stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Armas Launis
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Armas Launis on Wikiaineistossa  Luettelo Armas Launiksen kirjoittamista lehtiartikkeleista
Järvinen, Minna Riikka: / Launis, Armas (1884–1959) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  15.1.2010 (päivitetty 7.6.2018). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Armas Launis Music Finland
Kullervo. Armas Launiksen uusi ooppera, Suomen Kuvalehti, 24.02.1917, nro 8, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lapin säveleitä etelän alpeilla, Suomen Kuvalehti, 29.09.1923, nro 39, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Seitsemän veljestä oopperana ensi kerran rampin valossa, Suomen Kuvalehti, 17.11.1923, nro 46, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kustantaja, näyttämö ja tekijä, Suomen Kuvalehti, 20.09.1930, nro 38, s. 32, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomi on Rivieralla tällä hetkellä enemmän esillä kuin mikään muu vieras maa. Nizzan apteekin ikkunassa on ilmoitus: Puhutaan suomea. Säveltäjä Armas Launis kertoo, Aamulehti, 06.11.1938, nro 300, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Kreikka  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Kosti-Paavo Eerolainen

| Kosti-Paavo Eerolainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 31. toukokuuta 1902 Artjärvi
Kuollut: 22. helmikuuta 1994 (91 vuotta) Kuusamo
Ammatti:  etsivä
Kosti-Paavo Eerolainen (vas.) ja Lauri Oikari
Kosti-Paavo Eerolainen (31. toukokuuta 1902 Artjärvi – 22. helmikuuta 1994 Kuusamo) oli Etsivän Keskuspoliisin etsivä ja Lapuan liikkeen organisaattori, yksi liikkeen radikaalin osan aktiiveista. Suomen sisällissodan aikana Eerolainen taisteli valkoisen armeijan joukoissa ja myöhemmin heimosodissa. Hän tuli tunnetuksi myös jatkosodan aikaisen Koverin leirin päällikkönä. Poliittiselta kannaltaan Eerolainen oli tiukka antikommunisti.
Elämän vaiheet > Vapaussoturi, heimosoturi

Kosti-Paavo Eerolainen syntyi Artjärvellä kyläkauppiaan perheeseen 31. toukokuuta 1902. Kosti-Paavo Eerolainen noudatti isänsä toivetta ja tavoitteli ylioppilaaksi pääsyä. Suomen itsenäisyysliikkeen murrosvuodet kuitenkin veivät Eerolaisen mukaan poliittiseen toimintaan. Syksyllä 1917 Eerolainen liittyi Lahden yhteiskoulun poikien perustamaan salaiseen järjestöön, joka kannatti Suomen itsenäisyyttä. Sisällissodan puhjetessa tammikuun 1918 lopulla Eerolainen pakeni punaisesta Suomesta liittyäkseen valkoisen armeijan joukkoihin. Eerolainen määrättiin Sysmän pataljoonaan, joka lyhyen koulutusjakson jälkeen lähetettiin rintamalle. Hän koki tulikasteensa Kuhmoisten taistelussa ja otti osaa helmikuun lopulla käytyyn Heinolan taisteluun, joka päättyi valkoisten perääntymiseen. Heinolassa Eerolainen haavoittui lievästi päähän ja vietti viikon kenttäsairaalassa. Eerolaisen serkku Arvid Eerola kaatui samaisessa taistelussa, mikä vaikutti Eerolaiseen syvästi; hän vannoi kostavansa serkkunsa kuoleman.
Sodan jälkeen Eerolainen ylennettiin alikersantiksi. Hän yritti jatkaa koulua syksyllä, mutta 16-vuotiaalle vapaussoturille sopeutuminen takaisin kouluelämään oli vaikeaa. Joulun 1918 jälkeen Eerolainen väärensi äitinsä nimissä lupapaperin ja liittyi Pohjan Poikiin, joka oli toinen Viron vapaussotaan lähteneistä suomalaisista vapaaehtoisjoukoista. Virossa Eerolainen toimi tammi-huhtikuussa 1919 kirjurina ja otti osaa Valkin sekä Marienburgin taisteluihin. Marienburgin (nyk. Alūksne) kauppala sijaitsee Pohjois-Latviassa, jonka suomalaiset miehittivät helmikuun 1919 lopulla.
Syksyllä 1919 Eerolainen yritti jälleen palata koulunpenkille, mutta sotakokemusten jälkeen koulunkäynnistä ei tullut mitään. Sotakokemukset muokkasivat nuoren Eerolaisen maailmankuvan jyrkän kaksijakoiseksi: oli hyviä eli valkoisia, ja pahoja eli punaisia. Kalastuskoulun ja metsänlukutöiden jälkeen Eerolainen perusti isänsä jalanjälkiä seuraten kyläkaupan kotiseudulleen, avioitui ja perusti perheen. Kuitenkin Liiketoimien ja avioliiton ajauduttua kuitenkin vaikeuksiin Eerolainen muutti Helsinkiin.
Elämän vaiheet > Etsivän Keskuspoliisin etsivä

