stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vanessa Paradis
Filmografia

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Ilmestymisvuosi | Nimi | Rooli | Muuta |
| 1989 | Noce Blanche | Mathilde Tessier | César-palkinto |
| 1995 | Elisa | Marie Desmoulin |  |
| 1997 | Un amour de sorcière | Morgane |  |
| 1998 | Le plaisir (et ses petits tracas) | ääni |  |
| 1998 | Une chance sur deux | Alice Tomaso |  |
| 1999 | Tyttö sillalla | Adèle | César-ehdokkuus |
| 2002 | Lost in la Mancha | - | dokumentti |
| 2004 | Atomik Circus: le retour de James Bataille | Concia | Paradis lauloi myös soundtrackin |
| 2004 | Mon ange | Colette |  |
| 2005 | Pollux - le manège enchanté | Margote | animaatioelokuva |
| 2007 | La Clé | Cécile |  |
| 2010 | Heartbreaker | Juliette Van Der Becq |  |
| 2011 | Café de Flore | Jacqueline |  |
| 2012 | Dubaï Flamingo | Jackie |  |
| 2013 | Fading Gigolo | Avigal |  |
| 2014 | Ranskalaiset naiset | Rose |  |
| 2016 | Yoga Hosers | neiti Maurice |  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Vanessa Paradis NNDB:ssä (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Vanessa Paradis César-palkintogaalassa vuonna 1991.
Vanessa Paradis Divinidylle-kiertueen konsertissa Châteroux’ssa, Ranskassa vuonna 2007.
Vanessa Paradis, marraskuu 2007.
Pappilanmäki (Eura)

| Pappilanmäki (Eura)> Sijainti |
| --- | --- |
 Pappilanmäki (Eura)
Koordinaatit:  61°8′10.4476″N, 22°7′24.5850″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalmisto
Huippukausi:  rautakausi, 550–1150 jaa.
Kaupunki:  Eura
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pappilanmäki on hiekkainen kukkula Eurassa, Euran aukeaksi kutsutulla peltoaukealla, noin 500 metriä Euran kirkolta luoteeseen. Se on kuuluisa rautakautisesta kalmistostaan, josta on löytynyt hyvin varusteltuja ruumishautoja ajanjaksolta 550–1150 jaa. Komein löytö on rengasmiekka 600-luvulta jaa. Saman mäen päälle on vuonna 1843 rakennettu Euran pappilan empiretyylinen päärakennus, joka on säilynyt hyvässä kunnossa. Mäki kuuluu nykyään pappilan pihapiiriin, johon kuuluvat myös pohjoinen varasto ja läntinen varasto. Pihan vierestä on myös otettu hiekkaa. Noin 600 metriä itä-koilliseen sijaitsee toinen suuri rautakautinen kalmisto Lauhianmäki, joka toimii nykyään Euran seurakunnan hautausmaana.
Tutkimushistoria > Nykytilanne

Pappilanmäestä on tutkittu arkeologisin keinoin 25 hautaa. Erilaisissa yhteyksissä on kuitenkin saatu viitteitä muista hautauksista. Salmo huomasi noin kymmenen hautaa kaivetussa ojassa, päärakennuksen alta löytyi yksi ja 1800-luvulla havaittiin niitä monia. Niitä ei kuitenkaan ole tutkittu. Näiden lisäksi maatutkalla on löydetty viitteitä muistakin hautauksista. Suurta yleisöä sykähdyttävät aina koreat hauta-antimet, ja niitä Pappilanmäki on tarjonnut keskimääräistä enemmän. Päähuomio on kiinnittynyt miekkoihin, joita on tavattu paljon. Niiden runsaus antaa kuitenkin vääristyneen kuvan kalmiston annista. Useimmat miekat on kerätty talteen lapiota käyttäviltä työmiehiltä, jotka ovat kiinnittäneet huomionsa suuriin esineisiin. Pieniä ei ole huomattu tallettaa. Siksi hajalöydöistä puuttuvat naisille ja lapsille kuuluva osuus.
Kalmisto

