stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vuoden 1905 suurlakko
Lakon tausta ja alku

Tärkein tekijä suurlakon taustalla oli Venäjän tappio Venäjän–Japanin sodassa vuosina 1904–1905. Häviön syntipukiksi joutui Venäjän keisarikunnan itsevaltias hallintotapa. Tsaarin arvovallan heikkeneminen käynnisti Venäjällä voimakkaita levottomuuksia ja kumouksellista liikehdintää, jotka tähtäsivät autoritaarisen hallinnon muuttamiseen demokraattisempaan suuntaan. Levottomuudet alkoivat Pietarin verisunnuntaina 22. tammikuuta 1905, ja ne huipentuivat koko maan kattavaan yleislakkoon lokakuussa 1905. Keisari Nikolai II myöntyi nopeasti 30. lokakuuta antamallaan lokakuun manifestilla perustuslailliseen monarkiaan siirtymiseen ja lakiasäätävän duuman perustamiseen Venäjälle.
Lakkoliike levisi Suomen suuriruhtinaskuntaan, sen jo laimentuessa emämaassa, Pietarin suomalaisten rautatieläisten liityttyä venäläisten rautatieläisten lakkoihin. Jo elokuussa suomalaiset työläiset olivat järjestäneet laajan mielenosoituksen vaatien yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta säätyjen sisäisen äänioikeuden laajentamisen sijaan. 29. lokakuuta suomalaiset ylioppilaat vaativat liittymistä emämaan lakkoon, ja poliittinen oppositio eli työväestö ja lähinnä aatelistoon ja porvarissäätyyn lukeutuneet perustuslailliset vaativat samana päivänä myöntyvyyssuuntaa (talonpoikais- ja pappissäätyyn kuuluneet vanhasuomalaiset) edustaneen senaatin ja tärkeimpien virkamiesten eroa sekä valtiopäivien koolle kutsumista. Vanhasuomalaisten muodostama senaatti katsoi saaneensa epäluottamuslauseen ja pyysi eroa 30. lokakuuta yhtyen samalla perustuslaillisten vaatimukseen valtiopäivien koollekutsumisesta ja helmikuun manifestin peruuttamisesta. Lakon aikana nämä aiemmin eri linjoilla olleet porvarilliset ryhmittymät ryhtyivät osin yhteistyöhön. Osa vanhasuomalaisista kannatti toisaalta laajan kansalliskokouksen koolle kutsumista.
Suurlakko suuriruhtinaskunnassa alkoi varsinaisesti 29.–30. lokakuuta 1905 työväestön Helsingin Senaatintorilla ja Rautatientorilla sekä Tampereen Kauppatorilla (nyk. Keskustori) järjestämillä suurilla mielenosoituksilla, joihin myös ylioppilaat ja teekkarit liittyivät. Tehtaat pysähtyivät, virastot, koulut ja kaupat suljettiin, ja suomalaisia siirtyi kaduille, kylille ja toreille. Lakon taustan, luonteen ja myös sen lyhyen kestoajan sekä suomalaisten välisten sisäisten suhteiden vuoksi voimakasta, yhtenäistä ja keskitettyä lakkojohtoa ei suuriruhtinaskuntaan syntynyt. Toiminta oli paikallista, ja Helsingistä, Tampereesta ja Viipurista muotoutui lakon keskeisiä toimintakeskuksia. Pohjois-Pohjanmaalla Oulussa syntyi varsin aktiivinen lakkoliike, jossa kristillisen uskonnollisuuden merkitys oli suuri. Turun, Viipurin ja Oulun muodostaman maantieteellisen kolmion sisään jäi laaja maaseudun, kylien ja pikkukaupunkien muodostama alue, jossa lakkoaktiivisuus ja -passiivisuus vaihtelivat suuresti. Lakkoviikon aikana suuriruhtinaskunnassa oli myös niitä, jotka lähinnä ihmettelivät, mitä maassa oikein tapahtui ja minkä vuoksi.
Tavoitteet ja lakon kulku

