stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Suomen diplomaattisista edustajista Etelä-Amerikassa
Suomen nykyiset  edustustot Etelä-Amerikassa > Bogotá (Kolumbia)

Vuodesta 1992  Suomen suhteita Kolumbiaan hoiti Caracasin suurlähettiläs ja vuodesta 2017 Suomen uusi suurlähetystö on ollut toiminnassa sitä ennen suhteita hoiti  Liman suurlähettiläs.
| Diplomaattiset suhteet solmittu 26> 3.1954..Edustaja | Diplomaattiset suhteet solmittu 26> 3.1954..Vuodet | Diplomaattiset suhteet solmittu 26> 3.1954..Asema |
| --- | --- | --- |
| Johan Nykopp (Washington D.C.) | 1954–1958 | lähettiläs |
| Richard Seppälä (Washington D.C.) | 1958–1962 | lähettiläs |
| Richard Seppälä (Washington D.C.) | 1962–1964 | suurlähettiläs |
| Heikki Hannikainen (Lima) | 1964–1967 | suurlähettiläs |
| Torsten Tikanvaara (Lima) | 1967–1976 | suurlähettiläs |
| Klaus Snellman (Lima) | 1976–1980 | suurlähettiläs |
| Seppo Pietinen (Lima) | 1980–1982 | suurlähettiläs |
| Erkki Pajari | 1982–1985 | suurlähettiläs |
| Lasse Oka | 1985–1988 | suurlähettiläs |
| Risto Rekola | 1989–1992 | suurlähettiläs |
| Jarmo Kuuttila | 2017–2021 | suurlähettiläs |
| Antti Kaski | 1.7.2021–virassa | suurlähettiläs |
Suomen nykyiset  edustustot Etelä-Amerikassa > Brasília (Brasilia)

| Diplomaattiset suhteet solmittu 8> 4.1929..Edustaja | Diplomaattiset suhteet solmittu 8> 4.1929..Vuodet | Diplomaattiset suhteet solmittu 8> 4.1929..Asema |
| --- | --- | --- |
| G. A. Gripenberg (Buenos Aires) | 1929–1933 | lähettiläs |
| Eino Wälikangas (Buenos Aires) | 1934–1937 | lähettiläs |
| Eino Wälikangas (Buenos Aires) | 1937–1945 | lähettiläs |
| Niilo Orasmaa (Rio de Janeiro) | 1946–1950 | lähettiläs |
| Oskar Vahervuori (Rio de Janeiro) | 1950–1956 | lähettiläs |
| Martti Ingman (Rio de Janeiro) | 1956–1958 | lähettiläs |
| Martti Ingman (Rio de Janeiro, vuodesta 1960 Brasília) | 1958–1963 | suurlähettiläs |
| Toivo Heikkilä | 1963–1964 | suurlähettiläs |
| Heikki Leppo | 1964–1974 | suurlähettiläs |
| Åke Frey | 1974–1975 | suurlähettiläs |
| Martti Lintulahti | 1975–1982 | suurlähettiläs |
| Pekka Korvenheimo | 1982–1987 | suurlähettiläs |
| Risto Kauppi | 1987–1991 | suurlähettiläs |
| Juhani Muhonen | 1991–1993 | suurlähettiläs |
| Pertti Harvola | 1993–1997 | suurlähettiläs |
| Asko Numminen | 1998–2002 | suurlähettiläs |
| Hannu Uusi-Videnoja | 2002–2007 | suurlähettiläs |
| Ilpo Manninen | 2007–2010 | suurlähettiläs |
| Jari Luoto | 2010–2014 | suurlähettiläs |
| Markku Virri | 2014–2018 | suurlähettiläs |
| Jouko Leinonen | 2018–2022 | suurlähettiläs |
| Johanna Karanko | 1.9.2022–virassa | suurlähettiläs |
Suomen nykyiset  edustustot Etelä-Amerikassa > Lima (Peru)

