stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vuoden 2009 influenssapandemia
Historia > Leviäminen

Tauti tarttui ensimmäisen kerran Meksikossa tiettävästi helmi- tai maaliskuussa 2009.
Kesäkuun 22. päivään mennessä sikainfluenssa oli tarttunut tuhansiin Meksikossa ja Yhdysvalloissa. Noin 800 oli sairastunut Kanadassa. Kymmenistä satoihin sairastunutta oli Japanin lisäksi myös Espanjassa, Isossa-Britanniassa ja Panamassa. Kymmenissä muissa maissa tautia oli liikkeellä vähemmän.
Historia > WHO:n pandemiajulistukset

WHO nosti 27. huhtikuuta 2009 valmiustasoa sikainfluenssan varalta kuusiportaisen pandemia-asteikon tasolle 4 ja 29. huhtikuuta 2009 uhkatasolle 5. Kesäkuun 9. päivänä WHO:n edustaja arvioi taudin olevan hyvin lähellä pandemiaa. 11. kesäkuuta WHO nosti taudin uhkatasolle 6 eli näin ollen julisti sen pandemiaksi.
Vuoden 2010 alussa epäilyt sikainfluenssan pandemialuokituksen oikeellisuudesta joutuivat korkean tason kritiikin alaiseksi. Ulkopuoliset asiantuntijat alkoivat selvittää, onko WHO yliarvioinut riskejä luokitellessaan taudin pandemiaksi. WHO päätyi pandemialuokitukseen kuultuaan lausunnot asiantuntijoilta, joilla on kytköksiä rokoteteollisuuteen. Euroopan neuvoston terveystoimikunnan puheenjohtajan, epidemiologi Wolfgang Wodargin mielestä tapaus oli yksi aikamme suurimmista skandaaleista lääketieteen alueella. Se oli Wodarginin mukaan vesittänyt pandemia-käsitteen ja horjuttanut vakavasti luottamusta WHO:ta kohtaan. WHO:n itsensä nimeämä asiantuntijaryhmä on joka tapauksessa kritisoinut WHO:n toimia hätiköinnissä pandemian julistamisessa.
Taudin aiheuttaja

Sikaan viittaava nimitys tulee siitä, että viruksen perimässä on aineksia sian influenssaviruksesta. Viruksen tyyppi A(H1N1) oli sama kuin espanjantaudissa vuodelta 1918. Vaikka virus pintaproteiineiltaan vastaa yleistä influenssan aiheuttajaa tyyppiä A(H1N1), virus ei ole tavanomainen kausi-influenssavirus.
Taudin aiheuttaja > Viruksen genomi

Yhdysvaltojen tartuntatautivirasto CDC julkaisi Meksikon sikainfluenssan HA (EPI176470), NA (EPI176472) ja M (EPI176471) geenisekvenssit, jotka vahvistivat, että NA- ja M-geenit olivat lähtöisin euraasialaisesta siasta, kun taas HA-sekvenssit olivat pohjoisamerikkalaisesta siasta. S31N:n läsnäolo M-geenissä, joka on yleinen Euroopan sioissa, antoi virukselle vastustuskyvyn amantadiinille ja rimantadiinille. Sikojen H1N1-viruksen tehokas tarttuminen ihmisten välillä aiheutti epäilyn, että virus voisi kehittyä ja sopeutua edelleen vaihtamalla geneettistä tietoa ihmisten kausittaisen influenssan kanssa uudelleenjärjestelyin ja rekombinaatioin (mukaan lukien H274Y). Rekombinaatio sikojen H1N1-viruksen ja kausittaisen H1N1-viruksen välillä oli aikoinaan tuottanut vuoden 1918 espanjantaudin pandemiakannan.
Geenianalyysien perusteella A(H1N1)v oli espanjantautiepidemiasta lähtien kiertänyt sioissa varsin muuttumattomana, kunnes vuoden 1998 tienoilla sen geeniaines sekoittui ihmisen A(H3N2):n ja tuntemattoman lintuinfluenssaviruksen kanssa. Näin sian A(H1N1):stä tuli antigeenisesti hyvin erilainen ihmisissä kiertäneeseen H1N1-alatyyppiin verrattuna.
Kanadan kansallisessa mikrobiologian tutkimuslaitoksessa selvitettiin 6. toukokuuta 2009 viruksen geenikartta. Meksikon, Nova Scotian ja Ontarion näytteet osoittautuivat kaikki lähes identtisiksi. Geenikartta luovutettiin kansainväliseen geenipankkiin muiden tutkijoiden käytettäväksi.
Oireista, hoidon tarpeesta ja ennaltaehkäisystä

