stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Parves-et-Nattages

| Parves-et-Nattages |
| --- | --- |

 Parves-et-Nattages
 Koordinaatit: 45°44′38″N, 5°44′32″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Auvergne-Rhône-Alpes
Departementti:  Ain
Arrondissementti:  Belley
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  15,8 km²
Väkiluku (2013):  939  
 – Väestötiheys:  59,4 as./km²
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Parves-et-Nattages on kunta itäisessä Ranskassa Ainin departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee Rhônejoen varrella.
Historia

Kunta muodostettiin 1. tammikuuta 2016 kun kaksi kuntaa Parves ja Nattages yhdistyivät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Parves-et-Nattages Wikimedia Commonsissa
Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla

Suomen sisällissodan tapahtumat Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla käynnistyivät 28. tammikuuta 1918, kun valkoiset aloittivat seudulla toimivien venäläisten varuskuntien valtauksen ja aseistariisunnan. Varuskuntien antauduttua käytännössä ilman vastarintaa valkoiset ottivat samalla haltuunsa Uudenkaarlepyyn, Pietarsaaren, Kokkolan ja Raahen kaupungit. Sotatoimet päättyivät 2.–3. helmikuuta punaisia vastaan käytyyn Oulun taisteluun, jonka jälkeen Keski- ja Pohjois-Pohjanmaa olivat valkoisten hallussa. Oulusta he jatkoivat etenemistään vielä Tornioon, jossa olleet punakaartilaiset ja venäläiset sotilaat antautuivat 8. helmikuuta.
Pohjanmaalla sijainneiden venäläisten varuskuntien valtaus oli valkoisen armeijan ylipäällikön kenraali C. G. E. Mannerheimin määräyksestä toteutettu operaatio. Sen tarkoituksena oli saada suojeluskunnille aseita ja samalla estää niiden joutuminen punaisten haltuun. Aseistariisunta onnistui helposti, kun motivoitumattomat venäläiset eivät juurikaan tehneet vastarintaa, ja myös heidän upseerinsa olivat usealla paikkakunnalla yhteistyössä valkoisten kanssa. Keski- ja Pohjois-Pohjanmaan valtaaminen oli elintärkeää myös siksi, että se turvasi rautatieyhteyden Ruotsiin, ja samalla esti Etelä-Pohjanmaan valkoisten selustaan muodostuvan uhan. Punaiset nousivat vastarintaan ainoastaan Oulussa, jossa käydystä yli 60 ihmisen hengen vaatineesta taistelusta muodostui koko sodan siihen asti verisin.
Valkoisten saatua koko Pohjanmaan haltuunsa he pystyivät keskittämään voimansa punaisten hallitsemaan Etelä-Suomeen. Pohjanmaalla ryhdyttiin kokoamaan rintamille lähetettäviä joukkoja, ja lisäksi seudulle perustettiin useita vankileirejä. Antautuneiden venäläisten lisäksi niille suljettiin vangeiksi otettuja punakaartilaisia ja työväenjärjestöjen jäseniä. Vaikka Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla ei helmikuun alun jälkeen käyty taisteluja, menetti kymmeniä ihmisiä henkensä valkoisen terrorin uhrina. Tunnetuimmat veriteot olivat Uudenkaarlepyyn vankileirin venäläissurmat sekä Kokkolassa ja Pietarsaaressa tehdyt punaisten teloitukset.
Sotaa edeltäviä tapahtumia > Keski-Pohjanmaa

