stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Khe Sanhin taistelu
Seuraukset

Amerikkalaisten tappioista Khe Sanhissa on annettu erilaisia arvioita. Virallisen lukeman mukaan 205 merijalkaväen sotilasta kaatui ja yli 1 600 haavoittui. Khe Sanhin tukikohdan sotilaspastorin Ray W. Stubben mukaan kuolleita oli 475. Etelä-Vietnamin armeijan joukot kärsivät tuntemattoman määrän tappioita Khe Sanhin kaakkoispuolella ja surmansa sai lisäksi 1 000–1 500 montagnardia. Pohjois-Vietnamin armeija kärsi arviolta 10 000–15 000 miehen tappiot. Suuri valtaosa heistä sai surmansa ilmapommituksissa ja tykistötulessa. Paikalla tehtiin myös virallinen ruumiiden laskenta, jonka tulos oli 1 602 kaatunutta pohjoisvietnamilaista. Pohjois-Vietnamin armeijan virallinen luku sen tappioksi on 2 270, mutta on epäselvää kuuluvatko taistelussa kadonneet tähän lukuun. Khe Sanhin taistelu ja Tet-hyökkäys herättivät sodan vastustusta Yhdysvalloissa ja hyökkäystä ja Khe Sanhin taistelua voidaankin pitää sodan käännekohtana, jonka jälkeen Yhdysvaltojen osallistuminen sotaan alkoi vähetä.
Giápin mukaan kommunistien tavoite ei ollut vallata Khe Sanhin tukikohtaa ja hän piti taistelua Pohjois-Vietnamin voittona. Jos Giápin näkemys taistelun tavoitteista hyväksytään, voidaan sitä pitää onnistuneena operaationa sitoa amerikkalaisten joukkoja muualta Etelä-Vietnamista, jonne Pohjois-Vietnam hyökkäsi Tet-hyökkäyksen aikana. Vietnamin armeijan selonteossa 20 vuotta taistelun jälkeen osoitetaan kuitenkin myös useita epäonnistumisia. Yhtenä tavoitteena oli esimerkiksi ollut tuhota ”useita” amerikkalaisten pataljoonia, missä ei onnistuttu. Epäonnistumisista syytettiin esikunnan virheellisiä käsityksiä sen omien joukkojen suorituskyvystä ja taistelujen valmistelujen puutteellisuutta. Amerikkalaisten tavoitteena oli puolestaan ollut pitkään sitoa kommunistit taisteluun, jossa heille voitaisiin aiheuttaa tappioita suuremmassa mittakaavassa, kuin mitä he voisivat korvata. Eversti David E. Lowndsin mukaan taistelussa tuhoutui kaksi Pohjois-Vietnamin armeijan divisioona ja jos Giápin tavoitteena oli ollut uusia hänen voittonsa Điện Biên Phủnssa, voidaan taistelua pitää myös Pohjois-Vietnamin tappiona. Taistelun jälkeen kenraali Westmorelandin korvasi MACV:n johdossa kenraali Creighton Abrams.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Khe Sanhin taistelu Wikimedia Commonsissa
|  Vietnamin sodan taistelut |
| --- | --- |
Ap Bac – Tonkininlahden välikohtaus – Bình Gia – Vung Be – Đồng Xoài – Operaatio Starlite – Gang Toi – Ia Đrăng – Operaatio Hastings – Operaatio Masher – A Shau – Xa Cam My – Đức Cơ – Long Tần – Operaatio Attleboro – Operaatio Cedar Falls – Tra Binh Dong – Operaatio Bribie – Operaatio Junction City – Operaatio Union – Kukkula 881 – Union II – Ong Thanh – Dak To – Tet-hyökkäys – Khe Sanh – Ensimmäinen Saigonin taistelu – Hue – Lang Vei – Kham Duc – Operaatio Speedy Express – Operaatio Dewey Canyon – Toinen Têt-hyökkäys – Hamburger Hill – Binh Ba – Snuol – Operaatio Tailwind – Operaatio Chenla I – Operaatio Ivory Coast – Operaatio Lam Son 719 – Operation Chenla II – Ban Dong – FSB Mary Ann – Pääsiäishyökkäys 1972 – 1. Quảng Trị – Loc Ninh – An Lộc – Kontum – 2. Quảng Trị – Svay Rieng – Phuoc Long – Buôn Ma Thuột – Operaatio New Life – Xuân Lộc – Truong Sa – Toinen Saigonin taistelu – Operaatio Linebacker I – Operaatio Linebacker II: 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Kukkula pohjoinen 881 ja merijalkaväen sotilaita.
Merijalkaväen tarkka-ampuja Khe Sanhissa.
Presidentti Lyndon B. Johnson Khe Sanhin pienoismallin ääressä helmikuussa 1968.
Yhdysvaltain laivaston Douglas A-4F Skyhawk laukaisee raketteja Khe Sanhin yllä.
Kiikelin hylky