Taudin yleisimmät oireet olivat äkillinen kuume, kurkkukipu, yskä ja nuha. Osalla potilaista oli myös jäsen- ja päänsärkyä, vilunväristyksiä ja väsymystä. Oksentelu ja ripuli eivät olleet tyypillisiä oireita, mutta niitäkin saattoi esiintyä, samoin kuin lapsilla vatsakipua.
Valtaosa sairastuneista ei tarvinnut lääkärin hoitoa tai lääkitystä. Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen THL:n ohjeiden mukaan hoitoon oli hakeuduttava, jos esiintyi tiettyjä oireita, esimerkiksi hengitysvaikeuksia, sekavuutta, kipua tai paineen tunnetta rinnassa tai voimakasta oksentelua. Riskiryhmään kuuluvia kehotettiin ottamaan yhteys terveyskeskukseen herkemmin kuin muiden, jos heille nousi äkillinen kuume ja heillä oli kurkkukipua tai yskää.
Taudin leviämistä kehotettiin kesällä 2009 ehkäisemään pesemällä kädet saippualla useasti päivässä esimerkiksi kotiin palattua. Desinfiointiainetta ei pidetty välttämättömänä, ja hengityssuojaimia tai ennalta aloitettua flunssalääkitystä ei pidetty toimivana.
Riskiryhmät

THL:n mukaan suomalaisista 15 prosenttia eli noin 800 000 ihmistä kuului sikainfluenssan riskiryhmiin. Riskiryhmään kuuluivat raskaana olevat sekä ihmiset, joilla oli krooninen sydän- tai keuhkosairaus, diabetes, maksan tai munuaisten vajaatoiminta, krooninen neurologinen sairaus tai hermolihastauti, vastustuskykyä alentava sairaus tai hoito tai sairaalloinen ylipaino.
Tauti tarttui eniten lasten keskuudessa, toiseksi eniten nuorten aikuisten keskuudessa ja varsin vähän vanhusten keskuudessa. Suomessa tutkituista vuonna 2005 otetuista yli 1 000:sta verinäytteestä ilmeni, että isolla osalla vanhuksista (57 %:lla vuosina 1920–1929 ja 96 %:lla 1909–1919 syntyneistä) oli vasta-aineita A(H1N1)v -virusta vastaan. Euroopan tautienehkäisy- ja -valvontakeskus ECDC:n mielestä tämä tuki käsitystä, että vuosien 1918–1919 espanjantaudille ja siitä periytyville virusmuunnoksille altistuminen oli kehittänyt vastustuskykyä, joka auttoi myös vuoden 2009 virusta vastaan.
Diagnosointi

Tauti diagnosoitiin ylähengitystienäytteestä geenitestillä PCR-tekniikalla ja/tai virusviljelyllä. PCR-testillä haettiin viruksen H- tai N-proteiinin koodaavan geenimateriaalin täsmäävyyttä tautivirukseen. PCR-tutkimuksesta voitiin saada vastaus vuorokauden sisällä, parhaimmillaan jo samana päivänä kun tutkimus oli aloitettu. Virusviljelyllä etsittiin itse virusta soluviljelyssä, mikä kesti kauemmin; vastaus tuli viikon kuluessa.
Osa potilaista sai narkolepsiadiagnoosin vasta vuosien kuluttua sairastumisestaan, koska lääkärit eivät osanneet epäillä narkolepsiaa oireiden syyksi. Lääkevahinkovakuutuspooli epäsi heiltä tämän vuoksi vahingonkorvaukset, koska kelpuutti näytöksi ainoastaan ajoissa annetun diagnoosin. Osa korvauksetta jääneistä haastoi poolin oikeuteen vuonna 2022.
Rokote ja lääkkeet

