stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunta
Aiheesta muualla

Ritarikuntien historia. Viitattu 24.2.2020
Venäjän keisarillisen ajan ritarikunnan kunniamerkkejä eskoff.net. Viitattu 14.7.2019.
The Complete List of Recipients of the Order of Saint Alexander Nevsky Compiled in a Dictionary (in Russian). Retrieved 5 February 2015. luettelo Venäjän sivulla. Viitattu 9.11.2014.
Teuvo Kohonen

| Teuvo Kohonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. heinäkuuta 1934 Lauritsala
Kuollut: 13. joulukuuta 2021 (87 vuotta) Espoo
Kansalaisuus:   suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Teknillinen korkeakoulu
Instituutti:  Teknillinen korkeakoulu
Oppilaat:  Samuel Kaski, Erkki Oja
Tutkimusalue:  neuroverkot, hahmontunnistus, koneoppiminen
Tunnetut työt:  Itseorganisoituva kartta, prosessinsäätötietokone Reflac
Palkinnot:  Tieteen akateemikko (2000) Kunniatohtori (Yorkin yliopisto, Dortmundin teknillinen yliopisto ja Åbo Akademi) IEEE, Fellow Suomen Valkoisen Ruusun I lk:n ritari (1976) Suomen Leijonan komentaja (1987) Euroopan tieteiden ja taiteiden akatemian jäsen IEEE Frank Rosenblatt Technical Field Award (2008)
Teuvo Kalevi Kohonen (11. heinäkuuta 1934 Lauritsala – 13. joulukuuta 2021 Espoo) oli suomalainen akateemikko, tutkija ja Suomen Akatemian professori. Kohonen oli maailman tunnetuimpia neuroverkkojen tutkijoita, ja hänet tunnettiin laajalti myös hahmontunnistusta sekä koneoppimista koskevista julkaisuistaan. Hänen kehittelemiään itseorganisoituvia karttoja (engl. Self-Organizing Maps, SOM) kutsutaan myös usein Kohosen kartoiksi (engl. Kohonen map, saks. Kohonenkarte).
Ura

Kohonen johti 1960-luvulla Teknillisen korkeakoulun teknillisen fysiikan osastolla ensimmäisen Suomessa suunnitellun tietokoneen, Reflacin (Reflex Aritmetics Computer) rakentamista. Kone oli osa laajempaa tutkimusohjelmaa, jossa selvitettiin teollisuusprosessin suoran tietokonesäädön ongelmia. Reflacissa oli kaikkiaan noin 1 200 transistoria. Sen ohjelmointiin käytettiin dipl.ins. Egon Cronhjortin kehittämää kieltä. Reflac sijaitsee nykyään Tekniikan museon tietokonetekniikan osastolla.
Kohonen valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1957, tekniikan lisensiaatiksi 1960 ja tohtoriksi 1962. Hän toimi Teknillisen korkeakoulun fysiikan vanhempana assistenttina 1957–1959, apulaisprofessorina 1963–1965 ja teknisen fysiikan professorina 1965–1993. Suomen Akatemian tutkijaprofessorina/akatemiaprofessorina hän toimi 1975–1978 ja 1980–1999. Akateemikoksi hänet nimettiin vuonna 2000.
Kohonen ohjasi muun muassa Samuel Kaskin väitöskirjan.
Palkinnot ja huomionosoitukset

Suomen Valkoisen Ruusun I lk:n ritari (1976)
Suomen Leijonan komentaja (1987)
Tietotekniikan Liiton Vuoden atk-vaikuttaja -palkinto (1988)
IEEE Neural Networks Council Pioneer Award (1991)
International Neural Network Society Lifetime Achievement Award (1992)
Suomen Kulttuurirahaston palkinto (1994)
Technical Achievement Award, IEEE Signal Processing Society (1995)
King-Sun Fu Prize, International Association for Pattern Recognition (1996)
Tekniikan edistämissäätiön juhlavuoden palkinto (1999)
Suomen hahmontunnistustutkimuksen seura ry:n kunniajäsen (Erkki Ojan ohella ainoa)
IEEE Frank Rosenblatt Technical Field Award (2008)
Kunniatohtorin arvo Yorkin yliopistossa (Iso-Britannia), Dortmundin teknillisessä yliopistossa (Saksa), Åbo Akademissa (Suomi)
Suomen Leijonan I luokan komentaja (2018)
Julkaisuja

