Ludvig VII (Ranska)
Toinen ristiretki

Paavin kanssa tapahtuneen konfliktin lopulliseksi ratkaisemiseksi ja päätökseen saattamiseksi Ludvig VII hyväksyi osanottonsa Bernard Pyhän saarnaamaan ristiretkeen. Vuoden 1145 joulun tienoilla kuningas ilmoittikin julkisesti päätöksestään osallistua ristiretkeen, jonka tarkoituksena oli viedä apua Palestiinan kristityille, joita turkkilaiset ahdistelivat. Turkkilaiset olivat jo valloittaneet Édessan kreivikunnan ja tappaneet lukuisia kristittyjä. Vézelayn kokouksessa pääsiäisenä 1146 Ludvig VII ottikin itselleen ristiritarinviitan kuten monet muutkin vapaat mieht eli aateliset tekivät saman kokouksen aikana.
Ludvig VII ja kuningatar Aliénor Akvitanialainen lähtivät 4. kesäkuuta 1147 ristiretkelle ja heidän johtaminaan olivat muut 300 ritaria ja lukuisa joukko tavallisia sotilaita. Koko tätä armeijaa seurasi tuhatpäinen pyhiinvaeltajien joukko. Matka alkoi Metzin kaupungista ja jatkui pitkin Tonavan laaksoa, missä he liittyivät keisari Konrad III:n armeijaan. Koko ristiretkijoukon tavoitteena oli kulkea Vähään-Aasiaan Konstantinopolin kautta. Kaupunkiin he saapuivatkin 4. lokakuuta. Ristiretken aikana kuninkaan sijaisena, sijaishallitsijana ja valtionhoitajana toimi luotettava hallintomies apotti Suger.
Taistelujoukon toimintaa sävytti erityisesti ranskalaisten ja saksalaisten ryhmien välinen erimielisyys, Ludvigin kokemattomuus ja heikkotahtoisuus sekä Bysantin asukkaiden asenne, sillä nämä kokivat ristiretkeläiset enemmän haitaksi ja ongelmaksi kuin heidän apuaan tarvitseviksi uskonveljiksi. Muiden tuen pettäessä Ludvig koki karvaita tappioita taisteluissa turkkilaisia vastaan niin nykyisen Turkin kuin Syyriankin alueella. Suurin vaivoin hän pääsi joukkoineen Antiokiaan maaliskuussa 1148. Kaupunki oli tuolloin Aliénorin sedän Raymond de Poitiersin hallinnassa ja tämä otti ristiretkeläiset vastaan suurta huomaavaisuutta osoittaen.
Raymond toivoi, että Ludvig olisi auttanut häntä taisteluissa vihollista vastaan, olihan tämä valloittanut joitain Raymondille kuuluvia alueita. Kuninkaan ajatuksiin ei mahtunut muuta kuin meno Jerusalemiin. Aliénor yritti kuitenkin suostutella aviomiestään auttamaan setäänsä tämän taistelussa. Tarinoiden mukaan pettyneenä miehensä asenteesta hän päätti pettää tätä suhteella setänsä islaminuskoisen kapteenin kanssa. Tästä seikasta lähti liikkeelle omansa aikansa skandaaliteollisuus ja historoitsija Guillaume de Tyre syytti Aliénoria jopa insestisestä suhteesta omaan setäänsä Raymondiin.
Ludvig VII vaati kuitenkin vaimoaan lähtemään Antiokiasta ja seuraamaan itseään Jerusalemiin, jossa hän täytti lupaamansa ristiretkivelvoitteen. Kesäkuussa 1148 Ludvig yritti valloittaa Damaskoksen, jonka edustalla hänen armeijansa kuitenkin kärsi tappion. Kuningas joutui Bysantin armeijan vangiksi kunnes normanni Roger de Sicilie vapautti hänet vankeudesta. Kuninkaallinen aviopari vietti vielä vuoden Pyhällä maalla ennen paluutaan eriseuraisesti takaisin kotimaahansa.
Lopputuloksen kannalta katsottuna Ludvig VII:n osallistuminen toiseen ristiretkeen oli valtakunnan tulevaisuuden kannalta punnittuna erityisen hankala ja vakava tapaus, sillä retken tase oli raskas sen kaikilla osa-alueilla:
Taloudellisesti, koska retki kuihdutti todella merkittävästi kuninkaallista kassaa;
Poliittisesti, sillä kuningas ei henkilökohtaisesti huolehtinut valtakunnan asioista kahden poissaolovuotensa aikana. Tosin uskollinen valtionhoitaja Suger teki hyvää työtä, mutta hänellä ei ollut kuninkaan arvovaltaa;
Sotilaallisesti, koska ristiretki oli toisiaan seuranneiden sotilaallisten epäonnistumisten pitkä ketju ja merkittävä osa kuninkaan ritareista ja suuresta armeijasta tuhoutui;
Dynastisesti ja perheen kannalta ristiretki oli kohtalokas, sillä se pani lopullisesti liikkeelle kuninkaan ja Aliénorin välien rikkoutumisen;
Alueellisesti, koska eron tapahtuessa Aliénor ottaisi itselleen takaisin kaikki ne laajat läänitykset, joiden tähden Ludvig VII oli hänet aikoinaan nainut;
Strategisesti, sillä kun Aliénor meni uudelleen naimisiin ja nyt tulevan Englannin kuninkaan kanssa, vei hän uuteen avioliittoonsa ja Englannin kruunulle suunnattoman laajat läänityksensa. Tämä salli Englannin kuninkaalle entistä paremmat mahdollisuudet mannermaisen politiikan harjoittamiseen vahvistetulla läänityksella ja sen myötä feodaalisella läsnäololla. Alueellisesti ja strategisesti Englannin kuninkaasta tuli todella vakava ja varteenotettava kilpailija Ranskan kuninkaalle. Aliènorin kanssa solmimansa avioliiton kautta Englannin Henrik II hallitsi aluetta, joka ulottui Skotlannista Pyreineiden vuoristoon saakka ja käsittäen Englannin, Anjoun, Mainen, Normandian, Akvitanian ja Bretagnen.