stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raoultin laki

Raoultin lain mukaan käyttäytyvä seos ja poikkeamat Raoultin laista
Raoultin laki on François-Marie Raoultin esittämä fysikaalinen malli, jonka mukaan ideaaliliuoksessa kunkin aineen osapaine on suoraan verrannollinen sen mooliosuuteen seoksesta ja sen höyrynpaineeseen puhtaana. Hyvin harva neste-neste-liuos noudattaa Raoultin lakia edes sinne päin, koska malli olettaa, että komponenttien keskinäiset koheesiovoimat (A–B) ovat yhtä suuret kuin kunkin komponentin koheesiovoimat puhtaana (A–A ja B–B), mikä pitää harvoin paikkaansa. Erittäin niukkaliukoisille aineille, kuten ilman kaasuille vedessä, käytetään Henryn lakia.
Kaavana ilmaistuna kunkin aineen osapaine  p_{i} on:
missä  p_{i}^{*} on aineen  i höyrynpaine puhtaana ja  x_{i} on aineen  i mooliosuus, joten koko liuoksen (aineet A, B, ...) höyrynpaine on:
Raoultin laista voidaan johtaa esimerkiksi se, että suolaliuoksen kiehumispiste on korkeampi kuin puhtaan veden. Suolan höyrynpaine on nolla, mutta suolan mooliosuus ei, joten se on pois veden mooliosuudesta. Siten kokonaishöyrynpaine tulee vain vedestä:
Alemman höyrynpaineen takia liuosta pitää lämmittää vastaavasti korkeampaan lämpötilaan, jotta sen paine riittää kuplien tuottamiseen eli kiehumiseen.
Reaaliseokset poikkeavat Raoultin laista sekä positiivisesti että negatiivisesti. Negatiivinen poikkeama tarkoittaa, että seos on vähemmän haihtuvaa kuin komponentit sinänsä, ja kertoo sen, että molekyylien välille muodostuu jokin spesifinen vetovoima. Esimerkiksi kloroformin ja asetonin välille muodostuu vetysidos, jolloin seos on vähemmän haihtuvampi. Positiivinen poikkeama vastaavasti tarkoittaa, että seos on haihtuvampaa kuin komponentit sinänsä. Esimerkiksi kloroformi ja etanoli ovat tällainen seos.
Hermann Joseph Muller

| Hermann Joseph Muller |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. joulukuuta 1890 New York, Yhdysvallat
Kuollut: 5. huhtikuuta 1967 (76 vuotta) Indianapolis, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Thomas Hunt Morgan
Tutkimusalue:  genetiikka
Tunnetut työt:  röntgensäteilyn geneettiset vaikutukset
Palkinnot:   Nobelin lääketieteen palkinto (1946)
Hermann Joseph (H. J.) Muller (21. joulukuuta 1890 – 5. huhtikuuta 1967) oli yhdysvaltalainen geneetikko ja Nobelin lääketieteen palkinnon voittaja, joka tutki röntgensäteilyn fysiologisia ja geneettisiä vaikutuksia. Kotimaassaan hänet tunnettiin myös voimakkaista poliittisista mielipiteistään.
Elämän varhaisvaiheet

Muller syntyi New Yorkissa vuonna 1890. Hän kiinnostui biologiasta opiskellessaan 16-vuotiaana Columbia Collegessa. Samoihin aikoihin hänestä tuli Gregor Mendelin oppien ja periytymisen mutaatioteorian voimakas kannattaja. Muller myös perusti oppilaitoksensa biologiakerhon. Muller suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon vuonna 1910.
Muller kiinnostui banaanikärpästutkimuksesta tutustuttuaan biologiakerhonsa kautta Thomas Hunt Morganin opiskelijoihin Alfred Sturtevantiin ja Calvin Bridgesiin. Vuosina 1911–1912 välillä Muller teki metaboliatutkimusta Cornellin yliopistossa ja liittyi Morganin ryhmään vuonna 1912.
Nuoruus ja tutkijanuran alkuvaiheet

