stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aki Kaurismäki
Poliittiset kannanotot

Vuonna 2001 Kaurismäki kieltäytyi Taideteollisen korkeakoulun kunniatohtorin arvosta vastalauseeksi turkiskauppaa siihen aikaan tehneen Marimekon toimitusjohtajan Kirsti Paakkasen saamalle kunniatohtorin arvolle.
Vuonna 2003 hän boikotoi New Yorkin 40. elokuvafestivaaleja osoittaakseen solidaarisuutta iranilaisohjaaja Abbas Kiarostamille, joka ei voinut osallistua samoihin festivaaleihin, koska ei saanut viisumia Yhdysvaltoihin.
Kesäkuussa 2011 Kaurismäki antoi tukensa Helsingissä Romanian romanien puolesta järjestettävälle mielenosoitukselle.
Huhtikuussa 2012 Kaurismäki ehdotti The Guardianin haastattelussa maailman rikkaimman prosentin tappamista. Kaurismäki oli haastattelun aikana humalassa.
2017 Kaurismäki ryhtyi Kulttuuritila Nuijamies-hankkeen suojelijaksi. Hanke pelasti vanhan, kulttuurihistoriallisesti merkittävän elokuvateatterirakennuksen purku-uhan alta.
2019 hän luopui akateemikon arvonimestä protestoidakseen hallituksen metsä- ja kaivospolitiikkaa.
Toukokuussa 2024 Kaurismäki lupasi maksaa Elokapinan Myrskyvaroitus-kampanjaan osallistuvien mielenosoittajien mahdollisia sakkoja. Kaurismäen mukaan maata johtavat poliitikot ja elinkeinoelämä eivät ymmärrä luonnon merkitystä, ja heidän vastustamisessaan kaikki väkivallattomat keinot ovat sallittuja.
Poliittiset kannanotot > Oscar-boikotit

Kaurismäki on kahdesti boikotoinut Oscar-gaalaa. Vuonna 2002 hänen elokuvastaan Mies vailla menneisyyttä tuli ensimmäinen suomalainen Oscar-ehdokkuuden saanut elokuva, kun se valittiin ehdokkaaksi Parhaan ulkomaisen elokuvan Oscar-palkintoon. Kaurismäki kuitenkin kieltäytyi osallistumasta Oscar-gaalaan vastalauseena Yhdysvaltain johtamaa Irakin sotaa vastaan. Ehdokkuuden hän otti vastaan helpottaakseen elokuvan levitystä Yhdysvalloissa.
Lokakuussa 2006 boikotti nousi jälleen puheenaiheeksi, kun Kaurismäki ilmoitti vastalauseena Yhdysvaltojen silloiselle politiikalle ja hallinnolle, ettei halua että hänen elokuvaansa Laitakaupungin valot tarjotaan Suomen viralliseksi ehdokkaaksi. Koska Kaurismäen elokuva oli jo valittu ehdolle, Suomi jäi ilman ehdokasta.
Pitkään kestänyt boikotti päättyi vuonna 2011. Kaurismäki antoi luvan asettaa elokuvansa Le Havre ehdolle Suomen Oscar-ehdokkaaksi parhaan ulkomaisen elokuvan Oscariin. Kaurismäen mukaan päätökseen vaikuttivat Yhdysvaltojen uusi, demokraattinen presidentti ja sotavoimien vetäminen Irakista.
Liikemaailmassa

Kaurismäki perusti vuonna 2021 Karkkilaan elokuvateatteri Kino Laikan. Aiemmin hänellä oli Karkkilassa myös hotelli Oiva.
Yhdessä yhtiökumppaneittensa, mm. Peter von Baghin ja veljensä Mikan kanssa hän pyöritti Helsingin Eerikinkadun ja Fredrikinkadun kulmauksessa Andorra-elokuvateatteria vuodesta 1987 ja sen lisäksi vuodesta 1992 Corona-baaria, vuodesta 1993 Kafe Moskova -baaria ja vuodesta 2004 Dubrovnik-baaria, kunnes ne kaikki suljettiin vuonna 2019. Corona, Andorra, Dubrovnik ja Kafe Moskova muuttivat hotellin alta Vallilan Konepajan alueelle. Andorran vanha kalustus otettiin käyttöön Kino Laikassa.
Kaurismäen veljeksillä on nykyään kaksi ravintolaa: Eerikinkadulla Buenos Aires ja Vallilassa Corona Baari.
Yksityiselämä

