stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väinö Vainio
Sisällissodan jälkeinen aika

Vainio siirrettiin sisällissodan jälkeen 18. heinäkuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Pioneerikoulutuspataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin edelleen 15. huhtikuuta 1919 alkaen komppanianpäälliköksi Pioneeripataljoona 1:n 2. komppaniaan. Polkupyöräpataljoona 2:een hänet siirrettiin 12. tammikuuta 1921 ja hänet sijoitettiin komppanianpäälliköksi 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 20. huhtikuuta 1921 takaisin Pioneeripataljoona 1:een (tunnettiin myöhemmin nimellä Pioneeripataljoona). Pioneeripataljoonan komentajaksi hänet nimitettiin 1. kesäkuuta 1921, mistä tehtävästä hänet siirrettiin 25. tammikuuta 1923 alkaen ase- ja insinööriupseeriksi ja edelleen 1. tammikuuta 1925 pataljoonan komentajan apulaiseksi ja 14. syyskuuta 1927 alkaen pataljoonan komentajaksi. Suojeluskuntajärjestön palvelukseen hän siirtyi 19. joulukuuta 1934 ja hänet sijoitettiin Kymenlaakson suojeluskuntapiirin päälliköksi.
Tässä suojeluskuntapiirin päällikön toimessa hänet valittiin pioneeritaustanta johdosta ensimmäiseksi Kannaksen linnoitustöitä valvovaksi upseeriksi. Esimiehenään hänellä toimi jääkärieverstiluutnantti Otto Bonsdorff. Työt alkoivat 4. kesäkuuta 1939 ja ne aloitti 4000 vapaaehtoista linnoittajaa. Vainion pesti valvojana kesti 30. toukokuuta 1939 – 2. heinäkuuta 1939 välisen ajan.
Talvi- ja jatkosota

Vainio osallistui talvisotaan Kannaksen armeijan pioneerikomentajana. Välirauhan aikana hänet siirrettiin pioneerikomentajaksi maavoimien esikuntaan, josta hänet komennettiin Puolustusvoimain pääesikunnan linnoitusosaston tarkastajaksi. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Karjalan Armeijan (myöhemmin Aunuksen ryhmän) pioneerikomentajaksi, missä tehtävässä hän palveli aina sodan loppuvaiheille saakka, jolloin hänet siirrettiin Kannaksen joukkojen komentajan esikuntaan pioneerikomentajaksi.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Vainio toimi Pioneerirykmentin komentajana vuoteen 1946 saakka, jolloin hän sai nimityksen Puolustusvoimain pioneerikomentajaksi, missä tehtävässä hän palveli aina vuoteen 1952 saakka, jolloin hän sai eron puolustusvoimien palveluksesta lokakuussa ikänsä perusteella. Rauhan aikaisen sotilas uransa merkittävimpiä tehtäviä olivat hänen johtamansa miinanraivaus tehtävät Pohjois-Suomessa ja Hankoniemellä. Hän oli myös yksi niistä jotka olivat Valtiollisen Poliisin kuultavina poliittisiin syihin vedoten vuosina 1946–1947.
Opetustoimi

Vainio toimi Viipurin suojeluskunnan harjoituskoulun johtajana alkuvuodesta vuonna 1919 ja toimi samana vuonna myös edellä mainitun koulun kouluttajana vuoteen 1921 saakka toimien samalla myös Viipurin varuskunnan komendanttina.
Luottamustoimet

Vainio toimi havainto- ja vallitusvälinekomitean jäsenenä vuonna 1921 ja pioneerien erikoisvarustuskomitean jäsenenä vuonna 1923 sekä 2. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1920. Teknillisten joukkojen kunniatuomioistuimen jäsenenä hän toimi vuonna 1927 ja Atlas-pankin Korian haarakonttorin valvojana vuosina 1928–1934 sekä Helsingin Osakepankin Korian haarakonttorin valvojana vuodesta 1936 alkaen. Vainio toimi myös Elimäen kunnanvaltuuston jäsenenä vuonna 1934 ja Kouvolan kauppalanvaltuuston jäsenenä vuosina 1936–1939 alkaen. Kymenlaakson Rajaseudun Ystävät yhdistyksen puheenjohtajana hän toimi vuosina 1938–1944 ja Rajaseudun Ystävien Liiton hallituksen jäsenenä vuosina 1940–1945 ja vuodesta 1954 eteenpäin. Jääkäriliiton puheenjohtajana hän taasen toimi vuosina 1947–1954 ja Hakku-lehden Kannatusyhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1948 alkaen. Hänet nimitettiin myös Pioneeri upseerikerhon kunniajäseneksi.
Kirjallinen tuotanto > Toimittaja ja kirjailija

