stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiinanpalatsikoira
Ulkonäkö

Pekingeesin olemus leijonamainen. Sen häntä on tiiviisti selänmyötäinen ja kaartuu loivasti toiselle sivulle. Jalat ovat lyhyet mutta vantterat. Pekingeesin kuono voi olla melko lyhyt.
Kiinanpalatsikoira on hieman korkeuttaan pidempi. Pekingeesiuroksen säkäkorkeus on 19–23 cm ja narttujen 15–21 cm.[lähde? ] Rodulle on tärkeää vankka luusto ja tiivis runko. Ihanteellinen paino urokselle on enintään 5 kg ja nartulle enintään 5,4 kg.
Ulkonäkö > Turkki ja sen hoito

Pekingeesin karva on kohtuullisen pitkää ja suoraa. Kaulan ympärillä on kaulurimainen harja. Peitinkarva on melko karheaa, aluskarva tiheää ja pehmeämpää. Pekingeesin korvissa, raajojen takaosissa, hännässä ja varpaissa on hapsut.
Turkin väreinä ovat sallittuja muut paitsi albiino ja maksanruskea. Turkki vaatii säännöllistä hoitoa (kampaus noin kerran viikossa, pesu tarvittaessa).[lähde? ]
Luonne ja käyttäytyminen

Pekingeesi on luonteeltaan peloton, uskollinen ja pidättyväinen. Arkuus ja aggressiivisuus eivät kuulu sen luonteeseen. Se on yhden ihmisen koira, joka on lojaali omistajalleen. Pekingeesi ei mielistele tai palvo, mutta osoittaa ymmärrystä ja lojaaliutta ihmistä kohtaan. Vaikka kiinanpalatsikoira puolustaa omistajaansa uskollisesti, se ei ole missään nimessä vihainen. Se on hyvin ihmisläheinen ja lempeä koira, joka sopii hyvin seurakoiraksi.[lähde? ]
Alkuperä

Pekingeesi on nimensä mukaisesti lähtöisin Kiinasta. Buddhalaisuudessa leijona on pyhä eläin, ja sen vuoksi Kiinan keisari halusi itselleen oman pienen "pyhän leijonansa". Niinpä kiinanpalatsikoira jalostettiin ja sen haluttiin muistuttavan leijonaa niin paljon kuin mahdollista.
Pekingeesin tehtävänä oli vartioida palatsin aarteita ja varoittaa varkaista sekä karkottaa pahoja henkiä. Nämä pyhät koirat olivat itsekin tarkkaan vartioituja, ja varasta odotti kuolemantuomio. Rodun sai omistaa vain keisari eikä niitä saanut myydä, vaan ne saivat olla ainoastaan keisarillinen lahja. Alamaistenkin tuli painaa päänsä kiinanpalatsikoiran edessä. Rotu levisi länsimaihin boksarikapinan jälkeen. Länsimaissa rotuun ihastuttiin ja siitä tuli suosittu.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Pekingesikerho ry
Kevin Bickner

| Kevin Bickner |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. syyskuuta 1996 (ikä 28) Chicago, Illinois, Yhdysvallat
Mäkihyppääjä
Seura:  Norge Ski Club
Suksimerkki:  Elan
Maailmancup
Kaudet:  2015–
Voitot:  0
Palkintokorokkeella:  0
 Tietolaatikko päivitetty 24. helmikuuta 2018 
Kevin Bickner (s. 23. syyskuuta 1996 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen mäkihyppääjä. Bickner edustaa Norge Ski Clubia.
Bickner sijoittui Pyeongchangin olympialaisissa 2018 normaalimäessä 18:nneksi ja suurmäessä 20:nneksi.
Bickner debytoi maailmancupin henkilökohtaisissa kilpailuissa joulukuussa 2015 Lillehammerin normaalimäen kilpailussa ollen 51:s. Avauspisteensä hän saavutti helmikuussa 2016 Vikersundin lentomäkikilpailusta ollen 30:s. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 15:nneksi niin ikään Vikersundin lentomäessä maaliskuussa 2017.
Kierwiny

