stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pariisin meridiaani

Pariisin observatorion meridiaanisali eli Cassinin sali, jonka lattiaan meridiaani on merkitty.
Pariisin meridiaani
Pariisin meridiaani on Pariisin observatorion keskipisteen kautta kulkeva pituuspiiri. Se on 2°20'13,82" itään Greenwichin nollameridiaanista, joskin Ranskan kansallinen maan- ja metsätieteellinen instituutti (IGN) käyttää arvoa 2°20'14,025.. Sen Ranskassa oleva osuus, joka johtaa Dunkerquestä Pohjanmeren rannalta Perpignaniin Espanjan rajalle, tunnetaan myös nimellä Méridienne de France ("Ranskan meridiaani"). Sitä on käytetty lähtökohtana, kun Ranskan alueella on suoritettu kolmiomittaukset kartoitusta varten.
Meridiaanin määritys

Pariisin meridiaanin määrittivät 21. kesäkuuta 1667 Ranskan tiedeakatemian matemaatikot. Tuona kesäpäivänseisauksen päivänä he merkitsivät maahan meridiaanin sekä muut tarpeelliset suunnat, jotta Pariisin observatorio, jonka rakentamisesta oli juuri päätetty, voitiin pystyttää tarkalleen aiotulle paikalle.
Historia

Alun perin Pariisin meridiaani määriteltiin vuonna 1667 Pariisin observatorion rakentamisen yhteydessä. Sen mittauksia jatkoivat observatorion johtaja Jean-Dominique Cassini ja hänen kuolemansa jälkeen hänen poikansa Jacques Cassini vuoteen 1718 saakka sekä vielä 1740-luvulla César-François Cassini de Thury. Heidän työtään täydensivät ranskalaisten geodeetikkojen Lapissa ja Perussa suorittamat mittaukset, jotka vahvistivat Newtonin teorian, että Maa on navoiltaan hieman litistynyt, mitä ajatusta Jean-Dominique Cassini ei ollut hyväksynyt.
Meridiaanin mittasivat vuosien 1792 ja 1798 välillä uudestaan Jean-Baptiste Joseph Delambre ja Pierre Méchain. Mittaukset liittyivät metrijärjestelmän käyttöönottoon, ja niiden tulosten perusteella vuonna 1799 vahvistettiin metrin tarkka pituus.
Vuosina 1807–1808 François Arago suoritti Pariisin meridiaaniin liittyviä kolmio­mittauksia Baleaareilla Mallorcan ja Formenteran välillä. Tämän tehtävän hän otti suorittaakseen osittain sen vuoksi, koska hänen äidin­kielensä oli katalaani, jota myös mainituilla saarilla puhutaan. Kun Espanja kuitenkin oli sodassa Ranskaa vastaan, hänet vangittiin erääseen Mallorcalla sijaitsevaan linnaan, mutta hän onnistui pakenemaan ja palasi Pariisiin.
Vuoden 2000 juhlallisuuksien yhteydessä Paul Chemetov käynnisti hankkeen Pariisin meridiaanin muodostamisesta Vihreäksi meridiaaniksi (ransk. Méridienne verte). Sen varrelle Ranskaan pystytettiin muistomerkkejä, ja meridiaanin kohdalle istutettiin lähes 10 000 puuta. Hankkeeseen osallistui myös Ranskan senaatti, jonka virastotalon, Luxembourgin palatsin, kautta meridiaani myös kulkee.
Historia > Pariisin ja Ferron meridiaanit

