Sotavaunut Euraasian aroilla
Paraativaunuja vai sotavaunuja?

Jo vuonna 1971 esittivät tutkijat Mary Littauer ja Joost Crouwel, että arojen sotavaunuilla ei voinut suorittaa tehokkaita rynnäkköhyökkäyksiä, sillä maaperä oli siihen liian lumista, pehmeää tai kosteaa, sekä kasvukaudella sen heinä oli liian pitkää. Useimmat tutkjat yhtyvätkin siihen, että arolla on rattailla ajamiseen monia hidasteita. Nämä tekijät ovat myötävaikuttaneet tutkijoiden aiempaan väitteisiin, että sotavaunuilla ei ollut siellä käytännöllistä hyötyä ja että niiden olemassaolon ainoa selitys oli paraatikäyttö tai toisen kulttuurin matkiminen. Kun 1992 löydettiin jäänteet ensimmäisestä sotavaunun pyöristä, tuli ajankohtaiseksi pohtia asiaa uudelleen. Miksi ylipäätään rakentaa sotavaunuja, jos aron vanha perinne arvosti ratsastamista hevosella niin korkealle?
Pronssikauden hevonen oli vielä jalostettunakin nykyhevosta paljon pienempi. Sillä voitiin ratsastaa, jos hevonen oli kyllin vahva, joten raskaasti suojautuneen ja aseistautuneen sotilaan kuljettaminen lyhyitä matkoja oli tavallista. Hevosia oli käytetty paimentamiseen tai metsästykseen, mutta niillä oli käyty myös heimojen välisiä pienimuotoisia sotia jo 4000 eaa. Pienellä hevosella saattoi myös vetää vaunuja ja kaksi hevosta jaksoi vetää niitä myös juosten. Sintaštalaisilla vaikuttaisi olleen eräänlainen sotilaseliitti, joka erikoistui taistelemiseen ja sai siksi hautoihinsa paljon aseita. Heiltä olisi myös voinut onnistua kalliiden sotavaunujen kustantaminen ja siihen soveltuvien hevosten kouluttaminen. Sotilaiden oma koulutus on täytynyt vaatia harjoittelua, koska yhtäaikainen ohjastaminen ja keihään käyttö vaati taitoa. Sotilaseliitti osoitti tarpeensa paikallisen poliittisen tilanteen kärjistyttyä, kun kylmentynyt ja kuivunut ilmasto pienensi hedelmällisten alueiden kokoa ja samalla pakotti asukkaat puolustamaan asuinpaikkojaan alueen muita väestöjä vastaan. Tutkijat ovat tulkinneet, että sotavaunuja oli käytetty vain paikallisesti, mutta sotilaallisia kaukoretkiä niillä ei väitetä tehdyn.
Osa tutkijoista pitävät vaunujen akselileveyttä liian kapeana, jotta niitä olisi voinut käyttää tehokkaasti taistelutilanteissa. Liian kapeaan vaunuun ei mahdu kuin vaununajaja, jonka pitäisi ohjata vauhdikasta kulkuvälinettä ja samalla osallistua myös taisteluihin. Monissa myöhäisissä egyptiläisissä seinämaalauksissa vaunuissa taistelivat ajaja sekä 1–2 taistelijaa. Siksi he ovat hyväksyneet sotavaunuiksi vain riittävän leveät vaunut. Lyhimmäksi sotavaunujen pyörien etäisyydeksi esitetty 1,4–1,5 metriä, kun Lähi-idässä sotavaunuissa pyörien väli oli 1,54–1,80 metriä (noin 1400–1300 eaa.). Pyörien väli vaikuttaa vaunun tasapainoon ja myös vaunun korin leveyteen. Pyörien navat vaativat kumpikin 20 senttimetriä tilaa sekä sisä- että ulkopuolella, jolloin vaunulle jäisi metrin verran tilaa. Siihen tilaan voisi sopia kaksi miestä, mitä pidetään minimivaatimuksena. Sellaiset vaunut, joiden pyörien väli alittaa 1,4 metriä, on määritelty paraati- tai kulkuvaunuiksi, sillä niihin mahtui vain kuljettaja.
David Anthony kritisoi tulkintaa kirjassaan The Horse, the Wheel, and Language seuraavasti. Aron vaunuja valmistettiin monilla eripituisilla akseleilla, joiden pyörienvälit vaihtelivat 1,2 metristä 1,6 metriin. Vaikka näitä vaunuja ei ole luokiteltu sotavaunuiksi, on niiden kuljettajat haudattu mukanaan paljon aseita. Hän otaksuu, että aron taistelijat liikkuivat yksin tai pareittain ja heidän aseistuksensa oli keihäs tai peitsi, ja lähitaistelussa myös kirves. Hän vakuuttaa, että ohjastaja olisi voinut aja vaunuja sitomalla egyptiläisten tapaan suitset vyötärölleen ja käyttää molempia käsiään muuhun.
Sotavaunuja on tutkijoiden mukaan käytetty kolmesta syystä. Ensimmäiset sotavaunut olivat riittävän nopeita, jotta niillä voitiin hyökätä kauempaa suoraan taistelun keskelle. Hevosilla on voitu aiheuttaa sekasortoa ja niillä voitiin kaataa taistelijoita kumoon ajamalla näitä päin. Vaunuista on myös heitetty keihäitä molemmille sivustoille jalkaväkeä vastaan. On myös merkkejä peitsien käytöstä. Monet sintaštalaiset haudat sisältävät heittokeihäisen piikivisiä kärkiä ja joskus peitsen holkkikiinnitteisten pronssisia kärkiä. Kolmas tapa käyttää sotavaunuja oli ampua vaunuista nuolia jousella. Tutkijat ovat yksimielisiä siitä, että keihäitä tai peitseä voidaan käyttää 1–2 henkilön vaunuissa. Jousella ampuminen olisi aina vaatinut kuljettajan lisäksi 1–2 henkilöä. Siksi varhaiset vaunut ovat ilmeisesti olleet vahvarakenteisia ja lyhytakselisia keihästysvaunuja, kun taas nuoremmat vaunut olivat pitkäakselisia jousivaunuja. Niillä on ilmeisesti tehty myös vauhdikkaita käännöksiä, mitä ei aron vaunuilla pystytty vielä tekemään, sillä ne saattoivat kaatua.