Kalmiston tutkittu osa sijaitsee pappilanrakennuksen länsi- ja eteläpuolella. Maa on siellä hiekkaista ja paikalla on sijainnut pappilan puutarha. Hautoja on löydetty myös talon perustuksia, maakellaria ja autotallia kaivettaessa. Kalmistosta on löydetty vain ruumishautoja mutta ei Suomen rautakaudella tyypillisiä polttohautoja. Alla esitellään kalmistoa joiltakin osin.
Kalmisto > Pälsin hauta I

Miehen hauta oli kaivettu rinteeseen ja vainaja oli sen vuoksi haudattu vinolle pohjalle. Hauta oli pyöreäpohjainen kuoppa, mistä ei erottanut puuarkkua. Vainajan oikeasta reisiluu ja vasen sääriluu oli jättänyt hiekkaan erivärisen maatuman. Vainaja oli sijoitettu pää lounaaseen päin. Miekka  oli laskettu vainajan viereen kärki jalkojen suuntaan. Keihäs sijaitsi miekan vieressä kärki pään suuntaan. Viitan pronssisolki makasi keihään kärjen päällä ja niiden välistä löytyi jäänne neliniitisestä villakankaasta. Soljen vierestä löytyi vielä veitsenterä. Vainajan pohjoispuolella sijaitsi hopeasormus ja pronssinen hihnansolki, jotka ovat voineet kuulua hautaan, mutta jotka kaivauksessa olisi heitetty lapiolla sivuun. Kaikkien neljän haudan löydöt ovat Kansallismuoseossa luetteloituna tunnuksella KM 9855:2–5.
Kalmisto > Pälsin hauta II ja III

Miehen ja naisen vaakasuora kaksoishautaus sijaitsi parin metrin päässä Pälsin haudasta I. Vainajat makasivat rinnakkain päät eri suuntiin niin, että miehen pää oli lounaaseen. Mitään vainajien jäänteitä ei havaittu. Miehen puolella sijaitsivat vain keihäänkärki ja pronssisolki, mutta naisen puolelta löytyivät helmi, koristeltu tuohenpala , pelvaharjan harjasta ja tulusrauta.
Kalmisto > Pappilanmäen rengasmiekkahauta

Kun kevättalvella 1939 kaivettiin pappilan päärakennuksen alla pannuhuoneelle tilaa, vierähti hiekasta esiin kaksiteräinen rengasmiekka (KM 11002:5 ). Hautauksen muut säilyneet varusteet olivat pronssiheloja, joista on koottu niin sanottu permalainen vyö, ja joitakin muita koristeita, jotka kuuluivat miekan tuppeen, sekä rengasneula, pinsetit ja väkipuukko. Mukana oli ratsastusvarusteita, koska löytöihin kuului päitsien koriste, rautaiset rengaskuolaimet, ja spiraalipäinen riipus.
Rengasmiekka on kunnostettu ja huotra on osin entisöity. Miekan ponsi ja väistin olivat kullalla ja hopealla päällystettyjä ja koristelussa oli käytetty germaanista eläinaiheista ornamentiikkaa. Miekka on ajoitettu merovingiaikaan 600-luvun lopulle. Miekan huotra oli säilynyt vain osittain ja sitä koristi tyylitelty kasvosuojuksen muotoinen hela ja toinen härkäpäisen kalan muotoinen hela. Väkipuukko oli ollut 41 senttimetriä pitkä. Puukon kahvassa oli koristehelat ja pronssinastat, ja osittain tuhoutuneen kahvan pinnassa näkyi vielä puuleikkauskuvioita. Puukon puisessa tupessa oli ollut nahkapäällyste ja terää vastaan suojasi rautainen suuhela. Helassa ja tupen keskivaiheella oli kantorenkaat, joilla puukkoa kannettiin vyöllä poikittaisessa asennossa. Vyön rekonstruktiota varten piti tutkia itävenäläisiä vöitä.
Rinnalta löytynyneen rengasneulan rengas oli valmistettu pronssista ja neulan terävä pää taas raudasta. Renkaan varresta riippui lippa, ja siitä ketjun päässä pinsetit. Unto Salon mukaan rintaneula on kiinnostava juuri koristelunsa takia. Lipassa on kasviköynnös, joka voidaan liittää kristillisyyteen ja pinsetissä oli kirjain Χ (m.kreik. khi), joka voi tarkoittaa Kristusta.
Kalmisto > Salmon hauta III

