stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ultimatium
Historia

Ultimatium sai alkunsa biisintekijä-kosketinsoittaja Matti Pulkkisen sooloprojektista vuonna 2001. Pulkkinen teki soolo-demon, joka sai nimekseen Call of the Twilight. Palattuaan armeijasta, vuonna 2002, Pulkkinen teki toisen demon nimeltään End of Darkness. Demolla lauloi mm. Jarkko Ahola. Demo sai kohtalaisesti suosiota. Kun vuonna 2003 Harri Niskanen ja Tuomo Juntunen liittyvät bändiin kävi selväksi että Pulkkisen sooloprojektista oli syntynyt bändi. Samana vuonna kolmannen demon, Follow the Starin jälkeen, Ultimatium solmi levytyssopimuksen Mastervox Recordsin kanssa.
Ultimatium julkaisi Mastervox Recordsin kautta ensimmäisen albuminsa New Dawn:in vuonna 2004. Bändi kutsuttiin soittamaan tuoreen olympiamitalistin Marko Kemppaisen kotiinpaluu juhliin. Seuraavan albumin työstö oli jo käynnissä. Uuden levyn piti ilmestyä 2006 mutta monien viivytysten jälkeen Ultimatiumin toinen albumi Hwainoo näki päivän valon lopulta vasta vuonna 2008. Japanilainen Soundholic records levyhtiö kiinnostui albumista ja albumi julkaistiin myös Japanissa. Japanin kautta levy löysi tiensä muuallekin maailmaan ja levy sai hyvän vastaanoton. Vuoden lopulla bändi alkoi työstämään kolmatta albumiaan.
Vuonna 2009 Ultimatium ajautui erimielisyyksiin Mastervox Recordsin kanssa. Ultimatium vaihtoi lopulta levy-yhtiötä italialaiselle Underground Symphonylle ja julkaisi kolmannen albuminsa Vis Vires Infinitus vuonna 2015.
Diskografia > Albumit

New Dawn (2004)
Hwainoo (2008)
Vis Vires Infinitus (2015)
Virtuality	(2020)
Diskografia > Singlet

Never Tell (2015)
Diskografia > Demot

Call of the Twilight (2001)
End of Darkness (2002)
Follow the Star (2003)
Hold Your Ground (2011)
Aiheesta muualla

http://www.ultimatium.com
https://www.facebook.com/UltimatiumMetal
http://www.metal-archives.com/bands/Ultimatium/11448
http://www.imperiumi.net/index.php?act=interviews&id=437
Valkosaari

Valkosaari
| --- | --- |
Sijainti:  Helsinki Uusimaa Suomi
Pinta-ala:  0,02 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Valkosaari (ruots. Blekholmen) on pieni saari Helsingissä, lähellä Eteläsatamaa. Nyländska Jaktklubben pitää siellä satamaa ja ravintolaa. Saaren pinta-ala on noin kaksi hehtaaria ja pituus 200 metriä. Valkosaarella on aiemmin ollut veneveistämö, telakka, sairaala ja karanteeniasema. Vanhaa telakkahallia käytetään nykyään vuokrattavana juhlatilana kesäaikaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valkosaari Wikimedia Commonsissa
Unen renki

