stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fysiikan historia
Moderni fysiikka muuttaa käsityksen

1800-luvun lopulla fysiikan tutkimisen uskottiin pian olevan ohi ja kaiken mahdollisen olevan selitetty fysiikan avulla. Myöhemmin osoittautui, että tämä usko oli harhaluulo ja lähes 300 vuotta vallinnut newtonilainen mekaniikka osoitettiin vääräksi.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Pitää tietenkin olla varovainen sellaisten väitteitten esittämisessä, että fysiikalla ei enää olisi tarjottavanaan yllätyksiä, jotka ylittäisivät sen tähänastiset saavutukset. Vaikuttaa kuitenkin ilmeiseltä, että enimmistä tärkeistä periaatteista ollaan jo hyvin selvillä ja että tulevat edistysaskeleet saadaan soveltamalla näitä periaatteita esille tuleviin uusiin ilmiöihin… Muuan arvostettu fyysikko [lordi Kelvin] on huomauttanut, että tulevaisuudessa fysiikan totuuksia täytyy etsiä kuudennen desimaalin kohdalta. | ” |
– Albert Michelson, 1894. 
Ihmisten tiede- ja fysiikkausko oli korkeimmillaan 1800-luvulla. Suuret läpimurrot sähkön tutkimisessa sekä muilla fysiikan aloilla saivat ihmiset luottamaan tieteeseen niin paljon, että siltä odotettiin vastausta kaikkiin ihmisen ongelmiin. Seuraavalla vuosisadalla mielipide kuitenkin muuttui nopeasti päinvastaiseksi, suhteellisuusteoria ja kvanttimekaniikka veivät fysiikan maalaisjärjen ulottumattomiin, ja toinen maailmansota sekä Japaniin pudotetut ydinpommit muuttivat tieteeseen suhtautumista.
Fysiikassa heräsi varsinkin arjalaisuutta kannattaneiden vaikutuksesta uusi juopa. Nobel-palkitut Philipp Lenard ja Johannes Stark kampanjoivat päämääränään jakaa fysiikka epäterveeseen juutalaiseen ja terveeseen arjalaiseen fysiikkaan. Albert Einsteinin ja hänen suhteellisuusteoriansa katsottiin siten kuuluvan epäterveeseen luokkaan. Suomessa jakoa kannatti muun muassa silloinen Teknillisen korkeakoulun rehtori Hjalmar Mellin.
Mittaustekniikka parani selvästi 1900-luvulla. Atomia pystyttiin tutkimaan entistä tarkemmin, mikä myös edisti kemian perusteiden tutkimista.
Moderni fysiikka muuttaa käsityksen > Muutos alkaa mustasta kappaleesta

Fysiikka koki suuren murroksen 1900-luvun alkuvuosina. Merkittävä murroksen aiheuttaja oli Gustav Kirchhoffin ongelma mustan kappaleen säteilyn ennustavan lain muodostamisesta 1830-luvulla. Toinen merkittävä tieteen harha-askel, joka korjattiin 1900-luvulla, oli valon käyttäytymisen selittäminen mekaniikan avulla. Oli syntynyt käsite eetteristä, väliaineesta jota pitkin valon uskottiin kulkevan samalla tavoin kuin ääni ilmassa. Eetterin ominaisuudet olivat kuitenkin ristiriitaisia: sen piti olla nestemäistä, jäykkää, taipuvaista, kovaa ja kitkatonta.
Moderni fysiikka muuttaa käsityksen > Muutos alkaa mustasta kappaleesta > Planck: kvantittuminen

