stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oopperan historia
Barokkiooppera > Saksalainen barokkiooppera > Hampuri

Saksalaisen oopperan kannalta keskeiseen asemaan nousi 1670-luvulla Hampuri, jossa toimi merkittävin oopperatalo Italian ulkopuolella. Aluksi kaupungissa esitetyt oopperat olivat pääasiassa italialaisia ja ranskalaisia, mutta pian saksalaisetkin runoilijat alkoivat kirjoittaa librettoja teoksiin, joita alettiin pian kutsumaan Singspieleiksi. Kaupungissa asui myös lukuisia oopperasäveltäjiä, joista tunnetuimpia ovat Reinhard Keiser ja Georg Philipp Telemann. Keiserin tiedetään säveltäneen ainakin 66 oopperaa, jotka ovat tunnettuja melodisesta omaperäisyydestä ja dramaattisesta orkestroinnista. Telemannin oopperat ovat pääasiassa jääneet hänen muun mittavan sävellystuotantonsa varjoon. Hänen tiedetään kuitenkin säveltäneen ainakin 29 oopperaa, mahdollisesti jopa 50, joista yhdeksän on säilynyt. Ensimmäiset oopperansa hän sävelsi toimittuaan Leipzigin oopperan johtajana vuosina 1701–1715. Vaikka Telemann virallisesti toimi Hampurissa pääkirkon musiikillisena johtajana, hänet pian nimitettiin myös kaupungin oopperan johtajaksi. Telemann toimi Hampurin oopperan johtajana sen sulkemiseen asti vuonna 1738. Tämän jälkeen varsinaista saksalaista oopperaa ei sävelletty lähes puoleen vuosisataan.lähde?
Barokkiooppera > Englantilainen barokkiooppera

Englantilaiset säveltäjät saivat ensikosketuksen oopperaan, kun he matkustivat 1600-luvun alkupuolella Italiaan. Näiltä matkoilta tuotiin vaikutteita perinteiseen englantilaiseen oopperan esimuotoon: hovin suosimiin naamionäytelmiin eli masqueihin. Naamionäytelmät olivat näyttäviä puhetta, laulua ja tanssia yhdistäviä esityksiä joiden aiheet olivat yleensä vertauskuvallisia. Jo vuonna 1617 Nicholas Lanier käytti naamionäytelmässään Lovers Made Men (Rakastajista miehiä) italialaista resitatiivi-laulutyyliä. Ensimmäisenä englantilaisena oopperana pidetään kuitenkin The Siege of Rhodesia (Rhodoksen piiritys, 1656), jota säveltämässä oli useampia säveltäjiä. Teoksessa esiintyi myös ensi kertaa Englannissa nainen teatterin näyttämöllä.lähde?
Keskeisin englantilainen barokkiooppera on Henry Purcellin Dido ja Aeneas (1689), joka jäi säveltäjän ainoaksi. Teoksessa on havaittavissa naamionäytelmäperinteen vaikutus. Vaikka teos on varsin pienimuotoinen, merkitsi se varsinaisen englantilaisen oopperan läpimurtoa. Purcell sävelsi myös lukuisia ”puolioopperoita”, jotka olivat ”kohtauksia, koneita, lauluja ja tansseja” sisältäneitä näytelmiä. Näistä tunnetuin on William Shakespearen Kesäyön unelmaan pohjautuva The Fairy Queen (1692). Purcellin kuoltua ulkomainen ooppera otti englantilaisen oopperamaailman hallintaansa.lähde?
Barokkiooppera > Englantilainen barokkiooppera > Italialainen barokkiooppera Englannissa

Purcellin kuoleman jälkeen englantilaiset musiikkipiirit, osittain poliittisista syistä, hakivat innoitusta Ranskan sijaan enenevässä määrin Italiasta, ja pian oopperoita ryhdyttiin esittämäänkin italiaksi. Myös italialaisia taiteilijoita tuotiin maahan, ja heidän ammattitaitonsa teki vaikutuksen englantilaiseen yleisöön.lähde?