| Diplomaattiset suhteet solmittu 29> 3.1963..Edustaja | Diplomaattiset suhteet solmittu 29> 3.1963..Vuodet | Diplomaattiset suhteet solmittu 29> 3.1963..Asema |
| --- | --- | --- |
| Heikki Hannikainen | 1964–1967 | suurlähettiläs |
| Torsten Tikanvaara | 1967–1976 | suurlähettiläs |
| Klaus Snellman | 1976–1980 | suurlähettiläs |
| Seppo Pietinen | 1980–1983 | suurlähettiläs |
| Riitta Örö | 1983–1986 | suurlähettiläs |
| Esko Lipponen | 1986–1991 | suurlähettiläs |
| Pertti A. O. Kärkkäinen (Buenos Aires) | 1991–1993 | suurlähettiläs |
| Pekka J. Korvenheimo (Buenos Aires) | 1993 | suurlähettiläs |
| Maija Lähteenmäki (Santiago de Chile) | 1993–1995 | suurlähettiläs |
| Risto Kauppi (Santiago de Chile) | 1995–1998 | suurlähettiläs |
| Mikko Pyhälä | 1998–2002 | suurlähettiläs |
| Kimmo Pulkkinen | 2002–2007 | suurlähettiläs |
| Pekka Orpana | 2007–2011 | suurlähettiläs |
| Juha Virtanen | 2011–2015 | suurlähettiläs |
| Mika Koskinen | 2015–2019 | suurlähettiläs |
| Jukka Pietikäinen | 2019– | suurlähettiläs |
| Antti Rytövuori | 1.7.2022–virassa | suurlähettiläs |
Suomen nykyiset  edustustot Etelä-Amerikassa > Santiago (Chile)

| Diplomaattiset suhteet solmittu> 20.2.1931..Edustaja | Diplomaattiset suhteet solmittu> 20.2.1931..Vuodet | Diplomaattiset suhteet solmittu> 20.2.1931..Asema |
| --- | --- | --- |
| G. A. Gripenberg (Buenos Aires) | 1931–1933 | lähettiläs |
| Eino Wälikangas (Buenos Aires) | 1934–1937 | lähettiläs |
| Niilo Orasmaa (Buenos Aires) | 1937–1945 | lähettiläs |
| E. O. Soravuo (Buenos Aires) | 1948–1952 | lähettiläs |
| Leo Tuominen (Buenos Aires) | 1952–1955 | lähettiläs |
| Heikki Leppo (Buenos Aires) | 1955–1961 | lähettiläs |
| Soini Palasto (Buenos Aires) | 1961–1965 | lähettiläs |
| Soini Palasto (Buenos Aires) | 1965–1966 | suurlähettiläs |
| Alexander Thesleff (Buenos Aires) | 1966–1974 | suurlähettiläs |
| Paavo Kaarlehto (Buenos Aires) | 1974–1975 | suurlähettiläs |
| Klaus Castrén (Buenos Aires) | 1976–1983 | suurlähettiläs |
| Esko Rajakoski (Buenos Aires) | 1983–1987 | suurlähettiläs |
| Matti Häkkänen (Buenos Aires) | 1987–1988 | suurlähettiläs |
| Pertti Kärkkäinen (Buenos Aires) | 1988–1991 | suurlähettiläs |
| Maija Lähteenmäki | 1991–1995 | suurlähettiläs |
| Risto Kauppi | 1995–2000 | suurlähettiläs |
| Veijo Sampovaara | 2000–2003 | suurlähettiläs |
| Pekka J. Korvenheimo | 2003–2006 | suurlähettiläs |
| Iivo Salmi | 2006–2010 | suurlähettiläs |
| Ilkka Heiskanen | 2010­–2015 | suurlähettiläs |
| Mika-Markus Leinonen | 2015–2018 | suurlähettiläs |
| Eija Rotinen | 2018-virassa | suurlähettiläs |
Lakkautetut edustustot > Caracas (Venezuela)

Caracasin suurlähetystö lakkautettiin vuonna 2011.
| Diplomaattiset suhteet solmittu> 31.3.1954..Edustaja | Diplomaattiset suhteet solmittu> 31.3.1954..Vuodet | Diplomaattiset suhteet solmittu> 31.3.1954..Asema |
| --- | --- | --- |
| Johan Nykopp (Washington D.C.) | 1954–1958 | lähettiläs |
| Richard Seppälä (Washington D.C.) | 1958–1964 | lähettiläs |
| Heikki Hannikainen (Lima) | 1964–1967 | suurlähettiläs |
| Torsten Tikanvaara (Lima) | 1967–1976 | suurlähettiläs |
| Klaus Snellman (Lima) | 1976–1980 | suurlähettiläs |
| Erkki Kivimäki | 1980–1985 | suurlähettiläs |
| Pertti Ripatti | 1985–1989 | suurlähettiläs |
| Esko Rajakoski | 1989–1994 | suurlähettiläs |
| Teppo Takala | 1994–1998 | suurlähettiläs |
| Iivo Salmi | 1998–2002 | suurlähettiläs |
| Ora Meres-Wuori | 2002–2006 | suurlähettiläs |
| Mikko Pyhälä | 2006–2011 | suurlähettiläs |
Sieniyökkönen

| Sieniyökkönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Ritariyökköset Catocalinae
Suku::  Parascotia
Laji::  fuliginaria
Kaksiosainen nimi
 Parascotia fuliginaria  (Linnaeus, 1761) 
Katso myös
   Sieniyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sieniyökkönen (Parascotia fuliginaria) on huomattavan paljon mittaria muistuttava yökkönen.
Koko ja ulkonäkö

Pienikokoinen ja hentorakenteinen perhonen, jonka olemus ei muistuta lainkaan yökköstä vaan on harhaanjohtavan mittarimainen. Sekä etu- että takasiivet ovat leveät, pyöreäkärkiset, pohjaväriltään mustanharmaat. Ulomman poikkiviirun ulkopuolella sekä himmeämmän aaltoviirun kohdalla on kellertävää väriä. Siivissä on myös musta keskitäplä. Lajin siipisuomut irtoavat herkästi ja perhoset ovat usein kuluneita. Koiraan tuntosarvet ovat selvästi kaksoiskampahampaiset. Siipien kärkiväli on 15–28 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Sieniyökköstä tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa ja idässä Uralille ja Kaukasukselle saakka. Välimeren alueella se on paikoittainen. Suomessa laji on melko yleinen ja havaintoja on tehty Keski-Pohjanmaan ja Pohjois-Karjalan korkeudelle saakka. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesä-heinäkuun vaihteesta elokuun loppupuolelle. Lennon huippu on heinäkuun lopulla.
Elinympäristö ja elintavat

Sieniyökkönen elää lehti- ja sekametsissä, puistoissa ja puutarhoissa, erityisesti sellaisissa, joissa kasvaa ikääntyneitä puita. Perhoset lentävät yöllä ja tulevat sekä valolle että syötille. Keskenkasvuinen toukka talvehtii. Kotelo sijaitsee seitin suojaamana maassa tai kaarnanraossa.
Ravintokasvi

Toukka elää puiden rungoilla kasvavilla jäkälillä ja käävillä sekä laholla puuaineksella.
Aiheesta muualla

Suomen perhostutkijain seura (Arkistoitu – Internet Archive)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2546578  BAMONA: Parascotia-fuliginaria  BioLib: 53343  BOLD: 196755  BugGuide: 305529  CoL: 938QZ  EoL: 558435  EUNIS: 309312  Fauna Europaea: 446782  Fauna Europaea (new): ae364c13-ec2b-4aff-8fa9-f9c7ee89094c  GBIF: 1780150  iNaturalist: 326921  IRMNG: 10626450  ITIS: 939817  LepIndex: 287497  LoB: 4372  MONA: 8418  MaBENA: ParasFulig  NatureServe: 2.863447  NBN: NBNSYS0000006579  NCBI: 938205  Observation.org: 9823  Open Tree of Life: 152393  Laji.fi: MX.62314
Siiranmäki

Siiranmäki on kylä entisessä Kivennavan kunnassa Karjalankannaksella Suomen Neuvostoliitolle luovutetulla alueella. Siiranmäki sijaitsee entisestä Kivennavan kirkonkylästä noin kahdeksan kilometriä koilliseen.
Ennen talvisodan syttymistä Siiranmäen kylässä oli 18 taloa. Siiranmäki lähikylineen muodosti alueen, jota sanottiin Riitamaaksi. Sillä nimellä seutu tunnettiin jo 1500-luvulla, ja nimi juontaa Ruotsin ja Venäjä/Novgorodin kiistoihin seudun verotusoikeuksista ja omistuksesta. Koska yhteinen rajanveto ei Riitamaalla tullut kysymykseen, merkitsi kumpikin osapuoli omia, toisistaan poikkeavia rajalinjoja maastoon ja poltti talot, joiden katsoi sijaitsevan rajan väärällä puolella. Rauhanomaiset rajakokoukset muuttuivat voimannäytöiksi ja uhitteluiksi, ja rajakomissaarit yrittivät saada puolelleen  aseistettuja joukkoja.
Jatkosodan lopussa käytiin Siiranmäen maisemissa kiivaita taisteluita.
Nykyisin Siiranmäki ja sen naapurikylät Suurselkälä ja Vehmainen ovat autioita niittyjä, joilla ei ole enää yhtään asukasta eikä rakennuksia. Alueella on enää jäänteitä vanhoista puolustusasemista. Niitä löytyy eniten kulkemalla Vehmaisten kylän suuntaan ajamalla ensin betonitietä entisen Suurselkälän kylän kohdalle. Siinä on x-risteys peltoaukean keskellä. Kääntymällä pohjoiseen ylämäkeen kulkee Vehmaisten suuntaan. Tien molemmin puolin on ennen Vehmaista erilaisia puolustusasemien jäänteitä. Alueen korkeimmalle paikalle pystytettiin kesäkuussa 2004 sotamuistomerkki.
Aiheesta muualla

