stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maksaruohot
Lajeja > Koristekasveina kasvatettavia lajeja

aasinmaksaruoho (Sedum burrito)
adolfinmaksaruoho (Sedum adolphii)
alppimaksaruoho (Sedum montanum, syn. Petrosedum montanum)
amppelimaksaruoho (Sedum sieboldii)
amurinmaksaruoho (Sedum selskianum, syn. Phedimus selskianus)
espanjanmaksaruoho eli harmaamaksaruoho (Sedum hispanicum)
haromaksaruoho (Sedum griseum)
helmimaksaruoho (Sedum divergens)
himalajanmaksaruoho (Sedum pachyclados)
häntämaksaruoho (Sedum morganianum)
härmemaksaruoho (Sedum allantoides)
japaninmaksaruoho (Sedum cauticola)
kalliovuortenmaksaruoho (Sedum stenopetalum)
kalvasmaksaruoho (Sedum ochroleucum)
kamtšatkanmaksaruoho (Sedum kamtschaticum, syn. Phedimus kamtschaticus)
kaukasianmaksaruoho (Sedum spurium, syn. Phedimus spurius)
kultamaksaruoho (Sedum floriferum)
lusikkamaksaruoho (Sedum spathulifolium)
lyydianmaksaruoho (Sedum lydium)
mongolianmaksaruoho (Sedum hybridum, syn. Phedimus hybridus)
mykerömaksaruoho (Sedum anacampseros, syn. Hylotelephium anacampseros)
neidonmaksaruoho (Sedum pulchellum)
neulasmaksaruoho (Sedum sediforme, syn. Petrosedum sediforme)
nukkamaksaruoho (Sedum dasyphyllum)
oregoninmaksaruoho (Sedum oreganum)
palleromaksaruoho (Sedum pachyphyllum)
papumaksaruoho (Sedum stahlii)
peiponmaksaruoho (Sedum forsterianum, syn. Petrosedum forsterianum)
persianmaksaruoho (Sedum stoloniferum)
pohjanmerenmaksaruoho (Sedum anglicum)
pyreneidenmaksaruoho (Sedum borderi)
rubiinimaksaruoho (Sedum rubrotinctum)
ruusukemaksaruoho (Sedum suaveolens)
sinimaksaruoho (Sedum caeruleum)
siperianmaksaruoho (Sedum aizoon, syn. Phedimus aizoon)
siromaksaruoho (Sedum gracile)
syysmaksaruoho (Sedum spectabile, syn. Hylotelephium spectabile)
talvimaksaruoho (Sedum bellum)
tatranmaksaruoho (Sedum fabaria)
tuoksumaksaruoho (Sedum populifolium)
turkestaninmaksaruoho (Sedum ewersii, syn. Hylotelephium ewersii)
turkinmaksaruoho (Sedum bithynicum)
tähtimaksaruoho (Sedum ternatum)
Lajeja > Koristekasveina kasvatettavia lajikkeita

hurmemaksaruoho (Sedum 'Common Red')
komeamaksaruoho (Sedum 'Herbstfreude')
purppuramaksaruoho (Sedum 'Ruby Glow')
tarhamaksaruoho (Sedum 'Irmeli')
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Suomumaksaruohot – Sedum
Funet: Maksaruohot
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q156851  Wikispecies: Sedum  APDB: 194806  APNI: 61903  BOLD: 121455  CoL: 7F44  eFloraSA: Sedum  EoL: 32579  EPPO: 1SEDG  FNA: 129989  FoC: 129989  GBIF: 5361975  GRIN: 11032  iNaturalist: 55735  IPNI: 12241-1  ITIS: 24103  NBN: NHMSYS0000463379  NCBI: 3784  NZOR: 7cc38044-262e-4889-a573-800e1c705a79  Open Tree of Life: 509336  PLANTS: SEDUM  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30001444-2  Tropicos: 40034740  VASCAN: 1673  VicFlora: 3031cfff-372f-44b8-9a3e-985c023c0c27  WFO: wfo-4000034941
Tor Mann