Kaurismäen isä on ekonomi Jorma Kaurismäki, veli elokuvaohjaaja Mika Kaurismäki ja vaimo taidemaalari Paula Oinonen. Kaurismäki asuu osan vuotta viinitilallaan Portugalissa ja kesäkaudet Suomessa Karkkilassa.
Filmografia

| --- | --- |
 Lyhytelokuvat Rocky VI, 1986 (8 min)  Thru the Wire, 1987 (6 min)  Rich Little Bitch, 1987 (6 min)  L.A. Woman, 1987 (5 min)  Those Were The Days, 1991 (5 min)  These Boots, 1992 (5 min)  Välittäjä, 1996 (3 min)  Dogs Have No Hell, 2002 (10 minuutin jakso yhteistyöfilmissä Ten Minutes Older – The Trumpet)  Valimo, 2007 (La Fonderie 3 min, osa lyhytelokuvasarjassa Chacun son cinéma ou Ce petit coup au coeur quand la lumière s'éteint et que le film commence)  Juice Leskinen & Grand Slam: Bluesia Pieksämäen asemalla, 2012 (18 min)  Tavern Man, 2012 (14 minuutin jakso episodielokuvassa Centro Histórico) Dokumentit Saimaa-ilmiö, 1981  Total Balalaika Show, 1994  Bico, 2004 (osa eurooppalaista lyhytelokuvasarjaa Visions of Europe) Pitkät elokuvat Rikos ja rangaistus, 1983  Calamari Union, 1985  Varjoja paratiisissa, 1986 (ensimmäinen osa työläistrilogiasta)  Hamlet liikemaailmassa, 1987  Ariel, 1988 (toinen osa työläistrilogiasta)  Likaiset kädet, 1989 (Yleisradiolle)  Leningrad Cowboys Go America, 1989  Tulitikkutehtaan tyttö, 1990 (kolmas osa työläistrilogiasta)  I Hired a Contract Killer, 1990  Boheemielämää, 1992  Pidä huivista kiinni, Tatjana, 1994  Leningrad Cowboys Meet Moses, 1994  Kauas pilvet karkaavat, 1996 (ensimmäinen osa Suomi-trilogiasta)  Juha, 1999  Mies vailla menneisyyttä, 2002 (toinen osa Suomi-trilogiasta)  Laitakaupungin valot, 2006 (kolmas ja viimeinen osa Suomi-trilogiasta)  Le Havre, 2011  Toivon tuolla puolen, 2017  Kuolleet lehdet, 2023 (neljäs osa työläistrilogiasta) :  Näyttelijänä Valehtelija, 1981 – Ville Alfa  Arvottomat, 1982 – Ville Alfa  Huhtikuu on kuukausista julmin, 1983 – Ville Alfa  Apinan vuosi, 1983 – Charlotte Corday  Viimeiset rotannahat, 1985 – Ville  Calamari Union , 1985 – ruumisauton kuljettaja  Ylösnousemus, 1985 – taksikuski  Varjoja paratiisissa, 1986 – hotellin vastaanottovirkailija  Rocky VI, 1986 (8 min) – lehtikuvaaja  I Hired a Contract Killer, 1990 – aurinkolasien myyjä  Shit Happens, 1992 (8 min) – Estonian  Leningrad Cowboys Meet Moses, 1994 – tšekkiläinen tehdastyöläinen  Iron Horsemen, 1994 – Cadillac Man  Mustasilmä-Susanna ja lepakkoluolan aarre, 1996 – ovimies  Aaltra, 2004 – Le patron Aaltra  Vandaleyne, 2015 (27 min) – mies televisiossa
Palkintoja ja tunnustuksia