Keski-Pohjanmaa oli Etelä-Pohjanmaan tavoin suojeluskuntien vahvaa tukialuetta, jossa työväenliike oli suhteellisen heikko. Erilaisen sosiaalisen rakenteen vuoksi seuduilta puuttui aseellisen kapinan sytykkeenä toiminut Etelä-Suomen kaltainen yhteiskuntaluokkien välinen vastakkainasettelu. Keski-Pohjanmaalla poikkeuksen muodostivat lähinnä rannikkokaupungit Pietarsaari ja Kokkola, joissa sodan alkaessa toimi myös punakaarti. Suojeluskuntia sen sijaan oli perustettu aktiivisesti syksystä 1917 lähtien, ja tammikuun 1918 lopussa niitä toimi lähes jokaisessa maakunnan pitäjässä. Valkoisten sotatoimien käynnistyessä Pietarsaaren ja Kokkolan punakaartit eivät kuitenkaan ryhtyneet aseelliseen vastarintaan.
Kokkola oli jakaantunut ruotsinkieliseen varakkaaseen porvaristoon ja Ykspihlajan satamakaupunginosan köyhiin työläisiin. Elintarvikepulan vuoksi ilmapiiri oli ollut kireä jo kesästä 1917 lähtien. Syksyn aikana kaupunkiin perustettiin suojeluskunta sekä työväen järjestyskaarti, joka marraskuun yleislakon yhteydessä otti haltuunsa kaupungin miliisilaitoksen. Suojeluskunnan ja työläismiliisin välistä yhteenottoa ei kuitenkaan syntynyt, kun suojeluskunta torjui maaseudulta tarjotun avun pelätessään venäläisten sekaantuvan tapahtumiin. Kokkolan maalaiskunnan Närvilässä työväen järjestyskaarti riisuikin aseista kaksi suojeluskuntaosastoa venäläisten avustamana. Lakon jälkeen levottomuudet jatkuivat edelleen, ja joulukuun puolivälissä työväen järjestyskaarti otti miliisilaitoksen uudelleen haltuunsa. Porvarit järjestivät tilannetta vastaan protestoineita joukkokokouksia, jotka kärjistyivät perinteisten joulumarkkinoiden aikana 22. joulukuuta tapahtuneisiin väkivaltaisuuksiin. Aluksi väkijoukko yritti rynnätä Raatihuoneentorilla sijainneelle poliisilaitokselle, jolloin kaksi tunkeutujaa haavoittui lievästi miilisien ampuessa heitä revolvereillaan. Samana iltana pidetty mielenosoitus päättyi suojeluskuntalaisten ja työväen järjetyskaartin väliseen nujakointiin. Venäläiset santarmit hajottivat väkijoukot, mutta myöhemmin illalla tuntemattomaksi jäänyt työväenkaartin jäsen ampui Kokkolan huomattavimpiin porvareihin kuuluneen tehtailija Juho Piiraisen.
Pietarsaaressa työväestö otti poliisilaitoksen haltuunsa jo maaliskuussa 1917 tapahtuneen vallankumouksen yhteydessä. Kesällä kaupunkiin yritettiin perustaa porvarillinen poliisilaitos, mikä johti 4. heinäkuuta puhjenneeseen mellakkaan. Yhtä poliisia ehdittiin puukottamaan ennen kuin venäläiset sotilaat tulivat väliin. Tilanne rahoittui alkusyksystä, mutta kiristyi jälleen marraskuisen yleislakon aikana. 16. tammikuuta 1918 suojeluskuntalaiset yrittivät murhata kaupungin miliisipäällikkönä toimineen Aleksander Kyllösen, mutta lopulta hänet teloitettiin vasta huhtikuun alussa Pännäisissä.
Sotaa edeltäviä tapahtumia > Pohjois-Pohjanmaa

Etelä- ja Keski-Pohjanmaasta poiketen Pohjois-Pohjanmaalla oli myös työväenliikkeellä vahva kannatus. Esimerkiksi Oulussa sosialidemokraatit saivat vuoden 1916 eduskuntavaaleissa yli 55 % äänistä. Maaliskuussa 1917 tapahtuneen vallankumouksen jälkeen porvarillisen kaupunginvaltuuston rinnalle perustettiin työväenneuvosto, johon kuuluivat muun muassa Yrjö Kallinen, Yrjö Mäkelin ja Hannes Uksila. Kesän 1917 aikana Oulun ympäristössä oli runsaasti maataloslakkoja, ja elokuussa tilanne kiristyi entisestään ruokapulan sekä työväestön heikentyneen taloudellisen aseman vaikutuksesta. Muualla maassa nähtyjä mellakoita ei kuitenkaan syntynyt, kun Yrjö Kallinen onnistui arvovallallaan rauhoittamaan elintarvikkeita etsineet väkijoukot. Syksyllä Ouluun perustettiin työväen järjestyskaarti, joka marraskuun yleislakon aikana vastasi järjestyksenpidosta ja miehitti kaupungin tärkeimmät rakennukset. Ouluun oli perustettu myös suojeluskunta jo lokakuussa, ja yleislakon jälkeen molemmat alkoivat aseistautumaan.
Elintarvikepulan aihettamia levottomuuksia oli myös Oulua ympäröivällä maaseudulla. Reisjärvellä nälkäiset mellakoitsijat uhkasivat ottaa haltuunsa kunnan elintarvikevarastot, mutta naapuripitäjästä Haapajärveltä tulleet aseistetut suojeluskuntalaiset hajottivat väkijoukon. Paa­vo­las­sa noin 300 maa­työläistä oli ollut la­kos­sa elo­kuun al­kuun saakka. Yleislakon aikana paikallinen poliisi riisuttiin aseista ja tilalle perustettiin työväenmiliisi, joka piti valtaa sisällissodan alkupäiviin saakka. Poliisi syrjäytettiin myös Sii­ka­jo­ella.
Osapuolet > Suojeluskunnat

Suojeluskuntia oli syksystä 1917 lähtien perustettu lähes jokaiseen Keski- ja Pohjois-Pohjanmaan pitäjään. Loka–marraskuun vaihteessa Saksasta purjehtinut höyrylaiva S/S Equity toi Vaasaan, Pietarsaareen ja Kokkolan Öjaan suojeluskuntalaisille tarkoitetun aselastin, ja samalla Suomeen saapuivat myös ensimmäiset jääkärit.
Suojeluskuntien laajasta kannatuksesta huolimatta Keski-Pohjanmaan keskuksissa Pietarsaaressa ja Kokkolassa punakaartit olivat niitä vahvempia. Erityisesti Pietarsaaren suojeluskunta oli heikko, sillä siihen kuului ainoastaan 140 ruotsinkielistä porvaria. Ympäristökuntien ansiosta Pietarsaaren suojeluskuntapiirin vahvuus kuitenkin oli kokonaisuudessaan huomattavasti punakaartia suurempi eli noin 800 miestä. Lokakuussa 1917 perustettuun Oulun suojeluskuntaan kuului vuodenvaihteessa noin 300 miestä, joten sekin oli kaupungin punakaartia pienempi.
Osapuolet > Työväenkaartit

Keski-Pohjanmaa muodosti joulukuussa 1917 organisoidun Suomen Työväen Järjestyskaartin Pietarsaaren piirin. Etelä-Pohjanmaan tavoin kaarteja muodostettiin alueella huomattavasti muuta maata vähemmän. Sodan käynnistyessä ainoastaan 11 piirin 35 kunnasta toimi työväen järjestyskaarti. Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun muodostamassa Oulun piirissä oltiin huomattavasti aktiivisempia, sillä kaarti oli sodan alkaessa 38 kunnassa.
Pietarsaaren työväen järjestyskaartissa oli noin 200 jäsentä ja sillä oli myös hallussaan pari-kolmekymmentä Etelä-Suomesta saatua sotilaskivääriä. Uudessakaarlepyyssä työläisiä oli niin vähän, ettei omaa kaartia saatu perustettua, vaan kaupungin työläiset tekivät yhteistyötä pietarsaarelaisten kanssa. Oulun punakaarti organisoitiin aikaisemmin syksyllä perustetun työväen järjestyskaartin pohjalle jo joulukuussa 1917. Työväenkaarti oli vielä suurlakon aikana pysytellyt maltillisena, mutta punakaarti aloitti aseistautumisen Yrjö Kallisen johtaman työväenneuvoston vastustuksesta huolimatta. Aseita se sai kaupungissa olleilta venäläisiltä sotilailta. Joulukuun lopussa Oulun punakaartiin kuului noin 700 miestä, joista 500 oli aseistettuja. Sotilaskiväärien lisäksi kaartilaisilla oli metsästysaseita sekä revolvereita. Sisällissodan alkaessa Pohjois-Pohjanmaan, Kainuun ja Peräpohjolan käsittäneen Oulun läänin työväenkaarteissa oli punaisten oman ilmoituksen mukaan noin 14 000 jäsentä, joista suurin osa oli aseistamattomia.
Osapuolet > Venäläiset joukot

Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla oli tammikuussa 1918 vielä noin 2 300 Venäjän armeijan sotilasta. Kokkolassa, jonne olivat vetäytyneet myös Himangan, Lohtajan, Kannuksen ja Kruunupyyn venäläiset, oli noin 700, Pietarsaaressa noin 200,[lähde? ] ja Uudessakaarlepyyssä noin 80 sotilasta. Oulussa venäläisiä oli tammikuun lopussa noin 1 000, Raahessa 230, ja Oulun eteläpuolella Limingassa noin 50. Joukot oli sijoitettu Pohjanmaalle ensimmäisen maailmansodan aikana saksalaisten maihinnousun varalta ja ne toimivat myös rannikolla merivartiotehtävissä. Muualla maassa nähtyjä häiriöitä ei juurikaan esiintynyt, sillä esimerkiksi Oulussa heidän kerrottiin käyttäytyneen rauhallisesti ja myös vallankumoukselliset sotilaat pysyttelivät maltillisina.
Sotatoimet > Uudenkaarlepyyn, Pietarsaaren ja Kokkolan valtaukset

Keski-Pohjanmaalla venäläisten aseistariisunta alkoi Uudessakaarlepyyssä ja Pietarsaaressa aamuvarhaisella 28. tammikuuta. Uudenkaarlepyyn venäläiset antautuivat ilman vastarintaa, mutta Pietarsaaressa syntyi lyhyt tulitaistelu, joka ei kuitenkaan vaatinut uhreja. Tästä huolimatta suojeluskuntalaiset surmasivat Pietarsaaren kasarmin valtauksen yhteydessä 15 venäläistä. Valkoiset valtasivat myös Pietarsaaren työväentalon, jolloin yksi suojeluskuntalainen kuoli vartiomiehen ampumaan luotiin. Seuraavien päivien aikana kaupungissa vangittiin lukuisia punakaartilaisia ja työväenjärjestöjen jäseniä.
29. tammikuuta valkoiset jatkoivat Kokkolaan, jossa venäläiset aluksi torjuivat hyökkäyksen ja ajoivat suojeluskuntalaiset pakosalle. Seuraavana päivänä käytyjen neuvottelujen jälkeen he kuitenkin antautuivat, kun valkoisille oli saapumassa lisäjoukkoja Vaasasta. Kokkolan valtauksen yhteydessä kaatui neljä suojeluskuntalaista ja neljä venäläistä. Vaikka punaiset eivät Kokkolassakaan osallistuneet sotatoimiin, vangittiin satoja punaisiksi luokiteltuja työväenjärjestöjen jäseniä, jotka sijoitettiin kaupunkiin perustetulle vankileirille.
Valkoinen armeija Pohjanmaalla

Valkoiset järjestivät valtaamillaan paikkakunnilla näyttävät voitonparaatit. Kokkolassa se pidettiin jo valtausta seuranneena iltana, ja Oulussa 4. helmikuuta. Kun Keski- ja Pohjois-Pohjanmaan olivat valkoisten hallussa alettiin maakunnissa kokoamaan Etelä-Suomen rintamille lähetetäviä joukkoja. Vaasan senaatin 18. helmikuuta antaman asevelvollisuusjulistuksen jälkeen Keski-Pohjanmaan miehistä muodostettiin muun muassa länsiarmeijaan kuulunut Keski-Pohjanmaan reservipataljoona. Pohjois-Pohjanmaan asevelvollisista muodostettiin itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin 1. jääkärirykmentti sekä länsiarmeijan 4. Pohjois-Pohjanmaan rykmentti.[lähde? ]
Valkoisen armeijan tärkeimmäksi keskukseksi alueella tuli Pietarsaari. Helmikuun alussa alkoi Pietarsaaren tykistökoulun toiminta, ja 28. helmikuuta kaupunkiin saapui vielä tykistöjääkäreitä, jotka perustivat oman jääkäritykistörykmentin. Kun Pietarsaaressa entuudestaan oli suojeluskunnan piiriesikunta, toimi kaupungissa nyt samanaikaisesti kolme sotilasyksikköä. Ne toimivat kaikki oman johtonsa alaisuudessa ja kävivät myös keskinäistä valtataistelua. Saksassa koulutuksensa saaneet jääkärit suhtautuivat nihkeästi valkoisessa armeijassa palvelleisiin entisiin Venäjän armeijan upseereihin. Pietarsaaren suomenkielinen työväestö puolestaan halveksui avoimesti jääkäreitä, jotka Vaasassa ja muualla Pohjanmaalla olivat tottuneet sankarin vastaanottoon. Jääkärit joutuivat erityisesti naisten ja pikkupoikien herjaamiksi, mutta myös työmiesten kanssa esiintyi sanaharkkaa ja jopa nujakoita. Näiden erimielisyyksieen katsotaan osaltaan johtaneen maaliskuussa tapahtuneeseen kuuden työläisen teloitukseen. Kokkolassa ja Oulussa tilanne sen sijaan säilyi rauhallisena, kun punakaartilaiset ja työväenjärjestöjen jäsenet oli vangittu.[lähde? ]
Maaliskuun alussa Ouluun saapui 340 ruotsalaista vapaaehtoista, joista muodostettiin valkoiseen armeijaan liitynyt ruotsalainen prikaati. Vapaaehtoiset harjoittelivat Oulussa kolmen ja puolen viikon ajan, kunnes heidät 26. maaliskuuta lähetettiin Tampereen taisteluun. Sodan päättymiseen jälkeen 7. kesäkuuta Ouluun saapui noin 1 000 miehen saksalainen tiedustelu- ja suhdetoimintaosasto Nord-Detachement. Sen tehtävänä oli vierailla eri paikkakunnilla sekä selvittää, minkälaista varustusta joukot tarvitsevat toimiessaan kaukana pohjoisessa. Oulun kauppatorilla järjestettiin suuri sotilasparaati, jonka jälkeen saksalaiset aloittivat marssin kohti Nurmesta.
Vankileirit ja terrori > Terrori

Venäläisten lisäksi Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla ammuttiin myös kymmeniä punaisia tai sellaiseksi epäiltyjä. Tunnetuin tapaus on Pietarsaaressa 2. maaliskuuta tapahtunut kuuden työläisen ja heitä puolustaneen valkoisen lakimiehen Johannes Jääskeläisen teloitus. Heidät ammuttiin kaupungin keskustassa Strengbergin tupakkatehtaan seinää vasten humalaisten tykistöjääkärien pitämän laittoman pikaoikeudenkäynnin päätteeksi. Tutkija Lars Westerlundin mukaan kyseessä oli kenraali Mannerheimia vastaan suunnattu protesti, jolla jääkärit yrittivät heikentää hänen asemaansa. Uhrien joukossa oli muun muassa entinen kansanedustaja Kalle Suosalo.
Kokkolan eteläpuolella sijaitsevassa Norrmossenissa teloitettiin 29. huhtikuuta Kokkolan suojeluskunnan päällikön Astley Rodénin johdolla 47 punavankia, jotka haudattiin paikalle kaivettuun joukkohautaan. Vainajat siirrettiin kirkkomaalle vuonna 1967, jolloin eräiden tietojen mukaan löydettiin jopa 56 ihmisen jäännökset. Heistä 23 oli kotoisin Kokkolasta tai Kokkolan maalaiskunnasta, ja loput lähinnä Ähtärista ja Ylivieskasta. Kokkolasta vietiin vankeja teloitettavaksi myös Nurmon Paukanevalle ja Pedersören Pännäisiin. Maaliskuussa suojeluskuntalaiset ampuivat Kalajoella kutsuntoja pakoilleen miehen, ja vielä toukokuussa Haapajärvellä teloitettiin yksi aseistakieltäytyjä sotatuomion perusteella. Yksittäisiä teloituksia tehtiin myös ainakin Alavetelissä, Kannuksessa, Paavolassa, Rantsilassa ja Ylivieskassa.
Tehtaanomistaja Juha Piiraisen murha joulukuussa 1917 jäi ainoaksi punaisten veriteoksi koko Pohjanmaalla vuosien 1917–1918 aikana.
Oulun suojeluskuntalaisia lähdössä Etelä-Suomen rintamalle 23. helmikuuta.
Oulun taistelussa tuhoutuneita rakennuksia.
Valkoisten voitonparaati Oulun kauppatorilla 4. helmikuuta.
Ruotsalainen prikaati lähdössä Oulusta rintamalle 25. maaliskuuta.
Oulun taistelun jälkeen venäläisesta varuskunnasta vangittuja naisia.
Per von Afzelius

Pehr von Afzelius
Per von Afzelius (1769–1843) oli ruotsalainen lääkäri. Hän osallistui Suomen sotaan 1788–1790 rykmentinlääkärinä. Vuodesta 1789 hän oli armeijan lääkintätoimen ylipäällikkö. Hän uudisti kenttäsairaalahoitoa ja palkkasi lääketieteen opiskelijoita alilääkäreiksi.
Painin Euroopan-mestaruuskilpailut 1990

Vuoden 1990 painin Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin toukokuussa Poznańissa, Puolassa. Kilpailujen ohjelmassa olivat kreikkalais-roomalainen paini ja vapaapaini, joissa molemmissa painittiin kymmenessä painoluokassa.
Mitalistit > Kreikkalais-roomalainen paini

| Sarja | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 48 kg |  Sergei Suvorov |  Iliuta Dascalescu |  Jozsef Farago |
| 52 kg |  Jon Rønningen |  Oleh Kutšerenko |  Valentin Krumov |
| 57 kg |  Patrice Mourier |  András Sike |  Rifat Yildiz |
| 62 kg |  Gennadi Atmakin |  Jenö Bodi |  Ryszard Wolny |
| 68 kg |  Islam Dugutšijev |  Petrica Carare |  Ghani Yalouz |
| 74 kg |  Torbjörn Kornbakk |  Tuomo Karila |  Jaroslav Zeman |
| 82 kg |  Thomas Zander |  Sergei Nasevitš |  Todor Angelov |
| 90 kg |  Pavel Potapov |  Marek Kraszewski |  Tibor Komáromi |
| 100 kg |  Anatoli Fedorenko |  Maik Bullmann |  Andrzej Wroński |
| 130 kg |  Aleksandr Karelin |  Rangel Gerovski |  Ioan Grigoras |
Mitalistit > Vapaapaini

| Sarja | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 48 kg |  Romica Rasovan |  Marian Nedkov |  Rainer Heugabel |
| 52 kg |  Saban Trstena |  Vladimir Toguzov |  Ivan Tsonov |
| 57 kg |  Rumen Pavlov |  Laszlo Miklosch |  Ali Alisultanov |
| 62 kg |  Ralf Lyding |  Karsten Polky |  Rosen Vasilev |
| 68 kg |  Fevsi Seker |  Georg Schwabenland |  Abdullah Magomedov |
| 74 kg |  Nasir Gadšišanov |  Claudiu Tamaduianu |  Valentin Zhelev |
| 82 kg |  Hans Gstöttner |  Elmadi Dšabrailov |  Sabahattin Öztürk |
| 90 kg |  Vagab Kasibekov |  Gabor Tóth |  Kenan Simsek |
| 100 kg |  Aravat Sabejev |  Andrzej Radomski |  Mahmut Demir |
| 130 kg |  Andreas Schröder |  Kiril Barbutov |  Andrei Šumilin |
Mitalitaulukko

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Neuvostoliitto | 9 | 4 | 3 | 16 |
| 2 |  Länsi-Saksa | 2 | 2 | 2 | 6 |
| 3 |  Itä-Saksa | 2 | 2 | 0 | 4 |
| 4 |  Bulgaria | 1 | 3 | 5 | 9 |
| 5 |  Romania | 1 | 3 | 1 | 5 |
| 6 |  Turkki | 1 | 0 | 3 | 4 |
| 7 |  Ranska | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 8 |  Jugoslavia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 8 |  Norja | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 8 |  Ruotsi | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 11 |  Unkari | 0 | 3 | 2 | 5 |
| 12 |  Puola | 0 | 2 | 2 | 4 |
| 13 |  Suomi | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 14 |  Tšekkoslovakia | 0 | 0 | 1 | 1 |
Parvi (sarjakuvahahmo)

| Parviainen |
| --- | --- |
Luoja(t):  Bill Mantlo & John Byrne
Kustantamo:  Marvel
Ensiesiintyminen:  The Champions #14
Henkilötiedot
Oikea nimi:  Fritz von Meyer
Ryhmäsidokset:  Natsi-Saksa (ennen) Kuuden Kopla
Voimat:   Lento  Koskemattomuus  Muodonmuutos  Kyky hekisesti manipuloida mehiläisiä, joista hänen kehonsa koostuu. 
Parvi (engl. Swarm), oikealta nimeltään Fritz von Meyer, on superroisto Marvel Comicsin sarjakuvissa ja Hämähäkkimiehen vihollinen, jonka keho koostuu mehiläisistä. Hänen ensiesiintymisensä tapahtui The Champions-lehden numerossa 14. Hahmon loivat Bill Mantlo ja John Byrne.
Fiktiivinen historia

Fritz von Meyer oli yksi Adolf Hitlerin alaisuudessa työskennellyt toksikologiaan ja melittologian erikoistunut huipputiedemies. Toisen maailmansodan jälkeen hän vetäytyi mehiläistarhuriksi Etelä-Amerikkaan, mistä hän löysi mutatoituneen ja älykkään mehiläisparven. Hän yritti orjuuttaa niiden kuningattaren, mutta mehiläiset söivät hänet, jättäen jäljelle vain luurangon. Mutta von Meyerin mieli imeytyi mehiläisten sisään ja yhdistyi niiden kanssa, jolloin hän kykeni manipuloimaan parven mehiläisiä mielensä mukaan ja jopa muodostamaan niistä itselleen tarvittaessa itselleen kehon, alkaen kutsua itseään ”Parveksi”.
Muissa medioissa > Televisio

Parvi esiintyi animaatiosarjan Spider-Man: Maximum Venom jaksoissa ”Hämähäkkimiehen naamio riistuaan” ja ”Sukupolvet”. Sarjassa Parvena toimi nanoteknologialla ohjattavia mehiläisiä käyttävä Jefferson Davis (ääninäyttelijänä Alex Désert), Miles Moralesin isä, joka työskenteli Norman Osbornille ja Raymond Warrenille / Sakaalille, suojellakseen poikaansa Hämähäkkimiesten käymien taisteluiden tuholta, tietämättä, että Miles itse oli toinen Hämähäkkimiehistä.
Peracarida