Kohonen, Teuvo: Self organization of a massive document collection. 2000. . Yhteistyössä Samuel Kaskin, Krista Laguksen, Jarkko Salojärven, Jukka Honkelan, Vesa Paateron ja Antti Saarelan kanssa.
Kohonen, Teuvo: MATLAB Implementations and Applications of the Self-Organizing Map. 2014. Teoksen verkkoversio.
Kohonen, Teuvo: Self-Organizing Maps. 3. Auflage. Springer, Berlin, 1995. ISBN 3-540-67921-9
Kohonen, Teuvo: Self-Organisation and Associative Memory. Springer, Berlin, 1983.
Aiheesta muualla

http://docs.unigrafia.fi/publications/kohonen_teuvo/
Kohonen TKK:n sivuilla
Lähikuvassa: Teuvo Kohonen (haastatteluvideo). YLE Teema.
Julkaisuja: Kohonen, Teuvo. (Arkistoitu – Internet Archive) Universität Trier.
Kohonen, Teuvo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Teuvo Kohosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  DBLP  Mathematics Genealogy Project 
Henkilöt:  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Juha Knuutinen

Juha Sakari Knuutinen (s. 1951) on suomalainen kemisti ja emeritusprofessori. Hän toimi Jyväskylän yliopistossa soveltavan kemian professorina vuosina 1996–2018. Tiedemiehenä hän erikoistui ympäristökemian tutkimukseen.
Akateeminen ura

Juha Knuutinen valmistui filosofian maisteriksi 1974 Jyväskylän yliopistosta. Vuodesta 1975 lähtien hän työskenteli erilaisissa tutkimustehtävissä (mm. assistenttina ja tutkimusavustajana sekä Suomen Akatemian nuorempana ja vanhempana tutkijana). Tohtoriksi hän väitteli kemian alalta Jyväskylän yliopistossa 1984. Knuutisen väitöskirja käsittelee eräiden sellunkeiton aikana syntyvien aineiden rakenteen ja muodostumisen tutkimusta mm. kaasukromatografia-menetelmän avulla. Jyväskylän yliopiston orgaanisen kemian dosentti hän on ollut vuodesta 1989.
Knuutinen nimitettiin vuonna 1996 Jyväskylän yliopistoon soveltavan kemian professoriksi. Professorina hän erikoistui ympäristön kemiallisten aineiden ja uusiutuvien luonnonvarojen tutkimukseen sekä näiden alojen opetukseen. Hän sovelsi tutkimuksessaan pääasiassa analyyttisiä menetelmiä. Professori Knuutisen tutkimusryhmä työskenteli Jyväskylän yliopiston kemian laitoksen määrittelemän tuolloisen tutkimusalueen "Uusiutuvat luonnonvarat ja elinympäristön kemia" piirissä. (Vuoteen 2021 mennessä Jyväskylässä järjesteltiin tutkimustoimintaa uudelleen ja vahvuusalue sai uuden nimen Kiertotalous (engl. Circular Economy).) Knuutisen ryhmän lisäksi tutkimusalueella toimivat professori Raimo Alénin ja dosentti Ari Väisäsen johtamat tutkimusryhmät. Väisäsen ryhmä työskentelee nimikkeellä Metallien analysoiminen ja kierrätys (engl. Metal Analysis and Recovery research group) tutkien metalleja ja sitä, kuinka niitä voidaan saada takaisin kiertoon jätteistä erottamalla. Tutkimuksen taustalla oli mm. Euroopan unionin asettamia vaatimuksia raaka-aineiden kierrätyksen tehostamiseksi. Professori Knuutisen työ sivusi dosentti Väisäsen materiaalitutkimusta. Knuutisen tutkimusryhmän tavoitteena oli kehittää analyyttisiä menetelmiä, joiden avulla esimerkiksi metalleja voisi paremmin tunnistaa ja erottaa jätteestä otetuista näytteistä. Professori Alén ryhmineen on puolestaan tutkinut puun käyttöä raaka-aineena paperi- ja selluteollisuudessa sekä puukemiaan liittyviä kysymyksiä. Yhdessä nämä tutkimusryhmät kattoivat laajan alueen luonnonvarojen ja raaka-aineiden sekä jätteen kierrätyksen kemiallista perustutkimusta.
Professori Knuutinen ohjasi uransa aikana noin sata opinnäytettä (gradu tai väitöskirja). Hän jäi toimestaan eläkkeelle vuonna 2018, mutta jatkoi kuitenkin tutkimustyötä vielä emerituksena vuosina 2018–2020.
Tutkimusura

