stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Öljysuojarahasto

Öljysuojarahasto on Suomessa toimiva lakisääteinen rahasto, joka on Suomen valtion talousarvion ulkopuolinen ja ympäristöministeriön hallinnassa. Öljysuojarahastosta maksetaan korvauksia öljyvahingoista ja niiden torjumisesta sekä ympäristön ennallistamisesta aiheutuneista kustannuksista. Lisäksi rahastosta maksetaan korvauksia ja myönnetään avustuksia torjuntakaluston hankkimisesta ja torjuntavalmiuden ylläpidosta aiheutuneisiin kustannuksiin. Öljysuojarahaston varat tulevat maahantuodusta ja Suomen kautta kuljetetusta öljysuojamaksullisesta öljystä peritystä öljysuojamaksusta sekä valtion talousarviosta siirretystä öljyjätemaksusta.
Öljysuojarahaston vahvuutena on pidetty isännättömien pilaantuneiden alueiden kunnostusten korvaamista ja järjestelmää on pidetty toimivana. Rahaston korvauskäytännöt ovat kuitenkin tiukat, mikä estää kohteiden pääsyä korvausten piirin. Myös käsittelyajat ovat pitkiä.
Öljysuojarahastosta on säädetty laki 30.12.2004/1406, joka tuli voimaan 1. tammikuuta 2005. Tätä ennen laki öljysuojarahastosta oli 24.5.1974/379, joka tuli voimaan 1. tammikuuta 1975. Tätä aikaisemmin aluksista aiheutuvien öljyvahinkojen torjumisesta säädettiin laissa (668/72). Nykyisessä laissa öljysuojarahastosta tarkoitetaan öljyllä raakaöljyä ja siitä saatuja öljytuotteita, öljypitoista seosta, jäteöljyä, öljyistä jätettä sekä muutamia tullitariffin nimikkeisiin kuuluvia nestemäisiä tuotteita.
Vuoden 2024 lopussa öljysuoja­rahaston toiminta päättyy, ja sen korvaa 1. tammikuuta 2025 toimintansa aloittava ympäristövahinkorahasto.
Öljysuojarahaston suuruus ja sen muodostuminen

| Öljysuojarahaston tulot ja maksetut korvaukset vuosina 2005–2014 (milj>  euroa).Vuosi | Öljysuojarahaston tulot ja maksetut korvaukset vuosina 2005–2014 (milj>  euroa).Öljysuojamaksutulot | Öljysuojarahaston tulot ja maksetut korvaukset vuosina 2005–2014 (milj>  euroa).Talousarviosiirrot | Öljysuojarahaston tulot ja maksetut korvaukset vuosina 2005–2014 (milj>  euroa).Korvaukset yhteensä | Öljysuojarahaston tulot ja maksetut korvaukset vuosina 2005–2014 (milj>  euroa). |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2005 | 8,00 | 2,0 | 9,57 |  |
| 2006 | 7,76 | 1,7 | 11,38 |  |
| 2007 | 8,28 | 2,0 | 9,14 |  |
| 2008 | 8,17 | 2,3 | 6,09 |  |
| 2009 | 7,86 | 2,3 | 12,45 |  |
| 2010 | 20,22 | – | 10,16 |  |
| 2011 | 23,51 | 5,6 | 27,77 |  |
| 2012 | 24,15 | 4,3 | 22,04 |  |
| 2013 | 26,57 | – | 16,14 |  |
| 2014 | 24,57 | 3,7 | 20,34 |  |
1. tammikuuta 2010 – 31. joulukuuta 2019 välisenä aikana öljysuojamaksun periminen lopetetaan sitä seuraavan kalenterikuukauden lopussa, jona öljysuojarahaston pääoma on noussut 50 miljoonaan euroon. Periminen aloitetaan uudelleen sitä seuraavan kalenterikuukauden päätyttyä, jona rahaston pääoma on pienentynyt alle 25 miljoonan euron. Muina ajankohtina öljysuojamaksun periminen lopetetaan kun pääoma on noussut 10 miljoonaan euroon ja aloitetaan kun pääoma on pienentynyt alle 5 miljoonan euron. 31. joulukuuta 2014 rahaston varat olivat 40,3 miljoonaa euroa.
Valtion talousarviossa voidaan osa öljyjätemaksun kertymästä siirtää öljysuojarahastoon käytettäväksi vanhojen saastuneiden maa-alueiden puhdistustoimista aiheutuviin kustannuksiin. Varoja rahastoon on ennen korotusta siirretty keskimäärin 2–3 miljoonaa euroa vuodessa. Ennen korotusta öljysuojamaksun ja valtion talousarviosta siirretyn öljyjätemaksun vuosittainen kertymä oli keskimäärin 8 miljoonaa euroa, joka on suunnilleen sama määrä kuin öljysuojarahastosta vuosittain maksettavat korvaukset. Vuodesta 2010 voimassa olleet korotetut öljysuojamaksut ovat nostaneet rahaston tuloja ja siten myös rahaston maksamien korvausten määrää. Vuodesta 1997 vuoden 2014 loppuun mennessä öljyjätemaksuja oli siirretty rahastoon yhteensä 30,7 miljoonaa euroa ja vastaavana aikana kunnostushankkeiden eli öljyn pilaaman maaperän ja pohjaveden puhdistamisesta aiheutuvien kustannusten korvaamista varten korvauksiin oli käytetty 34,4 miljoonaa euroa.
Öljysuojarahaston suuruus ja sen muodostuminen > Öljysuojamaksun suuruus ja maksuvelvolliset