Mustan kappaleen säteily oli ollut ongelmana fyysikoille aina vuodesta 1862 lähtien. Mustan kappaleen säteilyä yritettiin selittää useilla erilaisilla laeilla, onnistumatta. Laeilla pystyttiin kuvaamaan säteilyä tietyllä aallonpituusvälillä, muttei suinkaan kaikilla. Heinrich Rubens ja Ferdinand Kurlbaum olivat keksineet jäännössäteilymenetelmän, joka antoi ensiarvoisen tärkeätä tutkimustietoa. Rubensin vieraillessa Max Planckin luona Planck sai tietoja Rubensin tekemien mittausten tuloksista. Näiden tietojen pohjalta Planck sai luoduksi toimivan lain mustan kappaleen säteilylle. Tämä vaati kuitenkin energiakäsitteen muuttamista. Planck kuvasi mustan kappaleen säteilyä aallonpituuden funktiona, jossa hän yhdisti Wilhelm Wienin ja Rayleigh-Jeansin teoriat kuvaamalla energian uudella tavalla: energia ei voinut olla jatkuvaa vaan se oli epäjatkuvaa, pienistä energiapaketeista koostuvaa.
Planck esitteli ideansa Saksan fyysikkoseuran jäsenille 14. marraskuuta 1900. Huolimatta siitä, että energiaa voitiin Planckin mukaan kuvata kahdella päinvastaisella tavalla, ideaan ei kohdistettu suurtakaan huomiota. Planck itsekin epäili omaa teoriaansa. Työnsä yhteydessä Planck määritteli luonnonvakion, jota kutsutaan Planckin vakioksi. Planck oletti, että kvantin energia on  nhf, jossa  h on Planckin vakio,  f on taajuus ja  n on 1, 2, 3, ... Albert Einstein osoitti myöhemmin, että sähkömagneettinen säteily koostui kvanteista, joiden energia on  hf. Einstein käytti tätä ja Niels Bohrin kehittämää atomimallia hyväkseen ja johti Planckin säteilylain uudelleen vuonna 1917.
Moderni fysiikka muuttaa käsityksen > Muutos alkaa mustasta kappaleesta > Einstein: annus mirabilis

Saksalainen fyysikko, tuolloin patenttivirkailija, Albert Einstein laittoi fysiikan kivijalat koetukselle vuonna 1905. Vuotta kutsutaan nimellä annus mirabilis (ihmeiden vuosi). Einstein julkaisi tuona vuonna viisi työtä, joista kolme mullisti maailmaa.
Ensimmäinen Einsteinin ihmeiden vuoden työ oli Heinrich Hertzin löytämän valosähköisen ilmiön selittäminen. Einstein käytti tässä apunaan Planckin teoriaa energian kvantittumisesta. Einsteinin mukaan valo voi irrottaa metalleista elektroneja, jos siinä on vain tarpeeksi energiaa. Tästä työstä Einstein sai vuonna 1921 Nobelin fysiikanpalkinnon. Valosähköistä ilmiötä käytetään nykyään hyödyksi muun muassa kameroissa ja valokennoissa.
Seuraavaksi Einstein selitti Brownin liikkeen. Englantilainen botanisti Robert Brown havaitsi 1800-luvulla, että siitepöly, tuhka ja muu hienojakoinen materiaali liikkuu epäsäännöllisiä ratoja pitkin nesteessä. Atomin käsite ei ollut tuolloin kovinkaan hyväksytty. Monien epäonnistuneiden yritysten jälkeen Einsteinin onnistui selittää ilmiö: epäsäännöllinen liike johtuu atomien lämpöliikkeestä. Lämpöliikkeessä atomit törmäilevät toisiinsa ja törmäily eri osiin on satunnaista. Törmäilyt saavat hiukkasen liikkeelle ja törmäysten määristä eri kohtiin liikuttaa hiukkasta satunnaisesti. Tämä oli vahva näyttö sille, että materiaali koostuu atomeista.
Kolmas merkittävä työ oli suppea suhteellisuusteoria. Einstein hylkäsi teoriassaan eetterikäsitteen sekä aiemman käsityksen liikkeestä ja ajasta. Fyysikot ajattelivat valon ja sähkön kulkevan väliaineessa, jota kutsuttiin eetteriksi. Einsteinin mukaan liike on suhteellista, eli tasanopeuksisen liikkeen nopeus riippuu siitä minkä suhteen nopeus mitataan. Autossa istuessaan ihminen on levossa autoon nähden, mutta jatkuvassa liikkeessä tiehen nähden. Tämä klassinen suhteellisuus­periaate tunnettiin jo huomattavasti aiemmin. Einstein huomautti, että erityisesti sähkö­magneettista kenttää kuvaavat luonnon lait ovat samat kaikilla tasaisessa liikkeessä olevilla kappaleilla. Esimerkiksi (lähes) valon nopeudella etenevä ihminen näkee aina kasvonsa edessään olevasta peilistä. Valon nopeus on vakio, joten se on sama kaikissa koordinaateissa huolimatta siitä, mikä on kappaleen nopeus – ja valon nopeus on myös suurin mahdollinen fysikaalinen nopeus. Klassisen fysiikan mukaan ajateltuna juoksija ei näe kasvojaan, koska hän juoksee valoaaltojen rinnalla eivätkä aallot ehdi koskaan heijastua takaisin peilistä. Jotta ajatus toimisi, piti Einsteinin muuttaa ajan käsitettä: aika ei kulje kaikissa systeemeissä samalla tavalla. Muita seurauksia on muun muassa pituuden lyheneminen.
Muut Einsteinin ihmevuonnaan saavuttamat tulokset olivat Einsteinin väitöstyö, jossa hän laski sokerimolekyylin koon, ja suppean suhteellisuusteorian laajennus, jossa esiteltiin kenties kuuluisin fysiikan kaava E=mc².
Moderni fysiikka muuttaa käsityksen > Muutos alkaa mustasta kappaleesta > Thomson, Rutherford ja Bohr: atomimalli