Lakon alussa Helsingin Rautatientorilla työväestön laaja joukkokokous vaati yleisillä ja yhtäläisillä vaaleilla valittua kansalliskokousta säätämään maahan uutta perustuslakia. Samoin Helsingissä perustettiin Kansallinen Keskuslakkokomitea ja Kansalliskaarti, koska venäläinen poliisi- ja santarmilaitos ei kyennyt enää valvomaan yleistä järjestystä. Tampereella perustettiin työläisten lakkokomitea, johon kuului lopulta 12 miestä ja 10 naista.
Suomen säädyt, lähinnä nuorsuomalaiset ja svekomaanit perustuslailliset, pyrkivät ottamaan kokonaistilanteen hallintaansa, jottei työväenliikkeen ”katuparlamenttien” toiminta olisi ehtinyt vanhan hallinnon edelle ja vienyt säätyjen vaikutusvaltaa. Lisäksi emämaa Venäjällä suurlakko oli jo päättymässä ja tsaari säilytti asemansa, joten suomalaisten oli kiirehdittävä saadakseen vaateensa hyväksytyiksi.
Aktivistien toiminta suurlakon aikana oli kaksijakoista. Se johti liikkeen jakautumiseen ja lopulta toiminnan hiipumiseen. Lakon alettua emämaassa aktivistit pyrkivät ulottamaan sen suuriruhtinaskuntaan, ja suurlakon käynnistyminen Suomessa olikin paljolti työväenliikkeen ja työläisaktivistien aikaansaannosta. Lakon edetessä radikaali ruotsinkielinen sivistyneistö alkoi irrottautua toiminnasta, koska työläisaktivistit ja työväestö menivät lakkovaateissaan paljon pitemmälle kuin säätyjen kannalta oli edullista. Lisäksi työläisaktivistien ja ei-sosialististen aktivistien välit viilenivät merkittävästi, kun järjestysvalta maassa alkoi jakautua ylioppilaiden ”valkokaarteiksi” ja työväestön punakaarteiksi.
Suurlakosta tuli suomalaisen työväenliikkeen ensimmäinen voimannäyte. Helsingissä järjestettyjen mielenosoitusten ja joukkokokousten sekä niissä ilmaistujen vaatimusten jatkona Tampereen täynnä kansaa olleella Kauppatorilla (nyk. Keskustori) annettiin 1. marraskuuta punainen julistus. Siinä vaadittiin yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta sekä hallitusvallan siirtoa senaatin korvaavalle, säädyistä riippumattomalle ja vapaasti muodostetulle kansalliskokoukselle. Helmikuun 1899 manifesti piti peruttaman ja suuriruhtinaskunnan autonomiaa haluttiin laajennettavan, mutta täydellistä Suomen valtiollista itsenäisyyttä ei vaadittu. Julistus vietiin erikoisjunalla Helsinkiin 4. marraskuuta, ja hyväksyttiin myös siellä. Työläisten itsenäisyyden vahvistuttua 1800-luvun lopulta lähtien (mm. elintason nousu, työsopimus-, elinkeinovapaus- ja muuttovapauslainsäädäntö) äänioikeuden saavuttaminen sekä kunta- että valtiotasolla oli noussut työväenliikkeen tärkeimmäksi tavoitteeksi. Säätyvaltiopäivillä suuriruhtinaskunnan kaupunkilaisväestöstä äänioikeutettujen osuus oli 7,2 % ja maaseutuväestöstä vastaava osuus oli vain 4,3 %. Punaisesta julistuksesta ja Tampereesta muotoutuivat myöhemmin suurlakon merkittävät poliittiset symbolit. Helsingissä suurmielenosoitukset jatkuivat 3.–4. marraskuuta.
Tavoitteet ja lakon kulku > Alamaisesta kansalaiseksi