Kemistinä Knuutisen tutkimustyö liittyi pääasiassa Jyväskylän yliopiston kemian laitoksen tutkimusalueeseen "Uusiutuvat luonnonvarat ja elinympäristön kemia". Huomattava osa hänen tutkimuksistaan on käsitellyt puunjalostuksen ja paperinvalmistuksen prosesseja. Sen ohella hän on tutkinut ympäristömyrkkyihin liittyviä kysymyksiä. Professori Knuutisen tutkimusryhmä on pyrkinyt kehittämään uusia analyyttisiä menetelmiä ympäristömyrkkyjen ja muiden ympäristölle haitallisten aineiden tunnistamiseksi erilaisista näytteistä, jotka ovat esimerkiksi vesi-, sedimentti- tai liejunäytteitä. Menetelmiä voi soveltaa myös muunlaisten aineiden havaitsemiseksi. Professori Knuutinen sovelsi menetelminä työssään mm. spektroskopiaa (esim. massaspektrometri), kromatografiaa (nestekromatografia ja kaasukromatografia) sekä erilaisia kemiallisia puhdistus- ja erotusmenetelmiä.
1980-luvulla Knuutinen erikoistui soveltavan kemian alaan kuuluvaan ympäristökemiaan. Ympäristöanalytiikka ja myrkkykemia olivat eräitä Jyväskylän yliopiston kemian laitoksen tutkimuksen pääaloja 1980-luvulla. Knuutinen itsekin tutki ympäristömyrkkyjä. Hän kehitti erityisiä malliyhdisteitä, joiden avulla ympäristömyrkkyjä voi tutkia analyyttisten menetelmien avulla. Tämä tutkimuksenala liittyy ekotoksikologiaan. Ekotoksikologian pioneeri Jyväskylän yliopistossa oli professori Jaakko Paasivirta, jonka vaikutuksesta Jyväskylään kehittyi alan voimakas tutkimusperinne. Knuutisen tavoin osa Paasivirran oppilaista erikoistui ympäristökemian ja ympäristölle haitallisten aineiden kemialliseen tutkimukseen. Knuutinen itse on tehnyt mm. kemiallista mallinnustutkimusta ympäristömyrkkyjen kiertokulun prosessien selvittämiseksi.
Professorikautensa alussa Knuutinen osallistui vuosina 1996–1999 toteutettuun CACTUS-projektiin, jossa kehitettiin vähemmän vettä käyttäviä paperinvalmistusmenetelmiä. Hän johti osana projektia Jyväskylän yliopistossa tehtyä paperikoneen prosessivesianalytiikan tutkimusta. Viime vuosina Knuutinen on tutkinut ja opettanut paperikemiaa ja analyyttisiä menetelmiä ympäristölle haitallisten aineiden tutkimiseksi. Hän on sen ohella tehnyt mm. molekyylimallinnusta paperin painatusprosessien ilmiöiden tutkimukseksi.
Professori Knuutinen julkaisi tutkimusuransa aikana yli 90 tieteellistä artikkelia.
Huomionosoituksia

Knuutinen sai vuonna 1989 Emmanuel Merck-palkinnon tutkimustyöstään ympäristömyrkkyjen analyyttiseen tutkimukseen kehittämiensä malliyhdisteiden ja niiden rakenteen tutkimuksesta.
Työn ulkopuolella

Vapaa-ajallaan Knuutinen harrastaa kalastusta. Hän on mm. kirjoittanut perhokalastuksesta artikkelin alan lehteen.
Helmiä ja letkua helteellä (1997). Perhokalastus: Perhokalastajien harrastuslehti 13 (1997): 4, s. 5-7.
Teokset

Alifaattisten C1-C5 -monokarboksyylihappojen positiivisten, negatiivisten ja metastabilien ionien massaspektrometrisistä tutkimuksista (1974). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, kemian laitos. (Knuutisen pro gradu-tutkielma)
Synthesis, structure verification and gas chromatographic determination of chlorinated catechols and guaiacols occurring in speat bleach liquors of kraft pulp mills (1984). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, kemian laitos. (Knuutisen väitöskirja)
Aiheesta muualla