Kiikelin hylky on Oulun kauppatorin edustalla sijaitsevan Kiikelin saaren rannasta Oulujoen suistosta paikannettu puisen aluksen hylky, joka löydettiin 16. toukokuuta 2000 puistotöihin liittyvien uimarannan ruoppausten yhteydessä. Ruoppausjätteen mukana pohjasta oli noussut puisen aluksen kylkikaari sekä kuusi metriä pitkä kölin osa.
Pohjan sukellustutkimuksissa löydettiin kaivinkoneen irrottamia runko- ja laudoitusosia, ja pohjamudan alta löydettiin lisää puisen aluksen rakenteita. Mutaa poistettiin rakenteiden päältä vesisuihkuilla, mutta vain osia hylyn rakenteista saatiin esiin. Tutkimuksissa saatiin kuitenkin esille noin seitsemän metrin matkalla yhtenäistä laudoitusta, mutta hylyn kokonaispituutta ei kyetty määrittelemään. Aluksen rungon leveys oli mittausten mukaan noin 6,5 metriä, ja sen perusteella aluksen koko pituudeksi arvioitiin noin 20 metriä.
Hylyn osat olivat havupuuta, enimmäkseen mäntyä, jonka perusteella aluksen alkuperä on jokin Itämeren pohjoisosan valtio. Rungon rakenteen ja laudoituksen perusteella alus ajoitettiin alustavissa tutkimuksissa 1600–1800-luvuille. Ajoittamisessa käytettäviä esinelöytöjä ei tehty.
Joensuun yliopiston dendrokronologian laboratoriossa tehtyjen tutkimusten perusteella laivan rakentamiseen käytetyt puut on kaadettu 1600-luvun jälkipuolella. Tarkemmissa puuaineksen tutkimuksissa on todettu, että alus on rakennettu 1670–1680-lukujen vaihteessa kaadetuista puunrungoista. Joensuun yliopiston tutkijan mukaan alus on rakennettu Pohjanmaan rannikolla, sillä puunäytteiden lustosarjat vastaavat pohjalaista näytemateriaalia. Täten hylky kuuluu Suomen vanhimpiin kotimaisena pidettäviin laivanjäännöksiin.
Hylky sijaitsee Hahtiperän–Pokkitörmän alueella Kaupunginojan tuntumassa. Kaupungin satama sijaitsi 1700-luvun alussa hylyn löytöalueella. Tuona aikana rahtimiehet jättivät kaupungin satamaan useita huonokuntoisia laivoja lahoamaan. Ajelehtivat ja uponneet alukset määrättiin poistettavaksi uhkasakon nojalla, mutta kun sekään ei auttanut, kaupunki siivotutti hylkyjen omistajilla hylyt pois. Kiikelin hylky saattaa olla eräs satamaan lahoamaan jätetyistä aluksista, joka on sittemmin siirretty lahoamaan hylyn löytöpaikalle.
Kesätangara