Morganin ryhmässä Mullerin työ oli pääasiassa teoreettista, eikä hän osallistunut kokeiden suorittamiseen. Niinpä hänen nimeään ei myöskään mainittu useimmissa ryhmän keskeisissä julkaisuissa, vaikka ne saattoivatkin perustua hänen idealleen, ja siksi hän tunsi tulleensa huijatuksi.
Kun Julian Huxley tarjosi Mullerille vuonna 1914 paikkaa juuri perustetusta William Marsh Rice -instituutista, Muller suoritti väitöskirjatyönsä loppuun erittäin nopeasti. Instituutissa hän opetti biologiaa ja jatkoi Morganin ryhmässä aloittamaansa Drosophila-tutkimusta. Vuonna 1918 hän esitti teorian, joka selitti Oenothera larmarckiana -esikon yksilöiden voimakkaat fenotyyppiset erot letaalimutaatioiden avulla. Tämä tutkimus oli muun muassa Hugo de Vriesin mutationismiteorian pohjana, joka vahvisti myös Mendelin kromosomiteorian oletukset. Pian Muller palasi Columbiaan laajentamaan tutkimuksiaan, kun suurin osa hänen opiskelijoistaan ja laboratoriohenkilökunnastaan kutsuttiin asepalvelukseen ensimmäiseen maailmansotaan.
Columbian yliopistossa Muller ja hänen pitkäaikainen ystävänsä ja yhteistyökumppaninsa Edgar Altenburg jatkoivat letaalimutaatioiden tutkimusta. He menestyivät tutkimuksissaan ja havaitsivat muun muassa mutaatioiden määrän riippuvuuden lämpötilasta. Tärkeimpiä löytöjä olivat kuitenkin banaanikärpäsen mutaatiot, jotka vaikuttivat siipien kokoon ja erityisesti tekijäinvaihdunnan todennäköisyyteen. Mullerin tointa Columbiassa ei kuitenkaan menestyksestä huolimatta jatkettu, joten hän siirtyi vuonna 1920 tutkijaksi Texasin yliopistoon.
Muller työskenteli Texasin yliopistossa 1920–1932 asti. Pian Texasiin saapumisensa jälkeen hän nai Jesse Marie Jacobsin, joka toimi yliopiston matematiikan professorina. Alkuvuosina Drosophila-tutkimus eteni hitaasti, joten vuonna 1923 Muller alkoi käyttää radiumia ja röntgensäteitä mutaatioiden tuottamiseen. Työ oli kuitenkin vaikeaa, koska käytetyt säteilyannokset usein myös steriloivat kärpäset. Samoihin aikoihin Muller kiinnostui myös eugeniikasta ja ihmisgenetiikasta. Hänen tutkiessaan syntymässä erotettuja kaksosia tulokset näyttivät osoittavan älykkyysosamäärän periytyvän voimakkaasti. Muller oli silti kriittinen monia eugeniikan muotoja kohtaan, vaikka hän toivoikin niin sanotun positiivisen eugeniikan parantavan ihmiskuntaa.
Röntgensäteilymutageneesin keksiminen

Vuonna 1926 Muller saavutti tutkimuksissaan läpimurron. Säteilyttämällä vaihtelevilla röntgensäteilyannoksilla banaanikärpäskantaa, jolla ei esiinny tekijäinvaihduntaa, Muller havaitsi selvän yhteyden säteilyannoksen ja kuolettavien letaalimutaatioiden määrän välillä. Kun Muller julkaisi havaintonsa Berliinin viidennessä kansainvälisessä perinnöllisyystieteen konferenssissa artikkelissaan The Problem of Genetic Modification, havainto herätti suurta julkista huomiota ja artikkeli nosti Mullerin myös suuren yleisön tietoisuuteen. Muiden tutkijoiden toistaessa kokeita muilla malliorganismeilla, kuten maissilla, Muller siirtyi tutkimaan säteilyn vaikutuksia ihmiseen. Seuraavina vuosina Muller keskittyikin julkituomaan röntgensäteilyn mahdollisia haittavaikutuksia ihmisillä.
Työskentely Euroopassa