Tor Mann
Tor Gustaf Teodor Mann (25. helmikuuta 1894 Tukholma – 29. maaliskuuta 1974 Tukholma) oli ruotsalainen kapellimestari.
Mann opiskeli vuosina 1910–1915 sellonsoittoa sekä vuosina 1914–1919 sävellystä ja soitinnusta Tukholman musiikkikonservatoriossa (vuodesta 1940 Tukholman kuninkaallinen musiikkikorkeakoulu). Hän toimi sellistinä Stockholms konsertföreningissä vuosina 1915–1917 ja 1918–1920 sekä Kungliga Hovkapelletissa 1917–1918. Mann jatkoi opintojaan kontrapunktissa ja sävellyksessä Paul Juonin johdolla Berliinissä vuosina 1920–1922. Lisäksi hän sai musiikin teorian ja orkesterinjohdon opetusta Wienissä ja Prahassa vuonna 1922.
Mann oli Göteborgin sinfoniaorkesterin ensimmäinen pääkapellimestari ja taiteellinen johtaja vuosina 1925–1939. Hänen aikanaan vihittiin käyttöön Göteborgin konserttitalo ja tehtiin orkesterin ensimmäiset levyjulkaisut. Tämän jälkeen Mann työskenteli Radiosinfoniaorkesterin pääkapellimestarina vuoteen 1959. Hän vaali Wilhelm Stenhammarin perintöä ja ansioitui Franz Berwaldin, Jean Sibeliuksen sekä Carl Nielsenin teosten esitysten johtajana. Mann teki kapellimestarina muun muassa 1930–1940-luvulla toistakymmentä vierailua Helsinkiin. Hän johti välillä myös puolisonsa, kapellimestari Ortrud Mannin (o.s. Åkerberg) kanssa.
Mann opetti Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuosina 1939–1961, vuodesta 1945 professorina. Hän pääsi Ruotsin kuninkaallisen musiikinakatemian jäseneksi (LMA) vuonna 1935, ja hänelle myönnettiin Litteris et Artibus -mitali vuonna 1939.
Majakkalaiva Relandersgrund

| Relandersgrund |
| --- | --- |
 Relandersgrund Silakkamarkkinoilla.
Tyyppi:  Majakkalaiva
Aiemmat nimet:  Relandersgrund (1888–1918) Reserv I (1918–1937) Vuolle (1977–)
Omistaja:  Luotsi- ja majakkalaitos / Merenkulkuhallitus
Rakennustelakka:  W:m Crichton & C:o, Turku
Luovutettu:  1888
Status:  Ravintolalaivana Helsingissä.
Tekniset tiedot
Pituus:  27,1 m
Leveys:  6,7 m
Uppouma:  168 t
Lähteet:  
Majakkalaiva Relandersgrund on entinen Rauman edustalla Relanderinmatalalla sijainnut majakkalaiva.
Rakenne ja varusteet

Alus rakennettiin vuosina 1886-1888 Turussa W:m Crichton & C:o -telakalla. Alus on teräsrunkoinen, niitaten tehty. Mitoiltaan 27,1 × 6,7 × 2,1 metriä. Uppoama on 168 tonnia. Aluksessa oli kaksi mastoa ja purjeet, öljyllä toimiva valolaite ja paineilmasumusireeni. Vuosisadan vaihteen tienoilla alukseen asennettiin höyrykattila sumusireeniä, ankkuripeliä ja lämmitystä varten. Sumusireeniä käyttänyt kuulamoottori siirrettiin käyttämään generaattoria joka syötti sähköä valonheittimelle. Tätä tuolloin harvinaista kaarivalolla toimivaa laitetta käytettiin mm. luotsinannossa. Kaikki muut valaisimet laivassa toimivat öljyvalolla.
Alus oli koneeton, eli se liikkui hinaajan vetämänä. Purjeet nostettiin yleensä vain keventämään ankkuriketjuun kohdistuvaa rasitusta kovalla merenkäynnillä.
Majakkalaivana