| Unen renki Heikki Salo |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2009–2010
 Studio : Louhipaja
 Julkaistu: 17. maaliskuuta 2010
 Tuottaja(t): Heikki Salo Janne Louhivuori
 Tyylilaji: pop rock
 Kesto: 04.32
 Levy-yhtiö: Sateen Ääni Oy
Listasijoitukset
  39.
Heikki Salon muut julkaisut
| Tehtävä Jäämerellä! 1997 | Unen renki 2010 | Hiili 2012 |
Unen renki on Heikki Salon toinen studioalbumi, joka julkaistiin 17. maaliskuuta 2010.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Heikki Salo, ellei toisin mainittu.
16 ja hasbeen – 5.33 (sov. Janne Louhivuori)
Näkötornin kellari – 4.19 (sov. H. Salo, Louhivuori)
Puutarhatonttu tietää totuuden – 3.34 (sov. H. Salo)
Alaston mies – 3.26 (säv. Juha Panula, Lauri Salo, san. L. Salo, sov. Louhivuori)
Riekot – 4.19 (sov. H. Salo, Louhivuori)
Varjoja myytävänä – 3.37 (sov. Louhivuori)
Kuunvalo – 3.12 (sov. Louhivuori)
Palomies – 4.08 (sov. H. Salo, Louhivuori)
Murheesta selvää – 3.24 (sov. H. Salo, Louhivuori, Kukka Lehto)
Sano jee, sano da – 3.27 (sov. Louhivuori)
Tyttö joka rakastui troolariin – 6.22 (sov. Louhivuori)
Laulu on zip – 3.11 (sov. Louhivuori)
Kokoonpano

Heikki Salo – kitara, tuottaja
Janne Louhivuori – kitarat, koskettimet
Mikko Löytty – basso
Kepa Kettunen – rummut
Kukka Lehto – viulu
Emma Louhivuori – taustalaulut
Heikki Salo – tuottaja
Janne Louhivuori – tuottaja, äänittäjä, miksaaja
Pauli Saastamoinen – masteroija
Lauri Salo – kansikuva, valokuvat, design
Arvostelut

Nyt.fi:
Soundi:
Aiheesta muualla

Unen renki discogs.com -sivustolla
Unen renki Heikki Salon kotisivulla
Villa Ryselin

| Villa Ryselin |
| --- | --- |
 Villa Ryselin puiden takana
Sijainti:  Tampere, Pirkanmaa
Rakennustyyppi:  Huvila
Valmistumisvuosi:  1899
Tyylisuunta:  Jugend
Runkorakenne:  Hirsi
Julkisivumateriaali:  Laudoitus
Kerrosluku:  2
Tilavuus:  569 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villa Ryselin on historiallinen, vuonna 1899 rakennettu huvila Tampereella, Tampellan kaupunginosassa, Herrainmäellä. Huvila on nimetty sen ensimmäisten asukkaiden Werner ja Emma Ryselinin mukaan. Herrainmäen kukkulalla asui Tampellan pellava- ja rautateollisuus Oy:n toimintavuosina yhtiön johtoportaan väkeä.
Villa Ryselin on suojeltu kaupunkikaavassa julkisivultaan. Talo edustaa jugend-tyyliä, johon on yhdistetty kansallisromatiikkaa. Tampereen kaupunki myi Villa Ryselinin 340 000 eurolla yksityiselle omistajalle vuonna 2021, joka on sittemin aloittanut rakennuksen kunnostustyöt.
Historia ja arkkitehtuuri

Villa Ryselin valmistui vuonna 1899 ja se on nimetty insinööri Werner Ryselinin ja tämän vaimon Emma Ryselinin mukaan. Rakennus on hirsirakenteinen ja rakennuksen ehkä tunnistettavimmat piirteet ovat sen jugend-tyyliset koristelut hyppyrileikkaukset ulkonurkissa, sekä samaan tyylisuuntaan kuuluvat ikkunat. Villa Ryselin on kooltaan 569 neliömetriä.
Villa Ryselinissä on sijainnut 13 vanhaa tulisijaa, jotka tosin on myöhemmissä remonteissa purettu. Rakennuksen sisällä on kuitenkin säilynyt muun muassa vanhoja peiliovia, sekä palvelusväen kutsunapit huvilan vanhassa keittiössä. Rakennuksen puutarhassa kasvaa vanhoja syreenejä ja sieltä aukeaa maisema Näsijärvelle.
Valkosampi