Vuonna 1927 Eerolainen haki etsivän paikkaa Etsivästä Keskuspoliisista, jonka päällikkö Esko Riekki vakuuttui Eerolaisen monipuolisuudesta ja- taitoisuudesta. Eerolainen valittiin etsivän toimeen entisenä vapaus- ja heimosoturina, olivathan asevelisuhteet ehtonakin tehtävään pääsyyn. Eerolainen pääsi koeajalle EK:n Vaasan alaosastoon. EK:n tehtävänä oli lähinnä porvarillisen demokratian kaatamista tavoitelleen maanalaisen Suomen Kommunistisen Puolueen toiminnan seuraaminen ja valvonta, mikä sopi Eerolaiselle erinomaisesti. Hän sai kiitosta SKP:n järjestömiesten, etappien ja propagandamonistamoiden paljastajana, ja valittiin vakituiseen virkaan.
Eerolainen tuli tunnetuksi Etelä-Pohjanmaan kommunistien keskuudessa mustana ohranana. Kommunistinuorukaiset härnäsivät EK:n etsiviä ja kerran Eerolainenkin joutui pahoinpidellyksi saadessaan nyrkin silmäänsä. Eerolainen teki tapauksesta oikeusjutun, joka saikin paikallisesti lehdistössä huomiota, jota Riekin EK ei tosin halunnut. Keskustan puolueet suhtautuivat varauksella EK:n saamaan kovaan maineeseen, mitä Eerolainen ei lainkaan ymmärtänyt. Eerolaisen mielestä EK:sta tuli olla ylpeä, koska se toimi aktiivisesti maanpettureita vastaan, hän vaati vastaamista kovalla kovaan. Vaasan seudun tilanne kiristyikin Eerolaisen kohdalla niin, että 1929 hänen oli lähdettävä Helsinkiin poliisikouluun. Myöhemmin Eerolainen jäikin hoitamaan EK:n virkamiehen tehtäviä pääkaupunkiin.
Elämän vaiheet > Karhu-ravintolan vahtimestari

Eerolainen tuomittiin kuritushuonerangaistukseen, josta hän istui kaksi kolmannesta ja vapautui runsaan kolmen vuoden jälkeen. Eerolaisella oli vielä vapautuessaan aikomus jatkaa kommunisminvastaista toimintaansa. Karu arki, huoli jokapäiväisestä leivästä ja työttömyys pakottivat kuitenkin radikaalit ajatukset sivummalle. Lopulta Eerolainen sai töitä Isänmaallisen Kansanliikkeen Viipurin Musta Karhu -ravintolan vahtimestarina. Eerolaisen asunto Viipurissa sijaitsi osoitteessa Torkkelinkatu 30, as. 18.
Eerolainen katkeroitui, koska häntä ei pidetty enää minään erityisenä toimijana isänmaallisissa piireissä. Hän pettyi Isänmaallinen Kansanliikkeen politiikkaan; IKL näytti olevan normaali parlamentaarinen puolue muiden joukossa. Puolue ei Eerolaisen mielestä ymmärtänyt "aktiivisen taistelun tärkeyttä ja muotoja".
Työpaikallaan Eerolaista syytettiin ravintola-asiakkaiden kovakouraisesta kohtelusta ja uhattiin jopa vankilalla. Eerolainen sairasteli, jätti työnsä ja aloitti muistelmiensa kirjoittamisen. Valtiollisen poliisin etsivä raportoi vuonna 1939 Eerolaisen olevan rauhoittunut ja sairastelun jättäneen jälkensä.
Elämän vaiheet > Paluu armeijaan