Aki Kaurismäki on palkittu monista teoksistaan muun muassa Jussi-palkinnoin.
Palkintoja ja tunnustuksia > Jussi-palkinnot

Aki Kaurismäki on voittanut eniten Jussi-palkintoja, 17. Hänellä on niitä tuplasti enemmän kuin toiseksi eniten (8) voittaneella Mikko Niskasella.
| --- | --- |
 Parhaan esikoiselokuvan Jussi elokuvasta Rikos ja rangaistus, 1984  Parhaan käsikirjoittajan Jussi elokuvasta Rikos ja rangaistus (yhdessä Pauli Pentin kanssa), 1984  Parhaan elokuvan Jussi elokuvasta Varjoja paratiisissa, 1987  Parhaan ohjaajan Jussi elokuvasta Tulitikkutehtaan tyttö, 1991  Parhaan elokuvan Jussi elokuvasta Tuhlaajapoika, 1993 (ohjaus Veikko Aaltonen)  Parhaan ohjaajan Jussi elokuvasta Boheemielämää, 1993  Parhaan tuottajan Jussi elokuvasta Pidä huivista kiinni, Tatjana, 1995  Parhaan elokuvan Jussi elokuvasta Kauas pilvet karkaavat, 1997.  Parhaan ohjaajan Jussi elokuvasta Kauas pilvet karkaavat, 1997  Parhaan käsikirjoittajan Jussi elokuvasta Kauas pilvet karkaavat, 1997  Parhaan ohjaajan Jussi elokuvasta Mies vailla menneisyyttä, 2003  Parhaan käsikirjoittajan Jussi elokuvasta Mies vailla menneisyyttä, 2003  Parhaan elokuvan Jussi elokuvasta Mies vailla menneisyyttä, 2003  Parhaan elokuvan Jussi elokuvasta Laitakaupungin valot, 2007  Parhaan käsikirjoittajan Jussi elokuvasta Le Havre, 2012  Parhaan ohjaajan Jussi elokuvasta Le Havre, 2012  Parhaan elokuvan Jussi elokuvasta Le Havre, 2012 :  Jussipalkintoehdokkuudet Parhaan ohjauksen Jussi-palkinto Juha (1999)  Laitakaupungin valot (2006) Parhaan leikkauksen Jussi-palkinto Laitakaupungin valot (2006)
Palkintoja ja tunnustuksia > Euroopan elokuvapalkinnot

Euroopan elokuvapalkinto: paras elokuva
Le Havre (2011)
Toivon tuolla puolen (2017)
Euroopan elokuvapalkinto: paras ohjaaja
Le Havre (2011)
Toivon tuolla puolen (2017)
Euroopan elokuvapalkinto: paras käsikirjoittaja
Le Havre (2011)
Palkintoja ja tunnustuksia > Cannesin elokuvajuhien palkinnot

Grand Prix elokuvasta Mies vailla menneisyyttä Cannesin elokuvajuhlilla, 2002
Tuomariston palkinto elokuvasta Kuolleet lehdet, 2023.
Carrosse d'Or -palkinto, 2016. Elokuvaohjaajien kollegalleen Cannesissa vuosittain myöntämä kunnianosoitus näyttävästä urasta.
Ekumeenisen juryn palkinto elokuvasta Kauas pilvet karkaavat, 1996
Ekumeenisen juryn palkinto elokuvasta Mies vailla menneisyyttä, 2002
Ekumeenisen juryn palkinto elokuvasta Le Havre, 2011
Kansainvälisen kriitikkoliiton epävirallinen pääpalkinto elokuvasta Le Havre, 2011
Kultainen palmu -ehdokkuus elokuvasta Kauas pilvet karkaavat, 1997
Kultainen palmu -ehdokkuus elokuvasta Mies vailla menneisyyttä, 2002
Kultainen palmu -ehdokkuus elokuvasta Laitakaupungin valot, 2006
Kultainen palmu -ehdokkuus elokuvasta Le Havre, 2011
Kultainen palmu -ehdokkuus elokuvasta Kuolleet lehdet, 2023
Palkintoja ja tunnustuksia > Kansainvälinen elokuvakriitikkojen liitto Fipresci