| Kierwiny |
| --- | --- |

 fiKierwiny 
 54°06′32″N, 20°41′56″E 
Väestö
Väkiluku (2011):  255
Kierwiny on kylä Kiwityn kunnassa Lidzbarkin piirikunnassa Warmia-Masurian voivodikunnassa Puolassa. Kylä sijaitsee noin viiden kilometrin päässä Kiwityn kunnan hallintokeskuksesta Kiwitystä. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Kierwinyssä asui 255 asukasta.
Kouoro

| Kouoro |
| --- | --- |
 Kouoro
 Koordinaatit: 11°58′5″N, 5°41′19″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Sikasson alue
Piiri:  Sikasson piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Väkiluku (2009):  15 100
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kouoro on maalaiskunta ja sen keskuskylä Sikasson alueen Sikasson piirissä Malissa. Se sijaitsee 80 kilometriä Sikassosta pohjoiseen. Kunnassa on 15 100 ja kylässä 7 500 asukasta (vuonna 2009).
Kouoron kunta rajoittuu etelässä Sikasson piirin Klélan, lännessä Kourouman ja Kabarasson ja pohjoisessa ja idässä Koutialan piirin Faguin, Zangasson, Sinkolon ja Diouradougou Kafon kuntiin. Maisemaa leimaavat laajat tasangot. Vesistöistä tärkein on Banin sivujoki Banifing. Ilmasto on sudanilais-sahelilainen. Kasvillisuus on heinä- ja pensassavannia.
Kuntaan kuuluu kuusi kylää. Asukkaat ovat etupäässä senufoja. Lisäksi on muun muassa miniankoja, dogoneja, fulbeja, boboja ja moseja. Vallitseva uskonto on islam, mutta kunnassa on myös animisteja ja kristittyjä.
Kouron kautta kulkee Sikasson ja Koutialan välinen maantie RN11. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat puuvilla, durra, maissi, riisi, hirssi, maapähkinä ja lehmänpapu. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan kaupankäyntiä ja käsityöammatteja. Kouoro-barragessa pidetään viikoittaiset markkinat.
Kotajärvi (Posio, Koutajoen vesistö)

| Kotajärvi |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Lappi
Kunnat:  Posio
Koordinaatit:  66°03′08″N, 28°04′07″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Koutajoen vesistö (73)
Järvinumero:  73.027.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  240,5 m 
Rantaviiva:  3,49 km 
Pinta-ala:  0,69 km² 
Tilavuus:  0,0018 km³ 
Keskisyvyys:  2,6 m 
Suurin syvyys:  9,6 m 
Saaria:  1
 fiKotajärvi 
Kotajärvi on Yli-Kitkaan laskeva matala ylänköjärvi Posiolla Lapin maakunnan kaakkoisosassa. Sen pinta-ala on 69 hehtaaria. Etäisyys Rovaniemeltä on 116 kilometriä itäkaakkoon.
Maantiede

Kotajärven pituus kaakosta luoteeseen on 1,1 kilometriä ja leveys lounaasta koilliseen 900 metriä. Järven itäosa on länsiosaa syvempi. Syvin piste sijaitsee järven koillisosassa. Rannat ovat metsämaata.
Kotajärveen virtaa mutkainen tulouoma lännestä. Luoteesta Pieneltä Ärjenlammelta (245,1 metriä mpy) virtaa pienempi tulouoma. Kotajärvi laskee noin sata metriä pitkän salmen kautta itään Yli-Kitkaan (240,4 metriä mpy). Kotajärven ja Yli-Kitkan välisellä kannaksella on pientaloja ja sen kautta kulkee seututie 863.
Kotajärven vesitilavuus on 1 805 000 kuutiometriä.
Kotajärvi (73.027.1.017) kuuluu Kotajärven valuma-alueeseen (73.027), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Koutajoen vesistössä (73). Toinen jakovaihe on Kitkajärven alue (73.02). Kotajärven valuma-alueella on 40 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Kotajärvi on laajin. Sitä seuraa Konttijärvi ja Laivajärvi.
Suomessa on 62 vähintään hehtaarin laajuista Kotajärveä. Suurin niistä on Lemin noin 3,5-neliökilometrinen Kotajärvi. Posiolla sijaitsee myös toinen Kotajärvi (65.397.1.036).
Kirjurinluodon edustan suihkulähde

