Inkeriläiset
Inkeriläismurteet

Inkerin suomalaiset puhuivat murteita, jotka olivat hyvin lähellä Karjalankannaksella puhuttuja kaakkoismurteita (eli niin sanottuja ”Karjalan murteita”) ja toisaalta lähellä inkeroiskieltä. Inkerin suomalaisväestö jakautui ennen toista maailmansotaa kolmeen murreryhmään, äyrämöisiin, savakoihin ja Narvusin suomalaisiin.
Äyrämöismurteet sekä Suomessa että Pohjois-Inkerissä ja Inkerinmaalla muistuttivat paljon toisiaan. Savakot olivat Äyräpäätä kauempaa sekä Savon eri kihlakunnista Inkeriin muuttaneiden jälkeläisiä. Heidän murteensa oli kuitenkin lähellä itäisen Kannaksen ja Saimaan etelärannan kaakkoismurteita. Savakkomurteita puhuttiin monin paikoin Pohjois- ja Keski-Inkerissä sekä koko Itä-Inkerissä. Länsi-Inkerin Narvusin suomalaiset erosivat muista alueen suomalaisista murteensa ja alkuperänsä puolesta. Heidän puhumansa kieli edustaa läntisempää murretta, jolla on yhteisiä piirteitä Viipurinlahden ja Kymijoen välisen rannikon murteiden kanssa. Heitä oli sotienvälisenä aikana arviolta 3 000 henkeä eli vain muutama prosentti Inkerin suomalaisväestöstä.
Tyypillisiä piirteitä Inkerin suomalaismurteille ovat esimerkiksi ts-yhtymän säilyminen (esimerkiksi metsä, vitsa), sananloppuisten vokaalien kato (esimerkiksi talos, kotont), perfektin partisiippimuodot ei tult, ei sanont, persoonapronominit mie ja sie, yksikön kolmannen persoonan muotojen labiaalistuminen tulloo/tulluo, männöö/männyö (’tulee’, ’menee’) sekä sk-yhtymän astevaihtelu (esimerkiksi sisko : sison, supistuneet infinitiivimuodot (esimerkiksi laskee/laskii : lasettii). Monikon kolmannessa persoonassa käytetään muotoja antaat/antuat, ottaat/ottuat (’antavat’, ’ottavat’), antoit, ottiit (’antoivat’, ’ottivat’).
Myös kaakkoismurteille tyypillinen -loi-monikko oli yleinen (esimerkiksi taloloi, tyttölöi eli ’taloja’, ’tyttöjä’). Myös kantasuomen kr-, tr-konsonanttiyhtymien säilyminen oli tavallista erityisesti äyrämöismurteissa esimerkiksi nakraa (’nauraa’), kakra (’kaura’), atra (’aura’). Äyrämöismurteissa on pitkä vokaali esimerkiksi tapauksissa maa, pää, vee’es’, kun taas savakkomurteissa vähintäänkin kaikki ensi tavun pitkät, avarat vokaalit ovat diftongiutuneet tai triftongiutuneet kuten muun muassa karjalan kielessä, esimerkiksi mua, piä, ies (’edessä’),vies/vie’es (’vedessä’) ja itäisimmissä murteissa diftongiutuminen koski myös jälkitavuja, esimerkiksi laulattuat (vertaa äyrämöismurteen laulattaat, ’laulattavat’).
Vuosisatoja jatkunut rinnakkaiselo venäjän kielen naapurissa on tuonut inkeriläismurteisiin huomattavan määrän lainasanastoa. Sanasto kattaa monia elämän osa-alueita, kaupasta ja elinkeinoista ja arkipäivän esineistöön.1900-luvun kuluessa venäjän vaikutus ulottui myös lauserakenteisiin ja sanajärjestykseen.
Kielelliset olosuhteet vaihtelivat Inkerinmaalla suuresti. Vielä Neuvostoliiton alkuaikoina 1920- ja 1930-luvuilla oli maaseutuväestö hyvin suomenkielistä, ja kylissä saattoi tulla toimeen täysin ilman venäjän kielen taitoa. Venäjän taito kuitenkin levisi nopeasti erityisesti kaupunkiin muuttamisen myötä. Varsinainen venäläistäminen alkoi 1930-luvun puolivälissä, ja karkotuksessa toisen maailmansodan jälkeen kielenvaihto tapahtui nopeasti.