Einstein oli todistanut kokeellisesti atomien olemassaolon, mutta se ei vielä riittänyt. Fysiikka tieteenä ei ollut läheskään valmis. Aineen pohjimmainen rakenne oli selvittämättä. J. J. Thomson oli jo vuonna 1897 havainnut kokeissaan elektronin. Seitsemän vuotta myöhemmin hän esitteli niin sanottua rusinapullamallia ('Thomsonin malli'), jossa elektronit olivat kiinni kimmoisessa atomissa kuten rusinat pullassa. Ernest Rutherford osoitti vuonna 1911, ettei Thomsonin malli ollut riittävä ja hän erotti atomista kaksi osaa: ytimen ja elektronipilven. Rutherfordin mallissa elektronit kiertävät tarkkoja ratoja, eivätkä ne voi muuttaa ratojaan. Malli ajautui ongelmaan, sillä sen mukaan ydintä kiertävien elektronien olisi pitänyt lähettää jatkuvaa sähkömagneettista säteilyä. Tämän ongelman ratkaisi Niels Bohr, joka oli saanut tutkijatohtoristipendin Englantiin, missä hän hakeutui Thomsonin laboratorioon Cambridgeen. Bohr kertoi suoraan Thomsonille, mitä hän ajatteli tämän atomimallista ja heidän suhteensa muuttui riitaisaksi. Vuotta myöhemmin Bohr pääsi töihin Rutherfordin laboratorioon, ja hän julkaisi oman atomimallinsa vuonna 1913.
Bohrin malli poikkeaa Rutherfordin mallista näkyvimmin siinä, että elektronit pystyivät siirtymään diskreettien ratojen välillä. Alin tila on vähäenergiaisin, ja energia nousee asteittain mitä suuremmaksi radan etäisyys ytimestä käy. Malli selittää atomien säteilemän sähkömagneettisen säteilyn elektronien siirtymisellä energiatasojen välillä. Elektronin siirtyessä suuremmalta tasolta pienemmälle elektroni säteilee ylimääräisen energian. Bohrin malli sisältää ajatuksia kvanttimekaniikasta, mutta se ei ole puhtaasti kvanttimekaaninen atomimalli. Bohrin mallin tiedetään olevan virheellinen, mutta sen yksinkertaisuuden takia sitä opetetaan edelleen kouluissa. Kvanttimekaniikan kehittyessä syntyi uusi atomimalli.
Moderni fysiikka muuttaa käsityksen > Muutos alkaa mustasta kappaleesta > Nordström ja Einstein: painovoimateoria