Vainio toimi Hakku-lehden pää- ja vastaava toimittaja vuosina 1927–1934 ja kirjoitti oman alansa asioista useisiin aikakauslehtiin sekä osallistunut Kenttätyöohjesääntö 2:n laatimiseen. Vainion kirjalliseen tuotantoon kuuluu myös pitäjä- ja yhdistyshistoriikkeja, luonto- ja eräaiheisia teoksia sekä omakohtaisiin kokemuksiin perustuva teos Simon kahakka: Jääkärien ja santarmien välinen yhteenotto Simon Maaninkajärvellä 1916. Hän myös toimitti Suomen jääkärien elämäkerraston täydennysosan.
Kirjallinen tuotanto > Teokset

Hopeavälkky: Kalamiehen kokemuksia ja koettelemuksia, 1947
Karnjargan väylällä ja vähän muuallakin, 1950
Suomen jääkärien elämäkerrasto: I täydennysosa, 1957
Neljännesvuosisata vapaaehtoista rajaseututyötä Rajaseudun ystäväin liiton julkaisu, 1958
Hiitolan historia myöhäisin osa vuodesta 1865 lähtien seurakunnan ja pitäjän hallintoelinten lakkauttamiseen 1950-luvun alussa., 1959
Kurkijoen historia 4: Myöhäisin osa 1860-luvulta seurakunnan ja pitäjän hallintoelimien lakkauttamiseen ,1960
Enkeli selvitti verkon., 1961
Kalamiehen vuosi., 1961
Yli pauhun kenttien. 1964
Maaorjia., 1966
Simon kahakka: Jääkärien ja santarmien välinen yhteenotto Simon Maaninkajärvellä 1916, 1968
Isäntälohi ja muita kalajuttuja., 1971
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1924  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1928  Eversti 16. toukokuuta 1937  Kenraalimajuri 1946  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 1948 |      |  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suojeluskuntajärjestön ansioristi  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Latvian suojeluskuntain ansioristi  Ruotsin maanpuolustusyhdistysten ansiomerkki |
Aiheesta muualla

Vainio, Väinö hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef 
Jääkäripataljoona sapuu paraatista Libaussa kesällä 1917. Joukkoa johtaa ratsailta luutnantti Basse, ja häntä seuraa pataljoonan pioneerikomppania.
Penitenssi

Penitenssi (kirkkolatinan paenitens, katuva) tarkoittaa hyvitystöitä, jotka katolinen rippi-isä määrää ihmiselle tämän syntien sovitukseksi kuultuaan henkilön tunnustuksen. Papin penitenssi on hänelle määrätty rangaistus lievästä rikkomuksesta. Tällainen rangaistus on esimerkiksi epäedullisempaan virkapaikkaan siirtäminen. Katuva ihminen on penitentti.
Penang (parkki)

Parkki Penang
Penang oli suomalainen kolmimastoinen teräsparkki, joka oli rakennettu 1905. Parkki oli suomalaisen Gustaf Eriksonin varustamon omistuksessa 1923–1940. Toisen maailmansodan aikana saksalainen sukellusvene U-140 torpedoi Penangin Irlannin länsipuolella 8. joulukuuta 1940, jolloin koko aluksen 18 hengen miehistö menehtyi.
Penangin rakensi Rickmers Act Ges. Bremerhavenissa vuonna 1905 telakan omaan käyttöön alun perin nimellä Albert Rickmers. Laivan vetoisuus oli 2 019 bruttorekisteritonnia ja kantavuus 3 400 kuollutpainotonnia. Laivan pituus oli 87,13 metriä, leveys 12,25 metriä ja syväys 7,40 metriä. Suomeen Penang ostettiin hampurilaiselta J. H. Bachmann -yhtiöltä vuonna 1920, ensimmäinen omistaja oli John Nurminen Raumalta vuoteen 1923 saakka. Laiva kuljetti pääasiassa vehnälasteja Australiasta Eurooppaan sekä myös salpietaria, kivihiiltä ja puutavaraa.
Viimeiselle matkalleen Penang lähti 3 250 tonnin vehnälastissa 3. heinäkuuta 1940 Australian Port Victoriasta kohti Irlannin Queenstownia. Saksalainen sukellusvene U-140 torpedoi Penangin Pohjois-Irlannin pohjoiskärjen länsipuolella 8. joulukuuta 1940. Penang upposi 30 minuutissa, ja koko laivan 18 hengen miehistö menehtyi.
Penangin sisarlaiva oli teräsparkki Winterhude. Penangin pienoismalli on esillä John Nurminen Oy:n pääkonttorissa Helsingissä. Vuonna 1998 Penangista tehtiin dokumenttielokuva Mies ja laiva.
Kirjallisuutta

