stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tyyrpuuri ja paapuuri

Laivan paapuuri punaisella ja tyyrpuuri vihreällä merkittyinä.
Tyyrpuuri (myös styyrpuuri; ruots. styrbord, engl. starboard) on aluksen oikea puoli perästä keulaan katsottaessa. Vastaavasti paapuuri (ruots. babord, engl. port) on aluksen vasen puoli perästä keulaan katsottaessa.
Näitä termejä käytetään merellä oikean ja vasemman sijasta niiden yksiselitteisyyden vuoksi. Sen sijaan että "oikea" ja "vasen" riippuvat siitä, mihin suuntaan kukin katsoo, tyyrpuuri ja paapuuri määräytyvät yksinomaan aluksen asennon mukaan ja ovat siten samoja kaikille samalla aluksella oleville.
Kun tuuli puhaltaa aluksen kulkusuuntaan nähden oikealta tai vasemmalta puolelta, sanotaan aluksen purjehtivan tyyrpuurin tai vastaavasti paapuurin halsseilla.
Sanojen alkuperä

Suomenkielinen termi tyyrpuuri johtuu ruotsin kielen yhdyssanasta styrbord, jonka osat tarkoittaa ohjausta ja reunaa.  Vastaavasti paapuuri johtuu ruotsin sanasta babord, alun perin bakbord, joka tarkoittaa takareunaa, selän puolta.  Nimitykset johtuvat siitä, että entisajan purjelaivoissa perämela, jolla alusta ohjattiin, oli aluksen kulkusuuntaan nähden oikealla eli tyyrpuurin puolella, koska useimmat ihmiset ovat oikeakätisiä. Tällöin peränpitäjä seisoi selkä aluksen vasemmalle eli paapuurin puolelle päin.
Sanojen alkuperä > Vastineet muissa kielissä

Samaa alkuperää olevat germaanisperäiset termit ovat käytössä monissa muissakin kielissä. Esimerkiksi saksassa ne esiintyvät muodossa Steuerbord ja Backbord, ranskassa taas muodossa tribord ja bâbord.  Myös englanniksi tyyrpuuri on starboard, mikä on samaa alkuperää, mutta paapuuria vastaa nykyisin termi port, joka varsinaisesti tarkoittaa satamaa. Aikaisemmin paapuurista käytettiin termiä larboard, jonka alkuosa on samaa alkuperää kuin lastaamista tarkoittava verbi load ja johtuu siitä, että alukset oli helpompi lastata, kun laituria kohti oli käännetty toinen puoli kuin missä perämela sijaitsi. Kun sanat starbord ja larbord kuitenkin saattoivat kuulostaa liiaksi samankaltaisilta, on jälkimmäinen myöhemmin korvattu sanalla port. Yhdysvalloissa asiasta tehtiin virallinen päätös vuonna 1846.
Alusten kulkuvalot

Kansainvälisten määräysten mukaan konealuksissa on pimeän aikana, auringonlaskusta auringonnousuun käytettävä kulkuvaloja. Tyyrpuurin  puolella on oltava vihreä ja paapuurin puolella punainen valo
Bayeux’n seinävaatteessa oleva kuva, jonka esittämässä pitkäveneessä on perämela tyyrpuurin puolella.
Lähestyvä laiva, jossa on vihreä valo tyyrpuurin ja punainen paapuurin puolella.
Tusculum