| Valkosampi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Rustokiillesuomuiset Chondrostei
Lahko::  Sampikalat Acipenseriformes
Heimo::  Sammet Acipenseridae
Suku::  Acipenser
Laji::  transmontanus
Kaksiosainen nimi
 Acipenser transmontanus  (Richardson, 1836) 
Katso myös
   Valkosampi Wikispeciesissä   Valkosampi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkosampi (Acipenser transmontanus) on sampien heimoon kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Tyynellämerellä Yhdysvaltojen, Kanadan ja Meksikon rannikoilla sekä Italiassa ja Kiinassa. Valkosammen kuvasi tieteelle ensimmäisen kerran John Richardson vuonna 1836.
Valkosampi on hyvin suurikokoinen ja kasvaa yleensä 200-300 senttimetrin mittaiseksi. Suurin tavattu yksilö oli 610 senttimetriä pitkä ja painoi yli 800 kilogrammaa. Valkosampi on väriltään harmaa ja sen kyljissä on valkoisia täpliä. Evät ja pyrstö ovat harmaat.
1900-luvulla valkosammen kaviaari oli hyvin suosittua, ja laji meinasi kuolla sukupuuttoon liikakalastuksen vuoksi. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) luokittelee lajin vaarantuneeksi. Sen sijaan sen esimerkiksi Kanadassa eläviä Nechakojoen populaatioita uhkaa sukupuutto ja se luokitellaan äärimmäisen uhanalaiseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valkosampi Wikimedia Commonsissa
Vlachérna

| Vlachérna Βλαχέρνα |
| --- | --- |
 Vlachérnan kylä.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Vlachérna
 Koordinaatit: 39°10′21″N, 20°59′57″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Epeiros jaLänsi-Makedonia
Alue:  Epeiros
Alueyksikkö:  Árta
Kunta:  Árta
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kylä
 – Kallikrates-koodi:  190103
Väkiluku (2011):  2 941
 – Kylä­yhdys­kunta:  396
 – Kylä:  374
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Rekisterikilpi:  AT
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vlachérna (kreik. Βλαχέρνα) on Kreikan kylä sekä samanniminen Ártan kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Βλαχέρνας/Βλαχερνών, Dimotikí Enótita Vlachérnas/Vlachernón) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Ártan alueyksikössä Epeiroksen alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 2 941 ja varsinaisen Vlachérnan kylän väkiluku 374 (vuonna 2011).
Vlachérnan kylä sijaitsee noin kaksi kilometriä koilliseen Ártan kaupungista. Se on saanut nimensä Vlachérnan luostarista. Vlachérnan kunnallisyksikkö käsittää alueen Ártan kunnan keskiosissa Pournárin tekojärven länsipuolella. Vlachérna oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ártan kuntaan yhdessä Amvrakikóksen, Filothéin ja Xirovoúnin kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat

Vlachérnan kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä­yhdys­kunta | Kylä tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Grammenítsa | Grammenítsa | 1 258 |
| Grammenítsa | Skamniá | 84 |
| Grammenítsa | Vrysoúles | 31 |
| Grímpovo | Chanópoulo | 313 |
| Grímpovo | Grímpovo | 211 |
| Korfovoúni | Dáfni | 31 |
| Korfovoúni | Dryónas | 35 |
| Korfovoúni | Élatos | 407 |
| Korfovoúni | Korfovoúni | 159 |
| Korfovoúni | Roumánia | 16 |
| Vlachérna | Vlachérna | 374 |
| Vlachérna | Zarkadaíika | 22 |
Yhteensä: 2 941
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vlachérna Wikimedia Commonsissa
Venäjän ja Valko-Venäjän valtioliitto