Penang pitkillä aalloilla : Pentti Luukkosen meripäiväkirjat 1934-36 ; toimituskunta Tuula ja Samuel Kaurinkoski, Marja-Liisa Suopanki. John Nurmisen säätiö, Helsinki 1999 ISBN 9529745052
Karl-Olof Karlsson : Dödlig seglats : en skildring av segelfartyget Penangs sista resa till Australien. Litorale, Helsingfors 2009 ISBN 9789525045345
Eemeli Pehkonen

Eemeli Pehkonen (13. helmikuuta 1892 Kalajoki – 10. elokuuta 1947) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana sotilaskoulutuksen saanut jääkäri, joka sai opin yhdessä veljiensä Niilon,  Matin ja Jalmarin kanssa. Pehkonen sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Riianlahdella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana. Vielä jatkosodassa hän osallistui taisteluihin rintamajoukoissa.
Perhe ja koulutus

Pehkoson vanhemmat olivat työmies Matti Pehkonen ja Greta Augusta Myllylä. Hän oli yksi neljästä jääkäriksi lähteneestä Pehkosten veljeksestä, joka oli yhtä suuri veljeskaarti jääkäreitä kuin Sihvoilla. Hän kävi ilta- ja käsityökoulun.
Jääkärikausi

Pehkonen työskenteli työmiehenä Kalajoella ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 16. kesäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin 4. lokakuuta 1916 pataljoonan pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Pehkonen astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 12. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, jossa hän haavoittui 28. maaliskuuta 1918 ja joutui hoidettavaksi Jyväskylän sotilassairaalaan.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pehkonen määrättiin sisällissodan jälkeen 4. syyskuuta 1918 alkaen vääpeliksi Porin jalkaväkirykmentti 2:n 7. komppaniaan. Hän erosi armeijasta 11. helmikuuta 1919. Hän liittyi vuonna 1920 Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin komppanianpäälliköksi Kalajoen suojeluskuntaan, jossa hän toimi vuoteen 1923 saakka.
Siviilityönään hän hoiti rakennusmestarin tehtäviä Keski-Pohjanmaalla vuosina 1919–1926, jonka jälkeen liittyi Rajavartiostoon, jossa hän palveli majoitusmestarina Lapin Rajavartiostossa vuoteen 1928 saakka.Myöhemmin hän työskenteli apulaistyönjohtajana maataloushallituksen jokiperkaustyömailla.
Talvi- ja jatkosota

Pehkonen osallistui talvisotaan kotirintamatehtävissä Kalajoen suojeluskunnassa ja Jatkosodan puhjettua hänet määrättiin asealiupseeriksi Jalkaväkirykmentti 29:n 3. Konekiväärikomppaniaan (3.KKK/JR 29), jossa hän palveli vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet vapautettiin aseellisesta palveluksesta. Hän osallistui jatkosodassa taisteluihin muun muassa Terussa, Kinnasvaaralla, Vilgassa ja Homorovitsissa. Hänet on haudattu Kalajoelle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 5. maaliskuuta 1918  Vänrikki 1942 |    |  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Pelastustoimen laiminlyönti

Pelastustoimen laiminlyönti on Suomen rikoslain mukaan rikokseksi katsottavaa toimintaa. Sitä koskevassa säännöksessä asetetaan auttamisvelvollisuus jokaiselle, joka tietää toisen olevan hengenvaarassa. Pelastamista voidaan luonnehtia yleiseksi kansalaisvelvollisuudeksi. Pelastustoimen laiminlyönti säädetään rangaistavaksi rikoslain 21 luvun 15 §:ssä:
Pelastustoimen laiminlyöntiä koskeva säännös siirrettiin rikoslain 44 luvusta 21 lukuun vuonna 1969. Samassa yhteydessä rangaistusasteikkoon liitettiin myös vankeusrangaistuksen mahdollisuus. Alkuperäisessä vuoden 1889 muodossaan säännös oli seuraavanlainen:
Säännös