Naisen hautaus oli tehty lounais-koillisen suuntaisena siten, että vainajan pää osoitti lounaaseen. Hänet oli haudattu puuarkussa, josta löytyi värjäytymiä pääpuolen hiekasta. Vainaja oli peitetty tuohella, jonka päältä löytyi kerros tummaa maata. Vaikka tuohi ja kangas eivät yleensä säily suomalaisessa maaperässä, säilyttävät pronssiesineet usein tuohta, puuta, kangasta ja vainajan luita omalta kohdaltaan. Nytkin oli pronssin alta säilynyt tuohenpalasia ja kangastilkkuja. Myös vainajan pääkallosta ja raajoista oli säilynyt näkyvät hahmot hiekkaan, mutta nämäkin luut olivat maatuneet pehmeiksi. Vainajan vasemmalla puolella oli tuntemattomaksi ruostunut rautaesine, joka Salmon mukaan voisi olla sirppi. Lantion päällä poikittain sijaitsi puukko, rinnan päällä hopeasolki, ja vasemmalla puolella (sormessa) löytyi sormus. Asusteeseen kuuluivat myös kaksi hihnanjakajaa. Pään kohdalta löytyi ristin muotoon asetellut pronssikierteet (päähine ?) ja lyhyt pronssiketju. Esineet on luetteloitu kansallismuseossa tunnuksella KM 11063:257–271.
Kalmisto > Salmon hauta IV

Keskelle noin 2,5 metriä pitkää ja 1,2 metriä leveää hautaa oli haudattu mies. Hänestä oli maatunut näkymättömiin kaikki muut luut paitsi pääkallo ja reisiluu, joista erottuivat hiekassa selvät jäljet. Vainaja makasi haudassaan pää lounaaseen päin. Hautakuoppa erottui säännöllisen muotoisena, mutta mitään jäänteitä puuarkusta ei löytynyt. Pään ja reisiluun välissä makasi noin 75 senttimetriä pitkä miekka, jonka terä osoitti jalkojen suuntaan. Koska viitan hopeinen hevosenkenkäsolki makasi kaivettaessa miekan väistimen päällä, on miekka varmaan jätetty rinnan päälle viitan tai vaipan sisälle. Iso pronssinen sormus ja sormiluu löytyivät soljen vierestä, mikä kertoo vasemman käden asennosta. Oikean käden sormus löytyi vainajan oikealta puolelta melkein polven vierestä. Puukahvainen rautapuukko ja keihäs oli asetettu vainajan vasemmalle puolelle. Keihään kärki osoitti jalkojen suuntaan. Viikatteen terä oli laitettu jalkojen luokse ja vielä siitä yli metrin päähän oli asetettu saviruukku. Se oli kuitenkin hajonnut osiin. Löydökset on luetteloitu tunnuksilla KM 11063:272–293.
Kalmisto > Salmon hauta V