Ennen Pariisin observatorion rakentamista Richelieu oli määrännyt Ferron (El Hierron) meridiaanin kartoissa käytettäväksi nollameridiaaniksi.  Ferro eli El Hiero on  Kanarian­saarten läntisin saari, ja samalla sitä voitiin pitää myös Vanhan maailman läntisimpänä kohtana ja Ferron meridiaania sen vuoksi eräänlaisena "luonnon antamana", kansain­välisesti neutraalina ja puhtaasti maan­tieteellisiin tosiasioihin perustuvana nolla­meridiaanina.
Ongelmana kuitenkin oli, ettei El Hierron sijaintia suhteessa manterella olleisiin kohteisiin pystytty määrittämään kovinkaan tarkasti, sillä ennen kuin tuohon aikaan etäisyyksien ja pituus­asteiden määrittämiseen merellä ei ollut käytössä tarpeeksi tarkkaa menetelmää. Tämän vuoksi koordinaatistojen todellisena lähtö­kohtana oli käytettävä maissa olevia kohteita, joiden kulma­etäisyys Ferrosta voitiin vain likimain arvioida. Tiedettiin kuitenkin, että El Hierro oli noin 20 pituus­astetta Pariisia lännempänä. Tämä antoi myöhemmin kartografi Joseph-Nicolas Delislelle aiheen ottaa käyttöön järjestelmä, jossa nolla­meridiaaniksi määriteltiin meridiaani, joka sijaitsi tasan 20 astetta Pariisista länteen. Sitä nimitettiin edelleen Ferron meridiaaniksi, vaikka tuolloin tiedettiin jo, että todellisuudessa El Hierro sijaitsi hieman tästä meridiaanista itään. Myöhemmin ranskalaisissa kartoissa siirryttiin käyttämään Pariisin meridiaania nolla­meridiaanina.
Historia > Washingtonin konferenssi

Washingtonin konferenssissa vuonna 1884 sovittiin kansain­välisestä nolla­meridiaanista. Konferenssiin osallistuneet Ranskan ja Ison-Britannian edustajat kiistelivät siitä, oliko sellaiseksi valittava Pariisin vai Greenwichin meridiaani. Molemmat kulkivat maansa huomattavimman observatorion kautta.
Konferenssi päätyi valitsemaan Greenwichin meridiaanin. Yhtenä perusteena oli, että jo ennestään yli puolessa koko maailman laivoista käytettiin nimen­omaan Greenwichin mukaan laadittuja merikarttoja ja tähtitieteellisiä taulukoita (Nautical Almanac). Lisäksi Pohjois-Amerikassa oli jo otettu käyttöön, ensin rautateillä, Greenwichin meridiaanin mukaan määritetyt vyöhykeajat.  Tämän meridiaanin etuna oli myös, että Greenwichin antipodien kautta kulkevan meridiaanin läheisyydessä oli vain vähän asuttuja maita. Konferenssissa herätettiin myös kysymys, pitäisikö alun perin Ranskassa laadittu, tuolloin jo laajalle levinnyt metrijärjestelmä ottaa käyttöön myös Isossa-Britanniassa eräänlaisena vastikkeena siitä, että brittiläinen observatorio valittiin pituuspiirien nollakohdaksi.
Tuloksena konferenssissa oli, että Greenwichin nollameridiaani ja siihen perustuvat vyöhykeajat tulivat pian käyttöön useimmissa maissa, mutta eivät Ranskassa. Toisaalta metrijärjestelmää ei vielä pitkään aikaan otettu käyttöön Isossa-Britanniassa eikä myöskään Yhdysvalloissa.
Historia > Ranskan virallinen aika