Ongelmat perhe- ja työelämässä sekä pettymys Yhdysvaltain kapitalistiseen järjestelmään saivat Mullerin muuttamaan Berliiniin vuonna 1932. Berliinissä Mulleria veti puoleensa venäläinen geneetikko Nikolai Timofejev-Ressovski, jonka kanssa hän halusi työskennellä. Alun perin matkan piti olla lyhyt, mutta loppujen lopuksi Muller päätyi viettämään matkalla kahdeksan vuotta viidessä eri maassa. Berliinissä Muller tapasi myös kaksi fyysikkoa, Niels Bohrin and Max Delbrückin, joista myöhemmin tulisi merkittäviä myös biologian kehittäjinä.
Kansallissosialismin levitessä Saksassa myös Muller poistui maasta. Vasemmistolaisen aatetaustansa vuoksi hän matkusti vaimonsa ja poikansa Davidin kanssa Berliinistä Leningradiin Neuvostoliittoon vuonna 1933. Neuvostoliitossa Muller työskenteli ensin Leningradin perinnöllisyystieteen instituutissa, josta hän muutti instituutin mukana Moskovaan vuonna 1934. Perhe-elämä ei kuitenkaan kukoistanut täälläkään, vaan Muller erosi vaimostaan vuonna 1935.
Neuvostoliitossa Mullerilla oli johdettavanaan suuri ja tuottelias laboratorio. Hän työskenteli pääasiassa lääketieteellisen genetiikan sekä säteilyn ja sen geneettisten vaikutusten parissa. Samalla hän myös viimeisteli eugeniikkaa käsittelevän teoksensa Out of the Night. Neuvostoliitto oli vuonna 1936 Josif Stalinin politiikan ja lysenkolaisuuden nousun vuoksi erittäin hankala paikka asua ja työskennellä. Muller yritti vastustaa Trofim Lysenkoa ja tämän Larmarckistista evoluutioteoriaa, mutta hänet pakotettiin lähtemään maasta. Syynä oli osin myös se, että Stalin oli Mullerin eugeniikkakirjan luettuaan vaatinut valmistelemaan hyökkäyksen inhoamaansa teosta vastaan.
Muller muutti syyskuussa 1937 kärpäskantoineen Edinburghiin viivyttyään ensin lyhyen aikaa sekä Madridissa ja Pariisissa. Sodan lähestyessä Muller alkoi vuonna 1938 etsiä vakituista työpaikkaa Yhdysvalloista. Vuonna 1939 hän meni naimisiin Dorothea "Thea" Kantorowiczin kanssa, jota Muller oli tapaillut vuoden päivät.
Myöhempi ura

Kun Muller palasi Yhdysvaltoihin vuonna 1940, hän otti vastaan työpaikan Amherst Collegessa, jossa hän työskenteli Drosophilan spontaanien mutaatioiden parissa. Heikosti edenneen tieteellisen työn ja lyhyen Manhattan-projektiin osallistumisen jälkeen Mullerin työsuhde päättyi vuonna 1945. Huolimatta vasemmistolaisesta aatemaailmastaan hän sai eläintieteen professorin paikan Indianan yliopistosta.
Vuonna 1946 Mullerille myönnettiin Nobelin lääketieteen palkinto röntgensäteilyn ja mutaatioiden yhteyden löytämisestä. Varsinkin Hiroshiman ja Nagasakin atomipommien jälkeen aihe oli erittäin ajankohtainen. Muller myös toimi aktiivisena ydinkokeiden vastustajana elämänsä loppuun asti.
Murheesta nousee Elektra