H1N1-sikainfluenssavirus oli antigeenisesti hyvin erilainen kuin ihmisen H1N1-virus, ja siksi rokote ihmisten kausittaiseen influenssaan ei vuonna 2009 suojannut H1N1-sikainfluenssaviruksilta. Influenssakauden 2010–2011 kausi-influenssarokote sisälsi myös sikainfluenssasuojan.
Sikainfluenssaan tehosivat nykytiedon mukaan reseptilääkkeet oseltamiviiri (Tamiflu) ja tsanamiviiri (Relenza). Tanskassa havaittiin kesäkuun lopulla 2009, että eräällä potilaalla virus kehitti vastustuskykyä Tamifluta vastaan.
Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen tekemän tutkimuksen mukaan A(H1N1)v oli erittäin herkkä interferoneille, jotka siis saattoivat sopia hoidoksi mahdollisiin lääkeresistentteihin viruskantoihin.
Euroopan unionissa hyväksyttiin pandemiarokotteet, joiden kauppanimet olivat Celvapan, Focetria ja Pandemrix. Euroopan lääkevirasto suositteli, että Pandemrix-rokotteesta riitti yksi annos yli 10-vuotiaille ja Focetriasta 9–60-vuotiaille, mutta muiden ikäryhmien olisi pitänyt saada kaksi annosta.
Sveitsin päätös kieltää lokakuussa 2009 eräiltä ryhmiltä toisen tehostetta sisältävän sikainfluenssarokotteen käyttö herätti maailmalla huomiota. Vastaavalle sveitsiläisyrityksen rokotteelle ei rajoituksia asetettu. Taustalla epäiltiin olevan myyntilupiin liittyvää politiikkaa. Terveyden ja hyvinvoinnin laitos suositti 24. elokuuta 2010 rokotusohjelman keskeyttämistä Suomessa varotoimenpiteenä, kun saatiin viitteitä rokotteen yhteydestä narkolepsiaan. Jälkeenpäin kuitenkin sekä THL että Euroopan lääkevirasto totesivat rokotusohjelman hyötyjen olleen huomattavasti haittoja suurempia.
Kuolleisuus

Euroopan tautienehkäisy- ja -valvontakeskuksen (ECDC) joulukuun 2009 raportin mukaan kuolleisuus oli ollut teollisuusmaissa useimpien arvioiden mukaan alle 0,02 % sairastuneista. Varhaisten, heinäkuun 2009 tietojen mukaan koko maailman letaliteettiluku olisi ollut 0,6 % ja luvun vaihteluväli eri maiden välillä 0,1–5,1 %.
Kausi-influenssaan verrattuna pandeemiseen A(H1N1)v:een kuoli tyypillisemmin nuorempia ikäryhmiä.
Tavallinen influenssa tappaa joka vuosi 250 000–500 000 ja sairastuttaa vakavasti 3–5 miljoonaa ja tartuttaa 5–15 % väestöstä.lähde? Maailman terveysjärjestön mukaan kausi-influenssan ja pandeemisen A(H1N1):n kuolleisuusluvut eivät ole vertailukelpoisia, koska A(H1N1)-luvut ovat laboratoriossa vahvistettuja tartuntoja, kausi-influenssaluvut taas influenssakauden kuolleisuutta muun ajan kuolleisuuteen vertaamalla saatuja arvioita. 26. helmikuuta 2010 mennessä sikainfluenssapandemiaan oli kuollut vähintään 16 226 ihmistä maailmanlaajuisesti.
A(H1N1)v:een arvioitiin kuolleen vuoden aikana 151 700 – 575 500 ihmistä koko maailmassa.
Seurauksia > Narkolepsiayhteys