Washingtonin konferenssiin osallistuneista 25 maasta vain Ranska ja Brasilia eivät ottaneet käyttöön Greenwichin meridiaaniin perustuvaa vyöhykeaikaa. Sen sijaan Ranskassa säädettiin 14. maaliskuuta 1891 laki, jolla Pariisin meridiaanin keskiaurinkoaika määrättiin viralliseksi ajaksi koko Ranskassa. Vasta 9. maaliskuuta 1911 annetulla lailla Ranskassa siirryttiin käytännössä Greenwichin aikaan. Laissa ei kuitenkaan mainittu Greenwichin nimeä, vaan siinä sanottiin, että Ranskan virallinen aika oli "9 minuuttia 21 sekuntia jäljessä Pariisin ajasta." Koska Pariisin observatorio sijaitsi virallisesti pituuspiirillä 2° 20' 14" itään Greenwichistä, ero Ranskan virallisen ajan ja Greenwichin ajan välillä oli vain 0,07 sekuntia ja siten käytännössä merkityksetön vastaten observatorion kohdalla kahden noin metrin päässä toisistaan sijaitsevan kohdan välistä teoreettista paikallisaikojen erotusta.
Lain mukaan Pariisin meridiaani siis kuitenkin oli edelleen Ranskan virallisen ajan perustana, kunnes toisen maailmansodan aikana saksalaisten miehitysviranomaisten määräyksestä Ranskassa otettiin käyttöön Keski-Euroopan aika, joka on tunnin edellä Greenwichin aikaa. Vaikka Ranska pääosin sijaitseekin Länsi-Euroopan aikavyöhykkeellä, Keski-Euroopan aika jäi käyttöön Ranskan vapautuksen jälkeenkin ja on siellä voimassa normaaliaikana edelleen.  Vuodesta 1978 lähtien virallinen aika on määritelty koordinoidun yleisajan (UTC) mukaan.
Meridiaanin kulku Pariisissa

Observatorion laitteiden suuntaamisen helpottamiseksi sopiville etäisyyksille siitä on pystytetty vaaitus­lattoja. Vuonna 1736 pystytetty pohjoinen vaaituslatta sijaitsee yksityisessä Moulin de la Galletten puistossa Montmartrella. Antoine Vaudoyerin suunnittelema, vuonna 1806 valmistunut eteläinen vaaitus­latta sijaitsi alun perin observatorion puutarhassa, mutta on myöhemmin siirretty Parc Monsouris'hin. Tämä neljän merkin korkuinen pylväs on suojeltu. Siihen kaiverrettiin teksti: "Du règne de Napoléon mire de l'Observatoire - MDCCCVI" ("Observatorion vaaituslatta Napoleonin hallitsijakaudelta 1806"), josta Napoleonin nimi on kuitenkin myöhemmin kaiverrettu pois.
Eteläinen vaaituslatta ei kuitenkaan sijaitse tarkalleen oikealla meridiaanilla. Se pystytettiinkin erään kaukoputken suuntaamiseksi, joka on muutamia kymmeniä metrejä meridiaanista itään.
François Aragon muistoksi Pariisiin meridiaanin varrelle sijoitettiin katujen pintaan kaikkiaan 135 pronssista medaljonkia, joiden halkaisija on 12 senttimetriä. Ne suunnitteli hollantilainen taiteilija Jan Dibbets. Niissä on Aragon nimi, ja niihin on merkitty pohjois- ja eteläsuunnat. Muutamat niistä ovat jo hävinneet.
Meridiaanin sijainti

Pohjoisesta etelään luettuna Pariisin meridiaani kulkee seuraavien maiden, alueiden ja merten kautta:
Pohjoinen jäämeri (jossa se kulkee Grönlannin ja Huippuvuorten välitse)
Norjanmeri
Pohjanmeri
Ranska
Espanja
Välimeri
Espanjaan kuuluva Mallorcan saari Välimeressä
Välimeri
Algeria
Mali
Niger
Burkina Faso
Benin
Atlantin valtameri
Eteläinen jäämeri
Etelämanner (Kuningatar Maudin maa)
César-François Cassini de Thuryn Manchecourtissa, Loiret’n departementissa suorittamien mittausten muistokivi Ranskan valtatien nro 152 varrella.
Manchecourtin muistokiven medaljonki
Pohjoinen vaaituspylväs Montmartella
Meridiaanin tarkka sijainti Greenwichistä luettuna