Hauta oli kaivettu verrattain suureksi ja sen tunnistettu naispuolinen vainaja löytyi hautauksen oikeasta reunasta. Haudan toisen vainajan jäännökset ovat voineet tuhoutua, kun hautaan kaivettiin myöhemmin kuoppa pystytettävää pylvästä varten. Pylväskuopan reunoilta löytyi pronssisia heloja ja kierettyä pronssilankakoristetta. Haudan leveys näkyi myös koilliskulmassa olevasta arkun jäänteistä, vaikka naisen pään puolella haudan lounaispäässä arkkua ei erottanut. Se osa hautausta, joka oli säilynyt tunnistettavana, oli hauta-antimiltaan pappilan rikkaimpia. Hiekassa erottui vainajan luurangosta pääkallon jäänteet sekä jäänteet lantiosta ja molemmista jaloista. Syliin asetetun käden rannerenkaat olivat pronssia, joka säilytti ranneluut ehjinä katkelmina molemmista käsistä. Yhdessä pronssisormuksessa oli vielä sormiluuta. Vasen käsi oli ojennettu suoraksi, koska sen sormus löytyi reiden vierestä. Oikea käsi oli taivutettu kaulalle, koska sormukset löytyivät sieltä ja rannerengas rinnalta. Kolme sormuksista olivat pronssisia spiraalisormuksia ja yksi uurrekoristeltu hopeasormus. Ranteissa olivat 2–4 senttimetriä leveät, pinnaltaan koristellut ja lattean muotoiset rannerenkaat. Niissä oli katkos käteen pujottamista varten. Naisella oli ollut olkapäillään kahdet pyöreät kupurasoljet , mutta solkien läheltä ei löytynyt niitä yhdistäviä ketsuja, jotka ovat olleet niin yleisiä. Naisen kaulassa oli ollut värikkäitä lasihelmiä, joista useat olivat keltaisia. Helmien vieressä ollutta rautaesinettä on arveltu avaimeksi. Naisen jalkopäästä löytyi sirppi ja sen vierestä, ehkä jalkojen kohdalta, löytyi puuta ja vähän tuohta. Tuohen päältä löydettiin sormus. Useimmat korut, kuten pyöreät soljet, hopeasormus, lasihelmet ja rannerenkaat, ovat 1000-luvulta jaa., mutta sormukset ovat yli 100 vuotta vanhempia. Löydökset on luetteloitu Kansallismuseossa tunnuksella KM 11063:294–329.
Kalmisto > Salmon hauta XIVa

Miehen hautaus XIVa oli tehty osittain aiempien hautauksien XI ja XIV päälle. Aiemman haudan XI jäänteet olivat sekoittuneet niin pahasti, ettei tämän vainajan sukupuolta voinut enää tunnistaa esineistön perusteella. Koska aiempi hautaus oli ollut arkkuhautaus, on sen täytynyt maatua hyvin pehmeäksi, jotta uuden haudan kaivaminen sen päälle olisi onnistunut. Myös osa haudan XIV sisällöstä oli sekoittuneena haudan XIVa esineisiin.
Myös hautaus XIVa oli arkkuhautaus, sillä pohjoislaidalla oli arkun laudoista jäänyt värjäymiä hiekkaan. Joidenkin esineiden päältä löytyi vielä tuohta, jonka päällä oli mustaa maamassaa ja vuorostaan sen päällä oli lisäksi puun jäänteitä. Tuohta käytettiin tässäkin haudassa vainajan peittämiseen. Vainajan jotkin luut erottuivat selvästi hiekasta, vaikka olivatkin jo maatuneet. Toisen käden luut sijaitsivat poikkeuksellisen kaukana vainajan vartalosta. Pääkallon jättämän jäljen läheltä löytyi hevosenkenkäsolki, joka on ollut kiinnittämässä viittaa harteille. Soljen vierestä löytyi sormus, joten toinen käsi oli taivutettuna rinnalla ja toinen vartalon suuntaisena. Muita pronssista valmistettuja esineitä olivat soljen vieressä sijainnut koristeellinen hela, pään vieressä ollut esine ja lantion kohdalla sijainnut toinen esine. Muitakin pronssilöytöjä tehtiin, mutta ne olivat muiden hautojen kanssa yhteisellä alueella. Niistä ei oltu enää varmoja, mille vainajalle ne olivat kuuluneet.
Haudasta ei löytynyt aseita, mikä on sikäli outoa, koska haudassa oli kuitenkin kilpi. Kilven kupura  sijaitsi lantion kohdalla ja se oli kaatunut kyljelleen kupuran kärki vainajaan päin. Kilven puuosat olivat maatuneet pois ja jäljelle olivat jääneet rautaiset niitit, rautatanko ja yksi pitempi naula. Nämä osat kuuluvat kaikki rautakauden aikaiseen puukilpeen. Jäi epävarmaksi, kuuluiko haudan suuntaisen laudan jäänne kilpeen vai arkkuun. Lantion lähellä oli heloja, jotka ovat voineet kuulua vyöhön. Kupuran muoto ajoittaa hautauksen viikinkiaikaan  (800–1100 jaa.), joskin tunnistus on epävarma. Jalkojen juuressa sijaitsi sirppi. Esineet on lueteltu Kansallismuseossa tunnuksella KM 11063:552–581.
Kalmisto > Schvindtin hauta