Kivennavan kartta. Kivennapa.fi
Kivennavan maastokartta. Kalmbergin kokoelma, 1850-luku. Heikki Rantatupa historialliset kartat. Jyväskylän yliopisto.
VirtuaaliKivennapa  Viitattu 14.12.2015
Kivennavan kylät
Ahjärvi • Hartonen • Hiirelä • Holttila • Ikola • Jalkala • Joutselkä • Jäppinen • Kanala • Karvala • Kaukolempiälä • Kauksamo • Kekrola • Kivennavan kirkonkylä • Kontu • Korpikylä • Kotselkä • Lavola • Liikola • Lintula • Lipola • Miettilä • Multala • Mustapohja • Pamppala • Patrikki • Pihlainen • Polviselkä • Raivola • Rantakylä • Rasala • Riihisyrjä • Riihiö • Rontu • Räikylä • Saarenmaa • Seppälä • Siiranmäki • Soppikylä • Suurselkälä (Suurselkä) • Tammiselkä • Tirttula • Tonteri • Uupune • Vaittila • Vanhakylä • Vehmainen • Voipiala • Vuottaa • Ylentelä
Armas Sihvo

Armas Hjalmar Sihvo (käytti Saksassa peitenimeä Sicher), (4. syyskuuta 1889 Kaukola – 25. huhtikuuta 1918) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä, poliisikonstaapeli Juho Pietari Sihvo ja Matilda Sofia Vesterlund.
Opinnot

Sihvo kävi kansakoulun ja kaksi luokkaa Käkisalmen yhteiskoulua sekä Sortavalan kauppakoulun vuosina 1910 – 1911.
Jääkärikausi

Tämä ilmeeläinen maanviljelystä harjoittanut osuuskaupanhoitaja liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 9. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan 4. komppaniaan 21. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet komennettiin Suomeen ja siirrettiin 1. marraskuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon. Suomessa hän toimi pohjoisen etapin Posion aseman hoitajana, josta hän palasi 3. maaliskuuta 1917 takaisin pataljoonan ja määrättiin pataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 9. heinäkuuta 1917 pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan, 30. joulukuuta 1917  ja edelleen pataljoonan täydennysjoukkoon ja 7. helmikuuta 1918 takaisin 2. konekiväärikomppaniaan.
Suomen sisällissota

Sihvo saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan koulutusaliupseeriksi 8. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniassa, josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 alkaen 3. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 8. huhtikuuta 1918 joukkueenjohtajaksi 6. Jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Muolaassa, Ilveksessä, missä hän haavoittui 23. huhtikuuta 1918 ja menehtyi haavoihinsa  25. huhtikuuta 1918. Hänet haudattiin Kaukolan sankarihautaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 26. maaliskuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Luettelo Pokémoneista (sukupolvi I)