Albert Einstein kohautti maailmaa uudelleen vuonna 1915 julkaistessaan yleisen suhteellisuusteorian. Teoria keskittyy painovoiman syyn selvittämiseen. Einstein ei ollut kuitenkaan ainoa, joka 1910-luvun alussa pyrki selvittämään samaa asiaa. Suomalaisella Gunnar Nordströmillä on huomattava osuus teorian kehityksessä. Nordströmin teoria oli ennen Einsteinin yleistä suhteellisuusteoriaa paras vaihtoehto painovoiman selittämiselle. Einstein itse tutki Nordströmin teoriaa hyvin paljon. Nordströmin teoriaa voidaan kutsua yleisen suhteellisuusteorian skalaarimuotoiseksi edelläkävijäksi (yleisessä suhteellisuusteoriassa käytetään tensorilaskentaa). Nordströmin teoria ennusti muun muassa sen, ettei valo kaareudu painovoimakentässä.
Einsteinin ja Nordströmin kilpailevia teorioita oli tarkoitus testata Etelä-Venäjällä elokuussa vuonna 1914. Testausta ei koskaan tehty, sillä tutkimusryhmä kaapattiin. Einsteinin julkaisema yleinen suhteellisuusteoria ei aluksi vakuuttanut gravitaatiosta kiinnostuneita fyysikoita. Max von Laue piti vuonna 1917 Nordströmin teoriaa huomattavana kilpailijana Einsteinin teorialle. Kokeellinen todistus saatiin vuonna 1919 auringonpimennyksen aikana suoritetuista mittauksista, jotka kallistivat vaa'an Einsteinin teorian eduksi. Yleinen suhteellisuusteoria muuttaa myös ajan käsitystä. Suppeassa suhteellisuusteoriassa Einstein esitti ajan olevan suhteellista ja yleisessä hän laajentaa ajan käsitettä siten, että myös aika on paikallista.
Moderni fysiikka muuttaa käsityksen > Muutos alkaa mustasta kappaleesta > De Broglie: aalto-hiukkasdualismi

Kvanttimekaniikan katsotaan syntyneen, kun ranskalainen fyysikko Louis de Broglie kehitti teoriaansa. Aiemmin havaitun valon aalto-hiukkasdualismin innoittamana de Broglie päätteli, ettei valo voi olla aineeseen verrattuna erikoistapaus. De Broglie väitti, että hiukkasilla, kuten protonilla ja elektronilla, esiintyy vastaavanlaista aalto-hiukkasdualismia eli hiukkasilla on sekä aallon että hiukkasen ominaisuudet. De Broglie esitti vuonna 1923 hiukkasen aallonpituudelle kaavan λ=h/p jossa λ on hiukkasen aallonpituus, h on Planckin vakio ja p on hiukkasen liikemäärä. Kokeellinen todistus tälle saatiin kolme vuotta myöhemmin.
Moderni fysiikka muuttaa käsityksen > Muutos alkaa mustasta kappaleesta > Pauli: kieltosääntö

Itävaltalainen Wolfgang Pauli esitti vuonna 1925 teorian, jonka mukaan yhdessä kvanttitilassa ei voi olla kahta samanlaista elektronia. Sääntö tunnetaan Paulin kieltosääntönä. Pienin poikkeama syntyy elektronin spinien vastakkaisesta luvusta, muut kvanttitilat säilyvät samoina. Pauli itse vastusti spin-käsitettä, joka kuvaa hiukkasen ”pyörimistä”. Pyörimistä ei tule ymmärtää sellaisena kuin se tavanomaisesti ajatellaan – jos näin olisi, elektroni pyörisi kymmenkertaisella valonnopeudella akselinsa ympäri. Paulin kieltosääntö syntyi ongelmasta, jossa joka kahdeksas alkuaine oli samankaltainen. Pauli selitti tämän kieltosäännöllään.
Moderni fysiikka muuttaa käsityksen > Muutos alkaa mustasta kappaleesta > Heisenberg: epätarkkuusperiaate

Werner Heisenberg on myös kvanttimekaniikan tärkeitä kehittäjiä. Heisenberg laati vuonna 1925 kvanttimekaniikan matriisiformalismin, mistä hän sai myös Nobelin fysiikanpalkinnon. Parhaiten Heisenberg tunnetaan epätarkkuusperiaatteen kehittämisestä. Heisenbergin epätarkkuusperiaatteen mukaan hiukkasten tiettyjä observaabelipareja ei voida mitata äärettömän tarkasti niin, ettei toisen ominaisuuden mittaus karkeistuisi toisen tarkentuessa.
Moderni fysiikka muuttaa käsityksen > Muutos alkaa mustasta kappaleesta > Schrödinger: aaltofunktio

De Broglien ajatuksista kiinnostunut Erwin Schrödinger esitti vuonna 1926 formalismin, jossa hiukkasten paikkaa avaruudessa kuvataan todennäköisyysjakaumilla. Jakaumaa kuvaava aaltofunktio saadaan Schrödingerin yhtälön ratkaisuna. Myöhemmin huomattiin, että Heisenbergin matriisimekaniikka ja Schrödingerin aaltomekaniikka olivat saman asian eri esitysmuodot. Schrödinger muistetaan myös vuonna 1933 esittämästään Schrödingerin kissaparadoksista.
Moderni fysiikka muuttaa käsityksen > Muutos alkaa mustasta kappaleesta > Born: todennäköisyystulkinta