Alus korvasi puurunkoisen ja jo pahoin ränsistyneen edeltäjänsä (alkuperäisen Quarkenin)  Nimen se sai perinteen mukaan sijaintipaikaltaan eli Relanderinmatalalta. Se kerkisi olla asemapaikallaan miltei kolme vuosikymmentä. Talvehtimaan alus hinattiin yleensä Raumalle tai telakointia varten Turkuun.
Majakkalaivana > Valtaus ja upottaminen

Vuonna 1918 alus oli Turussa talvehtimassa ja odotti telakointia. Sota-ajan vuoksi sitä ei parina edellisenäkään kesänä oltu hinattu paikoilleen. Turussa venäläiset vallankumoukselliset matruusit kaappasivat majakkalaivan ja hinasivat aluksen Suomen etelärannikolle. Kun vastaan tuli liian pahoja jääesteitä alus päätettiin hylätä ja upottaa rantaveteen.
Rauhan tultua suomalaiset nostivat aluksen ja se korjattiin Tallinnassa. Alus oli kuitenkin jo niin huonokuntoinen, että siitä päätettiin tehdä varamajakka. Sotasaaliina oli saatu uusi ja erinomainen höyrykäyttöinen Liepājan majakkalaiva, josta nyt tuli uusi Relandersgrund.
Majakkalaivana > Varalaiva

Vanha majakkalaiva sai nyt nimen Reserv I ja se toimi majakkalaivojen lomittajana näiden ollessa telakoilla. Alus toimi myös  Storbrottenin ensimmäisen ajomiinaan tuhoutuneen majakkalaivan sijaisena kunnes uusi alus valmistui.
Nimi suomennettiin vuonna 1930 muotoon Varamajakka 1.
Merenmittaajien tukialus

Vuonna 1937 alus riisuttiin majakkavarustuksesta ja  luovutettiin sisävesiä mittaavalle 2. merenmittausretkikunnalle asunto- ja piirustussalilaivaksi. Alus sai ensin merkinnän MKH 3, mutta retkikunta antoi sille nimen Vuolle, josta tehtiinkin pian virallinen. Italianpunaiset kyljet muuttuivat nyt valkeiksi kuten muissakin merenmittausaluksissa. Laiva oli hyvä tukialus: se oli vakaa, helppo hinattava ja sopivan mittainen sekä riittävän matalakulkuinen mahtuakseen Saimaan pohjoisosan vanhoista suluista. Vuolle palveli tasan 40 vuotta merenmittauksen tukialuksena.
Varamajakka 1 -nimen peri nyt uudeksi vara-alukseksi siirretty entinen majakkalaiva Helsingkallan.
Yksityiskäytössä

