stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
H’otyn

| H'otyn (Хотин) |
| --- | --- |
 H'otynin linnake Dnestrin varrella
 lippu:  vaakuna
 H'otyn
 Koordinaatit: 48°30′N, 26°30′E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Tšernivtsin alue
Piiri:  Dnistrovskin piiri
Ensimmäinen maininta:  22. syyskuuta 1002
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Nikolai Golovlev
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  20,39 km²
Väkiluku (2021):  9 075
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Suuntanumero(t):  +380 3731
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
H'otyn (ukr. Хотин) on Länsi-Ukrainan Tšernivtsin alueella sijaitseva kaupunki. Se on heinäkuusta 2020 lähtien ollut osa tuolloin perustettua Dnistrovskin piiriä. Kaupunki oli tätä ennen olemassa olleen H'otynin piirin hallinnollinen keskus. Kaupungin väkiluvuksi on arvioitu 9 075 (1.1.2021).
H'otyn on historiallisesti merkittävä kaupunki Bessarabiassa. Sen alueella on käyty monta taistelua vuosisatojen aikana ja sen merkittävin nähtävyys on kaupungin puolustamista varten 1300-luvulla Dnestrin varrelle rakennettu H'otynin linnake, joka on säilynyt nykyaikaan hyväkuntoisena.
H'otynin lähimmät naapurikaupungit ovat Kamjanets-Podilskyi (etäisyys 20 km), Novoselytsia (38 km) ja Hertsa (44 km). Alueen keskus Tšernivtsi sijaitsee 63 kilometrin päässä.
Nimi

Kaupunki on merkitty joissain yhteyksissä nimellä Hoten (Хотен) ja on mahdollista, että nimi liittyy keskiaikaisessa slaavilaisessa tarustossa mainittuun Hoten Bludovitšiin (Хотен Блудович). H'otyn eri muotoineen oli tuolloin suosittu miehen nimi Ukrainassa ja historioitsija A. Masanin mukaan kaupunki on saanut nimensä silloisen päämiehen tai perustajan nimestä. Nimeä H'otyn on käytetty paikannimissä kuten Hotino, Hotilovo, Hotenovo Ukrainan lisäksi mm. Venäjällä, Valko-Venäjällä ja Puolassa.
H'otyn on valloitettu tai miehitetty historiansa aikana monta kertaa, jonka vuoksi sen nimi on vaihtunut useasti. Nimien variaatioihin kuuluvat puol. Chocim (myös Chotyn ja Choczim), rom. Hotin (kirjallisuudessa myös Khatim ja Khutim), turk. Hotin ja ven. Хоти́н (Hotin).
Tunnukset

Vanhin vaakunoista on Venäjän hallinnon ajalta vuodelta 1826. B. Kene suunnitteli uuden vaakunan 1870. Maailmansotien välisen romanialaishallinnon aikana 1930 kaupunki otti käyttöön jälleen uuden vaakunan.
H'otynin nykyisen vaakunan ja lipun on suunnitellut Vladimir Denisov. Ne otettiin käyttöön kaupunginhallituksen päätöksellä maaliskuussa 1996.
Historia