Pelastustoimen laiminlyöntiä koskevan säännöksen asettaman pelastusvelvollisuuden yleisin tilanne on sellainen, että joku on hengenvaarassa. Tämä jokamiehen velvollisuus koskee myös sellaisia tilanteita, joissa joku on vakavassa terveyden vaarassa. Pelastustoimiin ryhtymistä edellytetään kuitenkin vain sellaiselta henkilöltä, joka on melko lähellä vahinkopaikkaa. Jos henkilöllä ei ole esimerkiksi uimataitoa, hänen ei odoteta auttavan vedessä olevaa hädänalaista ihmistä. Jos henkilö ei tiedä, miten hänen tulisi toimia, ja hän jää passiivisena katselemaan, hänen ei katsota syyllistyvän rikokseen. Myös paniikin tai hämmennyksen aiheuttama kyvyttömyys pelastustoimiin poistaa syyllisyyden rikokseen.
Pelastusvelvollisuus on yleinen, mutta annettavan avun luonnetta rajoitetaan säännöksessä siten, että riittävää on apu, mitä kultakin ihmiseltä kussakin tilanteessa voidaan vaatia. Joissakin tilanteissa edellytetään asettumista jonkinlaiseen vaaraan. Näin ollen esimerkiksi vapaaehtoiseen meripelastustoimintaan osallistuvan henkilön edellytetään ottavan riskejä, jotka hän pystyy taidoillaan ja tiedoillaan hallitsemaan. Riippuu siis henkilön kyvyistä ja tilanteen luonteesta, mitä kultakin voidaan kohtuudella vaatia. Kohtuudella voidaan vaatia esimerkiksi auttajan asettavan vaatteensa tai ajoneuvonsa likaantumisvaaraan ja hänen edellytetään ottavan vähäisen terveysriskin. Riskien tulee olla auttajan taidoilla ja tiedoilla hallittavissa, eikä hänen edellytetä asettavan omaa henkeään vaaralle alttiiksi.
Pelastustoimen laiminlyönnin katsotaan olevan varsinainen laiminlyöntirikos eli tällainen laiminlyönti sellaisenaan on rangaistavaa, vaikka henkilövahinkoja ei olisikaan tapahtunut. Tapahtumaa passiivisena seurannut sivustakatsoja on mahdollista tuomita rangaistukseen, vaikka joku toinen olisi saanut pelastettua hengenhädässä olleen. Onnettomuuspaikalla voi olla useita passiivisia sivullisia, joita kaikkia voidaan syyttää pelastustoimen laiminlyönnistä.
Jos henkilön katsotaan olevan vastuuasemassa uhrista, hänellä on erityinen auttamisvelvollisuus. Tällöin auttamatta jättäminen tuomitaan heitteillepanona. Jos hädänalainen kuolee, niin hänet avuttomaan tilaan jättämisestä vastuussa ollut voidaan tuomita kuolemantuottamuksesta. Tahalliseen henkirikokseen tai pahoinpitelyrikokseen syylliseksi todettua henkilöä ei tuomita pelastustoimen laiminlyönnistä rangaistukseen, sillä rangaistus näistä rikoksista on paljon ankarampi kuin auttamisvelvollisuuden laiminlyönnistä. Myös liikenneonnettomuuden tapahtumapaikalla voi syyllistyä pelastustoimen laiminlyöntiin liikennepaon tai heitteillepanon sijasta.
Oikeuskäytäntö > KKO 1979 II 105