Pariisin meridiaanin maantieteellinen pituus Greenwichistä luettuna mitattiin 1900-luvulla useita kertoja. Koska varhaisimmat mittaukset olivat hieman epätarkkoja, tuloksissa on ollut jonkin verran vaihtelua. Kun lisäksi on ollut käytössä useita geodeettisia vertailujärjestelmiä eli datumeja, joista toiset perustuvat Maan säteen pituuteen, toiset maapallon keskipisteen sijaintiin, tästä on seurannut muun muassa eri meridiaanien välisille diedrikulmille pieniä eroja.
1900-luvun alkupuolella suoritettujen mittausten mukaan Pariisin meridiaani oli 2°20'13,82" itään Greenwichin meridiaanista, mikä vastaa paikallisaikojen eroa 9 minuuttia 20,921 sekuntia.  Myöhemmissä mittauksissa on saatu seuraavat tulokset, joita eri aikoina on käytetty kartoituksen pohjana:
NTF (Nouvelle triangulation de la France, 1960-luvulla): 2°20'14.025"
ED50-järjestelmä 1900-luvun lopulla: 2°20'16"
RGF93 vuonna 2000: 2°20'11.4909"
Näistä viimeisin, RGF93 vuodelta 2000 perustuu IERS:n meridiaaniin, joka on 5,3101" itään kansainvälisestä nollameridiaanista. Sen mukaan Pariisin observatorion maantieteellinen pituus on 2°20'11.4909", ja RGF93-järjestlelmä on käytössä IGB:n uusissa kartoissa. Kansainväliseltä nollameridiaanilta luettuna Pariisin meridiaani on näin ollen 2°20'16.801" itään.
Esoteerisia tulkintoja

Joissakin piireissä Pariisin meridiaanilla on uskottu olevan jonkinlainen okkultinen tai esoteerinen merkitys; toisinaan sitä on jopa pidetty onnettomuutta tuottavana akselina. Ranskalainen sala­liitto­teoreetikko Dominique Stezepfandts on arvostellut Aragon muisto­medaljonkeja väittäen niitä "okkultisen maan­tieteellisen linjan merkeiksi". Hänelle Pariisin meridiaani on "vapaa­muurarien akseli" tai jopa "paholaisen sydän".
Henry Lincoln väitti kirjassaan The Holy Place, että monet vanhat rakennukset on sijoitettu Pariisin meridiaanin mukaan. Sellaisia ovat jopa useat keskiaikaiset kirkot, jotka on rakennettu kauan ennen kuin meridiaani yleisen käsityksen mukaan ensimmäisen kerran määritettiin, ja Lincolnin mukaan on selvää, että meridiaani on määritetty esi­historiallisten megaliittien eli cromlechien leikkaus­kohdan jakoviivan mukaan. Myös David Wood selitti kirjassaan Genisis, että Pariisin meridiaanilla on jokin syvempi merkitys, ja hän käytti sitä yhtenä lähtö­kohtanaan paljastaessaan myyttisen merkityksen saaneen Rennes-le-Châteaun kylän geometriaa. Hänen mukaansa meridiaani kulkee Poussinin haudaksi sanotun paikan länsipuolitse noin 350 metrin päässä. Tällä haudalla on suuri merkitys paikkakuntaan liittyvissä legendoissa ja esoteerisissa teorioissa. Tällaisia teorioita ja niihin liittyviä käsityksiä ikivanhoista suorista linjoista ovat skeptisesti arvostelleet Bill Putnam ja Edwin Wood kirjassaan The Treasure of Rennes-le-Château – A mystery solved.
Pariisin meridiaanilla ja sitä koskevilla uskomuksilla on keskeinen merkitys myös Dan Brownin romaanissa Da Vinci -koodi, jossa siitä käytetään nimitystä "Ruusulinja".
Kirjallisuutta

Frédérique Villemur: La Méridienne de Paris, une nouvelle traversée de la capitale, avec des photographies de Paul Facchetti.  Paris Musées / Actes Sud, 2000.  ISBN 2-87900-541-8  (ranskaksi)
Paul Murdin: Full Meridian of Glory: Perilous Adventure in the Competition to Measure the Earth. Määritä julkaisija! ISBN 978-0-387-75534-2  (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Méridien de Paris
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Paris Meridian#Esoteric interpretations
La Mire du Sud Montsouris’n puistossa.
Pariisin meridiaani observatorion rakennuksen eteläpuolella. Maahan on kiinnitetty pronssinen medaljonki.
Yksi Aragon 135 muistomedaljongista.
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Väinö Weckström

Väinö Matias Weckström (s. 1983)  on suomalainen näyttelijä, teatteri ja elokuvaohjaaja sekä käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan mm. Luukas Karstulan roolista vuosina 2006–2007 esitetyssä tv-sarjassa Käenpesä.  Lisäksi Weckström on esiintynyt elokuvissa Hymypoika (2003) ja Ganes (2007). Hän on toiminut ohjaajana muun muassa Lahden nuorisoteatterissa sekä useissa kesäteattereissa eri puolella Suomea. Weckström on käsikirjoittanut yhdessä Satu Säävälän kanssa Rauli Badding Somerjoesta kertovan musiikkinäytelmän Raitilla – Rauli Badding, joka sai ensi-iltansa Pesäkallion kesäteatterissa vuonna 2013.lähde? Weckström on käsikirjoittanut sekä ohjannut useita näytelmiä , lyhytelokuvia ja draamallisia kokonaisuuksia kuten Kansallinen veteraanipäivän pääjuhlan Lahdessa vuonna 2014.
Weckströmin vuonna 2017 ohjaama Viulunsoittaja katolla - suurmusikaali vieraili Lahden kaupunginteatterissa.
Väinö Weckströmin ja Jarkko Felinin käsikirjoittama koko perheen elokuva Etsivätoimisto Henkka & Kivimutka sai valtakunnallisen ensi-iltansa 2022
Aiheesta muualla

Väinö Weckström Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Väinö Weckström Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Putkonen

Putkonen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Aarne Putkonen (1890–1918), jääkärivänrikki
Erkki Putkonen (s. 1964), jalkapalloilija
Janus Putkonen (s. 1974), teatteriohjaaja, toimittaja ja poliittinen vaikuttaja
Krista Putkonen-Örn (s. 1970), freelance-näyttelijä
Marko Putkonen (s. 1947), oopperalaulaja
Matias Putkonen (1822–1868), pappi, suomentaja, kristillinen kirjailija ja valtiopäivämies
Matti Putkonen (s. 1950), ammattiyhdistysvaikuttaja
Paavo Putkonen (1845–1907), arkkiveisujen ja rekilaulujen tekijä
Tahvo Putkonen (1795–1825), viimeinen Suomessa rauhan aikana mestattu rikollinen
Tauno Putkonen (1900–1976), lääkäri, iho- ja sukupuolitautien professori
Timo Putkonen (1940–2021), televisiotoimittaja
Toivo Armas Putkonen (1912–1980), lintutieteilijä
Tuovi Putkonen (s. 1947), juontaja ja Suomen romanien oikeudet -seminaarin puheenjohtaja
Tuula Putkonen (s. 1961), pika- ja aitajuoksija
Väinö Putkonen (1931–1993), runoilija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Hämeenlinnan Pallokerho

| Hämeenlinnan Pallokerho |
| --- | --- |

Perustettu:  1929  1929 Hämeenlinnan Pallokerho   1991 HPK Edustusjääkiekko Ry  2015 HPK Liiga Oy
Kaupunki:   Hämeenlinna
Kotiareena:  Pohjantähti Areena
– kapasiteetti:  5 360
Sarja:  SM-liiga
Värit:                

Toimitusjohtaja:   Kaj Källarson
Puheenjohtaja:   Jyrki Louhi
Päävalmentaja:   Mikko Manner
Kapteeni:   Petteri Nikkilä
Yhteistyöseurat:   FPS (Suomi-sarja)
SM-mitalit
Kultaa:  2 (2006, 2019)
Hopeaa:  3 (1952, 1993, 2010)
Pronssia:  9 (1954, 1991, 1997, 1999, 2000, 2002, 2003, 2005, 2007)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hämeenlinnan Pallokerho eli HPK on hämeenlinnalainen jääkiekkoseura, jonka edustusjoukkue pelaa jääkiekon SM-liigassa. Kaudella 2005–2006 HPK voitti historiansa ensimmäisen Suomen mestaruuden kukistettuaan Porin Ässät otteluvoitoin 3–1. Toisen mestaruutensa HPK voitti kaudella 2018–2019 Kärppiä vastaan otteluvoitoin 4–3. Kahden kullan lisäksi HPK on saavuttanut kolme hopeaa sekä yhdeksän pronssia. HPK pelaa kotiottelunsa Pohjantähti areenalla. HPK Naiset pelaavat SM-liigassa.
Historia > Alkuvuodet – Pallosta kiekkoon (1929-1950)

Hämeenlinnan Pallokerhon perustava kokous pidettiin 5. joulukuuta vuonna 1929. Seuran nimeksi valittiin tuolloin Hämeenlinnan Jääpalloseura, ja toiminta keskittyikin aluksi jääpalloon. Pian seuraavan vuoden alussa seuran nimi vaihtui Hämeenlinnan Pallokerhoksi eli HPK:ksi, jonka nimisenä seura on toiminut aina tähän päivään saakka. Huhtikuussa 1930 päätettiin seuran toimintaa laajentaa siten, että sen ohjelmaan lisättiin myös jalkapallo ja pesäpallo. Vuonna 1935 HPK:n ja sen paikallisen kilpakumppanin Hämeenlinnan Tarmon toiminta yhdistettiin osittain. Yhdistymisen tavoitteena oli että HPK:lle jäisi jääpallo ja pesäpallo, Tarmolle jalkapallo. Yhdistymisen seurauksena sai alkunsa myös Tarmon jääkiekkotoiminta ja helmikuussa 1932 Tarmo pelasi ensimmäisen ottelunsa.
Talvisessa päälajissaan jääpallossa HPK nousi sotien jälkeen vuonna 1946 suomensarjasta mestaruussarjaan. Samoihin aikoihin seura aloitteli myös jääkiekkotoimintaansa. Vuoden 1947 jääpallon SM-sarjassa HPK jäi lohkonsa viimeiseksi ja putosi sarjasta. Kausi jäi lopulta ainoaksi HPK:n jääpallon SM-sarjakaudeksi, ja seura pelasi jääpallohistoriansa seuraavat vuodet alemmilla sarjatasoilla. HPK:n jääpallomenestys oli kuitenkin hyvin heikkoa, mikä johti omalta osaltaan siihen että seura lopetti jääpallotoiminnan 1950-luvun puolivälissä ja talviseksi päälajiksi valikoitui jääkiekko. Lisäksi jääkiekon suosio pallokerholaisten keskuudessa oli nousussa, vuonna 1948 HPK nousi maakuntasarjasta suomensarjaan ja heti seuraavana kautena vuonna 1949 se nousi suomensarjasta SM-sarjaan. HPK:n nousu tarkoitti sitä että seuraavalla kaudella 1949–1950 SM-sarjassa pelasi kaksi hämeenlinnalaisjoukkuetta.
Historia > Ensimmäiset SM-sarjakaudet (1950-1961)

Kausi 1949–1950 oli HPK:n ensimmäinen Suomen jääkiekon pääsarjassa. HPK sai paikalliskilpailijastaan Tarmosta kovan vahvistuksen, kun Eero Salisma siirtyi Pallokerhoon. HPK jäi kuitenkin SM-sarjassa kuudenneksi eli viimeistä edelliseksi ja putosi takaisin suomensarjaan.
Vuoden 1951 suomensarjaan HPK lähti ennakkosuosikkina ja seuran onnistuikin nousta takaisin pääsarjaan. Toiseen SM-sarjakauteensa 1951–1952 HPK lähti suurin odotuksin. Seura voitti oman lohkonsa voittaen kaikki ottelunsa, HPK voitti muun muassa paikallisvastustajansa Tarmon ensimmäistä kertaa SM-sarjaottelussa. Voitto Tarmosta takasi HPK:lle lohkovoiton, kyseessä oli Tarmon ainoa tappio vuoden 1952 SM-sarjassa. Tarmo sijoittui lohkossa HPK:n jälkeen lohkon toiseksi. Lohkovoiton myötä HPK selviytyi ensimmäistä kertaa historiassaan loppuotteluihin, seuran nousu suomensarjasta mitalijoukkueeksi oli nopeaa.
Loppuotteluissa vastaan tuli toisen lohkon voittaja ja edellisen kauden mestari Ilves. Myös edellisenä kautena Ilves oli voittanut hämeenlinnalaiset loppuotteluissa – silloin vastassa oli ollut Tarmo. Ensimmäinen loppuottelu Ilvestä vastaan alkoikin tasaisesti, mutta HPK:n peli sekosi kun Eero Salisma ajettiin ulos kentältä. Ilves voitti lopulta selkein lukemin 6–1. Toinen ottelu oli tasaisempi, sen voitti Ilves maalein 4–3 ja HPK saavutti hopeamitalit.
Seuraavana kautena 1953 Hämeenlinnassa palattiin totuttuun järjestykseen ja Tarmo palasi kaupungin ykkösseuraksi. HPK ja Tarmo pelasivat tosin eri lohkoissa, joten paikallisottelu ei toteutunut. HPK jäi lohkonsa kolmanneksi, Tarmon saadessa hopeamitalit. Myös vuonna 1954 jäi SM-sarjan paikallisottelu Tarmoa vastaan pelaamatta, sillä joukkueet oli taas sijoitettu eri lohkoihin. HPK kuitenkin sijoittui lohkonsa toiseksi ja Tarmo jäi neljän parhaan ulkopuolelle, joten HPK nousi taas kaupungin herraksi. Lohkonsa kakkosena HPK selviytyi pronssiotteluun, jossa se oli niukasti Turun Palloseuraa parempi; ensimmäisen ottelun HPK voitti maalilla, toinen ottelu päättyi tasan. Näin HPK saavutti pronssimitalit. Seuraava HPK:n jääkiekon SM-mitalisijoitus tulikin vasta 1990-luvulla ja Tarmo piti huolen kaupungin kiekkomenestyksestä vielä muutaman vuoden ajan.
Seuraavina vuosina Kerhon menestys oli vaisumpaa, vuonna 1954–1955 se jäi lohkonsa kolmanneksi ja ulos mitalipeleistä. Seuraavana kautena 1955–1956 HPK säilyi SM-sarjassa voitettuaan uusintaottelun putoamisesta. Myös vuosina 1957 ja 1958 HPK jäi mitalipelien ulkopuolelle, putoaminen ei kuitenkaan uhannut.  Kaudeksi 1958–1959 SM-sarjan sarjajärjestelmää uudistettiin ja sarja pelattiin yksilohkoisena. Sarjan häntäpäässä neljä joukkuetta oli tasapisteissä, mutta HPK jäi kymmenen joukkueen sarjassa viimeiseksi maalieron turvin, mutta kerhon onneksi se ei ratkaissut putoamista vaan sääntöjen mukaan tasapisteissä pelattiin uusintaottelu. Uusintaotteluiden jälkeen HPK säilyi sarjassa, paikallisvastustaja Tarmon kohtalona taas oli putoaminen suomensarjaan. Seuraavana kautena 1959–1960 HPK koki kuitenkin saman kohtalon, se jäi sarjassa toiseksi viimeiseksi ja putosi suomensarjaan kaudeksi 1960–1961.
Historia > Alasarjakaudet (1961-1979)