Työväestön vaateiden jyrkkyys johtui aiemmin vuoden 1897 ja vuosien 1904–1905 valtiopäivillä äänioikeusasiassa koetuista pettymyksistä. Huhtikuussa 1905 suomalaiset eivät olleet kyenneet hoitamaan äänioikeuskysymystä maltillisesti keskenään, joten puolta vuotta myöhemmin se tapahtui jyrkemmin, emämaan myötävaikutuksella. 13.–14. huhtikuuta 1905 säädyt olivat kokoontuneet äänestämään valtiopäiville laaditusta maltillisesta muutosesityksestä, jonka mukaan suomalaisten äänioikeutta olisi laajennettu säätyjärjestelmän sisällä. Senaatin esityksessä olisi annettu aatelittomissa säädyissä yhtäläinen äänioikeus 800 markan tulorajan ylittäville miehille. Äänioikeusikäraja olisi samalla nostettu 24 vuoteen. Säätyjen perustuslakivaliokunta oli mietinnössään valmis korvaamaan kiinteän tulorajan yleisellä veronmaksukyvyllä sekä antamaan äänioikeuden myös palkollisille ja naisillekin vaalioikeuden, joskaan ei vaalikelpoisuutta. Talonpoikaissääty kannatti esitystä sellaisenaan. Pappissääty tuki hanketta osittain, sillä se ei halunnut antaa naisille äänioikeutta. Säätyjen kokoontuessa Säätytalossa työväenliike ja muut kansalaisliikkeet painostivat päättäjiä Helsingin Senaatintorin suuressa joukkokokouksessa, johon osallistui 30 000–40 000 suomalaista. Osa kokousväestä valvoi yön, rauhallisesti, Säätytalon ympäristössä päätöstä odottaen. Suomalaiskansalliseen tapaan 15. huhtikuuta vastaisena yönä Säätytalon liepeillä laulettiin sekä työväen- ja kansanlauluja että virsiä. Aatelisto ja porvarissääty eivät kuitenkaan suostuneet edes käsittelemään mietintöä, sillä varsinkin ruotsinkielisten perustuslaillisten mukaan valtiopäivillä ei ollut oikeutta uusien lakien säätämiseen ennen laillisten olojen palautumista – samat säädyt tosin kyllä hyväksyivät eräitä verotuskysymyksiä ja esityksen ns. sotilasmiljoonien maksamisesta.
Suurlakon aikana säädyt kykenivät lopulta säilyttämään otettaan vallasta ja hallitsemaan tilannetta. Lakkotilanne ratkaistiin virallista tietä säätyjärjestelmän kautta perustuslaillisten, vanhasuomalaisten ja kenraalikuvernööri Ivan Obolenskin välisissä neuvotteluissa. Kenraalikuvernööri pyysi ehdotusta Suomelle annettavasta keisarillisesta manifestista. Ehdotus oli lähinnä perustuslaillisten Leo Mechelinin käsialaa. Hänen valitsemansa lähetyskunta lähti viemään ehdotusta Pietariin keisarin allekirjoitettavaksi Eläköön luotsilaivalla. Työväestö jätettiin näiden toimien ulkopuolelle täysin. Sen vastatoimi oli pääkaupunki Helsingin järjestysvallan haltuunotto poliisin yhdyttyä lakkoon. Lähinnä työläisistä koostunut Kansalliskaarti valtasi kaupungin poliisilaitoksen ja lähetti partioita kaduille. Kaartin johtoon asetettiin kapteeni Johan Kock.
Torilla valittu hallitus

Helsingin Rautatientorilla 4. marraskuuta pidetty laaja kansalaiskokous valitsi punaisen julistuksen edellyttämän väliaikaisen hallituksen, johon nimettiin kaikkiaan 24 jäsentä. Heistä 12 oli perustuslaillisia (mukana svekomaaneja), yhdeksän sosiaalidemokraattia (joukossa raittiusliikkeen edustajia) ja kolme suomettarelaista. Salkkujakoa tai puheenjohtajaa ei nimetty.
Hallitukseen nimettiin seuraavat henkilöt:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Georg Edvard Ramsay (sit.)  Leo Mechelin (ruots.)  Lennart Gripenberg (ruots.)  Georg Schauman (ruots.)  Theodor Homén (nuorsuom.)  Eero Erkko (nuorsuom.)  |  Santeri Alkio (nuorsuom.)  Antti Mikkola (nuorsuom.)  Mikko Latva (nuorsuom.)  Erkki Reijonen (nuorsuom.)  Severi Nyman (nuorsuom.)  Mauno Rosendal (nuorsuom.)  |  Nestor Huoponen (nuorsuom.)  J. R. Danielson (vanhasuom.)  Allan Serlachius (vanhasuom.)  N. R. af Ursin (SDP)  J. K. Kari (SDP)  Väinö Wallin (SDP)  |  Matti Hällberg (SDP)  Johan Kock (SDP)  Yrjö Sirola (SDP)  Emil Perttilä (SDP)  A. F. Fihlman (SDP)  Reino Drockila (SDP)  |
Suomen kaartin päällikkö kenraali Ramsay sekä senaattorit Leo Mechelin ja Lennart Gripenberg oli valittu ilman heidän omaa suostumustaan. Hallituksen kumouksellisuus alkoi kuitenkin rapistua, koska osa kokousväestä alkoi harkita päätösten hyväksyttämistä Nikolai II:lla. Hallitus ei koskaan ehtinyt aloittaa toimintaansa, koska 5. marraskuuta Leo Mechelinin lähetystö palasi Eläköön-laivalla mukanaan tsaari Nikolai II 4. marraskuuta allekirjoittama marraskuun manifesti. Se palautti suomalaisten ennen venäläistämiskautta voimassa olleen autonomian ja sisälsi lupauksen historiallisesta äänioikeus- ja eduskuntauudistuksesta. ”Katuparlamentit” tyytyivät lopulta tähän ratkaisuun. Kun uusi Mechelinin senaatti lopulta nimitettiin vajaan kuukauden kuluttua, siihen otettiin kansankokouksen senaattorilistasta vain Mechelin, Gripenberg ja Kari, ja sen kokoonpanossa sosialidemokraateilla tai vanhasuomalaisilla ei ollut lainkaan samanlaista roolia. Monet toteutumattomalla listalla olleet nimitettiin kuitenkin jäseniksi eduskuntauudistusta valmistelleeseen komiteaan (ks. jäljempänä).
Lakon päättyminen