Vuonna 1978 alus myytiin romukauppiaalle, joka pilkkomisen sijasta kunnosti aluksesta uivan kesähuvilansa. Kannelle rakennettiin harjakattoisia kansirakenteita.
1980-luvun lopulla Vuolle päätyi Haminan Koirakarin romuttamolle. 1991 alus pelastettiin romutukselta ja myytiin Kotkaan. Se telakoitettiin Tallinnan Meretehtaalla, muutoin korjaustyöt tehtiin yksityisesti. Kansirakenteet korjattiin museoidun majakkalaiva Kemin mallin mukaan ja maalattiin alkuperäisiin väreihinsä. Kansirakenteen katolle sijoitettiin vapaasti mukailtu sähkötoiminen majakkatornin kopio. Ruoriratas siirrettiin yläkannen etupäästä keskikohdalle savupiipun eteen; se ei ole nykyisin käyttökunnossa. Aluksen peräsin asennettiin  keskelle uudiskorjauksen yhteydessä; siinä on säilytetty mahdollisuus käsiohjaukseen erillisen irrotettavan kahvan avulla.
Aluksen nimeksi tuli vanha Relandersgrund.
Aluksen raskas pääankkuri ja kakkosankkuri, molemmat ketjuineen, asetettiin Kotkaan aluksen laituripaikalle, koska ne katsottiin liian painaviksi mukana kuljettaa. Vuonna 2012 ne siirrettiin Helsinkiin uudelle vakinaiselle asemapaikalle.
Aluksen uudeksi väriksi tuli kustannussyistä viittapunainen, joka on vakioväri. Aluksessa yhä oleva savupiippu on majakkalaivakautena asennettu ankkurivinssiä, sumusireeniä ja lämmitystä käyttäneen höyrykattilan piippu, joka asuntolaiva- ja mökkikautena toimi keskuslämmityskattilan piippuna.  Nykyisin niin hormit kuin kattilakin on poistettu.
Kotkasta kahvila-ravintolalaiva siirrettiin Helsinkiin. Lokakuussa 2005 alus hinattiin Suomenlinnan telakalle talvehtimaan ja pohjankorjaukseen. Keväällä 2006 Relandersgrund sai uudeksi asemapaikakseen entisen Korkeasaaren lautan lähtöpaikan Meritullintorin rannasta vastapäätä Päävartiota. Suomenlinnan telakalla on tehty korjaustöitä myös talvikausina 2006-2007 ja 2007-2008. Silakkamarkkinoiden aikana alus on ollut sijoitettuna Kauppatorille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Majakkalaiva Relandersgrund Wikimedia Commonsissa
Majakkalaiva Relandersgrundin viralliset kotisivut
Pääkallotunnusta käyttäneitä venäläisiä vallankumouksellisia matruuseja. Lipussa lukee venäjäksi Kuolema porvaristolle!
Relandersgrundin savupiippu ja museoitu ruori.
Majakkalaiva Storbrotten

Majakkalaiva Storbrottenin ankkurit muistomerkkinä Merenkulkulaitoksen toimitalon edessä Porkkalankadulla Helsingissä; etualalla sieniankkuri.
Storbrotten oli majakkalaiva, jonka sijoituspaikka oli vaarallinen matalikko Ahvenanmerellä Lågskäristä pohjoiseen. Matalikko päätettiin jo vuonna 1903 merkitä majakkalaivalla; sijoituspaikan vaarallisuuden vuoksi aluksen tulisi ehdottomasti olla konekäyttöinen. Aluksia ehti olla kaksi samannimistä.
Ensimmäinen alus valmistuu

Määräraha saatiin hiukan myöhemmin, ja uusi höyrykäyttöinen majakkalaiva Storbrotten valmistui Kone ja Silta Oy:n telakalla Helsingissä vuonna 1907.
Alus oli hyvin samanlainen kuin kuusi vuotta aiemmin valmistunut majakkalaiva Äränsgrund; siinä oli suojaava sääkansi ja uutuutena erilliseen lyhtykojuun keulamaston huippuun sijoitettu asetyleenivalo; perämaston huipussa oli varalla normaali kolmelyhtyinen öljyvalo; aluksessa oli myös paineilmakäyttöinen sumusireeni eli tyfooni, jonka varalaitteena oli höyrysireeni. Höyrykattila oli hiilipolttoinen. Miehistöä oli 11 henkeä.
Ensimmäisen Storbrottenin tuhoutuminen

Alus tuhoutui ajomiinaan 18. syyskuuta 1922; vain neljä miestä pelastui.
Aluksen tilalle sijoitettiin koneeton varamajakkalaiva Reserv I, mutta se osoittautui nopeasti sopimattomaksi Ahvenanmeren oloihin. Uusi alus olisi saatava.
Uusi Storbrotten