| Kesätangara |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kardinaalit Cardinalidae
Suku::  Tulitangarat Piranga
Laji::  rubra
Kaksiosainen nimi
 Piranga rubra  (Linnaeus, 1758) 
Alalajit
 P. r. cooperi  P. r. rubra 
Katso myös
   Kesätangara Wikispeciesissä   Kesätangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kesätangara (Piranga rubra) on Yhdysvalloissa ja Meksikossa pesivä ja Väli- ja Etelä-Amerikassa talvehtiva varpuslintu. Kesätangara ja muut tulitangaroiden suvun lajit on perinteisesti luokiteltu kuuluviksi tangaroiden heimoon, mutta viimeaikaisten molekyylibiologian tutkimusten mukaan se olisi läheisempää sukua kardinaalien heimon lajeille.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan kesätangara on 17–19 cm.
Koko ja ulkonäkö > Aikuinen koiras

Koiras on väritykseltään kauttaaltaan kirkkaan ruusunpunainen tai oranssinpunainen. Koiraan siivet ovat hieman muuta ruumista harmaammat erityisesti talvella. Ulkonäöltään koiraskesätangara muistuttaa tulitangaraa (Piranga olivacea), mutta on vaaleampi ja tulitangaran siivet ovat mustat. Koiraan voi sekoittaa myös purppuratangarakoiraaseen (Piranga flava), joka on väriltään hieman tummempi.
Koko ja ulkonäkö > Naaras

Naaraan selkä on kellertävän oliivinvihreä ja hieman kirkkaamman keltainen päälaelta ja perästä. Siivet ovat väritykseltään harmahtavan keltaiset. Joillakin sukukypsillä naarailla on koiraan värityksen kaltainen punainen höyhenpuku. Kesätangaranaaras voi sekoittua ulkonäöltään hyvin samankaltaiseen purppuratangaranaaraaseen. Kesätangara on kuitenkin selästään vihreämpi ja purppuratangaranaaras on vatsastaan kirkkaamman keltainen.
Koko ja ulkonäkö > Nuori lintu

Nuoret kesätangarat muistuttavat väritykseltään naarasta. Nuorten koiraiden väritys voi kuitenkin vaihdella huomattavastikin. Ensimmäisen elinvuotensa syksyllä ne ovat jo naaraita oranssimpia. Seuraavana keväänä niillä ei ole vielä täysikasvuisen aikuisen höyhenpukua ja ovat kirjavia osittain punaisine ja kellertävän vihreine höyhenineen.
Koko ja ulkonäkö > Alalajien erot

Kesätangaralla on kaksi alalajia. Levinneisyysalueen itäosissa tavattavan nimialalajin P. r. rubra siivet, pyrstö ja jalat ovat lyhyemmät. Läntisemmän P. r. cooperi -alalajin höyhenpuku on vaaleampi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kesätangara pesii Yhdysvaltain Lounaisosissa sekä itäosissa Pennsylvanian ja Illinoisin osavaltioista etelään sekä Meksikon pohjoisosissa. Talvehtimisalue ulottuu Meksikon keskiosista etelään Etelä-Amerikkaan aina Bolivian ja Amazonasin alueen Brasiliaan asti.
Pesimäaikanaan kesätangarat elävät levinneisyysalueensa itäosissa lähinnä avoimissa tammi- tai muissa lehtipuumetsissä. Lännempänä lintua tavataan rannikon paju- ja poppelimetsiköissä. Meksikossa lajia tavataan ikivihreissä ja trooppisissa lehtimetsissä. Talvehtimisalueillaan Etelä-Amerikassa lajille tyypillistä elinympäristöä ovat metsien reunamaat, kahviviljelmät sekä puistot ja puutarhat. Kesätangara on pääosin alankomaiden laji, mutta talvehtimisalueillaan sitä on tavattu jopa 2 700 metrin korkeudella merenpinnasta.
Ravinto