Fipresci-palkinto elokuvasta Boheemielämää Berliinin elokuvajuhlilla, 1992
Grand Prix vuoden parhaalle elokuvalle: Mies vailla menneisyyttä San Sebastiánin elokuvajuhlilla, 2002
Grand Prix vuoden parhaalle elokuvalle Toivon tuolla puolen, 2017
Grand Prix vuoden 2022 parhaalle elokuvalle elokuvasta Kuolleet lehdet San Sebastiánin elokuvajuhlilla vuonna 2023
Palkintoja ja tunnustuksia > Muut palkinnot ja tunnustukset

INTERFILM-palkinto elokuvasta Tulitikkutehtaan tyttö Berliinin elokuvajuhlilla, 1990
Pro Finlandia -mitali 1994.
Yleisö-palkinto elokuvasta Kauas pilvet karkaavat São Paolon elokuvajuhlilla, 1996
Kunniamaininta elokuvasta Juha Berliinin elokuvajuhlilla, 1999
Ranskan ansioritarikunta Kunnialegioonan ritari-luokan kunniamerkki vuonna 2001
Hampurin elokuvajuhlien Douglas Sirk -palkinto, 2002
Vuoden elokuvatuottaja, 2002.
Historian ensimmäinen Pohjoismaiden neuvoston elokuvapalkinto elokuvasta Mies vailla menneisyyttä, 2002
Euroopan kirkkojen konferenssin Templeton-palkinto elokuvasta Mies vailla menneisyyttä Berliinin filmifestivaaleilla, 2003
Parhaan ei-englanninkielisen elokuvan Oscar-ehdokkuus elokuvasta Mies vailla menneisyyttä, 2003
Pier Paolo Pasolini -palkinto, 2007
Taiteen akateemikko, 2008
Gold Hugo-palkinto elokuvasta Le Havre Chicagon elokuvajuhlilla, 2011
Louis Delluc -palkinto, 2011
Humanismin käsi -palkinto elokuvasta Le Havre Viitasaaren elokuvaviikolla, 2012
Aleksis Kiven seuran Eskon puumerkki, 2015
Parhaan ohjauksen Hopeinen karhu elokuvasta Toivon tuolla puolen Berliinin elokuvajuhlilla, 2017
Medalla de Oro -elämäntyöpalkinto, 2018. Espanjalaisen Círculo de Bellas Artes de Madrid -taideorganisaation myöntämä palkinto.
Vuoden elokuvatuottaja, 2024.
Kirjallisuutta

