kynos, Opoeis, Kalliaros, Bessa, Skarfe, Augeiai, Tarfa ja Thronion.
Kreikkalaisen perinteen mukaan Opuntian Lokriista tulleet asuttivat lännempänä Korintinlahden rannalla sijainneen Ozolian Lokriin perustamalla sen kaupungit siirtokunnikseen. Opuntian Lokriista tulleet perustivat myös Suur-Kreikassa nykyisen Italian eteläosassa sijainneen Lokroi Epizefyrioin (Lokroi, Locri), joka sai näin nimensä Lokriin mukaan.
Persialaissodissa vuonna 480 eaa. Opuntian lokrislaiset taistelivat yhdessä Leonidaan johtamien spartalaisten kanssa Thermopylain taistelussa. Lokrislaiset osallistuivat sotaan myös seitsemällä laivalla. Peloponnesolaissodassa lokrislaiset taistelivat Spartan puolella.
Opuntian Lokris jakaantui kahtia ilmeisesti kolmannen pyhän sodan aikaan 356–346 eaa., jolloin fokislaiset valtasivat sen alueeseen siihen saakka kuuluneen Dafnuksen. Sen enempää Homeros kuin myöhemmin Herodotos, Thukydides tai Polybioskaan eivät kuitenkaan erottele Opuntian Lokrista ja Epiknemidian Lokrista toisistaan. Opusta pidettiin aina koko alueen keskuksena, ja siksi aluetta kutsuttiin Opuntian Lokriiksi tai vain Lokriiksi. Jopa Strabon, jolta erottelu itäisen Lokriin alueiden väliltä on ensisijaisesti peräisin, kutsuu Opusta joskus Epiknemidian Lokriin keskukseksi; samoin tekevät myös Plinius vanhempi ja Stefanos Byzantionlainen.
Opuntian Lokriin lyömä hopeastateeri, n. 380–360 eaa. Kuvituksessa Aias, Oileuksen poika.
Siion

Taiteilija Ephraim Moses Lilienin Siion (1903).
Siion (hepr. ‏צִיּוֹן ,𐤑𐤉𐤅𐤍‎, Tsijon; m.kreik. Σιών, Sión) on heprealaisessa Raamatussa käytetty sana, jolla viitataan usein Israelin maahan sekä sen pääkaupunkiin. Sana esiintyi jo kolmetuhatta vuotta vanhoissa teksteissä. Alkuperäiseltä merkitykseltään sana tarkoittaa Siionin vuorta, joka sijaitsee Jerusalemin lähellä. Vuorella seisoi Raamatun mukaan samanniminen linnake, jonka kuningas Daavid Raamatussa valloitti.
Raamatussa tytär Siion tarkoittaa Jerusalemia tai sen asukkaita, toisinaan koko Israelia. Kristillisessä kielenkäytössä Siionilla tarkoitetaan usein kristillistä seurakuntaa. Nimi esiintyy muun muassa useissa virsissä sekä eräiden hengellisten laulukokoelmien nimissä kuten Siionin virret ja Siionin kannel.
Siionin mukaan on saanut nimensä myös sionismi, alun perin maalliseksi tarkoitettu poliittinen liike, jossa juutalaiset pyrkivät saamaan itselleen oman valtion.
Rastafareille Siion viittaa Afrikkaan tai Etiopiaan. Mormoneille sana viittaa heidän omaan kirkkoonsa. Termin asiayhteys voi vaihdella paljonkin riippuen siitä, mikä uskonnollinen yhteisö sitä käyttää. Viihdeteollisuudessa muun muassa Matrix-elokuvissa on viitattu Siioniin viimeisenä ihmisten kaupunkina koneiden ollessa vallassa.
Siipikävely

Jersey Ringel käyttämässä kameraa lentokoneen siivellä vuonna 1921.
Kyle Franklin esiintymässä vuonna 2005.
Siipikävely (engl. wing walking) on kävelemistä kaksitasoisen lentokoneen siivellä koneen ollessa ilmassa.
Siipikävelijöitä esiintyi paljon lentonäytöksissä etenkin 1920-luvulla. Heistä varhaisimpia ja kaikkein tunnetuin oli Ormer Locklear. Hän liittyi Yhdysvaltain armeijan ilmavoimiin vuonna 1917 ja alkoi kävellä koneidensa siivillä korjatakseen niitä lennossa. Locklearin esimiehet rohkaisivat miehen toimintaa, sillä se sai muut lentäjät luottamaan koneidensa turvallisuuteen. Armeijan jälkeen Locklear ryhtyi esiintymään lentonäytöksissä ja kehitti monia uusia siipikävelytekniikoita, joista tuli alan perustemppuja. Hän muun muassa seisoi siivellä käsillään sekä roikkui siivestä. Locklearin jälkeen muut siipikävelijät kehittivät tekniikoita edelleen. Myös myöhemmin kuuluisaksi noussut lentäjä Charles Lindbergh oli lentouransa alussa siipikävelijä.
Siipikävelijöiden temppuja jouduttiin rajoittamaan Yhdysvalloissa sen jälkeen, kun moni oli kuollut uhkarohkeita temppuja yrittäessään, mukaan lukien Locklear. Vuonna 1936 siipikävely kiellettiin Yhdysvalloissa kokonaan alle 457 metrissä. Tämä oli myrkkyä lajille, sillä yleisö ei nähnyt liian korkealla yläilmoissa tehtyjä temppuja. Esiintyjien laskuvarjopakon myötä laji menetti myös vaarallisuutensa, joka oli kiehtonut yleisöä.
Rajoituksista huolimatta siipikävelynäytöksiä järjestetään kuitenkin Yhdysvalloissa ja muualla maailmassa edelleen, ja esimerkiksi vuonna 2006 maailmassa järjestettiin yhteensä 269 näytöstä.
Aukusti Sihvola