Kirjurinluodon edustan suihkulähde on Porissa Kirjurinluodon kärjen läheisyydessä, 80 metrin päässä rannasta Kokemäenjoella sijaitseva suihkulähde, joka valmistui vuonna 1969. Pinnan alla olevassa valonheittäjässä on värilaitteisto, jolla vesisuihkuun saadaan sateenkaaren värit. Korkeutta vesisuihkulla on suurimmillaan 17 metriä.
Aloitteen suihkulähteestä teki Porin kaupungin taide- ja muistomerkkitoimikunta. Vuonna 1965 se päätti esittää Porin kaupunginhallitukselle, että selvitettäisiin mahdollisuudet toteuttaa taiteellinen vesisuihkujärjestelmä Kirjurinluodon kärkeen. Sanomalehti Uuden ajan uutisen mukaan "Vesisuihkujärjestelmä auringonvalossa ja pimeässä valoefektein tehostettuna olisi komea nähtävyys niin porilaisille kuin turisteillekin ja sen näkyvyys sekä kaupungin että Puuvillatehtaan puoleiselle jokirannalle olisi mainio [---]."
Kirjurinluodon edustan suihkulähde, taustalla Pohjoisrannassa sijaitseva vanha Puuvillatehdas.
Suihkulähdettä kutsuttiin sen valmistumisen aikaan vuonna 1968 koristesuihkuksi. Alkuperäiseen laitteistoon kuului yksi pääsuutin sekä kuusi pienempää suutinta, jotka sijoittuvat pääsuuttimen molemmin puolin. Niiden vesisuihkut ylettyivät kuuden metrin korkeuteen. Lisäksi laitteistoon kuului neljä valonheitintä, joiden väriä pystyi säätämään suodattimilla. Laitteiston pituus oli noin kuusi metriä. Suihkulähteen sähkön saantia varten Kirjurinluotoon asennettiin ohjelmointikaappi. Suihkulähteen valmistumisen aikaan sähkö oli kallista, minkä takia sitä pidettiin päällä lyhyempiä aikoja kerrallaan.
Suihkulähteen laitteisto viedään talveksi pois Kokemäenjoesta.
Kiialan seisake

Kiialan seisake (lyh. Kia, ruots. Kiala hållplats) on rautatien seisake Porvoon radan varrella Porvoossa. Seisake perustettiin Kiialan kartanon tarpeisiin Porvoon radan avaamisvuonna 1874. Tavaraliikenteen päätyttyä Kiiala muutettiin miehittämättömäksi 1. maaliskuuta 1954. Henkilöliikenne lakkautettiin 27. syyskuuta 1970, yli kymmenen vuotta aikaisemmin kuin suurimmalla osalla Porvoon radan seisakkeista.
Liikennepaikalla on yksi raide, jolle on rakennettu lyhyt laituri. Aiemmin liikennepaikalla oli myös yksi sivuraide.
Vuonna 1997 Porvoon Museorautatie ry rakensi yhteistyössä Kiialan kartanon kanssa Kiialan liikennepaikan uudelleen Porvoon museorautatien seisakkeeksi. Liikennepaikalle palautettiin tuolloin graniittinen laiturireunus. Museojunat pysähtyvät edelleen Kiialassa.
Kiia Nousiainen

