stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan liberaalidemokraattinen puolue
Puolueen perustaminen

Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä korkeinta valtaa käyttänyt Neuvostoliiton sotilashallinto Saksassa, joka yleisesti tunnettiin lyhenteellä SMAD, antoi jo 10. kesäkuuta 1945 käskyn nro 2, jolla "demokraattisten ja antifasististen puolueiden" toiminta sallittiin Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä. Puolueista ensimmäinen, Saksan kommunistinen puolue rekisteröityi jo alle 24 tuntia käskyn antamisesta. 15. kesäkuuta SMAD hyväksyi Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen rekisteröintihakemuksen, 26. kesäkuuta rekisteröityi itäinen Saksan kristillisdemokraattinen unioni.
Kesäkuussa kokoontui myös ryhmä Weimarin tasavallan aikaisen Saksan demokraattisen puolueen jäseniä keskustelemaan uuden demokraattisen puolueen perustamisesta Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeelle. Ryhmään kuului mm. kunnallisvirkamies ja entinen Weimarin tasavallan kansanedustaja Wilhelm Külz, joka myöhemmin tuli toimimaan puolueen puheenjohtajana. Puolueen ohjelma valmistui nopeasti, mutta ennen puolueen rekisteröintiä haluttiin vielä selvittää kristillisdemokraattien halukkuutta yhteisen liberaalin puolueen perustamiseen. Se ei kuitenkaan suostunut hyväksymään liberaalien ajatusta uskonnon ja politiikan erottamisesta. Niinpä Saksan liberaalidemokraattinen puolue rekisteröitiin 5. heinäkuuta 1945. Perustamisjulistuksessaan se julistautui keskiluokan, virkamiesten ja yksityisyrittäjien edunvalvojaksi. Se kutsui jäsenikseen ennen muuta Weimarin tasavallan aikaisten Saksan demokraattisen puolueen ja Saksan kansanpuolueen sekä Saksalaiskansallisen kansanpuolueen maltillisia jäseniä. Toisin kuin CDU se puolusti yksityisomistusta ilman varauksia. Myös maaperän rikkauksien tuli sen mielestä kuulua yksityisille. Tämän takia se asettui myös vastustamaan kaivosten ja suuryritysten valtiollistamista. Vaikka puolueen antifasistisesta ja demokraattisesta kurssista ei ollutkaan epäillystä, se oli silti oikeistolaisin Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeen puolueista.
Marraskuussa 1945 Wilhelm Külz valittiin puolueen toiseksi puheenjohtajaksi Waldemar Kochin jouduttua jättämään paikkansa puolueen sisäisten riitojen ja SMAD:n painostuksen jälkeen. Külz ohjasi puolueen läheisempään yhteistyöhön sosialistien ja SMADin kanssa.
Vuoden 1946 vielä suhteellisen vapaissa paikallisvaaleissa LDP:stä tuli SED:n jälkeen toiseksi suurin puolue. Vuoden 1948 loppupuolella, jolloin puolue vielä vastusti SED:n ylivaltapyrkimyksiä, siihen kuului yli 200 000 jäsentä, joista 23 % oli alle 25-vuotiaita.
LDP vai LDPD

Puolueen virallinen nimilyhenne oli aluksi LDP. Vuonna 1951 puolue alkoi käyttää lyhennettä LDPD. Viimeisen D:n (Deutschlands) tarkoituksena oli korostaa puolueen mieltävän itsensä koko Saksan kansaa edustavaksi puolueeksi – mikä sopi tuolloiseen DDR:n kansallisuuspolitiikkaan. Samalla puolueen nimilyhenne yhtenäistyi muiden blokkipuolueiden kanssa. Helmikuussa 1990 puolue päätti virallisesti ottaa takaisin alkuperäisen lyhenteen LDP, korostaen näin yhteyttää alkuperäisen puolueen ja sen ideaalien kanssa.
Yritys yhteissaksalaisen puolueen perustamiseksi