Schvindt kävi vuonna 1890 Launismäen pelastuskaivauksien lomassa tutkimassa myös Pappilanmäen tilaa. Siellä hänelle esitettiin, että mäen rinteessä erottuvat hautapainanteet tutkittaisiin pois, mutta sitä hän ei halunnut silloin tehdä. Sen sijaan hän meni hiekkakuopalle, joka sijaitsi päärakennuksen eteläpuolella, ja alkoi tutkia sen reunaa. Hiekanotto oli jo tuhonnut osan hautaa, jonka loppuosaa hän tutki lastalla kaivaen pintapuolisesti. Siitä löytyi muun muassa saviastian sirpaleita, jotka yhteen liimattuina muodostivat osan ylhäältä 19 senttimetriä ja pohjasta 12 senttimetriä leveän ruukun. Astian kaulan ympärys oli koristeltu kuudella rinnakkaisella narulla painetulla koristeviivalla. Tämän läheltä löytyi naruun pujotettuina viisi koristetta, jotka olivat noin millimetrin pronssilangasta kierrettyjä 2–6 millimetriä leveitä spiraaliputkia. Koristeiden yläpuolella sijaitsi muodottomaksi ruostunut raudankappale, jota Schvindt arveli viikatteeksi.
Näiden esineiden luota lounaaseenpäin löytyi 16 kappaletta pronssista silaa (koristetta tai helaa), jotka olivat olleet kiinnitettyinä osittain säilyneeseen nahkavyöhön. Silat olivat 12–20 millimetriä leveitä ja niiden takapinnasta työntyi ulos kolme piikkiä, jotka olivat lävistäneet vyön ja taitettuina kiinnittivät koristeet vyön ulkopintaan. Ilmeisesti samaan vyöhön kuului myös pronssinen päätesila, joka oli 31 millimetriä pitkä ja 29 millimetriä leveä. Silassa oli pronssista spiraalikoristelua ja sekin oli vielä kiinni lahonneessa vyössä taivutettujen piikkien avulla. Pronssinen päätesila oli säilyttänyt palan neliniitistä kangasta. Näiden läheltä löytyi 12 senttimetriä pitkä puinen varrenpää, joka oli teroitettu suipoksi. Varteen sopivaa työkalua ei kuitenkaan löytynyt.
Edelleen tästä paikasta hieman lounaaseenpäin löytyi suoristettu pronssisen spiraalisormuksen lanka. Lanka oli valmistettaessa vedetty poikkileikkaukseltaan puolipyöreän muotoiseksi. Samassa kohdassa sijaitsi kaksi koukistettua rautanaulaa. Vyöstä hieman etelään sijaitsi kolme niittiä päätelevyineen. Niittien kiinnittämää puuta ei löytynyt. Näiden kanssa oli myös kaksi taivutettua naulaa, jotka olivat yhä kiinni lahonneessa puussa.
Kalmisto > Schvindtin muut löydöt