Kiia Nousiainen (s. 20. marraskuuta 2000 Raahe) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Team Kuortaneessa. Hän on oikeakätinen. Pelipaikaltaan hän on laitahyökkääjä.
Aiheesta muualla

http://www.eliteprospects.com/player.php?player=385953
Kistan kirjasto

| Kistan kirjasto> Kista bibliotek |
| --- | --- |
 Kistan kirjasto sijaitsee kauppakeskus Kista-Galleriassa. Kuvassa kauppakeskuksen sisäänkäynti.
Sijainti:  Kista Galleria, 1 våning, Färögatan 30, 16453 Kista
Koordinaatit:  59.40188°N, 17.94559°E
Tyyppi:  Tukholman kaupunginkirjaston toimipiste
Perustettu:  2014
Kokoelman koko:  (tilat) 2 400 m2
Asiakkaita:  noin 670 000 kävijää (2015)
Kotisivut
Kistan kirjasto (ruots. Kista bibliotek) on Tukholman pohjoisosassa, monikulttuurisuudestaan tunnetulla Rinkeby-Kistan osa-alueella toimiva yleinen kirjasto. Se on eräs Tukholman kaupunginkirjaston toimipisteistä. Kistan kirjaston 2 400 neliömetrin laajuiset tilat on suunnitellut arkkitehtitoimisto Wester+Elsner Architects, ja ne avattiin yleisölle vuonna 2014. Suosittu, päivittäin kello 10-21 avoinna oleva kirjasto on eräs kauppakeskus Kista Galleriaan sijoittuneista julkisista palveluista.
Tunnustuksia

Kistan kirjastolle myönnettiin järjestyksessään toinen Vuoden yleinen kirjasto -palkinto vuonna 2015. Tämän, sittemmin kansainvälisen kirjastojärjestö IFLA:n kirjastopalkintona tunnetun palkinnon jakamisen käynnisti Tanskan kulttuuriministeriön Linna- ja kulttuurihallinto (tansk. Slots- og Kulturstyrelsen) vuonna 2014. Palkinto oli osa Tanskan kulttuuripoliitiikkaan kuulunutta, yleisten kirjastojen malliohjelmana (Model Programme for Public Libraries) tunnettua hanketta. Tunnustuspalkinnon voittanut kirjasto saa kansainvälistä näkyvyyttä ja muodollisen 5 000 Yhdysvaltain dollarin rahapalkinnon, jonka rahoittaa kirjastojärjestelmiä valmistava Systematic-yritys. Suomessa Helsingin keskustakirjasto Oodi on saanut saman, maailman parhaan uuden yleisen kirjaston palkinnoksi luonnehditun tunnustuksen vuonna 2019.
Lisäksi Kistan kirjasto sai ruotsalaisen kulttuuri- ja viestintäalan ammattiliitto DIKin vuoden kirjasto - tunnustuksen vuonna 2015.
Aiheesta muualla

Kista bibliotek (ruotsiksi) (stockholm.se)
Vuoden yleinen kirjasto
2014:  Craigieburnin kirjasto - 2015:  Kistan kirjasto - 2016:  Dokk1 - 2018:  Den Helderin School 7 -kirjasto - 2019:  Helsingin keskustakirjasto Oodi - 2021:  Oslon pääkirjasto

Huomaa: Vuosina 2017 ja 2020 ei valittu Vuoden yleistä kirjastoa.
Kotajärvi (Kemijärvi)

| Kotajärvi |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Lappi
Kunnat:  Kemijärvi
Koordinaatit:  66°42′52″N, 27°33′47″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kemijoen vesistö (65)
Järveen tulevat joet:  Kyröjoki Myllyoja
Laskujoki:  Kotajoki
Järvinumero:  65.314.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  148,8 m 
Rantaviiva:  20,33 km 
Pinta-ala:  2,41 km² 
 fiKotajärvi 
Kotajärvi on Kemijärven kanssa samantasoinen vakavesi Kemijärven keskustan itäpuolella Lapin maakunnassa. Sen pinta-ala on 2,4 neliökilometriä. Etäisyys Rovaniemeltä on 84 kilometriä itäkoilliseen. Järvi on toiseksi laajin Suomen 63 Kotajärvestä.
Maantiede