Korkeimman oikeuden tutkimassa ja ratkaisemassa jutussa KKO 1979 II 105 yhtenä osatekijänä oli pelastustoimen laiminlyönti. Miehet A ja B sekä naiset C ja D olivat pahoinpidelleet herra X:ää Jyväskylässä 1977. X menetti tajuntansa ja jäi maahan makaamaan. B, C ja D lopettivat pahoinpitelyn ja yhdessä A:n kanssa anastivat X:n taskusta kymmenen markan kolikkoa. Tämän jälkeen A pudotti rinnan korkeudelle nostamansa 21-kiloisen kiven X:n kasvoille. Uhri sai kallovamman ja kuoli veren hengittämiseen.
B, C ja D havaitsivat X:n joutuneen hengenvaaraan, mutta he poistuivat tapahtumapaikalta tekemättä mitään X:n auttamiseksi. Jyväskylän raastuvanoikeus tuomitsi A:n törkeästä pahoinpitelystä ja törkeästä kuolemantuottamuksesta viideksi vuodeksi vankeuteen sekä B:n, C:n ja D:n törkeästä pahoinpitelystä eripituisiin vankeusrangaistuksiin. Vaasan hovioikeus tuomitsi A:n täyttä ymmärrystä vailla tehdystä varkaudesta ja täyttä ymmärrystä vailla tehdystä taposta yhdistettynä 7 vuodeksi 20 päiväksi vankeuteen. B:n, C:n ja D:n tuomiota hovioikeus muutti vain siltä osin, että C ja D tuomittiin myös varkaudesta. Korkein oikeus ei muuttanut A:n tuomiota, mutta tuomitsi B:n, C:n ja D:n eripituisiin vankeusrangaistuksiin törkeästä pahoinpitelystä ja pelastustoimen laiminlyönnistä. Korkein oikeus katsoi, että B, C ja D olivat poistuneet tapahtumapaikalta, johon ulkopuolisten henkilöiden apua ei ollut odotettavissa. He eivät ryhtyneet toimiin X:n auttamiseksi tai avun hankkimiseksi hänelle. B, C ja D olisivat voineet ryhtyä toimiin X:n hoitoon saamiseksi ilman, että he olisivat saattaneet itseään tai ketään muutakaan vaaraan. Siksi korkein oikeus katsoi B:n, C:n ja D:n syyllistyneen pelastustoimen laiminlyöntiin.
Oikeuskäytäntö > KKO:2009:36

Nora ja Jarkko olivat seurustelleet noin vuoden, mutta he eivät asuneet yhdessä. Eräänä päivänä vuonna 2005 he olivat viettäneet aikaansa Noran kerrostaloasunnossa nauttien samalla alkoholia. Illalla he olivat menneet Noran vuorolla yhdessä saunomaan taloyhtiön saunaan. Saunottuaan Nora oli lähtenyt asuntoonsa ja vahvassa humalassa ollut Jarkko oli jäänyt löylyhuoneeseen. Melko pian Nora palasi hakemaan Jarkkoa, mutta aikalukitus oli lukinnut saunatilojen oven, eikä hän saanut Jarkkoon yhteyttä, vaan joutui palaamaan yksin asuntoonsa. Jarkko löytyi seuraavana aamuna löylyhuoneesta kuolleena ja kuolinsyyksi selvisi myöhemmin lämpöhalvaus. Noralle vaadittiin Pieksämäen käräjäoikeudessa rangaistusta heitteillepanosta ja kuolemantuottamuksesta taikka toissijaisesti pelastustoimen laiminlyönnistä.
Käräjäoikeus tuli siihen johtopäätökseen, että Noran lähtiessä Jarkko oli istunut saunan alimmalla lauteella. Hän ei ollut liikunta- tai toimintakyvytön, sillä hän oli itse sulkenut saunan oven. Noran oli tarkoitus hakea Jarkko myöhemmin, ettei tämä loukkaisi itseään saunassa tai portaissa. Näin ollen Nora ei ollut jättänyt Jarkkoa avuttomaan tilaan ja tällä oli ilmeinen mahdollisuus itse poistua löylyhuoneesta. Sähkönsyöttö saunan kiukaaseen  katkesi kello 22. Yleiseen elämänkokemukseen perustuen voi arvioida, että löylyhuone jäähtyy melko nopeasti kiukaan alettua kylmetä. Jarkon menehtymistä voi siten pitää ennalta arvaamattomana seurauksena. Noran voitiin katsoa olettaneen Jarkolle aiheutuvaa vaaraa niin pieneksi, ettei tahallisuuskynnys ylittynyt.
Asiassa jäi näyttämättä, että Nora olisi syyllistynyt rikoksiin, joista hänelle vaadittiin rangaistusta. Näin ollen käräjäoikeus hylkäsi kaikki syytteet. Itä-Suomen hovioikeus ei muuttanut käräjäoikeuden tuomiota, eikä korkein oikeus hovioikeuden tuomiota.
Johan Pekkarinen

Johan Albin Pekkarinen (20. tammikuuta 1888 Kuopio – 21. syyskuuta 1921 Viipuri) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa sotilaskoulutuksen saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa sotilaana Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan jääkäritykistössä ja pataljoonan vääpelinä.
Perhe ja koulutus