Turussa Vulcan Oy:n telakalla oli rakenteilla alun perin venäläiseksi miinanraivaajaksi tarkoitettu ja sittemmin S/S Arandan kaltaiseksi kelirikkoalukseksi suunnitellun aluksen runko, josta päätettiin tehdä uusi majakkalaiva; ehdokas soveltui tarkoitukseen hyvin, koska siihen kuului jo alun perin korkea suojaava sääkansi. Nyt uutta tehtävää varten alukseen lisättiin kuusi pitkää ja leveää palleköliä sekä kansirakennuksen katolle sijoitettiin majakkatorni; valo toimi ajan tavan mukaan asetyleenillä. Alukseen asennettiin Suomen ensimmäinen nautofoni eli sähkökäyttöinen sumusireeni ja uusimpana uutuutena vedenalainen äänimerkinantolaite.
Alus valmistui kevääksi 1925 ja aloitti palveluksensa saman tien.
Aluksen uppoama oli 305 tonnia ja höyryhiilikoneiston teho 260 hevosvoimaa - siis alus oli suurin ja tehokkain lajissaan. Miehitystä oli 11 henkeä. Sen muista majakkalaivoista selvästi poikkeava ulkomuoto kertoi selvästi, että alus oli alun perin suunniteltu aivan muihin tehtäviin; tämä ei kuitenkaan ollut pahasta, sillä alus olikin yllättäen huomattavasti merikelpoisempi kuin useimmat muut majakkalaivat.
Storbrotten oli talvisodan aikana paikallaan; sen miehistölle annettiin kiväärit panoksineen ja kehotettiin olemaan tarkkana. Mitään ei tapahtunut ennen kuin alus siirtyi talvehtimaan jouluna 1940, palaten asemapaikalleen seuraavana keväänä.
Jatkosodan alussa operaatio Kilpapurjehduksen eli sotalaivojen Ahvenanmaan vesille siirtämisen lopuksi majakkalaiva poistettiin paikaltaan ja se siirtyi Turkuun; Ahvenanmeren majakkalaiva toimi vuodet 1943–1944 vartiomoottoriveneiden emälaivana. Kesäajoiksi alus maalattiin sotalaivanharmaaksi naamiomaalauksineen ja talveksi kalkkimaalilla valkoiseksi.
Merenmittaajien tukialukseksi

Sodan jälkeen, kunhan Ahvenanmeren ja Märketin miinakentät oli raivattu sekä aseistus ja muu ylimääräinen sotavarustus poistettu ja punainen ulkomaalaus palautettu ennalleen, entinen työ jatkui aina vuoteen 1959 asti. Silloin alus korvattiin valopoijulla ja muutettiin merenmittaustukialukseksi Hollmingin Rauman telakalla; lyhtytorni, raskas tukkiankkuri ja keulimmainen sieniankkuri poistettiin sekä alukseen rakennettiin lisää hyttejä; lopuksi punaiset kyljet maalattiin muiden mittausalusten tapaan valkeiksi.
Entisen majakkalaivan uudeksi nimeksi annettiin Pauha Pohjanlahden karikkojen mukaan ja aluksesta tuli Pohjanlahtea kartoittavan 1. merenmittausretkikunnan tukialus; kaikki suuren retkikunnan väki ei mahtunut alukseen vaan loput majapaikat ja mittausaineiston käsittelyssä tarvittava piirustussali sijoitettiin toiseen entiseen majakkalaivaan tukialus Kuohuun, entiseen Plevnaan, jota Pauha hinasi perässään. Paksu musta hiilensavu merkitsi retkikunnan vaiheita.
Mittausalueella alukset kiinnittyivät vierekkäin. Varsinaisen mittaustyön tekivät erilliset mittausveneet, jotka tukeutuivat Pauhaan, jonka konehuoneen yhteyteen oli rakennettu erillinen korjauspaja mittausveneiden moottoreille.
Aluksessa oli loppuun asti vanhanaikainen avoin komentosilta, joten nahkatakit ja suojalasit olivat hyvinkin tarpeen myötätuuleen ajettaessa, kun paksu kerros kivihiilennokea laskeutui savupiipusta sillan ylle.
Saimaan vesille

Kun 1. merenmittausretkikunta sai uuden aluksen vuonna 1978, Pauha  siirrettiin Saimaalle, mihin se sopi äärimmäisen huonosti syväyksen ja hiilestyksen vuoksi. Kun tukialus Linssi ja koneeton tukialus Sesta valmistuivat vuonna 1979, majakkalaiva myytiin; Pauha jäi kylmilleen odottamaan tulevaa. Tämä ei luonnollisesti ollut hyväksi laivalle.
Tuhoutuminen