Influenssa A(H1N1) -pandemiaan liittyi eräissä maissa tavallista suurempi narkolepsia-sairauden ilmaantuvuus perinnöllisesti alttiilla (HLA DQB1*06:02-geeni) lapsilla ja nuorilla. Alun perin narkolepsian laukaisijana pidettiin influenssarokotteiden, Pandemrixin ja Arepanrixin, sisältämää adjuvanttia eli tehosteainetta. Suomessa ja Ruotsissa rokotteen ottaneilla lapsilla ja nuorilla havaittiin epidemiologisissa tutkimuksissa moninkertainen riski sairastua narkolepsiaan verrattuna rokottamattomiin. Myöhemmin sama ilmiö todettiin Irlannin osalta. Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Ranskassa 16 sairastunutta käsittänyt tutkimus löysi samoin yhteyden rokotteisiin; sellaisia narkolepsiaan sairastuneita, jotka olisivat saaneet adjuvanttia sisältämättömän rokotteen, ei löytynyt tutkimuksessa melkein lainkaan, vaikka Yhdysvalloissa oli saatavilla vain sellaista rokotetta. Maailman terveysjärjestö ilmoitti 8. helmikuuta 2011, että Pandemrix-rokotteen ja narkolepsian yhteyttä tutkittiin 12 maassa ja että erityisesti epäiltiin geneettistä etiologiaa. Vuonna 2014 THL:n tutkijat päättelivät, että narkolepsiariski liittyikin Pandemrix-rokotteen sisältämän virusantigeenin valmistusprosessiin – Kanadassa käytössä oli Arepanrix, jonka antigeeni oli valmistettu erilaisella prosessilla, eivätkä narkolepsiatapaukset lisääntyneet Kanadassa.
Talvikaudella 2009–2010 havaittiin Kiinassa 3–4 kertaa odotettua suurempi määrä uusia narkolepsiatapauksia, joista 86 % oli lapsia. Narkolepsiatapaukset eivät ilmeisesti liittyneet influenssarokotteeseen, sillä vain 5,6 %:ssa tapauksista ilmoitettiin potilaan saaneen influenssarokotuksen. Tutkijat pohtivat, että talven hengitystieinfektiot kuten H1N1-tyypin influenssatartunta tai Streptococcus pyogenes -tartunta toimisivat narkolepsian laukaisijoina. Tämä tutkimus antaa kuitenkin vain hataria viitteitä siitä, että Kiinan narkolepsiatapaukset olisi saattanut aiheuttaa H1N1-virus.
Lääketieteellinen yhteisö kiinnitti huomiota influenssapandemian ja narkolepsian mahdolliseen yhteyteen, koska H1N1-influenssaan on aiemmin liittynyt neurologisia sairauksia: vuosina 1916–1923 esiintyi encephalitis lethargica -tautia samoihin aikoihin tuolloisen H1N1-pandemian, espanjantaudin kanssa; vuonna 1977 H1N1-rokote aiheutti Guillain-Barrén oireyhtymää.
Kansainvälinen tiedeyhteisö on tutkimuksista huolimatta epäillyt rokotteiden ja narkolepsian välistä yhteyttä. Vuoden 2011 lopulla Lancet hylkäsi suomalaisen tutkimusartikkelin aiheesta, koska ei tunneta mekanismia, joka selittäisi rokotteen laukaisevan narkolepsian, ja koska suuri julkinen narkolepsiakohu saattoi aiheuttaa narkolepsian ylidiagnostiikkaa eli tieteellisen vääristymän aineistoon.
Suomen Terveyden ja hyvinvoinnin laitos sai toukokuun alussa Yhdysvaltain tautikeskus CDC:ltä tarvikkeita, joiden avulla laitos pystyi varmistamaan huhtikuun lopussa pystytetyn PCR-diagnostiikan luotettavuuden. Suomessa kolme laboratoriota teki sikaspesifisen H1N1-viruksen diagnostiikkaa.
Hongkong yritti kehittää sikainfluenssaviruksen pikatestin, jolla olisi voitu varmistaa tartunta muutamassa tunnissa.
Seurauksia > Kausi-influenssarokotukset