Kesätangara on pääosin hyönteissyöjä. Laji saalistaa muun muassa ampiaisia, mehiläisiä, kovakuoriaisia, sudenkorentoja, heinäsirkkoja, kaskaita ja hämähäkkejä. Laji pyydystää ravintonsa ilmasta tai kasvien lehdiltä. Linnut hyökkäävät usein ampiais- tai mehiläispesien kimppuun ja pyrkivät karkottamaan sieltä täysikasvuiset hyönteiset. Tämän jälkeen ne syövät pesästä toukat.  Aikuisilta ampiaisilta kesätangarat poistavat ennen syömistä pistimet ja muut syötäväksi kelpaamattomat osat. Hyönteisravinnon lisäksi linnut syövät varsinkin pesimäkauden loppupuolella, muuton aikana ja talvehtimisalueillaan marjoja, kuten mustikoita, ja sitrushedelmiä sekä banaaneja.
Elintavat

Kesätangarat ovat muuttolintuja ja ovat talvehtimisalueillaan lokakuusta maaliskuulle. Muuttoaikoinaan kesätangarat muodostavat suurimmillaan 30 yksilön parvia, muulloin ne elävät pääasiassa yksinään. Muutto tapahtuu yöaikaan. Muuttoaikojen ulkopuolella kesätangarat nukkuvat öisin, mutta voivat torkahdella myös päiväsaikaan.
Lajin pesimäkausi kestää toukokuusta elokuulle ja pesimäkautena on vain yksi pesue. Pesä sijaitsee puussa vaakasuoralla oksalla. Koiras etsii pesäpaikan ja kerää pesään materiaalia, mutta naaras rakentaa pesän. Pesä on kuppimainen ja rakennettu kuivista kasvinosista. Naaras muni kolmesta neljään hieman kiiltävää sinistä tai vihreää punaruskeapilkullista munaa. Munien haudonta kestää kaksi viikkoa ja vain naaras hautoo. Koiras tuo ruokaa naaraalle ja kuoriutuneille poikasille. Koiras puolustaa pesimäreviiriään muita koiraita vastaan. Linnut jahtaavat toisiaan ilmassa ja voivat myös käydä toistensa kimppuun.
Naaras tai nuori lintu
Kiikoisten vaakuna

Kiikoisten vaakuna (1954-2012)
Kiikoisten kunnanvaakuna on saanut aiheensa Kiikoisten vanhasta nimityksestä ”kuttukappeli”, jota vaakunan pukki edustaa. Sen kaulassa riippuva tuohikontti puolestaan on viittaus torpparien päivätöihin eli taksvärkkiin.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 3. toukokuuta 1954. Vaakunan selitys on ”kultakentässä nouseva, musta, punakielinen pukki, jonka kaulassa hihnastaan riippuva, hopeinen tuohikontti”.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2013, kun Kiikoinen liittyi Sastamalan kaupunkiin.
Keramiikka

Keraamisia astioita.
Keramiikka on savenvalutaidetta ja -teollisuutta sekä savipohjaisista raaka-aineista valmistettuja esineitä, jotka on muotoilun jälkeen kovetettu polttamalla ne korkeassa lämpötilassa uunissa.
Keraamisia astioita on valmistettu jo vuosituhansien ajan. Nykyisin keramiikka on edelleen teollisesti valmistettuna osa arkipäivän käyttöesineistöä, mutta toisaalta myös osa arvostettua taidekäsityöläisyyttä.
Savimassapohjainen keramiikka jaetaan jalostusasteen mukaan karkeakeramiikkaan ja hienokeramiikkaan. Karkeakeramiikan tuotteita ovat muun muassa tiili, ja hienokeraamiikan tuotteita ovat esimerkiksi talous- ja taidekeramiikka, keraamiset laatat sekä saniteettikeramiikka.
Etymologia