Kotajärven ulottuvuus etelästä pohjoiseen on 4,3 kilometriä. Järven keskiosan leveys on noin kilometrin. Järven pohjoisin osa jakautuu kahteen lahteen. Rautatie Kemijärveltä itään kulkee Kotajärven halki ja syvyyskäyrät on merkitty karttaan vain rautatien eteläpuoleiselle järvenosalle.
Kotajärven länsi- ja etelärannoilla on asutusta (Kallaanvaara, Isokylä). Pohjoinen ranta-alue on suota ja metsää. Järven itäpuolella kohoaa Kotavaara, jonka laki on lähes 250 metriä merenpinnan yläpuolella. Kotavaaran koillispuolella kohoaa lähes yhtä korkea Puikonvaara. Kotavaaran eteläpuolella sijaitsee Tarvaslampi (147,0 metriä mpy). Kotajärven eteläpuolitse kulkee valtatie 5.
Kotajärveen laskee Myllyoja luoteesta Myllylammelta (158,1 metriä mpy) ja Kyröjoki koillisesta Kyröjärveltä (152,7 metriä mpy). Kyröjärven ja Puikonvaaran välissä sijaitsee Puikonjärvi (151,6 metriä mpy), joka laskee Kotijokea pitkin Kyröjokeen. Kotajärveä yhdistää Kemijärveen Kotajoki
Kotajärvi (65.314.1.001) kuuluu Kotajärven valuma-alueeseen (65.314), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kemijoen vesistössä (65). Toinen jakovaihe on Kemijärven alue (65.31) ja ensimmäinen jakovaihe on Kemijärven–Pelkosenniemen alue (65.3). Kotajärvi on toiseksi laajin Kotajärven valuma-alueen 32:sta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Laajin on Kyröjärvi ja kolmanneksi laajin on Kummunjärvi.
Kesäparalympialaiset 1972

Kesäparalympialaisia 1972 ei järjestetty Münchenissä, kuten saman vuoden olympialaiset, koska olympialaisten järjestelijät ilmoittivat että olympiakylä tultaisiin sulkemaan olympialaisten jälkeen ja siitä tehtäisiin yksityisasuntoja. Kun muita sopivia majoituspaikkoja ei löytynyt Münchenistä, tarjoutui Heidelberg järjestämään paralympialaiset. Länsi-Saksan liittopresidentti Gustav Heineman avasi kisat, joihin osallistui 1 004 urheilijaa 41 maasta, 2. elokuuta 1972.
Vuoden 1972 paralympialaisissa oli näytöslajeina muun muassa maalipallo ja 100 metrin juoksu sokeille ja näkövammaisille. Tämä tarkoitti sitä, että nämä vammaluokat olivat ensimmäisen kerran mukana kisoissa, vaikkakin vain näytöslajeissa.
Suomalaisia osallistujia oli 19, jotka toivat kaksi hopeamitalia ja yhden pronssimitalin Suomelle.
Mitalitaulukko TOP-10

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Länsi-Saksa | 28 | 17 | 22 | 67 |
| 2 |  Yhdysvallat | 17 | 27 | 30 | 74 |
| 3 |  Iso-Britannia | 16 | 15 | 21 | 52 |
| 4 |  Etelä-Afrikka | 16 | 12 | 13 | 41 |
| 5 |  Alankomaat | 14 | 13 | 11 | 38 |
| 6 |  Puola | 14 | 12 | 7 | 33 |
| 7 |  Ranska | 10 | 8 | 15 | 33 |
| 8 |  Israel | 9 | 10 | 9 | 28 |
| 9 |  Italia | 8 | 4 | 5 | 17 |
| 10 |  Jamaika | 8 | 3 | 5 | 15 |

| 28 |  Suomi | 0 | 2 | 1 | 4 |
Aiheesta muualla

Official website of the Paralympic Movement (englanniksi)
Kesäparalympialaiset 1976