Aukusti Sihvola (7. maaliskuuta 1895 Sippola – 18. kesäkuuta 1947 Luumäki) oli suomalainen kilpapainija ja olympiamitalisti.
Saavutuksia

olympiahopeaa Amsterdam 1928 (vapaapaini, sarja yli 87 kg)
SM-kultaa 1927, 1928 ja 1931 (raskas sarja) sekä 1929, 1930 ja 1934 (raskas keskisarja)
Sierransirkku

| Sierransirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Andienlyijysirkut Geospizopsis
Laji::  unicolor
Kaksiosainen nimi
 Geospizopsis unicolor  (d'Orbigny & Lafresnaye, 1837) 
Alalajit
 G. u. cyaneus  G. u. geospizopsis  G. u. inca  G. u. nivarius  G. u. tucumanus  G. u. ultimus  G. u. unicolor 
Katso myös
   Sierransirkku Wikispeciesissä   Sierransirkku Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Sierransirkku (Geospizopsis unicolor) on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Sierransirkku voi kasvaa 14–15 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Sierransirkkukoiras on väritykseltään yksivärisen sinertävän harmaa ja osalla alalajeista on silmien ympärillä valkoiset renkaat. Vatsa ja rinta voivat olla hieman muuta ruumista vaaleampia. Lajin naaras on pohjaväriltään vaalean ruskea ja ruumiissa on tummemman ruskeita viiruja. Sierransirkun nokka on suhteellisen kookas ja muodoltaan kartiomainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sierransirkkua tavataan Andien poikki Venezuelasta Argentiinaan asti. Lajin elinympäristöä ovat vuoriston heiniköt ja pensaikot. Laji elää yleensä 3 000–4 700 metrin korkeudella merenpinnasta. Sierransirkku liikkuu yleensä pareittain tai pieninä ryhminä ja sen ravintoa ovat siemenet.
Sierransirkkunaaras
Operaatio U-Go

Operaatio U-Go oli Japanin suorittama sotilasoperaatio toisessa maailmansodassa. Japanilaisten tarkoituksena oli hyökätä kahtena kiilana Brahmaputran laaksoon vallaten liittoutuneiden hallussa olleet Kohiman ja Imphalin kaupungit.
U-Go ja sen kanssa päällekkäinen Ha-Go-operaatio olivat viimeisiä japanilaisten toteuttamia suuria hyökkäyksiä toisessa maailmansodassa. Operaatio päättyi Kohiman ja Imphalin taisteluissa kärsittyihin tappioihin sekä niitä seuranneisiin lähtöasemiin palaamiseen.
Taustaa

Burma oli ”portti” Intiaan ja valtaamalla sen tammi–toukokuussa 1942 japanilaiset uhkasivat brittiläisen imperiumin itäistä ydintä. Britit palasivat Burmaan vuonna 1943 kenraalimajuri Orde Wingaten johdolla käyden sissisotaa japanilaisten linjojen takana. Vuonna 1944 koottiin kenraali William Slimin alaisuuteen suurehko brittiarmeija Intian Pohjois-Burman vastaiselle rajalle. Sen tehtävänä oli edetä Burmaan ja saada sillanpää tulevia hyökkäyksiä varten. Japanilaiset tosin hyökätessään tekivät suunnitelman toteuttamisen tyhjäksi. Yli kaksikolmasosaa brittijoukoista oli intialaisia.
Kenraaliluutnantti Renya Mutaguchi komensi Japanin 15. armeijaa, joka koostui kolmesta divisioonasta (noin 100 000 sotilaasta). Mutaguchin tavoitteena oli hyökätä syvälle Intiaan ja ratkaista sota Japanin eduksi. Hän oli taistellut voitollisesti Malesiassa ja Singaporessa eikä osannut odottanut kovaa vastarintaa.
Japanilaiset hyökkäävät

