stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Odessos
Historia

Odessoksen paikalla oli varhaisempi traakialainen asutus. Odessoksen kaupunki oli Miletoksesta käsin perustettu kreikkalainen siirtokunta. Se perustettiin arkaaisella kaudella Astyageen hallituskauden aikana, ja ajoitetaan nykyisin noin vuosiin 585–570 eaa. tai vasta noin vuoteen 560 eaa. Arkeologia vahvistaa ajoituksen, sillä löydösten perusteella paikalla on ollut asutusta noin 575–550 eaa. lähtien.
Odessoksella vaikuttaisi olleen demokraattinen valtiomuoto. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Odēsseitēs (Ὀδησσείτης), Odēsitēs (Ὀδησίτης) ja Odāssitās (Ὀδασσίτας). Odessoksessa oli seitsemän fyleä, joista kuusi oli miletoslaista alkuperää ja seitsemäs, Rhomaioi, lisättiin roomalaisella kaudella. Myös kaupungissa käytetty kalenteri oli miletoslainen.
400-luvulla eaa. kaupungin katsotaan kuuluneen Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, vaikka tälle onkin vain vähän suoranaisia todisteita. 300-luvun eaa. puolivälissä Odessos oli gettien alaisuudessa. Filippos II vapautti sen, jonka jälkeen kaupungilla oli alamaisuussopimus hänen kanssaan. Hellenistisen kauden alussa vuonna 313 eaa. Odessos oli mukana Pontoksen pentapoliina tunnetussa liitossa Lysimakhosta vastaan; sen muut jäsenet olivat Apollonia, Istros, Kallatis ja Mesembria.
Odessos löi omaa rahaa hellenistiseltä kaudelta 200-luvun eaa. lopulta lähtien. Varhaiset rahat ovat kultaisia stateereita ja tetradrakhmoja, jotka edustavat aleksandrialaista tai lysimakhoslaista tyyppiä. Niiden kuvituksessa esiintyy Serapis, jonka kultin Ptolemaios toi Aleksandriaan Pontoksen rannoilta.
Odessos tuli Rooman alaisuuteen vuonna 15 jaa. Kaupunki löi omaa rahaa myös Rooman keisarikaudella, ja ne ulottuvat ajallisesti Trajanuksesta Saloninaan, Gallienuksen vaimoon. Odessos kukoisti erityisesti 100- ja 200-luvuilla. 200-luvulla kaupunki kärsi goottien hyökkäyksestä. Rooman valtakunnan pääkaupungin siirto Konstantinopoliin toi Odessokselle uutta kukoistusta 300-luvulla.
Rooman valtakunnan jaossa Odessoksesta tuli osa Bysantin valtakunnaksi kehittynyttä Itä-Roomaa. Vuonna 447 Theodosius II solmi Odessoksessa rauhan Attilan johtamien hunnien kanssa. 600-luvulla kaupunkiin hyökkäilivät avaarit ja slaavit, ja bulgaarit valtasivat Odessoksen Bysantilta vuonna 679. Arvellaan, että rauhansopimus, jossa Bysantti luovutti Tonavan pohjoispuoliset alueet Bulgarian valtakunnalle, solmittiin Odessoksessa. Bulgaarit perustivat paikalle Varnan kaupungin.
Rakennukset ja löydökset