Pokémon-tuoteperheen ensimmäinen sukupolvi sisältää 151 kuvitteellista eliölajia. Ne esiteltiin pelisarjan vuonna 1996 ilmestyneissä osissa Pokémon Red ja Blue.
Suuri osa ensimmäisen sukupolven Pokémoneista muistuttaa huomattavasti todellisia eläimiä. Niiden joukossa on esimerkiksi kyyhky, käärme, lepakko, meritähti, koira ja kissa. Myöhempien sukupolvien Pokémonit olivat usein mielikuvituksellisempia, mutta harrastajien keskuudessa ensimmäisen sukupolven otukset ovat eräitä suosituimmista.
Sigmaringen

| Sigmaringen |
| --- | --- |
 Sigmaringenin linna
 vaakuna
 Sigmaringen
 Koordinaatit: 48°05′N, 09°13′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baden-Württemberg
Hallintopiiri:  Tübingen
Piirikunta:  Sigmaringen
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  92,85 km²
Korkeus:  580 m
Väkiluku (30.6.2022):  17 730
 – Väestötiheys:  191 as./km²
Postinumero:  72488
Suuntanumero(t):  07570
Rekisterikilpi:  SIG
 
 www.sigmaringen.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sigmaringenin linna vuoden 1900 tienoilla
Sigmaringen on Saksan kaupunki Baden-Württembergin osavaltion eteläosassa. Se on Sigmaringenin piirikunnan hallinnollinen keskus. Sigmaringen rajoittuu pohjoisessa Winterlingeniin (Zollernalbkreis) ja Veringenstadtiin, idässä Bingeniin, Sigmaringendorfiin ja Scheeriin, etelässä Mengeniin, Krauchenwiesiin, Inzigkofeniin ja Meßkirchiin sekä lännessä Leibertingeniin, Beuroniin ja Stetten am kalten Marktiin.
Kaupungissa oli kesäkuun 2022 lopussa 17 730 asukasta, ja sen pinta-ala on 92,9 neliökilometriä.
Historia

Sigmaringen sijaitsee Schwabenin historiallisella alueella. Laizin kaupunginosasta on löydetty jälkiä uurnakenttäkulttuurin ajalta vuosilta 1000–500 eaa. Myös Hallstattin kulttuurin aikaisia löytöjä on tehty. Varhaisin kirjallinen maininta Sigmaringenista on vuodelta 1077. Virallisesti kaupunki perustettiin 1250. Vuosina 1576–1850 Sigmaringen oli Hohenzollern-Sigmaringen-ruhtinaskunnan pääkaupunki ja Hohenzollern-Sigmaringenin ruhtinaan asuinpaikka. Vuonna 1850 Sigmaringenin alueesta tuli osa Preussiin kuulunutta Hohenzollernin provinssia. Ranskassa toisen maailmansodan aikaan istunut Vichyn nukkehallitus pakeni Saksaan ja istui Sigmaringenissa lokakuusta 1944 huhtikuuhun 1945. Myös kirjailijat Céline, Lucien Rebatet ja Roland Gaucher pakenivat Sigmaringeniin. Vuodesta 1972 kaupunki on ollut Sigmaringenin piirikunnan hallinnollinen keskus.
Sigmaringenin linnan (Schloss Sigmaringen) historia ulottuu 1000-luvulle. Linnasta on maininta vuodelta 1077 Rudolf von Schwabenin epäonnistuneen valloitusyrityksen yhteydessä. Kolmikymmenvuotisen sodan aikana vuonna 1632 linnaa hallitsivat lyhyen aikaa ruotsalaiset. Linna on suojelukohde ja se tunnetaan paitsi mahtailevista saleistaan myös huomattavasta asekokoelmastaan. Vuosina 1756–1763 rakennettiin barokkikirkko Stadtpfarrkirche St. Johann Evangelist, jossa on muun muassa Sigmaringenissa syntyneen taidemaalari Andreas Meinrad von Owin (1712–1792) töitä.
Talous

Sigmaringenin alueen merkittäviin työnantajiin kuuluu sairaanhoitopalveluja tarjoava Kliniken Landkreis Sigmaringen GmbH. Työntekijöitä on noin 1 200. Kaupungin lukuisiin oppilaitoksiin kuuluu muun muassa Hochschule Albstadt-Sigmaringen.
Liikenne

Rautatiet Ulmista Donaueschingeniin ja  Tübingenista Aulendorfiin risteävät Sigmaringenissa. Etäisyys Ulmin rautatieasemalta Sigmaringenin asemalle on 92,6 km ja Tübingenistä vastaavasti 87,5 km. Sigmaringenin tuntumassa risteävät valtatiet (Bundesstraße) B 32 Hechingenistä Ravensburgiin sekä B 313 Reutlingenista Bodenjärvelle. Kaupungissa aloitettiin paikallisbussiliikenne 1992 ensimmäisten saksalaisten pikkukaupunkien joukossa.
Kirjallisuutta