Kaksi vuotta entinen tukialus makasi Lappeenrannassa; vuonna 1980 uusi omistaja sai hankittua hinaajan: entinen majakkalaiva aiottiin hinata Helsinkiin, jossa se olisi uusittu uuteen käyttöön. Mistään ei enää löytynyt tarpeellisia konemiehiä eikä liioin merelle siirtoon kelvollista päällikköä, jotta alus olisi voitu tuoda omalla koneellaan, kuten olisi ollut järkevintä; lisäksi kattilat olisi pitänyt katsastaa. Näin hinaaminen oli ainoa vaihtoehto; Saimaan kanavasta yhdistelmä selvisi hyvin eivätkä neuvostoliittolaisetkaan huomautelleet mitään.
Kuitenkin meren puolella hinaaja Sisu sai vielä Neuvostoliiton alueella entisen Pitkäpaaden kohdalla konevian ja voimakkaan luoteistuulen takia alukset joutuivat karille; pelastusristeilijä Wilhelm Wahlforss irrotti hinaajan karilta ja hinasi sen Kotkaan telakalle, mutta Pauha jäi auttamatta matalikolle; neuvostoliittolainen byrokratia hidasti apuuntuloa niin pahoin, että hinaajan vaaratilanne oli päässyt kehittymään niin vaikeaksi, ettei hinattavaan ehditty keskittää muuta huomiota kuin kerätä siellä olleet muutamat miehet turvaan, joten Pauha ehti ajautua tällä välin liian kauas matalikolle, jonne se sai sillä näkymin toistaiseksi jäädäkin. Ainoa suomalaisten tekemä pelastusyritys jäi tuloksettomaksi ja majakkalaivan hylyn jäännökset makaavat edelleen samalla matalikolla jäiden raunioittamina.
Muistomerkki

Storbrottenissa majakkalaivakautena palvellut sieniankkuri ja pienempi kahdesta tukkiankkurista olivat muistomerkkinä Merenkulkulaitoksen toimitalon edessä, aluksi Olympialaiturin luona ja sittemmin Porkkalankadulla.
Kun laitos jaettiin moneen osaan ja Porkkalankadun talo meni Meritaito Oy:lle, myös ankkurit sekä aulassa muistomerkkeinä ollut entinen luotsilippu siirrettiin Kotkan Merikeskus Vellamoon. Niin ikään muistomerkkinä ollut Suomen ensimmäinen automaattinen majakkapylväs joka hankittiin alun perin Lågskärin majakkaan, irtosi muuton aikana nosturin kiinnikkeistä jolloin putoaminen särki prismat ja valolaitteen. Särkyneiden ja jäljelle jääneiden osien kohtalosta ei ole tiedotettu.
Uusi majakkalaiva Storbrotten ankkurissa asemapaikallaan.
Hans van Manen

Hans van Manen 1986.
Hans van Manen (s. 1932) on hollantilainen tanssija, koreografi ja baletinjohtaja. Hän on tanssinut Amsterdamin oopperan baletissa ja Roland Petit'n tanssiryhmän jäsenenä. Hän oli mukana perustamassa 1960 Nederlands Dans Theateria ja oli sen koreografi ja taiteellinen johtaja aina vuoteen 1970. Hän on tehnyt koreografioita useille belettiseuruelle, kuten brittiläiselle Royal Balletille, Scapino Balletille ja Deutsche Oper am Rheinille.
Palkinnot

1993 Deutscher Tanzpreis
2000 Erasmus-palkinto
2004 Musikpreis der Stadt Duisburg.
2005 Prix Benois de la Danse elämäntyöstä.
Heikki Mannila