1. tammikuuta 2010 – 31. joulukuuta 2015 välisenä aikana öljysuojarahastoon peritään maahantuodusta ja Suomen kautta kuljetetusta öljysuojamaksullisesta öljystä öljysuojamaksua 1,50 euroa jokaiselta täydeltä tonnilta. Maksu peritään kaksinkertaisena, jos öljy kuljetetaan säiliöaluksella, jota ei ole varustettu koko lastisäiliöosan alueelta kaksoispohjalla. Muuna ajankohtana öljysuojamaksua on peritty 0,50 euroa jokaiselta täydeltä tonnilta. Korotettu öljysuojamaksu on perusteltu Itämeren ja erityisesti Suomenlahden voimakkaasti kasvaneella öljyvahinkoriskillä ja sen aiheuttamalla tarpeella parantaa torjuntavalmiutta. Öljysuojamaksu on valmisteveron luonteinen maksu.
Euroopan yhteisön jäsenvaltiosta Suomeen tuotavasta öljystä on velvollinen suorittamaan öljysuojamaksua se, joka vastaanottaa öljyn Suomessa. Toisesta jäsenvaltiosta tuotavasta, Suomen kautta kuljetettavasta öljystä maksun on velvollinen suorittamaan öljyn lähettäjä. Muissa tapauksissa asiasta säädetään Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa. Öljysuojamaksun kantamisesta ja valvonnasta vastaa tullilaitos.
Maksettavat korvaukset

Öljysuojarahastosta maksetaan korvaus öljyvahingosta kärsimään joutuneelle sekä korvataan öljyvahinkojen torjuntaviranomaisille ja muille torjuntaan ja ympäristön ennallistamiseen osallistuneille torjunnasta ja öljyn pilaaman ympäristön ennallistamisesta aiheutuneet kustannukset, kun korvausvelvollista ei ole saatu selvitetyksi tai korvausta ei ole täysimääräisesti saatu perityksi siltä, joka on muun lain mukaan velvollinen maksamaan korvauksen vahingosta, ja korvausta ei saada korvausvelvollisen vastuuvakuutuksesta.
Öljyvahingosta kärsimään joutuneelle maksettava korvaus määrätään soveltaen tapauksesta riippuen joko ympäristövahinkojen korvaamisesta annettua lakia (737/1994) tai merilain (674/1994) 10 lukua. Korvausta ei suoriteta korvausvelvolliselle eikä sille, jonka hallussa vahingon tai sen vaaran aiheuttanut öljy on vahinkohetkellä ollut taikka jonka toimeksiannosta öljyä on vahingon sattuessa kuljetettu.
Kansainvälisestä öljyvahinkorahastosta (International Oil Pollution Compensation Fund 1992) maksetaan Suomen alueella öljytankkereiden aiheuttamat öljyvahingot niissä tapauksissa, kun korvausta ei saada perityksi vahingon aiheuttajalta tai jos vahinko ylittää laivan omistajan vastuurajan.
Maksettavat korvaukset > Torjunta- ja ennallistamiskustannukset