Kesäparalympialaiset 1976 järjestettiin Torontossa, Kanadassa, eikä Montréalissa, kuten saman vuoden olympialaiset.
Kisoihin osallistui 1 657 urheilijaa 40 eri maasta. Ensimmäisen kerran kisoihin osallistui myös amputoituja urheilijoita sekä näkövammaisia urheilijoita. Kaiken kaikkiaan 253 naisurheilijaa osallistui kisoihin. Jotkut maat vetäytyivät kisoista Etelä-Afrikan harjoittaman apartheidin takia. Koska kisapaikan läheltä ei löytynyt kunnollisia majoituspaikkoja, vuokrasivat kisaisännät koulubusseja ja rakensivat lastauspaikkoja saadakseen kilpailijat kilpailupaikoille.
Avajaisseremonia järjestettiin 3. elokuuta. Kisojen järjestäminen oli entistä hankalampaa, koska uusien vammaluokkien mukaantulo hankaloitti tilannetta. Ensimmäistä kertaa paralympialaiset myös esitettiin televisiossa. Uusien vammaluokkien mukaantulo merkitsi myös uusien urheilulajien mukaantuloa. Pyörätuolikelauksessa otettiin käyttöön vanhojen matkojen lisäksi myös 200m, 400m, 800m ja 1500m kelauspituudet. Lisäksi uusiksi lajeiksi otettiin kivääriammunta ja maalipallo (jälkimmäinen oli näytöslajina edellisissä kisoissa). Kisojen päätösseremonia järjestettiin 11. elokuuta.
Suomalaisia kisoihin osallistui 46 ja he saalistivat yhteensä 50 mitalia.
Mitalitaulukko TOP-10

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Yhdysvallat | 66 | 44 | 45 | 155 |
| 2 |  Alankomaat | 45 | 25 | 14 | 84 |
| 3 |  Israel | 40 | 13 | 16 | 69 |
| 4 |  Länsi-Saksa | 37 | 34 | 26 | 97 |
| 5 |  Iso-Britannia | 29 | 28 | 37 | 94 |
| 6 |  Kanada | 25 | 26 | 26 | 77 |
| 7 |  Puola | 24 | 17 | 12 | 53 |
| 8 |  Ranska | 23 | 21 | 14 | 58 |
| 9 |  Ruotsi | 21 | 28 | 25 | 74 |
| 10 |  Itävalta | 18 | 16 | 17 | 51 |

| 13 |  Suomi | 12 | 20 | 18 | 50 |
Aiheesta muualla

Official website of the Paralympic Movement (englanniksi)
Kiialan kartano

| Kiialan kartano> Kiala gård |
| --- | --- |

Sijainti:  Porvoo, Uusimaa
Rakennustyyppi:  Kartano
Valmistumisvuosi:  1796
Rakennuttaja:  Carl Johan Adlercreutz
Omistaja:  Ehrnroothin suku
Tyylisuunta:  Empire
Runkorakenne:  Hirsi
Julkisivumateriaali:  Puu
Kerrosluku:  3
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kiialan kartano (ruots. Kiala gård) sijaitsee noin 3 kilometriä Porvoon keskustasta pohjoiseen. Kartanoon kuuluu nykyään 400 hehtaaria peltoa ja se on ollut 1920-luvulta saakka vuorineuvos Göran J. Ehrnroothin perheen hallussa. Kartano oli myös taiteilija Albert Edelfeltin syntymäkoti.
Kiialan kartanon historia ulottuu keskiajalle ja se oli Stålarm-suvun kantatilana 1300-luvulta 1600-luvulle. Kartanon vuodelta 1796 peräisin olevan kaksikerroksisen puisen päärakennuksen rakennutti kenraali Carl Johan Adlercreutz. Alun perin rokokootyylinen päärakennus muutettiin 1830-luvulla empiretyyliseksi ja sen nykyinen ulkoasu on peräisin 1880-luvulta. Carl Axel Lewin perusti 1880-luvulla kartanoon viinatehtaan, jonka rakennukset toimivat nykyisin juhla- ja kokoustiloina. Kartanoon johtaa Porvoon suunnalta pitkä puukujanne.
Kiialan kartano oli 2000-luvun alussa Suomen suurin sokerijuurikkaan viljelijä ja siellä kasvatetaan myös heinää hevosia varten.
Aiheesta muualla

