stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tampereen normaalikoulu

Tampereen normaalikoulun logo
Tampereen normaalikoulu (puhekielessä Norssi) on Tampereella Vihiojan kaupunginosassa toimiva Tampereen yliopiston kasvatustieteiden ja kulttuurin tiedekuntaan kuuluva harjoittelukoulu ja Tampereen alueen ainoa Unesco-koulu. Tampereen normaalikoulussa toimivat sekä perusopetuksen luokat 1–9 että lukio. Kaikki peruskoulun luokat toimivat normaalikoulun rakennuksessa. Vanha Nekalan koulun rakennus ei ole enää käytössä siellä todettujen sisäilmaongelmien takia. Lukio toimii nykyään Tampereen yliopistolla. Oppilaat yläkouluun tulevat pääasiassa saman koulun alemmilta luokilta. Syyslukukauden 2012 alussa yläkoulussa oli 292 oppilasta ja lukiossa noin 250.
Opetusharjoittelunsa Tampereen normaalikoulussa suorittaa vuosittain noin 130 aineenopettajaksi opiskelevaa
Tampereen yliopiston opiskelijaa. Opetusharjoittelun laadukas ja monipuolinen toteuttaminen onkin koulun keskeinen tehtävä.
Tampereen normaalikoulussa oli ennen käytössä 75 minuutin oppitunnit, käytäntö kuitenkin loppui uuden opetussuunnitelman myötä (2016 syksyllä käyttöön tuli 45 minuutin oppitunnit 7.–9. luokilla, 1.–6. luokilla 45 minuutin mittaiset oppitunnit ovat olleet käytössä jo pitkään). Oppilas opiskelee päivän aikana keskimäärin 3–4 eri oppiainetta. 45 minuutin järjestelmässä oppiaineita on keskimäärin 5–6. Pidemmät opetustuokiot ovat käytössä useissa normaalikouluissa.
Tampereen normaalikoulu sijoittui vuoden 2013 STT:n  lukiovertailussa sijalle 187.
Valtakunnallisissa vertailuissa normaalikoulun lukiolaiset sijoittuvat erinomaisen hyvin korkea-asteen jatko-opintoihin.
Toiminta-ajatus

Tampereen normaalikoulun toiminta-ajatuksena on tarjota yliopistokouluna oppilailleen, opiskelijoilleen ja opettajaharjoittelijoilleen korkeatasoista kansainvälisesti suuntautunutta opetusta. Koulu pyrkii kasvattamaan oppilaitaan ja opiskelijoitaan monipuolisesti tiedostaviksi, kriittisiksi erilaisuutta ymmärtäviksi sekä yhteistyöhön kykeneviksi maailmankansalaisiksi, jotka huolehtivat omasta ja ympäristönsä hyvinvoinnista. Laadukkaan perus- ja lukio-opetuksen tuottamisen lisäksi Tampereen normaalikoulun keskeisenä tehtävänä on kiinteässä yhteistyössä Tampereen yliopiston opettajankoulutuslaitoksen kanssa toteuttaa monipuolisesti opettajaharjoittelua.
Business Norssi

Business Norssi on Tampereen normaalikoulun lukion talous- ja elinkeinoelämän linja. Linja perustettiin syksyllä 2012 ja sillä on 25 opiskelijaa. Business Norssin tavoitteena on antaa opiskelijalle hyvä pohja jatko-opintoihin, jotka täh­täävät elinkeinoelämän johto- ja asiantuntijatehtä­viin. BN-linjalla käytetään laajasti ongelmakeskeistä oppimista ja uudenlaisia pedagogisia ratkaisuja. Kurssien aikana vieraillaan paljon erilaisissa yrityksissä, sekä Normaalikoululla vierailee myös paljon talous- ja elinkeinoelämän johtotehtävissä työskenteleviä henkilöitä. Norssilla vierailleista henkilöistä vaikutusvaltaisimpina mainittakoon Aalto yliopiston professori Sixten Korkman. Normaalikoulu on kehittämässä sähköisten oppimateriaalien käyttöä opintojen apuna, ja koulu antaakin jokaiselle opiskelijalle Applen iPadin.
Tunnettuja koulussa opiskelleita