Bagh, Peter von: Elokuvan historia.  Helsinki:  Otava, 1998.  ISBN 951-1-14868-0
Brooke, Michael: Minor quay. Aki Kaurismäen haastattelu, Sight & Sound, toukokuu 2012. (englanniksi)
Hukkanen, Marja-Leena: Kaihon kultamaa. Valokuvia Aki Kaurismäen elokuvista.  (Esipuhe: Peter von Bagh. Kuvatekstit: Aki Kaurismäki. Liittyy samannimiseen näyttelyyn)  Helsingissä:  Otava, 1997.  ISBN 951-1-14287-9
Nestingen, Andrew: The Cinema of Aki Kaurismäki. Contrarian Stories.  New York:  Wallflower Press, 2013.  ISBN 978-0-231-16558-7  (englanniksi)
Timonen, Lauri: Aki Kaurismäen elokuvat.  Helsinki:  Otava, 2006.  ISBN 951-1-20617-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aki Kaurismäki Wikimedia Commonsissa
Aki Kaurismäen haastatteluita Ylen Elävässä arkistossa
Aki Kaurismäen kaikki pitkät elokuvat Yle Areena
Kaurismäki, Aki hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Orimattilan kirjaston Aki Kaurismäki -sivusto
| n k Parhaan ohjauksen Jussi-palkinnot |
| --- | --- |
1944–1959:  Hannu Leminen (1944)  Valentin Vaala (1945)  ei jaettu (1946)  Valentin Vaala (1947)  Roland af Hällström (1948)  ei jaettu (1949)  Toivo Särkkä (1950)  Matti Kassila (1951)  Valentin Vaala (1952)  Edvin Laine (1953)  Matti Kassila (1954)  Matti Kassila (1955)  Edvin Laine (1956)  Matti Kassila (1957)  ei jaettu (1958)  Jack Witikka (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Maunu Kurkvaara (1962)  Mikko Niskanen (1963)  Mikko Niskanen (1964)  ei jaettu (1965)  Risto Jarva (1966)  Mikko Niskanen (1967)  Risto Jarva ja Mikko Niskanen (1968)  Edvin Laine, Jörn Donner ja Timo Bergholm (1969)  Erkko Kivikoski (1970)  Risto Jarva (1971)  Mikko Niskanen (1972)  Erkko Kivikoski, Rauni Mollberg ja Veikko Kerttula (1973)  Rauni Mollberg (1974)  Jaakko Pakkasvirta ja Veikko Kerttula (1975)  ei jaettu (1976)  Heikki Partanen, Katariina Lahti ja Riitta Rautoma (1977)  Risto Jarva ja Rauni Mollberg (1978)  Timo Linnasalo (1979) 
1980–1999:  ei jaettu (1980)  Pirjo Honkasalo, Pekka Lehto ja Erkko Kivikoski (1981)  Mikko Niskanen (1982)  Mika Kaurismäki (1983)  Heikki Partanen ja Tapio Suominen (1984)  Timo Humaloja (1985)  Matti Ijäs ja Rauni Mollberg (1986)  ei jaettu (1987)  Åke Lindman (1988)  Pekka Parikka (1989)  Pekka Parikka (1990)  Aki Kaurismäki (1991)  Mika Kaurismäki (1992)  Aki Kaurismäki (1993)  Veikko Aaltonen (1994)  Aleksi Mäkelä (1995)  Markku Pölönen 	(1996)  Aki Kaurismäki (1997)  Olli Saarela (1998)  Markku Pölönen (1999) 
2000–2019:  Olli Saarela (2000)  Olli Saarela (2001)  Jarmo Lampela (2002)  Aki Kaurismäki (2003)  Jarmo Lampela (2004)  Markku Pölönen (2005)  Aku Louhimies (2006)  Aku Louhimies (2007)  Petri Kotwica (2008)  Dome Karukoski (2009)  Klaus Härö (2010)  Dome Karukoski (2011)  Aki Kaurismäki (2012)  Maarit Lalli (2013)  Pirjo Honkasalo (2014)  Jukka-Pekka Valkeapää (2015)  Aleksi Salmenperä (2016)  Juho Kuosmanen (2017)  Antti-Jussi Annila (2018)  Aleksi Salmenperä (2019) 
2020–2039:  Miia Tervo (2020)  Zaida Bergroth (2021)  Juho Kuosmanen (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea 2  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Kaurismäki Calamari Unionin ensi-illan aikoihin.
Kauas pilvet karkaavat (DVD-kansikuva).
Plantaasi