Nykyisessä Varnassa on säilynyt vain vähän näkyviä antiikin aikaisia jäänteitä, koska myöhempi kaupunki on ollut samalla paikalla. Antiikin lähteiden perusteella Odessoksen kaupunki oli ympäröity muurein ainakin 300-luvulla eaa. Kaupungissa oli Apollonin kultti ja näin oletettavasti myös tälle omistettu pyhäkkö. Kaupungissa tiedetään olleen myös kreikkalainen teatteri.
Kaupungin tärkein arkeologinen löydös ovat suurikokoiset roomalaiset termit, jotka rakennettiin 100-luvulla jaa. Ne ovat Bulgarian suurin antiikin aikainen muinaisjäänne ja yhdet suurimmista tunnetuimmista roomalaisista kylpylöistä. Rakennuskokonaisuuden pinta-ala oli yli 7 000 neliömetriä, ja korkeimmillaan se nousi 20 metrin korkeuteen. Kylpylässä oli apodyterium (pukuhuone), frigidarium (kylmä allas), tepidarium (lämmin allas), caldarium (kuuma allas) ja palaestra (tila sosiaalisia ja urheilullisia toimintoja varten). Kylpylät lämmitettiin lattianalaisella hypokaustijärjestelmällä. Termit saivat vetensä akveduktista.
Termien käyttö väheni Rooman valtakunnan taantumisen myötä, ja rakennus hylättiin ja osittain tuhoutui 200–300-luvuilla jaa. 400–500-luvuilla rakennettiin uusi, pienempi kylpyläkompleksi 300 metriä etelämmäksi, ja se tunnetaan pieninä tai eteläisinä termeinä. Suurten termien kaivaukset alkoivat vuosina 1905–1906 E. Kalinkan johdolla. Tämän jälkeen niitä jatkoivat veljekset Karel ja Hermann Skorpil. Lisäkaivauksia tehtiin vuosina 1959–1971 M. Mirchevin johdolla.
Muihin rakennuslöytöihin lukeutuu nymfaion, joka ajoittuu 400–500-luvuille, sekä asuinrakennusten ja teiden jäänteitä. Varhaisen kristillisen kauden löytöihin lukeuu muun muassa useita basilikakirkkoja, joista yhden katsotaan olleen kaupungin piispankirkko, sekä kukkulalta seitsemän kilometrin päästä kaupungista löydetty luostari.
Kaupungista löydettyä esineistöä on Varnan arkeologisessa museossa. Niihin lukeutuu muun muassa hautakiviä, veistoksia ja varhaisen kristillisen ajan taidetta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Odessos Wikimedia Commonsissa
Odessoksen lyömä raha, 200–100-luku eaa. Kuvituksessa seppelöity Zeuksen pää sekä ratsastava mies, monogrammi AL ja etnonyymi OΔΗΣΙΤΩΝ, Odēsitōn.
Reliefi. Varnan arkeologinen museo.
Kaupungin nimen mainitseva roomalaisaikainen rajakivi, 200-luku. Varnan arkeologinen museo.
Odessoksen pienempien roomalaisten termien raunioita.
Kirkkolainsäädäntö

Kirkkolainsäädäntö tarkoittaa Suomessa Suomen evankelis-luterilaisen kirkon säädettyä järjestysmuotoa. Kirkkolainsäädännön ytimenä on kirkkolaki (KL). Kirkkolaki säädetään erityisessä kirkkolain säätämisjärjestyksessä.
Kirkkolain lisäksi säädettyyn järjestysmuotoon kuuluvat kirkkolain nojalla annettu kirkkojärjestys (KJ) ja kirkon vaalijärjestys (KVJ). Nämä säädökset julkaistaan Suomen säädöskokoelmassa. Lisäksi säädettyyn järjestysmuotoon kuuluvat delegointivaltuutuksen nojalla eräissä asioissa piispainkokouksen ja kirkkohallituksen antamat määräykset, jotka julkaistaan kirkon säädöskokoelmassa. Laajassa merkityksessä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon säädettyyn järjestysmuotoon kuuluvat seurakuntien ja seurakuntayhtymien antamat ohje- ja muut säännöt. Pappia sitovaa normistoa on lisäksi messukirjassa ja kirkollisten toimitusten kirjassa.
Muissa maissa on erityiset kirkkolainsäädäntönsä. Paikallisten kristillisten kirkkojen järjestysmuodosta on annettu erillistä lainsäädäntöä ainakin Ruotsissa, Tanskassa, Norjassa ja Englannissa.
Kirkkolain historiaa