LDPD perusti heinäkuussa 1946 yhdessä läntisillä miehitysvyöhykkeillä perustettujen liberaalien puolueiden kanssa yhteissaksalaisen valiokunnan, jonka tarkoituksena oli valmistella koko Saksan alueella toimivan liberaalin puolueen perustamista. Valiokunta tapasi ensi kertaa saman vuoden marraskuussa Baijeriin kuuluvassa Coburgissa. Valiokunnan valmistelevan työn tuloksena perustettiin yhteissaksalainen Saksan demokraattinen puolue (saks. Demokratische Partei Deutschlands) Rothenburg ob der Tauberin kaupungissa 17. maaliskuuta 1947. Puolueen puheenjohtajiksi valittiin Wilhelm Külz itävyöhykkeeltä ja Theodor Heuss länsivyöhykkeiltä. Puoluehallitus antoi Külzin tehtäväksi liberaalin ja demokraattisen perustuslakiehdotuksen laatimisen yhtenäistä Saksaa varten.
Perustettu yhteinen puolue hajosi kuitenkin jo alta vuoden kuluttua sen perustamisesta. Syynä tähän oli LDPD:n osallistuminen SED:n johtamaan Saksan 1. kansankongressiin valtiollisen yhtenäisyyden ja oikeudenmukaisen rauhan saavuttamiseksi (1. Deutscher Volkskongreß für Einheit und gerechten Frieden). Külz ei halunnut jättää kansankongressia vain sosialistien johdettavaksi. Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeen toiseksi suurimman puolueen puheenjohtajana hän halusi olla mukana ohjaamassa kongressin toimintaa ja vaikuttaa sen poliittiseen sisältöön. Hanke herätti ristiriitaisia tunteita myös itävyöhykkeen LDPD:ssä, mutta 6. tammikuuta 1948 puoluehallituksen enemmistö asettautui puheenjohtajan taakse.
Demokraattien toinen puheenjohtaja Heuss syytti kuitenkin Külziä avoimesti siitä, että hän oli kansankongressiin ilmoittautumalla asettunut tukemaan sosialisteja ja "venäläistä versiota yhteisestä Saksasta". Külziä ei myöskään kutsuttu puoluehallituksen istuntoon Frankfurt am Mainissa 18. tammikuuta 1948. Puoluehallitus hyväksyi kokouksessaan lehdistötiedotteen, jossa se vaati LDPD:tä ja sen johtajistoa "vetämään henkilökohtaiset johtopäätökset". Puolue selitti, että yhteistyö itävyöhykkeen liberaalien kanssa on "toistaiseksi" mahdotonta. Tämä merkitsi käytännössä demokraattisen puolueen loppua. Külzin kuoltua huhtikuussa 1948 ei hänelle valittu seuraajaa puolueen puheenjohtajana. Muodollisesti puoluetta ei koskaan hajotettu, vaan sen toiminta yksinkertaisesti hiipui.
LDPD blokkipuolueena