Korvauksen saantiin oikeuttavia öljyvahingon torjunta- ja ennallistamiskustannuksia ovat: kustannukset niistä tarpeellisista toimenpiteistä, joihin joku on ryhtynyt itseään koskevan öljyvahingon uhan torjumiseksi; öljyvahinkojen torjuntalain (1673/2009) mukaisesti suoritetuista öljyntorjuntatoimenpiteistä aiheutuneet kustannukset ja vahingot; öljyn pilaaman ympäristön ennalleen palauttamisesta aiheutuneet kohtuulliset kustannukset; sekä kustannukset niistä selvityksistä, jotka ovat olleet välttämättömiä torjuntatoimenpiteen tai ennallistamisen suorittamiseksi.
Torjuntakustannuksia ovat torjuntatoimiin tilapäisesti otettujen henkilöiden ja vakinaisen torjuntahenkilöstön palkat, torjuntatyössä tarpeellisten tarvikkeiden hankinta-, käyttö- ja kuljetuskustannukset ja muut vastaavat torjunnasta aiheutuneet ylimääräiset kustannukset sekä torjuntatyössä kulutettujen tai turmeltuneiden tarvikkeiden, laitteiden, varusteiden ja muiden vastaavien käyttöesineiden arvo tai arvon vähennys.
Maksettavat korvaukset > Korvaus öljyn pilaaman maaperän ja pohjaveden puhdistamisesta

Öljysuojarahastosta voidaan myös korvata kokonaan tai osittain kustannukset, jotka aiheutuvat öljyn pilaaman maaperän tai pohjaveden puhdistamisesta, puhdistamistarpeen selvittämisestä ja puhdistustöiden suunnittelusta. Korvauksen myöntämisen edellytyksenä on, että pilaantumisen aiheuttajaa ei saada selville tai tavoiteta taikka tämä ei kykene vastaamaan puhdistamisen kustannuksista eikä pilaantuneen alueen haltijaa voida kohtuudella velvoittaa puhdistamaan aluetta. Jos kiinteistön omistaja myy kiinteistön kymmenen vuoden kuluessa siitä, kun puhdistaminen on suoritettu, on kiinteistön omistaja velvollinen palauttamaan öljysuojarahastolle rahaston niin vaatiessa pilaantuneen maa-alueen puhdistamiskustannuksiin myönnetyn korvauksen korkoineen.
Maksettavat korvaukset > Korvaus torjuntakaluston hankkimisesta ja torjuntavalmiuden ylläpidosta

Öljysuojarahastosta korvataan alueen pelastustoimelle öljyvahinkojen torjuntalaissa tarkoitetun vahvistetun öljyvahinkojen torjuntasuunnitelman mukaisesti: torjuntakaluston hankkimisesta aiheutuneet kustannukset ja torjuntavalmiuden ylläpidosta aiheutuneet kustannukset. Harkinnanvaraisia korvauksia voidaan myöntää valtiolle ja Ahvenanmaan maakunnalle. Harkinnanvaraisia avustuksia voidaan myöntää: alueen pelastustoimelle tai kunnalle öljyntorjuntakaluston säilyttämiseen tarkoitetun varaston rakentamiseen tai vuokraamiseen; öljyvahinkojen torjuntalain 16 §:ssä tarkoitetulle sataman tai laitoksen omistajalle öljyvahinkojen torjuntakaluston hankkimiseen; sekä muuhun öljyvahinkojen torjunnan tai torjuntavalmiuden ylläpidon kannalta tarpeelliseen toimintaan. Öljyntorjuntaveneiden hankintakustannuksista korvataan öljysuojarahaston varoista yleensä 50–90 prosenttia.
Maksettavat korvaukset > Maaperäkunnostusohjelmat