Teeplantaasi Malesiassa
Plantaasi on trooppisen tai subtrooppisen vyöhykkeen suurtila, joka on keskittynyt yhden tai muutaman rahakasvin viljelyyn vientiä varten. Tällaisia kasveja ovat esimerkiksi sokeriruoko, kahvi- ja teepensas, kumipuu, kaakaopuu, puuvilla, mausteet, banaanit ja tupakka. Plantaasien valtavat sadot saadaan aikaan viljelemällä pitkällejalostettuja lajikkeita ja käyttämällä runsaasti lannoitteita ja torjunta-aineita. Tyypillisen plantaasin koko on 200-500 ha, suurimpien ollessa 1000 ha kokoisia.
Plantaasit menestyvät palkkatyövoiman ja ammattitaitoisen työnjohdon avulla. Aikaisemmin niillä on käytetty orjia ja alipalkattua työvoimaa.  Plantaaseja on erityisesti Latinalaisessa Amerikassa ja Afrikassa, ja niiltä on yleensä hyvät kulkuyhteydet rannikon satamiin. Plantaasit ovat hyödyttäneet rikkaita länsimaita, joihin vienti kohdistuu, sillä nämä maat yleensä jalostavat kasveja edelleen ja saavat suuremman tuoton.
Plantaasiviljely on esimerkki ekstensiivisestä viljelystä vastakohtana pientilavaltaiselle intensiiviselle viljelylle. Plantaasiviljelyn etuna on skaalan ekonomia sekä mahdollisuus keskittyä yhteen ydinosaamisalueeseen. Plantaasiviljelyn haittapuolena ovat sosiaaliset ongelmat sekä luonnolle aiheutuvat ongelmat, kuten eroosio, maan suolaantuminen ja vedenkulutus. Toisaalta puuviljelmät myös estävät eroosiota, tulvia ja vähentävät valumavesiä verrattuna ruohomaahan tai viljelysmaihin.
Puuplantaasit

Puuplantaasien eli puuviljelmien ongelmiin sisältyy monimuotoisuus, veden saanti, maaoikeudet, laittomat anastukset, väkivaltaisuudet, kiistat asukkaiden ja ympäristöjärjestöjen kanssa ja asukkaiden toimeentulo. Lajeihin sisältyy eukalyptus ja mänty. Puuviljelmät monokulttuurina vähentävät monimuotoisuutta. Viljelmillä käytetään kemikaaleja. Eukalyptus on nopeasti kasvava puu. Se kuluttaa valtavasti vettä, mikä vaikuttaa pohjaveden tasoon. Uruguayssa kaivojen veden pinta laski 60 % eukalyptusviljelmien vuoksi ja maapähkinöiden tuotanto lakkasi veden puutteesta. Etelä-Afrikassa vedenvirtaus lakkasi 9 vuotta puiden istutuksen jälkeen ja palasi 5 vuotta puiden hakkausten jälkeen. Greenpeace vaati indonesialaista APP:tä lopettamaan eukalyptusviljelmien istutukset Kiinan Yunnanissa vuonna 2006. Yunnanissa on rikkain kasvilajimäärä ja 30 alkuperäiskansaa. Kiinan keskushallitus purki sopimuksen helmikuussa 2007. Kiina haluaa suojella metsävarojaan. Aasian kehityspankin ADB vuosikymmenen kokemuksen mukaan puuplantaasit lisäävät köyhyyttä.
Sokeriruoko

WWF vertaa sokeriruokoplantaaseja kaivostoimintaan, joka tyhjentää voimakkaasti peltoja ravinteista. Sokeriruokoplantaasien vuoksi on tuhottu varsinkin Latinalaisen Amerikan rannikon sademetsiä. WWF:n mukaan sokeriruoko on yksi eniten sademetsien monimuotoisuutta tuhonnut viljelykasvi. Ruokosokeria viljellään 19,6 miljoonalla ha. Päätuottajat ovat Brasilia, Intia, Kiina, Thaimaa, Pakistan, Meksiko ja Australia. Sokeriruokoviljelmät kuluttavat vettä ja niiltä valuu ravinteita ja torjunta-aineita. Plantaasien lannoitteet, eroosion tuoma hiesu ja sokeritehdasjätteet voivat pilata vesistöjä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Plantaasi Wikimedia Commonsissa
Muonion seurakunta

| Muonion seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Muonion kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Oulun hiippakunta
Rovastikunta:  Lapin rovastikunta
Pääkirkko:  Muonion kirkko
Perustettu:  1812
– Kappeliseurakunta:  1788
– Kirkkoherrakunta:  1812
Jäsenmäärä:  1 754 (2021)
– Osuus asukkaista:  75,6 %
Kirkollisvero:  1,75 %
Kirkkoherra:  Anu Toivonen
Verkkosivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sankarivainajien hautausmaa Muonion kirkolla.
Muonion ensimmäisen kirkkoherran Mathias Kolströmin hauta kirkkotarhan hautausmaalla.
Muonion seurakunta on Muonion kunnassa Lapissa toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Se kuuluu Lapin rovastikuntaan Oulun hiippakunnassa. Seurakunnassa oli vuoden 2021 lopussa noin 1 750 jäsentä. Henkilöstöä oli vuonna 2022 seitsemän henkeä.
Toimitilat

Seurakunnan vuonna 1822 valmistunut kirkko sijaitsee kuntakeskuksessa. Seurakuntakoti valmistui pappilan pihapiiriin syksyllä 2022.
Hautausmaat

Kirkon pääoven välittömässä läheisyydessä sijaitsee muoniolaisten sankarihautausmaa, jonka yhteyteen on vuonna 1958 paljastettu muistomerkki ”Sotaanlähtö”. Punaruskeasta graniitista valmistetun muistomerkin on suunnitellut taiteilija Viljo Aalto ja toteuttanut Peipohjan kivenhakkaamo. Sankaripatsaan aiheena on isä ja äiti, joiden kädet siunaavat lapsia. Teksti kuuluu: ”Isänmaan puolesta 1939–1944”.
Muonion tultua vuonna 1812 omaksi kirkkoherrakunnaksi perustettiin Muonion vanha hautausmaa, joka on kirkon lähellä. Hautausmaahan on haudattu viimeinen vainaja vuonna 1896, jonka jälkeen Reuhalan hautausmaa otettiin käyttöön. Niin sanottu kirkkotarhan hautausmaa otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1983 Reuhalan hautausmaan käytyä ahtaaksi.
Muoniolaisia on haudattu lisäksi Kihlangin ja Kätkäsuvannon hautausmaille, sekä Akamellan hautausmaalle ennen kirkkotarhan hautausmaata. Akamellan hautausmaa sijaitsee Ruotsin puolella Muonionjoen jokitörmällä, noin kuusi kilometriä pohjoiseen Muonion kirkonkylältä.
Herätysliikkeet

Muonion seurakunta kuuluu muun Lapin tavoin lestadiolaisuuden tukialueeseen. Liike ei ole kuitenkaan saanut juurikaan kannatusta saamelaisväestön keskuudessa. Muonion seurakunta kuuluu Muonionjokilaakson voimakkaaseen herätysliikealueeseen, jonka seurakuntaelämää hallitsee etenkin rauhansanalaisuus.
Papisto

Tuomiokapitulin päätöksen mukaan Muonion ja Enontekiön seurakunnilla on vuoden 2010 alusta lukien ollut yhteinen kirkkoherra. Seurakunnat ilmaisivat vuosien saatossa halunsa saada omat kirkkoherrat, koska yhteisen viran hoito koettiin raskaaksi, eikä siihen saatu rekrytoitua vakinaista viranhaltijaa. Tuomiokapitulin päätöksellä yhteinen kirkkoherran virka lakkautettiin 1.11.2021 alkaen, ja molempiin seurakuntiin on perustettu kirkkoherran virat. Kirkkoherran virkaa on hoitanut viran uuden perustamisen jälkeen Anu Toivonen.
Papisto > Muonion seurakunta

| --- | --- |
 1812–1829: kirkkoherra Mathias Kolström  1833–1848: kirkkoherra Erik Kristian Castrén  1848–1854: kirkkoherra Jakob Fredrik Liljeblad  1854–1868: kirkkoherra Karl Ferdinand Pfaler  1869–1872: kirkkoherra Karl Immanuel Hällfors  1876–1879: kirkkoherra Samuel Porthan  1880–1892: kirkkoherra Oskar Alfred Voldemar Aurén  1893–1912: kirkkoherra Julius Snellman  1912–1917: kirkkoherra Niilo Herman Holmström  1919–1923: kirkkoherra Josua Johannes Kaila :  1923–1924: kirkkoherra Toivo V. Tapiolinna  1925–1930: kirkkoherra Erkki Vuornos  1930–1939: kirkkoherra Lauri Kauppinen  1939–1955: kirkkoherra Eemeli Salmi  1955–1968: kirkkoherra Esko Arola  1969–1978: kirkkoherra Aarre Sorvari  1978–2001: kirkkoherra Tuomas Pöyhtäri  2001–2010: kirkkoherra Raimo Kittilä  2011–2021: yhteinen kirkkoherra  2021 eteenpäin: kirkkoherra Anu Toivonen
Papisto > Muonion ja Enontekiön seurakunta

2011–2013: kirkkoherra Asko Muraja
2013–2015: vt. kirkkoherra Ari Rautakoski
2015: vt. kirkkoherra Hannu Ojalehto
2015: vt. kirkkoherra Raimo Kittilä
2015–2016: vt. kirkkoherra Jyrki Vaaramo
2016–2017: vt. kirkkoherra Pertti Lahtinen
2017–2020: vt. kirkkoherra Matti Hirvilammi
2020–2021: vt. kirkkoherra Anne Lehmus
Papisto > Muu papisto

Apupapit ja armovuoden saarnaajat
Mathias Kolström (1788–1812), virka lakkautettu.
Ylimääräiset papit
Matias Adolf Kolström, kirkkoherran apulainen, sijaiskirkkoherra (1825–1834)
Esaias Castrén, kirkkoherran sijainen (1834–1836)
Nils Frosterus, sijaiskirkkoherra (1836)
Jakob Fredrik Liljeblad, kirkkoherran sijainen, välisaarnaaja (1837–1848)
Johan Nordberg, vt. kirkkoherra (1868–1869), Kittilän kappalainen.
Johan Immanuel Bergh, vt. kirkkoherra (1868–1869), Kolarin kappalainen.
Karl Abiel Heikel, vt. kirkkoherra (1872, 1873–1876, 1879–1880), Kittilän kirkkoherra.
Johan Robert Castrén, vt. kirkkoherra (1872–1873), Turtolan kirkkoherra.
Frans Alfred Carpén, vt. kirkkoherra (1892–1893), Kittilän kirkkoherra.
Eero J. Ahola, vs. kirkkoherra (1921–1923)
Jouko Lepistö, vs. kirkkoherra (2010), lääninrovasti ja Inarin kirkkoherra
Papisto > Lukkarit ja kanttorit

Kosti Koivuniva  (1924–1960)
Arvo Mikkonen (1960–1965)
Aimo Koistinen (1977–1996)
Johanna Haapala (1996–2007)
Marjo Karppinen (2007– )
Aiheesta muualla

Muonion seurakunnan kotisivut
Tietoja Suomen seurakunnista -tietokanta: Muonio
| n k Lapin rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Enontekiö  Inari  Kittilä  Kolari  Muonio  Pelkosenniemi  Sodankylä  Utsjoki  |  |
| Entiset seurakunnat |  Savukoski  |  |
Oulun hiippakunta
Vuoden 1992 kesäolympialaisten mitalitaulukko

Vuoden 1992 kesäolympialaisissa oli ohjelmassa 257 kilpailutapahtumaa. Mitalitaulukon ensimmäinen oli Yhdistynyt joukkue, joka koostui Itsenäisten valtioiden yhteisön urheilijoista.