| Tusculum |
| --- | --- |
 Tusculumin arkeologinen alue.
Sijainti
 Tusculum
Koordinaatit:  41°47′54″N, 12°42′37″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Tusculo, Frascati, Rooman metropolikaupunki, Latium
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki keskiaika
Valtakunta:  Rooman valtakunta Länsi-Rooman valtakunta
Alue:  Latium, Latium et Campania, Italia
Aiheesta muualla
  Tusculum Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tusculum (lat.; m.kreik. Τούσκουλον, Tūskūlon, Τούσκλον, Tūsklon, Τούσκλος, Tūsklos) oli antiikin aikainen ja keskiaikainen kaupunki Latiumissa Italiassa. Se sijaitsi lähellä nykyistä Frascatin kaupunkia noin 23 kilometriä kaakkoon Roomasta.
Tusculum oli roomalaisten suosimaa huvila-aluetta, ja muun muassa Cicerolla oli siellä huvila nimeltä Tusculanum. Kaupunki oli merkittävä vielä keskiajalla. Se hävitettiin vuonna 1191, ja siitä on jäljellä muutamia raunioita. Kuvaannollisesti ”Tusculum” merkitsee Ciceron huvilaan viitaten paikkaa, jossa tieteen tai taiteen harjoittaja voi työskennellä häiriintymättä.
Maantiede

Tusculum sijaitsi 15 roomalaista mailia eli 120 stadioninmittaa, toisin sanoen noin 23 kilometriä, kaakkoon Roomasta. Se oli rakennettu pitkälle harjanteelle, joka yhdistyi Albanusvuoreen (Albanus mons, nyk. Monte Cavo) ja tunnettiin nimellä Tusculani colles. Kaupungin sijainti oli strateginen, sillä se hallitsi solaa, jonka kautta kulki reitti eekvien ja volskien alueelta Roomaan.
Kaupunki koostui kahdesta osasta, jotka olivat varsinainen kaupunki eli ”alakaupunki”, vaikka sekin sijaitsi harjanteella, sekä linnavuori (arx), joka oli  korkeammalla harjanteen huipulla kohdassa, jonka korkeat jyrkänteet erottivat muusta osasta, ja johon pääsi vain yhden hieman loivemman sisäänkäynnin kautta. Linnavuoren korkeus on noin 670 metriä merenpinnasta laskettuna. Sen sanotaan olleen niin korkea, että kun eekvit pitivät sitä hallussaan, he pystyivät näkemään, kun Rooman armeija lähti liikkeelle Roomasta. Alakaupunki sijaitsi linnavuoren juurella sen länsipuolella.
Tusculumin alue (ager Tusculanus) tuotti Roomaan vettä akveduktien Aqua Tepula ja Aqua Virgo välityksellä.
Historia > Varhaishistoria ja mytologia

Tusculumin paikka on arkeologisten löydösten perusteella ollut asuttu viimeistään varhaisella rautakaudella. Paikan nimi on itaalista alkuperää ja viittaa siihen, että latinalaisten mielestä paikalla olisi alun perin ollut etruskien asutus. Festus katsoi nimen Tusculum olevan diminutiivi nimestä Tuscus, mutta antiikin lähteet eivät muutoin kytke kaupunkia etruskeihin. Yleisessä perinteessä Tusculumin perustajana pidettiin Telegonosta, Odysseuksen ja Kirken poikaa. Siksi latinankieliset runoilijat viittaavat kaupunkiin ilmaisuilla Telegoni moenia ja Circaea moenia, ja sen kukkulaan ilmaisuilla Telegoni juga parricidae, Circaeum dorsum ja Telegoni jugera.
Tämä tarkoittaa sitä, etteivät tusculumilaiset väittäneet kaupunkiaan yhtä vanhaksi kuin monet muut latinalaiset kaupungit, sillä se olisi ollut perustettu vasta sukupolvi Troijan sodan jälkeen. Niinpä Vergilius ei johdonmukaisesti mainitse sitä Aeneiksessaan. Tutkielman Origo gentis Romanae kirjoittaja mainitsee, että Latinus Silvius teki Tusculumista Alba Longan siirtokunnan tai muutoin sen alaisen kaupungin. Kaupunki vaikuttaa saaneen itsenäisyytensä takaisin sen jälkeen, kun Tullus Hostilius tuhosi Alban. Sen jälkeen kaupungista tuli tasavalta, jota johti diktaattori.
Latinalaiskaupunkien ystävyyttä vaalineen Tarquinius Superbuksen aikana koko latinalaisheimon johtohenkilöihin kuului tusculumilainen Octavius Mamilius, joka johti syntyperänsä Odysseukseen ja Kirkeen. Tarquinius antoi hänelle tyttärensä avioliittoon, ja sai näin hänen sukunsa liittolaisekseen. Mamiliusten suvun käsitykset omasta alkuperästään näkyivät kaupungin lyömissä rahoissa, joiden toisella puolella oli Mercuriuksen pää ja toisella puolella Odysseus koirineen. Antiikin lähteet esittävät Mamiliuksen ja Tarquiniuksen liiton kuitenkin latinalaissodan alkusyyksi. Sen jälkeen kun Tarquinius oli karkotettu Roomasta ja epäonnistunut saamaan kruunuaan takaisin etruskien avustuksella, hän pakeni vävynsä kanssa Tusculumiin ja muodosti hänen avullaan liiton kolmenkymmenen latinalaiskaupungin kanssa. Liittokunnan armeija asettui nykyisin kuivan Regillusjärven lähelle. Järvi sijaitsi sen kukkulan juurella, jolla Tusculum sijaitsi. Tämä johti vuonna 497 eaa. käytyyn, latinalaisille tappiolliseen Regillusjärven taisteluun. Siinä roomalainen päällikkö Titus Herminius surmasi Mamiliuksen ja Tarquinius, joka osallistui taisteluun vaikka oli jo iäkäs, haavoittui.
Historia > Myöhempi historia