Max Born oli myös 1920-luvun puolivälissä syntyneen kvanttimekaniikan perustajia. Hänen panoksensa kvanttimekaniikkaan oli niin sanottu todennäköisyystulkinta. Max Born esitti vuonna 1926, että aaltofunktio korotettuna toiseen potenssiin antaa todennäköisyysalueen, josta hiukkanen on löydettävissä. Tämän mukaan ei voida siis sanoa, että hiukkanen, esimerkiksi elektroni, on täsmälleen määrätyssä paikassa, vaan että sen löytämiselle tietystä paikasta on aina tietty todennäköisyys.
Moderni fysiikka muuttaa käsityksen > Muutos alkaa mustasta kappaleesta > Dirac: antimateria

Paul Diracin panostus kvanttimekaniikkaan on myös ollut merkittävä. Hänet muistetaan ehkä parhaiten antimaterian teoreettisesta löytämisestä. Paul Dirac kehitti vuonna 1928 suhteellisuus- ja kvanttiteorioita yhdistelleen elektronin käyttäytymistä kuvaavan yhtälön. Tämä ratkaisi kvanttimekaniikkaa piinanneen ongelman: kvanttimekaniikan mukaan oli olemassa hiukkasia, joiden nopeus oli lähellä valonnopeutta. Dirac huomasi kehittämässään yhtälössä oudon piirteen: se antoi kaksi ratkaisua. Yhtälö antoi kahdelle elektronille energiat, mutta toisen piti olla positiivisesti ja toisen negatiivisesti varautunut. Dirac päätteli tästä, että on olemassa antihiukkasia eli hiukkasia, jotka ovat muutoin identtisiä parinsa kanssa, mutta niillä on merkiltään päinvastainen varaus. Antielektroni löydettiinkin vuonna 1932.
Moderni fysiikka muuttaa käsityksen > Muutos alkaa mustasta kappaleesta > Feynman, Stinger ja Tomonaga: kvanttikenttäteoria

Paul Dirac oli osallisena niin sanotun kvanttikenttäteorian synnyssä yritettyään kuvata sähkömagneettista kenttää kvanttien avulla. Merkittävin saavutus teorian osalta tehtiin 1948, kun Richard Feynman ja Julian Schwinger sekä heistä riippumatta Sin-Itiro Tomonaga kehittivät sähkömagneettista vuorovaikutusta kuvaavan kvanttikenttäteorian eli QED:n. Teoria kuvaa aineen ja sähkömagneettisen kentän vuorovaikutusta. Kentän välittäjähiukkanen on fotoni. Kaikki muut perusvuorovaikutukset (perusvoimat) on saatu kuvatuksi kvanttikenttäteorioiden avulla paitsi gravitaatio, joka kuvataan yleisen suhteellisuusteorian avulla. Atomin rakennetta on saatu selvitetyksi entistä tarkemmin, ja kokeellisesti on todistettu, että protonit ja neutronit koostuvat vielä pienemmistä hiukkasista, kvarkeista. (Katso myös: Kvanttiteoria ja Hiukkasfysiikan standardimalli)
Fysiikan tulevaisuus

