Puolan offensiivi
Sota > Saksan ja Puolan sotatoimet

Saksalaiset lavastivat 30. syyskuuta 1939 mm. Ylä-Sleesiassa sijaitsevalla Gleiwitzin (nykyisen Puolan Gliwicen) radio-asemalla sekä saksalaiselle raja-asemalle välikohtauksia, joista syyttivät puolalaisia. Osana lavastuksia Gestapo oli pidättänyt ja murhannut sekä saksaa että puolaa puhuneen Franciszek Honiokin. Honiokin lisäksi Gestapo murhasi myös keskitysleireistä, mahdollisesti Buchenwaldista tai Dachausta, tuotuja vankeja mukamas todisteena rajan yli tunkeutuneista hyökkääjistä. Rajaprovokaatiot oli ajoitettu alkuiltaan, jotta niistä kerrottaisiin seuraavan aamun sanomalehdissä. Radiotalossa, jonne Alfred Naujocks murharyhmineen oli tunkeutunut, ei ollut studiota, vain valvomo, sähkögeneraattori, lähetintekniikka ja hätämikrofoni. Naujocksin ryhmä kytki hätämikrofonin lähettimeen ja lausui ennalta valmistellun puolankielisen propagandatekstin, jossa sanottiin aseman päätyneen puolalaisten hallintaan ja kiihotettiin Ylä-Sleesian puolalaisia kapinoimaan Saksaa vastaan. Provokaatiolähetys ei kuitenkaan päässyt kovinkaan kauas eikä ohjautunut Suur-Saksan valtakunnanverkkoon.
Rajaprovokaatioiden tarkoituksena oli myös luoda hämminkiä kansainväliselle yleisölle siitä kuka sodan oli oikeasti aloittanut.
Valmisteltuna hyökkäyspäivänä 1. syyskuuta 1939 Hitler piti Berliinissä puheen. Puheessa Hitler ei maininnut erityisesti Gleiwitzin tapausta vaan yleisesti väitetyt rajaselkkaukset. Hitler väitti ”luopuneensa yrityksistä” löytää rauhanomainen ratkaisu diplomaattiseen kriisiin Puolan kanssa.
”Rauhanomaiselle laivastovierailulle” Danzigin satamaan muutama päivä aiemmin saapunut taistelulaiva Schleswig-Holstein ampui sodan ensimmäiset laukaukset klo 04.45 kohti pientä puolalaista varuskuntaa, käynnistäen toisen maailmansodan ensimmäisen taistelun. Joidenkin historioitsijoiden mukaan Saksan ilmavoimien pommikoneiden ensimmäiset pommit osuivat sairaalaan ja kirkkoon Wieluńissa viittä minuuttia aiemmin.
Pian tämän jälkeen Saksan armeija ylitti maiden välisen rajan. Adolf Hitler puhui aamulla radiossa: ”Viime yönä puolalaiset vakinaisten maavoimien sotilaat ensimmäisen kerran tulittivat aluettamme. Kello 5.45 me aloimme vastata tuleen, ja tästä lähtien pommeihin vastataan pommeilla.” Sota oli syttynyt.
Saksalaiset hyökkäsivät 53 divisioonan voimin, joita tuki 1 600 lentokonetta. He hyökkäsivät koko Saksan ja Puolan rajan leveydeltä. Komentajana toimi kenraali Walther von Brauchitsch. Virallinen nimi operaatiolle oli Tapaus valkoinen. Saksalaisten tavoitteena oli nopealla saarrostuksella lamaannuttaa Puolan joukot (salamasota) katkaisemalla niiden huolto- ja viestiyhteydet. Ranskalaiset sotilasasiantuntijat olivat saarrostusvaaran vuoksi suositelleet, etteivät puolalaiset edes yrittäisi puolustaa Puolan käytävää. Puolalaiset kuitenkin yrittivät puolustaa myös sitä. Puolan käytävän menettäminen merkitsi meriyhteyden katkeamista Britanniaan.
Elämään jäänyt myytti puolalais-ratsuväestä hyökkäämässä sapelein ja seipäin on peräisin italialaisten lehtimiesten vääristyneestä selonteosta. Todellisuudessa puolalainen ratsuväki, jota oltiin muutenkin hyökkäyksen aikaan muuttamassa motorisoiduiksi prikaateiksi, käytti hevosia liikkuvuuden takia ennen hevosen selästä nousemista. Ratsuväki hyödynsi panssarintorjuntakiväärejä.