Rahahuolet vaivasivat Eerolaista jatkuvasti. Lopulta hän sai työpaikan lakkitehtaan kaupallisena edustajana. Eerolainen kiersi kauppamatkustajana toisen maailmansodan syttymiseen asti. Tämän jälkeen Eerolainen toimi vapaaehtoisena maanpuolustustahtoa kohottaneen Maan Turva -järjestön tehtävissä kiertäen reserviläisten keskuudessa.
Talvisodan ajan Eerolainen toimi kuljetustehtävissä ja rauhan tultua hänet otettiin vakinaiseen palvelukseen automestariksi. Kosti-Paavo Eerolainen yleni nopeasti alikersantista sotilasmestariksi. Jatkosodan sytyttyä Eerolainen toimi rikostutkijana, yleni vänrikiksi ja lopulta luutnantiksi vuoden 1942 lopulla. Eerolaisen urakehitys oli poikkeuksellinen jo pelkästään ylenemisnopeuden takia, mutta myös siksi, ettei hän ollut koskaan käynyt aliupseerikoulua tai upseerikoulua.
Elämän vaiheet > Koverin leirin päällikkö

Keskellä Aunuksen korpiseutua Koverissa oli vankileiri, jossa pidettiin komppanian verran suomalaisia "ryömäläisiksi" kutsuttuja kommunisteja ja muita turvasäilöön vangittuja epäluotettavaksi katsottuja henkilöitä. Alun perin nämä turvasäilöläiset oli komennettu vankilasta rintamalle jääkärimajuri Nikke Pärmin johtamaan vankipataljoonaan, mutta kymmenien miesten loikattua vihollisen puolelle turvasäilöläiset vedettiin pois rintamalta. Miehiä ei kuitenkaan palautettu turvasäilöön, koska he kuuluivat puolustushallinnon alaisuuteen. Vajaat 200 miestä suoritti työpalvelua työkomppaniassa johtajanaan kapteeni Arvo Kartano. Riittämätön ruoka ja raskas metsätyö saivat leiriläiset ja leirinjohdon vastakkain. Puheet huonoista leiriolosuhteista kantautuivat Eduskuntaan asti, joten lopulta kapteeni Kartano vapautettiin tehtävistään ja kesäkuussa 1943 Kosti-Paavo Eerolainen määrättiin Koverin työkomppanian komentajaksi. Monet leiriläisistä, jotka olivat SKP:n aktiiveja ja punaupseereita, olivat Eerolaiselle entuudestaan tuttuja EK:n ajoilta.
Leirin päälliköksi tullessaan Eerolaisella oli alaisinaan noin 150 vankia. Eerolainen korotti määrätyn kahden kuutiometrin päivittäisen halkomäärän kahteen ja puoleen kuutiometriin. Leiriläiset saivat täyden sotilasmuona-annoksen, jos he täyttivät tavoitteensa. Lisäksi Eerolainen perusti tiedustelurenkaan leiriläisten sisäpiirien keskuuteen.
Neuvostoliitto aloitti suurhyökkäyksen kesäkuussa 1944, ja työkomppania sai käskyn siirtyä Suomen puolelle. Koverin leiri poltettiin ja Eerolainen marssitti jäljellä olevat 106 vankia Karvian varavankilaan luovutettavaksi Valtioliselle poliisille.
Elämän vaiheet > Sodan jälkeen maanpaossa Ruotsissa