Keskiajalla Tusculum nousi useiksi vuosisadoiksi merkittäväksi kaupungiksi. 900–1100-luvuilla Tusculumin kreiveillä oli suuri vaikutusvalta Roomassa, ja hallitsijasuvusta tuli useita paaveja. 1100-luvun lopulla Tusculumin ja roomalaisten välillä oli paljon sotia. Roomalaiset tuhosivat kaupungin lopulta hyökkäyksessä 17. huhtikuuta 1191 paavin ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin luvalla.
Rakennukset ja löydökset > Kaupunki

Linnavuori ja kaupunginmuurit
Antiikin kirjallisten lähteiden mukaan Tusculumin linnavuorella oli Juppiter Maiukselle ja dioskuureille omistetut temppelit. Kummastakaan ei ole tehty löytöjä. Linnavuoren muureista on säilynyt joitakin osia. Muurit ovat ympäröineet epäsäännöllisen suorakaiteen muotoisen alueen noin 820 metrin pituisina. Niissä on ollut portti alakaupungin puolella ja toinen portti itäpuolella kohti nykyistä Molaraa johtaen Via Latinalle. Linnavuorelle johti muurien reunustama katu. Linnavuoren alemmassa rinteessä on luolia, jotka ilmeisesti toimivat hautoina.
Alakaupunki oli myös ympäröity muureilla, ja sen alue muodosti kapean, kolmiomaisen suorakaiteen, jonka pituus oli noin 910 metriä ja leveys noin 150–300 metriä. Siksi Sulpiciusten lyömissä rahoissa Tusculumia edustaa kolmiomainen muoto. Muurit ajoitetaan 400- ja 300-luvuille eaa. Alakaupungin muureista on säilynyt joitakin jäänteitä erityisesti niiden pohjois- ja eteläsivulla. Ne on tehty paikallisesta tufakivestä, ja niissä kivien pituus on noin 1,2–1,5 metriä. Ajoittain muureja on paikkailtu Sullan aikaisella opus incertumilla sekä opus reticulatumilla. Alakaupunki ja linnavuori mukaan lukien kaupungin ympärysmitta oli noin 2,4 kilometriä.
Teatterit
Tusculumin teatteri sijaitsi rinteessä alakaupungin ja linnavuoren välillä. Se on suhteellisen hyvin säilynyt. Erityisen hyvin säilynyt on osa katsomosta, josta on jäljellä yhdeksän varsin ehjää penkkiriviä. Pystysuuntaiset porraskäytävät jakavat katsomon neljään lohkoon. Katsomo suuntautui länteen, ja niin yleisöllä avautui näköala yli Alban laakson ja Latiumin tasankojen, Rooman ja meren näkyessä taustalla. Teatteri on ajoitettu varhaiselle keisarikaudelle tai jo varhaisemmalle ajalle. Teatterin läheltä löydettiin vuonna 1818 Apollonin ja kahden Rutiliuksen pronssipatsaat. Teatterin takana on toisen teatterin tai odeionin rauniot.
Muut rakennukset ja rakennelmat
Pääkatu kulki alakaupungin ja sen forumin poikki teatterille ja jatkoi sitten kohti linnavuorta. Kaupungista on löydetty myös curian, columbariumin ja pienen amfiteatterin rauniot. Pääkadun varrella on useita piirtokirjoituksia.
Tusculum sai vettä Aqua Crabra -akveduktin välityksellä. Alakaupungin ja linnavuoren välissä teatterin yläpuolella oli suuri nelikulmionmuotoinen piscina eli vesiallas, jonka koko oli noin 26 × 21 metriä ja joka jakautui kolmeen osastoon. Sen tarkoitus oli kerätä sadevettä ja toimia julkisena pesupaikkana. Sen lähellä oli suuri vesisäiliö sekä lähdekaivo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tusculum Wikimedia Commonsissa
Tusculumista tehty kaavakuvapiirros vuodelta 1883.
Tusculumin raunioita.
Tusculumin muureja ja vesilähde.
Tusculumin raunioita.
Piirtokirjoitus Tusculumista.
Tusculumin akropoliin raunioita.
Tusculumin teatterin rauniot.
Piirtokirjoitus.
Cicero huvilallaan Tusculumissa. William Turnerin maalaus, 1839.
Tyroksen piiritys