| Venäjän ja Valko-Venäjän valtioliitto |
| --- | --- |
 Kartta jäsenvaltioista
Perustettu:  8. joulukuuta 1999
Tyyppi:  valtioliitto
Päämaja:  Moskova
Jäsenet:   Valko-Venäjä  Venäjä
Viralliset kielet:  valkovenäjä, venäjä
Puheenjohtaja:  Aljaksandr Lukašenka
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Venäjän ja Valko-Venäjän valtioliitto (ven. Союзное государство, Sojuznoje gosudarstvo, valkoven. Саюзная дзяржава, Sajuznaja dzjaržava) on Venäjän ja Valko-Venäjän muodostama valtioliitto, jonka perustamissopimus allekirjoitettiin 8. joulukuuta 1999. Sopimuksen pohjalta oli tarkoitus muodostaa Neuvostoliiton kaltainen federaatio, jolla olisi yhteinen valtionpäämies, parlamentti, lippu, vaakuna, kansallislaulu, armeija, perustuslaki ja valuutta. Maiden välinen valtioliitto on kuitenkin olemassa lähinnä paperilla, kun suurin osa sopimuskohdista on jäänyt täyttämättä.
Valtioliiton tärkein merkitys on ollut liikkuvuudessa ja taloudessa. Valtioliiton kansalaiset saavat vapaasti opiskella, työskennellä, liikkua ja asua Venäjällä ja Valko-Venäjällä. Taloudellisesti Valko-Venäjä on riippuvainen Venäjästä ja sen raaka-ainetoimituksista.
Valtioliiton päämaja sijaitsee Moskovassa Venäjän federaation presidentinhallinnon yhteydessä. Valtioliiton johdon muodostaa korkein valtioneuvosto, jonka puheenjohtajuuden oli alun perin tarkoitus vuorotella valtioliiton osapuolten välillä. Alusta alkaen puheenjohtajan virkaa on kuitenkin pitänyt hallussaan Valko-Venäjän presidentti Aljaksandr Lukašenka, joka ei ole ollut halukas luopumaan asemastaan. Tammikuusta 2020 lähtien valtioliiton ministerineuvoston puheenjohtaja on ollut Venäjän federaation pääministeri Mihail Mišustin. Valtiosihteerinä on vuodesta 2011 lähtien on toiminut Grigori Rapota.
Sopimuskohdat

Valtioliittosopimus vuodelta 1999 perusti tärkeimmät valtioliiton valtioelimet, mutta näistä on toteutunut vain korkein valtioneuvosto.
Valtioliiton korkeinta valtaa käyttää korkein valtioneuvosto, jonka muodostavat sopimusmaiden presidentit, pääministerit ja parlamenttien molempien kamarien puhemiehet. Molemmilla osapuolilla on yksi ääni, joten päätös tulee aina olla yksimielisiä.
Valtioliiton ministerineuvoston muodostavat jäsenmaiden pääministerit, ulkoministerit, talous- ja finanssiministerit sekä valtioliiton valtiosihteeri.
Valtioliitolla on kaksikamarinen parlamentti, jonka alahuoneeseen valitaan 75 edustajaa Venäjältä ja 28 edustajaa Valko-Venäjältä. Alahuone valitaan vaaleilla. Valtioliiton jäsenmaiden parlamentit valitsevat valtioliiton ylähuoneen edustajat, 36 edustajaa kummastakin maasta.
Valtioliiton tuomioistuin, jonka muodostaa kuusivuotiskausiksi valittavat yhdeksän tuomaria.
Valtioliiton tarkastusvirasto, jonka tehtävä hallinnoida valtioliiton budjetin käyttöä.
Aiheesta muualla

Valtioliiton viralliset kotisivut
Venäjän ja Valko-Venäjän liittoa juhlistava venäläispostimerkki.
Vilma Viitanen