Jyrki Lumme
Armi Toivanen
Raimo Helminen
Aiheesta muualla

Tampereen normaalikoulun kotisivut
Macarena

| ”Macarena” Los del Río |
| --- | --- | --- |

Kappaleen tiedot
 Julkaistu: 14. elokuuta 1995 (engl. versio)
 Tyylilaji: dancepop
 Kesto: 04.13
 Levy-yhtiö: RCA
”Macarena” on Los del Río -yhtyeen singlenä julkaistu musiikkikappale, joka on kaupallisesti yksi kaikkien aikojen suurimpia hittejä. Kappaleeseen liittyyselvennä myös tietynlainen tanssi.
Macarena julkaistiin alun perin vuonna 1993 espanjankielisenä, jolloin se saavutti huomattavaa menestystä Meksikossa ja Espanjassa. Vuonna 1996 Bayside Boys -niminen ryhmä miksasi sen uudelleen englanninkielisin sanoituksin, jolloin kappaleesta tuli maailmanlaajuinen hitti. Macarena pysyi Yhdysvalloissa Billboard-singlelistan ykkösenä 14 viikkoa ja pysyi listalla noin 15 kuukautta. Radiosoiton lisäksi kappaletta soitettiin runsaasti muun muassa urheilutapahtumissa. Kappaleessa yhdistyvät flamencon, rumban ja tanssipopin vaikutteet. Kappaleen sanoitus kertoo samannimisestä naisesta. Jotkut tunnetut amerikkalaiset konservatiivipoliitikot kritisoivat kappaleen sanoja moraalittomiksi.
Los del Mar -niminen ryhmä teki kappaleesta coverversion jo vuonna 1995, ja se julkaistiin Britanniassa mutta ei noussut siellä listoille.
VH1-kanavan ohjelmassa 100 suurinta yhden hitin ihmettä ”Macarena” valittiin suurimmaksi. Eräässä saman kanavan toisessa ohjelmassa kappale valittiin huonoimmaksi listaykköseksi.
Kappaleeseen liittyy myös tanssi, jonka eräs venezuelalainen flamencon opettaja keksi oppilaitaan varten. Tanssi levisi pian maailmalle – se ei kuulunut alun perin lauluun, mutta näkyi jo vuonna 1996 julkaistun version musiikkivideolla.
Aiheesta muualla

Todd in the Shadows: One Hit Wonderland – "Macarena" by Los del Rio Kappaleen historiikki. Video, 25 min.
Sergei Zilitinkevitš

| Sergei Zilitinkevitš Сергей С>  Зилитинкевич Sergej S. Zilitinkevich.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. huhtikuuta 1936 Leningrad, Neuvostoliitto
Kuollut: 15. helmikuuta 2021 (84 vuotta)
Ammatti:  professori
Koulutus ja ura
Instituutti:  Ilmatieteen laitos, Helsingin yliopisto, Uppsalan yliopisto, Max Plankin meteorologinen instituutti, Hampurin yliopisto, Risøn kansallisessa laboratorio, jne.
Tutkimusalue:  (ilmakehän ja vesistöjen) rajakerroksen fysiikka
Palkinnot:  monia tunnustuksia
Sergei Sergejevitš Zilitinkevitš (ven. Сергей Сергеевич Зилитинкевич, julkaisuissa engl. Sergej S. Zilitinkevich; 14. huhtikuuta 1936 Leningrad, Neuvostoliitto – 15. helmikuuta 2021) oli Ilmatieteen laitoksen tutkimusprofessori, joka  teki tutkimustyötä erityisesti vesistöjen ja ilmakehän rajakerrokseen liittyen.
Ennen Suomeen tuloaan Zilitinkevitš toimi vuosina 1959–1990 Neuvostoliitossa useissa vesi- ja ilmakehään liittyvissä opetus- ja tutkimustehtävissä, kuten laboratorion johtajana Geofysikaalisessa pääobservatoriossa, Meritieteen instituutin Leningradin toimipisteen perustajana sekä professorina Venäjän hydrometeorologisessa valtionyliopistossa. Sittemmin hän oli Tanskassa Risøn kansallisessa laboratoriossa vierailevana professorina (1990), Saksassa Max Planckin meterologian instituutin, Hampurin  yliopiston, Alfred Wegenerin polaari- ja meritutkimusinstituutin ja GKSS-tutkimuskeskuksen vierailevana professorina (1991–1997), Ruotsissa Uppsalan yliopiston meteorologian professori (1997–2003; jonka jälkeen emeritusprof.), Suomessa Helsingin yliopiston rajakerroksen fysiikkaan keskittyneen Marie Curie -oppituolin haltija (professori, 2004–2007). Vuodesta 2008 hänellä oli Ilmatieteen laitoksen tutkimusprofessorin sekä Helsingin yliopiston Fysiikan laitoksen ilmakehätieteiden osaston tutkimusjohtajan status.
Professori Zilitinkevitš oli Academia Europæan jäsen vuodesta 2000, Suomalaisen Tiedeakatemian ulkomainen jäsen vuodesta 2009 ja Suomen Tiedeseuran ulkomainen jäsen vuodesta 2012. Muihin tunnustuksiin kuuluvat muun muassa Euroopan geotieteiden unionin (EGU) myöntämät Bjerknes- ja Wegener-mitalit (2000 ja 2015). Vuonna 2015 hänelle myönnettiin Nižni Novgorodin valtionyliopiston (NNGU) ja vuonna 2016 Odessan ekologisen yliopiston kunniatohtorin arvo.
Aiheesta muualla