Suurimpia fysiikan ongelmia on gravitaation kvanttimekaaninen malli. Gravitaatiovuorovaikutuksen välittäjähiukkasta gravitonia ei ole toistaiseksi pystytty löytämään. Hiukkasen odotetaan kuitenkin löytyvän toukokuussa 2008 valmistuneella LHC-hiukkaskiihdyttimellä. LHC-kiihdyttimeltä odotetaan myös vastauksia Higgsin bosoniin ja supersymmetrian olemassaoloon. Kiihdyttimeltä odotetaan myös kokeellisia tuloksia säieteorian tueksi: vahvistusta useamman kuin tuttujen kolmen tilaulottuvuuden olemassaololle.
Pitkän aikavälin kysymys on: tuleeko fysiikka koskaan valmiiksi?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rasinkangas, Reijo – Tieteen ja ajattelun historiaa
American Institute of Physics – Center for History of Physics
Segrè, Emilio Visual Archives (Kuvia liittyen fysiikkaan ja fyysikoihin)
Induskulttuurin levinneisyys. Kartassa näkyvät Harappa ja Mojenjo-daro.
Persian valtakunta 490-luvulla eaa. Kuvassa näkyvät Babylonian ja Assyrian sijainnit.
Platon ja Aristoteles Rafaelin maalaamassa freskossa.
Klaudios Ptolemaios oli 100-luvulla elänyt tähtitieteilijä. Hän kirjoitti Almagestin, joka sisältää antiikin Kreikan tiedot tähtitieteestä. Ptolemaioksen on syytetty vääristelleen havaintoja, jotta mallit vastaisivat paremmin todellisuutta.
Kopernikuksen katsotaan aloittaneen tieteellisen vallankumouksen
Johannes Kepler
Francis Bacon
Galilei inkvisitiotuomioistuimen edessä
Godfrey Knellerin vuonna 1702 maalaama maalaus Isaac Newtonista
Christiaan Huygens
Benjamin Franklin. Alkuperäisen teoksen on tehnyt Joseph Duplessis vuonna 1783.
John Dalton
Skotlantilainen James Clerk Maxwell on kuuluisimpia 1800-luvulla eläneistä fyysikoista.
Itävaltalainen fyysikko Ludwig Boltzmann
Gustav Kirchhoff esitti ensimmäisenä ongelman koskien mustan kappaleen säteilemän säteilyn lakia. Hän ymmärsi, että laki on olemassa, muttei itse keksinyt sitä.
Albert Einstein vuonna 1920
Gunnar Nordström vaikutti suuresti fysiikkaan, mutta hänen saavutuksensa ovat jääneet huomiotta.
Kenttäpullo

Yhdysvaltain armeijan kenttäpullo.
Kenttäpullo on pullo juomaveden säilyttämistä varten. Kenttäpullot on suunniteltu maastossa liikkuvien ihmisten, kuten retkeilijöiden ja sotilaiden tarpeisiin. Kenttäpulloissa on useimmiten kiinnike, jolla pullon voi kiinnittää vöihin tai reppuun. Paikalleen tiiviisti ruuvattavissa oleva korkki on useimmiten kiinnitetty ketjulla tai muovikiinnikkeellä pulloon.
Aikaisemmin kenttäpullot valmistettiin useimmiten teräksestä tai alumiinista. Nykyaikaiset kenttäpullot on useimmiten valmistettu muovista.
Vanhastaan kenttäpulloon on useimmiten kuulunut huopakankaasta valmistettu, irrotettava päällinen, jolla on useita etuja. Ensinnäkin se luonnollisesti suojaa pulloa. Sotilaskäytössä ja metsästäjillä sekä luontovalokuvaajilla se estää lisäksi alumiinista tai teräksistä pulloa välkkymästä auringossa ja kilisemästä. Kastellusta huovasta vähitellen haihtuva vesi myös sitoo lämpöä ja pitää pullon sisällön viileänä ja raikkaana päällisen kuivumiseen asti. Nykyään päällinen valmistetaan halvemmista ja huonommin toimivistakenen mukaan? materiaaleista, kuten nailonista tai neopreenista, tai jätetään kokonaan pois.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kenttäpullo Wikimedia Commonsissa
Kenttärata

Kapearaiteista kenttärataa ambulanssikäytössä Belgiassa.
Kenttärata on sotilaskäyttöön rakennettu, useimmiten väliaikainen, kevytrakenteinen ja kapearaiteinen rautatie. Kenttäradan tarkoituksena on helpottaa sotahuollon kuljetuksia muun rataverkon ja rintaman välillä, sekä juoksuhaudoissa.
Rautateitä on käytetty sodassa jo esimerkiksi vuosina 1861-1865 käydyssä Yhdysvaltojen sisällissodassa, mutta koska varsinaisten rautateiden rakentaminen oli hidasta ja niihin liittyvät suuret rakennukset houkuttelivat vihollista, ne yleensä päätyivät tykinkantaman ulottumattomiin. Ensimmäisessä maailmansodassa 1910-luvulla sodan molemmat pääosapuolet olivat ottaneet käyttöönsä kapearaiteisia kenttäratoja helpottaakseen ja nopeuttaakseen esimerkiksi ammuksien, sekä haavoittuneiden kuljetuksia. Kapearaiteiset kenttäradat olivat nopeasti rakennettavissa ja muuteltavissa, joka mahdollisti niiden käytön myös juoksuhaudoissa.
Suomessa käytössä olleita kenttäratoja

