stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Thure Sarnola

Tuure Henrik Aksel ”Thure” Sarnola  (alk. Stråhl, 30. huhtikuuta 1917 Kuopio – 15. maaliskuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen jalkapallomaalivahti ja myöhemmin jalkapallovalmentaja.
Sarnolasta olisi voinut tulla Suomen ensimmäinen jalkapalloammattilainen. Hän teki vaikutuksen englantilaislehdistöön maaottelussa Englantia vastaan vuonna 1949. Tuolloin hän oli kuitenkin liian vanha lähtemään. Hän oli siirtymässä jo vuonna 1939 Ruotsin Allsvenskaniin, mutta alkanut sota esti aikeet. Sota vaikutti myös pelattujen maaotteluiden määrään. Pitkästä maajoukkueurasta huolimatta hänen tililleen kertyi vain 25 maaottelua.lähde?
Sarnola oli vuonna 1937 nostamassa Kuopion Pallotovereita ensimmäisenä sisämaan seurana SM-sarjaan. Sitä ennen kaikki SM-sarjajoukkueet olivat rannikkokaupungeista.lähde?
Pelaajauran jälkeen hänestä tuli maalivahtikouluttaja ja -valmentaja. Hän opasti yli 30 vuoden aikana merkittäviä suomalaisia maalivahteja.lähde?
Seurat

1934–1936 Kuopion Pallotoverit
1937 PK-37
1938–1940/41 Kuopion Pallotoverit
1941–1949 Helsingin Palloseura
1950 Tampereen Ilves-Kissat
Saavutukset > Pelaajana

Suomen-mestaruus 1950
25 A-maaottelua 1939–1950
Vuoden jalkapalloilija Suomessa 1948 (urheilutoimittajien valitsema)
Valittu suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fameen 1993
Saavutukset > Valmentajana

Naisten Suomen-mestaruus 1971 ja 1972 (HJK:n päävalmentajana)
Miesten Suomen-mestaruus 1978 ja 1981 (HJK:n valmennusryhmässä)
Esa Sariola

Esa Sariola (s. 6. heinäkuuta 1951 Rauma) on suomalainen psykologi, kirjailija ja tutkija.
Sariola on opiskellut Helsingin yliopistossa teoreettista filosofiaa, yleistä kielitiedettä sekä psykologiaa. Hän on valmistunut filosofian kandidaatiksi vuonna 1978 ja työskentelee psykologina Hesperian sairaalassa. Kaunokirjallisuuden ohella hän on julkaissut myös tietokirjoja ja ollut yhtenä kirjoittajana teoksessa Mies vailla tasa-arvoa (2007).
Sariolan esikoisteos on novellikokoelma Väärinkäsityksiä (1984), joka syntyi esikoisromaanin suunnittelemattomana sivutuotteena ja ilmestyi ennen sitä. Romaanin kirjoitusprosessissa alkoi syntyä romaaniin soveltumattomia aineksia, jotka hän kirjoitti novelleiksi ja lähetti Otavan novellikilpailuun 1983. Sittemmin hän on julkaissut romaaneja ja tietokirjoja ja myös käsikirjoittanut kuunnelmia ja näytelmiä. Hänen teoksiaan on käännetty usealle kielelle.
Sariolan aihepiiri on ihmisen ahneus ja keskinäinen kilpailu, ja hänet on kritiikeissä liitetty kotimaisen kirjallisuuden "pahuuden koulukuntaan". Häntä kiinnostavat sukupuolten väliset kommunikaatio-ongelmat, valtataistelut niin kotipiirissä kuin työpaikallakin.
Palkinnot ja tunnustukset

Kirjallisuuden valtionpalkinto 1986 teoksesta Rakas ystävä
Teokset > Kaunokirjallisuus

Väärinkäsityksiä: Novelleja.  Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-07763-5
Rakas ystävä: romaani, Otava, 1985
Kuolemaani saakka: romaani, Otava, 1986
Jonakin tähtisenä yönä: romaani, Otava, 1987
Naisten kesken, miesten kesken: romaani, Otava, 1988
Yhtä suurta perhettä, Otava, 1991
Luota minuun. Otava, 1994.
Miehelle kuuluu kaikki: romaani, Otava, 2003
Valtakirja: romaani, Otava, 2007
Ratkaisu kaikkeen: keskusteluja, Otava, 2008
Eliitti ykkönen. Yleisradio, 1988.
En mä tännekään jää. Yleisradio, 1994.
Kaikki kunnolliset vaimot, Yleisradio, 1994.
Rakkautta, seksiä ja seksibisnestä: kuunnelmatrilogia, Yleisradio, 1994.
Sata markkaa kumin kanssa: kuunnelma syyllisyydestä ja häpeästä, Yleisradio, 1994.
Paras miekka, Yleisradio, 1995.
Tehdään haastattelua, Yleisradio, 1995.
Vaimoni ei ymmärrä minua, Yleisradio, 1995.
Teokset > Tietokirjallisuus

Skitsofrenia: laitoskierteestä vapauteen, Tie paranemiseen. Markku Ojanen, Esa Sariola, Otava, 1986; 2. P. 1996 ISBN 951-1-14634-3
Hoito vai pakkohoito: miten autan skitsofreniapotilasta, Esa Sariola, Markku Ojanen. Otava, 1997. ISBN 951-1-14341-7
Niemikotisäätiö: raportti psykiatristen avohoitopotilaiden elämänlaadusta 1990-luvulla, Esa Sariola, Kaija Helenius, Raili Nissinen. Niemikotisäätiö, 2001 ISBN 952-91-4153-X
Tiedän mitä ajattelette: kirjoituksia miehestä, naisesta, elämästä, Kirjapaja, 2003 ISBN 951-625-980-4
Aiheesta muualla

Esa Sariola, Sanojen aika -sivusto[vanhentunut linkki]
Vainoharhaisen maailman mestari Esa Sariola (Helsingin kaupunginkirjasto)[vanhentunut linkki]
Teoksen Valtakirja esittely Kiiltomato.netissä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Sarvikuonot

| Sarvikuonot |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kavioeläimet Perissodactyla
Heimo::  Sarvikuonot Rhinocerotidae  Gray, 1821
 Eri sarvikuonolajien levinneisyysalueet kartalla. Nykyiset levinneisyysalueet on väritetty ja alkuperäiset alueet on merkitty ääriviivoin.   Isosarvikuono (Ceratithericun simum)   Pensassarvikuono (Diceros bicornis)   Sumatransarvikuono (Dicerorhinus sumatrensis)   Intiansarvikuono (Rhinoceros unicornis)   Jaavansarvikuono (Rhinoceros sondaicus)
Elossa olevat suvut ja lajit 
 Ceratotherium Isosarvikuono (C. simum)  Diceros Pensassarvikuono (D. bicornis)  Dicerorhinus Sumatransarvikuono (D. sumatrensis)  Rhinoceros Intiansarvikuono (R. unicornis)  Jaavansarvikuono (R. sondaicus) 
Katso myös
   Sarvikuonot Wikispeciesissä   Sarvikuonot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sarvikuonot (Rhinocerotidae) ovat kavioeläimiin kuuluvia suurikokoisia nisäkkäitä, joita elää luonnonvaraisina Afrikassa ja Aasiassa. Sarvikuonojen heimoon kuuluu viisi elossa olevaa lajia ja yksi käytännössä sukupuuttoon kuollut laji:
etelänleveähuulisarvikuono eli isosarvikuono (16 803 yksilöä Afrikassa)
zairenleveähuulisarvikuono (2 yksilöä Keniassa)
pensassarvikuono (6 487 yksilöä Afrikassa)
sumatransarvikuono (50 yksilöä Sumatran ja Borneon saarilla)
intiansarvikuono (4 000 yksilöä Intiassa ja Nepalissa)
jaavansarvikuono (76 yksilöä Ujung Kulonin kansallispuistossa Jaavan saarella)
Sarvikuonojen hartiakorkeus on 150–185 senttimetriä, ruumiinpituus voi olla 420 senttimetriä, häntä 50–70 senttiä. Painoa sarvikuonolla voi olla jopa 1 800–3 600 kilogrammaa. Urokset ovat suurempia kuin naaraat. Sarvikuonot ovat norsujen jälkeen suurimpia maanisäkkäitä.lähde?
Sarvikuonoille ominainen piirre on niiden kuonossa oleva sarvi. Heimon tieteellinen nimi Rhinocerotidae tuleekin kreikan kielen sanoista rhino (kuono) ja keras (sarvi). Nykyisin suurin uhka sarvikuonoille on niiden salametsästys sarvien vuoksi.lähde?
Sarvikuonojen näkö on heikko: ne eivät pysty näkemään ihmistä yli 30 metrin päästä. Sen sijaan niiden kuulo- ja hajuaisti ovat hyvin tarkat.
Sarvikuonojen kaltaiset eläimet ilmestyivät maapallolle ensimmäistä kertaa eoseenikaudella. Niistä kehittyi muun muassa mioseenikaudella elänyt Indricotherium, joka painoi 15 tonnia ja on suurin koskaan maan päällä elänyt nisäkäs. Plioseenikaudella sarvikuonot kuolivat sukupuuttoon Pohjois-Amerikasta ja pleistoseenikaudella Euroopasta sekä Pohjois-Aasiasta. Muinaisista sarvikuonoista tunnetuin lienee viimeisimmän jääkauden aikana elänyt villasarvikuono, josta on löydetty ikiroudassa säilyneitä jäänteitä.lähde?
Suippohuulisarvikuono Ngorongoron kraatterissa, Tansaniassa.
Aiheesta muualla

Luomus, Nisäkkäiden suomenkieliset nimet: Sarvikuonot (Rhinocerotidae)
ITIS: Rhinocerotidae (englanniksi)
Animal Diversity Web (englanniksi)
Ultimate Ungulate (englanniksi)
Encyclopedia of Life: Rhinocerotidae (luettu 2.12.2011) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q34718  Wikispecies: Rhinocerotidae  BioLib: 33425  BOLD: 1080  CoL: FNV  EoL: 1669  EPPO: 1RHNOF  GBIF: 9415  iNaturalist: 43341  IRMNG: 104687  ITIS: 624916  MSW: 14100048  NCBI: 9803  Open Tree of Life: 1034218  Paleobiology Database: 43187  Paleobiology Database: 43187  ZooBank: 39F1995E-711C-479E-B31A-01A6A14B35DB
Intersektionaalisuus

Intersektionaalisessa analyysissä tarkastellaan samanaikaisesti useita yksilöön liittyviä tekijöitä kuten sukupuolta, etnisyyttä ja sosioekonomista asemaa. Näin syntyy ryhmäidentiteettejä, jotka luovat pohjan identiteettiin perustuvalle politiikalle.
Intersektionaalisuus on tapa kuvailla ja analysoida miten yksilön asemaan ja ryhmäidentiteettiin vaikuttavat sukupuolen lisäksi monet muut erot, kuten yhteiskuntaluokka, etninen alkuperä, seksuaalinen suuntautuneisuus ja ikä. Intersektionaalisuus tarkoittaa risteäviä tai toisensa leikkaavia eroja yksilöiden identiteettien välillä. Intersektionaalisessa feminismissä tarkastellaan ihmisen asemaa näin muodostuvien identiteettiryhmien jäsenenä. Ryhmät eroavat toisistaan niille kuuluvien etuoikeuksien määrässä, jolloin tehtäväksi asettuu alistetun ryhmän aseman parantaminen. Intersektionaalinen feminismi kiinnittää yksilön sijaan huomionsa ryhmäidentiteettiin.
Intersektionaalinen feminismi pohjautuu postmodernin filosofian ajatuksiin tiedon sosiaalisesta rakentumisesta  ja valtasuhteiden merkityksestä tiedon määrittelemisessä. Koska tietoa konstruoidaan valtasuhteiden verkossa, valta-asemissa olevien käsitykset pääsevät yhteiskunnallisessa keskustelussa etuasemaan, ja näin varmistelevat näiden ryhmien etuoikeuksia. Etenkin miessukupuoli, heteroseksuaalisuus ja valkoisuus ovat tällaisia valta-asemasta nauttivia identiteettejä.
Intersektionaalinen feminismi peitti alleen 2000-luvulla aikaisemmin vallinneet feminismin muodot, kuten liberaalin feminismin, radikaalin feminismin ja naisten aineellisia oloja parantamaan pyrkivän materialistisen feminismin. Materiaalisten seikkojen tilalle tuli yhteiskunnallisiin diskursseihin sisältyvien valta-asemien ja etuoikeuksien paljastaminen. Intersektionaalista ajattelua voitiin käyttää myös omassa elämässä, kun pyrittiin tunnistamaan omia etuoikeuksia ja omaa identiteettiasemaa suhteessa muihin ryhmiin. Näin sen katsottiin auttavan ymmärtämään myös muiden ryhmien kokemuksia syrjityksi tulemisesta.
Intersektionaalista feminismiä on arvosteltu siitä, että se on luopunut yksilöiden välisestä tasa-arvosta ja korvannut sen ryhmäeduilla. On myös väitetty, että sen jälkeen, kun naisten tasa-arvoisuus miesten kanssa on käytännössä toteutunut, intersektionalistit ovat turvautuneet hämäriin väitteisiin, joiden totuusarvoa on mahdoton punnita.
Taustalla mustien naisten kokemukset

Intersektionaalinen feminismi syntyi Yhdysvalloissa etenkin mustien naisten kokemusten pohjalta. Useampaan kuin yhteen alistettuun ryhmään kuulumisen lopputuloksena on moniperustainen syrjintä tai risteävä eriarvoisuus.
Feministisessä tutkimuksessa intersektionaalisuuden käsitettä käytetään silloin kun pyritään ymmärtämään, miten ihmisen sosiaaliset, kulttuuriset ja poliittiset identiteetit (muun muassa sukupuoli, yhteiskuntaluokka, etninen tausta, seksuaalisuus, vammaisuus jne.) voivat yhdistyä ja luoda päällekkäisiä ja rinnakkaisia syrjimisen muotoja. Esimerkiksi tummaihoinen nainen saattaa kokea syrjintää, joka ei johdu nimenomaan hänen etnisyydestään (koska syrjintä ei koske tummaihoisia miehiä) eikä nimenomaan hänen sukupuolestaan (koska syrjintä ei koske valkoihoisia naisia). Tämän kaltainen syrjintä on intersektionaalisuuden käsitteen luojan Kimberlé Crenshawin usein kertoma esimerkki ja pohjaa DeGraffenreid vs. General Motors -oikeudenkäyntiin. Esimerkiksi valkoinen nainen voi pyrkiä pörssiyhtiön hallitukseen, missä hän kuitenkin on osa sortavaa valkoista valtarakennetta, jota vastaan musta nainen kamppailee.
Intersektionaalinen feminismi erottautui feminismin traditiosta, jonka keskiössä oli valkoinen nainen. Sen esittämän kritiikin mukaan rodullistetut naiset olivat  jääneet huomioimatta myös feminismin piirissä. Laajempana käsityksenä tasa-arvosta intersektionaalinen feminismi katsoi korostavansa ihmisten moniulotteisuutta myös eriarvioisuudessa. Ihmisten kokemusta ei pitänyt palauttaa vain yhteen ulottuvuuteen, kuten sukupuoleen, vaan tuli tarkastella erilaisten tekijöiden yhteisvaikutusta ihmisten elämään. Tästä näkökulmasta tuli tarkastella myös laajempia yhteiskunnallisia rakenteita.
Intersektionalismi ja standpoint-teoria

Intersektionaalisuus on vahvasti sidoksissa standpoint-teoriaan eli näkökulmasidonnaisuuden teoriaan. Tämä johtaa Louise Antonyn (1992) näkökulmasidonnaisuuden paradoksiin. Jos eri näkökulmia ei voi vertailla, ei voi arvostella valtavirtatutkimusta. Jotta niitä voisi vertailla, pitäisi luopua näkökulmasidonnaisuudesta ja voida asettaa näkökulmat paremmuusjärjestykseen. Kristina Rolin (2015) problematisoi sen, että standpoint-teoriassa tutkija "oikeuttaa tieteellisen hypoteesin pelkästään vetoamalla omaan yhteiskunnalliseen asemaansa" ja sen mukaan "alistetuissa asemissa olevien ryhmien näkökulma on tiedollisesti parempi kuin muiden ryhmien".
Patricia Hill Collins (1997: 375, 380) ei esitä standpoint-teorian olevan totuuden objektiivinen kuvaus vaan keino haastaa muita käsityksiä. Kyse ei ole yrityksestä löytää totuutta. Päinvastoin, tieto on keskeinen keino ylläpitää epäoikeudenmukaisia valtajärjestelmiä. Collinsin mukaan ei pidä keskittyä totuuteen vaan valtaan. Hänen mukaansa näkökulmia pitää arvioida sen mukaan, selittävätkö ne epäoikeudenmukaisuutta vai haastavatko ne sitä.
Standpoint-teorian mukaan tieto ei ole puolueetonta, joten objektiivista, neutraalia tai puolueetonta tutkimusta ei voi tehdä. Intersektionaalisuuden mukaan tieteenteko on poliittista valtakamppailua eri teorioiden välillä.
Intersektionaalinen feminismi ja muut feminismit

Intersektionaalisuuden katsotaan olevan radikaalisti vastakkain liberaalifeminismin kanssa. Naisasialiitto Unionin puheenjohtaja Katju Aron mukaan tasa-arvofeminismi kamppailee intersektionaalista feminismiä vastaan. He esimerkiksi vaativat, että naisia pitää kätellä siinä missä miehiä, kun taas intersektionaalisilla feministeillä on ymmärtämystä muslimien tavoille olla kättelemättä toisen sukupuolen edustajia.
Sosiaalipsykologi Jonathan Haidtin mukaan intersektionaalisuus on syntynyt tärkeistä havainnoista, alun perin siitä, että vaikka General Motors -yhtiössä sekä mustat että naiset olivat tasapuolisesti edustettuina, silti mustat naiset olivat aliedustettuja. Selitys oli, että mustat miehet ja valkoiset naiset olivat yliedustettuja.
Marinin hallituksen tasa-arvo-ohjelma ja intersektionaalisuus

Kesäkuussa 2020 Vihreiden puheenjohtaja, sisäministeri Maria Ohisalo ilmoitti, että hallituksen uuden tasa-arvo-ohjelman kantava ajatus on intersektionaalinen feminismi. Ohjelman esipuheessa kirjoitettiin, että ”tasa-arvon edistäminen sukupuolten välillä edellyttää intersektionaalista näkökulmaa”. Ohisalon mukaan intersektionaalisen feminismin tarkoituksena oli myös tunnistaa omat etuoikeudet. Niiltä, jotka sanovat, etteivät ole koskaan kokeneet syrjintää, Ohisalo halusi kysyä, tunnistavatko he omia etuoikeuksiaan.
Marinin hallituksen tasa-arvo-ohjelma ja intersektionaalisuus > Reaktioita

Sosiaaliseen oikeudenmukaisuuteen ja tasa-arvoon erikoistunut professori Kristiina Brunila katsoi intersektionaalisuuden olevan hallitukselta tervetullut, mutta vaativa näkökulma. Hallituksen tasa-arvoministeri Thomas Blomqvistin mielestä intersektionaalinen feminismi ei ole ollut johtotähtenä hallituksen tasa-arvo-ohjelmassa. "Sanapari ei esiinny missään kohtaa itse tasa-arvo-ohjelmassa, kyse on muiden käyttämästä termistä. Se varmaan omalta osaltaan kuvaa ohjelmaa, mutta emme ole juuri sitä termiä käyttäneet", Blomqvist totesi. Helsingin kaupunginvaltuutettu Atte Kaleva (kok.) vaati, että keskityttäisiin yhdenvertaisuusperiaatteen vahvistamiseen eikä ismeihin, joissa yhdet ovat "tasa-arvoisempia kuin toiset".
Kirjallisuutta

Helo, Ari: Intersektionaalista vai "valkoista" ylivaltaa? : syrjäytymiskeskustelun vääristymät Suomessa ja Yhdysvalloissa.  Suomalainen metodologiayhdistys, 2023.  ISBN 978-952-65052-7-5  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Onko Yle kallellaan? Miksi Katariina Sourin teos kohautti? Aatehistorioitsija Ari Helo ja kielitieteilijä Janne Saarikivi keskustelevat Verkkouutisten YouTube-haastattelussa toimittaja Sanna Ukkolan kanssa wokesta ja intersektionaalisuudesta.
Intersektionaalisuuden käsitteen luoja Kimberlé Crenshaw Berliinissä vuonna 2018.
Sarkel

Ilmakuva Sarkelin linnoituksesta v. 1951.
Unkarilaisten vaellus idästä länteen: Volgan mutkasta Karpaattien vuoristoon
Turkkilaisia kirjoituksia eräissä Sarkelin muurin tiilissä
Kaivauksia v. 2009
Kaivauksia v. 2009
Kaivauksia v. 2009
Kaivauksia v. 2009
Kaivauksia v. 2009
Sarkel (tai Sharkil, kirjaimellisesti valkea talo kasaarien kielellä) oli laaja kalkkikivestä ja tiilistä rakennettu linnoitus, jonka kasaarit rakensivat Bysantin avustuksella 830-luvulla. Se nimettiin Valkeaksi taloksi, koska Sarkelin rakentamiseen oli käytetty valkeita kalkkikivitiiliä. Sarkel sijaitsi Donin vasemmalla rannalla nykyisen Rostovin alueella alueella Etelä-Venäjällä.
Rakentaminen

Sarkel rakennettiin suojaamaan kasaarivaltakunnan luoteista rajaa vuosina 834–837. Kasaarit pyysivät liittolaiseltaan Bysantin keisari Theofilokselta insinöörejä rakentamaan linnoitettu pääkaupunki ja keisari lähetti heille pääinsinöörinsä Petronas Kamaterosin apulaisineen.
»Keisari Konstantinos VII kirjoitti: "Paikalla ei ollut linnoituksen rakentamiseen sopivia rakennuskiviä, joista olisi voinut tehdä tiiliuunin ja polttaa siinä tiiliä muureja varten. Hän käytti kalkin valmistukseen Don-joenpohjasta kerättyjä pienten simpukoiden kuoria."
»
Hyvityksenä tästä kasaarien kaani antoi Bysantille Khersonin eli Khersonesoksen sekä muita kaupunkeja Krimin niemimaalta.
Linnoitus sijaitsi joenniemellä, joka erottui rannasta vallihaudalla. Muuria kupeessa oli vielä toinen vallihauta. Linnoitus oli neliönmuotoinen: 193,5m pitkä ja 133,5m leveä. Se oli rakennettu poltetuista tiilistä ilman pohjustusta. Muuri oli hyvin paksu: 3,75m ja korkea: yli 10m. Muurit oli vahvistettu kulmatorneilla. Luoteispuolella oli pääportti ja toinen pienempi portti oli koillispuolella joenpuolella. Linnoituksessa oli useita puolustuslinjoja. Sisäosa oli jaettu kahteen osaan poikittaisseinällä. Pienempään lounaisosaan pääsi vain sisäkautta ja etelänurkassa oli linnoitettu neliötorni.
Pian valmistumisensa jälkeen Sarkeliin muutti paljon asukkaita ja siitä tuli kaupan ja käsiteollisuuden keskus. Koko sisäosa oli täynnä asuinrakennuksia. Asukkaat olivat kahta kansaa: linnoituksessa asui turkinsukuisia paimentolaisia jurtissaan ja toinen kansa oli alaaneja, jotka asuivat maamökeissä. Siellä oli toiminnassa valimoja, sepänpajoja, keramiikkapajoja sekä Karavaaniseralji, koska se oli levähdyspaikka karavaaneille.
Historioitsijat eivät ole vielä pystyneet määrittelemään sitä, miksi niin vahva linnoitus piti rakentaa Donjoen varrelle. He olettavat, että niin kallis rakennustyö piti tehdä vain siksi, että pystyttiin vastaamaan uuteen alueelliseen mahtitekijään ja uhkaajaan kasaarivaltakuntaa kohtaan. Venäläiset historioitsijat Alexander Vasiliev ja Georgi Vernadski sekä muutamat muut olettivat, että Sarkel rakennettiin suojaamaan strategisesti tärkeää reittiä Donin ja Volgan välillä Rusien kaanikuntaa vastaan. Toiset historioitsija uskovat, että se olisi voinut olla toista nousevaa mahtitekijää eli unkarilaisia vastaan, jotka toisaalta eivät silloin vielä suuremmin uhanneet, koska he maksoivat veroja Kasaarien kaanille.
Konstantinos VII mainitsee teoksessaan De Administrando Imperio, että kasaarit olivat pyytäneet keisari Theofilosta rakentamaan Sarkeliin linnoituksen heitä varten. Hänen mukaansa tämä liittyi unkarilaisiin, jotka olivat ainoa varteenotettava uhka kasaareille tuohon aikaan. Persialainen tutkimusmatkailija ja maantieteilijä Ahmad ibn Rustah mainitsi 800-luvulla, että kasaarit vahvistivat valtakuntaansa nimenomaan unkarilaisten mahdollisia hyökkäyksiä vastaan.
Historia

Sarkelista tuli kasaarivaltakunnan tärkein linnoitus valtakunnan luoteisrajalla. Siellä oli jatkuvasti vaihtuva noin 300 soturin joukko. Heidän joukossaan oli myös turkkilaisheimojen palkkasotureita (oguzeja ja petsenegejä).
Kaupunki toimi vilkkaana kaupallisena keskuksena, joka valvoi Volga–Don-yhdysreittiä, jonka kautta rusit pääsivät Mustaltamereltä Volgalle ja sitten Kaspianmerelle. Reitti tunnettiin nimellä "Kasaarien reitti".
Sarkelin linnoituksen valloitti Kiovan Rusin suuriruhtinas Svjatoslav I vuonna 965. Kaupunki sai uuden nimen Bila Vezha (slaaviksi Valkea torni tai Valkea linnoitus), ja sinne muutti slaaveja. Se jäi slaavien haltuun 1100-luvulle asti, jolloin sen valloittivat kiptšakit.
Arkeologia

Linnoituksen tuhouduttua paikalliset asukkaat ottivat sieltä tiilet omien talojensa rakentamiseen. Arkeologisten kaivausten alkaessa siellä oli jäljellä enää rakennusten pohjia.
Venäläinen arkeologi Mihail Artamonov teki kaivauksia alueella 1934–1936 sekä uudet kaivaukset 1949–1951. Se oli kaikkien aikojen kunnianhimoisin arkeologinen kaivausprojekti kasaarien alueella. Monien kasaarien ja rusien esineiden joukosta löytyi myös bysanttilaisia pylväitä, joita käytettiin Sarkelin rakennustöissä. Alueesta ehdittiin tutkia vain kolmasosa ennen kuin se jäi veden alle. Suurin osa alueesta jäi vuonna 1952 rakennetun Tsimljanskin tekoaltaan alle, joten siellä ei voi enää suorittaa kaivauksia.
Sarkelista kaivettuja esineitä on nykyään nähtävillä Pietarin Eremitaasin museossa sekä Novotšerkasskin museossa Donin alueella.
Aiheesta muualla

Kasaarit
Kasaarien kaanikunta
Sarkel on Khazaria.com
De Administrando Imperio Bysantin keisarin opas "Imperiumin hallitseminen"
Kiovan Rusin ruhtinaskunnat (1054–1132).
Santelikasvit

| Santelikasvit |
| --- | --- |
 Santalum acuminatum -lajin hedelmä.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Yläluokka::  Euphyllophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Santalales
Heimo::  Santelikasvit Santalaceae  R.Br., nom. cons.
Katso myös
   Santelikasvit Wikispeciesissä   Santelikasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Santelikasvit eli santelipuukasvit (Santalaceae) on keskikokoinen kasviheimo koppisiemenisten Santalales-lahkossa.
Tuntomerkit

Santelikasveihin kuuluu ruohoja, pensaita ja pieniä puita. Useimmat lajit ovat puoliloisia; ne kykenevät yhteyttämään, mutta imevät vettä ja ravinteita tosista kasveista imujuurten eli haustorioiden avulla. Heimossa on myös päällyskasveja. Lehdet sijaitsevat tavallisesti kierteisesti ja ovat tavallisesti yksinkertaisia, ehytlaitaisia ja korvakkeettomia, joillakin lajeilla suomumaisia, ja joillakin lajeilla verson haarat ovat lehtimäisiä laakavarsia. Kukinto on tähkä, terttu tai mykerö. Kukat ovat pieniä, 3–8-lukuisia, pohjus toisinaan maljamainen hypanthium, verhiö puuttuu ja vihertävän tai värillisen yhdislehtisen teriön sisäpinnalla on tavallisesti karvatupsu. Heteet kiinnittyvät teriöön. Heteiden kanssa on vuorottain usein kookkaita mesirauhasia. Sikiäin on 2–5-lehtinen, yhdislehtinen ja kehänalainen, luotti usein nuppimainen tai liuskainen. Siemenaiheet ovat suoria tai eivät erotettavissa. Hedelmä on marjamainen tai pähkinä. Siemenkuori on hyvin heikosti kehittynyt tai puuttuu.
Levinneisyys

Santelikasvit kasvavat laajalle levinneinä, erityisesti kuitenkin tropiikissa. Kasvupaikat ovat pääasiassa melko kuivia.
Luokittelu

Heimossa on 44 sukua ja 990 lajia. Runsaslajisimmat suvut ovat hämähäkinruohot (Thesium, 345 lajia), Phoradendron (235 lajia), mistelit (Viscum, 65–150 lajia) ja Dendrophthora (70 lajia).