Georg Friedrich Händel (tai George Frideric Handel) oli säveltänyt oopperoita jo kotimaassaan Saksassa. Hän sai merkittäviä vaikutteita italialaisesta oopperasta asuttuaan maassa useita vuosia ja tavattuaan muun muassa Alessandro Scarlattin. Händelin läpimurto Englannissa tapahtui vuonna 1711 ensi-iltansa saaneen oopperan Rinaldon myötä, ja hän asettui pian pysyvästi maahan. Händel sävelsi suurimman osan teoksistaan Englannissa, ja hänestä tuli Englannin kansalainen vuonna 1727. Händel saavutti suurta arvostusta oopperasäveltäjänä ja sävelsi sekä ohjasi oopperoita lähes kolmenkymmenenkuuden vuoden ajan. Tunnetuimpia hänen yli neljästäkymmenestä italialaistyylisestä oopperastaan ovat Almira 1705, Giulio Cesare (Julius Caesar, 1724) ja Ariodante (1735). Händel sävelsi myös lukuisia oratorioita, joita esitettiin hänen johtamassaan teatterissa paaston aikana, jolloin oopperoiden esittäminen oli kiellettyä. Musiikillisesti Händelin oopperoiden ja oratorioiden välillä ei juuri ole eroa.lähde?
Klassismin ooppera

Monet klassismin ajan musiikin keskeisistä piirteistä kehittyivät aluksi italialaisen koomisen oopperan piirissä 1720- ja 1730-luvuilla, koska koominen ooppera oli vähemmässä määrin perinteen ja hovitapojen säätelemää kuin vakava ooppera, opera seria. Lyhyen, vuosiin 1740–1760 sijoittuneen, Galantin tyylin oopperaihannetta edustivat pääasiassa säveltäjien Baldassare Galuppin ja Niccolò Piccinnin keveät koomiset oopperat. Tämän kepeyden vastareaktiona erityisesti Saksassa syntyi niin sanottu Sturm und Drang -liike, jonka teokset olivat aiheiltaan vakavia ja yhteiskunnallisesti kantaa ottavia. Aikalaisten näkemyksen mukaan tämän liikkeen vaikutus oli nähtävissä muun muassa Christoph Willibald Gluckin oopperoissa.lähde?
Klassismin ooppera > Oopperan uudistuminen

1700-luvun puolivälissä monet musiikkivaikuttajat alkoivat arvostella opera seriaa, jonka katsottiin kangistuneen kaavoihin ja etääntyneen kauaksi Jacopo Perin oopperalle asettamista ihanteista. Vuonna 1755 Francesco Algarotti (1712–1764) julkaisi kirjoituksen Soggia sopra l’opera in musica (Essee oopperasta), jossa hän totesi että ”musiikki on rapistunut entisestä arvokkuudestaan ... mikä johtuu pahanlaatuisesta intohimosta kaikkea uutta kohtaan”. Algarottista alkaneessa oopperan uudistusliikkeessä vaikutti monia libretistejä, säveltäjiä ja mesenaatteja, mutta liikkeen keulahahmoksi on musiikin historiassa noussut Christoph Willibald Gluck, jonka Orfeo ed Euridice ja Alceste olivat ensimmäiset uusien ihanteiden mukaisesti sävelletyt oopperat.lähde?
Gluck matkusteli nuoruudessaan laajasti ja tapasi muun muassa Händelin Lontoossa vuonna 1746. Vuonna 1750 hän asettautui Wieniin, missä hänen maineensa yhtenä aikansa lahjakkaimmista oopperasäveltäjistä alkoi vakiintua muun muassa Metastasion librettoihin sävellettyjen teosten La Clemenza di Tito (Tituksen lempeys, 1752) ja Antigono (1756) myötä. Gluck vaihtoi pian libretistiään ja ensimmäisten uudistusoopperoiden Orfeo ed Euridice ja Alceste libretot kirjoitti Raniero da Calzabigi, jonka vaikutus reformiin oli merkittävä.
Vuonna 1773 Gluck muutti Pariisiin, missä hän jatkoi aloittamaansa oopperan muotokielen uudistamista yhdistämällä italialaista tyyliä perinteiseen ranskalaiseen tragédie en musique'en muun muassa oopperoissa Armide (1777) ja Iphigénie en Tauride (Ifigenia Tauriissa, 1779).