Sana keramiikka tulee kreikan kielestä. Antiikin Kreikassa Keramos oli savenvalajien jumala sekä Dionysoksen ja Ariadnen poika. 400-luvulla eaa. kehittyneen keramiikanvalmistuskeskuksen nimeksi annettiin Kerameikos, jonka tuotteiden kautta sana kerameikos levisi maailmalle.
Historia

Varhaisimmalta ajalta peräisin oleva keramiikka on löydetty Kiinan Jiangxin maakunnasta Xianrendongin luolasta. Tämä vanhin tunnettu keramiikka on 19 000 – 20 000 vuotta vanhaa.
Muinaisina aikoina oli eri puolilla maailmaa keraamisia kulttuureja. Lähi-idässä Mesopotamian alueella oli 7600–7000 eaa. Samarran kulttuuri Samarran ja Hassunan alueella, jolloin saviastiat maalattiin koristeellisin kuvioin. Noin 9 000 vuotta sitten itäisessä Afrikassa oli Khartumin tyylisuunta, jonka ruukut ovat Afrikan vanhinta keramiikkaa. Euroopassa kehittyi kivikauden ja pronssikauden vaihteessa nuorakeraaminen kulttuuri ja kellopikarikulttuuri.
Mesoamerikassa ensimmäisistä maanviljelyskylistä noin 1500 eaa. on löydetty merkkejä keramiikasta. Andien alueen etelärannikon seudulla oli 600–200 eaa. Nazca-kulttuuri, jonka aikana esiintyi keramiikkatyyli, jossa saviesineisiin maalattiin ihmishahmoja sekä antropomorfisia ja naturalistisia kuvioita.
Intiassa noin 1800–1200 eaa. kehittyneitä keramiikkatyylejä olivat maalattu harmaa keramiikka ja punamusta keramiikka.
Poltetun saven, keramiikan käyttöä edelsivät esikeraamiset kulttuurit, jotka valmistivat saviastioita korien avulla auringossa kuivattamalla. Muinaisessa Egyptissä käytettiin keramiikan poltossa tiileillä vuorattuja uuneja. Tuolloin käytettiin paljon kvartsia sisältävää savea ja keraamiset esineet päällystettiin sinivihreällä lasitteella. Antiikin Kreikassa keraamiset maljakot olivat muodoltaan siroja. Keskiajalla saveen sekoitettiin hiekkaa. Tästä on kehittynyt nykyisin käytetty Grog-savi. 1300-luvulla Saksassa kehitettiin entistä korkeampaa polttolämpötilaa kestäviä savilaatuja, jotka olivat väriltään joko kellanruskeaa tai harmaata.
Antiikin Kreikassa Attikassa syntyi noin 550 eaa. keramiikassa tyyli, jossa vaaseihin tehtiin musta amfora. Attikan tyylin piirteet yhdistyivät korinttilaiseen keramiikkatyyliin ja tämä yhdistelmä levisi etruskien keskuuteen. Noin 530 jaa. Ateenassa syntyi ruukkujen maalaustyyli, jossa oli punaisia kuvioita mustalla pohjalla. Antiikin Roomassa oli keramiikkatyyli nimeltä Terra sigillata.
Varhaisen kampakeramiikan myöhemmästä ajasta alkaen Pohjoismaissa keramiikassa alettiin toisinaan käyttää asbestia, ja tällaista keramiikkaa kutsutaan asbestikeramiikaksi. Ruotsissa ja Ahvenanmaalla vallitsi kivikauden lopulla kuoppakeraaminen kulttuuri, jossa oli joltakin osin samoja piirteitä kuin kampakeramiikassa. Suomessa ajalla, jolloin siirryttiin kivikaudesta pronssikauteen, asbestikeramiikan valmistus väheni ja sen sijaan alettiin tehdä enemmän tekstiilikeramiikkaa, jossa oli kankaalla painettuja kuvioita.
Keskiajalla islamilaisilla alueilla kehitettiin keramiikkatekniikka, jossa saviesineiden pintaan liitettiin uusi savikerros ja johon tehtiin kaiverruksia. Kaiverretut kuviot täytettiin lyijylasitteella.
Esimerkki myöhemmän ajan keramiikasta on fajanssi, jossa on lasitettu pinta.
Välineet