Tyroksen piiritys tapahtui vuonna 332 eaa. Aleksanteri Suuren joukot valtasivat Tyroksen kaupungin seitsemän kuukauden piirityksen jälkeen.
Lyötyään Persian kuninkaan Dareios III:n Aleksanteri Suuri valtasi Foinikian, mutta Tyros, joka oli eräs mahtavimmista foinikialaisista kaupungeista, ei antautunut ilman taistelua.
Tausta

Issoksen taistelun jälkeen Aleksanteri alkoi valloittaa Foinikian tärkeimpiä kaupunkeja, koska niistä käsin huollettiin Persian laivastoa. Arados, Tripoli, Byblos, Beirut ja Sidon alistuivat nopeasti, mutta Tyros ei antautunut. Aleksanteri loukkaantui tästä, mutta tiesi että Tyros oli vallattava sillä foinikialaisten laivastolla ei olisi tällöin yhtään tukikohtaa, joten sen olisi antauduttava tai tuhouduttava. Kaupungin valtaus aiheutti kuitenkin ongelmia.
Tyros

Tyros oli suurin ja tärkein foinikialainen kaupunki. Sen vanha osa sijaitsi mantereella, kun taas uusi osa oli rakennettu 800 metrin päässä rannikosta olevalle saarelle. Saarella oli 2 satamaa ja kaupunki oli ympäröity paikoitellen 45 metrin korkuisella muurilla ja siellä oli noin 40 000 asukasta. Naiset ja lapset oli evakuoitu Karthagoon.
Piiritys