Muut löydöt eivät muodostaneet sellaista kokonaisuutta, että Schvindt olisi maininnut sitä haudaksi. Haudan vieressä ja sen kaakkoispuolelta löytyi 108 sirpaletta, jotka kuuluivat kolmelle astialle. Hän pystyi kokoamaan osittain näistä kaksi liimaamalla palasia toisiinsa. Toinen astia oli ollut 14–15 senttimetriä korkea ja toinen astia 12,5 senttimetriä korkea ja 22 senttimetriä leveä. Ensimmäisen astian kaulaa kiersi 12 rinnakkaista narujuovaa ja toisen astian ympäri vastaavasti 3 narujuovaa. Näiden lisäksi löytyi neljännelle astialle kuuluvia sirpaleita, jotka yhteen liimattuina muodostivat 13,5 senttimetriä korkean, 17 senttimetriä leveän ja pohjastaan 11 senttimetriä leveän astian. Astian suuaukon kaulaa kiersi 3 rinnakkaista pistejuovaa.
Saviastian palasten joukosta ja ympäriltä löytyivät hajallaan seuraavia esineiden jäänteitä. Kahdeksan niittiä ilman puunjäänteitä, kahdesta kohdasta koukistettu naula sekä kolme muuta naulaa, jotka olivat vielä kiinni puussa. Kaksi rautapalasta, jotka oli taottu läpileikkaukseltaan kolmion muotoisiksi ja olivat 4,8 senttimetriä ja toinen 3,6 senttimetriä pitkät. Kaikki nämä rautaesineet ovat ilmeisesti olleet samasta kirstusta tai muusta kootusta puuesineestä. Näiden lisäksi löytyi vielä löytyi kaksi pronssilangasta kierrettyä koristetta, joissa oli jäljellä ristikkäin kudottua lankaa. Lisäksi löytyi yksi ruskeanvärinen, neljällä mustalla tai valkoisella pilkulla koristeltu ja halkaisijaltaan noin 13 millimetrinen kivihelmi. Viimeinen esine oli sisältä rautainen ja pinnaltaan pronssinen painoluoti, jonka oli 1,8 senttimetriä korkea ja 2,2 senttimetriä leveä. Maa oli esineiden ympäriltä mustaa tai tummaa ja niiden päällä oli paljon rautaruostetta.
Rautakautinen kylä tai suurtalo

Unto Salo mainitsee kirjoituksissaan usein Pappilanmäen löydöt. Erityisesti 600-luvun lopun kullattu miekka edustaa hänen mukaan Eurassa paikallista parhaimistoa ja viittaa siihen, että Pappilanmäki oli pitäjänkartano, jota asutti paikallinen menestyvä päällikkö. Pappilanmäki olisi säilyttänyt tämän asemansa niin pitkään, että kun pitäjä aikanaan kristillistyi, annettiin se kirkkonmiehelle pappilaksi.
Pappilanmäkeä vastapäätä, Eurajoen toisella puolella, sijaitsee Lauhianmäki. Sinne haudattiin rautakaudella runsaasti väkeä hyvin pitkän ajan. Sitä ei ole päästy tutkimaan, joten tiedot kalmiston käyttöajasta ovat viitteelliset. Paikalta kerättyjen esineiden ajallinen kirjo alkaa vanhemmalta roomalaisajalta ja jatkuu katkeilen viikinkiajalle asti. Pappilanmäen kalmistoa on todennäköisesti käytetty Lauhianmäkeä myöhemmin ja toisaalta ainakin ristiretkiajalle asti. Pappilanmäen kalmistoon liittyvää kylää tai taloa ei myöskään olla löydetty. Se sijaitsee todennäköisesti kalmiston lähellä tai jopa aivan vieressä. Jos se sijaitsee sen vieressä, on sen jäänteet sekoittuneet historiallisen ajan pappilan pihapiiriin, joka oli rakennettuna Pappilanmäen ympärille.
Aiheesta muualla