Operaatio Pekingin toteuttamisen lisäksi Józef Unrug oli valmistellut kaksi muutakin operaatiota Saksan hyökkäyksen varalle. Plan Worek oli puolalaisten sukellusveneiden käyttö estämään mahdolliset saksalaisten maihinnousut, joita ei kuitenkaan tapahtunut, Puolan rannikoille. Saksan hyökättyä Unrug käski laivastoa laittamaan käytäntöön myös töisen suunnitelman, Operaatio Rurkan, jonka mukaan miinalaiva Gryf kylväisi miinakentän Helin niemimaan tuntumaan. Tämä ei kuitenkaan sujunut kuten olisi pitänyt. Gryf oli valmis vasta 12 tuntia käskyn saamisesta. Kun Gryf pääsi viimeinkin merelle, saksalainen lentokone sai siitä näköhavainnon ja upotti sen. Puolalais-historioitsija Vladislav Szarski on puolustanut Józef Unrugia arvostelua vastaan siitä, että tämä laittoi Operaatio Rurkan käytäntöön vasta Saksan hyökättyä, huomauttamalla, että miinojen kylväminen vesiin, joita pitkin laivojen piti kulkea päästäkseen Danzigin Vapaakaupunkiin ja sieltä pois, olisi tarjonnut natsi-Saksalle liian helpon casus bellin.
Puolalaisilla oli rajalla 24 divisioonaa. Puolalaisten joukot olivat kuitenkin riittämättömät turvaamaan koko rajaa, eivätkä puolalaiset sotilaskomentajat suostuneet vetäytymään sisämaahan. Heidän ilmavoimansa tuhottiin sodan ensimmäisinä päivinä. Panssarituki puuttui täysin. Ilmaylivoimansa vuoksi Saksa kykeni salamasotaan: pitkälle meneviin syöksypommituksiin sekä panssarikiilojen iskuihin syvälle puolustajan asemiin.
Saksan maavoimat nujersi nopeasti rajan pinnassa olleet puolalaiset eivätkä vahvistuksetkaan kyenneet pysäyttämään etenemistä. Hyökkäyksen johdosta Britannia ja Ranska, jotka olivat taanneet Puolan itsenäisyyden, julistivat sodan Saksalle 3. syyskuuta 1939. Ne eivät kuitenkaan tehneet riittäviä sotilaallisia toimia Puolan hyväksi.
"Ironian käänteessä", kertoo historioitsija R. M. Douglas, "Saksan hyökkäys syyskuun 1. päivänä 1939 sai itse joissakin tapauksissa aikaan juuri sellaisia raakuuksia Volksdeutsch-väestöä kohtaan, jollaisia Göbbelsin johtama lehdistö oli aiemmin sepitellyt olan takaa tai vähintäänkin maustellut. Kuten muissakin Saksan invaasion uhkaamissa maissa vuosina 1939-40, hysteria sisäisistä viideskolumni-sabotööreistä sai huomattavat mittasuhteet Puolassa sodan ensimmäisinä sekasortoisina päivinä. Sittemmin myös Alankomaissa, Belgiassa, Ranskassa ja Iso-Britanniassa tutuiksi koituvat huhut - kuten saksalais-etnisistä sabotööreistä ovelasti puolalais-sotilaiksi tai nunniksi naamioituneina, maanviljelijöistä osoittamassa Luftwaffen pommikoneille nuolten muotoon pelloille kuokituilla muodostelmilla, francs-tireur tulittamassa joukkoja makuuhuoneista tai katkomassa puhelinlinjoja - tulivat ensimmäisen kerran julki "Syyskuun kampanjassa" vuonna 1939". Muutamaa vähäistä kannatusta saanutta kansallissosialisti-sympatiat omaavaa järjestöä lukuunottamatta on "hyvin vähän mitään näyttöä, että Puolan Volksdeutsche-yhteisö olisi ollut mukana Saksan hyökkäyksen juonessa tai - poikkeuksena sabotöörien Katowicen kaupungissa koordinoitu hyökkäys puolalais-joukkoja vastaan - olleet missään merkittävässä roolissa Wehrmachtin etenemisen avittamisessa". "Tästä", Douglas lisää, "Puolan viranomaiset sen enempää kuin tavalliset puolalaiset eivät kuitenkaan olisi voineet olla tietoisia ja reaktio, joka oli ymmärrettävä, kiehui jäätävästi yli".