| Murheesta nousee Elektra> Mourning Becomes Electra |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Eugene O’Neill
Kirjoitettu:  1931
Alkuperäiskieli:  englanti
Tyylilaji:  tragedia
Tapahtumapaikka ja -aika:  1865, Uusi Englanti
Kantaesityspaikka:  Guild Theatre, New York
Henkilöt
Henkilöt:  prikaatinkenraali Ezra Mannon  Christine Mannon, hänen vaimonsa  Lavinia Mannon, heidän tyttärensä  Orin Mannon, heidän poikansa, tykistöluutnantti  kapteeni Adam Brant  kapteeni Peter Niles  Hazel Niles, edellisen sisar  Seth Beckwith, vanha puutarhuri
Kuoro:  kaupungin väkeä
Murheesta nousee Elektra eli Suru pukee Elektraa eli Elektran on murhe (engl. Mourning Becomes Electra) on yhdysvaltalaisen Eugene O’Neillin näytelmätrilogia vuodelta 1931. Se sai kantaesityksensä Broadwayn Guild-teatterissa 26. lokakuuta 1931 ja sen jälkeen 150 esitystä maaliskuuhun 1932 mennessä. Toukokuussa samana vuonna se tuotiin ensi-iltaan Alvin-teatterissa (nyk. Neil Simon -teatteri).
Näytelmätrilogia on muunnelma Aiskhyloksen teoksesta Oresteia, ja myös henkilöhahmoilla on vastineensa antiikin draamassa. Esimerkiksi Oresteian Agamemnon on nyt kenraali Ezra Mannon, Klytaimestra on Christine, Orestes on Orin Mannon, Elektra on Lavinia ja niin edelleen.
Teoksessa on myös samoja teemoja kuin Oresteiassa – murhia, uskottomuutta, insestiä ja kostoa – mutta tarkasteltuna myös 1930-luvun psykologisten teorioiden kautta. Erityisesti Sigmund Freudin vaikutus on nähtävissä monien henkilöhahmojen Oidipus- ja Elektra-komplekseina.
Murheesta nousee Elektra jakaantuu Oresteian tavoin kolmeen näytelmään, joita ei yleensä tuoda näyttämölle erillisinä vaan aina osana trilogiaa. Jokaisessa osassa on neljä tai viisi näytöstä, ja kokonaisteoksen valtavan pituuden takia sitä esitetään melko harvoin ja silloinkin lyhennettynä.
Teoksen alkuperäisnimi Mourning Becomes Electra on kaksimerkityksinen sanaleikki. Suomentajanakin ansioitunut Jukka Kemppinen kääntäisi nimen sanatarkasti joko ”Suru pukee Elektraa” tai sitten ”Surusta syntyy Elektra”. Paitsi nimellä Murheesta nousee Elektra on teos suomennettu myös nimellä Elektran on murhe (mm. Ylen radiokuunnelma 1957) ja Suru pukee Elektraa (Leena Tamminen vuonna 1989)..
Osat ja juoni

Ensimmäisessä näytelmässä Homecoming (”Kotiinpaluu”) antiikin kuoron kaltainen kaupungin väki kokoontuu Mannonien kylmän ja luotaantyöntävältä näyttävän talon eteen. Kenraali Mannonin on määrä palata pian Yhdysvaltojen sisällissodasta. Hänen poissa ollessaan rouva Mannon on alkanut seurustella merikapteeni Adam Brantin kanssa. Lavinia vihaa tästä syystä äitiään. Kenraali joutuu palatessaan vaimonsa ja tämän rakastajan myrkyttämäksi.
Toinen näytelmä The Hunted keskittyy Lavinian kostoon äidilleen. Veli Orin palaa kotiin sotilassairaalasta. Hän jumaloi äitiään, mutta myös Lavinia haluaisi saada veljensä vaikutusvaltansa alle. Lavinia voittaa taistelun, Orin surmaa kapteeni Brantin ja äiti ajautuu itsemurhaan.
Kolmas näytelmä The Haunted päättyy Mannonin suvun hajoamiseen. Sisarukset Orin ja Lavinia ovat matkustaneet ulkomaille unohtaakseen perhetragediansa. Orin muistuttaa yhä enemmän isäänsä ja Laviniasta on kehittynyt äitinsä tavoin sensuelli ja naisellinen. Lavinia aikoo avioitua naapurin, nuoren Peter Nilesin kanssa ja Orin tämän sisaren Hazelin kanssa. Orin ajautuu kuitenkin itsemurhaan syyllisyydentuntojensa takia. Laviniakaan ei kykene naimaan Peteriä kuolleiden perheenjäseniensä vainotessa häntä.
Elokuva- ja tv-sovituksia