Ruotsin valtakunnan ensimmäinen varsinainen kirkkolaki säädettiin 1686. Laki käännettiin myös suomeksi, ja se oli voimassa vuoteen 1870 saakka, myös Suomen siirryttyä Venäjän vallan alle 1809. — Ruotsissa vuoden 1686 laki oli voimassa vuoden 1992 loppuun.
Kirkkolaki, kuten muutkin sen ajan Ruotsin vallan ajalta periytyvät lait, antoi hallitsijalle hyvin suuren vallan. Näin ollen keisarille oli hyvin edullista pitää voimassa vanha kirkkolaki. Ei kuitenkaan ollut ongelmatonta, että itsevaltias monarkki kuului toiseen uskontokuntaan kuin valtakunnan pääväestö. Tämän ristiriidan sovittamiseksi ryhdyttiin 1840 valmistelemaan kirkon omaa järjestysmuotoa. Yhdessä vaiheessa oli tarkoituksena perustaa kirkolliskokous, jolla olisi omissa asioissa valta antaa itse kirkkolaki. Lopullinen vuoden 1869 kirkkolaki (AsK 30/1869) synnytti nykyisen järjestelmän, jossa kirkolliskokous antoi ehdotuksen kirkkolaista. Kirkkolain hyväksyi keisari. Eduskunnan perustamisen jälkeen kirkkolain ja sen muutokset hyväksyi eduskunta.
Kirkkolain tarkoituksena oli turvata kirkon sisäinen itsenäisyys ja riippumattomuus suhteessa valtioon. Tämän johdosta vuoden 1869 kirkkolaki tosiasiassa mursi varsinaisen valtiokirkkojärjestelmän Suomessa. Monet valtiokirkkojärjestelmän piirteet kuitenkin säilyivät vielä uskonnonvapauslain säätämiseen saakka 1922 ja osittain vielä sen jälkeenkin.
Vuoden 1869 jälkeen on kolme kertaa säädetty kokonaan uusi kirkkolaki, vuosina 1964 (AsK 635/1964), 1993 (SDK 1054/1993) ja 2023 (652/2023). Vuoden 1993 kirkkolaki on sisällöltään huomattavasti entistä suppeampi, ja se siirsi kirkkojärjestyksellä päätettäväksi useita sellaisia asiaryhmiä, joista ennen oli säädetty kirkkolaissa.
Kirkkolakijärjestelmä

Nykyinen kirkkolakijärjestelmä on saanut alkunsa Frans Ludvig Schaumanin kirkkolaissa vuodelta 1869. Järjestelmä on säilynyt pääsääntöisesti ennallaan nykypäivään saakka.
Suomen perustuslain (2000) 76 §:n mukaan kirkkolaissa säädetään evankelis-luterilaisen kirkon järjestysmuodosta ja hallinnosta. Kirkkolain säätämisjärjestyksestä ja kirkkolakia koskevasta aloiteoikeudesta on voimassa, mitä niistä mainitussa laissa erikseen säädetään.
Kirkkolain 2 luvun 2 §:n mukaan kirkolla on yksinoikeus ehdottaa kirkkolakia kaikesta, mikä koskee ainoastaan kirkon omia asioita, sekä kirkkolain muuttamista ja kumoamista. Kirkon ehdotuksen tekee kirkolliskokous. Kirkolliskokouksen ehdotuksen tutkiminen ja vahvistaminen on tasavallan presidentin ja eduskunnan tehtävä. Kirkolliskokouksella on myös oikeus tehdä esityksiä kirkkoa koskevasta muusta lainsäädännöstä. Lisäksi kirkolliskokouksen tekemää kirkkolakiehdotusta tutkittaessa voidaan oikaista ehdotuksessa oleva sellainen lainsäädäntötekninen virhe, joka ei vaikuta kirkkolakiehdotuksen sisältöön.
Suomen kirkkolakijärjestelmässä ehdotuksen kirkkolaiksi antaa kirkolliskokous. Eduskunta voi hyväksyä tai hylätä ehdotuksen, mutta ei muuttaa sitä. Eduskunnan hyväksymisen jälkeen kirkkolaki on osa valtakunnassa sovellettavaa oikeutta.
Kirkkolain antaman valtuutuksen nojalla kirkolliskokous antaa yksin kirkkojärjestyksen ja kirkon vaalijärjestyksen. Kirkkolaki ja kirkkojärjestys puolestaan sisältävät delegoitua norminantovaltuutusta piispainkokoukselle ja kirkkohallitukselle, sekä seurakunnan sisäisissä asioissa seurakunnalle itselleen erilaisten ohje- ja muiden sääntöjen kautta.
Tavanomainen tapa säätää lakia on yksin eduskunnan käsissä. Tällä tavalla on säädetty muun muassa laki ortodoksisesta kirkosta. Myös Ruotsissa Ruotsin kirkon asema on säädetty tavallisella valtiopäivien säätämällä lailla Lag om svenska kyrkan.
Kirkkolakijärjestelmän tarkoituksena on taata kirkon itsenäisyys suhteessa valtioon. Kirkkolakijärjestelmä on toiminut esikuvana muun muassa Ahvenanmaan itsehallintolain säätämisjärjestykselle, joka myös poikkeaa tavanomaisesta menettelystä. Nyttemmin Ahvenanmaan itsehallintojärjestelmää pidetään yleismaailmallisesti itsehallintojärjestelmien hyvänä esimerkkinä.
Kirkkolain ala