Keramiikan valmistamisessa käytettäviä työvälineitä ovat muun muassa katkaisulanka, neula reikien tekemiseen ja aukkojen leikkaamiseen, veitsi saven leikkaamiseen, muotoiluveitsi savipintojen tasaukseen ja yksityiskohtien viimeistelyyn, sorvausrauta dreijattujen esineiden sorvaukseen sekä seena dreijaukseen ja käsinrakentamiseen. Kipsilevyä käytetään alustana saven vaivauksessa ja kuivattamisessa. Savitöitä viimeistellään ja puhdistetaan erilaisilla sienillä. Lisäksi käytetään erilaisia astioita ja muovipusseja vedelle, lasitusaineelle ja savelle.
Savimassat

Keramiikan raaka-aine savi voidaan jakaa kolmeen tyyppiin polttolämpötilan mukaan: savitavaraan, kivitavaraan ja posliinisaveen. Savitavaran polttolämpötila on yleensä 1060–1180 °C, kivitavaran 1200–1300 °C ja posliinisaven 1220–1350 °C. Kullekin savityypille on lisäksi olemassa samassa lämpötilassa poltettavat lasitteet. Polttolämpötilasta ja savenkoostumuksesta riippuen keramiikkaesine on posliinia, fajanssia, terrakottaa tai kivitavaraa.
Matalanpolton massoja ovat suomalainen punasavi ja muut maasavet. Niiden kutistuvuus on 10–15 prosenttia, ja niistä tehdyt esineet säilyvät melko huokoisina lasituspoltonkin jälkeen ja ne päästävät kosteutta helposti lävitseen. Savitavarasta tulee poltettuna pehmeämpää kuin korkeammassa lämpötilassa poltettu keramiikka. Se on myös alttiimpi lohkeilulle ja rikkoutumiselle, joskin uunissa se rikkoutuu harvemmin kuin korkeapolttoisemmat savet.
Kivitavarasavet ovat helposti työstettäviä ja savitavaraa kestävämpiä, mutta uunissa ne voivat rikkoutua savitavaraa helpommin. Posliinisavi on hienojakoista, väriltään vaaleaa, ja vaikeaa käsitellä. Korkeanpolton massoja ei Suomen maaperästä löydy. Ne kutistuvat vähemmän kuin matalanpolton massat, ja niiden huokoisuus on pienempi. Useimmat korkeanpolton massat soveltuvat myös mataliin polttolämpötiloihin, mutta silloin niiden lujuus jää normaalia pienemmäksi.
Savi voi olla raakatilassa jauhetta, nestettä, plastista, nahkakuivaa tai täyskuivaa. Savijauhetta veteen sekoittamalla saadaan savimassaa. Savijauhetta voidaan sekoittaa myös lasitteen joukkoon. Saviliete on erittäin vesipitoista, juoksevaa ja liukasta. Savilietettä muotteihin valamalla valmistetaan kaupasta ostettavia keramiikkatuotteita, kuten WC-altaita, pesualtaita ja ruoka-astioita. Savilietettä käytetään myös saven liukastamiseen sitä käsitellesssä, sekä kuivempien elementtien yhdistämiseen. Plastisena savi on helpoimmin käsin muokattavissa. Nahkakuivaksi savi tulee muokkauksen jälkeen, kun se on jätetty kuivumaan. Nahkakuiva savi on menettänyt kosteutta, mutta sitä voi vielä muokata käsittelemällä. Täyskuiva savi on polttovalmista. Sitä ei voi enää muovata käsin, eikä siihen voi lisätä mitään, mutta sitä voi hioa.
Valmistus > Vaivaus