Genzmer, Walther (Hrsg.): Die Kunstdenkmäler Hohenzollerns. Band 2: Kreis Sigmaringen, W. Speemann, Stuttgart 1948.
Schmitt, Günter: Sigmaringen. In: Ders.: Burgenführer Schwäbische Alb. Band 3: Donautal. Wandern und entdecken zwischen Sigmaringen und Tuttlingen. S. 41–62. Biberacher Verlagsdruckerei. Biberach 1990. ISBN 3-924489-50-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sigmaringen Wikimedia Commonsissa
Kaupungin verkkosivusto (saksaksi)
Siiteputki

Kiertotattaren emi, jossa siiteputki on merkitty kirjaimilla ps. Emin muut osat ovat fs kanta, fu funiculus, fw sikiäin, cha kalatsa, nu nukellus, mi siitereikä, ii sisempi integumentti, ie ulompi integumentti, e alkiorakko, ek keskustuma, ei munasolu synergidisoluineen, an kolme antipodisolua, g vartalo, n luotti, p siitepölyhiukkanen.
Siiteputki on siemenkasvin siitepölyhiukkasesta hedelmöityksessä siitereiän läpi alkiorakkoon kasvava putki. Se tunkeutuu emin luotilta emin sisään ja jatkaa kasvuaan sikiäimeen. Siiteputki sisältää kaksi koirasgameettia, joista toinen liittyy munasoluun ja toinen keskustumaan. Hedelmöityneestä munasolusta (tsygootista) kehittyy uuden kasvin aihe eli diploidinen alkio (embryo) ja keskustumasta kehittyy triploidinen siemenvalkuainen (endospermi), jota kehittyvä alkio käyttää ravinnokseen.
Sigyn (jumala)

"Loki and Sigyn" (1863), Mårten Eskil Winge.
Sigyn (muinaisnorjaa "voitokas tyttöystävä") on jumalatar ja Lokin vaimo skandinaavisessa mytologiassa. Sigyn mainitaan Snorri Sturlusonin 1200-luvulla kokoamassa Runo-Eddassa, ja hänen kirjoittamassaan Proosa-Eddassa. Runo-Eddassa Sigyn auttaa Lokia tämän jäädessä vangiksi, ja Proosa-Eddassa Sigyn mainitaan tämän lisäksi kenningeissä ja jumalattarena.
Maininnat > Runo-Edda

Runo-Eddan Völuspá-runon 35. säkeistössä näkijätär kertoo Odinille näkevänsä Sigynin istuvan onnettomana vangitun aviomiehensä rinnalla. Toisen kerran Sigyn mainitaan Lokasenna-runon lopun proosatekstissä. Siinä Loki sidotaan poikansa Narfin suolilla, ja jumalatar Skaði asettaa myrkkykäärmeen Lokin yläpuolelle, josta myrkkyä tippuu Lokin kasvoille. Sigyn pitää vatia myrkyn alla Lokia suojatakseen, mutta vadin täyttyessä myrkystä Sigynin täytyy käydä tyhjentämässä se, jolloin myrkkyä osuu Lokiin. Silloin Loki rimpuilee niin kovasti, että koko maa vapisee ja syntyy maanjäristyksiä.
Maininnat > Proosa-Edda

Sigyn esiintyy Proosa-Eddan kirjoissa Gylfaginning ja Skáldskaparmál. Gylfaginningissa Sigyn esitellään luvussa 31 Lokin vaimona, ja heillä sanotaan olevan poika "Nari tai Narfi". Hänet mainitaan uudestaan luvussa 50, jossa kuvaillaan Lokasennan lopun tapahtumat eri tavalla. Jumalten sanotaan vanginneen Lokin ja tämän kaksi poikaa, joista Vália kutsutaan Lokin pojaksi ja "Naria tai Narfia" myös Sigynin pojaksi. Jumalat muuttavat Válin sudeksi, joka repii "Narin tai Narfin" riekaleiksi. "Narin tai Narfin" suolia käytetään sitomaan Loki kolmeen kiveen, minkä jälkeen ne muutetaan raudaksi, ja Skaði asettaa käärmeen Lokin ylle. Sigyn menee Lokin vierelle ja pitää tämän yllä vatia, johon käärmeen myrkky tippuu. Vadin täyttyessä hänen täytyy kuitenkin käydä kaatamassa myrkky pois, jolloin myrkkyä osuu Lokiin ja hänen sanotaan taas rimpuilevan niin, että koko maa vapisee. Tämä jatkuu niin pitkään, kunnes Loki onnistuu vapautumaan kahleistaan ja Ragnarök alkaa.
Skáldskaparmálissa Sigyn esitellään aasattarena, kun jumalilla on suuret pidot Ægirin talossa. Lokin kenningejä ovat "Sigynin aviomies", "taakka [Loki] loitsuinkahlitsijan [Sigynin] käsivarsilla", sekä 800-luvulta peräisin olevassa Haustlöngissa: "taakka Sigynin käsivarsilla". Skáldskaparmálin viimeinen maininta Sigynistä on aasattarien luettelossa tekstin lopun liitteessä, Nafnaþulurissa.
Arkeologiset löydöt