Syksyn 2010 kausi-influenssarokotteisiin otettiin mukaan myös tyyppi A(H1N1)v. Marraskuussa 2010 epidemian uutta aaltoa todettiin Suomessa ensimmäiseksi Parolan panssariprikaatissa. Parolassa todettu genotyyppi oli muuttunut edellisvuotisesta, mutta sen verran vähän, että edellinen rokote antoi yhä suojaa. Sen sijaan Suomeen levisi muualta influenssa A(H3N2)- ja Influenssa B -kantoja, joille suojaa antoi vain kausi-influenssarokote.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikiuutisissa on aiheeseen liittyvä uutisluokka:
Ylen tausta-artikkeli aiheesta
Terveyden ja hyvinvoinnin laitos: Sikainfluenssa[vanhentunut linkki ]
Kysymyksiä ja vastauksia sikainfluenssasta (Arkistoitu – Internet Archive) – Terveyden ja hyvinvoinnin laitos
Sosiaali- ja terveysministeriö: Sikainfluenssa (Arkistoitu – Internet Archive)
WHO:n sivut sikainfluenssasta (englanniksi)
Euroopan tautikeskus ECDC:n sivut: pandemian seuranta ja muuta tietoa aiheesta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Lukijoiden kysymyksiä ja vastauksia sikainfluenssasta (Arkistoitu – Internet Archive) – HS.fi
Sikainfluenssatapaukset Flu Trackerissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen H1N1-seuranta kartalla (Arkistoitu – Internet Archive)
Vuoden 2009 sikainfluenssapandemia
Alueittain: Sikainfluenssa Suomessa - Sikainfluenssa Euroopassa - Vuoden 2009 sikainfluenssapandemia maittain
Muuta: Influenssa - H1N1 - Sikainfluenssa
vahvistettuja kuolemantapauksia ja tartuntoja  vahvistettuja tartuntoja  vahvistamattomia tartuntoja  ei tietoa.
Hengityssuojaimia käyttäviä junamatkustajia Méxicossa
Sveitsiläisen lääkeyhtiö Rochen Tamiflu-viruslääke
Sikainfluenssatartuntojen ja kuolleiden määrät. Vasemman puolen asteikko ja sininen käyrä ilmoittaa, monellako tartunta oli, englanniksi Cases. Oikean puolen pystysuora asteikko ja punainen käyrä ilmoittaa tautiin kuolleiden määrän, englanniksi Deaths. Apr huhtikuu, May toukokuu.
Taudin leviäminen logaritmisella asteikolla. Kuolleiden määrää kuvaava käyrä on punainen ja koko maailmaa kuvaava tummansininen. Meksikon tartuntoja kuvaa violetti, Yhdysvaltain tartuntoja vihreä käyrä ja muiden maiden tartuntoja vaaleansininen.
Wikiuutiset
Sthenelos (Perseuksen poika)

Sthenelos oli kreikkalaisessa mytologiassa Perseuksen ja Andromedan poika.
Stheneloksen isän kuoltua hänen veljistään Alkaios sai hallittavakseen Tirynsin ja Elektryon Mideian ja Mykenen. Amfitryon, Stheneloksen sisarentyttären Alkmenen rakastaja, seurasi isäänsä Alkaiosta Tirynsin hallitsijana, mutta kun tämä surmasi vahingossa Elektryonin, Sthenelos karkotti tämän maanpakoon ja nousi itse Mykenen ja Tirynsin kuninkaaksi.
Sthenelos nai Nikippen, Pelopsin tyttären, joka synnytti hänelle Alkyonen, Medusan ja Eurystheuksen, joka tuli myöhemmin kuuluisaksi Herakleen hänelle suorittamasta kymmenestä urotyöstä. Hyginuksen mukaan Sthenloksen tappoi Hyllos, Herakleen poika.
Agamemnon

Khryses yrittää lunastaa sotasaaliiksi otetun tyttärensä Agamemnonilta. Viininsekoitusastia Taraksesta, n. 360–350 eaa.
Agamemnon (m.kreik. Ἀγαμέμνων) oli kreikkalainen tarusankari, Atreuksen poika, Mykenen kuningas, kreikkalaisten ylipäällikkö Troijan sodassa.
Kun hän oli tappanut erään Artemiille pyhitetyn hirven, nosti jumalatar epäsuotuisan sään, joka esti kreikkalaisia purjehtimasta Auliin satamasta kohti Troijaa. Lepyttääkseen jumalattaren vihan Agamemnon uhrasi hänelle tyttärensä Ifigeneian. Sodan aikana Agamemnon riitautui Akhilleuksen kanssa ja oli ylimielisyydellään aiheuttaa koko sotajoukon tuhon. Agamemnonin palatessa kotiin sotasaaliikseen saamansa Kassandran kanssa hänen vaimonsa Klytaimnestra surmasi hänet rakastajansa Aigisthoksen avustamana. Agamemnonin ja Klytaimnestran poika Orestes kosti myöhemmin isänsä kuoleman. Tapahtumista kertoo muun muassa Aiskhyloksen trilogia Oresteia, ja Agamemnonin surmasta sen ensimmäinen tragedia Agamemnon.
Yksi Mykenestä löydetyistä kultaisista kuolinnaamioista on saanut nimen Agamemnonin kuolinnaamio, mutta se on todellisuudessa 300 vuotta Troijan sotaa ja mahdollista historiallista Agamemnonia varhaisempi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Agamemnon Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Thyestes | Mykenen kuningas  1200-1100-luku eaa. Kuvitteellinen kronologia | Seuraaja: Aigisthos |
Elektra (plejadi)