Öljysuojarahastolla on maaperäkunnostusohjelmia, joissa rahasto toimii puhdistuskustannusten korvaajana. Rahaston järjestelmällinen tutkimus- ja kunnostustoiminta koostuu pääasiassa ohjelmista: Esko-projektit, Jaska-hanke ja Soili-ohjelma. Ohjelmien avulla on saatu tutkittua ja kunnostettua mahdollisesti pilaantuneita kohteita merkittävästi Suomessa.
Öljysuojarahaston hallinto

Öljysuojarahastolla on hallitus, jonka valtioneuvosto asettaa kolmeksi vuodeksi kerrallaan, ja valtion palveluksessa olevaa henkilöstöä. Hallituksen ja rahaston henkilöstön palkkaus- ja muut hallintomenot suoritetaan öljysuojarahastosta.
Hallituksessa on edustettuina öljyvahinkojen torjunnan kannalta keskeiset valtion viranomaiset, kunnat, öljyala sekä ympäristönsuojelujärjestöt. Öljysuojarahaston hallituksen tehtävänä on päättää rahaston toiminnan ja talouden kannalta merkityksellisistä ja laajakantoisista asioista sekä huolehtia kirjanpidon ja varainhoidon valvonnan asianmukaisesta järjestämisestä. Hallituksen puheenjohtaja on puolueeton eikä edusta öljyvahinkoasioiden intressitahoja. Puheenjohtajana toimii professori Vesa Majamaa.
Öljyntorjunta-alus Louhen rakentamiskustannuksista korvattiin 50 prosenttia öljysuojarahastosta eli 24 miljoonaa euroa. Kuvassa Louhen kannella Lamorin valmistamia öljyntorjuntalaitteita.
Öljysuojarahastosta korvattiin 13 miljoonaa euroa rajavartiolaitoksen uuden ulkovartiolaiva VL Turvan alusöljyvahinkojen torjuntavalmiuteen varustamisesta ja rakennuskustannuksista.
WWF Suomen vapaaehtoisia puhdistamassa rantoja vuonna 2014 Raahen öljyonnettomuuden jäljiltä. Öljysuojarahastosta on annettu avustuksia myös WWF Suomelle öljyntorjuntavalmiutta edistävien toimintojen toteuttamisesta.
Väyläalus Seilin vuoden 2004 peruskorjaustyö, pidennys ja muuttaminen väylänhoito-öljyntorjunta-alukseksi paransi merkittävästi itäisen Suomenlahden öljyntorjuntavalmiutta erityisesti jääoloissa. Kahdeksan miljoonan euron muutostyöt korvasi öljysuojarahasto.
Ämmän ruukki

Ämmän ruukki oli järvimalmia raudaksi jalostanut rautaruukki Suomussalmen Kiantajärvestä laskevan Emäjoen Ämmäkoskessa vuosina 1841–1878. Tuolloin kulta-aikaansa elänyt tehdas muistuttaa nykypolvia Ämmänsaaressa enää nimissä Ruukin koulu ja Ruukinkangas.
Tehtaan palveluksessa vuonna 1870 oli 400 työntekijää. 1900-luvulla ruukin alue oli sotilaskäytössä ja toimi muun muassa III armeijakunnan komentopaikkana jatkosodassa.
Ämmän ruukki taiteilija Lennart Forstenin näkemänä vuoden 1844 tienoilla. Kuva teoksesta Zachris Topelius: Finland framställdt i teckningar, (1845–1852).
Ämmän ruukin vaiheita 1800-luvulla