Joulukuussa 1944 Eerolainen erosi armeijan vakinaisesta palveluksesta. Ennen päätöstä Eerolainen oli viettänyt kuukauden sotilassairaalassa. Eerolainen oli jonkin aikaa työttömänä toipilaana, kunnes pääsi Lappiin jälleenrakennustöihin 1945.
Samana vuonna Koverin leirin päällikkönä toiminut kapteeni Kartano sai lyhyen vankeustuomion virkavirheestä leirin olojen johdosta. Eerolaista ei syytetty. Syyskuussa 1945 Eerolainen katsoi kuitenkin parhaaksi paeta Ruotsiin sen jälkeen, kun Punainen Valpo oli yrittänyt kaksi kertaa pidättää hänet. Veneellä Ruotsiin paennut Eerolainen vietti maanpaossa kahdeksan vuotta toimien muun muassa metsätyömiehenä. Hän palasi Suomeen kesällä 1953 tarkistettuaan ensin, ettei ollut etsintäkuulutettu.
Elämän vaiheet > Loppuelämä

Suomessa Eerolainen avioitui toisen kerran ja toimi kaupallisena edustajana loput työvuotensa. 1960-luvulla Uusi Maailma -lehdessä julkaistiin Kosti-Paavo Eerolaisen muistelmat, joissa hän avoimesti kertoi menneisyydestään. 1960-1970-luvuilla Eerolaisen terveys heikkeni ja hän hoiti terveyttään lomailemalla perheensä kanssa usein etelässä.
Kosti-Paavo Eerolainen kuoli Kuusamossa 22. helmikuuta 1994 91 vuoden iässä.
Viktor Anufrijev

| Viktor Anufrijev  Виктор Ануфриев> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1958 Gorodets
Kansalaisuus:  venäläinen
Taiteilija
Ala:  kuvataiteilija
Taidesuuntaus:  symbolismi ja ekspressionismi
Viktor Anufrijev (ven. Виктор Ануфриев) (s. 1958) on venäläinen taidemaalari. Hän on tunnettu symbolismin edustajana. Viktor Anufrijevin lapsuus loi ne teemat, jotka ovat esillä hänen maalauksissaan ja ikoneissaan. Hän syntyi Volga-joen varrella Gorodetsissa, pienessä venäläiskaupungissa, joka on tunnettu taidehistoriastaan.
Anufrijev on pääasiassa tunnettu figuratiivisista maalauksistaan ja ikoneistaan.
Anifrijev syntyi vuonna 1958. Hänen äitinsä työskenteli lääkärinä ja isä paikallisella tehtaalla insinöörinä. Vaikka hänen vanhempansa olivat toimihenkilöitä, heidän elantonsa oli vaatimatonta, mikä innoitti heidät aloittamaan turkisvaateliikkeen, joka voitolliseksi tultuaan tarjosi perheelle paremman elintason. Se myös sittemmin kustansi Viktorin opinnot taidekouluissa. Hänen kotikaupunkinsa on tunnettu omasta maalaustyylistään nimeltä Gorodets Lubok, joka altisti Viktorin taiteelle pienestä saakka.
Anufrijev sai peruskoulutuksensa graafisissa taiteissa Gorodetsin pedagogisessa lukiossa. Hän valmistui vuonna 1978, mitä seurasi kaksivuotinen kausi itseopiskelua Moskovan museoissa ja näyttelyissä. Tämä oli hänelle merkityksellistä aikaa koska hänen taiteensa muotoutui omanlaiseksi ekspressionistiseksi tyylikseen. Hänen sisäänpääsynsä vuonna 1982 Muhinen akatemian muotoilukouluun Pietarissa ja myöhemmin Monumentaalisen maalauksen kouluun olivat hänen koulutuksensa viimeiset vaiheet. Siinä missä venäläiset museot olivat avanneet taiteen maailman hänelle, Akatemia auttoi häntä kehittämään uusia tekniikoita. Hänestä tuli taiteilija ja siten hyväksytyksi jäseneksi Taiteilijoiden liittoon Venäjällä vuonna 1994.
Hänen maalauksissaan näkyy ikonimainen kuvasto, monimutkainen symboliikka ja toisinaan arvoitukselliset sensuellit sävyt.
Vuodesta 1997 Anufrijevin töitä on ollut esillä lukuisissa kansainvälisissä taidegallerioissa ympäri Eurooppaa ja Etelä-Amerikkaa. Nykyään hänen työnsä ovat yksityiskokoelmissa Venäjällä, Pohjoismaissa, Euroopassa, Etelä-Amerikassa ja Yhdysvalloissa.
Aiheesta muualla