Liberaalidemokraattinen puolue oli vuodesta 1945 sosialistien tärkein ja merkittävin vastustaja Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä. Puolue veti puoleensa erityisesti nuoria, jotka suhtautuivat kriittisesti Neuvostoliiton ja saksalaisten sosialistien aloittamaan yhteiskunnan sosialisointiin. Tämän johdosta puolue joutui jo varhaisessa vaiheessa Neuvostoliiton miehitysviranomaisten ja salaisen palvelun erityistarkkailun alle. Useat puolueen "oikeistolaisfraktion" jäsenistä joutuivat Neuvostoliiton salaisen palvelun KGB:n pidättämiksi ja tuomituiksi pitkiin kuritushuonetuomioihin tai vankileireille. Tunnetuimpia tapauksia olivat Leipzigin opiskelijaneuvoston puheenjohtaja Wolfgang Natonek, joka tuomittiin marraskuussa 1948 25 vuodeksi työleirille, ja Mecklenburgin osavaltion nuoriso-osaston johtaja Arno Esch, joka pidätettiin 1949 ja vietiin Moskovaan, jossa hänet teloitettiin ampumalla 1951. Muita "puhdistuksen" kohteeksi joutuneita olivat DDR:n ensimmäisen hallituksen ulkomaankauppaministerinä toiminut Karl Hamann, joka tuomittiin 1952 15 vuodeksi kuritushuoneeseen vastuullisena maan elintarvikepulasta, ja puolueen pääsihteeri Günter Stempel, joka tuomittiin 1950 25 vuodeksi pakkotyöhön, koska tämä "ei suostunut hyväksymään DDR:n vaalilakia".
Puolueen tultua "puhdistetuksi" poliittisesti "epäluotettavista" aineksista sen johto luotsasi puolueen valtionjohdolle uskolliselle kurssille. Puolue tunnustautui "sosialismiin" ja sosialistisen yhteiskunnan rakentamiseen. Puolue lupasi myös tukea SED:n johtavaa roolia valtiossa ja yhteiskunnassa "työväenluokan etujoukkona". Muiden "blokkipuolueiden" tavoin se lähetti 52 edustajaa (10,4 % edustajista) DDR:n parlamenttiin, Kansankamariin. Puolue oli myös edustettuina piirikunta- ja piirineuvostoissa sekä paikallistason kunnallis- ja kaupunginneuvostoissa. DDR:n Kansallisen rintaman jäsenenä se lähetti myös edustajiaan erilaisiin neuvostoihin ja komiteoihin valtion eri tasoilla. Puolue oli aina myös edustettuna DDR:n valtioneuvostossa. Puolueella oli oma pää-äänenkannattaja, "Der Morgen" (Huomen).
Tärkein LDPD:n poliitikoista oli Manfred Gerlach, joka toimi vuodesta 1954 puoluesihteerinä ja vuodesta 1967 puolueen puheenjohtajana. Juuri hän ohjasi puolueen lopullisesti yhteistyökurssille SED:n kanssa. Myöhemmin hän piti puoluejohtajan ominaisuudessa yllä yhteyksiä myös Saksan liittotasavallassa toimineen Vapaan demokraattisen puolueen kanssa. LDPD oli ainoa blokkipuolueista, jonka johdolle DDR ja Neuvostoliitto sallivat yhteydenpidon vastaavan länsipuolueen kanssa. Toisaalta yhteydenpito oli tarkasti kontrolloitua.
Mihail Gorbatšovin aloitettua Neuvostoliiton uudistuspolitiikan 1980-luvun puolivälissä Gerlach ohjasi LDPD:tä itsenäisempään suuntaan. Hän alkoi vaatia myös DDR:ään Neuvostoliiton tapaisia taloudellisia ja poliittisia uudistuksia, joutuen täten konfliktiin SED:n johdon kanssa. Tämä yritti useaan otteeseen syöstä Gerlachin puolueen johdosta, mutta yrityksen jäivät tuloksettomiksi. Puolueen uudesta kurssista rohkaistunut kenttäväki ei suostunut SED:n saneluun, vaan asettui puheenjohtajansa taakse.
LDPD:n loppu

Syksyllä 1989 DDR:n vakiintunut poliittinen järjestelmä alkoi horjua joukkomielenosoitusten ja länteen suuntautuneen muuttoliikkeen paineessa. Samalla maahan alkoi syntyä vapaan kansalaisaktivismin tuloksena uusia poliittisia ryhmittymiä ja toimintaryhmiä. LDPD sanoutui blokkipuolueista ensimmäisenä avoimesti irti SED:n johtamasta sosialistisesta hallinnosta. 17. syyskuuta 1989 puolueen puheenjohtaja Manfred Gerlach sanoutui lopullisesti irti SED:stä ja sen politiikasta. Puolue jätti 4. joulukuuta yhdessä kristillisdemokraattien kanssa DDR:n Kansallisen rintaman. Kaksi päivää myöhemmin, 6. joulukuuta, Manfred Gerlachista tuli Egon Krenzin seuraaja DDR:n valtioneuvoston puheenjohtajana eli DDR:n valtionpäämiehenä.
Syksyn 1989 jälkeen LDPD pyrki esiintymään uutena liberaalina voimana DDR:ssä. Se solmi myös avoimet suhteet Saksan liittotasavallan Vapaisiin demokraatteihin, jotka tukivat LDPD:tä monin tavoin, niin taloudellisesti, organisatorisesti kuin henkisestikin. Helmikuun 10. 1990, puolue valitsi itselleen Dresdenissä uuden puheenjohtajan, Rainer Ortlebin. Samalla puolue pudotti nimilyhenteestään pois jälkimmäisen D:n, käyttäen alkuperäistä lyhennettä LDP. Täten puolue pyrki korostamaan yhteyttään "vanhaan" liberaalidemokraattiseen puolueeseen, joka oli vapaasti järjestäytynyt sekä aidosti liberaali ja demokraattinen kansalaisliike ja joka oli vastustanut SED:n ylivaltapyrkimyksiä. Käytännössä puolue ei kuitenkaan tehnyt juurikaan omaa sisäistä selvitystyötään sen omasta roolista DDR:n poliittisen järjestelmän vakiinnuttajana ja ylläpitäjänä. Tämä tuli kostautumaan seuraavina viikkoina.
Ensimmäisten (ja viimeisten) vapaiden kansankamarivaalien alla maaliskuussa 1990 LDP perusti uusien DDR:ssä syntyneiden liberaalien puolueiden kanssa yhteisen vaaliliiton, Vapaiden demokraattien liiton (saks. Bund Freier Demokraten). Vaikka vaaliliitto sai huomattavaa apua läntiseltä Vapaalta demokraattiselta puolueelta, se sai vain 21 kansanedustajaa Kansankamariin. Elokuun 11.päivänä vuonna 1990 LDP päätti yhdessä muiden Vapaiden demokraattien liiton puolueiden kanssa lopettaa toimintansa ja yhdistyä läntisiin vapaisiin demokraatteihin.
Wilhelm Külz
Hans Loch (puolueen pj. 1952–60) vuonna 1951.
Puolueen puheenjohtaja Manfred Gerlach vuonna 1986.
Patriarkkojen hauta