Helsingissä suurlakon Keskuskomitea päätti lopettaa lakon iltapäivällä 6. marraskuuta vuonna 1905. Osa työväestöstä oli kuitenkin vaatinut sen jatkamista. Työnantajat puolestaan olettivat lakon päättyvän jo saman päivän aamuna. Ristiriita johti käsirysyyn järjestystä valvoneiden työväestön kansalliskaartin ja oikeiston ylioppilaskaartin välillä. Vakavampi yhteenotto vältettiin kansalliskaartin peräännyttyä paikalta. Muualla suuriruhtinaskunnassa lakon päättymisajankohta vaihteli jonkin verran. Esimerkiksi Oulussa suurlakko päättyi 8. marraskuuta. Pääkaupungissa illalla 6. marraskuuta suuri, mutta työväestön ja säätyläisten omiin piireihin jakautunut kansanjoukko kerääntyi Senaatintorille suurlakon ”päättäjäisiin”. Työväestö sijoittui torin yliopiston puoleiseen laitaan ja säätyläiset torin senaattirakennuksen puolelle. Tilaisuudessa luettiin ääneen marraskuun manifesti ja laulettiin valtiopäivävirsi sekä Maamme-laulu. Lakon aikana pimennettynä olleen kaupungin asumusten ikkunoihin sytyteltiin kynttilöitä.
Lakon seuraukset > Ensimmäisen venäläistämiskauden päättyminen

Ensimmäinen venäläistämiskausi päättyi Suomen suuriruhtinaskunnassa 4. marraskuuta 1905, ja uuden valtiopäiväjärjestyksen valmistelu aloitettiin. Maan autonomia palautui vuotta 1899 edeltäneeseen tilanteeseen. Suomalaiset uskoivat saavuttaneensa lähes vallankumoukselliset muutokset omin voimin. Tämä vahvisti kaikkien suomalaisten omanarvontuntoa ja voimisti kansallismielistä ajattelua entisestään. Suurvaltasuhteiden ja emämaan sisäisten tapahtumien ratkaiseva merkitys asioiden kulussa unohtui helposti. Siltä osin kuin suomalaisten erilaiset poliittiset suuntaukset venäläistämisen vastustuksessa todella vaikuttivat emämaan päättäjiin, tulos oli todennäköisesti kaikkien suuntausten summa. Myöntyväisyyden ja sopuisan politiikan kannattajat olivat olleet realisteja nähdessään pienen suuriruhtinaskunnan heikon aseman ja sen riippuvuuden suurvaltasuhteista, mutta toisaalta jyrkempi perustuslaillinen näkökanta oli saanut aikaan lievennyksiä varsinkin asevelvollisuusasiassa. Aktivistien rooli nousi merkittävimmin esiin vasta Venäjän-Japanin sodan aikana, mutta terrorilla lienee ollut vaikutusta suurlakon aikana tehtyihin päätöksiin. Poliittinen terrori saattoi toisaalta vähäiseltä osaltaan lisätä venäläistämistoimien jyrkkyyttä toisen valtakunnallistamisvaiheen aikana vuosina 1908–1917. Varhaisaktivismi kuitenkin pääosin hiipui vuoden 1906 jälkeen, koska suomalaiset olivat saavuttaneet suurlakossa tärkeimmät tavoitteensa eli vuotta 1899 edeltäneen autonomian palautuksen ja eduskuntauudistuksen. Samaan suuntaan vaikuttivat myös senaatin määräämä järjestyskaartien toimintakielto ja suomalaisten keskittyminen sisäpoliittisten ristiriitojen selvittelyyn eduskuntauudistuksen jälkeen.
Lakon seuraukset > Järjestysvallan pirstoutuminen