Heikki Olavi Mannila (s. 4. tammikuuta 1960 Espoo) suomalainen tietojenkäsittelytieteilijä. Hän oli Suomen Akatemian pääjohtaja kausilla 2012–2017 ja 2017–2022.
Mannila väitteli filosofian tohtoriksi tietojenkäsittelytieteestä Helsingin yliopistossa. Hän on toiminut professorina Tampereen ja Helsingin yliopistoissa sekä Teknillisessä korkeakoulussa ja vierailevana professorina Wienin teknillisessä korkeakoulussa. Mannila on työskennellyt myös akatemiaprofessorina ja HIIT:n (Helsinki Institute for Information Technology) johtajana ja tutkimustehtävissä muun muassa Nokia Research Centerissä. Vuonna 2009 hänet nimitettiin Aalto-yliopiston akateemisten asioiden (tutkimus ja opetus) vararehtoriksi ja rehtorin ensimmäiseksi varamieheksi.
Mannila on tiedonlouhinnan tutkimuksen pioneeri ja sen menetelmien keskeisiä kehittäjiä maailmassa.lähde? Hän työskentelee tietojenkäsittelytieteen perustutkimuksen lisäksi aktiivisesti useilla sen sovellusalueilla, esimerkiksi bioinformatiikan, genetiikan, tietoliikenteen, paleontologian ja kielentutkimuksen alueilla.
Mannilan vanhemmat ovat professori Elina Haavio-Mannila ja valtiotieteiden lisensiaatti Olavi Mannila.
Malawijärven biotooppiakvaario

Erilaisia mbunalajeja Berliinin akvaariossa
Malawijärven biotooppiakvaario on akvaario, joka jäljittelee olosuhteita Njassajärvessä, jota akvaariotoiminnassa ja kalojen nimeämisessä kutsutaan useimmin Malawijärveksi.
Malawijärvessä elää useita endeemisiä värikkäitä kirjoahvenlajeja, jotka tulevat toimeen melko pienessä vesitilavuudessa (esimerkiksi lohikaloihin verrattuna). Ne ovat hyvin reviiritietoisia. Kalojen kosiskelumenot ovat näyttäviä, ne lisääntyvät akvaariossakin ja hoitavat poikasiaan tarmokkaasti.
Malawijärven eri osissa on erilaisia biotooppeja. Akvaarioharrastajien suosiossa on kivikkorannan biotoopin jäljittely. Kivikkorannan kirjoahvenia kutsutaan nimellä mbunat ja muita kirjoahvenia sitten ei-mbunat tai haplochromidit.
Muita biotooppeja ovat hiekkabiotooppi ja niin sanottu välivyöhyke. Välivyöhyke tarkoittaa aluetta kivikon ja hietikon välissä. Myös kalat on jaoteltu karkeasti näihin kolmeen tyyppiin - kivikkobiotoopin, hiekkabiotoopin ja välivyöhykkeen lajeihin.
Malawijärven vesi on kovaa, emäksistä (pH 7,5-8,7) ja melko lämmintä (23-28 astetta). Suomalainen vesijohtovesi on yleensä liian pehmeää malawiakvaarioon, kotioloissa kovuutta nostetaan ruokasoodalla tai erityisillä mineraalilisillä. Tavoiteltava kokonaiskovuus on noin 4 ja karbonaattikovuus 7.
Eliöstö

Kivibiotoopin malawiakvaariossa ei pidetä yleensä kasveja. Malawijärvessä on kuitenkin kasvillisuutta, joten mikäli harrastaja päättää rakentaa biotooppinsa kuvaamaan sellaista aluetta, jossa kasveja tavataan, voi hän pitää kasveja akvaariossaan.
Eliöstö > Kaloja

Useimmat malawiahvenet ovat kasvinsyöjiä. Niiden väritys vaihtelee mielentilan ja ympäristön mukaan, joten lajien tunnistus kuvista on vaikeaa.
Ampiaismalawinahven (Pseudotropheus crabro)
Sinikoiratilapia (Cynotilapia afra)
Ruostemalawinahven (Iodotropheus sprengerae)
Kirjonenäahven (Labeotropheus trewavasae)
Sininenäahven (Labeotropheus fuelleborni)
Sinihuuliahven (Labidochromis caeruleus)
Seepramalawinahven (Maylandia zebra)
Kultamalawinahven (Melanochromis auratus)
Sinijuovamalawinahven (Melanochromis johannii)
Kuusiraitamalawinahven (Pseudotropheus demasoni)
Keltamalawinahven (Pseudotropheus lombardoi)
Sinikeltamalawinahven (Pseudotropheus saulosi)
Njassanripsimonni (Synodontis njassae)
Kuvagalleria