1960-luvun alkuvuodet HPK tahkosi suomensarjassa paikallisvastustajansa Tarmon kanssa. Vuonna 1964 Hämeenlinnassa päästiin pois luonnonjääoloista, kun Rinkelinmäen tekojäärata valmistui. Vuosikymmenen loppupuoliskolla Hämeenlinnan kiekkoherruus oli siirtymässä vähitellen HPK:lle, sillä Tarmo haki välillä vauhtia maakuntasarjasta saakka. Tosin Kerhonkin sarjasijoitukset olivat suomensarjassa vaatimattomia. Kausina 1968–1969 ja 1969–1970 HPK oli juuri putoamisviivan yläpuolella, mutta maakuntasarjaan seura ei sentään pudonnut.
Seuraavina kausina sijoitukset paranivat ja kaudella 1971–1972 HPK selviytyi jo SM-sarjakarsintaan asti, mutta lopulta karsintasarjassa nousu SM-sarjaan ei kuitenkaan ollut lähelläkään. HPK:n kurssi oli kuitenkin kääntynyt ja se nousi toiseksi korkeimman sarjatason parhaiden seurojen joukkoon. Kaudella 1972–1973 HPK ei SM-karsintaan yltänyt. Samalla kaudella HPK:n paikallisvastustajan Tarmon menestys oli heikompaa; Tarmo putosi maakuntasarjaan ja HPK jäi ainoana hämeenlinnalaisjoukkueena toiseksi korkeimmalle sarjatasolle. Seuraavalla kaudella 1973–1974 HPK voitti oman suomensarjalohkonsa ja eteni SM-karsintaan. Karsintasarjassa Kerho jäi kuitenkin kolmanneksi, eikä selviytynyt karsimaan SM-sarjapaikasta SM-sarjan yhdeksättä vastaan.
Kaudeksi 1974–1975 toiseksi korkein sarjataso muuttui I-divisioonaksi. I-divisioonaa ei enää pelattu alueellisesti jaetuissa lohkoissa, vaan sarja muuttui yksilohkoiseksi, jolloin ottelumatkat pitenivät. Myös sarjan taso nousi, edellisenä kautena sarjasta pudotettiin 16 joukkuetta. Ensimmäinen I-divisioonakausi sujui alkuun lupaavasti, ja sarjan kärkikolmikko Sport, FoPS ja HPK erottui muista jo sarjan alkuvaiheessa. Lopulta kuitenkin HPK oli kuitenkin kärkikolmikon kolmas joukkue selkeällä piste-erolla.
Ennen seuraavan I-divisioonakauden 1975–1976 alkua Hämeenlinnan jääkiekkopiireissä tapahtui odottamaton käänne, sillä Tarmo lopetti perinteikkään ja menestyksekkään jääkiekkotoimintansa ja Tarmon jääkiekkotoiminta sulautettiin Pallokerhoon. Hämeenlinnassa katsottiin, ettei sen kokoinen kaupunki voinut ylläpitää kahta menestyvää jääkiekkojoukkuetta. Seuraavina kausina HPK jäi yhä selvemmin I-divisioonan kärkiporukoiden taakse, eikä se yltänyt SM-sarjakarsintapaikkaan. Seura oli kuitenkin vakaasti sarjataulukon keskivaiheen yläpuolella. HPK oli kuitenkin paras I-divisioonassa pelaava joukkue, jolla ei vielä ollut jäähallia. Vuonna 1977–1978 kerho oli taas lähellä SM-sarjakarsintaa, tämä vauhditti kaupungin päätöstä jäähallin rakentamisesta. Halli päätettiin rakentaa kattamalla Rinkelimäen tekojäärata. Rakennustyöt vaikeuttivat HPK:n harjoittelua vuonna 1978–1979. HPK olikin sarjassa I-divisioonan puolivälin alapuolella.