H'otyn on kuulunut Moldavian ruhtinaskunnalle (1359-1432, 1459-1538, 1541-1562, 1572-1615, 1621-1673, 1699-1712), Puola-Liettualle (1432-1459, 1538-1541, 1562-1572, 1615-1620, 1673-1699) ja Osmanien valtakunnalle (1711-1812) . Myöhemmin se on ollut osa Venäjän keisarikunnan Bessarabian kuvernementtia (1812–)1873–1917) ja sen edeltäjiä (mm. Uuden Venäjän ja Bessarabian kenraalikuvernementti), kuvernementissa se oli kihlakuntakaupunki. Tätä seurasivat Moldavian sosialistinen neuvostotasavalta (1917–1918), Romania (1918–1940, 1941–1944), Neuvostoliitto (1940–1941, 1944–1991) ja vuodesta 1991 alkaen Ukraina.
Bessarabian aluetta ennen 1000-lukua asuttivat monet kansat, kuten skyytit, daakialaiset, alaanit, Getae-kansat, tivertsit ja ulitsit.
Kiovan Rus hallitsi Bessarabiaa 900–1000-luvuilla. Dnestrin rannalla olevien kukkuloiden päälle rakentunut H'otyn yhdistetään joskus nimensä samankuuloisuuden vuoksi paikalla olleeseen Kiovan Rusin aikaiseen pienasutukseen. Alueella suoritetut arkeologiset kaivaukset osoittivat, että kiovalaisen kylän koko oli noin 20 hehtaaria. Siitä tuli myöhemmin osa Galitsian ruhtinaskuntaa ja edelleen Galitsian ja Volynian ruhtinaskuntaa. Dnestrin varrelle joenylityspaikan lähelle kasvanut kaupunki oli merkittävä kauppapaikka ja genovalaiset perustivat sinne kauppasiirtokunnan 1200-luvulla.
Toisen maailmansodan aikana saksalais-romanialaiset miehittäjäjoukot järjestivät kaupungissa juutalaisten joukkomurhan.
Väestö

Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 9 075 (1.1.2021). Vuoden 2001 väestölaskennan mukaan silloiset 11 124 asukasta jakautuivat etnisesti ukrainalaisiin (91,2 %), moldovalaisiin (7,1 %), venäläisiin (1,3 %) ja romanialaisiin (0,1 %). Asukasluku on ollut laskusuuntainen vuodesta 1897, jolloin kaupungissa oli 18 398 asukasta.
Liikenne

H'otyn on Žytomyrin ja Tšernivtsin yhdistävän valtatie H03:n varrella. Kaupungista alkava maantie T2610 vie Romanian rajalla sijaitsevaan Mamalihan kuntaan. Kaupungissa on linja-autoasema ja sieltä on linja-autoyhteys lähimpiin kaupunkeihin. Lähin rautatieasema sijaitsee Kamjanets-Podilskyissa, johon H'otynista on 20 kilometriä. Paikalliset matkustavat välin minibusseilla, joita kutsutaan nimellä maršrutka. Lähimmät lentokentät ovat Tšernivtsin kansainvälinen lentokenttä (CWC) 63,5 kilometrin päässä ja Ivano-Frankivskin kansainvälinen lentokenttä (IFO) 202 kilometrin päässä.
Seitsemäs ihme

Vuonna 2007 käydyssä internetäänestyksessä H'otynin linnake valittiin yhdeksi Ukrainan seitsemästä ihmeestä, maata erinomaisesti ilmentävästä historiallisesta tutustumiskohteesta.
Vaakuna 1826.
Vaakuna 1930.
Juliusz Kossak: "Krzysztof Gniewosz puolustaa Puolan lippua Khotinissa 1621" Akvarelli, 1892.
H'otynin linnake, joka valittiin äänestyksessä yhdeksi Ukrainan seitsemästä ihmeestä.
Käännös suomeksi
Nestori Huhtanen

| Nestori Huhtanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 8. elokuuta 1907 Ruokolahti
Kuollut: 3. marraskuuta 1988 (81 vuotta) Kotka
Ammatti:  näyttelijä, teatteriohjaaja, teatterinjohtaja
Näyttelijä
Aktiivisena:  1931–1974
Aiheesta muualla
Elonet
Nestori Huhtanen (8. elokuuta 1907 Ruokolahti – 3. marraskuuta 1988 Kotka) oli suomalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja teatterinjohtaja. Hän ohjasi noin 60 näytelmää ja näytteli yli 200 näytelmässä. Huhtasen repetoaariin kuului muun muassa operettisankareita, buffoja ja klassikkonäytelmien päärooleja.
Ura