Pekkarisen vanhemmat olivat työmies Ville Pekkarinen ja Anna Sofia Muukkonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Impi Elisabeth Miettisen kanssa. Hän kävi Kuopion teollisuuskoulun vuosina 1907–1909 ja Haminan taistelukoulun vuonna 1918.
Jääkärikausi

Pekkarinen työskenteli rautatien rakennusmestarina Kuopiossa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 8. marraskuuta 1916. Hän pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Pekkarinen astui Suomen valkoisen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta  1918 Saksassa, jolloin hänet ylennettiin varavääpeliksi. Hän saapui takaisin Suomeen 3. maaliskuuta 1918 höyrylaiva Virgolla Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin Jääkäritykistöön, jossa hänet sijoitettiin 3. patteriin. Hän osallistui tässä joukossa sisällissodan taisteluihin Kurussa ja Muroleessa. Tykistöstä hänet siirrettiin 17. huhtikuuta 1918 alkaen Vääpeliksi 6. Jääkärirykmentin 16. jääkäripataljoonaan, missä joukossa hän osallistui taisteluihin Säiniöllä, Kelkkalassa ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pekkarinen palveli sisällissodan jälkeen 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 6:ssa, josta muodostettiin myöhemmin ensin Jääkäripataljoona 3 ja myöhemmin Kajaanin sissipataljoona. Hän toimi pataljoonassa joukkueenjohtajana 1.  komppaniassa ja myöhemmin aliupseerikurssien johtajana. Hänet siirrettiin 20. marraskuuta 1918 Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5:een, josta taasen muodostettiin myöhemmin Pohjois-Savon rykmentti. Rykmentissä Pekkarinen määrättiin joukkueenjohtajaksi 9. komppaniaan. Pohjois-Savon rykmentistä hänet siirrettiin 31. maaliskuuta 1920 alkaen Karjalan kaartin rykmenttiin, jossa hän toimi aluksi joukkueenjohtajana 1. komppaniassa ja myöhemmin 2. komppanian päällikkönä kuolemaansa saakka.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 7. helmikuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Vänrikki 29. toukokuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.
Hikiän rautatieasema

Hikiän rautatieasema (lyh. Hk) on rautatieliikennepaikka Hikiän kylässä Hausjärven kunnassa Kanta-Hämeessä. Liikennepaikka sijaitsee rataosan Riihimäki–Lahti varrella noin kahdeksan kilometrin päässä Riihimäen rautatieasemalta ja noin 51 kilometrin päässä Lahden rautatieasemalta.
Hikiän asema sijoitettiin rautatien ja Nurmijärven ja Hausjärven välisen maantien risteykseen parin kilometrin päähän Hausjärven kirkosta. Asemarakennus on rakennettu vuosina 1867–1869 Knut Nylanderin laatimien IV luokan aseman tyyppipiirustusten mukaan ja sitä on laajennettu vuonna 1873 Nylanderin ja vuonna 1904 Bruno Granholmin suunnitelmien mukaan. Hikiälle muodostui asutus- ja teollisuuskeskus, joka kasvoi nopeasti kirkonkylää suuremmaksi. 1960-luvulla Hikiän asukasluku oli noin 700 henkeä, kirkonkylän vain reilut 200 henkeä.
Hikiä muutettiin miehittämättömäksi liikennepaikaksi vuonna 1976 ja tavaraliikenne lopetettiin vuonna 1991. Hikiän asemalaitureita siirrettiin kesällä 2005 noin sata metriä Lahden suuntaan seututien 290 ylikulkusillan yhteyteen, mikä mahdollisti vanhalla asema-alueella olleen laituripolun poistamisen käytöstä. Samalla suljettiin myös Asemantien ja Sepäntien välinen kevyen liikenteen tasoristeys, joka sijaitsi nykyisten laiturien länsipäässä. Asemarakennus, tavarasuoja ja asema-alueen muut rakennukset siirtyivät Senaatti-kiinteistöille vuonna 2007.
Hikiällä pysähtyvät Riihimäen ja Lahden väliset G-junat. Riihimäelle liikennöidään raiteelta 1 ja Lahteen raiteelta 2. Aikanaan osa G-junia edeltävistä taajamajunista jatkoi Lahdesta edelleen Kouvolaan maaliskuuhun 2016 asti. Ennen oikorataa osa taajamajunista jatkoi Riihimäen päästä myös edelleen Helsinkiin.