Yllättävä muinaislöytö Euran Pappilanmäestä, Suomen Kuvalehti, 22.04.1939, nro 16, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pappilanmäen miekka KM 65:1 kunnostettuna Kansallismuseosta.
Parasangi

Parasangi (m.kreik. παρασάγγης, parasangēs < pers. farsang, frasang; lat. parasanga) oli antiikin aikainen pituusmitta, joka oli persialaista alkuperää. Kreikkalaisilla se vastasi 30 stadionia. Attikalainen (ateenalainen) parasangi oli nykymitoissa noin 5,32 kilometriä.
Parasangi ei ollut koskaan varsinaisesti antiikin kreikkalainen mittayksikkö, mutta kreikkalaiset kirjailijat, kuten Herodotos ja Ksenofon, omaksuivat sen kuvatessaan etäisyyksiä Persian vallan alla olleilla alueilla, kuten Vähässä-Aasiassa, siinä missä Strabon käytti maileja kuvatessaan etäisyyksiä Italiassa ja roomalaiset stadionia kuvatessaan etäisyyksiä Kreikassa. Parasangin alkuperää ei tunneta kovin hyvin. Se saattoi olla alun perin jonkun pinta-alojen laskemiseen käytetyn mittayksikön kerrannainen. Tätä tukee se, että Herodotos sanoo persialaisten käyttäneen parasangia suurten maa-alojen mittaamiseen.
Parasangin pituuksissa oli vaihtelua eri paikoissa ja aikoina. Strabon sanoo, että parasangi luettiin joskus 30 stadionin sijaan 40 tai 60 stadioniksi. Myös Plinius vanhempi valittaa, ettei parasangeina annettuja etäisyyksiä voinut tietää täsmällisesti. Agathiaan mukaan hänen aikanaan (n. 570 jaa.) parasangi oli vain 21 stadionia.
Muuntotaulukko

Muuntotaulukko, kun perusyksikkönä käytetään vanhaa attikalaista jalkaa (29,57 cm):
| Mittayksikkö (y) | Muuntokerroin (x)> 1 parasangēs = x × y | Muuntokerroin (x)> 1y = x × parasangēs |
| --- | --- | --- |
Kreikkalaiset
| – pūs (jalka) | 18 000 pusta | 1⁄18000 parasangia |
| – pygmē | 16 000 pygmeä | 1⁄16000 parasangia |
| – pygōn | 14 400 pygonia | 1⁄14400 parasangia |
| – pēkhys | 12 000 pekhystä | 1⁄12000 parasangia |
| – bēma | 7 200 bemaa | 1⁄7200 parasangia |
| – orgyia | 3 000 orgyiaa | 1⁄3000 parasangia |
| – akaina | 1 800 akainaa | 1⁄1800 parasangia |
| – hamma | 300 hammaa | 1⁄300 parasangia |
| – plethron | 180 plethronia | 1⁄180 parasangia |
| – stadion | 30 stadionia | 1⁄30 parasangia |
| – hippikon | 7+1⁄2 hippikonia | 2⁄15 parasangia |
| – dolikhos | 2+1⁄2 dolikhosta | 2⁄5 parasangia |
| – skhoinos | 3⁄4 skhoinosta | 1+1⁄3 parasangia |
Kansainväliset (SI)
| – kilometri | 5,32 km | 0,19 parasangia |
Brittiläiset
| – maili | 3,31 mi | 0,30 parasangia |
Skolastiikka