Professori Knuutisen tieteellisiä tutkimusartikkeleita ResearchGate-palvelussa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Helena Pylkkänen

Helena Marjatta Pylkkänen (s. 2. helmikuuta 1945 Helsinki) on suomalainen kuvanveistäjä. Hänet mainitaan herkkien mutta voimakkaiden henkilökuvien tekijäksi ja taitavaksi piirtäjäksi. Hänen realistiset pronssiveistoksensa hyödyntävät materiaalin pintavaikutusta.
Pylkkänen on opiskellut Suomessa ja Ranskassa. Hän järjestänyt yksityisnäyttelyitä Suomessa ja ulkomailla vuodesta 1972 alkaen. Hänelle on myönnetty muun muassa Suomen taideyhdistyksen dukaattipalkinto vuonna 1975 ja Alfred Kordelinin säätiön tunnustuspalkinto vuonna 2002.
Pylkkäsen vanhemmat olivat taidehistorioitsija Riitta Pylkkänen ja jääkärieversti Kosti Pylkkänen.
Julkisia teoksia

Portinvartija, 1981, Helsinki.
Siivet, 1992), Espoo.
Pyhäinpäivä

Suomessa pyhäinpäivän viettoon kuuluu kynttilöiden sytyttäminen edesmenneille.
Kynttilöitä ja hautausmaalla kävijöitä pyhäinpäivän iltana Hietaniemen hautausmaalla menneiden sukupolvien ja muualla lepäävien muistomerkillä.
Pyhäinpäivä, vanhemmalta nimeltään pyhäinmiestenpäivä, on kristillinen pyhimysten, marttyyrien ja vainajien muistopäivä. Alun perin pyhäinpäivää on vietetty 1. marraskuuta, kuten monissa maissa edelleenkin, mutta Suomessa sitä vietetään nykyään välille 31.10.–6.11. osuvana lauantaina.
Ajankohta

Suomessa ja Ruotsissa luterilaiset viettävät pyhäinpäivää (vanhemmalta nimeltään pyhäinmiestenpäivä) nykyään aina lauantaina, aikaisintaan 31. lokakuuta ja viimeistään 6. marraskuuta. Ennen vuotta 1774 se oli Ruotsissa ja siihen kuuluneessa Suomessakin viikonpäivästä riippumatta 1. marraskuuta, mutta tuolloin se siirrettiin marraskuun ensimmäiseen sunnuntaihin. Lauantaina se on ollut Suomessa vuodesta 1955 lähtien, Ruotsissa jo muutamaa vuotta aikaisemmin. Samalla Marian ilmestyspäivä siirrettiin sunnuntaille, jolloin se menetti merkityksensä vapaapäivänä. Pyhäinpäivän siirto sunnuntailta lauantaille korvasi tämän vapaapäivän menetyksen, sillä tuolloin lauantait olivat Suomessa vielä yleensä työpäiviä.
Samana lauantaina Suomessa katolinen kirkko viettää kaikkien poisnukkuneiden uskovien muistopäivää ja sitä seuraavana päivänä eli marraskuun ensimmäisenä sunnuntaina kaikkien pyhien juhlaa eli pyhäinpäivää.
Virossa pyhäinpäivä on jäänyt 2. marraskuuta kiinteästi vietettävän sielujen päivän, viroksi hingedepäev, varjoon. Päivä on erityisesti kaikkien kuolleiden muistopäivä, joka merkitys on Suomessa siirtynyt aiemmin kiinteästi 1. marraskuuta vietettyyn pyhäinpäivään. 1990-luvulta alkaen Virossa on tullut tavaksi sytyttää kynttilöitä tuona päivänä sukulaisten haudoilla ja kotien ikkunoilla samaan tapaan kuin Suomessa pyhäinpäivänä.
Ruotsissa pyhäinpäivä on nimensä mukaan pyhäinpäivä, ja sen kirkollisena aiheena on Ruotsin kirkon evankeliumikirjassa ”Pyhät”. Pyhäinpäivää seuraava päivä, sunnuntai on vainajien muistopäivä ”Pyhäinpäivän jälkeinen sunnuntai eli Kaikkien sielujen päivä”, ja sen kirkollisena aiheena on ”Iäisyystoivomme”.
Espanjassa ja latinalaisessa Amerikassa Kuolleiden päivä (esp. Día de los Muertos, Día de los Difuntos tai vain los muertos on vainajien muistojuhla, jota vietetään 1.–2. marraskuuta. Juhla on erityisen merkittävä Meksikossa, jossa se on yleinen vapaapäivä. Synkästä juhlinnan aiheesta huolimatta se on iloinen, jopa riehakas juhla. Päivää vietetään myös Yhdysvalloissa, jossa on suuri meksikolaisvähemmistö, Filippiineillä sekä joissakin Latinalaisen Amerikan maissa. Brasiliassa se on yleinen vapaapäivä.
Itäisessä kristillisyydessä kaikkien pyhien sunnuntaita vietetään ensimmäisenä sunnuntaina helluntain jälkeen.  Marras­kuinen pyhäin­päivä ei kuulu ortodoksiseen juhla­kalenteriin, mutta Suomen ortodoksinen kirkko viettää nykyään samana päivänä (lauantaina aikavälillä 31.10.–6.11.) Karjalan pyhittäjäisien ja valistajien muisto­päivää.
Halloween eli vanha pyhäinpäivän aatto on anglosaksisissa maissa yhä 31. lokakuuta. Suomessa tätä epävirallista ja kalenteriin merkitsemätöntä päivää juhlitaan eniten jo edeltävänä lauantaina tai viimeistään vasta pyhäinpäivänä.
Venäjän kielessä pyhäinpäivää nimitetään vanhempienpäiväksi. Silloin on vanhastaan käyty haudoilla ja muisteltu kuolleita ystäviä ja sukulaisia.
Pyhäinpäivä tulevina vuosina