Elektra (m.kreik. Ἠλέκτρα, Ēlektra, lat. Electra) oli kreikkalaisessa mytologiassa yksi seitsemästä plejadista, Atlaksen ja Pleionen tyttäristä. Hän synnytti Zeukselle Dardanoksen, troijalaisten myyttisen kantaisän. Erään legendan mukaan hän hävisi surun murtamana Troijan tuhon jälkeen.
Ferdinand Walsin Esterházy

Jean Baptiste Guthin karikatyyri Ferdinand Walsin Esterhazysta.
Ferdinand Walsin Esterházy (Marie Charles Ferdinand Walsin Esterházy, 16. joulukuuta 1847 Pariisi – 21. toukokuuta 1923 Harpenden, Englanti) oli ranskalainen upseeri ja vakooja. Esterhazy välitti saksalaisille salaisia asiakirjoja, ja hän oli Dreyfusin tapauksen todellinen pääsyyllinen.
Esterházy kuului tunnetun unkarilaisen Esterházyn aatelissuvun ranskalaiseen haaraan. Hän palveli Itävallan armeijassa vuoden 1866 sodassa Preussia vastaan. Sen jälkeen hän oli Ranskan muukalaislegioonassa, kunnes liittyi Ranskan vakinaiseen armeijaan vuonna 1892.
Esterházy oli joutunut 1890-luvulla taloudellisiin vaikeuksiin epäonnistuneiden sijoitusten ja pelivelkojen vuoksi.  Nämä seikat johtivat siihen, että Esterházysta ilmeisesti tuli vakooja, joka välitti maksusta salaisia tietoja saksalaisille.
Vuonna 1894 Ranskan armeijan tiedusteluosasto sai selville, että Saksan suurlähetystöön, luultavasti sotilasasiamies Max von Schwarzkoppenille, oli välitetty tykistöä koskevaa salaista tietoa. Armeijan tutkijoiden mielestä todennäköinen syyllinen oli kapteeni Alfred Dreyfus. Dreyfus vangittiin 1894 syytettynä vakoilusta, ja hänet tuomittiin elinkautiseen pakkotyöhön.
Kaksi vuotta Dreyfusin oikeudenkäynnin jälkeen kävi ilmi, että saksalaisille oli välitetty lisää salaiseksi merkittyjä asiapapereita. Vuonna 1898 Esterházya alettiin epäillä Dreyfusin tapauksen todelliseksi syylliseksi, ja hän joutui oikeuteen. Häntä ei kuitenkaan tuomittu. Oikeudenkäynti aiheutti Ranskassa valtaisan kohun, ja muun muassa kirjailija Émile Zola käsitteli aihetta L’Auroressa julkaistussa kuuluisassa kirjoituksessaan ”J’accuse” (suom. Minä syytän). Esterházy pakeni kohua Englantiin, jossa hän vietti loppuelämänsä työskennellen salanimellä antisemitistisen lehden  La Libre Parolen kirjoitajana. Esterházy on haudattu Pyhän Nikolauksen kirkkomaahan, Harpendeniin, nimellä Jean de Voilemontin. Esterházyn muistiinpanoista on löytynyt todisteita siitä, että hän todella vakoili Saksan hyväksi.
Esterházyn hauta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ferdinand Walsin Esterházy Wikimedia Commonsissa
Amfion

Amfion ja Zethos.
Amfion oli kreikkalaisessa mytologiassa toinen Zeuksen ja Antiopen kaksoispojista. Hänen veljensä oli Zethos. Molemmat liittyvät olennaisesti myyttiin Theban perustamisesta heidän rakennettuaan kaupungin muurin.
Lapsuus

Amfionin ja Zethoksen äiti oli Antiope, joka Zeuksen maattua hänet väkisin satyyrin hahmossa pakeni häpeäänsä Sikyoniin, jossa hän nai kuningas Epopeuksen. Kuitenkin joko Nykteus tai Lykos hyökkäsi Sikyoniin viedäkseen hänet takaisin Thebaan rangaistavaksi. Voittoisan sotaretken paluumatkalla hän synnytti kaksoset, jotka hänet pakotettiin jättämään Kithairon-vuorelle. Thebassa Lykos antoi Antiopen vaimonsa Dirken käsiin, ja tämä kohteli häntä julmasti monen vuoden ajan.
Lopulta Antiopen onnistui paeta, ja hän löysi poikansa asumasta lähellä Kithairon-vuorta. Kaksosten vakuututtua siitä, että hän oli heidän äitinsä, he lähtivät kostamaan tämän kohtaloa. He tappoivat Dirken sitomalla hänet härän sarviin, kokosivat armeijan ja valtasivat Theban alkaen yhdessä hallitsemaan kaupunkia.
Theban hallitsijat