Huhtasen vanhemmat olivat maanviljelijä Lauri Huhtanen ja Katri Jäppinen. Hän opiskeli muun muassa maamieskoulussa ja kirkkomusiikkiopistossa, kunnes löysi tiensä Suomen Näyttämöopistoon, jossa hän opiskeli 1932–1934. Näyttämöura avautui Mustikkamaan Kesäteatterissa, jossa Huhtanen näytteli 1931–1932. Seurasi useita kiinnityksiä: Kotkan Näyttämö 1934–1936, Viipurin Kaupunginteatteri 1936–1938, Turun Teatteri 1938–1942, Turun Työväen Teatteri 1942–1946, Kuopion Yhteisteatteri 1946–1947 ja Lappeenrannan Työväen Teatteri 1947–1948. Vuosina 1948–1949 Huhtanen toimi Lappeenrannan Teatterin johtajana ja vuosina 1949–1951 Kotkan Maakuntateatterissa ohjaaja-näyttelijänä. Vuosina 1951–1955 hän johti Oulun Teatteria, mistä hän palasi Kotkan Maakuntateatteriin ohjaaja-näyttelijäksi 1955–1957. Sen jälkeen Huhtanen siirtyi ohjaajaksi ja kouluttajaksi Suomen Harrastajateatteriliittoon; pesti kesti vuodesta 1958 vuoteen 1974.
Huhtasen roolitehtävistä näyttelijämatrikkeleissa mainitaan muun muassa Aapon, Timon ja kanttorin roolit Aleksis Kiven romaaniin perustuvassa näytelmässä Seitsemän veljestä sekä Jussin ja Antin roolit näytelmässä Pohjalaisia. William Shakespearen Othellossa Huhtanen teki Jagon roolin ja murhenäytelmässä Antigone hän näytteli Kreonia.
Huhtanen ohjasi näyttämölle muun muassa teokset Tosca, Seitsemän veljestä, Antigone ja Kuriton sukupolvi.
Huhtasella oli kreditoimaton rooli valistuselokuvassa Ne 45000 vuonna 1933. Turun vuosinaan hänellä oli sivurooli turkulaisen Valo-Filmin esikoiselokuvassa Miehen vankina (1943). Uransa myöhäisvaiheessa Huhtanen näytteli pääjohtajaa yhteiskunnallisessa draamaelokuvassa Laukaus tehtaalla (1973).
Itselleen myönnetyistä apurahoista Nestori Huhtanen mainitsee vuonna 1965 julkaistussa näyttelijämatrikkelissa omintakeisesti "Ei – mitään – mistään – milloinkaan".
Muuta

Huhtanen avioitui näyttelijä Saimi Tossavaisen kanssa 1937.
Aiheesta muualla

Oulun teatterin johtajat kautta aikojen
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Hounijoen vesistö

| Hounijoen vesistö  (Suomen päävesistö: 06) |
| --- | --- |
 Rakkolanjoen joensuun uomaa Viipurissa
Valtiot:  Suomi
Alue:  Leningradin alue
Maakunnat:  Etelä-Karjala 
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Hounijoen vesistö (06)
Vesistöjako:  Alajoen alaosan alue (ven.) (06.011R), Alajoen alaosan alue (06.011), Alajoen keskiosan alue (06.012), Alajoen yläosan valuma-alue (06.013), Selkämäenojan valuma-alue (06.014), Rakkolanjoen alaosan alue (ven.) (06.021R), Rakkolanjoen alaosan alue (06.021), Rakkolanjoen yläosan valuma-alue (06.022)
Laskujoki:  Rakkolanjoki
Laskupaikka:  Viipuri, Viipurinlahti, Suomenlahti
Koordinaatit:  60°43′48″N, 28°39′47″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  621,65 km²  
Järvisyys:  2,86 % 
Alueen pituus:  35 km
Alueen leveys:  10 km  
Pääuoma:  55,9 km  
 fiJoki laskee suoraan Viipurinlahteen. 
Hounijoen vesistö (vesistöaluetunnus 06) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Rakkolanjoki laskee Suomenlahden Viipurinlahteen. Vesistöalue jakautuu sekä Suomen että Venäjän puolelle.
Yleistä > Vesistöalueen sijainti

Hounijoen vesistöalue sijaitsee Kaakkois-Suomessa. Sen pinta-ala on 621,65 neliökilometriä (tai 623 km² ), josta noin 370 neliökilometriä kuuluu Suomelle ja 252 neliökilometriä Venäjälle. Valuma-alueen järvisyys on 2,86 %. Vesistöalueen pohjoisreuna sijaitsee Ensimmäisen Salpausselän vedenjakajalla Etelä-Karjalan Lappeenrannassa, jonka takana aukeavat laajat Etelä-Saimaan ulapat. Vesistöalue viettää Viipurinlahdelle päin, minne Rakkolanjoki laskee. Vesistöalueen alajuoksu kuuluu Leningradin alueen Viipurin piirille. Hounijoen vesistöalueen pohjoispuolella Salpauselän takana sijaitsee laaja Vuoksen vesistö (04). Hounijoen koillispuolella on Juustilanjoen vesistö (05) ja lounaispuolella Tervajoen vesistö (07).
Yleistä > Pääuoman kulun ja pituuden määritys

Suomessa valitaan jokiverkostossa pääuomaa se jokihaara, jossa virtaa eniten vettä. Virtaamia on mitattu harvoista jokihaaroista, joten valinnan voi tehdä myös valuma-alueen pinta-alan mukaan. Pienialaisissa jokiverkostoissa pinta-ala ja virtaama ovat verrannollisia keskenään. Hounijoen vesistöalueella vanhoissa karjalaisissa peruskartoissa on alajuoksun joenuoma nimetty Ykspäänjoeksi. Joen nimi esiintyy ainakin entisen Tienhaaran taajaman lähellä, jossa on sijainnut Ykspään kylä. Yläjuoksulla on joesta käytetty nimitystä Rakkolanjoki. Aivan alajuoksulla pääuomaan yhtyy pohjoisesta tuleva Hanhijoki, mutta se on jokena muita jokihaaroja lyhyempi. Ylempänä toisiinsa yhtyvät luoteesta tuleva Rakkolanjoki ja lännestä tuleva Hounijoki, joiden valuma-alueiden pinta-alat ovat vastaavasti 277 ja 300 neliökilometriä. Näin ollen Rakkolanjoki valitaan pääuoman haaraksi. Rakkolanjoki on yläjuoksulla aivan Lappeenrannan kaupunkitaajama-alueen eteläosiin asti samanniminen. Siellä tulee valita kahdesta jokihaarasta vielä toinen. Läntisen haaran valuma-alue on 17 neliökilometriä ja itäisen 27 neliökilometriä. Pääuoma alkaa tämän perusteella Lasolan läheltä. Pääuoman, ja samalla myös Rakkolanjoen, pituus Lasolasta Viipuriin on vesistöviranomaisten uomaverkostotietokannan mukaan 55,9 kilometriä. Venäjälle kuuluu joen alajuoksusta 27 kilometriä .
Yleistä > Vesistöalueen jako

Vesistöalueen toisessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Alajoen alue  (06.01)
Rakkolanjoen valuma-alue  (06.02)
Jos otetaan mukaan kolmannen jakovaiheen vesistöalueet, muuttuu vesistöjako seuraavanlaiseksi:
Alajoen alaosan alue (ven.) (06.011R)
Rakkolanjoen alaosan alue (ven.) (06.021R)
Rakkolanjoen alaosan alue (06.021)
Rakkolanjoen yläosan valuma-alue (06.022)
Alajoen alaosan alue (06.011)
Selkämäenojan valuma-alue (06.014)
Alajoen keskiosan alue (06.012)
Alajoen yläosan valuma-alue (06.013)
Yleistä > Vesistöalueen maankäyttö

Vesistöalueen maankäyttö voidaan tiivistää seuraavalla tavalla. Valuma-alueesta on metsämaata, avoimia kangasmetsiä ja kalliomaita 54,7 %, maatalousalueita 17,5 %, kosteikkoja ja soita on 1,9 % ja rakennettuja alueita on 8,8 %. Maa-alueiden lisäksi on vesistöinä 3,0 %. Tässä ei ole tietoa, sisältyykö lukuihin myös Venäjän puoleiset osat valuma-aluetta.
Luontoarvoja

Hounijoella ja Rakkolanjoella teetettiin koskiselvitys, jossa kartoitettiin kosket, vaellusesteet ja joen kunto. Selvityksen mukaan joen Suomen puoleisella jokiverkoston osalla on runsaasti koskia esimerkiksi taimenen kutupaikoiksi. Monet vaellusesteet ovat jo rapautumassa käytön puutteesta, mutta estävät edelleen vaelluskalojen nousun yläjuoksulle. Tukinuiton jäljiltä monet kosket ovat kivettymiä ja kaipaavat kunnostusta.
Sivujokia ja  järviä

Hounijoen vesistöalueen jokiverkosto rakentuu Rakkolanjoen ympärille. Rakkolanjoen keskijuoksulla sijaitsee Haapajärven, jonka läpi se virtaa. Haapajärven alapuolella siihen yhtyy Lyijysissä vasemmalta tuleva Hansaarenjoki. Alajuoksulla pääuomaan yhtyy vasemmalta tuleva Hanhijoki, ja muutama kilometri ylempänä oikealta tuleva Buslovka (ven. Бусловка), jonka suomalainen nimi on rajan tuntumassa Hounijoki. Hounijoki laskee Telkjärvestä Houninjärveen (Бусловское, Buslovskoje), josta Buslovka varsinaisesti alkaa. Hounijokeen yhtyy oikealta ennen järveä Suomen puolelle ylettyvä Portoja. Telkjärveen laskee Alajoki, joka on yläjuoksulla Suuresta Pyhäkalasta alkaen ja Raippoon asti Sarvijoen niminen.
Aiheesta muualla

VIPSU-hanke, Saimaan vesiensuojeluyhdistys
Ikävalko, Joonas & al.: Mustajoen meritaimenen kotiuttamissuunnitelma, s. 25–30.  Turku:  Varsinais-Suomen ELY-keskus, 2020.  Raportteja 31/2020  ISBN 978-952-314-875-8  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 1.3.2023).
Tab Hunter

| Tab Hunter |
| --- | --- |
 Hunter vuonna 1959.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Arthur Andrew Gelien
Syntynyt: 11. heinäkuuta 1931 New York City, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 8. heinäkuuta 2018 (86 vuotta) Santa Barbara, Kalifornia, Yhdysvallat
Puoliso:  Allan Glaser (vih. 2013)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1950–2015
Aiheesta muualla
tabhunter.com
IMDb 
Elonet
Tab Hunter, alkuperäiseltä nimeltään Arthur Andrew Kelm, myöh. Gelien (11. heinäkuuta 1931  – 8. heinäkuuta 2018) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja.
Hunter syntyi New Yorkissa saksalaisille maahanmuuttajavanhemmille. Isä Charles oli juutalainen ja äiti Gertrude katolilainen. Hunterin ollessa lapsi hänen vanhempansa erosivat, ja hän muutti äitinsä ja veljensä kanssa Kaliforniaan. Veli Walter kuoli sotilaslääkärinä Vietnamissa. Nuoruusvuosinaan Hunter menestyi taitoluistelijana.
Hunterin tunnetuimpiin rooleihin kuuluu osa musikaalielokuvassa Mitä Lola tahtoo? (Damn Yankees, 1958). Hän juonsi vuosina 1960–1961 The Tab Hunter Show’ta televisiossa. Häntä pidettiin mahdollisena West Side Storysta tehdyn elokuvan pääroolin esittäjänä, mutta ei tullut valituksi.
Näyttelijäntyön ohella Tab Hunter menestyi myös laulajana, sillä vuonna 1957 hän valloitti Yhdysvaltain singlelistan kärkipaikan kappaleella ”Young Love”.
Hunterin ura nousi uuteen loistoon 1980-luvulla elokuvien Polyester – hullu maailma (1981) ja Saluunojen sulotar (1985) kautta. Hän julkaisi vuonna 2005 omaelämäkerran Tab Hunter Confidential: The Making of a Movie Star. Hän paljasti julkisesti olevansa homoseksuaali vuonna 2005 muistelmateoksessaan Tab Hunter Confidential: Making of a Movie Star. Hän seurusteli aikoinaan näyttelijä Anthony Perkinsin ja taitoluistelija Ronnie Robertsonin kanssa ja hänen viimeinen puolisonsa oli Allan Glaser. Hunterilla on tähti Hollywood Walk of Famella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tab Hunter Wikimedia Commonsissa
Tab Hunterin virallinen kotisivu. (englanniksi)
Tab Hunter Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Claudius Gothicus

| Claudius Gothicus |
| --- | --- |
 Claudius Gothicuksen rintakuva, Museo Santa Giulia, Brescia.
Rooman keisari
Valtakausi:  syyskuu 268 – tammikuu 270
Edeltäjä:  Gallienus
Seuraaja:  Quintillus

Syntynyt:  10. toukokuuta 213/214 Dalmatia tai Illyria
Kuollut:  elokuu 270 Sirmium, Pannonia Inferior
Marcus Aurelius Claudius, usein Claudius Gothicus, Claudius II tai Claudius II Gothicus (10. toukokuuta 213 tai 214 – elokuu 270) oli Rooman keisari vuosina 268–270. Hän oli suosittu sotilaskeisari, joka ehti hallita vain kaksi vuotta, mutta ehti tuona aikana kukistaa germaanit, ja myöhemmin gootit niin perusteellisesti ettei näistä ollut suurempaa vaaraa Rooman valtakunnalle lähes vuosisataan. Claudius kuoli syksyllä 270 Balkanilla raivonneeseen kulkutautiin, ollen täten ainoa 200-luvun kriisin keisari, joka kuoli luonnollisesti. Hän oli lyhyellä valtakaudellaan monin verroin menestyksekkäämpi kuin useimmat ajan keisareista. Claudiuksen suosiota kuvaa se, että vuosia myöhemmin Konstantinus Suuri väitti häntä esi-isäkseen.
Elämä > Varhaiset vuodet

Claudiuksen elämästä ennen keisariutta ei tiedetä juuri mitään varmuudella. Luultavasti hän syntyi 10. toukokuuta 213 tai 214 Dalmatiassa tai Illyriassa. Epäluotettavan Historia Augustan mukaan Claudius periytyi Troijan myyttisestä kuninkaasta Iloksesta ja Zeuksen pojasta Dardanoksesta. Teoksen mukaan hän oli pitkä mies, jolla oli hehkuvat silmät. Hänen sanottiin olleen niin vahva, että pystyi lyömään miehen tai eläimen hampaat rikki yhdellä lyönnillä. Historia Augustan mukaan hän oli myös painija, ja otteli kerran toista sotilasta vastaan Campus Martiuksella, jolloin keisari Decius palkitsi hänet. HA kertoo myös kirjeistä, joissa Decius, Valerianus ja Gallienus ylistävät Claudiusta. Hänen kerrottiin olleen tällöin tribuunina tuntemattomassa Legio IV Martialiksessa. Nämä Historia Augustan kertomat tarinat ovat kuitenkin varmasti puhdasta fiktiota, jotka keksittiin myöhemmin.
Varmaa on kuitenkin, että Claudius palveli ainakin keisari Gallienuksen aikana Illyriassa. Historia Augustan ja Aurelius Victorin mukaan hän oli Balkanin joukkojen komentaja. Claudius saattoi osallistua usurpaattori Ingenuuksen kapinan kukistamiseen vuonna 260, jolloin hän haavoittui lievästi. Myöhemmin hän palveli roomalaisen kenraalin Aureoluksen joukoissa Gallian keisari Postumusta vastaan.
Elämä > Gallienuksen salamurha