Hyrynsalmen-Kuusamon kenttärata oli Natsi-Saksan vuosina 1942-1944 rakennuttama 178 km:n mittainen kenttärata. Rata alkoi keskeneräisen Taivalkosken-Ämmänsaaren radan päätteenä sillä hetkellä olleelta Hyrynsalmen rautatieasemalta ja jatkui lähelle Kuusamon nykyistä keskustaa. Vuonna 1944 avatun radan rakensivat saksalaiset kuritusvangit ja venäläiset sotavangit. Saksalaiset räjäyttivät sen vielä samana vuonna.
Ylä-Syvärin kenttärata oli suomalaisten vuosina 1942-1944 rakennuttama 71,6 km:n mittainen kenttärata. Rata alkoi Muurmannin radan varrella olleelta Pajusuon liikennepaikalta ja kulki Jyvenjoen kautta lähelle Äänisen rantaa. Jyvenjoelta oli myös erillinen sivuraide Syvärin rantaan. Radan rakentaminen olikin luultua hitaampaa ja helmikuun 11. 1944 avattu rata jouduttiin hylkäämään jo kesäkuussa 1944.
Hyrynsalmen-Kuusamon kenttärata, sekä Ylä-Syvärin kenttärata olivat molemmat kapearaiteisia 750:mm:n raideleveydelle rakennettuja ratoja. Hyrynsalmen-Kuusamon kenttärata oli Suomen pisin kenttärata, sekä Suomen pisin koskaan rakennettu kapearaiteinen rata. Molemmat radat ovat suurimmalta osalta tuhoutuneet ja kalustot hävinneet.
| Rautatien nimi tai nimitys | Toiminnassa | Raideleveys | Pituus | Huomautukset |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Hyrynsalmen-Kuusamon kenttärata | 1944–1944 | 750 mm | 178 km | Saksalaiset rakensivat ja tuhosivat |
| Ylä-Syvärin kenttärata | 1944–1944 | 750 mm | 71,6 km | Jäi Neuvostoliitolle Suomen vetäytyessä |
Natsi-Saksan armeijan tavarajuna Hyrynsalmen-Kuusamon kenttäradalla joulukuussa 1943.
Get Back

| ”Get Back” The Beatles |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Let It Be
 B-puoli: ”Don’t Let Me Down”
 Äänitetty : 27.–28. tammikuuta 1969, Apple Studios, Lontoo
 Julkaistu:  11. huhtikuuta 1969    5. toukokuuta 1969
 Formaatti: 7", CD
 Tekijä(t): John Lennon, Paul McCartney
 Tuottaja(t): George Martin
 Tyylilaji: rock and roll, rock, blues rock
 Kesto: 03.09
 Levy-yhtiö: Apple Records
Listasijoitukset
  Yhdistynyt kuningaskunta – 1.    Yhdysvallat – 1.   Kts. lisää listasijoituksia
The Beatlesin muut singlet
| ”Hey Jude” 1968 | ”Get Back” 1969 | ”The Ballad of John and Yoko” 1969 |
Get Back on brittiläisen The Beatles -yhtyeen vuonna 1969 julkaistu kappale ja single. Laulun nimi viittaa yhtyeen tuolloin suunnittelemaan samannimiseen elokuvaan sekä paluusta musiikillisille juurille. Suoraviivaisen rock and roll -kappaleen kirjoitti yksin Paul McCartney, vaikka toiseksi tekijäksi mainittiin tavan mukaan myös John Lennon. ”Get Backissa” vierailee yhtyeen ulkopuolisena muusikkona kosketinsoittaja Billy Preston.
Kappale ilmestyi myös vuoden 1970 studioalbumilla Let It Be hieman erilaisena versiona. Monia erilaisia harjoitusversioita kappaleesta kuullaan liki kahdeksantuntisessa televisiodokumentissa The Beatles: Get Back (2021), joka kuvaa Let It Be -albumin tekovaihetta perusteellisemmin kuin samasta materiaalista koostettu elokuva Let It Be (1970).