Patriarkkojen hauta syyskuussa 2009.
Patriarkkojen hauta (hepr. ‏מערת המכפלה‎, Me’arat ha-Makhpela, ’Makpelan hauta’; arab. الحرم الإبراهيمي‎, al-Ḥaram al-’ibrāhīmī, ’Abrahamin pyhäkkö’) on yksi Pyhän maan kuuluisimmista rakennuksista, joka sijaitsee Hebronissa.
Kuningas Herodes rakennutti sen paikalle, jossa perimätiedon mukaan sijaitsi Makpelan luola. Abraham osti tämän paikan perheensä hautapaikaksi (1. Moos. 23). Haudassa lepäävät Abraham ja Saara, Iisak ja Rebekka sekä Jaakob ja Lea (1. Moos. 23, 25:9, 49:30–31, 50). Jaakobin ruumis tuotiin Egyptistä ja haudattiin Makpelan luolaan. Rakennusta pidetään merkittävänä uskonnollisena ja historiallisena kohteena. Se on merkittävä pyhiinvaelluskohde niin juutalaisille, muslimeille kuin kristityillekin.
Motherwell FC

Motherwell Football & Athletic Club on jalkapalloseura Skotlannin Motherwellista. Seura on perustettu vuonna 1886 ja se pelaa kaudella 2021–2022 maan pääsarjassa Skotlannin Valioliigassa. Se on voittanut kerran Skotlannin liigamestaruuden ja kahdesti Skotlannin Cupin.
Historia

Alun perin Motherwell perustettiin vuonna 1886 kahden tehdastyöläisten joukkueen Glencairnin ja Alphan muodostettua yhteisen joukkueen hyväntekeväisyystapahtumaa varten. Myöhemmin samana vuonna seurat yhdistyivät virallisesti ja muodostivat Motherwell Football Clubin. Vuonna 1893 Motherwellista tuli ammattilaisseura. Nykyiselle kotikentälleen Fir Parkille seura muutti vuonna 1896.
Seuran menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat 1920- ja 1930-luvuille, jolloin se oli seitsemänä kautena peräkkäin liigassa kolmen parhaan joukossa. Seuran ensimmäinen ja ainoa liigamestaruus tuli kaudella 1931–1932, jolloin Willie MacFadyen teki 38 sarjaottelussa 52 maalia. Skotlannin Cupin loppuottelussa seura pelasi vuosina 1931, 1933 ja 1939, mutta oli joka kerralla häviävänä osapuolena.
Toisen maailmansodan jälkeen Motherwell ei menestynyt enää entisellä tavalla. Vielä vuonna 1950 se kykeni voittamaan liigacupin ja vuonna 1952 Skotlannin Cupin. Joukkue putosi ensimmäisen kerran historiassaan pääsarjatasolta kauden 1952–1953 päätteeksi, mutta palasi yhden kauden jälkeen takaisin pääsarjaan. Uudelleen seura putosi kakkosdivisioonaan 1960-luvun lopulla, mutta nousi takaisin pääsarjaan 1970-luvulle tultaessa. Myös 1980-luvulla Motherwell kävi peräti kahteen otteeseen kakkodivisioonassa, mutta on sittemmin joukkue on vakiinnuttanut paikkansa taloushuolista kärsivänä liigan keskikastin seurana. Toisen Skotlannin Cup -tittelinsä Motherwell voitti vuonna 1991. Vuonna 2011 Motherwell hävisi Skotlannin Cupin loppuottelussa Celticille.
Saavutukset