Sinikoiratilapia Cynotilapia afra
Sininenäahven Labeotropheus fuelleborni
Keltamalawinahvenkoiras
Kultamalawinahven Melanochromis auratus, koiras
Värttinämalawinahven Protomelas taeniolatus
Torpedomalawinahven Pseudotropheus elongatus
Sinikeltamalawinahven Pseudotrpheus saulosi
Seepramalawinahven Maylandia zebra
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
- suomalainen foorumi
NL-Aqua - kirjoahventen erikoisliike
Juissin malawit (Arkistoitu – Internet Archive) (suomalaisen harrastajan sivu)
Cichlid Fishes of Lake Malawi, Africa - Michael Oliverin palkitut, laajat sivut (englanniksi)
Malawi Cichlid Homepage (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
The Tropical Tank (englanniksi)
Ciklid.org - ruotsalainen foorumi
Arvio Ad Koningsin kirjasta Aponogeton 3/2006
Polkie Malawi (Arkistoitu – Internet Archive) - paljon valokuvia
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Konings Ad. (1997): Malawijärven kirjoahvenet. ISBN 951-97752-0-X
Melke, S. (1993): Success with Cichlids from Lake Malawi & Tanganyika ISBN 978-0866224895
Smith, M. (2000): Lake Malawi Cichlids (Complete Pet Owner's Manual) ISBN 978-0764115257
Maria Mandel

Maria Mandel
Maria Mandel (10. tammikuuta 1912 – 24. tammikuuta 1948) oli Auschwitzin naisten leirin komendantti. Hänen uskotaan vastanneen noin 500 000 ihmisen kuolemasta kaasukammioissa.
Mandel syntyi Munzkirchenissä Itävallassa. Lokakuussa 1938 hän liittyi leirivartiostoon Aufseherinä Lichtenburgissa, vanhassa keskitysleirissä Saksissa, missä hän työskenteli 50 muun SS-naisen kanssa. 15. toukokuuta 1939 hänet lähetettiin vasta avattuun Ravensbrückin keskitysleiriin Berliinin lähellä. Hän teki nopeasti vaikutuksen esimiehiinsä, ja kesäkuussa 1942 hänestä tuli SS-Oberaufseherin.
Lokakuun 7. 1942 Mandel siirrettiin Auschwitz II Birkenaun leiriin Puolassa, jossa hänestä tuli SS Lagerfuhrer, komentaja, miespuolisen SS-komendantin Rudolf Hössin alaisuuteen. Mandel johti kaikkia Auschwitzin naisten leirejä ja alaleirejä, mukaan lukien Hindenburgin, Lichtenwerdenin, Budyn ja Rajskon leirit. Mandelia alettiin nopeasti kutsua pedoksi. Mandel piti klassisesta musiikista, ja hän toimi kapellimestarina keskitysleirillä ja halusi musiikkia, kun vangit menivät kaasukammioon. Marraskuussa 1944 hänet komennettiin Mühldorfin alaleiriin Dachaun keskitysleiriin (Elisabeth Volkenrathista tuli Auschwitzin naiskomendantti). Toukokuussa 1945 Mandel pakeni Mühldorfista synnyinmaahansa Itävaltaan, Munzkircheniin.
Yhdysvaltain armeija pidätti Mandelin 10. elokuuta 1945. Kuulustelut paljastivat hänen olleen älykäs ja täysin omistautunut työhönsä leireillä. Hänet luovutettiin Puolaan marraskuussa 1946, ja marraskuussa 1947 hänet vietiin Krakovan oikeustalolle ja tuomittiin kuolemaan. Mandel hirtettiin vuonna 1948.