Anufriev, Victor: Works by Viktor Anufriev Facebook.com. Viitattu 4.9.2015. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  RKD Artists
Mattilan silta

| Mattilan silta |
| --- | --- |
 Sillan kaidepalkit ovat kantavia.
Ajokaistoja:  1
Ylittää:  Lapuanjoki
Sijainti:  Voltti, Kauhava
Siltatyyppi:  teräsbetoninen jatkuva palkkisilta
Pituus:  72,3 m
Leveys:  4 m
Avattu liikenteelle:  1921
Koordinaatit:  63°16′51.2″N, 022°49′13.0″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Mattilan silta on teräsbetoninen jatkuva palkkisilta Voltin kylässä Kauhavalla, entisen Alahärmän kunnan alueella. Silta on valmistunut vuonna 1921, ja siitä tuli museosilta vuonna 1986. Sillan rakenteessa on erikoista se, että sillan kaiteet toimivat kannattajina. Kivisten virtapilarien rakentaminen alkoi vuonna 1914, mutta sen jälkeen muun muassa maailmansota viivästytti rakennustöitä niin, että silta valmistui vasta vuonna 1921. Silta ylittää Lapuanjoen.
Mattilan kolmiaukkoisen sillan kokonaispituus on 72,3 metriä. Keskiaukon jänneväli on 22,5 metriä ja vapaa väli 20,8  metriä. Sillan hyötyleveys on 4 metriä.
Mattilan silta ja Voltin kylän raittiasutus kuuluvat Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mattilan silta Wikimedia Commonsissa
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:   Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:   Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:   Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:   Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:   Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:   Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:   Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:   Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:   Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:   Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:   Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:   Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:   Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:   Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:   Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:   Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:   Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
| --- | --- |
Huom!: Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Mattilan silta (Q18346760)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: palkkisilta
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kauhava
koordinaatit: 63°17′N 22°49′E﻿ / ﻿63.28°N 22.82°E﻿ / 63.28; 22.82
Etelä-Konneveden kansallispuisto

Etelä-Konneveden kansallispuiston tunnus
| --- | --- |
Sijainti:  Rautalampi Suomi
Pinta-ala:  15 km2
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  2014
Kävijämäärä:  31 000 (2023)
Hallinto:  Metsähallitus
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Etelä-Konneveden kansallispuisto on 1. syyskuuta 2014 perustettu kansallispuisto Keski-Suomen maakunnan ja Pohjois-Savon maakunnan rajalla Konneveden ja Rautalammin kuntien alueella, Konnevesi-järven alueella. Kansallispuiston pinta-ala on noin 15,44 neliökilometriä. Kansallispuisto perustettiin Rautalammin reittiin kuuluvan Konneveden ranta- ja saaristoluonnon eliöstön, kallioperän ja vesistömaiseman suojelemiseksi ja hoitamiseksi sekä yleistä virkistys- ja retkeilykäyttöä ja ympäristötutkimusta varten.
Etelä-Konnevesi on Rautalammin reitin keskusjärvi, jonka vesi on erittäin kirkasta ja näkösyvyys suuri. Suurilla järvenselillä elää paljon selkävesilinnustoa. Kuikan ja sääksen kannat ovat vahvat, ja taantunut selkälokki pesii yhä järvellä. Konneveden rantamaiden kasvilajistoon kuuluu monia harvinaisuuksia, kuten metsänemä, hajuheinä, ruskopiirtoheinä ja suikeanoidanlukko, eteläiset varstasara ja lehtoneidonvaippa sekä pohjoiset pahtarikko ja pahtanurmikka.  Alueen eläin- ja kasvilajisto suojelunäkökulmasta on arvokasta. Karut ja jyrkät rannat ovat säilyneet paljolti rakentamattomina ja erämaisina. Kalliorantojen ohella saarten ja mantereen sisäosissa on rehevämpiä lehtoja. Alueella on Pohjois-Savon huomattavimmat lehmusesiintymät. Haavasta riippuvaisen lajiston kannalta Etelä-Konnevesi on valtakunnallisesti merkittävä alue. Järven itäisellä rannalla sijaitseva Kalajanvuori on paikallisesti tunnettu nähtävyyskohde, jolta avautuvat komeat näkymät yli järvenselkien.
Etelä-Konneveden ja sen itäpuolisen Enonniemen alueella on noin 1 500 hehtaaria valtion omistamia suojeltuja maa-alueita. Yksityisiä suojelualueita on noin 1 100 hehtaaria. Nämä alueet kuuluvat pääsääntöisesti Natura 2000 -ohjelmaan, vanhojen metsien suojeluohjelmaan ja rantojensuojeluohjelmaan. Alueella sijaitsee Metsähallituksen, kuntien ja yksityisten ylläpitämiä rantautumispaikkoja ja satamia, jotka palvelevat monipuolisesti veneilijöitä.
Alueella oli jo ennen kansallispuiston perustamista jonkin verran retkeilyreitistöä. Puistoa rakennettaessa vuosina 2014–2015 polkujen määrä moninkertaistui. Patikointi keskittyy suurelta osin järven itäpuolelle, Rautalammille. Järven suuret selkävedet eivät varsinaisesti kuulu puistoon, kun taas sen itäosan saaristomainen alue muodostettiin valtakunnallisesti merkittäväksi melontakohteeksi. Kalastussäädöksiin ei tullut suuria muutoksia.
Etelä-Konneveden kansallispuistoa käytetään yhtenä Suomen kansallispuistoista myös radioamatöörien kansallispuistotyöskentelytodistuksen radiolähetyspaikka OHFF-0111:na.
Melojia lähellä kansallispuistoa Etelä-Konneveden Mustalahdella kesäkuussa vuonna 2009
Perustaminen