Skotlannin mestaruus 1932
Skotlannin Cupin voitto 1952, 1991
Skotlannin liigacupin voitto 1950
Milk Cupin voitto 1983
Aiheesta muualla

Virallinen sivu
Kinburnin niemimaa

Kinburnin niemimaan sijainti Dneprin ja Etelä-Bugin suuaukkojen eteläpuolella.
Kinburnin niemimaa sijaitsee kuvan keskiosassa näkyvän vesialueen eli Dnepr–Bugin limaanin eteläpuolella (alapuolella). Kuvan yläosassa erottuu Etelä-Bugin joensuu, oikealla ylhäällä Dneprin joensuu (delta).
Kinburnin niemimaa (ukr. Кінбурнський півострів, Kinburnskyi pivostriv) on Ukrainan eteläosissa sijaitseva noin 40 kilometriä pitkä ja 4–10 kilometriä leveä, strategisesti tärkeällä paikalla Dneprin ja Etelä-Bugin joensuiden edustalla sijaitseva niemimaa. Sen pinta-ala on 215,6 neliökilometriä.
Niemimaan länsiosa kuuluu Mykolajivin alueen Mykolajivin piiriin ja itäosa Hersonin alueen Skadovskin piiriin. Niemimaa on harvaan asuttua. Asutus on keskittynyt neljään kylään: Hersonin alueen Heroiskeen sekä Mykolajivin alueen Vasylivkaan, Pokrovkaan ja Pokrovskeen. Vuonna 2016 niemimaan asukasluku oli 843.
Niemimaa on verraten matala ja on koostuu hiekasta, jonka päälle on muodostunut turvemaata. Niemimaalla on noin 400 pientä järveä, itäosassa myös suota. Toisen lähteen mukaan järviä saattaa olla jopa 600, ja ne ovat tyypillisesti alle 1,5 metriä syviä. Järvet voidaan luokitella Mustanmeren puoleisiin (eteläisiin, suolaisempiin), Dnepr–Bugin limaanin puoleisiin (pohjoisiin) ja sisämaajärviin, joilla ei ole jokiyhteyttä mereen. Osa järvistä kuivuu kesäisin; jo muinaisina aikoina seudulta on korjattu suolaa. Monia suolasuoalueita. Aromaisemat vallitsevia, alavilla alueilla tammi-, koivu- ja pajumetsikköä. Seutu ja etenkin sen kosteikot ovat lukuisien muuttolintujen pesimä- ja levähdyspaikka. Koko niemimaa on osa Mustanmeren biosfäärialuetta. Niemimaan länsiosa kuuluu pääosin Biloberežžja Svjatoslavan kansallispuistoon, joskaan väliin jäävät kolme kylää eivät ole kansallispuistoa. Ilmakuvien mukaan alueelle on istutettu jossain vaiheessa paljon männikköä, jota näkyy riveittäin kasvavana niemimaan pääpuustona.
Niemimaan länsiosasta kurottautuu luoteeseen Kinburnin kynnäs (ukr. Кінбурнська коса, Kinburnska kosa). Se on matala, hiekkasärkästä muodostunut 10 kilometriä pitkä, 100 – 1 500 metriä leveä niemi. Särkkäniemellä on paikoin hiekasta ja simpukoista muodostuneita 4-5 – 8-10 metrin korkuisia töyräitä. Kinburnin kynnään länsipäästä kaakkoon suuntautuvana jatkeena on Jahoplykinlahteen (ukr. Ягорлицька затока) työntyvä Pokrovin kynnäs.
Historiaa