Perustuslain mukaan kirkkolaissa säädetään kirkon järjestysmuodosta ja hallinnosta. Kirkkolain mukaan kirkolla on mahdollisuus tehdä ehdotus kaikesta, mikä koskee kirkon omia asioita. Tarkasti ottaen kirkkolain ulkopuolelle jäävät perustuslain mukaan muun muassa kirkon tunnustus ja talous.
Kirkkolain oman määritelmän mukaisen rajauksen ”mikä koskee kirkon omia asioita” on tulkittu tarkoittavan sitä, että yhteiskuntaa ja kirkkoa koskettavat erityiskysymykset on säädetty tavallisilla laeilla. Tällaisia ovat muun muassa kirkon eläkelait, laki kirkon työmarkkinalaitoksesta sekä laki kirkon keskusrahastosta. Kirkkoa koskevista tavallisista laeista käytetään termiä kirkolliset lait.
Vireillepano-oikeus

Kirkkolainsäädäntöä koskevan asian voi panna vireille taho, jolla on aloite- tai esitysoikeus kirkolliskokoukselle. Kirkolliskokoukselle voivat tehdä aloitteita kirkolliskokousedustajat. Esityksiä voivat tehdä piispainkokous, kirkkohallitus sekä hiippakuntavaltuustot (KL 20:9).
Kirkkolainsääsännön vireillepanomahdollisuus on huomattavan laaja. Hiippakuntavaltuustolle voivat tehdä aloitteita seurakuntien kirkko- tai seurakuntaneuvostot sekä seurakuntayhtymien yhteiset kirkkoneuvostot. Kirkko- tai seurakuntaneuvostoille puolestaan jokainen seurakunnan jäsen voi tehdä esityksiä. Näin periaatteessa kaikilla seurakunnan jäsenillä on mahdollisuus vaikuttaa kirkkolainsäädäntöön.lähde?
Kirkkojärjestys