| Vilma Viitanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. heinäkuuta 2001 (ikä 23)
Kansalaisuus:   Suomi
Nyrkkeilijä
Painoluokka:  57–60 kg (kevytsarja)
Vilma Viitanen (s. 16. heinäkuuta 2001) on suomalainen nyrkkeilijä. Hän edustaa Tampereen Voimailuseuraa ja aikaisemmin Mikkelin Nyrkkeilijöitä.
Viitanen saavutti Bulgariassa vuonna 2017 käydyissä juniorien EM-kilpailuissa alle 17-vuotiaiden tyttöjen EM-hopeaa. Vuonna 2021 Viitanen voitti alle 22-vuotiaiden EM-hopeaa ja vuonna 2022 saman ikäluokan EM-pronssia. Keväällä 2020 hän otti 60-kiloisten sarjavoiton GeeBee-turnauksesta. Tammer Turnauksen 54kg sarjavoiton Viitanen nyrkkeili uudessa kotikehässään vuonna 2022. Vuonna 2020 hän voitti ensimmäisen naisten Suomen mestaruutensa 57-kiloisten painoluokassa, ja hän toisti saavutuksen seuraavana vuonna Suomen mestaruus tuli myös vuonna 2022, tuolloin sarjassa 54kg.
Mikkeliläislähtöisen Viitasen vanhemmat ovat ammattinäyttelijöitä, ja hänen suvussaan on muitakin kulttuurialalla toimineita. Viitanen itse harjoitteli lapsena viulunsoittoa ja osaa soittaa myös kitaraa ja pianoa. Hän aloitti ohjatun nyrkkeilemisen seitsemänvuotiaana saatuaan innostuksen oltuaan katsomassa Mikkelin teatterissa järjestettyä nyrkkeilyiltaa.
Villa Sandelius

Villa Sandelius 2021
Villa Sandelius on vuonna 1914 rakennettu Kotkan kaupungin vesijohtolaitoksen veden pumppaamo ja vedenpuhdistuslaitos. Rakennus sijaitsee Kotkassa Langinkosken luonnonpuiston kupeessa, Kotkan kaupunkipuistossa, Kymijoen rannalla Keisarillisen Kalastusmajan naapurissa. Rakennuksessa tuotettiin Kotkan kaupungin talousvesi 1950-luvulle asti. Puhdistettu vesi pumpattiin rakennuksesta Kotkan keskustassa sijaitsevaan Haukkavuoren vesitorniin.
Konehuoneena toimi rakennuksen alakerta, joka sisälsi pumppuhuoneen, suodatushuoneen, mittarien tarkistushuoneen, korjaushuoneen ja porraskäytävän. Yläkerrassa oli kone- ja putkimestarin huoneet, laitoksen johtajan konttorihuone sekä koneenhoitajan kammari.
Rakennus muutettiin vuoden 1950 alkupuolella Kotkan kaupungin vesijohtolaitoksen työntekijöiden asunnoiksi. Alakertaan rakennettiin kaksi asuntoa ja yläkertaan kaksi.
Vuonna 2011 kiinteistö siirtyi Kotkan kaupungilta yksityiseen omistukseen, jolloin rakennus sai nimen Villa Sandelius. Rakennus toimii edelleen asuintalona ja se on entisöity ja saneerattu vuosien 2012-2022 välisenä aikana.
Aiheesta muualla

Villa Sandelius -blogi
Uinnin Kalevan Malja

Uinnin Kalevan Malja jaetaan vuosittain uinnin pitkän radan Suomen-mestaruuskilpailujen parhaalle seuralle.
Vakuutusyhtiö Kaleva lahjoitti maljan Suomen Uimaliitolle vuonna 1927. Malja on kiertävä palkinto, mutta voittajaseura saa siitä omakseen pienoismallin.
Kalevan Maljan voittaneet uimaseurat