Gluck pyrki palauttamaan musiikin tukemaan draamaa. Saavuttaakseen tämän hän luopui da capo -aariamuodosta ja poisti aarioista esiintyjien laulutaitoja esittelevät laajat koloratuurit. Hän pyrki myös liittämään oopperan alkusoiton tiiviimmin osaksi oopperan draamakokonaisuutta sekä lieventämään aarian ja resitatiivin eroa. Gluck sekoitti erilaisia resitatiiveja ja pienimuotoisia aarioita toisiinsa esimerkiksi siten, että aarian jälkeen musiikki ei lopu vaan jatkuu suoraan orkesterin säestämällä resitatiivilla. Hän myös käytti kuoroja ja yhtyekohtauksia uudella tavalla ja esimerkiksi Alcestessa kuorolla on huomattavan dramaattinen ja aktiivinen rooli.
Gluckin asema klassismin oopperaideaalin toteuttajana vastaa Händelin asemaa barokkioopperan ehkä suurimpana mestarina. Gluckin uudistukset eivät kuitenkaan juurtuneet oopperamaailmaan välittömästi, mutta oopperan muotokieli ja librettojen rakenne alkoivat hitaasti muuttua, vaikka vanhan perinteen mukaisia opera serioita sävellettiin vielä 1800-luvun alkupuolellakin. Uudistukset herättivät myös aikanaan vastustusta ja Gluckin oopperoista tehtiin monia parodioita.lähde?
Klassismin ooppera > Ranska

Ranskan vallankumouksen jälkeen uudet vallanpitäjät ryhtyivät järjestämään suurimittaisia spektaakkeleja, joihin kuului suuria orkestereja ja kuoroja ja joissa esitettiin teoksia, jotka ylistivät voittoisaa kansakuntaa ja sen sankareita. Tämä vaikutti myös aikakauden oopperoihin, joissa kuorokohtaukset saivat aikaisempaa suuremman roolin. Vallankumouksellisen hurmoksen rauhoituttua palattiin oopperassa opéra comiquen pariin. Vuonna 1791 Opéra-Comique sai kilpailevan näyttämön Théâre Feydeaun ja talot kilpailivat aluksi kiihkeästi yleisöstä. Oopperatalot yhdistyivät kuitenkin vuonna 1807 Théâre National de l’Opéra-Comiqueksi. Vallankumouksen tärkeimmäksi vaikutukseksi ranskalaiselle oopperalle jäi sen harrastuksen laajeneminen aikaisempaa laajempiin kansanryhmiin.lähde?
Oopperan muotokielen kannalta merkittävä innovaatio ranskalaisessa klassismin oopperassa oli muistumamotiivien käyttöönotto, joka enteili myöhemmin Richard Wagnerin johtoaiheita. Aikakauden keskustelussa pohdittiin miten orkesteri voisi ennakoida draaman tilanteita ja muistuttaa niistä. Ehdotettiin myös, että orkesterilla voitaisiin esittää henkilöiden tunteita ja ajatuksia, vaikka itse roolihahmo vaikenisikin.lähde?
Vallankumouksen jälkeen oopperoiden yleiseksi teemaksi nousi pelastusooppera, jossa sankari pelastuu, yleensä viime hetkellä, kuolemalta tai muulta hirveltä kohtalolta jonkun tyrannin kynsistä. Pelastusoopperat esittelevät pääasiassa uskollisuuden tai urhoollisuuden kaltaisia moraalisia hyveitä. Tunnetuimpia aikakauden pelastusoopperoita oli Jean-Nicolas Bouillyn librettoon perustuva Pierre Gaveaux’n Léonore, ou L’amor conjugal (Leonore, eli aviollinen rakkaus, 1799), jossa mieheksi pukeutunut nainen pelastaa aviopuolisonsa teloitukselta. Samaan librettoon sävellettiin lukuisia muitakin oopperoita, joista merkittävin on Ludwig van Beethovenin Fidelio (lopullinen versio vuonna 1814).lähde?
Merkittävin aikakauden säveltäjä oli italialaissyntyinen Luigi Cherubini, joka nuoruudessaan kirjoitti 13 italialaistyylistä oopperaa. Asetuttuaan Pariisiin hän tutustui ranskalaiseen oopperaperinteeseen ja Gluckin uudistuksiin. Cherubini toi oopperaan paljon piirteitä sinfonisen musiikin puolelta, mutta toisaalta hän ei parhaimmillaan uusien melodioiden keksimisessä. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat Lodoïska (1791) Médéé' (Medeia, 1797). Säveltäjän uran loppupuolta varjosti hänen joutumisensa Napoleon I:n epäsuosioon.lähde?