Kirkkolain (2:1 §) mukaan kirkon hallinnosta säädetään tarkemmin kirkkojärjestyksessä, jossa annetaan määräyksiä myös kirkon toiminnasta. Kirkkojärjestyksen antaa kirkolliskokous.
Kirkkojärjestys vastaa säädöshierarkiassa jossain määrin asetusta. Kirkkojärjestys on kirkon oman itseymmärryksen mukaan kuitenkin vahvempi säännöstö kuin asetus valtion puolella, koska kirkkojärjestys on vaaleilla valittujen kirkon edustajien kirkolliskokouksessa hyväksymä.
Kirkkojärjestys antaa kirkkolakia yksityiskohtaisempia säädöksiä kirkon hallinnosta. Se säätää lisäksi kirkon toiminnasta. Kirkkojärjestys on määrällisesti laajempi kuin kirkkolaki ja sisältönsä puolesta keskittyy kirkkolakia selvemmin kirkon hengellisen ja toiminnallisen elämän järjestämiseen. Esimerkiksi ehtoollisesta kirkkolaki määrää vain, että ”seurakunta huolehtii – – ehtoollisen toimittamisesta”, kun taas kirkkojärjestys määrää yksityiskohtaisesti keillä on oikeus jakaa ja keillä vastaanottaa ehtoollista jne.
Kirkolliskokous hyväksyy kirkkojärjestyksen 3/4 enemmistöllä ja tulee voimaan sellaisenaan.
Kirkon vaalijärjestys

Kirkon vaalijärjestyksessä annetaan määräyksiä kirkollisista vaaleista. Tällaisia vaaleja ovat
seurakuntavaalit
kirkkoherran vaali
piispan vaali
tuomiokapitulin pappisasessorin vaali
lääninrovastin vaali
kirkolliskokousedustajien vaali
hiippakuntavaltuuston jäsenten vaali
Kirkolliskokous hyväksyy vaalijärjestyksen yksinkertaisella enemmistöllä.
Delegoitu norminantovalta

Piispainkokoukselle ja kirkkohallitukselle on kirkkolaissa ja -järjestyksessä annettu tarkasti rajatuissa asioissa valta antaa täydentäviä määräyksiä (KL 2:3 §). Määräykset julkaistaan erillisessä kirkon säädöskokoelmassa.
Piispainkokous antaa määräykset, jotka koskevat jumalanpalvelusta, kirkollista toimitusta tai opetusta tai niihin liittyviin tehtäviin pyrkivältä vaadittavaa koulutusta ja kielitaitoa. Erityisesti piispainkokous antaa pappisvirkaa ja muita hengellisiä virkoja koskevia määräyksiä.
Kirkkohallitus on antanut täydentävät määräykset kirkonkirjoista perittävistä maksuista, lomauttamisestä sekä papin, lehtorin ja kanttorin viran haltijan vuosilomasta, virkavapaudesta ja vapaa-ajasta.
Täydentävien määräysten antamisen lisäksi kirkkohallitukselle on annettu eräiden asioiden ratkaisuvaltaa. Tällainen on muun muassa päätös seurakuntien kielisuhteista.
Sisäiset normit

Kirkkolaki ja -järjestys määräävät kirkollisia toimielimiä ja seurakuntia laatimaan tietyt erityiset normit sisäistä työskentelyä varten. Useilla toimielimillä on sisäinen työjärjestys. Seurakuntien työtä ohjaavat lisäksi ohje- ja johtosäännöt.
Ohjesäännöt ovat vahvoja sisäisiä normeja, joiden hyväksyminen alistetaan tuomiokapitulin vahvistettavaksi. Seurakunnissa on muun muassa kirkkoneuvoston ohjesääntö ja rippikoulun ohjesääntö.
Seurakunnallisilla viroilla ja johtokunnilla on omat johtosäännöt, joissa säädetän viran tehtävistä tai johtokunnan tehtävistä.
Seurakuntien ja seurakuntayhtymien virkojen kielitaidosta säädetään erillisessä kielisäännössä.
Kirjallisuutta