2024: 2. marraskuuta
2025: 1. marraskuuta
Historia

Nykyinen suomalainen pyhäinpäivä on yhdistelmä kahdesta varsinkin katolisen kirkon keskiajalta lähtien viettämästä juhlasta, jotka ovat kaikkien pyhien päivä 1. marraskuuta ja kaikkien uskovien vainajien muistopäivä 2. marraskuuta. Alun perin kaikkien pyhien päivää alettiin viettää 300-luvulla Syyriassa ja kaikkien uskovien vainajien muistopäivää 900-luvulla Ranskassa. Suomessa siitä on tullut yleinen vainajien muistopäivä. Silloin monet vievät läheisten haudalle esimerkiksi kynttilän tai kukkia kuolleiden muistoksi. Kotona voidaan myös sytyttää kynttilä läheisen muistoksi. Haudoilla käynti yleistyi Suomessa toisen maailmansodan jälkeen. Seurakunnissa on 1980-luvulta lähtien tullut tavaksi pyhäinpäivän hartaudessa sytyttää kynttilä nimeltä mainiten jokaisen menneen vuoden aikana kuolleen seurakunnan jäsenen muistoksi.
Vuonna 1517 Martti Luther julkaisi kuuluisat 95 teesiään Wittenbergin linnankirkon edustalla kaikkien pyhien päivän aattona. Tästä alkoi reformaatio eli uskonpuhdistus.
Ennen reformaatiota katolinen kirkko vietti Suomessakin vuosittain monia juhlapäiviä pyhimysten muistoksi, ja monet niistä olivat samalla pyhäpäiviä. Kun Suomi kuninkaan käskyllä siirtyi luterilaisuuteen, useimpia pyhimysten päiviä lakattiin viettämästä, mutta ”kaikkien pyhien päivä” eli pyhäin miesten päivä säilyi. Vuoden 1772 kalenteriuudistuksessa päivän vietto siirrettiin marraskuun ensimmäiseen sunnuntaihin ja vuoden 1953 uudistuksessa Ruotsissa marraskuun ensimmäiseen lauantaihin. Suomessa päivän vietto siirtyi lauantaihin 1955. Vuonna 1967 päivän nimi vaihdettiin Suomessa ‘pyhäinmiestenpäivästä’ nykyiseen muotoon.
Vanhoista ajoista on Suomessa vietetty syksyllä sadonkorjuun päättymisen jälkeen kekriä. Koska se ajankohdaltaan sattui lähelle kristillistä pyhäinpäivää, se on myöhempinä aikoina usein samastettukin pyhäinpäivän kanssa, josta kansanomaisesti onkin käytetty myös nimitystä kekri.
Halloween