Romantiikan ooppera

Romantiikan aikakausi sijoitetaan eri taiteenlajeissa eri aikoihin. Laajasti määriteltynä ja jaettuna varhais-, täys- ja myöhäisromantiikkaan sen voidaan katsoa musiikissa alkaneen vuoden 1790 vaiheilla ja jatkuneen aina 1910-luvun alkuun asti.lähde?
1800-luvun alkupuoli oli monin tavoin oopperan kulta-aikaa. Ympäri Eurooppaa pystytettiin uusia oopperataloja, ja musiikinlaji levisi myös Atlantin yli Yhdysvaltoihin. Suurinta osaa eurooppalaisista oopperataloista pyörittivät impressaarit, jotka saivat rahallista tukea valtiolta tai yksityisiltä lahjoittajilta. Suosituimmat ooppera-aariat levisivät myös pianosovitettuina nuottipainoksina yksityiskoteihin. Vaikka libretolla ja spektaakkelimaisella näyttämötekniikalla oli oopperoissa edelleen tärkeä asema, alkoi musiikki nousta kuitenkin keskeisimmäksi elementiksi, ja säveltäjät nousivat arvostuksessa kuuluisien laulajien rinnalle.
1800-luvun loppupuolella ooppera kytkeytyi enenevässä määrin nationalismin aatteeseen. Aiheita haettiin kansakunnan historiasta ja myyteistä: esimerkiksi Richard Wagnerin Der Ring -tetralogia haki aiheensa saksalaisista kansantaruista. Nousevien musiikkimaiden kuten Venäjän oopperoissa käytettiin teemoina maan kansanmusiikkisävelmiä ja pyrittiin luomaan omintakeinen kansallinen musiikkityyli. Aikakaudelle tyypillistä oli myös vanhojen menestyneiden oopperoiden uudelleenesittäminen, mikä aikaisempina vuosikymmeninä ja -satoina oli ollut harvinaista. Näistä uudelleen esitetyistä oopperoista syntyi hiljalleen oopperan keskeinen repertuaari, ja uusien oopperoiden kysyntä väheni. Vähentynyt kysyntä antoi säveltäjille mahdollisuuden hioa teoksiaan pidempään. Perinteiden sijaan keskeiseen rooliin nousikin sävellyksen ennenkuulumattomuus ja omintakeisuus.
Oopperan kuulijakunta kasvoi ja niiden myötä myös oopperasalit. Uusien laajojen teosten esittämiseen tarvittiin suurempia orkestereita ja kasvaneet orkesterit puolestaan asettivat laulajien äänelle uusia vaatimuksia. Aikaisemmin suositut notkeat ja kevyet äänet korvautuivat voimakkaammilla ja intensiivisemmillä, jotka kuuluivat paremmin orkesterin yli. Tämän vuoksi säveltäjät ryhtyivät myös säveltämään vähemmän koristeellisia melodioita. Oopperasäveltäjien uutuudentavoittelu vaikutti myös oopperoiden librettoihin. Monet säveltäjät pyrkivät teoksissaan suurempaan realismiin ja kuvaamaan tavallisten ihmisten elämää ja tunteita. Toiset taas kääntyivät eksotiikkaan kuten Intiaan sijoitettu Léo Delibesin Lakmé tai Egyptissä tapahtuva Giuseppe Verdin Aida.
Oopperaa syntyi myös kaksi uutta tyylilajia: Opéra bouffe Ranskassa ja operetti Itävallassa, Englannissa ja Yhdysvalloissa. Sähkövalon yleistyminen teattereissa vuosisadan loppuvaiheessa mahdollisti valojen tehokkaamman himmentämisen esityksen ajaksi, ja samalla oopperakulttuuri muuttui. Aiemman vapautuneen ilmapiirin sijaan, jossa keskustelu oli sallittua koko esityksen ajan, alettiin esityksiä seurata hiljaisuudessa. Vuosisadan loppupuolella oopperamaailma alkoi suurelta osin sekä ohjelmistoltaan että muutenkin muistuttaa nykyajan oopperaa.lähde?
Romantiikan ooppera > Italia

Soderon yhtye, vuodelta 1914
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Italiassa Gioacchino Rossini, Vincenzo Bellini ja Gaetano Donizetti kehittivät uuden italialaisen oopperatyylin, josta tuli hyvin suosittua Italian lisäksi koko Euroopassa. Heidän oopperansa olivat vuosisadan puoleen väliin tultaessa muodostuneet oopperatalojen keskeiseksi repertuaariksi ja oopperat Sevillan parturi, Norma sekä Lucia di Lammermoor nousivat ensimmäisiksi klassikkoteoksiksi Händelin Messiaan tai Beethovenin sinfonioiden rinnalle. He myös loivat pohjan italialaisen oopperan useita sukupolvia kestäneelle valta-asemalle Euroopan musiikkimaailmassa.lähde?
Vaikka Rossini tunnetaan nykyisin pääasiassa koomisista oopperoistaan kuten Sevillan parturi tai Italiatar Algeriassa, aikalaistensa piirissä hän oli tunnetuin vakavammista teoksistaan, joihin kuuluivat muun muassa Otello, Mooses Egyptissä ja Guillaume Tell. Rossiini tyylille ominaista oli opera buffan ja opera serian sekoittaminen sekä koomisissa että vakavissa teoksissa. Rossinin vaikutus myös uuden italialaisen bel canto -oopperatyylin oli keskeinen. Hänen säästeliäs orkestrointinsa nosti ja korosti laulua. Hänelle tunnusomainen sävellystekniikka, niin sanottu Rossinin crescendo, oli toistaa jotain musiikillista fraasia monta kertaa aina lujempaa ja usein korkeammalta jännityksen luomiseksi. Oopperassa perinteisesti näyttämötapahtumat ja muu toiminta olivat tapahtuneet resitatiivi-osien aikana ja varsinaiset aariat olivat yleensä ilmentäneet henkilöhahmojen reaktioita tapahtumiin. Rossini ja hänen libretistinsä uudistivat oopperan rakennetta siten, että aarioiden aikana tapahtui myös uusia juonenkäänteitä ja tunnelmien vaihtumisia. Juonta kuljetettiin eteenpäin jatkuvana resitatiivien, aarioiden ja kuoro-osuuksien virtana, missä myös orkesterilla ja kuorolla oli aikaisempaa keskeisempi asema.
Bellini oli Rossinin aikalainen, joka nousi kuuluisuuteen tämän vetäydyttyä oopperamaailmasta alle neljänkymmenen vuoden ikäisenä. Hän sävelsi kymmenen oopperaa, jotka kaikki olivat aiheiltaan vakavia ja joista tunnetuimpia ovat Norman lisäksi Unissakävelijä (La Sonnambula, 1831) ja Puritaanit (I Puritani, 1835). Bellini sävelsi pitkiä, koristeellisia ja tunteikkaita melodioita, joista tunnetuimpia esimerkkejä on Norman ensimmäinen aaria Casta diva.
Donizetti nousi säveltämillään yli seitsemälläkymmenellä oopperalla italialaisen oopperan kärkinimeksi 1800-luvun toisen neljänneksen ajaksi. Hänen vakavista oopperoistaan tunnetaan parhaiten teokset Anna Bolena, Lucia di Lammermoor ja La fille du régiment (Rykmentin tytär), buffa-oopperoista taas Don Pasquale ja L’elisir d’amore (Lemmenjuoma). Donizettin oopperat sekoittavat usein sentimentaalisuutta koomisiin aineksiin. Hän myös pyrki kuljettamaan teoksen juonta eteenpäin ja välillä vältti kadenssien kirjoittamista, jotka olisivat saaneet yleisön aloittamaan suosio-osoitukset, jotta draaman kaari säilyisi ison kohtauksen loppuun asti.lähde?
Romantiikan ooppera > Saksa

Saksalaisen romanttisen oopperan juuret olivat kielialueen Singspiel-perinteessä, johon säveltäjät toivat ranskalaisia romanttisia piirteitä samalla kuitenkin korostaen monia kansallisia piirteitä. Aikakauden yleinen saksalainen tapaa oli ottaa oopperoiden aiheet keskiaikaisista legendoista ja saduista ja tarinoissa oli usein voimakkaita yliluonnollisia voimia ja teemoja. Tarinoiden henkilöhahmot eivät edusta vain yksilöitä vaan myös sekä hyviä että pahoja yli-inhimillisiä voimia. Saksalainen ooppera erosi aikansa italialaisesta ja ranskalaisesta oopperasta jyrkästi nimenomaan antamalla tarinan fyysiselle ja hengelliselle taustalle keskeisen merkityksen. Saksalaisen oopperan musiikilliset ominaispiirteet olivat kansansävelmän kaltaisten yksinkertaisten melodioiden käyttö ja lisääntynyt kromatiikka harmoniassa.lähde?
Saksalaisen varhaisen romanttisen oopperan keskeinen teos on Carl Maria von Webernin Der Freischütz (Taika-ampuja, 1821), joka oli vallankumouksellinen sekä uskaliaan orkestrointinsa ja harmonioidensa vuoksi, että asettaessaan draaman keskipisteeseen tavalliset ihmiset, jotka lauloivat ja kertoivat lavalla peloistaan ja rakkauksistaan. Taika-ampuja menestyttyä hyvin myös Lontoon Covent Gardenissa, tilattiin Weberiltä sinne uusi ooppera. Vuonna 1823 ensi-iltansa saanut Oberon jäi Weberin viimeiseksi oopperaksi säveltäjän kuoltua keuhkotautiin vain vähän yli kuukausi ensi-illan jälkeen.lähde?
Saksassa ei ollut kehittynyt samanlaista oopperateollisuutta kuin italiassa ja siten perinteen ylläpito oli muutamien yksilöiden varassa. Webernin kuoleman jälkeen ei saksassa sävelletty merkittävää oopperaa lähes sukupolveen, vaikka sekä Felix Mendelssohn että Robert Schumann yrittivät säveltää niitä. Molemmilla oli vaikeuksia löytää kelvollisia librettoja.lähde?
Romantiikan ooppera > Ranska

Ranskassa ooppera säilyi arvostetuimpana sävellyslajina koko 1800-luvun ajan ja Jean-Baptiste Lullyn ajoista alkaen ranskalaisen oopperan keskuspaikkana oli ollut Pariisi. Vallankumouksen aikana aikaisempi lainsäädäntö oli kumottu ja kenelle tahansa annettiin oikeus perustaa oopperataloja ja esittää oopperoita. Napoleonin aikana oopperan esittämistä rajoitettiin uudelleen ja vain kolme oopperataloa sai toimia. Näistä oopperasaleista arvostetuin, Opéra keskittyi traagisiin teoksiin, muun muassa Christoph Willibald Gluckin oopperoiden uudelleenesityksiin ja ulkomaisten teosten kuten Mozartin oopperoiden ranskankielisiin versioihin. Opéra-Comiquen esityksissä käytettiin puhuttuja vuorosanoja resitatiivin sijaan ja Théâtre Italien esitti italiankielisiä oopperoita: niin Ranskassa sävellettyjä uusia kuin vanhoja esimerkiksi Mozartin teoksia.lähde?
Romantiikan ooppera > Ranska > Grand opéra

Napoleonin kukistumisen jälkeen Ranskaan palautettiin monarkia Ludvig XVI:n noustessa valtaistuimelle, ja Opéralle rakennettiin uusi teatteri ja Théâtre Italienin johtoon nousi itse Rossini. Heinäkuun vallankumouksen myötä monarkian tuki oopperalle alkoi kuitenkin vähentyä ja oopperaa alettiin tehdä enenevässä määrin vaurastuneelle keskiluokalle. Tämän johdosta Pariisissa kehittyi uusi oopperan laji Grand opéra, joka pyrki tarjoamaan spektaakkelimaista viihdykettä uudelle yleisölle. Oopperoiden librettoihin lisättiin mahdollisimman paljon baletti-, kuoro- ja joukkokohtauksia sekä näyttävää näyttämötekniikkaa ja keskiluokkaa pyrittiin kosiskelemaan kuvaamalla aristokratia usein ilkeiksi ja heidän vastustajansa hyveellisiksi. Ensimmäisinä Grand opéroina pidetään Rossinin Guillame Telliä ja Auberin La muette de Porticia, joka käsitteli 1600-luvulla tapahtunutta maatyöläisten kapinaa. Vuoden 1830 La muette de Porticin esitys Brysselissä teki yleisöön niin suuren vaikutuksen, että se aloitti mellakan teatterissa, joka lopulta johti Belgian itsenäisyyteen. Grand opéran rinnalla Ranskassa sävellettiin ja esitettiin edelleen laajasti koomisia oopperoita, joissa käytettiin puhuttua dialogia resitatiivin sijaan. Opéra Comique oli myös yleensä pienimuotoisempaa ja vähemmän juhlallista.lähde?