1000-luvulta peräisin olevassa, Cumbriasta Englannista löytyneen Gosforthin ristin tulkitaan kuvaavan useita skandinaavisen mytologian henkilöitä. Ristin länsireunan alaosassa on kuva pitkähiuksisesta, polvistuneesta naisesta, joka pitää esinettä toisen kumartuneen ja sidotun hahmon yllä. Ylhäällä vasemmalla on käärme. Tämän on tulkittu esittävän Sigyniä auttamassa vangittua Lokia.
Teoriat

Vaikka Sigyn on naisen nimi muinaisnorjalaisissa lähteissä (muinaisnorjan sigr tarkoittaa 'voittoa' ja vina 'tyttöystävää'), ja vaikka Sigyn-jumalattarella on säilyneissä teksteissä pitkälti vain yksi rooli, hän esiintyy 800-luvulla skaldi Þjóðólfr Kviiniläisen kirjoittamassa Haustlöng-skaldirunossa. Sillä Sigynin yhteys Lokiin on näin varhainen, Sigynin alkuperän on ajateltu ulottuvan vanhempaan germaanisen pakanuuden muotoon.
Nykyaikana

Sigynin mukaan on nimetty norjalaiset syysvehnävariaatiot Sigyn I ja Sigyn II, ruotsalainen käytettyä ydinpolttoainetta kuljettava alus M/S Sigyn, sekä Etelämantereen Sigynjäätikkö.
"Loki and Sigyn" (1892), Karl Franz Eduard von Gebhardt.
"Loki Bound (motive from the Gosforth Cross)" (1908), W. G. Collingwood.
Gosforthin ristin länsireunan alaosa.
Ayrton Senna

| Ayrton Senna |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1960 São Paulo, Brasilia
Kuollut: 1. toukokuuta 1994 (34 vuotta) Imola, Italia
Kansalaisuus:   Brasilia
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1984–1994
Talli(t):  Toleman (1984)  Lotus (1985–1987)  McLaren (1988–1993)  Williams (1994)
Kilpailuja:  161
Maailman­mestaruuksia:  3 (1988, 1990, 1991)
Voittoja:  41
Palkintosijoja:  80
Paalupaikkoja:  65
Nopeimpia kierroksia:  19
MM-pisteitä:  610 (614)
Ensimmäinen kilpailu:  Brasilian GP 1984
Ensimmäinen voitto:  Portugalin GP 1985
Viimeinen voitto:  Australian GP 1993
Viimeinen kilpailu:  San Marinon GP 1994
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.ayrtonsenna.com.br
Ayrton Senna da Silva (21. maaliskuuta 1960 São Paulo, São Paulo, Brasilia – 1. toukokuuta 1994 Imola, Italia) oli brasilialainen kilpa-autoilija, joka voitti F1-sarjan mestaruuden kolmesti urallaan. Hän kuoli San Marinon Grand Prix’ssä onnettomuudessa saamiinsa vammoihin vuonna 1994. Monet uskolliset kannattajat pitävät Sennaa yhä kaikkein parhaimpana kuljettajana. Myös monet F1-kuljettajat arvostavat Sennan kaikkien aikojen parhaimmaksi kuljettajaksi. Hän ajoi urallaan kolmanneksi eniten paalupaikkoja F1-sarjassa. Tässä tilastossa hänen edellään ovat vain Michael Schumacher ja Lewis Hamilton. Senna on voittanut urallaan eniten kilpailuja ei-eurooppalaisista kuljettajista. Senna oli kausia 1984 ja 1994 lukuun ottamatta joka vuosi neljän parhaan joukossa MM-pisteissä.