Kinburnin niemimaa tunnetaan jo antiikin ajalta. Seudulla on löydetty myöhäisen pronssikauden ja skyyttien heimojen sekä muinaisten kreikkalaisten asutuksia. 400-luvulla niemimaalla oli kreikkalaisia uudisasukkaita. Niemimaa oli viikinkien idäntien varrella. Erityisesti Kinburnin kynnäs ja sinne turkkilaisten 1600-luvun alussa rakentama Kinburnin linnoitus on ollut useiden historiallisten tapahtumien kohteena. Se tunnetaan muun muassa Krimin sodan aikaisesta Kinburnin taistelusta (1855), jossa linnoitus vallattiin ja tuhottiin.
Venäjän hyökkäyssodan (2022–) aikana Venäjä miehitti Kinburnin niemimaan kesäkuun puolivälissä 2022. Venäjä käytti niemimaata muun muassa Mykolajivin alueen eteläosiin ja Mykolajiviin kohdistuneiden ohjus- ja tykistöiskujensa laukaisuasemana. Marraskuussa uutisoitiin Ukrainan kommandojoukkojen aloittaneen ”hiljaisen” vastaiskun niemimaalla. Ukrainan joukkojen uutisoitiin 19. marraskuuta vapauttaneen tuolloin kolmea kylää lukuun ottamatta muun niemimaan länsiosan eli Mykolajivin alueen puoleisesen osasta. Yksi venäläisten tukiasema tuhottiin. Miehittäjien kerrottiin tulittaneen ukrainanaissotilaita Dnepr–Bugin limaanissa olleilta satamahinaajilta ja viljaproomuilta. Koko niemimaan haltuunotto rauhoittaisi osaltaan Mykolajivin alueen eteläosaa sotatoimilta ja saattaisi mahdollistaa Mykolajivin sataman käyttöönoton Ukrainan elintarvikeviennissä. Vuonna 2021 Mykolajivin sataman kautta kulki 35 prosenttia Ukrainan elintarvikeviennistä ja yhteensä 30 miljoonaa tonnia rahtia.
Kinburnin niemimaan aluetta lentokoneesta nähtynä.
Näkymä venelaiturilta Pokrovsken kylään.
Tie Pokrovkan kylään.
Pokrovkan kylän kirkko.
Heroisken kylän koulua.
Rantakosteikkoa Vysušene ozero -järven luota.
Kinburnin kynnään hiekkarantaa.
Lintujen lehvähdyshetki.
Ja jokunen simpukankuori (lintujen aterioinnista?).
Rantanäkymiä.
Ainakin osin kuivunut suolalampare.
Aluskasvillisuutta harvojen lehtipuiden varjossa.
Maastoltaan avoin kohta niemimaan länsiosasta.
Dronekuva Pokrovkan kylän lounaispuolelta (kuvassa villihevosia).
Pokrovin kynnään näkymiä.
Taiteilijan näkemys taistelusta 1797 Kinburnin kynnäällä.
Kinburnin vuoden 1855 taistelu taiteilijan näkemänä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kinburnin niemimaa Wikimedia Commonsissa
Kinburnin niemimaa suurennettavassa Google Earth -kuvassa (englanniksi) (earth.google.com)
Yrjö Kokkonen (24.11.2022) Onko Ukraina valmistelemassa uutta yllätystä? Armeija vahvistaa operaation, mutta pyytää pitämään yksityiskohdat salassa (yle.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: uk:Кінбурнський півострів
Käännös suomeksi
Kaisa Garedew

| Kaisa Garedew> Kansanedustaja |
| --- | --- |
 5.4.2023–  
Ryhmä/puolue:  Perussuomalaisten eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Keski-Suomen vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. helmikuuta 1978 (ikä 47) Rauma
Asuinpaikka:  Jyväskylä
Tiedot
Puolue:  perussuomalaiset
Aiheesta muualla
www.kaisagaredew.fi
Kaisa Elina Garedew (s. 19. helmikuuta 1978 Rauma) on suomalainen perussuomalainen poliitikko ja kansanedustaja. Garedew valittiin eduskuntaan vuoden 2023 eduskuntavaaleissa.
Elämä

Garedew on siviiliammatiltaan lähihoitaja ja opiskelee liiketaloutta. Hän on Jyväskylän kaupunginvaltuuston ja -hallituksen jäsen. Garedew on toiminut myös päihde- ja vanhustyössä.
Poliittisia näkemyksiä > Koulutus ja sukupuolivähemmistöt

Garedew katsoo Setan, SDP:n, keskustan ja kokoomuksen hälventävän sukupuolten todellisuutta kouluissa. Hän on kertonut pitävänsä pride-ideologiaa vaarallisena.
Garedew on vaatinut kaikkien "vihervasemmiston sateenkaari-ideologian ja ilmastohulluuden" poistamista varhaiskasvatuksen ja perusopetuksen oppimateriaalista ja sukupuolenkorjaushoitojen korvaamista terapialla.
Vuonna 2024 Garedew ja kymmenen muuta Jyväskylän kaupunginvaltuutettua tekivät valtuustoaloitteen, jossa vaadittiin Seta ry:n kouluvierailujen ja "sukupuoli-ideologisen" sisällön kieltämistä Jyväskylän varhaiskasvatuksessa sekä peruskouluissa. Aloitteessa myös todettiin, että vanhemmilla on oikeus kieltää lapsiltaan vakaumuksensa vastainen materiaali ja ideologinen opetus koulussa ja että heitä pitäisi informoida riittävän aikaisin lasten seksuaalikasvatuksesta. Kaupunginhallitus totesi vastauksessaan, että sukupuolen moninaisuuden opetus sisältyy varhaiskasvatus- ja perusopetuslakeihin sekä opetussuunnitelmaan ja ettei Suomessa huoltajalla ole valtuuksia puuttua opetussuunnitelman perusteiden mukaiseen opetukseen. Setan pääsihteeri Kerttu Tarjamo katsoi aloitteen ilmentävän seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen oikeuksia vastustavaa anti-gender-liikettä, joka on vaikuttanut myös esimerkiksi Yhdysvalloissa.
Poliittisia näkemyksiä > Maahanmuutto

Garedew katsoo, että pakolaisten vastaanottaminen muista maista kuin Ukrainasta on lopetettava. Sosiaaliturvaa tulisi maksaa vain Suomen kansalaisille.
Poliittisia näkemyksiä > Huumausaineet

Garedew vastustaa huumeiden käyttöhuoneita, koska hänestä ne antavat väärän viestin huumeiden sallittavuudesta.
Yksityiselämä

Garedew on kertonut aloittaneensa suonensisäisten huumeiden käytön 17-vuotiaana. Huumeista hän vapautui uskon avulla. Garedew on kertonut Jumalan auttaneen häntä yliluonnollisesti siten, ettei hän joutunut kärsimään lainkaan vaikeita vieroitusoireita. Garedew on kertonut uskovansa Israelin olevan Jumalan omaisuuskansa ja Jumalan luvanneen maan heille.
Garedew on naimisissa etiopialaistaustaisen Zelalem Garedewin kanssa. Heillä on viisi lasta.
Mikael Jungner

| Mikael Jungner |
| --- | --- |
 Jungner vuonna 2012
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. huhtikuuta 1965 (ikä 59) Helsinki
Poliitikko
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Entiset puolueet:  Suomen Sosialidemokraattinen Puolue  Liike Nyt
Asema:  Puoluesihteeri (2010–2012) Kansanedustaja (2011–2015)
Vaalipiiri:  Uudenmaan vaalipiiri
Kotipaikka:  Espoo
Juhani Mikael Jungner (s. 20. huhtikuuta 1965 Helsinki) on suomalainen entinen SDP:n poliitikko ja nykyinen viestintäjohtaja. Hän oli kansanedustaja vuosina 2011–2015. Jungner erosi SDP:stä joulukuussa 2017 ja Liike Nyt -puolueesta marraskuussa 2024. Hän edustaa nyt Kansallista Kokoomusta.
Vuosina 2010–2012 Jungner toimi SDP:n puoluesihteerinä ja vuosina 2005–2010 Yleisradion toimitusjohtajana.
Ura

Jungner syntyi Helsingissä, mutta asui nuoruusvuotensa Vaasassa. Hän on koulutukseltaan oikeustieteen lisensiaatti.
Ennen siirtymistään elinkeinoelämän johtotehtäviin Jungner toimi hallintoministeri Jouni Backmanin (1997–1999), oikeusministeri Johannes Koskisen (1999–2000) ja pääministeri Paavo Lipposen (2000–2002) poliittisena erityisavustajana.
Yleisradion palvelukseen Jungner siirtyi Microsoftista, jossa hän vastasi tietoyhteiskuntasuhteista Suomessa ja Baltian maissa vuosina 2002–2004.
Jungner on juontanut viikoittaista Sometunti-ohjelmaa Radio Rapu -kanavalla.