Jo 1800-luvun alussa oli kappalaisen apulainen Johan Gerhard Snellman rakentanut Ämmäkosken rannalle harkkohytin eli -uunin, mutta sen toiminta lakkasi nopeasti.
Tornion piirilääkärinä toiminut Henric Deutsch oli julkaissut 1819 kuvauksen tarkastusmatkastaan, jonka oli tehnyt Suomen talousseuran toimeksiannosta Pohjanmaalle ja Kainuuseen. Hän ehdotti rautatehtaan perustamista Kajaaniin ja useiden apusulattojen perustamista lähivesistöihin, mutta esitys ei saanut kannatusta liikemiesten parissa, joita tiettömät taipaleet arveluttivat.
Suomussalmen Ämmän Ruukin pani alulle silloinen Hyrynsalmen kirkkoherra Johan Wegelius, joka kappeliseurakunnissa kulkiessaan oli tutustunut rautatehtaan perustamisen edellytyksiin. 3. kesäkuuta 1841 Oulun läänin kuvernööri antoikin luvan perustaa Emäjoen itäisen lähtöhaaran varrelle yhdellä tai kahdella piipulla varustetun harkkohytin, 20-leiviskäisen vasaran ja kaksi ahjoa. Käyttöön luovutettiin kosken molemmat rannat. Ämmän ruukille myönnettiin 20 verotonta vuotta. Malmi aiottiin ottaa Kianta-, Kylmä-, Pässämä-, Vuokki-, Pesiö- ja Näljängänjärvistä. Talonpojat huolehtivat järvimalmin kuljetuksen hevosilla tehtaalle jalostettavaksi.
Ämmän ruukin vaiheita 1800-luvulla > Kauppaneuvokset ja laajeneva tehdas

Wegeliuksen kuoltua vuonna 1845 hänen poikansa ottivat ruukin haltuunsa. Toimintaa vaikeutti ongelmallinen kuljetus, tulvat ja jopa sopivan työvoiman saatavuuden puute. Vuonna 1856 veljekset myivät ruukin Kiannan virasta eronneelle nimismiehelle Karl Alarik Castrenille. Castren vuorostaan myi jo seuraavana vuonna osan ruukista ja loput 1859 oululaiselle liikemiesyhtiölle, johon kuuluivat kauppaneuvokset Ferdinand Granberg, Frans Johan Franzén, nimismies Matts Emanuel Ringwall sekä Pohjois-Suomen tuon ajan kenties merkittävin liikemies, kauppaneuvos ja myöhemmin laivanvarustaja Johan Gustav Bergbom. Ämmän ruukkiyhtiön tarkoituksena oli perustaa kotimaisen raaka-aineen varaan rautatehtaita, jotka soveltuisivat laivanrakennustarkoituksiin. Lisäksi yhtiö halusi harjoittaa Ämmässä sahateollisuutta. Sahatoiminnan laajentaminen hautautui erilaisten riitojen alle. Vain pieni kotitarvesaha sai toimia, ja senkin lääninmetsänhoitaja sulki 1860.
Ämmän ruukin vaiheita 1800-luvulla > Ruukit yhdistyvät

Kurimon ja Ämmän ruukit yhtyivät 1864 Kurimon–Ämmän Rautatehdas Osakeyhtiöksi. Toimeenpanevaksi johtajaksi tuli Axel Backman, jonka ansioiksi on kirjattu varsinkin kokeet teräksen valmistamisessa. Ruukkien yhdistämisen myötä painopiste siirtyi Utajärvelle Kurimoon, ja molemmissa ruukeissa pantiin uudistuksia toimeen. Ämmässä muun muassa rakennettiin valmiiksi putlauslaitos, kaksi naulavasaraa ja yhdeksän hiiliuunia. Kurimossa kokeiltiin teräksen valmistusta Suomussalmelta tuodusta järvimalmista. Siihen pantiin paljon toiveita, ja raudan tuotanto kasvoi huomattavasti. Tavara matkasi talvisin pororaidoilla Ämmästä Utajärvelle. Kesäisin raaka-aine kuljetettiin tervaveneillä Oulujokivarteen ja sieltä hevoskyydillä Utajärvelle.
Ämmän ruukin vaiheita 1800-luvulla > Nälkävuodet ja 1. konkurssi