Myöhään kesällä 267 gootit hyökkäsivät suurena joukkona Balkanille ja Vähään-Aasiaan. Kun Gallienus kuuli tästä, hän marssi heti kohtaamaan vihollisensa. Hän jätti Aureoluksen vartioimaan Italiaa mutta otti muut vanhemmat upseerinsa mukaan.
Roomalaiset onnistuivat lyömään gootit seuraavana vuonna, mutta sillä aikaa Aureolus julistautui Italiassa keisariksi. Gallienus nimitti Claudiuksen Rooman ratsuväen johtoon (dux equitum) ja jätti kenraali Marcianuksen Tonavalle ja lähti itse suuren sotajoukon kanssa kukistamaan Aureolusta. Gallienuksen joukot voittivat ensimmäisen taistelun Pons Aureoluksessa, ja Aureolus joutui perääntymään Mediolanumiin, joka piiritettiin. Kun piiritys jatkui, monet Gallienuksen upseerit tulivat tyytymättömiksi keisaria kohtaan.
Pretoriaaniprefekti Aurelius Heraclianus, Lucius Domitius Aurelianus, Claudius sekä monet muut suunnittelivat Gallienuksen salamurhaamista. Zosimos kertoo, että kun keisari oli ilta-aterialla teltassaan, dalmatialaisten ratsuväkijoukkojen komentaja Cecropius juoksi telttaan kertomaan Gallienukselle, että vihollisen joukot olivat hyökkäämässä. Gallienus ryntäsi nopeasti ulos ilman henkivartijoitaan, jolloin Cecropius surmasi hänet. Salaliittolaiset julistivat nyt Claudiuksen keisariksi. Tämä lienee tapahtunut syyskuun alussa vuonna 268. Aurelius Victor kertoo, että Gallienus nimitti kuolinvuoteellaan Claudiuksen seuraajakseen, mutta tämä on epävarmaa.
Elämä > Keisari

Gallienuksen murhan jälkeen armeija ei kuitenkaan suhtautunut ilolla salaliittolaisiin, joten Claudius joutui rauhoittamaan joukkojaan rahapalkkioilla. Hän pakotti myös senaatin julistamaan Gallienuksen jumalaksi ja teki hänen murhastaan rikollisen teon. Cecropius luultavasti teloitettiin, tai hän teki itsemurhan. Myös Heraclianus kuoli epäselvissä olosuhteissa, mutta Aurelianus säästettiin ja hänet nimitettiin Rooman ratsuväen johtoon (dux equitum). Kun Aureolus kuuli vallanvaihdosta, hän yritti neuvotella uuden keisarin kanssa. Claudius antoi kuitenkin teloittaa Aureoluksen välittömästi.
Claudiuksen tullessa keisariksi, Roomaa uhkasivat monet sotilaalliset vaarat sekä rajojen sisä- että ulkopuolelta. Valtakunta oli hajonnut kolmeen osaan; lännessä Gallian keisarikunta ja keisari Postumus hallitsi Britanniaa, Galliaa, Germaniaa ja Hispaniaa. Idässä Palmyran valtakunta oli kuningatar Zenobian johdolla laajentunut huomattavasti. Myös germaanit ja gootit olivat toistuvana uhkana Rooman hallitsemille alueille.
Vuodenvaihteessa 268–269 Claudius oli lyhyen aikaa Roomassa, missä hän otti vastaan konsulinvirkansa kuluvalle vuodelle. Hänen konsulikumppaninaan toimi eräs Paternus. Roomalaiset eivät kuitenkaan ehtineet levätä sillä pian tuli tieto, että alemannit ja juthungit olivat ylittäneet Tonavan ja Alpit ja alkaneet ryöstellä Pohjois-Italian maaseutua. Claudius kokosi nopeasti armeijansa ja marssi germaaneja vastaan. Roomalaiset löivät germaanit alkuvuonna 269 Gardajärvellä, ja Claudius otti itselleen arvonimen Germanicus Maximus. Tämän jälkeen hän lähetti Rooman palokunnan- ja turvallisuusjoukkojen päällikön (praefectus vigilum) Julius Placidianuksen Galliaan taistelemaan Gallien keisarikunnan joukkoja vastaan. Placidianus onnistuikin valtaamaan Rhône -joen itäpuoliset osat takaisin Rooman valtaan. Myöhemmin myös Hispanian provinssit siirtyivät roomalaisten puolelle.