| Peracarida |
| --- | --- |
 Hyperia, meduusakatka
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Äyriäiset Crustacea
Luokka::  Kuoriäyriäiset Malacostraca
Alaluokka::  Eumalacostraca
Ylälahko::  Peracarida  Calman, 1904
Lahkot
 Katkat Amphipoda  Bochusacea  Kuuppaäyriäiset Cumacea  Ingolfiellida  Siirat Isopoda  Lophogastrida  Mictacea  Massiäyriäiset Mysida  †Pygocephalomorpha  Spelaeogriphacea  Stygiomysida  Saksisiirat Tanaidacea  Thermosbaenacea 
Katso myös
   Peracarida Wikispeciesissä   Peracarida Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Peracarida on kuoriäyriäisten luokkaan kuuluva ylälahko, joka käsittää 12 nykyisin elävää  lahkoa. Näistä tärkeimpiä ovat katkat (Amphipoda), siirat (Isopoda) ja massiäyriäiset (Mysida).
Ylälahkon edustajat ovat yleensä keskikokoisia äyriäisiä, sentin-parin pituisia tai pienempiä. Naaraat kantavat hedelmöityneitä muniaan ja kehittyviä poikasia ruumiin alapuolella sijaitsevassa, suojalevyjen (oostegiitit) peittämässä alkiotaskussa, marsupiossa. Poikaset vapautuvat aikanaan aikuisen näköisinä äyriäisinä ilman erillistä toukkavaihetta.
Pentaphylax euryoides

| Pentaphylax euryoides |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Lahko::  Ericales
Heimo::  Pentaphylacaceae
Tribus::  Pentaphylaceae
Suku::  Pentaphylax
Laji::  euryoides
Kaksiosainen nimi
 Pentaphylax euryoides  Gardner & Champ. 
Synonyymit
 Pentaphylax arborea  Pentaphylax malayana  Pentaphylax racemosa  Pentaphylax spicata 
Katso myös
   Pentaphylax euryoides Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pentaphylax euryoides on Pentaphylacaceae-heimoon kuuluva kasvilaji. Se on neljästä kymmeneen metriä korkeaksi kasvava pensas tai puu, jonka oksat ovat harmahtavanruskeita. Lehdet ovat ruodillisia ja lehtiruodit ovat 1–1,5 cm pitkiä. Lehtien lavat ovat nahkamaisia sekä muodoltaan suunnilleen soikeita, 5–9 cm pitkiä ja 2–5 cm leveitä. Lehtien yläpinnat (abaksiaaliset pinnat) ovat kirkkaanvihreitä ja alapinnat (adaksiaaliset pinnat) tummanvihreitä. Kukissa on viisi verholehteä, jotka ovat halkaisijaltaan 1,5–2,5 mm. Verholehtien ulkopinnat ovat harmaanvalkeiden suomujen peittämät. Terälehdet ovat 4–5 mm pitkiä ja 1,5–2 mm leveitä. Kukissa on myös viisi hedettä, joiden palhot ovat 2,5–3,5 mm pitkiä ja ponnet halkaisijaltaan noin 0,5 mm. Emin sikiäin on noin 1 mm korkea ja halkaisijaltaan 2,5 mm. Emin vartalo on puolestaan noin 2,5 mm pitkä ja kärjestään viisiliuskainen. Hedelmänä on kota, jonka pituus on noin 6–9 mm ja halkaisija 4–5 mm. Kotien väri vaihtelee purppuranruskeasta tummanruskeaan. Siemenet ovat puolestaan punaruskeita.
Pentaphylax euryoides kasvaa ainavihannissa lehtipuumetsissä 600–2000 metrin korkeudella merenpinnasta. Lajia tavataan luontaisena Kiinassa, Vietnamissa, Malesiassa sekä Indonesiassa Sumatran pohjoisosissa.
Aiheesta muualla

Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Pentaphylax euryoides (englanniksi)