Aluksi savi vaivataan käsissä niin, että se sekoittuu, muuttuu kauttaaltaan tasa-aineiseksi ja yhtä kosteaksi, ja siinä olevat ilmakuplat poistuvat. Sitten savi muotoillaan sopivaksi kimpaleeksi käsillä tai leikkaamalla.
Valmistus > Muotoilutekniikat

Saviesineitä voidaan valmistaa usealla eri tekniikalla. Nipistelytekniikassa savea muokataan sormien välissä, jolloin massasta poistuvat ilmakuplat ja rikkoutumista aiheuttavat jännitteet. Samalla esineestä tulee muodoltaan pyöreähkö. Nipistelytekniikkaa käytetään esimerkiksi ruokailu- ja säilytyskäyttöön valmistettaviin astioihin sekä pienikokoisiin veistoksiin ja koriste-esineisiin.
Levytekniikassa savi muotoillaan levyiksi, jotka liitetään yhteen. Levyjen liitoskohdat voidaan tukea lisäämällä niihin savea. Levytekniikalla valmistetaan suoraseinämäisiä, kulmikkaita ja kaarevia muotoja.
Makkaratekniikassa savi muotoillaan makkaran muotoisiksi paloiksi, joista tehdään renkaita ja liitetään päällekkäin.
Dreijauksessa savi muotoillaan pyörivällä alustalla eli dreijalla.
Saviveistoksen voi rakentaa tukirakenteen ympärille, etenkin kun veistoksen tekemiseen kuluu runsaasti aikaa. Tukirakenteena voi olla esimerkiksi puikkoja, lankoja tai juoma-astia. Saviesineen voi muotoilla myös ulkopuolisen muotin, kuten kulhon, sisään.
Rungon valmistamisen jälkeen astiaan voi lisätä esimerkiksi erikseen muotoillun kädensijan. Se kostutetaan päistään ja painetaan astian kylkeen.
Valmistus > Hionta ja kuivaus

Ennen kuivatusta saviesine hiotaan sileäksi, ja varmistetaan että se ei keiku. Saviesineet pyritään kuivattamaan mahdollisimman tasaisesti, jotta ne eivät halkeile. Huoneenlämmössä hitaasti kuivattaminen kestää pieneltä esineeltä noin viikon, jonka jälkeen se on valmis poltettavaksi.
Valmistus > Värjäys ja koristelu

Savimassan voi aluksi värjätä sopivalla pigmentillä. Muotoillun ja pehmeän savipinnan voi koristella painelemalla siihen kuvioita erilaisilla esineillä tai välineillä. Kuivan saven voi maalata värjätyllä savilietteellä. Raakapolton jälkeen pinnan voi maalata alilasiteväreillä. Koristelua esineeseen saa myös värillisellä lasitteella.
Valmistus > Lasitus

Esine saa lopullisen ulkonäkönsä lasituksessa. Lasite antaa lisäksi esineelle sileän ja tiiviin pinnan, joka torjuu tahrat ja bakteerit sekä tekee esineestä helposti puhdistettavan. Lasitteen voi levittää monella tavalla, kuten kaatamalla, upottamalla, sivelemällä tai ruiskuttamalla.
Valmistus > Poltto