Anglosaksiseen perinteeseen kuuluu pyhäinpäivän aattona (31. lokakuuta) vietettävä Halloween-juhla. Nimi Halloween tulee sen alkuperäisestä nimestä All Hallows' Eve eli kaikkien pyhien ilta, josta se muotoutui puhekielessä sanaksi Halloween. Se pohjautuu kelttiläisten kulttuurien syksyllä vietettyyn uuden vuoden juhlaan samhainiin.
Aiheesta muualla

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon evankeliumikirja: Pyhäinpäivä (Arkistoitu – Internet Archive)
Yle Oppiminen: Pyhäinpäivä
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkkovuosi
adventti | 
joulu | 
uusivuosi |
loppiainen |
kynttilänpäivä |
laskiainen |
Marian ilmestyspäivä |
palmusunnuntai |
kiirastorstai |
pitkäperjantai |
pääsiäinen |
helatorstai

helluntai |
Pyhän Kolminaisuuden päivä |
juhannus |
apostolien päivä |
kirkastussunnuntai |
mikkelinpäivä |
reformaation päivä |
pyhäinpäivä |
tuomiosunnuntai
Kohtauksia eräästä avioliitosta

| Kohtauksia eräästä avioliitosta> Scener ur ett äktenskap |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ingmar Bergman
Käsikirjoittaja:  Ingmar Bergman
Tuottaja:  Lars-Owe Carlberg
Kuvaaja:  Sven Nykvist
Pääosat:  Liv Ullmann  Erland Josephson  Bibi Andersson
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ruotsi
Levittäjä:  Sveriges Radio Netflix HBO Max Filmin
Ensi-ilta:  1973
Kesto:  299 min (TV-versio)   167 min (Elokuvaversio)
Alkuperäiskieli:  ruotsi
Budjetti:  150,000 $
Seuraaja:  Saraband
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kohtauksia eräästä avioliitosta (Scener ur ett äktenskap, 1973) on Ingmar Bergmanin ohjaama ruotsalainen televisiosarja, josta on tehty myös elokuvaversio.
Sarjan kuusi osaa kuvattiin pääosin Fårön saarella, Gotlannin pohjoispuolella. Sen kuvasi Bergmanin vakiokuvaaja Sven Nykvist.
Vuonna 2003 Bergman teki sarjalle jatkoa. Hän ohjasi ja käsikirjoitti televisioelokuvan Saraband, joka jäi hänen viimeiseksi ohjauksekseen.
Juoni

Sarjassa on kuusi osaa, jolla on kullakin oma teemansa. Jokainen osa päättyy rentouttaviin ja kauniisiin kuviin Fårön saaresta.
Televisiosarja kertoo Mariannen ja Johanin avioliittokriisistä, joka syvenee sarjan myötä. Pariskunta on ollut naimisissa 10 vuotta ja heillä on kaksi tytärtä. Alun ilmiselvän tylsistymisen jälkeen pariskunnan molemmat jäsenet harrastavat syrjähyppyjä, riitelevät ja Johan turvautuu jopa väkivaltaan.
Myös pienet ja lähes näkymättömät teot ja sanat vaikuttavat suhteeseen. He vuoroin etääntyvät toisistaan ja palaavat takaisin yhteen. Viimein he eroavat, mutta jonkin ajan kuluttua pettävät uusia puolisoitaan toistensa kanssa. Bergmanin väittämä on, että kerran tunnettu läheisyys ei pääty viralliseen eroon.
Vastaanotto