Vuonna 1947 Dudley Nichols ohjasi teoksen elokuvaksi, jonka pääosia esittävät Rosalind Russell, Michael Redgrave, Raymond Massey, Katina Paxinou, Leo Genn ja Kirk Douglas. Russell ja Redgrave saivat osistaan Oscar-ehdokkuuden. Vuonna 1967 Metropolitan-oopperassa sai kantaesityksensä Marvin David Levyn säveltämä samanniminen ooppera (libretto William Henry Butler). Vuonna 1978 Yhdysvaltojen julkinen televisiokanava PBS tuotti trilogiasta viisituntisen ja viisiosaisen, hyvät arvostelut saaneen TV-minisarjan, jonka pääosia näyttelevät Bruce Davison, Roberta Maxwell ja Joan Hackett.
Näytelmät Suomessa

Trilogiaa on esitetty Suomessa ainakin seuraavasti:
1934 Viipurin Kaupunginteatteri
1951–1952 Helsingin Kansanteatteri
1951–1952 Tampereen Teatteri
1953–1954 Kotkan kaupunginteatteri
Käännös suomeksi
Muinaiset ahkiot

Vanha emännän ahkio, jolla liikuttiin poron vetämänä
Muinaisella ahkiolla tarkoitetaan arkeologista löydöstä, ahkiota, jonka ikä on yli 100 vuotta vanha. Suomessa muinaisia ahkioita käyttivät maanviljelysalueen ulkopuolella eläneet lappalaiset ja saamelaiset. Niitä on löydetty koko Suomen alueelta, mutta enimmät löydöt sijaitsevat Keski- ja Pohjois-Suomessa.
Eri ahkiot

Ahkioita on erityyppisiä. Veturi on hiihtäjän perässään vetämä kevyt ahkio metsäretkiä varten. Se rakennettiin usein puusäleistä yhteen ompelemalla ja kaarilla tukien. Ahkion pohjalauta eli emäpuu oli puun liiste ja valmiiksi kaareva. Sivulaudat kiinnitettiin tähän. Raitoahkiota vedettiin porolla. ja siihen saatiin suurikin kuorma. Pulkka on kolmas ahkiotyyppi. Sillä usein vain liikuttiin paikasta toiseen.
Veturia ja pulkkaa vedettiin vetohihnalla, jonka nimi oli vuottoraippa, jatko tai jukko, ja se kiinnitettiin keulareikään. Poron valjastamineen ahkioon ja porojen ketjuttaminen letkaksi (raito) on kollostamista.
Muinaislöydöt

Alle on koottu soista ja järvistä löydettyjä ahkioiden jäänteitä. Löydökset ovat usein osittain tuhoutuneita lahoamisen seurauksena.
Muinaislöydöt > Kuorma- eli raitoahkio