Vuoden 1867 kato laski ostokykyä ja hintoja. Uuden rahan, markan, kurssi oli korkeampi kuin ruplan, mikä vaikutti lamaannuttavasti talouselämään. Molemmat ruukit tiloineen jäivät velkojien käsiin 1868. Ämmän ruukkiin kuuluivat tuolloin Hulkonniemen ja Oilolan tilat sekä Rantalan torppa kirkonkylässä. Toiminta pysähtyi lähes kolmeksi vuodeksi.
Ämmän ruukin vaiheita 1800-luvulla > Englantilaiskausi ja Kiannan Höyryveneosakeyhtiö

Väikäs vaihe ruukin historiassa alkoi 1872, kun englantilainen yhtiö The Finland Charcoal Iron Works Company osti molemmat ruukit kauppaneuvos Bergbomilta. Toimitusjohtajana paikalla toimi Herbert Barry.
Englantilaiseen kauteen liittyy ensimmäisen höyrylaivan tulo Kiannalle. Rahvaskin oli kutsuttu juhliin, joissa orkesteri soitti, ranskalainen viini virtasi, ja ruukin mamsellit esiintyivät Pariisista hankituissa puvuissa. Paikkakuntalaiset perustivat malmin kuljetusta varten Kiannan Höyryveneosakeyhtiön ja ostivat siihen tarkoitukseen vuonna 1874 kahdeksan hevosvoiman höyryveneen. Alun perin Vilkas-niminen vene tunnettiin Suomussalmella nimellä Alku.
Ämmän ruukin vaiheita 1800-luvulla > "Asiakirjat Thamesin pohjalle"

Englantilaisvetoisen yhtiön toiminta oli alkanut aikana, jolloin rautateollisuudessa suhdanteet olivat kääntyneet laskuun. Toiminta Ämmässä lakkasi vuonna 1877 ja yhtiö teki konkurssin 1878.
Suomussalmi-kirjaan on kirjattu koruton arvio englantilaiskaudesta: "Johtajien epärehellisyys kirjanpidossa sekä holtiton elämänmeno kaukana Lontoon päämajasta lienevät olleet painavia lisäsyitä yrityksen epäonnistumiseen. Vararikon jälkeen ruukin johtajista toinen oleskeli ensin Muhoksella maanviljelijänä ja pakeni sitten Amerikkaan, toinen maannee ruukin viimeiset asiakirjat salkussaan Lontoon Thamesin pohjassa. Lisäksi liian voimakkaat vastakohdat eivät kauan menesty rinnakkain: samanaikaisesti kun kansa söi pettua ankarien katovuosien vietyä usein lähes tyystin vuodentulon, syötiin herrojen pöydässä selvää leipää ja juotiin ulkomailta hankittuja viinejä."
Tehtaanomistaja Victor Åkerblom osti vuonna 1885 sen, mitä ruukeista oli jäljellä, ja 1896 omistajaksi tuli hänen poikansa Robert Åkerblom. Ilmeisesti ruukin puitteissa toimintaa oli vähän, ja laitosta hoiti noihin aikoihin Birger Bisi ja myöhemmin metsänhoitaja M. J. Waenerberg. Vanha yövahti Ukko-Pellikka huolehti vielä siitä, ettei tulipaloja päässyt syttymään. Ilmari Kiannon isä, rovasti August Benjamin Calamnius on kertonut tehtaalla tuona aikoina harjoitetun nopeasti edistyvää ryöstöviljelyä, sillä suurin osa irtaimesta rautatavarasta sekä kaikki kivirakennukset myytiin yksi toisensa jälkeen. Masuuni hävitettiin 1909.
Ruukin ihmisiä > Isa Asp Ämmässä