Saviesineet poltetaan uunissa, joka voi olla sähkö-, kaasu-, öljy- tai puu-uuni. Polttouuni toimii sekä hapettavan että pelkistävän polton periaatteella. Kun ilma vähenee polton tietyssä vaiheessa, kaasut pelkistyvät ja happi vähenee, jolloin tuli vetää happea puoleensa savesta. Tässä pelkistymisessä metalliväriaineet vaihtavat väriä.
Esine poltetaan tavallisesti kahdesti, raakapoltossa ja lasituspoltossa. Raakapoltto suoritetaan ennen lasitusta ja matalammassa lämpötilassa kuin lasituspoltto. Raakapoltossa savessa tapahtuu kemiallisia muutoksia, jotka muuttavat sen keramiikaksi. Massaan sitoutunut vesi haihtuu ja orgaaniset aineet palavat pois. Savi kovettuu ja tiivistyy ja muuttuu lasimaiseksi. Samalla esine kutistuu 8–20 prosenttia.
Lasituspoltossa lasite sulaa ja muodostaa esineen pinnalle kovan lasipinnan, joka voi olla kiiltävä tai matta. Samalla savimassa sulaa hieman, mikä tekee massasta kestävämpää ja vähemmän huokoista eli vedenpitävää.
Valmistus > Muita tekniikoita

Paperisavessa tavalliseen savimassaan lisätään paperista saatavaa selluloosakuitua. Kuitu parantaa kostean savityön muodossa pysymistä sekä helpottaa liittämistä. Kuitu pitää myös ohuet rakenteet ehjinä, ja työ kestää hyvin lasittamista. Raakapoltossa paperi palaa pois ja jättää saven huokoiseksi.
Rakupoltto on japanilainen polttotekniikka, jossa esineet kuumentamisen jälkeen pelkistetään jossain palavassa materiaalissa kuten sahanpuruissa tai oljissa. Tämä synnyttää lasitettuihin kohtiin uusia värisävyjä muun pinnan värjäytyessä mustaksi.
Terveysvaarat

Keramiikassa käytettävät raaka-aineet voivat aiheuttaa terveydellisiä haittoja ilman varotoimenpiteitä. Poltetusta savesta syntyy kvartsipölyä esimerkiksi hiekkapaperilla hiottaessa. Kvartsipöly on haitallista hengitettynä tai syötynä ruokaan tarttuneena. Kvartsipölyä ehkäistään imuroimalla keramiikkauuni silloin tällöin sekä pesemällä työtasot ja lattiat. Saven sisältämät pieneliöt voivat aiheuttaa ihottumaa ja haavatulehduksia rikkoutuneen ihon kautta. Lasiteraaka-aineet ovat yleensä myrkyllisiä, ja niiden kanssa suositellaan hengityssuojainta ja kumihansikkaita sekä tuuletusta ja työtasojen pesemistä lasittamisen jälkeen. Etenkin lyijyä sisältävät lasitteet edellyttävät varovaisuutta. Uunista hohkaava kirkas valo voi vahingoittaa silmien verkkokalvoja.
Kirjallisuutta

Fairbairn, Caroline: Keramiikan koristelu ja lasitus : inspiroiva opas kiehtovaan käsityöhön.  Suomentanut Vainikainen, Virpi. Kustannus Mäkelä, 2001.  ISBN 9518821348
Mattison, Steve: Keramiikka : materiaalit, tekniikat, työvälineet.  Suomentanut Stewen, Riikka. Moreeni, 2024 (1. painos 2004).  ISBN 978-951-1-49211-5
Ros i Frigola, Maria Dolors: Keramiikka.  Suomentanut Kangasniemi, Katja. Perhemediat, 2008.  ISBN 9789524941730
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Keramiikan käsikirja  2022. Aalto-yliopisto. Viitattu 7.7.2024.
Häviävän käsityöammatin parissa. Kolmannen polven tamperelainen savenvalaja vaalii ammattiansa, mutta oppipoikia ei hänellä enää ole, Aamulehti, 09.10.1938, nro 272, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Etruskien valmistamaa keramiikkaa.
Keraamikon perinteinen työpaja bulgarialaisessa museossa.
Kuvasarja saviesineen valmistamisesta pyörivällä dreijalla.
Lasitteen suihkuttamista esineen pinnalle.