Grand opéran merkittävimmiksi vaikuttajiksi nousivat libretisti Eugène Scribe ja säveltäjä Giacomo Meyerbeer, joiden yhteiset oopperat Robert le diable (Paholainen Robert, 1831) ja Les Hugenots (1836) ovat muodostuneet tyylilajin merkkipaaluiksi. Meyerbeer syntyi alkuaan saksalais-juutalaiseen perheeseen Berliinissä, jossa hänet tunnistettiin lapsineroksi pianonsoitossa. Ennen muuttoaan Ranskaan hän vietti 19 vuotta oopperasäveltäjänä Italiassa, jossa hän myös italialaisti etunimensä (alun perin Jakob). Tästä taustasta johtuen hän hallitsi laaja-alaisesti eri aikakauden musiikkityylejä. Meyerbeerin Grand operat sai lukuisia ihailijoita ja imitoijia muiden säveltäjien piirissä ja muun muassa Jacques Fromental Halévyn ja myöhemmin Donizettin ja Giuseppe Verdin teoksissa, muun muassa Don Carlosissa ja Les Vêpres siciliennesissä, on kuultavissa hänen vaikutuksensa. Erityisen merkityksellistä Meyerbeerin vaikutus oli Richard Wagneriin, jonka Rienzi on tyylipuhdas Grand opéra ja jonka myöhäisemmät teokset ovat saaneet paljon vaikutteita Les Hugenots'sta. Grand opéra säilyi ranskalaisen oopperaelämän keskeisimpänä tyylisuuntana Meyerbeerin L’Africaine (1865) ja Pariisin oopperaa varten sävellettyyn Verdin Don Carlosiin (1867) asti, mutta tämän jälkeen sen suosio alkoi laskea ja se sekoittui muihin vakavan oopperan tyylisuuntiin.lähde?
Romantiikan ooppera > Venäjä

Ensimmäinen pysyvä ooppera perustettiin Venäjän keisarikunnassa jo vuonna 1736 Pietarin hovissa ja se esitti ensimmäisen oopperan venäjäksi jo vuonna 1755. Kuitenkin 1800-luvulle asti oopperan laulajat ja säveltäjät olivat pääasiallisesti ulkomaalaisia. 1800-luvun kansallisuusaatteiden syntymisen myötä venäläiset taiteilijat pyrkivät kansallisromanttisessa hengessä luomaan uutta leimallisesti venäläistä taidetta. Ensimmäinen kansainväliselle tasolle yltänyt venäläinen säveltäjä oli Mihail Glinka, jonka patrioottinen, ehkä jopa propagandistinen, Elämä tsaarin puolesta (Жизнь за царя, Žizn za tsarja, 1836) oli ensimmäinen kauttaaltaan venäjäksi esitetty ooppera. Elämä tsaarin puolesta sekä Glinkan toinen ooppera Aleksandr Puškinin runoon perustuva Ruslan ja Ljudmila (Руслан и Людмила, Ruslan i Ljudmila, 1842) sisältävät jo useita myöhemmin venäläisen musiikin tunnuspiirteiksi muodostuneita piirteitä kuten modaalisten asteikkojen käyttö ja venäläisten kansanmusiikkisävelmien lainaaminen ja kansanmusiikinomaisuuteen pyrkiminen. Glinkan venäläisen oopperan perinnettä jatkoi Aleksandr Dargomyžski, joka ensimmäisissä oopperoissaan oli saanut vaikutteita ranskalaisesta Grand opérasta. Keskeneräiseksi jäänyt ja Nikolai Rimski-Korsakovin viimeistelemä Kivinen vieras (Каменный гость, Kamennyi gost, 1872) oli musiikillisesti kokeileva: siinä käytettiin rohkeita harmonioita, modulaatioita eikä siihen oltu merkitty sävellajeja lainkaan. Aleksandr Serovin suuri esikuva oli Richard Wagner, vaikka hänen oopperansa Judith (1863) ja Rogneda (1865) muistuttivatkin enemmänkin mayerbeeriläistä grand opéraa kuin Wagnerin kokonaistaideteoksia.lähde?