Tyttövuotensa Ämmän ruukilla asui nuorena kuollut lyyrikko Isa Asp (1853–1872). Hänen isänsä Jaakko toimi Ruukin pääkirjanpitäjänä, ja perhe asui Ämmässä vuosina 1859–1869.
Ruukin ihmisiä > Kiannon romaani Patruunan tytär

Rovasti A. B. Calamnius ja hänen vaimonsa Cecilia (s. Lundahl), Ilmari Kiannon vanhemmat muuttivat Suomussalmelle vuonna 1879 ruukin toiminnan jo lakattua. Ilmari oli tuolloin viisivuotias, ja hänen 1930-luvulla kirjoittamansa ruukkiympäristöön sijoittuva romaani Patruunan tytär pohjautunee aikalaisten kertomuksiin.
Axel Backman näyttää olleen se Kiannon patruuna Börje Böckling, jonka tytär isänsä katkeroittaen rakastui Ämmän ruukin seppään. Tarina sivuaa monelta kantilta ruukin toimintaa aina yövahdin toimista porokuljetuksiin, herrasväen juhliin ja ruukin arkipäivään. Nuorten romanssi on paratiisiunenomainen. Sen sijaan vanhan patruunan ihmissuhdekiemurat ikääntynyt kirjailija kutoo taitavasti, ellei julmasti. Voi olla, että patruuna paheineen, nuoreen naiseen rakastumisineen edustaa jonkinlaista heijastumaa boheemista kirjailijasta itsestään, ainakin vahvasta elämänkokemuksesta tarina kertoo.
Sotilaskäytössä 1900-luvulla

Ruukin päärakennus oli kartanonomainen kaksikerroksinen talo. Se toimi 1900-luvun alkupuolella lastenparantolana, mutta jo ennen sotia rakennukset tulivat rajajoukkojen käyttöön. Päärakennus tuhoutui talvisodan aikana. Jatkosodan alussa kesällä 1941 kasarmin alueella koottiin ryhmä Fagernäsin joukkoja ennen hyökkäystä Uhtualle. Ryhmä Fagernäsiin kuuluvia joukkoja alettiin jo elokuussa III armeijakunnan käskystä kutsua 3. divisioonaksi. Kesällä 1942 siirtyi III armeijakunnan komentopaikka ruukille. Hjalmar Siilasvuon asuintalo sijaitsi kosken rannalla lähellä nykyistä voimalaitosta senaikaisen padon ja riippusillan kohdalla. Pioneeripataljoona 15 rakensi Ämmäkosken alajuoksulle jo keväällä 1943 ensimmäisen voimalaitoksen. Joulukuussa 1944 rajavastuu Kainuussa siirtyi Rajajääkäriprikaatilta rajavartiostolle, jonka toiminta alueella jatkui 1900-luvun loppupuolelle 1950-luvun puolivälissä uusituissa tiloissa. Sota-aikainen voimalaitos myytiin 1955 Imatran voima Oy:lle. 1964–1968 kasarmilla toimi varusmieskomppania, kun Kajaanissa kasarmirakennus oli palanut 1.12.1964. Jääkärikomppanian uuden kasarmin valmistuttua Kajaanissa varusmieskoulutus Ämmänsaaressa päättyi 12.2.1968.lähde?
Ämmänsaaressa armeija-aikaansa suoritti myös Timo K. Mukka, joka kuvailee kasarmin ympäristöä romaanissaan Täältä jostakin.
Ruukki ja nykyaika

Ämmän ruukki antoi nimensä Ruukinkankaalle, ja läheisessä Ruukinkankaan koulukeskuksessa on toiminut keskikoulun ja lukion lisäksi ala-aste ja aikoinaan myös kansalaiskoulu.
Varsinaisesta rautaruukista on vain muistot jäljellä, ja voimalaitos kahlitsi 1959 Ämmäkosken. Paikkakunnalla on kesäisin ollut kävelykierroksia, joissa Ämmän ruukin historiaan on voinut tutustua paikan päällä.
Aiheesta muualla

