Heikki Kinnunen
Televisio

Teatterikoulussa ei opetettu kameralle näyttelemistä vielä 1960-luvulla. Vaikka perusta elokuva- ja televisiotyössä on sama kuin teatterissa, tekniikka on toisenlainen. Lähikuvassa on oltava hillitty, ellei rooli toisin vaadi. Uusia tuulia kaihtamaton Kinnunen otti television haltuunsa jo uransa alussa. Hän esiintyi muun muassa astianpesuainemainoksessa vuonna 1968.
Kinnusen varhaisia televisiotöitä ovat Olviretki ja Kahden maanantain muisto, kumpainenkin Mainos-TV:n tuotantoa vuodelta 1967. Tapaninpäivänä 1970 lähetettiin yhteiskunnallinen viihdeohjelma Sirkus Pasila, joka oli ajan hengen mukaisesti vahvasti vasemmistolainen. Ohjelma närkästytti ihmisiä, mutta Kinnunen piti siitä noussutta hälyä liioiteltuna. Kinnunen on esiintynyt myös venäjän kielen Požaluista- ja Kapusta Master -opetusohjelmissa ja viron kielen opetusohjelmassa Nael kummi. Kotimaiset Kasvikset ry:n mainoksissa hänellä oli tapana todeta: "Ei kun syömään". 1970-luvulla Kinnunen oli monien muiden kulttuuri-ihmisten tapaan taistolainen.
Televisiossa Kinnunen erikoistui komediallisiin tuotantoihin. Niitä ovat esimerkiksi televisiosarja Ällitälli vuodelta 1971. Kinnunen teki sen yhdessä Leo Lastumäen kanssa. Ällitälli aloitti viihdeohjelmien jatkumon, jota kesti parikymmentä vuotta, ja Kinnusesta tuli kotikatsomojen vakiokasvo. Turun kaupunginteatterin hektiset vuodet 1970-luvulla tosin hieman hidastivat viihdeuraa.
Vuosina 1981–1983 Kinnunen käsikirjoitti Pertti Reposen kanssa suuren suosion saanutta Valehtelijoiden klubia. Sitä seurasi Älywapaa palokunta vuosina 1984–1985. ÄWPK toi ruutuihin kaverin, joka kyseli "Onks Viljoo näkyny". Viljoa ei näytellyt kukaan, eikä häntä koskaan näkynyt. Viljon perään kysellyttä miestä ei erityisesti suunniteltu, se vain rakentui pikkuhiljaa yhteistyönä Reposen kanssa. Hahmosta muodostui poikkeuksellisen suosittu. 1980-luvun puolivälissä Kinnunen oli mukana musiikillisessa viihdesarjassa Soitinmenot, jonka jokaiselle näyttelijälle oli rakennettu juontajarooli. Kinnusen roolina oli pikkutuhmaa huumoria viljelevä Uffa tai Uffa Hintman.
Kinnusen ja Lastumäen yhteistyö televisioviihteen parissa jatkui vielä 1989–1991, jolloin he tekivät viihdesarjaa Heksa ja Leksa. Vuosina 1991–1992 Kinnunen näytteli sketsisarjassa Siivotaan, siivotaan, jossa oli mukana myös uusia nimiä, kuten Santeri Kinnunen ja Samuli Edelmann. Sketsisarjojen viimeisiä Kinnusen osalta oli 1990-luvun puolivälissä tehty Jäitä hattuun, jossa näyttelivät Kinnusen vanhat tutut Eija Ahvo ja Tom Pöysti.
Vuonna 1990 Kinnunen oli kertojana Veikko Huovisen alkuperäisteokseen perustuvassa kolmiosaisessa televisiosarjassa Lentsu. Vuonna 1997 hän näytteli draamaroolin televisioelokuvassa Palava rakkaus. Teos kertoo suomalaisen kirjailijan Aino Kallaksen ja virolaisen diplomaatin Oskar Kallaksen rakkaustarinan. Kinnunen näytteli Oskaria ja Hanna Liinoja Ainoa.
Kinnunen on näytellyt myös lapsille suunnatuissa televisiotuotannoissa, kuten Nyhverö Nyyssönen, jossa hänen näyttelemänsä nimihenkilö käy vuoropuhelua sammakko Nykäsen kanssa ja tekee havaintoja menneisyyden arvoituksista. Matti Ijäksen ohjaama Nyhverö Nyyssönen ensiesitettiin keväällä 1977. Loppuvuonna 1981 Kinnunen näytteli Sulevi Peltolan kanssa autioituvaan maaseutuun kyllästyneitä variksenpelättimiä Ijäksen televisioelokuvassa Kehvelit.