Irakin juutalaiset
Historiaa

Juutalaisten historia nykyisen Irakin alueella sai alkunsa 500-luvulla eaa., kun vallatusta Juudan kuningaskunnasta pakkosiirrettiin väestöä Babyloniaan (Babylonin vankeus). Persialaisen Kyyros Suuren vallattua Babylonian juutalaisten sallittiin palata Juudaan, mutta osa juutalaisista päätti kuitenkin jäädä. Noin vuodesta 140 jaa. lähtien babylonialaisilla juutalaisilla oli Persian kuninkaan tunnustama eksilarkki, jolla oli maallinen auktoriteetti muun muassa oikeuteen kantaa veroja, mutta ei uskonnollista valta-asemaa. Rabbiininen oppineisuus kukoisti ja Babyloniaan muodostui oppikeskuksia. 500-luvulla koottiin babylonialainen Talmud, joka sai suuremman arvovallan kuin Palestiinan Talmud. Välillä juutalaisten asema heikkeni, mutta palasi aina pääpiirteittäin takaisin.
Arabien tultua 600-luvun puoliväliin mennessä myös Irakin hallitsijoiksi alueen juutalaiset joutuivat sopeutumaan arabien valtakunnan viralliseen uskontoon, joka ajan myötä kehittyi islamiksi. Tällöin juutalaiset alistettiin dhimmi-asemaan; heillä oli vähemmän oikeuksia kuin muslimeilla ja he joutuivat maksamaan suojelusta, mutta saivat pitää oman uskontonsa. Juutalaisten olosuhteet islamilaisen vallan alla myös jossain määrin vaihtelivat hallitsijan mukaan.
Mongolien vallattua Irakin 1200-luvulla juutalaisyhteisöt Bagdadissa ja Basrassa kärsivät pahasti sodan seurauksena. Mongolihallitsijat suhtautuivat myönteisesti juutalaisiin, mikä kuitenkin muuttui Mahmud Ghazanin käännyttyä islamiin.
Irakista tuli osa turkkilaista Osmanien valtakuntaa vuonna 1534, ja juutalaiset asetettiin takaisin dhimmi-asemaan. 1623–1638 Irakin alue oli lyhytaikaisesti persialaisten vallan alla, jolloin juutalaisilla oli vaikeat olosuhteet. Osmanivaltakunnassa juutalaisten kokema kohtelu vaihteli ajoittain: välillä he saivat nauttia kohtalaisesta vapaudesta ja välillä heidän asemaansa heikennettiin.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Irak tuli Yhdistyneen kuningaskunnan vallan alaiseksi ja juutalaiset saivat täydet kansalaisoikeudet. Irakin itsenäistyttyä vuonna 1932 juutalaiset nauttivat edelleen laillisesta tasa-arvosta ja olivat mukana maan politiikassa. Samaan aikaan kuitenkin arabinationalistien joukossa alkoi levitä juutalaisvastaisuutta, jonka takana olivat konfliktit juutalaisten ja arabien välillä Palestiinassa sekä natsi-ideologian leviäminen arabien keskuuteen, ja juutalaisiin alettiin kohdistamaan pommi-iskuja ja muuta väkivaltaa. 1940-luvun lopulla myös virkavalta alkoi sortamaan juutalaisia ja rajoittamaan näiden oikeuksia. Juutalaisten poistuminen maasta kiellettiin, mutta sallittiin taas vuonna 1950 sillä ehdolla, että samalla luopuisi kansalaisuudestaan. Samana vuonna Israelin valtio järjesti 120 000 juutalaisen massamaahanmuuton Irakista Israeliin, jota kutsuttiin nimellä Operaatio Esra ja Nehemia. Vuonna 1952 juutalaisten maastapoistumisesta tuli taas laitonta. 1960-luvulla Baath-puolue kaappasi vallan ja tiukensi juutalaisten kohtelua Irakissa entisestään. Juutalaisilta vietiin muun muassa työpaikkoja ja jäädytettiin pankkitilejä, ja vuonna 1968 lavastetun oikeudenkäynnin jälkeen vakoilusta syytettyjä juutalaisia hirtettiin julkisesti. Kansainvälisen painostuksen vuoksi Irak joutui sallimaan maan lopun juutalaisväestön muuttamisen Israeliin.
Keväällä 2021 Irakissa eli alle viisi juutalaista.
Irakinjuutalainen perhe