Sallasta Rajavartioston kasarmilta Kylälammen jängästä löytyi vuonna 1937 noin 50 cm syvältä lylymäntyinen kuorma-ahkion emäpuu. Se oli 205,5 cm pitkä ja 12,8 cm leveä ja 2,7-3,6 cm paksu. Keulassa oli nousua vielä 17,5 cm. Emäpuussa oli löydettäessä pitkiä halkeamia ja pohjan perä oli hyvin kulunut. Emäpuussa oli jäljellä 2,5 paria kaarivaarnojen kiinnitysreikiä, jotka oli ilmeisesti kairattu rautaisella jousioraalla. Kaaria oli ilmeisesti ollut neljä, joita yksi aivan ahkion perällä. Emäpuun reunaan oli sidottu laitaliisteitä, joista yksi löytyi ahkion viereltä. Sen mitat olivat 126 cm pitkä, 5,3 cm leveä ja noin 1 cm paksu ja siinä oli vielä kaarien vaarnojen naulausreiät. Kärjessä oli vaakasuora reikä jukkohinaa eli vetoraippaa varten. Puu on luetteloitu Kansallismuseoon numerolla KM/kt8140:2.
Muinaislöydöt > Pulkka eli ajoahkio

Sallasta Rajavartioston kasarmilta Kylälammen jängästä löytyi vuonna 1937 noin 50 cm syvältä lylymäntyinen ja kaunistekoinen pulkan emäpuu. Sen mitat olivat 210 cm pitkä, 15 cm leveä keulasta ja 12 cm paksu kärjestä ja 1,4 cm paksu kannasta. Keulassa oli vielä löydettäessä 29 cm nousua. Vaikka emäpuu oli halkeilutta, oli puuaineksen syyt hyväkuntoisia ja yksityikohdat olivat helposti nähtävissä. Kummassakin reunassa oli kapeat viisteet laitaliisteiden kiinnittämistä varten. Tähän käytettiin viittä kaarta, jotka oli kiinnitetty 2-3 vaarnalla. Perälauta eli liekko oli myös kiinnitettynä vaarnalla, mutta sitä ei löydetty. Kärjessä oli kolot liisteiden kärkiä varten ja vaakasuorassa reiässä löytyi jäänteitä poron jänteiden kuiduista. Ahkion pohja oli hyvin kulunut. Emäpuu luetteloitiin Kansallismuseoon numerolla KM/kt8140:1.
Muinaislöydöt > Muissa lähteissä mainittuja ahkion osia

Pälkjärven emäpuun tapasia olivat myös Haapaveden, Ähtävän ja Taivassalon emäpuut.
Aiheesta muualla

Grant and Ashley Schnell: Pulk Book (Arkistoitu – Internet Archive), Pulkan rakentajia
Olaus Magnuksen puupiirros 1500-luvun ahkion- ja reen vetämisestä Pohjolassa.
Murmansk (risteilijä, 1953)

| Murmansk ven>   Мурманск |
| --- | --- |
 Murmansk

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Severodvinsk
Kölinlasku:  1953
Laskettu vesille:  22. huhtikuuta 1955
Palveluskäyttöön:  22. syyskuuta 1955
Poistui palveluskäytöstä:  1989
Tekniset tiedot
Uppouma:  13 600 t (standardi) 16 640 t (max)
Pituus:  210 m (kokonaispituus) 205 m (vesiraja)
Leveys:  22 m
Syväys:  6,9 m
Koneteho:  110 000 hv
Nopeus:  32,5 solmua
Miehistöä:  1250
Aseistus
Aseistus:  12 x 152 mm 57 kaliiperin B-38 -tykkiä kolmiputkisissa Mk5-bis -torneissa 12 x 100 mm 56 kaliiperin M/1934 -tykkiä kaksiputkisina SM-5-1 -asennuksina 32 x 37 mm ilmatorjuntatykkiä 10 x 533 mm torpedoputkea
Murmansk (ven.  Мурманск) oli Neuvostoliiton laivaston Projektin 68bis eli Sverdlov-luokan kevyt risteilijä.
Valmistus

Alus tilatitin Severodvinskin telakalta, missä köli laskettiin vuonna 1953. Se laskettiin vesille 22. huhtikuuta 1955 ja valmistui 22. syyskuuta.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Neuvostoliiton pohjoiseen laivastoon, jossa se poistettiin 1992 palveluksesta. Alus myytiin 1994 romutettavaksi Intiaan, jonne hinaus alkoi 24. joulukuuta 1994. Finnmarkin rannikolla touvi katkesi, jolloin hylky haaksirikkoutui Sørværin edustalle Norjan rannikolla.
Hylky