Piiritys aloitettiin tammikuussa 332 eaa. Aleksanteri insinööreineen ryhtyivät rakennuttamaan maapengertä kohti kaupunkia ja aluksi työ edistyi helposti, mutta kauempana rannasta oli syvempää ja myrskyt sekä Tyroksen laivojen ammukset alkoivat haitata penkereen rakentajia. Penkereen päähän pystytettiin lopulta kaksi 45 metrin korkuista piiritystornia, jotka oli aseistettu katapulteilla ja suojattu vuodilla. Tyroksen puolustajat torjuivat tämän ensimmäisen rynnäkön polttolaivoilla ja lopulta hajottivat penkereen jäännökset. Tällöin Aleksanteri tajusi olevansa tekemisissä sitkeän vihollisen kanssa ja käski rakentaa uuden suuremman penkereen. Hän ei myöskään voisi vallata Tyrosta ilman laivastoa, joten hän matkusti pohjoiseen ja hankki suuren laivaston mm. Kyproksesta. Paluumatkalla häneen liittyi vielä lisää laivoja, ja lopulta Aleksanterilla oli 223 sotalaivaa komennossaan. Hän matkusti nopeasti Tyrokseen ja saartoi molemmat satamat laivoillaan. Tällä välin oli rakennettu uusi penger, jolle oli sijoitettu uusia piiritystorneja muurinmurtajilla ja katapulteilla. Aleksanteri sijoitti myös laivoihinsa katapultteja ja muurinmurtajia, jotta voisi joka puolelta pommittaa kaupunkia. Tyroksen puolustajat olivat kuitenkin taas valppaina. He pudottivat kivenlohkareita veteen estäen näin laivojen pääsyn muurin lähelle ja ampuivat tulinuolia kohti hyökkääjiä. Aleksanteri toi paikalle laivaston raivaamaan merenalaisia esteitä sekä sotalaivoja suojaamaan niitä. Kaupungista lähetettiin sukeltajia, jotka katkoivat laivojen ankkurikaapelit. Aleksanteri ankkuroi tällöin laivansa rautaketjuilla, joita sukeltajat eivät voisi katkoa.
Piiritys > Läpimurto

Aleksanteri alkoi testata muurin kestävyyttä muurinmurtajillaan useissa paikoissa, kunnes eräs hänen laivoistaan sai aukon muuriin. Tällöin hän käski laivojen hyökätä rajusti katapulteillaan joka puolelta ja toi paikalle kaksi siltoja ja rynnäkköosastoja kuljettavaa laivaa. Hypaspistit ja falangi pääsivät muurin syntyneestä aukosta sisään ja valtasivat nopeasti Tyroksen. Näin Tyros vallattiin 7 kuukautta kestäneen piirityksen jälkeen. Kreikkalaiset olivat raivoissaan, koska puolustajat olivat huomiota herättävällä tavalla murhanneet vankinsa. 30 000 Tyroksen asukasta myytiin orjiksi ja 8 000 surmattiin.
Turun kaasukello

| Turun kaasukello |
| --- | --- |
 Turun kaasukello vuonna 2012.
Osoite:  Matruusinpolku 8, Turku
Koordinaatit:  60°26′11″N, 022°14′41″E
Rakennustyyppi:  alkujaan kaasukello, nyt lämpöakku
Valmistumisvuosi:  1912
Suunnittelija:  Suojarakennus: J. Eskil Hindersson
Rakennuttaja:  Turun kaupungin kaasulaitos
Omistaja:  Turku Energia
Runkorakenne:  Suojarakennus: tiili
Julkisivumateriaali:  rapattu tiili
Korkeus:  29 m
 Poistettu kaasuntuotantokäytöstä 1973. Kaukolämpöakun sijoituspaikka vuodesta 2003 lähtien. 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Näkymä Aurajokisuun telakka-alueelle ja kaasukellolle noin vuodelta 1910.
Turun kaasukello on alun perin kaupunkikaasun varastointiin ja kulutuksen huippujen tasaukseen rakennettu laitos, joka sijaitsee Turun V kaupunginosassa Aurajoen itärannalla. Kaasukello suojarakennuksineen valmistui vuonna 1912. Tiilirakenteisen suojarakennuksen suunnitteli Turun silloinen kaupunginarkkitehti Johan Eskil Hindersson. Turun kaupungin kaasulaitos lopetti toimintansa vuonna 1973 ja kaasukello jäi vaille käyttöä. Kaasukellon suojarakennus kunnostettiin ja sen sisuksissa on nykyään Turku Energian lämpöakku, joka tasaa kaukolämmön kulutushuippuja.
Turun kaasukellon kaasutilavuus oli 10 000 kuutiometriä. Suojarakennuksen halkaisija on 35 metriä ja korkeus noin 29 metriä.
Turun kaasulaitos