Puiston perustaminen hyväksyttiin eduskunnassa kesäkuussa 2014. Laki kansallispuistosta hyväksyttiin 8. elokuuta 2014, ja voimaan se tuli 1. syyskuuta 2014.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konnevesi (kunta) Wikimedia Commonsissa
Enonniemi Etelä-Konnevesi kansallispuistohankkeen sivut. Viitattu 8.3.2014.
Etelä-Konneveden kansallispuisto Retkipaikka.fi
Etelä-Konneveden alueen kehittäminen kansallispuistoksi (Arkistoitu – Internet Archive) PDF, Keski-Suomen ELY-keskus
Kisa kansallispuistoista: "Konnevesi on ottanut vähän etunojan suhteessa muihin" Yle Uutiset 30.5.2013
| n k Suomen kansallispuistot |
| --- | --- | --- |
|  Etelä-Konnevesi  Helvetinjärvi  Hiidenportti  Hossa  Isojärvi  Itäinen Suomenlahti  Kauhaneva–Pohjankangas  Koli  Kolovesi   Kurjenrahka  Lauhanvuori  Leivonmäki  Lemmenjoki  Liesjärvi  Linnansaari  Nuuksio  Oulanka  Pallas–Yllästunturi  Patvinsuo  Perämeri  Petkeljärvi   Puurijärvi ja Isosuo  Pyhä-Häkki  Pyhä-Luosto  Päijänne  Repovesi  Riisitunturi  Rokua  Saaristomeri  Salamajärvi  Salla  Seitseminen  Selkämeri  Sipoonkorpi  Syöte  Tammisaaren saaristo  Teijo  Tiilikkajärvi  Torronsuo  UKK  Valkmusa  |  Etelä-Konnevesi  Helvetinjärvi  Hiidenportti  Hossa  Isojärvi  Itäinen Suomenlahti  Kauhaneva–Pohjankangas  Koli  Kolovesi   Kurjenrahka  Lauhanvuori  Leivonmäki  Lemmenjoki  Liesjärvi  Linnansaari  Nuuksio  Oulanka  Pallas–Yllästunturi  Patvinsuo  Perämeri  Petkeljärvi   Puurijärvi ja Isosuo  Pyhä-Häkki  Pyhä-Luosto  Päijänne  Repovesi  Riisitunturi  Rokua  Saaristomeri  Salamajärvi  Salla  Seitseminen  Selkämeri  Sipoonkorpi  Syöte  Tammisaaren saaristo  Teijo  Tiilikkajärvi  Torronsuo  UKK  Valkmusa  |  |
Suojoki (Somero)