Hylyn omistaa Arabiemiraateista oleva yhtiö, joka ei ole siirtänyt sitä vaatimuksista huolimatta. Norjassa on herättänyt keskustelua aluksella mahdollisesti oleva radioaktiivinen aine . Norjan hallitus päätti 2009 romuttaa hylyn. Tarjouksen hylyn purkamisesta voitti AF Gruppen ja alun perin purkamisen piti alkaa 2009 ja valmistua 2011. Sopimuksen haltija AF Decom on rakentanut maavallit hylyn ympärille ja pumpannut sisälle jääneen veden pois. Tarvitaan vain hieman selvitystöitä sekä yhtiön pitää tehdä joitain valmistelevia toimia ennen purkutyön aloitusta Purku päättyi marraskuussa.
Rantasalmen rautatieasema

Rantasalmen rautatieasema (lyh. Rmi) on rautatieliikennepaikka Huutokoski–Parikkala-radalla Rantasalmella, noin seitsemän kilometrin päässä kunnan keskustaajamasta.
Asema avattiin vuonna 1913 Elisenvaarasta Pieksämäkeen rakennetun rautatien varteen kirkonkylältä Sulkavalle kulkevan tien (nykyinen seututie 467) risteyskohtaan. Asemarakennus valmistui samana vuonna, ja se on muun muassa Joroisten aseman tapaan rakennettu Thure Hellströmin V luokan aseman tyyppipiirustusten mukaan. Aseman seutu on ollut harvaan asuttua, mutta yhteyksien myötä sen läheisyyteen perustettiin vuonna 1945 saha.
Henkilöliikenteen pysähdykset Rantasalmella lakkautettiin liikenteen loppuessa Savonlinnan ja Huutokosken väliseltä rataosalta vuonna 1988. Aseman ratapiha kunnostettiin 2000-luvun loppupuolella rataosuuden perusparannuksen yhteydessä. Rata Ransalmelta Savonlinnaan suljettiin vuonna 2015 ja siten Rantasalmesta tuli Huutokoskelta tulevien junien pääteasema.
Rashid (sijaishallitsija)

Rashid toimi 791–802 Marokossa sijaishallitsijana Idrisidi-dynastian toisen kuninkaan Idris II:n alaikäisyyden aikana. Toimillaan hän vakautti hallitsijasuvun aseman alueella.
Vapautettu orja Rashid oli tappiollisen Fakhin taistelun (786) jälkeen seurannut entistä isäntäänsä Idris ibn Abdullahia tämän pakoretkellä Arabiasta läpi Syyrian ja Pohjois-Afrikan aina Marokkoon saakka. Vuonna 791 isäntänsä salamurhan jälkeen Rashid toi heimojen tietoisuuteen kuolleen kuninkaan rakastajattaren, berberiorjan nimeltä Kanzah, joka odotti lasta. Hän otti kansalta uskollisuudenvakuutuksen vielä syntymättömän hallitsijan nimissä. Syntymän jälkeen poika nimettiin edesmenneen isänsä nimellä Idris II:ksi.
Rashidin onnistui hallita berberiheimoja siihen asti, kunnes Idris II täytti 12  vuotta. Samana vuonna Afrikan kuvernööri Aghlab Rashid sai aikaan berberien kapinan ja Rashid surmattiin. Hänen kuolemansa ei kuitenkaan tehnyt tyhjäksi uskollisuudenvaloja, joita hän oli ottanut alaikäisen kuninkaan nimissä ja niin Idrisidien dynastia jatkui Marokossa.
Marjos Rapola