Turun kaasulaitos aloitti toimintansa vuonna 1862 Eerikinkadun ja Ursininkadun kulmaan rakennetussa kaasutehtaassa joen länsipuolella. Helsingin ja Viipurin kaasulaitokset oli perustettu jo 1860. Turun katuja valaissut ensimmäinen kaasuvalolyhty syttyi 21. marraskuuta 1862. Barkerin tehtaalla Aurajoen rannalla oli ollut jo 10 vuotta kaasuvalaistus – tehtaan pihalla oli oma kaasukone ja kaasukello. Kaasua käytettiin aluksi vain valaistukseen, mutta 1800-luvun lopulla myös lämmitykseen. Seuraavan vuosisadan alussa kodeissa alettiin jo keittääkin kaasulla. Kaasulaitoksen kaksi pientä kaasukelloa eivät riittäneet lisääntyneen kulutuksen tarpeisiin pimeänä vuodenaikana. Kaupunki päätti vuonna 1911 rakentaa kokonaan uuden kaasulaitoksen. Eerikinkadun tontilla ei ollut laajennusvaraa, joten uuden laitoksen sijoituspaikaksi valittiin V kaupunginosa.
Kaasulaitoksen tontilla oli kaksi pientä kaasukelloa, vuonna 1862 rakennettu ja 1931 purettu 8-kulmainen kaasukello sekä 1875 rakennettu ja 1934 purettu kaasukello. Myös kaasutehtaan tuotantorakennukset purettiin vuonna 1934.
Rakentaminen

Koska kaasutehtaan valmistusteho riitti vielä kaupunkilaisten tarpeisiin, uudelle tontille päätettiin rakentaa ensin uusi, riittävän suuri kaasusäiliö. Heinäkuussa 1911 valittiin toteuttaja, saksalainen painekattila- ja kaasukellovalmistaja A. A. Wilke & Co. Braunschweigistä. Yhtiön toimitus käsitti kaasusäiliön ja takorautaisen altaan, kaasuimurin ja kattorakenteet. Kaupunki suunnitteli suojarakennuksen itse. Uusi kaasusäiliö oli tarkoitus saada valmiiksi syksyksi 1912, ja siksi kaasusäiliön kokoaminen ja asennukset sekä suojarakennuksen rakentaminen toteutettiin samanaikaisesti.
Perustusten tekeminen oli ennakkoarvioita hankalampaa, ja ne valmistuivat joulukuussa 1911. Suojarakennuksen rakentaminen alkoi keväällä 1912. Aikataulussa kuitenkin pysyttiin ja säiliötä päästiin täyttämään lokakuussa 1912. Eerikinkadun kaasutehtaasta oli vedetty joen alitse uudet putket uuteen kaasukelloon, josta edelleen putket kaupungille. Maailmansota siirsi uuden kaasutehtaan rakentamista, ja se valmistui vasta 1929.
Rakentaminen > Suojarakennus