Danten Paratiisi, Danten ja Beatricen ympärillä muun muassa skolastikot Tuomas Akvinolainen, Albert Suuri ja Petrus Lombardus (Philipp Veit, maalaus Casino Massimossa Roomassa)
Skolastiikka (lat. scholasticus, kreik. σχολαστικός, suom. kouluun kuuluva) oli filosofinen suuntaus tai menetelmä, jonka mukainen opetus oli vallalla keskiajan oppineiden parissa noin vuosina 1100–1500. Skolastiikka pyrki yhdistämään antiikin tieteet ja filosofian, erityisesti aristotelismin, ja vallitsevan uskonnon pyhät kirjoitukset ja opetukset.
Skolastiikalla tarkoitetaan yleensä lähinnä kristittyä skolastiikkaa, joka vaikutti kristittyjen teologien piirissä suurten eurooppalaisten yliopistojen teologisissa tiedekunnissa, mutta myös islamilaisten ja juutalaisten teologien piirissä esiintyi täysin samanlaista lähestymistapaa. Skolastinen filosofia yhdisti yleensä logiikkaa, metafysiikkaa ja semantiikkaa yhdeksi oppiaineeksi. Sen katsotaan edistäneen logiikan kehitystä huomattavasti aikaisempaan filosofiaan verrattuna.
Skolastiikalla ei varsinaisesti tarkoiteta mitään tiettyä filosofista näkemystä tai uskomuksia, vaan enemmän tutkimiseen, ymmärtämiseen ja oppimiseen käytettyä metodia — työkalua, ajattelutapaa tai lähestymistapaa — jossa pääpaino oli dialektisessa päättelyssä. Skolastiikan tavoitteena oli löytää vastaus johonkin kysymykseen tai selvittää looginen ristiriita. Vaikka skolastista metodia käytettiinkin lähinnä keskiajan teologisten ongelmien ratkomiseen, sitä voitiin käyttää myös muiden filosofisten ongelmien tutkimiseen.
Skolastiikkaa vastustivat jo keskiajalla mystikot. Renessanssin aikana skolastiikka enimmäkseen syrjäytettiin.
Skolastinen menetelmä

Tyypillisesti skolastikko otti jonkun tunnetun varhaisemman oppineen tai muun vastaavan auktoriteetin teoksen tarkastelun kohteeksi. Teos luettiin läpi huolellisesti ja kriittisesti, ja sisäistettiin. Sen jälkeen asiaa tutkittiin kaikista muista mahdollisista dokumenteista, joita aiheesta oli kirjoitettu, olivat ne sitten muinaisia tai uudempia — kuten kirkolliskokousten päätöksistä tai paavien kirjeistä. Ne kohdat, joista nämä eri lähteet olivat eri mieltä, kirjoitettiin ylös. Tavoitteena oli tutkia asiaa avoimella mielellä kaikista mahdollisista lähestymistavoista.
Tämän jälkeen eri osapuolten näkemykset pyrittiin saattamaan yhteen dialektisella menetelmällä, niin etteivät ne enää olisi vastakkaisia. Tämä tehtiin kahdessa vaiheessa.
Ensin käytettiin filosofista analyysia. Sanojen merkityksiä tutkimalla voitiin saada selville, että jollain sanoilla saattoi olla eri merkityksiä eri tilanteissa, ja joku auktoriteeteista oli mahdollisesti tarkoittanut jotain muuta kuin miltä ensin näyttää. Näin kaksi vastakkaista argumenttia voidaan saada puhumaan samasta asiasta samalla kielellä. Seuraavaksi käytettiin loogista analyysia, joka perustui formaalin logiikan sääntöihin. Tavoitteena oli näyttää, että ristiriitoja ei ole, vaan ne johtuvat lukijan subjektiivisista näkemyksistä.
Näin skolastisella menetelmällä voitiin siis pitää filosofinen ajatusmaailma koossa, ja saada kaikki tarvittavat auktoriteetit olemaan samaa mieltä. Skolastiikka perustui lähinnä siihen, että keskiajan oppineet uskoivat kaiken tiedon olevan jo olemassa ja kirjoitettuna suurten auktoriteettien teoksiin. Näin skolastikon ei ollut tarkoitus olla luova vaan järjestävä tekijä, joka piti huolen todellisuuden loogisesta ristiriidattomuudesta.