Japanilaisten hyökkäys alkoi suunnitelman mukaisesti maaliskuun 7. päivän vastaisena yönä. Joukot etenivät nopeasti Chindwinjoella kulkevan etulinjan läpi niin, että Intian 17. divisioona jäi saarroksiin Imphaliin. Toista hyökkäystä Imphalin pohjoispuolella pidätteli Intian 20. divisioona, mutta Kohimaan johtanut tie meni poikki. Taistelu oli raivokasta, koska kummallakaan osapuolella ei ollut varaa antaa periksi (”Viidakon Stalingrad”), sillä japanilaiset tarvitsivat elintarvikkeita Imphalissa pysyäkseen hengissä, kun taas britit ja intialaiset tiesivät, että tappio avaisi tien syvälle Intiaan. Britannian kuninkaallisten ilmavoimien koneilla Imphaliin saarroksiin joutuneita joukkoja ja piiritystä kesti kaikkiaan 86 päivää.
Japanilaiset hyökkäävät > Kohima

Kohiman taistelu jakautuu selkeisiin osiin. Ensimmäisessä vaiheessa Japanin 31. divisioona pyrki valtaamaan Kohiman harjanteen. Vaiheen merkittävin osa oli Kohimasta Imphaliin kulkevan huoltotien hallinnasta käydyt taistelut. Toisessa vaiheessa pieni varuskunta vapautettiin ja kolmannessa vaiheessa alueelle saapunut Intian XXXIII armeijakunta aloitti vastahyökkäyksen japanilaisten alueella olevien joukkojen lyömiseksi.
Japanilaiset hyökkäävät > Vetäytyminen

Mutaguchi määräsi jatkamaan hyökkäystä, mutta kesäkuun lopulla hän tajusi hyökkäyksensä epäonnistuneen joukkojen uupumuksen vuoksi. Hän määräsi joukkonsa vetäytymään 3. heinäkuuta takaisin Burmaan.
Seuraukset

Yli 60 000 japanilaista sai surmansa tai haavoittui. Britit ja intialaiset kärsivät 17 500 sotilaan tappiot.
Taistelu osoitti, ettei Japani voita sotaa Kaakkois-Aasiassa. Slim aloitti hyökkäyksensä ja vuoden kuluttua se päättyi viimeisten japanilaisten karkotukseen Burmasta.
Käännös suomeksi
Siguedine

| Siguedine (Séguédine) Səggədəm, Sô |
| --- | --- |
 Siguedine.
 Siguedine (Séguédine)
 Koordinaatit: 20°11′49″N, 12°58′2″E 
Valtio:  Niger
Alue:  Agadez
Departementti:  Bilma
Kunta:  Djado
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2001):  485
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Siguedine tai Séguédine (tuaregiksi Səggədəm, tedaksi Sô) on keidaskylä Nigerin Agadezin alueen Bilman departementin Djadon kunnassa. Se sijaitsee Pic Zoumri -vuoren juurella Kawarin keidasalueen pohjoispuolella noin 180 kilometriä Bilmasta pohjoiseen. Vuonna 2001 kylässä oli 484 asukasta.
Siguedine mainitaan jo 1000-luvulla arabialaisten kirjoittajien teoksissa. Se oli tärkeä Välimeren ja Sudanin välisen karavaanikaupan risteys, josta haarautuivat reitit Libyan Ghatiin, Ghadamesiin ja Murzuqiin, Kawarin läpi Tšadiin sekä Fachin kautta Aïrvuoristoon ja Nigeriaan. Kanurien ja myöhemmin saapuneiden tedojen asuttama kylä jäi autioksi 1700-luvulla tuaregien ja tubujen ryöstöretkien seurauksena. Ranskalaiset hävittivät keitaan tubujen karkottamiseksi vuonna 1920.
Nykyään Dirkousta tuleva tie haarautuu Siguedinessä Dao Timnin ja Madaman kautta Libyan Tumun raja-asemalle, Chirfan kautta Algerian Djanetiin sekä Tibestivuoriston Zouariin ja Bardaïhin johtaviksi autiomaareiteiksi.  Kylässä kasvatetaan taatelipalmuja, hoidetaan pieniä kasvimaita ja tuotetaan suolaa.
Siguedinessa harjoitettu suolan tuotanto käynnistyi uudelleen vuonna 1941, jolloin kylän asukkaat palasivat Kawarin Emi Tchoumasta. Louhoksia hyödynnetään samaan tapaan kuin Bilmassa ja Fachissa. Kaksi metriä syvään ja leveään kuoppaan keräytyvä vesi haihtuu ilmaan ja suola kiteytyy kuoreksi, joka kuumana aikana rikotaan päivittäin ja kerätään ajoittain talteen. Siguedinen suola on laadultaan erinomaista, mutta nykyään sen tuotanto on vähäistä.
Kylässä on koulu, terveysasema ja lääkevarasto. Talot on rakennettu savesta, johon on sekoitettu suolaa. Nähtävyyksiin kuuluu raunioitunut linnoitus.
Aiheesta muualla

Kuvia Siguedinesta (saksaksi)
Matkakertomus ja kuvia Siguedinesta (saksaksi)