Suojoki on kylä Somerniemellä Somerolla.
Kylä

Kylä sijaitsee Somerniemen Oinasjärveltä Someron Terttilään johtavan yhdystien 2801 varrella ja sen lähimpiä naapurikyliä ovat saman tien varressa sijaitsevat Somerniemen Kaskisto ja Mäyrämäki. Kylän väkiluku vuonna 2011 oli 25, mikä tekee siitä Someron 47 varsinaisesta kylästä väkiluvultaan seitsemänneksi pienimmän.
Naapurikylissä Kaskistossa, Suojoella ja Mäyrämäessä toimii kyläyhdistys, joka järjestää juhlia ja tapahtumia ja omistaa entisen Kaskiston koulurakennuksen, jota käytetään juhla- ja harrastustilana.
Luonnonympäristö

Kylä rajoittuu etelässä Uskelanjoen latvahaaran Terttilänjoen lähdejärveen Halkjärveen, joka on koko Uskelanjoen vesistön suurin järvi.
Historia

Historialtaan Suojoki, jonka keskiaikainen nimi oli Suonkanto, oli vuoteen 1766 saakka yksinäistalo mutta jaettiin tuolloin kahteen osaan: Ylitaloon eli Veikkolaan ja Alitaloon. Vuonna 1990 sekä Veikkolan että Ylitalon talot sijaitsivat alkuperäisillä paikoillaan yhdystien 2801 varrella, kulttuurihistoriallisesti ja maisemallisesti merkittävä Veikkola Suojoen yksinäistalon vanhalla paikalla ja rakennus- ja kulttuurihistoriallisesti merkittävä Alitalo pienellä kumpareella siitä jonkin matkan päässä. Sittemmin kylään muodostui myös torppia ja myöhemmin lohkotiloja. Vuonna 1930 kylässä oli jo 16 itsenäistä tilaa.
Hallinnollisesti Suojoki on yhdessä naapurikyliensä Kaskiston ja Mäyrämäen kanssa yksi niistä eteläisen Someron kylistä, jotka alkujaan olivat osa varsinaissuomalaista Uskelan seurakuntaa, mutta tulivat liitetyiksi osaksi hämäläistä Someron seurakuntaa vuonna 1492. Kun Somerniemestä tuli Someron kappeliseurakunta 1600-luvun lopulla, Suojoki, Kaskisto ja Mäyrämäki luettiin Someron emäseurakuntaan, vaikka kylien asukkaat käyttivätkin tai alkoivat viimeistään tuolloin käyttää Somerniemen kappelikirkkoa
Kun Etelä-Someron kylät vuonna 1492 oli siirretty osaksi Someron seurakuntaa, jäivät ne edelleen maallisessa hallinnossa kuulumaan samoihin hallinnollisiin kokonaisuuksiin Uskelan puoleisten naapurikyliensä kanssa ja olivat näin osa Turun ja Porin lääniä kun Somero ja koko Somerniemen kappeli kuuluivat Hämeen lääniin. Vasta kun lääninrajat vuonna 1870 koko Suomessa yhtenäistettiin seurakuntarajojen kanssa, näistä kylistä tuli myös hallinnollisesti osa Hämeen lääniä muun Someron tavoin.
Somerniemen seurakunnan itsenäistyessä Suojoki, Kaskisto ja Mäyrämäki tulivat osaksi Somerniemeä, mutta liitos toteutui Suojoen ja Kaskiston osalta vasta Someron kirkkoherran vaihtuessa vuonna 1927, vaikka muu Somerniemi oli muodostettu itsenäiseksi seurakunnaksi jo vuonna 1917. Mäyrämäen yksinäistalo, jonka Somerniemen kunta oli hankkinut omistukseensa vuonna 1922, liitettiin Somerniemeen jo vähän tätä ennen vuonna 1924.