Suurlakon vallankumoukselliset muutokset perustuivat Venäjän hallitusvallan lyhytaikaiseen romahdukseen. Ennen kaikkea järjestysvalta, poliisivoimat ja venäläinen santarmilaitos olivat lakanneet toimimasta. Lakko Pietarissa oli ehkäissyt Venäjän armeijan Suomeen sijoitettujen osastojen toimintaa, ja rautatieliikenteen pysähtyminen vaikeutti joukkojen siirtoja. Silti armeija oli Helsingissä jossain määrin toimintakykyinen lakkoviikon aikana, ja huhut sen suunnitelmista aiheuttivat huolta pääkaupungin lakkojohdon keskuudessa. Helsingin edustalle ankkuroitui neljä Venäjän keisarillisen laivaston sota-alusta, joiden valoheittimet pyyhkivät pimeää kaupunkia öisin. Aktiivisinta sotilaallinen toiminta oli pääkaupunki Pietarin läheisyydessä Viipurissa, jossa armeija piiritti ja kukisti paikallisen lakkomiliisin. Keskeinen vaikuttaja armeijan rauhallisuuteen suuriruhtinaskunnassa oli maltillinen kenraalikuvernööri Obolenski.
Helsingissä syntyneeseen järjestysvaltatyhjiöön muodostuivat eri valtaryhmien omat järjestysorganisaatiot. Aluksi Kansalliskaartissa toimi työläisten lisäksi myös ylioppilaita, mutta pitkäaikaisen säätyjaon vaikutuksesta yhteiset järjestysjoukot kuitenkin jakaantuivat työväestön punakaarteihin ja säätyläisten ylioppilaskaarteihin. Viimeksi mainittujen johtoon asetettiin kapteeni Gösta Theslöf. Kaartien toiminta jatkui, oikeistossa Voimaliittona, vuoden 1906 loppupuolelle. Vuoden 1906 Viaporin kapinan aikana kaartien väliset ristiriidat nousivat uudelleen esiin ja aiheuttivat paikoin voimakkaita sisäisiä jännitteitä. Esimerkiksi Hakaniemen mellakkana tunnetussa välikohtauksessa yhdeksän ihmistä sai surmansa. Tapausten johdosta molemmat järjestysjoukot lakkautettiin senaatin päätöksellä, ja SDP:n johto kielsi punakaartien perustamisen. Kapinan jälkeen Venäjän armeija ja santarmisto kykenivät ottamaan järjestyksenpidon suuriruhtinaskunnassa uudelleen haltuunsa. Toisaalta Suomessa väkivalta vuosien 1904–1906 aikana oli selvästi vähäisempää kuin esimerkiksi Baltian maissa, joissa valtion kontrollin romahduksen seurauksena muun muassa poltettiin kartanoita ja kirkkoja sekä surmattiin aatelistoa.
Kirjallisuutta

Anu-Hanna Anttila, Ralf Kauranen, Olli Löytty, Mikko Pollari, Pekka Rantanen & Petri Ruuska: Kuriton kansa. Poliittinen mielikuvitus vuoden 1905 suurlakon ajan Suomessa. Vastapaino, 2009. ISBN 978-951-768-246-6.
Aiheesta muualla