Halttunen, Matti – Pihlaja, Pirjo – Voipio, Risto: Kirkkolainsäädäntö 2008. Kirkkolain, kirkkojärjestyksen ja kirkon vaalijärjestyksen kommentaari.  Helsinki:  Kirjapaja, 2008.  ISBN 978-952-247-142-0
Hellemaa, Lahja-Irene – Jussila, Anja – Parvio, Martti (toim.): Kircko-laki ja ordningi 1686.  ((Näköispainos ja uudelleen ladottu laitos.) Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 444)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1986.  ISBN 951-717-451-9  ISSN 0355-1768
Ingman, Lauri: Kirkkolainsäädäntö Suomessa jälkeen v. 1870.  Helsinki:  Suomalainen Teologinen Kirjallisuusseura, 1911.
Leino, Pekka: ”Endast kyrkans egna angelägenheter”: En kyrkorättslig undersökning av kyrkans egna angelägenheter i kyrkolagstiftningen om Evangelisk-lutherska kyrkan i Finland.  (Diss)  Åbo:  Åbo Akademis förlag, 2012.  ISBN 978-951-765-666-5
Leino, Pekka: Kirkkolaki vai Laki kirkosta: Hallinto-oikeudellinen tutkimus kirkon oikeudellisista normeista ja niiden synnystä.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto. Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja. A-sarja n:o 231)  Helsinki:  Suomalainen lakimiesyhdistys, 2002.  ISBN 951-855-194-4  ISSN 0356-7206
Leino, Pekka: Kirkon oikeudelliset normit: Johdatus Suomen evankelis-luterilaisen kirkon oikeuteen.  (Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja. 2. tarkistettu painos. E-sarja n:o 12)  Helsinki:  Suomalainen lakimiesyhdistys, 2005.  ISBN 951-855-245-2  ISSN 1458-0446
Leino, Pekka: Kirkko ja perusoikeudet.  (Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja. 2. tarkistettu painos. E-sarja, n:o 6)  Helsinki:  Suomalainen lakimiesyhdistys, 2003.  ISBN 951-855-205-3  ISSN 1458-0446
Lång, Markus (toim.): Kirkkolaki evankelis-lutherilaiselle seurakunnalle 1869–1908: Alkuperäiset säädökset Suomen Asetuskokoelmasta.  Helsinki:  Books on Demand, 2015.  ISBN 978-952-318-608-8
Palmén, E. G.: 1869 vuoden kirkkolain vanhemmista esitöistä.  Helsinki:  Suomen Kirkkohistoriallinen Seura, 1915.
Pirinen, Kauko: Schaumanin kirkkolain synty.  (Suomen kirkkohistoriallisen seuran toimituksia, 132)  Helsinki:  Suomen kirkkohistoriallinen seura, 1985.  ISBN 951-9021-56-6  ISSN 0356-0759
Seppänen, Arto: Tunnustus kirkon oikeutena.  (Väitöskirja, Lapin yliopisto. Acta Universitatis Lapponiensis 129)  Rovaniemi:  Lapin yliopisto, oikeustieteiden tiedekunta, 2007.  ISBN 978-952-484-180-1
Aiheesta muualla

Kirkkolaki (1054/1993) (Finlex)
Kirkkojärjestys (1055/1993) (Arkistoitu – Internet Archive) (Finlex)
Kirkon vaalijärjestys (416/2014) (Finlex)
Kirkkolainsäädäntö (evl.fi)
Kirkko-oikeus. (Arkistoitu – Internet Archive)  Edilex Teema.
Kircko-Laki Ja Ordningi (3.9.1686)
Kirkkolaki evankelis-lutherilaiselle seurakunnalle Suomen Suuriruhtinanmaassa (30/1869)
Leino, Pekka: Kirkon oikeudelliset normit.[vanhentunut linkki] (PDF-esitelmä.)
Vuoden 1869 kirkkolain ensimmäinen sivu Asetus­kokoelmassa. Sääntely oli yksityis­kohtaista: pykäliä oli 461 ja sivuja yli sata.
Harhaluulo