Elo Marjos Rapola (30. huhtikuuta 1900 Pori – 29. maaliskuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen juristi, joka toimi lainvalmistelijana, korkeimman hallinto-oikeuden jäsenenä ja eduskunnan oikeusasiamiehenä.
Rapolan vanhemmat olivat lehtori Frans Rapola ja opettaja Maria Josefina Jaeckell. Professori, akateemikko Martti Rapola (1891–1972) oli hänen veljensä. Rapola tuli ylioppilaaksi Porin Lyseosta 1921 ja aloitti lainopin opinnot. Ylemmän oikeustutkinnon hän suoritti 1926, opiskeltuaan myös laulua ja työskenneltyään opiskeluaikanaan sekä vt. nimismiehenä että poliisilaitoksen sihteerinä. Valmistuttuaan hän toimi Hämeen lääninhallituksen vt. lääninkanslistina ja 1930–1932 kaupunginvoutina.  Oman asianajotoimiston hän oli perustanut jo 1926 ja toimi myös  asianajajana vuoteen 1934 saakka. Tuolloin hän aloitti Pellervo-Seuran lainopillisen neuvontatoimiston hoitajana. Lakitieteen kandidaatti Rapolasta tuli 1938. Useiden luottamustoimien ohella hän työskenteli eduskunnan maatalousvaliokunnan sihteerinä 1938–1945, kunnes siirtyi ensin Maatalousministeriön asutusasiainosastolle ja sitten lainsäädäntöneuvokseksi ja lainvalmistelukunnan nuoremmaksi jäseneksi sekä 1948 vanhemmaksi jäseneksi. 1947–1956 hän toimi myös eduskunnan lakivaliokunnan sihteerinä, kunnes hänet nimitettiin eduskunnan oikeusasiamieheksi 1956–1961. Vuodesta 1962 hän hoiti lyhyen ajan seuraajaltaan Risto Leskiseltä avoimeksi jäänyttä oikeusministeriön lainsäädäntöosaston päällikön virkaa, kunnes siirtyi korkeimpaan hallinto-oikeuteen. Rapola julkaisi ja toimitti alaltaan useita teoksia, kuten vuosien 1951 ja 1953 lakikirjat.
Rapolan puoliso vuodesta 1928 oli hammaslääkäri Kyllikki Kivirikko (1903–1991).
Muri bei Bern

| Muri bei Bern |
| --- | --- |
 Gümligenin kyläkoulu.
 vaakuna

 Muri bei Bern
 Koordinaatit: 46°56′N, 7°30′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Bernin kantoni
Hallintoalue (Verwaltungskreis):   Bern-Mittelland
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  7,59 km²
Korkeus:  505–701 m
Väkiluku (31.12.2017)  (vakinaiset asukkaat):  13 058
 – Väestötiheys:  1 720 as./km²
 
 www.muri-guemligen.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Muri bei Bern on kaupunki Keski-Sveitsissä Bernin kantonissa. Siellä on noin 13 000 asukasta. Kaupungin päätaajamat ovat Muri ja Gümligen.
Sijainti

Muri bei Bern sijaitsee Aaren itärannalla ja Bernin kaakkoispuolella muodostaen yhtenäisen taajama-alueen Bernin kanssa. Bernin lisäksi Murin naapurikuntia ovat Ostermundigen, Stettlen, Vechigen, Worb, Allmendingen, Belp, Kehrsatz ja Köniz.
Liikenne

Moottoritie A6 kulkee Muri bei Bernin poikki. SBB:n rautatiet Bernistä Thuniin ja Konolfingeniin kulkevat Murin poikki. Lisäksi RBS:n rautatie kulkee Worbista Muriin.
Michael Rascher

| Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Kanada> Miesten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | kahdeksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Tasmania 1990 | kahdeksikko |  |
|  Hopeaa | Wien 1991 | kahdeksikko |  |
Michael Rascher (s. 26. heinäkuuta 1965 Edmonton, Alberta) on kanadalainen soutaja. Hän voitti Barcelonan olympialaisissa 1992 kultaa kahdeksikossa. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän saavutti kahdeksikossa hopeaa Tasmaniassa 1990 ja Wienissä 1991.