Kiialan kartanon sivut
Karolina Pavlova

Karolina Jänisch Pavlova, Vasili Fjodorovits Binemann 1830-luku.
Pavlova noin 1820-luvulla.
E. A. Dmitriev-Mamonovin piirros Pavlovasta A. P. Jelaginan albumin mukaan, 1840-luku.
Karolina Katarina Karlovna Pavlova (ven. Каролина Карловна Павлова, os. Jaenisch, Jänisch (Яниш); 10. heinäkuuta (J: 22. heinäkuuta) 1807 Jaroslavl, Venäjän keisarikunta – 2. joulukuuta (J: 14. joulukuuta) 1893 Dresden, Saksan keisarikunta) oli 1800-luvun tunnetuin venäläinen naiskirjailja. Hän oli huomattava runoilija, kääntäjä ja salonginpitäjä.
Suku ja koulutus

Karolina Pavlova syntyi saksalaisperäisen professorin perheeseen. Hän sai perusteellista ja monipuolista kotiopetusta isänsä ohjauksessa, osasi useita eurooppalaisia kieliä ja luki paljon. Hän vietti lapsuutensa, nuoruutensa ja aikuiselämänsä Moskovassa. Hänen isänsä, Venäjällä syntynyt saksalaistaustainen professori Karl Ivanovitš Jänisch (1744–1833) oli lääkäri, Moskovan lääketieteellisen akatemian kemian ja fysiikan opettaja Karl Jaenisch, joka kuului viipurilaiseen kauppiassukuun. Hän opiskeli myös tähtitiedettä ja maalausta sekä tunsi kirjallisuutta erittäin hyvin. Hänen äitinsä oli Jelizaveta Karlovna Martin. Karolina auttoi isäänsä tähtitieteellisissä havainnoissa ja Moskovassa hänet tunnettiin "lahjakkaana, mitä monipuolisimmilla ja erikoisimmilla kyvyillä varustettuna tyttönä."
Avioliitto

Hän oli jonkin aikaa kihloissa kuuluisan puolalaisen kirjailijan Adam Mickiewiczin kanssa. Rikkaan setänsä vuonna 1836 perinyt, vanhaksi piiaksi uhkaavasti jäämässä ollut 29-vuotias Karolina olikin nyt hyvä naimakauppa. Karolina meni vuonna 1836/1837 naimisiin kirjailija Nikolai Pavlovin kanssa. Aviomies oli kevytmielinen, toivoton uhkapeluri ja huonoissa väleissä esimiestensä kanssa maaorjuutta arvostelevien kirjoitusten vuoksi. Pariskunnalla oli yksi lapsi, Ippolit (1839–1882), joka työskenteli toimittajana.
Pavlovan mies hävisi vaimonsa omaisuuden uhkapelissä 15 vuodessa vuoteen 1853 mennessä, josta seurasi Karolinan sukulaisten vaatimuksesta vangitseminen, velkavankeus ja karkotus Permiin.
Elämä avioliiton jälkeen

Avioliitto hajosi lopullisesti uskottomuuden vuoksi, minkä jälkeen Karolina Pavlova muutti Pietarin kautta Tarttoon, missä hänellä oli runoutta tuottanut rakkaussuhde ylioppilas Boris Utinin kanssa.
Hän vieraili Konstantinopolissa, Italiassa, Sveitsissä, ja vuonna 1861 hän lopulta asettui Saksaan, Dresdeniin. Vuodesta 1856 lähtien hän asui etupäässä Euroopassa ja vuodesta 1858 Saksassa, mutta säilytti aluksi yhteytensä venäläiseen kirjallisuuselämään vierailemalla satunnaisesti lyhyitä aikoja Venäjällä.
Kiellettyjen kirjojen löytyminen kotoa, vaimon omaisuuden menettäminen ja siitä seurannut Nikolai Pavlovin velkavankeus ja karkotus aiheuttivat valtaisan skandaalin, johon osasyyllisenä pidettiin myös Karolina Pavlovaa.
Kirjallinen ura