Kansan ääni 5/05: Sata vuotta Suurlakosta
Vsevolod Vladimirov: The Revolution in Finland under Prince John Obolensky.  (Victor E. Marsden, kääntäjä)  London:  Wyman & Sons, Ltd., 1911.  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
M. Kivilinna : Hajamuistoja Helsingin suurlakkoviikolta, Hakkapeliitta, 28.10.1930, nro 44, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Yleislakon julistus Turun torilla 30. lokakuuta 1905.
Helsingissä perustettu kansallinen keskuslakkokomitea. Vasemmalta ylärivissä: Matti Haikarainen, Valfrid ja Emil Perttilä, K. G. K. Nyman, E. V. Hytönen, K. F. Hagman, Salomon Hellsten, Juho Grönholm, Juho Heitto, G. W. Johansson ja Matti Hälleberg. Alarivissä: August Rissanen, Anton Caselius, Mimmi Kanervo, Johan Kock, Paavo Leppänen, Lauri Lindstedt ja Ida Ahlstedt.
Suurlakon toinen päivä Helsingin rautatientorilla 30. lokakuuta 1905.
Johan Kockin 6. marraskuuta antama määräys lakon päättämisestä.
Marraskuun manifestia jaetaan Senaatintorilla 6. marraskuuta 1905.
Ilja Repinin maalaus Mielenosoitus 17. lokakuuta 1905 (1911). Maalaus kuvastaa ihmisjoukkoa, joka on lähtenyt kaduille juhlimaan tsaari Nikolai II:n 17. lokakuuta allekirjoittamaa lokakuun manifestia, jonka myötä Venäjälle perustettiin kansanedustuslaitos duuma.
Excalibur – sankarin miekka

| Excalibur – sankarin miekka> Excalibur |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Boorman
Käsikirjoittaja:  Rospo Pallenberg ja John Boorman
Tuottaja:  John Boorman
Säveltäjä:  Trevor Jones
Kuvaaja:  Alex Thomson
Leikkaaja:  John Merritt
Pääosat:  Nigel Terry   Helen Mirren   Nicholas Clay   Nicol Williamson
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Orion Pictures Co. / Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros.
Ensi-ilta:  1981
Kesto:  140 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Excalibur – sankarin miekka (Excalibur) on John Boormanin ohjaama, kuningas Arthurista ja pyöreän pöydän ritareista kertova elokuva vuodelta 1981. Nimensä mukaisesti elokuvan keskiössä on Excalibur, Arthurin kuuluisa miekka.
Käsikirjoitus pohjautuu Thomas Maloryn teokseen Le Morte d'Arthur, mutta poikkeaa siitä monin tavoin, esimerkiksi Maloryn tarinan kristilliset sävyt on häivytetty. Boorman ja Pallenberg pyrkivät sen sijaan korostamaan tarinan myyttistä ja pakanallista luonnetta ja ottivat mukaan aineksia myös muista Arthur-legendoista.
Elokuvan pääosissa ovat Nigel Terry (kuningas Arthur), Helen Mirren (Morgana), Nicol Williamson (Merlin), Nicholas Clay (Lancelot) ja Cherie Lunghi (Guinevere). Sivuosissa on tulevia kuuluisuuksia: Liam Neeson (Gawain), Patrick Stewart (kuningas Leondegrance), Clive Swift (sir Hector) ja Gabriel Byrne (Uther Pendragon).
Näyttelijöitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Nigel Terry  | … |  kuningas Arthur  |
|  Helen Mirren  | … |  Morgana  |
|  Nicholas Clay  | … |  Lancelot  |
|  Cherie Lunghi  | … |  Guenevere  |
|  Paul Geoffrey  | … |  Perceval  |
|  Nicol Williamson  | … |  Merlin  |
|  Robert Addie  | … |  Mordred  |
|  Gabriel Byrne  | … |  Uther Pendragon  |
|  Keith Buckley  | … |  Uryens  |
|  Katrine Boorman  | … |  Igrayne  |
|  Liam Neeson  | … |  Gawain  |
|  Corin Redgrave  | … |  Cornwall  |
|  Niall O'Brien  | … |  Kay  |
|  Patrick Stewart  | … |  Leondegrance  |
|  Clive Swift  | … |  Ector  |
|  Ciarán Hinds  | … |  Lot  |
Vastaanotto

Uuden Suomen ja Iltalehden yhteisessä VideoSuomi-liitteessä Aune Kämäräinen kirjoitti elokuvan tarjoavan kaikkea roppakaupalla: ratsastusta läpi usvien, taistelua, tanssia, juominkeja tulien loisteessa, mystiikkaa ja arkaistisuutta. Hän luonnehti Excaliburia väkivaltaiseksi aikuisten saduksi, joka pohjautuu ikivanhaan hyvän ja pahan taisteluun. Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen kutsuu Boormania ”maailman vakavimmaksi elokuvaohjaajaksi”, jonka Excaliburin hän näkee tavallista juonielokuvaa syvällisempänä, mutta ajoittain sekavana kuvituksena elämää paljon syvemmästä ja laveammasta aiheesta. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Kirjallisuutta