Harhaluulo eli ajatusharha (deluusio) on todellisuutta koskeva käsitys tai ajatus, jota henkilö pitää totena, vaikka se on todistettavasti epätosi. Ajatusharha perustuu henkilön virhepäätelmiin, eikä sitä voida horjuttaa järkiperusteilla. Harhaluulo ei sellaisenaan kuitenkaan muodosta sairautta.
Ajatusharhoja ilmenee usein psykooseissa. Henkilön ei kuitenkaan katsota olevan harhaluuloinen esimerkiksi sellaisten uskonnollisten käsitystensä perusteella, jotka voidaan nähdä päähänpinttyminä. Uudet, aiemmasta henkilökohtaisesta näkemyksestä poikkeavat asiat voivat olla henkilölle niin voimakas kokemus tai järkytys, että hänelle tulee pakkomielle alkaa "saarnata" niistä.
Sen sijaan jos aikuinen henkilö on itse keksinyt todeksi väittämänsä vakuuttelun, niin voidaan jo katsoa olevan kysymyksessä hoitoa vaativa vaiva. Toisaalta kyseessä voi olla henkilön rakentama  salaliittoteoria tai muu totena pitämänsä selitys pienille tai suurille tapahtumille.
Erilaisia harhaluuloja

Harhaluulojen sisällöt ovat monimuotoisia ja harhaluulot voivat yhdistyä toisiinsa. Harhaluulot ovat kokijansa mielestä täysin totta.
Erilaisia harhaluuloja > Vainoamisharha

Vainoamisharhasta kärsivä henkilö uskoo, että häntä vainotaan ja että vainoajan tarkoituksena on tehdä hänelle pahaa. Henkilö uskoo vainoajan tekevän asioita hänen tietämättään. Henkilö on varuillaan, peloissaan ja ahdistunut sekä usein uskoo, että häntä seurataan ja valvotaan, mahdollisesti myös valvontakameroista tai puhelinta salakuuntelemalla. Saattaa esiintyä skitsofreniassa (paranoidinen skitsofrenia) ja eräässä harhaluuloisuushäiriössä.
Erilaisia harhaluuloja > Suuruusharha

Suuruusharhasta kärsivä henkilö uskoo olevansa jotain suurta. Henkilöllä on virheellinen, epärealistisen suurenteleva käsitys omasta merkityksestä, vallasta ja identiteetistä. Suuruusharhasta kärsivä saattaa luulla olevansa erittäin varakas, vaikutusvaltainen tai kaikkivoipainen. Saattaa esiintyä skitsofreniassa ja eräässä harhaluuloisuushäiriössä. Suuruusharha on yleinen oire kaksisuuntaisen mielialahäiriön maanisessa vaiheessa.
Erilaisia harhaluuloja > Suhteuttamisharha

Suhteuttamisharhasta kärsivä henkilö tulkitsee ympäristön tapahtumia ja ympäristössään havaitsemiaan asioita virheellisesti: henkilö antaa kyseisille asioille itseensä viittaavan merkityksen perusteetta. Asiat eivät kuitenkaan liity millään tavalla henkilöön. Suhteuttamisharhoja voi esiintyä esimerkiksi ihmisten eleisiin, lehtikirjoituksiin ja televisio-ohjelmiin liittyen. Saattaa esiintyä skitsofreniassa.
Erilaisia harhaluuloja > Erotomaaninen harha

Erotomaanisesta harhasta kärsivä henkilö uskoo perusteetta jonkun henkilön olevan rakastunut häneen. Erotomaanisesta harhasta kärsivän kohde on usein korkeammassa asemassa oleva tai julkisuudessa esiintyvä henkilö. Erotomaanisesta harhasta kärsivä yrittää usein ottaa yhteyttä kohteeseensa, mikä on kohteelle häiritsevää, erityisesti pitkään jatkuessa. Saattaa esiintyä skitsofreniassa ja eräässä harhaluuloisuushäiriössä.
Erilaisia harhaluuloja > Somaattinen harha

Somaattisesta harhasta kärsivä henkilö uskoo perusteetta, että hänen kehossaan on jotain vialla: esimerkiksi, että hänen kehonsa toimii väärin tai että hänen kehonsa näyttää vääränlaiselta tai että se on esimerkiksi epämuodostunut. Somaattisesta harhasta kärsivä saattaa hakeutua lääkärin vastaanotolle. Saattaa esiintyä skitsofreniassa ja eräässä harhaluuloisuushäiriössä.
Syitä