Runoilijana Pavlova pääsi esille jo alle 30-vuotiaana 1820-luvulla kirjallisuussalongeissa. Hänen ensimmäinen käännöskokoelmansa Das Nordlicht ('Revontulet') ilmestyi Saksassa vuonna 1833. Käännösten lisäksi se sisälsi kymmenen alkuperäistä saksankielistä runoa.
Vuonna 1839 Pariisissa ilmestyi ranskankielinen käännöskokoelma, joka sekin sisälsi alkuperäisiä runoja. Samana vuonna ilmestyi ensimmäinen venäjänkielinen runo. Pavlova julkaisi venäläisiä runojaan aikakauslehdissä, vuosikirjoissa ja kokoelmissa ja järjesti miehensä kanssa viikoittaisia illalliskutsuja, joilla kävi Moskovan tunnetuimpia kirjailijoita.
Pavlova käänsi arvostamiaan venäläisiä romantikkoja kuten Aleksandr Puškinia muille kielille, etupäässä saksaksi. Hän käänsi vuonna 1839 myös Friedrich Schillerin Orleansin neitsyen ranskaksi.
Vuonna 1848 ilmestyi runo- ja proosaromaani Dvoinaja žizn (ven. Двойная жизнь, "Kaksoiselämää”). Sensuuri kielsi Ranskan helmikuun vallankumoukseen liittyvän runoelman Razgovor v Trianone (ven. Разговор в Трианоне, ”Keskustelu Trianonissa”), joka levisi käsikirjoituksena ja ilmestyi Lontoossa vuonna 1861.
Vuodesta 1856 lähtien hän asui etupäässä Euroopassa ja vuodesta 1858 Saksassa, mutta säilytti aluksi yhteytensä venäläiseen kirjallisuuselämään. Vuonna 1863 Moskovassa ilmestyi Pavlovan runovalikoima, joka sai lehdistössä kielteisen vastaanoton tyylilisesti vanhentuneena ja yhteiskunnallisesti kantaaottamattomana. Hän kuoli unohdettuna Saksassa köyhyydessä.
Kirjallinen perintö

Pavlovan tuotanto edustaa myöhäisromantiikkaa. Lyyristen runojen otsikkona on usein Dumy (ven. ДУМЫ, "Ajatuksia") ja niiden äänilaji vertautuu usein Jevgeni Baratynskin meditatiiviseen runouteen.
Hänen lyyrinen sankarinsa on yhteiskunnan yläpuolelle kohoava ja sen kanssa kiistelevä ihminen. Osittain omaelämäkerrallinen romaani Dvoinaja žizn (Kaksoiselämää) on kertomus hienoston moraalittomasta kasvatuksesta. Runoilija suhtautui kielteisesti vallankumoukseen. Kansa on hänen mielestään ”joko julma tiikeri tai lauhkea juhta”. Pavlova vältti tietoisesti sitoutumista poliittisiin leireihin, mutta hänen vuonna 1854 ilmestynyt runoelmansa Razgovor v Kremle (ven. РАЗГОВОР В КРЕМЛЕ, ”Keskustelu Kremlissä”) on sävyltään selvästi slavofiilinen.
Runoilijan tuotanto saavutti huippunsa 1860-luvulla, jolloin sitä hallitsivat intiimi rakkauslyriikka sekä byronilainen runoilijan yksinäisyyden teema. Pavlovan runokieli on tiivistä, energistä ja riimeiltään omaperäistä. Hänen tuotantonsa otettiin aluksi ihastuneesti vastaan, mutta myöhemmin siitä tuli zapadnikkien ja slavofiilien välisen kiistelyn kohde. 1900-luvun alussa Pavlova sai jälleen arvostusta venäläisiltä symbolisteilta, erityisesti Valeri Brjusovilta, joka vuonna 1915 julkaisi kokoelman "Ylösnoussut" (ven. Воскресил) Pavlovan teoksista. Kirjallisuushistoriallisessa tutkimuksessa Karolina Pavlova on nostettu esille yhtenä venäläisen romantiikan huomattavimmista kirjailijoista.
Aiheesta muualla

Karolina Pavlovan teoksia Lib.ru -sivustolla (venäjäksi)