Hiltunen, Taneli: ”Nuo synkistelevät ritarit kolisevissa sotisovissaan: Bresson, Rohmer ja Boorman kuningas Arthurin hovissa”. Filmihullu 3/2020.
Aiheesta muualla > Arvostelut

Ilja Rautsi: Excalibur – sankarin miekka (1981) 16.6.2004. Elitisti.
Helsingin seudun linja-autoliikenne

Helsingin seudun linja-autoliikenne on osa Helsingin seudun joukkoliikennettä. Linja-autoilla liikennöitävä paikallisliikenne kattaa Helsingin, Espoon, Kauniaisten, Vantaan, Keravan, Kirkkonummen, Sipoon, Siuntion ja Tuusulan sisäisen liikenteen sekä näiden kuntien rajat ylittävän seutuliikenteen.
Bussiliikenteen suunnittelusta ja aikatauluttamisesta vastaa kuntayhtymä Helsingin seudun liikenne (HSL), joka aloitti toimintansa vuoden 2010 alussa. Sitä ennen nämä tehtävät kuuluivat Helsingin sisäisten linjojen osalta Helsingin kaupungin liikennelaitokselle (HKL), muun liikenteen osalta YTV:lle.
Linjatunnusten periaatteet

Linjojen tunnuksina käytetään kaksinumeroisia lukuja Helsingin sisäisillä linjoilla, lukuun ottamatta Espooseen jatkuvia linjoja 52 ja 53 sekä Vantaan puolelle jatkuvia runkolinjaa 30, linjaa 37 ja yölinjaa 95N. Kolminumeroisia lukuja käytetään tunnuksina sellaisille linjoille, jotka kulkevat osittain tai kokonaan Helsingin ulkopuolella, poikkeuksena Runkolinja 500, 506 ja 831/K sekä osa Helsingin pienkalustolinjoista, joita kutsutaan lähibusseiksi tai palvelulinjoiksi.
Toisinaan linjatunnuksen lopussa on myös jokin kirjain. Tällaiset linjat kulkevat yleensä suurimman osan matkastaan samaa reittiä kuin ns. päälinja, jonka tunnuksena on sama luku ilman kirjainta, mutta poikkeavat päälinjan reitistä jollakin reittiosuudella. Eri kirjaimilla on seuraavat merkitykset:
A = pääreittiä pidempi linja
B = pääreittiä lyhyempi linja (82B:n tapauksessa iltalinja)
K ja T = reitti poikkeaa välissä ja/tai haarautuu lopussa
N = yölinja
Z = pääreittiä nopeampi, oikaisee jonkin mutkan
X = raitiovaunua, junaa tai metroa korvaava bussilinja, joka liikennöi vain kun raideliikenteessä on jokin häiriö, ratatyö tai sähkövika.
V = linja, jonka reitti poikkeaa päälinjasta. Liikennöidään yleensä ruuhka-aikoina.
Liikennöintiajat

Useimpia linjoja ajetaan 5.30:n ja 23.30:n välisenä aikana, suosituimmilla linjoilla ajetaan 1.30:een asti. Arkiöisin kello 1.30–5.30 on vain muutama vuoro.
Yölinjoja ajetaan viikonloppuöisin kello 1.30:n ja 4.00:n välisenä aikana. Tänä aikana kaikille alueille on suora bussiyhteys Helsingin keskustasta, kun päiväsaikaan monille alueille yhteys on vaihdollinen junan ja bussin tai metron ja bussin yhdistelmä. Itä- ja Koillis-Helsingin sekä Etelä-Espoon liikenne poikkeaa siten muusta HSL-alueesta, että yölinjoja ajetaan myös arkiöinä kello 23.45–1.30. Sama käytäntö on myös muutamalla muulla alueella yksittäisten linjojen osalta. Itä-Helsingissä ja Etelä-Espoossa ei kello 23.30:n jälkeen liikennöidä liityntälinjoja ollenkaan, eli linjasto vaihtuu kello 23.30 kokonaan toisenlaiseksi. Tämä johtuu päiväliikenteen suorien bussilinjojen puuttumisesta ja metron liikenteen päättymisestä kello 23.