Amfionista tuli suuri laulaja ja muusikko, kun Hermes oli opettanut häntä soittamaan ja antanut hänelle kultaisen lyyran. Kaksoset rakensivat muurin Kadmean, Theban linnoituksen, ympärille. Zethos joutui ponnistelemaan kovasti kuljettaakseen tarvittavat kivet rakennuspaikalle, kun taas Amfion soitti lyyraansa, jolloin hänen kivensä seurasivat häntä ja liukuivat varovasti paikoilleen.
Amfion nai Nioben, Lyydian kuningas Tantaloksen tyttären. Tämän ansiosta hän oppi soittamaan lyyraansa lyydialaiseen tyyliin, jonka vuoksi hän lisäsi kolme kieltä soittimeensa.
Myöhemmät vastoinkäymiset

Niobe sai monta lasta mutta tuli ylimieliseksi. Hän loukkasi jumalatar Letoa, jolla oli ainoastaan kaksi lasta, Artemis ja Apollon. Niinpä Leton lapset tappoivat Nioben lapset kostoksi. Ovidiuksen mukaan Amfion tappaa itsensä murheen murtamana. Telesilla puolestaan kertoo, että Artemis ja Apollon tappoivat hänet lastensa mukana. Hyginuksen versiossa hän hulluudessaan yrittää hyökätä Apollonin temppeliin, mutta kuolee jumalan ampumaan nuoleen.
Amfionin ja Zethoksen kuoltua Laios palasi Thebaan kuninkaaksi.
Laodamas

Laodamas oli kreikkalaisessa mytologiassa Eteokleen poika ja Theban kuningas.
Laodamaksen valtaan nousu

Eteokleen, Laodamaksen isän, hallitessa Thebaa hyökkäsivät seitsemän sotapäällikköä häntä vastaan. Tapahtumat olivat saaneet alkunsa Eteokleen veljensä Polyneikeen kanssa tekemästä sopimuksesta, jonka mukaan he hallitsisivat vuorovuosin, mutta Eteokles oli rikkonut sopimuksen kieltäytymällä astumasta alas valtaistuimelta. Tällöin Polyneikes oli kerännyt ystäviään kokoon ja sopinut heidän kanssaan nostavansa itsensä valtaistuimelle voimatoimin. Eteokles onnistui kuitenkin torjumaan hyökkääjät, ja taistelu huipentui kaksinkamppailuun veljesten välillä, jossa he surmasivat toisensa. Tällöin Laodamas oli kuitenkin niin nuori, että Kreon tuli hänelle sijaishallitsijaksi. Lykos kuitenkin murhasi tämän saadakseen valtaistuimen itselleen, mutta Herakleen surmattua Lykoksen pääsi Laodamas lopulta hallitsemaan Thebaa.
Epigonien taistelu

Laodamaksen hallinnon aikana alkoi uusi sotaretki Thebaa vastaan; epigonit, alkuperäisten hyökkääjien jälkeläiset, hyökkäsivät kostaakseen isiensä kohtalon. Nämä hävittivät ensin kyliä Theban ympärillä, jolloin Laodamas asettui heitä vastaan Glisas-joen luona taistellakseen. Laodamas onnistui tappamaan Aigialeuksen, Adrastoksen pojan, mutta Laodamaksen itsensä surmasi Alkmaion. Toisen version mukaan hän pelastautui thebalaisjoukon kanssa Illyriaan. Tietäjä Teiresias kehotti lähettämään sanansaattajan vihollisten luo ja pakenemaan sillä aikaa. Niin kaupunki jäi argoslaisten käsiin, ja thebalaiset pakenivat Enkheleernien, Kadmokseesta polveutuvan ruhtinassuvun, luo Illyriaan.
Muita samannimisiä hahmoja

Laodamas, Antenorin ja Theanon poika
Laodamas, Alkinooksen ja Areten poika