Kaasukellovalmistaja Wilkeltä oli pyydetty suunnitelmia myös suojarakennuksesta ja niitä oli toimitettukin kahdet. Suojarakennuksen ulkonäkö muistuttaa toista näistä suunnitelmista, mutta kaupunki päätyi hiukan toisenlaiseen julkisivun jäsentämiseen. Suojarakennuksen suunnittelija oli kaupunginarkkitehti J. Eskil Hindersson.
Suojarakennus on muurattu tiilestä ja ulkopinnaltaan rapattu. Jalustaosan harmaaksi maalatun rappauksen on tarkoitus muistuttaa luonnonkiveä. Muutoin suojarakennus on sileäksi rapattu ja maalattu kalkkimaalilla punertavaksi. Muun muassa ulkopinnan 16 pilasteria, kerroslistat ja muut korostusosat ovat vaaleat. Pilastereiden kohdilla rakennuksen ulkoseinän sisäpuolella on myös jäykistävät tiilipilasterit. Näihin pilastereihin on kiinnitetty kaasukellon nousu- ja laskumekanismia tukevat kiskot. Kaasusäiliön ja suojarakennuksen välissä oli tila, jota pitkin pääsi kulkemaan kaasusäiliön ympäri. Tilassa ylempänä on ulkoseiniin ja tiilipilasterihin tuetut betoniset kehämäiset tasot, jotka jäykistävät rakennetta ja joita pitkin on ollut mahdollista tarkastaa kaasusäiliötä ylhäältä päin. Betonitasoille kuljettiin tikkaita pitkin.
Suojarakennuksen katon tukirakenteet ovat terästä ja alapinta lautaa. Teräsrakenne tukiristikkoineen muodostaa kauniin tähtikuvion. Vesikatteena on kermikate. Kupumaisen katon huipulla on pyöreä lanterniini eli kattolyhty.
Kaasukellon jalustassa ja seinän yläosassa kerroslistan yläpuolella on pienet ikkunat. Julkisivun muut valoaukot ovat kapeat ja korkeat lasitiili-ikkunat. Kaasukellossa on eteisrakennus, josta kuljetaan rakennukseen. Eteisrakennuksen yläpuolella ulkoseinässä on suurikokoinen pyöreä mittari, joka näytti kellossa olevan kaasun määrän.
Uusi kaasulaitos

Eerikinkadun kaasulaitoksen kapasiteetti alkoi käydä vähiin 1920-luvun loppupuolella. Vuonna 1928 kaupunginvaltuusto päätti, että uusi kaasutehdas rakennetaan V kaupunginosaan uuden kaasukellon viereen, kuten oli 1910-luvulla suunniteltukin. Uunit ja laitteet tilattiin Saksasta helmikuussa 1929. Tehtaan rakentaminen aloitettiin ja saatiin päätökseen vielä samana vuonna. Uudisrakennuksia tuli viisi: kojeistorakennus, ammoniakkirakennus, kattila- ja pajarakennus, konttori sekä asuinrakennus kaasumestareille. Rakennukset suunnitteli arkkitehti Albert Richardtson. Tehdasalueelle kohosi myös 66 metriä korkea tiilinen savupiippu.
Uusi kaasulaitos > Kaasupallo

Kaasulaitos esitti vuonna 1930, että sen tulisi saada ”edes pienikin” lisäsäiliö kaasun varastointiin, sillä ainahan saattoi tulla joitain vikoja tuotantoon. Lisäksi esimerkiksi joulun aikaan kaasun menekki oli niin suurta, että 10 000 m3:n kaasukello ei riittänyt. Vuonna 1936 päätettiin rakentaa korkeapainesäiliö, jonne mahtui 3 500 m3 kaasua. Sitä käytettiin vain kaasun varastointiin. Pallossa korkeapaineisena varastoitu kaasu oli ensin johdettava isoon kaasukelloon, jossa kaasu oli matalapaineisena, ja vasta sieltä se meni kulutukseen. Kompressorilaite tilattiin sveitsiläiseltä yhtiöltä. Kaasupallo valmistettiin Crichton-Vulcanin telakalla, joka sijaitsi kaasutehtaan vieressä. Kaasupallon teknisen suunnittelun teki telakan palveluksessa ollut teknikko Onni Puro. Pallon halkaisija on noin 11 metriä. Niittaamalla kootun pallon vaipan teräslevyosat ovat kaikki saman muotoisia. Kaasupallo sijoitettiin kaasukellon vierelle betonijalkojen varaan. Kaasupallo on säilytetty ja odottaa tulevaa käyttöä, nyt teräsjalkoihin tukeutuen.
Uusi kaasulaitos > Toinen kaasukello