Suomussalmi- runon ja rajan pitäjä (Arkistoitu – Internet Archive)
Kurimon ruukin vaiheita (Arkistoitu – Internet Archive)
Pohjois-Suomen ruukit maanomistajina
Zacharias Topeliuksen teokset – Historia ja maantiede
Erkki Kivijärvi : Kainuun rautaruukit ja Ilmari Kiannon "Patruunan tytär", Helsingin Sanomat, 19.11.1933, nro 312, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ruostunut rauta ja nurmettunut romantiikka, Seura, 16.09.1936, nro 38, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pörssitiedon yhtiöesitys Kurimo-Ämmä Jernverks Aktiebolag
Öljynjalostus

Shellin öljynjalostamo Kalifornian Martinezissa.
Öljynjalostus on teollinen, öljynjalostamoissa käytetty petrokemiallinen prosessi, jossa raakaöljystä valmistetaan hyödyllisiä öljytuotteita. Öljy on erilaisten hiilivetyjen seos, josta öljynjalostusprosessissa erotetaan tislaamalla eri jakeita. Jakotislauksen tuotteena tulee raskasöljyä, kevyttä polttoöljyä, petrolia ja bensiiniä sekä kaasumaisia osia, joita käytetään nestekaasussa ja muovien polymeroinnissa. Öljynjalostuksen yksi vaihe on krakkaus, jossa öljyn suuria hiilivetymolekyylejä pilkotaan pienemmiksi. Jalostuksessa raakaöljystä poistetaan suola ja tislaustuotteista rikki.
Öljynjalostuksen historiasta

Maailman ensimmäisen öljynjalostamon perusti vuonna 1854-56 Ignacy Łukasiewicz lähelle Jasloa silloiseen Itävalta-Unkariin nykyisen Puolan alueelle. Tämä oli pieni laitos eikä silloin ollut vielä todellista kysyntää jalostetulle öljylle. Kun Łukasiewiczin öljylamppu tuli suositummaksi, jalostustoimintakin kasvoi kyseisellä alueella. Maaöljystä tehty polttoöljy korvasi eläinrasvan ja traanin eli valaanrasvan.
Ensimmäinen laajempi jalostamo avattiin Ploieștissa, Romaniassa vuonna 1856. Useita muitakin jalostamoja rakennettiin tälle öljyntuotantoalueelle amerikkalaisten yritysten investointeina ennen kuin Natsi-Saksa toisen maailmansodan aikana otti alueen haltuunsa. 1943 USA:n ilmavoimat pommittivat näitä. Myöhemmin jalostamot on korjattu.
Edwin Draken historiallisia porauksia elokuussa 1859 Titusvillessa Pennsylvaniassa USA pidetään yleisesti öljyteollisuuden alkuna. USA:n varhaisista öljymiljonääreistä kuuluisin on John D. Rockefeller.
Nesteen entinen Neste Oil Naantalin jalostamo käynnistyi 1957 ja Porvoon jalostamo käynnistyi 1966.
Öljynjalostamot eri puolilla maailmaa on rakennettu tuottamaan sijaintialueensa kulutusta vastaavia öljyjalosteita. 1960-luvulla Länsi-Euroopassa eri öljyjalosteiden kulutus kasvoi tasapainoisesti niin, että jalostuksen luonnollinen saantojakautuma eri laatujen tislelaatujen vastasi kulutusta. Yhdysvalloissa tuotettiin runsaasti maakaasua raakaöljyn sivutuotteena. Kaasun hinta oli säännösteltyä ja halpaa, jonka seurauksena sitä käytettiin talojen lämmitykseen ja kaasua riitti myös suurkuluttajille. Raskaampien polttoöljyjen osuus kulutuksesta on siellä jäänyt pieneksi ja joissakin jalostamoissa raskasta polttoöljyä, jonka luonnollinen osuus on noin 50 %, ei tuoteta lainkaan.