Harhaluuloille ei ole vain yhtä syytä. Huomattavin ympäristötekijä on yksinäisyys. Jos ihminen istuu päivät pitkät yksin asunnossaan ilman ketään kenen kanssa keskustella, hän saattaa alkaa ylen määrin seurata ja kuvitella esimerkiksi naapuriensa tekemisiä.
Muistisairaudet altistavat harhaluuloille. Unohdettuaan mihin on tavaransa laittanut ihminen voi alkaa kuvitella, että joku on koskenut siihen. Myös kuumeinen virtsatietulehdus voi aiheuttaa vanhalle ihmiselle sekavuutta ja harhaluuloja.
Hoito vastoin tahtoa

Jos harhaluuloista on vaaraa ympäristölle tai henkilölle itselleen, eli jos hän esimerkiksi laiminlyö luulojensa takia oman terveydenhuoltonsa, hänet voidaan toimittaa tahdosta riippumattomaan hoitoon.
Aiheesta muualla

Bortolotti, Lisa: Delusion The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Huttunen, Matti: Harhaluulo (deluusio) Lääkärikirja Duodecim. Terveyskirjasto, Kustannus Oy Duodecim.
Mielenterveystalo (Arkistoitu – Internet Archive)
Eino Räsänen

Eino Olavi Räsänen (24. syyskuuta 1902 Kuopio – 18. tammikuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hänen töitään oli ensi kertaa julkisesti esillä Helsingissä vuonna 1926.
Räsänen opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa vuosina 1920–1924 ja Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1925–1927. Hän veisti mittavan määrän patsaita, muistomerkkejä ja reliefejä eri puolille Suomea. Räsäsen tunnetuimpia töitä ovat muun muassa Suur-Savon taistelupaikalla oleva Savon nuijamiesten muistomerkki (1939) ja K. A. Tavaststjernan patsas (1960) Mikkelissä, Vonkamies-patsas Lieksassa (1958) sekä ensimmäinen Suomeen pystytetty sisällissodassa kaatuneiden punaisten muistomerkki Nokialla (1945). Kauhajoen kirkossa on Räsäsen reliefi Jeesus siunaa lapsia ja Golgata-sarjan veistokset Maria ja Johannes, jotka pelastettiin Kauhajoen vanhan kirkon tuhonneesta tulipalosta vuonna 1956. Reliefi tehtiin uusittiin vuonna 1958 valmistuneeseen kirkkoon.
Räsäsen vuonna 1958 Helsingin kaupungin taidekilpailun voittanut reliefi Satama on Jätkäsaaren Huutokonttorin seinällä.
Räsäselle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1960.
Kuvia julkisista teoksista

Nuijasodan 1597 muistomerkki, 1939, Mikkeli
1918 vakaumuksensa puolesta kuolleiden muistomerkki, 1945, Nokia.
Jäähyväiset, 1918 vakaumuksensa puolesta kuolleiden muistomerkki, 1946, Valkeakoski.
Sankarimuistomerkki, 1948, Teuva.
Sotilaan rukous, Joutsenon sankarimuistomerkki, 1949, Lappeenranta.
Elias Lönnrotin patsas, Eemil Halosen luonnoksen 1899 pohjalta, 1952, Lohja.
Mikkelin pitäjän vanhan kirkon muistomerkki, 1953, Mikkeli.
Jeesus siunaa lapsia, 1958, Kauhajoki.
Alttariveistokset Maria ja Johannes, 1958, Kauhajoki.
Satama, paljastettiin Katajanokalla 1959, siirretty Huutokonttorin seinälle Jätkäsaareen, Helsinki.
Vonkamiespatsas, 1959, Lieksa.
K. A. Tawaststjernan patsas, 1960, Mikkeli.
Leikkivä poika, 1961, Raahe.
Aiheesta muualla

Räsänen, Eino s. 1902 – k. 1970. Suomen kuvataiteen bibliografia
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland