stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emmerdale
Emmerdalen kylän yritykset > Entisiä kylällä toimineita yrityksiä

Taten kuljetusliike, omistaja Zoe Tate ja hoitaa Callum Rennie (Yritys on oletettavasti lakkautettu.)
Oakwellin kartano, omistaja Rosemary King, muita työntekijöitä: Susie Carter.
DeSouza-yhtiöt, omistaja Donald De Souza, muita työntekijöitä: Carl King, Anna De Souza, Miles De Souza, Nicola De Souza, David Metcalfe, Betty Eagleton.
Valin verho- ja sisustusliike, omistaja Eric Pollard ja Valerie Lambert muita työntekijöitä: Pearl Ladderbanks, Douglas Potts ja Lisa Dingle.
Kartanon puoti, omistaja Natasha Wylde muita työntekijöitä Douglas Potts ja Leyla Harding.
Diddy Diner -ruokarekka, omistaja Victoria Barton, muita työntekijöitä Holly Barton.
Barton Brothers Taxis -taksiyritys, omistajat Pete Barton, Ross Barton ja Finn Barton.
Whingles -mikropanimo, omistajat Belle Dingle ja Lachlan White.
Sharma & Sharma -makeistehdas, omistaja Rishi Sharma, toimitusjohtaja Jai Sharma. Muita työntekijöitä Laurel Thomas, Kerry Wyatt, Nicola King, Dawn Taylor ja Ryan Stocks.
Wylien tila, omistaja Kim Tate. Muita työntekijöitä Nate Robinson
Chapman & Fletcher -liikuntayritys, omistajat Ellis Chapman ja Billy Fletcher.
Kirjallisuutta

Anthony Hayward: Emmerdale : kylä ja ihmiset.  Phasmascript, 2000.  ISBN 952-5314-09-X
DVD-julkaisut

Emmerdalen ensimmäinen Suomessa julkaistu DVD kulkee nimellä ”Emmerdalen erikoiset” ja se sisältää erikoisjaksojen lisäksi mm. haastatteluja ja kuvaa kulissien takaa. Vuosina 2013–2017 julkaistiin 181 ensimmäistä Suomessa esitettyä jaksoa, jaksosta 1 405 lähtien. Lokakuussa 2014 julkaistiin DVD-boxi, joka sisältää aikaisemmat DVD-julkaisut (jaksot 1–81) sekä kaksi Suomessa ennennäkemätöntä jaksoa.
| Julkaisupäivä | Jaksot | Lisämateriaali |
| --- | --- | --- |
| 27. elokuuta 2008 | erikoisjaksot | haastatteluja,   kuvaa kulissien takaa,   katkelmia jaksoista,   dokumentteja,   ja koomisia kohtauksia |
| 17. lokakuuta 2013 | 1–20 | – |
| 13. helmikuuta 2014 | 21–40 | – |
| 14. toukokuuta 2014 | 41–60 | – |
| 15. lokakuuta 2014 | 61–81 | – |
| 15. lokakuuta 2014 | 1–81 + 2 | – |
| 2. maaliskuuta 2015 | 82–111 | – |
| 23. lokakuuta 2015 | 112–141 | – |
| 7. joulukuuta 2016 | 142–161 | – |
| 24. helmikuuta 2017 | 162–181 | – |
Aiheesta muualla

ITV:n Emmerdale-sivusto
MTV3:n Emmerdale-sivusto
Suomentaja Kaarina Suvannon Emmerdale-aiheiset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Emmerdale Classic Tellyssä (englanniksi)
Emmerdale - Telkun TV-opas
Villapakka
Clockwork Orange – Kellopeliappelsiini
Juoni > Eroavaisuudet kirjaan

Kirjassa käy ilmi, että kirja, jota kirjailija oli kirjoittamassa Alexin ja hänen drugiensa tullessa harjoittamaan ultraväkivaltaa, oli nimeltään Kellopeliappelsiini. Kirjan nimi näkyy myös elokuvassa, mutta siihen ei kiinnitetä huomiota.
Kirjassa ei ole kohtausta, jossa Alex saapuu vankilaan ja hänen taskuissaan olevat tavarat ja hänen vaatteensa laitetaan vankilan säilöön ja vanginvartija (Michael Bates) kuulustelee Alexia muun muassa onko hän homoseksuaali, onko hänellä tekoraajoja tai sukupuolitauteja.
Elokuvasta puuttuu kirjan kohtaus, jossa Alex ja hänen druginsa pahoinpitelevät vanhan miehen, joka on tulossa kirjastosta. Myös kohtaus, jossa Alex saapuu Ludovicon hoidosta selvittyään kirjastoon, jossa vanha mies ja hänen ystävänsä hakkaavat Alexin, puuttuu.
Kulkuri ja hänen ystävänsä eivät pahoinpidelleet Alexia kirjassa.
Elokuvassa Alex ei kestä hoidon jälkeen Beethovenin yhdeksättä, mutta kirjassa hän ei kestänyt mitään muutakaan klassista musiikkia.
Kirjassa Alexin henkilöllisyys paljastuu hänen käyttämänsä slangin perusteella. Laulamiskohtausta ei ole kirjassa.
Elokuvassa ei ole kirjan loppukohtausta, joka osoittaa Alexin varttuneen aikuiseksi. Lopussa Alex tapaa Peten, entisen druginsa, joka on vaimonsa kanssa baarissa. Silloin Alex tajuaa olevansa liian vanha lapselliseen ultraväkivaltaan. Tämä johtuu siitä, että viimeinen luku on poistettu kirjan Yhdysvalloissa julkaistusta painoksesta, joka elokuvan tekijöillä oli käytössään. Burgess oli poistanut luvun yhdysvaltalaisen kustantajan vaatimuksesta.
Kirjassa Alexin pahoinpitelevät Pim ja Billyboy, kilpailevan jengin entinen johtaja. Elokuvassa vastaavan tempun tekevät Georgie ja Dim.
Kirjassa Georgie tapetaan rautatangolla tämän ollessa ryöstöretkellä Pimin ja Peten kanssa. Elokuvassa Georgie ei kuole.
Elokuvassa Alexin käyttämistä slangisanoista suurin osa on siistitty paremmin ymmärrettävämmiksi sanoiksi. Kirjailija Anthony Burgess otti Alexin käyttämään slangiin pohjaksi slaavilaiset kielet.
Kirjassa Alexilla ei ole lemmikkikäärmettä. Kubrick lisäsi käärmeen, koska Malcolm McDowell pelkää käärmeitä.
Kirjassa kirjailijahahmo jää vaimonsa kuoltua yksin, mutta elokuvassa hän palkkaa henkivartijan (David Prowse).
Elokuvassa Alex vie asuntoonsa kaksi ikäistään tyttöä. Kirjassa hän raiskaa kaksi kymmenvuotiasta juotettuaan heidät ensin humalaan
Kirjan suomennoksessa yksi Alexin drugista on nimeltään Pim. Elokuvassa hahmon nimi on Dim myös suomeksi tekstitettynä.
Elokuvaan oman keskeisen elementtinsä tuo Alexin ja drugien omalaatuinen jengipukeutuminen knalleineen, silintereineen ja krikettiasuineen. Kirjassa jengin pukeutumista ei erityisemmin kuvailla.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Malcolm McDowell   | … |   Alex DeLarge/kertoja   |
|   James Marcus   | … |   Georgie   |
|   Warren Clarke   | … |   Dim Corby   |
|   Michael Tarn   | … |   Pete   |
|   Richard Connaught   | … |   Billyboy, uusnatsijengin führer   |
|   Patrick Magee   | … |   Frank Alexander, kirjailija   |
|   Adrienne Corri   | … |   Mary Alexander, tämän vaimo   |
|   Philip Stone   | … |  Isä   |
|   Sheila Raynor   | … |   Äiti   |
|   Miriam Karlin   | … |   Neiti Weathers, Kissanainen   |
|   Michael Bates   | … |   Päävartija Barnes   |
|   Carl Duering   | … |   Tri Brodsky   |
|   Paul Farrell   | … |   Tramp   |
|   Clive Francis   | … |   Joe the Lodger   |
|   Michael Gover   | … |   Vankilanjohtaja   |
|   Aubrey Morris   | … |   P. R. Deltoid   |
|   Godfrey Quigley   | … |   Vankilapappi   |
|   Madge Ryan   | … |   Tri Branom   |
|   Pauline Taylor   | … |   Tri Taylor, psykiatri   |
|   John Clive   | … |   Näyttelijä vankilan esityksessä   |
|   Margaret Tyzack   | … |   Vehkeilijä Rubinstein   |
|   John Savident   | … |   Vehkeilijä   |
|   Steven Berkoff   | … |   Etsijäkonstaapeli Tom   |
|   John J. Carney   | … |   Etsijäluutnantti   |
|   Lindsay Campbell   | … |   Poliisitarkastaja   |
|   David Prowse   | … |   Julian, herra Alexanderin henkivartija   |
|   Anthony Sharp   | … |   Frederick, sisäministeri   |
Aiheesta muualla

Clockwork Orange – Kellopeliappelsiini Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Clockwork Orange – Kellopeliappelsiini Wikimedia Commonsissa
| n k Stanley Kubrick |
| --- | --- |
Ohjaamat elokuvat:  Fear and Desire (1953)  Kohtalokas suudelma (1955)  Peli on menetetty (1956)  Kunnian polut (1957)  Spartacus (1960)  Lolita (1962)  Tohtori Outolempi (1964)  2001: Avaruusseikkailu (1968)  Kellopeliappelsiini (1971)  Barry Lyndon (1975)  The Shining – Hohto (1980)  Full Metal Jacket (1987)  Eyes Wide Shut (1999) 
Lyhytelokuvat:  Day of the Fight (1951)  Flying Padre (1951)  The Seafarers (1953) 
Liittyvät elokuvat:  A.I. – Tekoäly (2001)  Stanley Kubrick – Ohjaajan muotokuva (2001)  Colour Me Kubrick (2006)  Huone 237 (2012) 
Alex (Malcolm MacDowell) Ludovico-hoitoa käsittävässä kohtauksessa.
Aleksandr Puškin

| Aleksandr Puškin |
| --- | --- |
 Orest Kiprenskin muotokuva Puškinista, 1827.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. kesäkuuta 1799 Moskova, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 10. helmikuuta 1837 (37 vuotta) Pietari, Venäjän keisarikunta
Kansalaisuus:  venäläinen
Ammatti:  kirjailija
Vanhemmat:  Sergei Lvovitš Puškin (1767–1848) Nadežda Ossipovna Gannibal (1775–1836)
Puoliso:  Natalja Gontšarova (vih. 1831–37)
Kirjailija
Tuotannon kieli: venäjä
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Aleksandr Sergejevitš Puškin (ven. Алекса́ндр Серге́евич Пу́шкин  [ɐlʲɪkˈsandr sʲɪrˈɡʲe(j)ɪvʲɪtɕ ˈpuʂkʲɪn]; (ohje) 6. kesäkuuta (J: 26. toukokuuta) 1799 Moskova – 10. helmikuuta (J: 29. tammikuuta) 1837 Pietari) oli romantiikan ajan venäläinen runoilija ja prosaisti, joka toi venäläisen kirjallisuuden maailmankirjallisuuteen. Häntä pidetään Venäjän kirjallisuuden noin vuosille 1820–1880 ajoitetun kultakauden synnyttäjänä.
Nuori Puškin kirjoitti romanttisen vapausihanteen mukaisia, terävän satiirisia säkeitä kahlitsevia auktoriteetteja vastaan, esimerkiksi runossa ”Vapaus” (1817). Poliittisten mielipiteidensä vuoksi Puškin karkotettiin vuonna 1820 Pietarista Venäjän keisarikunnan eteläosaan, Bessarabiaan (nykyään Moldova). Myöhemmin hän asui Odessassa sekä äitinsä maatilalla lähellä Pihkovaa, missä tutustui kansankulttuuriin. Tämän ajan romanttisissa runoissa on vahva lordi Byronin vaikutus. Puškin sai palata Pietariin vuonna 1826 Nikolai I:n noustua valtaan.
Puškin oli kiinnostunut Venäjän historiasta, minkä tuloksena syntyi klassinen tragedia Boris Godunov (1831). Runoromaanin Jevgeni Onegin (1833) nimihenkilö on yksi ensimmäisistä koko 1800-luvun venäläiselle kirjallisuudelle ominaisista ”tarpeettomista ihmisistä”. Puškinin romaaneista tunnetuimmat ovat Patarouva (1834) ja Kapteenin tytär (1836). Puškinin 1830-luvun romaanit ja novellit merkitsivät realismin lopullista murtautumista venäläiseen kirjallisuuteen.
Vuonna 1837 Puškin päätyi kaksintaisteluun, joka johti hänen varhaiseen kuolemaansa. Venäläisille Puškin on kansalliskirjailija. Monet säveltäjät ovat tehneet oopperateoksia hänen tekstiensä pohjalta, esimerkiksi Modest Musorgski, Pjotr Tšaikovski, Nikolai Rimski-Korsakov, Mihail Glinka ja Antonín Dvořák.
Suku ja tausta

Puškinin isä, Sergei Lvovitš Puškin.
Puškinin äiti, Nadežda Ossipovna Gannibal.
Puškinin isä Sergei Lvovitš Puškin (1767–1848) kuului vanhaan venäläiseen aatelissukuun, joka oli köyhtynyt Pietari Suuren aikana. Hän puhui sujuvasti ranskaa ja omisti ranskalaista filosofista kirjallisuutta käsittävän kirjaston.
Äiti Nadežda (Nadja) Ossipovna Gannibal (1775–1836) oli isänsä isoäidin puolelta sukua saksalaisille ja skandinaavisille aatelisille. Hän oli Ossip Abramovitš Gannibalin (1744–1807) ja Maria Aleksejevna Puškinan (1745–1818) tytär. Nadeždaa kutsuttiin myös lempinimellä La belle creole eli kaunis kreolitar.
Puškinin isoisän Ossip Abramovitš Gannibalin isä oli afrikkalainen Abram Petrovitš Gannibal (1696–1781), jonka Pietari Suuri adoptoi ja koulutti linnoitusupseeriksi. Hänestä Puškin kirjoitti vuonna 1828 keskenjääneen romaanin Pietari Suuren neekeri (ven. Arap Petra Velikogo).
Vanhemmat menivät naimisiin vuonna 1799 ja perheeseen syntyi kaikkiaan kahdeksan lasta, joista Aleksandr oli vanhin.
Elämä ja ura > Nuoruus

Puškinin kasvattivat lapsenhoitaja Arina Rodionovna Jakovleva, vapautettu maaorja ja ranskalainen kotiopettaja. Äidinäiti Maria Aleksejevna Pušhkina kertoi tarinoita esi-isistä ja lapsenhoitaja kansantarinoita. Kesäisin isoäidin maatilalla Moskovan lähellä nuori poika jutteli ympäristön talonpoikien kanssa.
Puškin puhui 10-vuotiaaksi saakka pääasiassa ranskaa. Hän julkaisi ensimmäisen runonsa 15-vuotiaana. Hänen lahjakkuutensa oli jo laajasti tunnustettu Venäjän kirjallisuuspiireissä siinä vaiheessa kun hän lopetteli koulunkäyntiään arvovaltaisessa Keisarillisessa lyseossa Tsarskoje Selossa lähellä Pietaria. Koulussa hänen opettajanaan oli David Mara, joka tunnettin Venäjällä nimellä David de Boudry. Hän oli Jean-Paul Marat’n nuorempi veli.
Puškinin ensimmäisiä kirjallisia esikuvia oli Voltaire, jonka ironinen tyyli vaikutti häneen suuresti. Eniten häneen kuitenkin vaikuttivat venäläiset romantikot. Runoilijana Puškin pyrki vieraista vaikutteista vapaaseen kieleen hyläten pseudoklassismin ja ylitunteellisen esiromantiikan. Tilalle hän toi satiirisen teräviä säkeitä keisarinvaltaa ja muita auktoriteetteja vastaan, kuten runossa ”Vapaus” (Volnost), 1817).
Koulun jälkeen Puškin heittäytyi mukaan pääkaupungin nuorisoälymystön riehakkaisiin piireihin. Vuonna 1820 hän julkaisi ensimmäisen runoelmansa Ruslan ja Ljudmila (Ruslan i Ljudmila), joka aiheutti paljon kohua rohkean aiheensa (morsiamen ryöstö) ja kertovan tyylinsä vuoksi. Runoelma on omistettu ”tuntemattomille kaunottarille” ja runoilija toivoi, että joku rakkaudenkipeä nuori neito lukisi hänen runonsa salassa.
Elämä ja ura > Yhteiskunnallinen toiminta

Puškiniin vaikuttivat voimakkaasti Ranskan valistusfilosofit kuten Voltaire ja kantilaisen liberalismin edustaja Alexander Petrovitš Kunitsin. Puškin kääntyi vähitellen yhteiskunnallisten uudistusten kannalle ja nousi johtamaan kirjallisuuspiirien radikaaleja. Tämä suututti hallitusta, ja vuonna 1820 hänet karkotettiin pääkaupungista. Puškin päätyi Chişinăuhun, jossa hänestä tuli vapaamuurari.
Chişinăussa Puškin liittyi salaiseen järjestöön Filikí Etaireíaan, jonka tarkoituksena oli kaataa osmanivalta Kreikassa ja perustaa itsenäinen Kreikan valtio. Puškinia innoitti Kreikan vallankumous, ja kun sota osmaneja vastaan alkoi, hän piti päiväkirjaa kansannousun tapahtumista.
Elämä ja ura > Uran nousu

Puškin pysyi Chișinăussa vuoteen 1823 asti ja kirjoitti siellä muun muassa runot ”Rosvoveljekset” (Bratja-razbojniki), ”Kaukasian vanki” (Kavkazski plennik), ”Bahtšisarain suihkulähde” (Bahtšisaraiski fontan) ja ”Mustalaiset”, jotka toivat hänelle laajaa suosiota. Hän myös sukelsi seurapiirielämään, rakkausseikkailuihin, rankkaan juomiseen, uhkapelaamiseen ja väkivaltaisuuksiin.
Vuonna 1823 Puškin muutti Odessaan, jossa hän jälleen joutui törmäyskurssille hallituksen kanssa. Hänen ateistisia näkemyksiä puoltava kirjeensä joutui poliisin käsiin. Hän myös rakastui intohimoisesti esimiehensä kreivi Vorontsovin vaimoon ja osallistui useaan kaksintaisteluun.
Puškin lähetettiin vuosiksi 1824–1826 maanpakoon äitinsä maatilalle Mihailovskojeen lähelle Pihkovaa, jossa hän tutustui perusteellisesti venäläiseen kansanperinteeseen ja kansanrunouteen. Täällä hän vuonna 1825 kirjoitti kuuluisimman venäjänkielellä kirjoitetun rakkausrunon, joka on omistettu Kern-nimiselle naiselle. Tämän on arveltu olevan samana kesänä Mihailovskojessa tavattu, naimisissa ollut seurapiirinainen, mielellään runoilijoitten kanssa hakkaileva Anna Petrovna Kern (1800–1879).
Viranomaiset sallivat Puškinin tavata keisari Nikolai I:n, jotta hän voisi vedota vapauttamisensa puolesta. Dekabristikapinalliset olivat säilyttäneet Puškinin poliittisia runoja, ja pian hän oli hallituksen tiukan sensuurin alla eikä päässyt matkustamaan tai julkaisemaan oman tahtonsa mukaan. Hän oli kirjoittanut kuuluisimman näytelmänsä Boris Godunovin vuonna 1825 ollessaan äitinsä maatilalla, mutta sai julkaista sen kokonaisena vasta vuonna 1831. Alkuperäinen sensuroimaton versio draamasta nähtiin englanninkielisenä käännöksenä Princetonin yliopistossa vasta vuonna 2007.
Vuonna 1831 Puškinin kirjallinen vaikutus oli kasvussa. Hän tapasi toisen venäläisen kirjallisuuden varhaisen edustajan, Nikolai Gogolin. Luettuaan Gogolin vuosina 1831–1832 kirjoittamat novellit Dikankan iltoja, Puškin alkoi tukea tätä kirjoittamisessaan ja esitteli Gogolin kuuluisimpia novelleja vuonna 1836 perustamassaan lehdessä Sovremennik (Aikalainen).
Vuosien 1829–1836 välillä Puškinin tuotanto oli huipussaan. Lähes jokainen hänen tuolloin julkaisemansa teos oli uusi virstanpylväs venäläisen kirjallisuuden historiaan:
vuonna 1829 ”Poltava”, kertova runo keskushahmonaan Pietari Suuri
vuonna 1830 ”neljä pientä tragediaa”, Rusalka, Skupoi rytsar (Saita ritari), 'Motsart i Salieri (Mozart ja Salieri), Kamennyi gost (Kivinen vieras)
vuonna 1831 historiallinen näytelmä Boris Godunov (kirjoitettu 1825)
vuonna 1831 viiden novellin kokoelma Povesti pokoinogo Ivana Belkina (”Edesmenneen Ivan Belkinin kertomukset”, suomennoksia muun muassa kokoelmassa Laukaus ja muita kertomuksia)
vuonna 1833 runo ”Vaskiratsastaja” (Mednyi vsadnik), runoromaani Jevgeni Onegin, Andzhelo
vuonna 1834 romaani Patarouva (Pikovaja dama)
vuonna 1835–1837 Yegipetskiye nochi (”Egyptiläisiä öitä”), keskeneräinen
vuonna 1836 romaani Kapteenin tytär (Kapitanska dotška)
Elämä ja ura > Avioliitto

Natalja Gontšarova hyväksyi pitkään emmittyään Puškinin kosinnan huhtikuussa 1830 saadessaan takeet siitä, ettei keisarin hallinnolla ollut aikomuksia vainota vapaamielistä runoilijaa. He kihlautuivat virallisesti 6. toukokuuta 1830 ja lähettivät hääkutsut. Häitä siirrettiin vuodella koleraepidemian ja muiden vaikeuksien vuoksi. Avioliitto solmittiin 18. helmikuuta 1831 (J: vanhaa lukua) Taivaaseenastumisen kirkossa Moskovan Bolšaja Nikitskaja -kadulla.
Puškin sai töitä hallituksen palveluksessa ja häneltä tilattiin Pietari Suuresta kertova historiateos. Puškinista ja Natalja Gontšarovasta tuli keisarillisen hovin vakiovieraita. Kun keisari kolme vuotta myöhemmin myönsi Puškinille alimman hovivirkanimikkeen Kammerjunker (kamariherra), runoilija raivostui. Hän katsoi keisarin nöyryyttävän häntä antamalla ymmärtää, ettei Puškinia hyväksytty hoviin omien ansioidensa vuoksi vaan sen vuoksi että hänen vaimonsa, jolla oli monia ihailijoita keisari mukaan lukien, voisi osallistua hovin tanssiaisiin.
Elämä ja ura > Kuolema

Vuonna 1837 Puškin oli vajoamassa yhä syvemmin velkoihin, ja kuuli juoruja, että hänen vaimonsa oli aloittanut rakkausseikkailun. Vastauksena mustasukkainen Puškin haastoi Natalja Gontšarovan väitetyn rakastajan, oman lankonsa Georges d’Anthèsin kaksintaisteluun. Tämä oli 10. tammikuuta 1837 solminut avioliiton Natalia Gontšarovan sisaren Jekaterina Gontšarovan kanssa.
Kaksintaistelu käytiin 8. helmikuuta (J: 27. tammikuuta) 1837 Pietarin liepeillä Tšornaja retška -joen rannalla ja molemmat haavoittuivat. Ensimmäinen luoti osui Puškinin lantioon ja lävisti pernan, ja kahden päivän kuluttua hän kuoli 37-vuotiaana vatsakalvontulehdukseen. Kuolinvuoteellaan Puškin antoi anteeksi vaimolleen eikä syyttänyt häntä enää mistään.
Kaksintaistelu oli Venäjällä laitonta, ja vain lievästi käsivarteen haavoittunut Anthès vangittiin, mutta syytteistä häntä vastaan luovuttiin. Puškin haudattiin vaimonsa toivomuksesta puettuna siviiliasuun, eikä keisarilliseen virkaunivormuun.
Puškinin viimeinen asunto Pietarissa osoitteessa Moikan rantakatu 12 (ven. Набережная Реки Мойки, Naberezhnaja Reki Moiki) on nykyisin kotimuseona.
Elämä ja ura > Perhe ja jälkeläiset

Puškinille ja Natalia Gontšarovalle syntyi neljä lasta: Maria (s. 1832), Alexander (s. 1833), Grigori (s. 1835) ja Natalia (1836–1913). Natalia meni naimisiin prinssi Nikolaus Wilhelm von Nassau-Weilburgin kanssa ja hänen tittelinsä oli Merenbergin kreivitär. Heidän tyttäristään Sophie (1868–1927) meni naimisiin suuriruhtinas Mihail Mihailovitšin kanssa, joka oli keisari Nikolai I:n pojanpoika. Tämän tytär Nadežda (1896–1963) meni naimisiin prinssi Philipin sedän George Mountbattenin kanssa ja hänen tittelinsä oli Milford Havenin markiisitar.
Puškinin kuoleman jälkeen Natalia Gontšarova tuli uudelleen raskaaksi. Hän solmi avioliiton Pjotr Lanskoin kanssa. Hovissa lapsen isäksi arveltiin keisari Nikolai I:tä. Puškinin kuoleman jälkeen Mihail Lermontov kirjoitti runon ”Runoilijan kuolema”, jossa hän syytti hovin sisäpiiriä tämän kuolemasta. Pian Lermontov komennettiin sotilaspalvelukseen Kaukasiaan
Vaikutus ja perintö

Puškininille pystytettiin vuonna 1880 patsas Moskovaan. Afrikkalaisen esi-isänsä Ibrahim Hannibalin kunniaksi hänen patsaansa on pystytetty runoilijan syntymän 200-vuotisjuhlan merkeissä vuonna 1999 myös Addis Abebaan ja kaupungissa on hänen mukaansa nimetty katu.
Vaikutus ja perintö > Muistoalue Puškinskije Goryssa

Pihkovan alueen Puškinskije Goryssa Kutšanejärven ja Sorotjoen rannalla sijaitsee Aleksandr Puškinille omistettu muisto- ja museoalue. Sen luostarialueella on kirjailijan hauta.
Vaikutus musiikkiin

Monet Puškinin näytelmistä, runoista tai saduista on sävelletty Venäjällä oopperoiksi. Esimerkiksi Modest Musorgskin Boris Godunov, Pjotr Tšaikovskin Patarouva, Jevgeni Onegin ja Mazeppa (Poltava), Nikolai Rimski-Korsakovin Mozart ja Salieri, Kultainen kukko ja Taru tsaari Saltanista, Mihail Glinkan Ruslan ja Ljudmila, Sergei Rahmaninovin Aleko ja Saita ritari, Igor Stravinskin Mavra.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksandr Puškin Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Aleksandr Puškin on Wikiaineistossa
Liukkonen, Petri: Aleksandr (Sergeyevich) Pushkin (1799-1837). Author’s Calendar. (englanniksi)
Vapaasti ladattavia Aleksandr Pushkinin e-kirjoja Projekti Lönnrotista sekä Project Gutenbergistä. (suomeksi)
Zakharov Nikolai: Puškin ja Shakespeare: Kulttuurien dialogi.
Puškinin novelli ”Laukaus”.
Aleksandr Puškinin teokset. (venäjäksi)
Konkka, Juhani: Puškinin viimeinen kaksintaistelu. Suomen Kuvalehti 30.1.1937, nro 5, s. 24. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Pushkin - hänen elämänsä ja kuolemansa. Helsingin Sanomat 31.1.1937, nro 29, s. 33. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Puškinin kotimuseo Pietarissa. (englanniksi)
Museum-Reserve of A.S. Pushkin "Mikhailovskoye" (Pushkin museum-reserve). Puškinskije Gory, Mihailovskoje Pihkovan lähellä. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea 2  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2  3  4  5  6  Venäjä  Vatikaani 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Alexander Pushkin
14-vuotias Puškin esiintyy Gavrila Deržavinille. Ilja Repinin maalaus vuodelta 1911.
Aleksandr Puškinin omakuva, 1820-luku.
Puškinin runoelma Vaskiratsastaja on antanut nimensä Vaskiratsastajan patsaalle Pietarissa.
Natalja Gontšarova, noin 1831–1832.
Runoilijan tytär Natalia Alexandrovna Puškina, Merenbergin kreivitär (1836–1913). Ivan Makarov, 1849.
Puškinin patsas Moskovassa pystytettiin vuonna 1880.
Aleksandr Puškinin hauta Puškinskije Goryssa.
Käännös suomeksi
Satusetä

Satusetä tarkoittaa miespuolista satujen sepittäjää tai kertojaa. Nimitystä on käytetty ainakin seuraavista henkilöistä:
H. C. Andersen
Zachris Topelius
Wilson Kirwa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Satusetä”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Eurostar International

| Eurostar International |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö (Limited)
Perustettu:  1990
Kotipaikka:  Lontoo
Toimiala:  junaliikenne
Tuotteet:  henkilöliikenne
Liikevaihto:  857 milj. £ (2014)
Liikevoitto:  55 milj. £ (2014)
Omistaja:  SNCF (55,75%) Caisse de dépôt et placement du Québec (19,31%) NMBS/SNCB (18,5%) Federated Hermes Infrastructure (6,44%)
Kotisivu:  eurostar.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Eurostar
Eurostar-juna St. Pancrasin asemalla Lontoossa
Eurostar-yhteydet
Eurostar International Limited  (aiemmin European Passenger Services Limited ja Eurostar (U.K.) Limited) on rautatieliikenneoperaattori, joka liikennöi suurnopeusjunilla Lontoosta Brysseliin, Pariisiin, Marseilleen ja Bourg-Saint-Mauriceen. Junat kulkevat Kanaalitunnelin kautta.
Yhtiön pääkonttori on Lontoossa.
Historia

Yhtiö aloitti toimintansa European Passenger Services -nimisenä vuonna 1990. Liikennöinti alkoi 14. joulukuuta 1994. Yhtiön nimeksi tuli 1.10.1996 Eurostar (U.K.). Vuoden 2010 alusta alkaen yhtiön virallinen nimi on ollut Eurostar International Limited.
Eurostar-junat käyttivät Lontoon päässä 13. marraskuuta 2007 asti Waterloon rautatieasemaa. 14.11.2007 lähtien junat ovat käyttäneet St Pancrasin rautatieasemaa uuden suurnopeusradan valmistuttua. Muutoksen seurauksena matka-ajat lyhenivät noin 20 minuuttia.