Kaasun menekki kasvoi ja sen myötä tehtaan tuotanto. Kolmas kaasusäiliö tilattiin vuonna 1951 Saksasta. Perustusten rakentaminen alkoi 1952 ja kaasukello rakennettiin paikoilleen 1953–1954 ja otettiin käyttöön heinäkuussa 1954. Tilavuudeltaan se oli 10 000 m3. Siihen ei rakennettu suojarakennusta. Suojarakennuksen puute hankaloitti kaasukellon toimintaa talvella, koska kaasukellon teleskooppirakenteissa käytettiin vettä tiivistystarkoituksiin. Höyryllä toimiva sulatus ei aina toiminut tarkoitetulla tavalla.
Kaasulaitoksen lakkauttaminen

Kaasulaitos oli alun perin rakennettu tuottamaan valaistuskaasua ja 1920-luvulla siihen tarkoitukseen meni tuotannosta noin 30 %. Turun ensimmäiset sähkökatuvalot syttyivät 1909. Vuoden 1924 lopulla kaupunki teki päätöksen kaasuvalaistuksen korvaamisesta sähkövalolla. Sähköistäminen alkoi seuraavana vuonna ja vuonna 1929 sammutettiin viimeiset kaasukatuvalot. Kaasua käytettiin edelleen lämmitykseen, ruoanlaittoon ja teollisuuden tarpeisiin. Kulutus lisääntyi 1950-luvulle asti, kunnes alkoi vähetä hiljalleen. Vuonna 1956 saavutettiin myynnin huippu, kaasua toimitettiin 4,8 miljoonaa kuutiometriä. Vuonna 1970, jolloin kaasulaitoksen lakkauttamisesta päätettiin, kulutus oli 3,7 miljoonaa kuutiometriä. Turun kaupungin kaasulaitos lopetti toimintansa vuonna 1973 111 toimintavuoden jälkeen.
Kaasulaitoksen lakkauttaminen > Kaasutehtaan alueen myöhemmät vaiheet

Kaasutehtaan alue rakennuksineen siirtyi Wärtsilän omistukseen ja rakennukset saivat muuta käyttöä. Kaasukello jäi tyhjilleen. Paja- ja kattilarakennuksessa oli pienteollisuutta ja kaasumestareiden asuinrakennus oli aluksi Wärtsilän toimistotiloina ja sen jälkeen Wärtsilän ammattikoulun asuntolana.
Wärtsilä Meriteollisuus ajautui konkurssiin 1989 ja entisen kaasutehtaan alueen omistajaksi tuli Metra. Niin sanottu Itärannan asemakaavamuutosehdotus valmistui 1990 ja uusi asemakaava vahvistettiin joulukuussa 1992. Asemakaavassa kaasukello oli merkitty säilytettäväksi historiallisesti ja kaupunkikuvallisesti arvokkaana rakennuksena. Muut kaasutehtaan rakennukset saivat väistyä asuntotuotannon tieltä. Paja- ja kattilarakennus sekä kaasutehtaan konttorirakennus purettiin 1994.
Kaasulaitoksen lakkauttaminen > Kaasukello purku-uhan alla

Vuonna 1999 alueelle oltiin valmisteltu uutta asemakaavaa, jossa kaasukellon suojelumerkintä olisi poistettu. Metra teki vielä myöhemmin vuonna 1999 kaasukellosta purkuilmoituksen. Sekä Museovirasto että Turun maakuntamuseo vastustivat kaasukellon purkamista ja kaavan suojelumerkinnän poistoa. Asia ratkaistiin kaupungin ja Metran välisellä sopimuksella niin, että kaasukello siirtyy kaupungin omistukseen. Sitä ennen Metra oli velvollinen kunnostamaan rakennuksen julkisivut. Julkisivurappaus korjattiinkin vuonna 2001, samoin vesikaton teräsrakenteet kunnostettiin ja vesieriste aluslaudoituksineen uusittiin. Julkisivu maalattiin kalkkimaalilla alkuperäiseen sävyyn.