Sarja ja siitä tehty elokuvaversio voittivat useita kansainvälisiä palkintoja, mm. Golden Globen vuoden 1975 parhaasta ulkomaisesta elokuvasta. Myös pääosanesittäjä Liv Ullmann sai palkintoja ja ehdokkuuksia pääosastaan Mariannena.
Kohtauksia eräästä avioliitosta on toiminut innoittajana monille elokuvantekijöille. Susanne Bierin ohjaama Rakastan sinua ikuisesti (2002) ja Aubrey Lamin hongkong-elokuva Twelve Nights (2000) ovat sille velkaa. Samoin Woody Allen, jonka elokuvassa Annie Hall (1977) on siitä jälkiä. Stanley Kubrickin Eyes Wide Shut (1999) oli erään amerikkalaiskriitikon mukaan kuin Kohtauksia eräästä avioliitosta, Kenin ja Barbien esittämänä.
Elokuvalla oli suuri vaikutus yhdysvaltalaiseen käsikirjoittaja David Jacobsiin, joka oli kiinnostunut perhe-elämän tutkimisesta. Koska Jacobs tiesi elokuvan olevan liian vahva ja totuudenmukainen amerikkalaisyleisölle, hän kirjoitti helpommin myyvän perhe-elämää käsittelevän käsikirjoituksen, josta tehtiin televisiosarja Dallas.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Kohtauksia eräästä avioliitosta vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Vuonna 2009 elokuva pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat ruotsinkielisten kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen sadan parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.
Aiheesta muualla

Elokuva on julkaistu DVD:llä myös suomeksi.
Ingmar Bergman Foundation (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
The Criterion Collection essay (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Aiheesta muualla > Arvostelut

Elitisti: Kohtauksia eräästä avioliitosta -arvostelu
Alternative Film Guide (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Putkikirves

Putkikirves Uurnakenttäkulttuurin alueelta.
Rekostruktio Lustanian kulttuurissa käytetystä putkikirveestä ja sen varttamisesta.
Voldtofte Mosesta löytynyt valinmuotti ja siihen sopiva putkikirves.
Putkikirves (myös onsikirves) on metallinen kirvestyyppi, joka oli käytössä pronssi- ja rautakaudella. Se valmistettiin pronssista valamalla ja raudasta takomalla. Rautainen kirvesmalli valmistettiin lähinnä pronssisen esikuvansa ja käyttötottumuksien takia ja se oli lyhytikäinen tyyppi. Rautaisen putkikirveen tilalle tuli pian rautainen reikä- eli silmäkirves. Putkikirveen huippukausi on myöhäispronssikausi.
Nimityksiä

Suomen kielessä on käytössä kaksi nimitystä: putkikirves ja onsikirves (onsikeltti). Tieteen termipankin mukaan putkikirveellä tarkoitetaan rautaisia ja onsikirveellä pronssisia kirveitä . Molemmista kirvestyypeistä on käytössä levinneisyysalueellaan erikielisiä nimityksiä: engl. socket(ed) axe, celt, saks. tüllenbeil, tansk. dølleøkse, kelt, ruots. holkyxa ja vir. putkkirves, õõskirves.
Kehitys

Oscar Montelius selvitti pronssikirveiden kehitysvaiheet Skandinavian pronssikaudella jo 1800-luvun puolella. Ensimmäinen reunuskirveeseen johtanut työkirveen tyyppi oli laakakirves, joka oli kuin tasapaksua kupari- tai pronssilevyä, joka oli kirveen muotoinen. Laakakirveellä oli pitkä varsi, joka työnnettiin halkaistuun puuhun ja sidottiin narulla siihen kiinni. Ratkaisu ei ollut kovin hyvä, sillä tätä kokeiltaessa puun varsi halkeaa helposti ja iskettäessä terä kääntyy lopulta vinoon. Vinoon kääntymistä ehkäistiin reunuksilla, jossa varren sivuille valettiin pienet korokkeet. Nyt puuvarsi sai reunuksista tukea eikä terä enää iskettäessä kääntynyt vinoon. Voidaankin sanoa, että reunuskirves on laakakirveen kehitysmuoto, joka ei aluksi poikkea kovinkaan paljon laakakirveestä. Ongelmaksi jäi vielä puuvarren halkeaminen. Sitä yritettiin ehkäistä valamalla varren puoliväliin olka. Olka otti vastaan iskun eikä päästänyt puuvartta liikkumaan eteenpäin. Kokeiltaessa tätä olkakirvestä, on senkin huomattu halkaisevan puuvarsia. Lopullinen ratkaisu varren halkeiluun oli putkikirves.
Putkikirves vartettiin samalla tavalla kuin kaikki edeltävät metallikirvestyypit. Ensimmäisiin eurooppalaisiin putkikirveisiin tarvittiin suurinakin vähemmän pronssia kuin sitä edeltäviin tyyppeihin. Kehittyessään ne kuitenkin valmistettiin lyhemmiksi, ja lopulta ne olivat muodostuneet käytännössä pelkiksi teriksi ilman pitkää holkkia.