| Vuosi | Seura |
| --- | --- |
1927: Helsingin Uimarit
1928: Helsingin Uimarit
1929: Helsingin Uimarit
1930: Helsingin Uimarit
1931: Helsingin Uimarit
1932: Helsingin Uimarit
1933: Helsingin Uimarit
1934: Helsingin Uimarit
1935: Helsingin Uimarit
1936: Helsingin Uimarit
1937: Helsingin Uimarit
1938: Helsingin Uimarit
1939: Helsingin Uimarit
1940: ei kilpailtu
1941: ei kilpailtu
1942: ei kilpailtu
1943: Helsingin Uimarit
1944: Helsingin Uimarit
1945: Helsingin Uimarit
1946: Helsingin Uimarit
1947: Helsingin Uimarit
1948: Helsingin Uimarit
1949: Helsingin Uimarit
1950: Helsingin Uimarit
1951: Helsingin Uimarit
1952: Helsingin Uimarit
1953: Helsingin Uimarit
1954: Helsingin Uimarit
1955: Helsingin Uimarit
1956: Helsingin Uimarit
1957: Helsingfors Simsällskap
1958: Helsingfors Simsällskap
1959: Helsingfors Simsällskap
1960: Vetehiset
1961: Vetehiset
1962: Helsingin Työväen Uimarit
1963: Helsingin Työväen Uimarit
1964: Vetehiset
1965: Helsingin Työväen Uimarit
1966: Helsingin Työväen Uimarit
1967: Vetehiset
1968: Vetehiset
1969: Vetehiset
1970: Oulun Uimaseura
1971: Oulun Uimaseura
1972: Helsingfors Simsällskap
1973: Oulun Uimaseura
1974: Vetehiset
1975: Tampereen Uimaseura
1976: Tampereen Uimaseura
1977: Tampereen Uimaseura
1978: Tampereen Uimaseura
1979: Tampereen Uimaseura
1980: Oulun Lohet
1981: Oulun Uimaseura
1982: Oulun Uimaseura
1983: Oulun Uimaseura
1984: Oulun Uimaseura
1985: Laaksolahden Viri
1986: Laaksolahden Viri
1987: Laaksolahden Viri
1988: Laaksolahden Viri
1989: Laaksolahden Viri
1990: Uintiklubi ÅSK
1991: Laaksolahden Viri
1992: Laaksolahden Viri
1993: Nummelan Kisaajat
1994: Oulun Uimaseura
1995: Oulun Uimaseura
1996: Simmis United
1997: Tapiolan Uimarit
1998: Tapiolan Uimarit
1999: Oulun Uimaseura
2000: SIMMIS United
2001: Swimming Jyväskylä
2002: Swimming Jyväskylä
2003: Raision Urheilijat
2004: Helsingfors Simsällskap
2005: Helsingfors Simsällskap
2006: Tampereen Uimaseura
2007: Helsingfors Simsällskap
2008: Helsingfors Simsällskap
2009: Helsingfors Simsällskap
2010: Cetus
2011: Cetus
2012: Cetus
2013: Cetus
2014: Cetus
2015: Cetus
2016: Cetus
2017: Helsingfors Simsällskap
2018: Helsingfors Simsällskap
2019: Helsingfors Simsällskap
2020: ei kilpailtu
2021: Helsingfors Simsällskap
2022: Cetus
2023: Cetus
2024: Helsingfors Simsällskap
Aiheesta muualla

Suomen Uimaliitto
Villa Sant'Antonio

| Villa Sant'Antonio (Sant'Antòni) |
| --- | --- |
 Sijainti Oristanon maakunnassa
 Villa Sant'Antonio
 Koordinaatit: 39.858°0′0″N, 8.901°0′0″E 
Valtio:   Italia
Alue:  Sardinia
Maakunta:  Oristano
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  19,05 km²
Korkeus:  249 m
Väkiluku:  352
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  09080
Suuntanumero(t):    0783
Rekisterikilpi:  OR
 
 http://www.comune.villa-minozzo.re.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Villa Sant'Antonio (sardiksi Sant'Antòni) on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 352 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 19,05 neliökilometriä. Se sijaitsee 249 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Villa Sant'Antonio Wikimedia Commonsissa
Oristanon maakunta
Abbasanta | Aidomaggiore | Albagiara | Ales | Allai | Arborea | Ardauli | Assolo | Asuni | Baradili | Baratili San Pietro | Baressa | Bauladu | Bidonì | Bonarcado | Boroneddu | Bosa | Busachi | Cabras | Cuglieri | Curcuris | Flussio | Fordongianus | Ghilarza | Gonnoscodina | Gonnosnò | Gonnostramatza | Laconi | Magomadas | Marrubiu | Masullas | Milis | Modolo | Mogorella | Mogoro | Montresta | Morgongiori | Narbolia | Neoneli | Norbello | Nughedu Santa Vittoria | Nurachi | Nureci | Ollastra | Oristano | Palmas Arborea | Pau | Paulilatino | Pompu | Riola Sardo | Ruinas | Sagama | Samugheo | San Nicolò d’Arcidano | San Vero Milis | Santa Giusta | Santu Lussurgiu | Scano di Montiferro | Sedilo | Seneghe | Senis | Sennariolo | Siamaggiore | Siamanna | Siapiccia | Simala | Simaxis | Sini | Siris | Soddì | Solarussa | Sorradile | Suni | Tadasuni | Terralba | Tinnura | Tramatza | Tresnuraghes | Ula Tirso | Uras | Usellus | Villa Sant'Antonio | Villa Verde | Villanova Truschedu | Villaurbana | Zeddiani | Zerfaliu
Väinö Ikonen (teollisuusneuvos)

Väinö Kustaa Ikonen (17. helmikuuta 1898 Ruokolahti – 2. heinäkuuta 1988 Lahti) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Ikosen vanhemmat olivat kauppias Kalle Kustaa Ikonen ja Albertina Pylkkänen ja puoliso 1927–1963 käsityökoulun johtaja Martta Mathilda Berg. Lappeenrannassa 1918 ylioppilaaksi tullut Ikonen valmistui sähkötekniikan alan diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1923 ja työskenteli sitten kolme vuotta Yhdysvalloissa General Electricin ja Westinghousen palveluksessa. Suomeen 1927 palattuaan Ikonen meni töihin Valtionrautateiden konepajalle Viipuriin, mutta siirtyi jo seuraavana vuonna käyttöinsinööriksi  vaneria valmistaneen Oy Suolahden Tehtaiden palvelukseen Suolahdelle.
Sieltä hän meni vuoden 1934 lopussa Laatokan Puu -yhtiön teknilliseksi johtajaksi Lahdenpohjaan, mutta palasi vajaan vuoden kuluttua takaisin Suolahden Tehtaille, nyt tehtaan isännöitsijäksi. Ikonen johti vuonna 1942 osaksi Rauma-Raahea tullutta ja vuonna 1952 Rauma-Repolaan liitettyä vaneritehdasta aina vuoteen 1964 asti. Hän sai Rauma-Repolan johtajiston edustajana vuonna 1958 vastuulleen paitsi yhtiön vaneriteollisuuden, myös sen Päijänteen alueella sijaineet muut toiminnot. Paikallisjohtajan tehtävät 1964 jätettyään hän toimi  vielä lyhyen aikaa yhtiön pääkonttorissa Helsingissä, kunnes jäi eläkkeelle. Teollisuusneuvoksen arvonimi Ikoselle myönnettiin  vuonna 1961. Ikosella oli alansa luottamustehtäviä ja hän oli myös Suolahden kauppalanvaltuutettu ja kauppalanhallituksen jäsen 1932–1957.
Vissarion (mystikko)

| Vissarion |
| --- | --- |
 Vissarion.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Sergei Torop
Syntynyt: 14. tammikuuta 1961 (ikä 63) Krasnodar, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  uskonnollisen kultin johtaja, aiemmin liikennepoliisi
Vissarion, oikealta nimeltään Sergei Torop (s. 14. tammikuuta 1961 Krasnodar, Neuvostoliitto) on venäläinen mystikko ja uskonnollisen kultin johtaja. Hän on väittänyt vuodesta 1990 olevansa uudelleensyntynyt Jeesus. Vissarionin perustama liike on nimeltään Viimeisen testamentin kirkko (Церковь Последнего Завета),  myös tunnettu nimellä "Yhdistyneen uskon yhteisö". Kirkon alueella on pyritty elämään mahdollisimman luonnonmukaisesti. Kirkon keskus sijaitsee Venäjän Siperiassa, Krasnojarskista etelään, Abakanin lähellä. Vissarionin kirkko yhdistelee ortodoksista uskoa, apokalyptismia, buddhalaisuutta, islamiakin, tantraa, kollektivismia, uudestisyntymistä, veganismia ja ympäristöliikettä. Sen tavoite onkin yhdistää kaikki maailman uskonnot.