Sergei Zilitinkevitšin artikkeleita Google Scholarissa (englanniksi) (google.com)
Sergej Zilitinkevich. Finnish Meteorological Institute , Helsinki. Meteorology (englanniksi) (researchgate.net)
Sergei Zilitinkevitšin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  ORCID  Scopus  zbMATH 
Muut:  IdRef
Norjan kielipolitiikka

Norjan kielipolitiikka tarkoittaa Norjan valtion suhdetta eri kieliin ja eri kieliä puhuviin ihmisryhmiin. Norjassa on yksi virallinen kieli (norja) ja kolme vähemmistökieltä (saame, kveeni ja romani). Huippuvuorilla puhutaan myös venäjää ja puolaa, mutta niillä ei ole virallista asemaa.
Norjan kieli

Norja on Norjan puhutuin kieli, jota käyttää äidinkielenään 95 % väestöstä. Norjan kirjakieli voidaan jakaa kirjanorjaan (norj. bokmål) ja uusnorjaan (norj. nynorsk); uusnorja perustuu puhekieleen, kun taas kirjanorja on vanha kirjakieli, joka syntyi norjalaisen eliitin keskuudessa 400 vuotta sitten tanskan ja norjan sekoittuessa. Valtio tunnusti nynorskin vuonna 1885. Uusnorjaa käytetään maan länsiosien vuonoissa, ja 10 % norjalaisista käyttää sitä kirjakielenään. Kirjanorjaa käytetään Norjan tiheämmin asutetuilla alueilla, 85–90 % käyttää sitä kirjakielenään. Aikoinaan molemmat kielet yritettiin yhdistää luomalla samnorsk, mutta siitä ei koskaan tullut laajasti käytettyä. Høgnorsk on nynorskin muoto, jossa on säilynyt enemmän vanhoja vaikutteita, mutta sillä on vain vähän käyttäjiä.
Saamelaiskielet

Saamelaiskielillä on Norjassa noin 15 800 puhujaa. Norjan saamelaiskielet ovat eteläsaame, luulajansaame, piitimensaame ja pohjoissaame. Norjassa on määrällisesti eniten saamelaisia ja saamelaiskieliä puhuvia. Saamelaiskielillä on virallinen asema Porsangin, Kaarasjoen, Tenon, Uuniemen, Koutokeinon, Kaivuonon, Tysfjordin ja Snåsan kunnissa. Koutokeino on saamelaisten tärkeimpiä kulttuurikeskuksia, kun taas Snåsa on eteläsaamen tärkein keskus. 1860-luvulta eteenpäin saamelaiskielten puhujiin kohdistettiin norjalaistamistoimia, ja kielet alkoivat elpyä vasta 1970-luvulla.
Kveeni

Kveeniä eli ruijan suomalaismurteita puhuvat kveenit Tromssan ja Finnmarkin lääneissä. Kielellä on Norjassa noin 6 500 puhujaa. Kuten saamelaiskielienkin puhujiin, myös kveeneihin kohdistettiin norjalaistamistoimia. Samoin kuin saame, kieli alkoi elpyä 1970-luvulla ja vuodesta 2006 lähtien kieltä on voinut opiskella Tromssan yliopistossa. Kveeni on virallinen kieli Porsangissa.
Romanin kieli

Romanin kielellä on Norjassa noin 6 500 puhujaa, ja se jakautuu neljään murteeseen: tavringerin, vlaxin, skandiromaanin ja rodin murteisiin. Rodi on muodostunut norjan kielestä, jossa on suuri määrä lainasanoja romanin kielestä. Romanit eivät ole keskittyneet mihinkään osaan maata vaan ovat levittäytyneet ympäri maata, lähinnä suuriin asutuskeskuksiin.
Bokmålin ja nynorskin käyttö norjan kunnissa
Oleksandrivsk

| Oleksandrivsk (Олександрівськ) |
| --- | --- |
 Kirkko Oleksandrivskissa.
 lippu:  vaakuna
 Oleksandrivsk
 Koordinaatit: 48.5860°N, 39.1882°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Luhanskin alue
Piiri:  Luhanskin piiri
Kaupungiksi:  1961
Väkiluku (2022):  6 401
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oleksandrivsk (ukr. Олександрівськ; ven. Алекса́ндровск, Aleksandrovsk), vuoteen 1961 asti Oleksandrivnan kylä (ukr. с. Олександрівна), on kaupunki Luhanskin alueella Itä-Ukrainassa, Donetsin vesistöön kuuluvan Luhanjoen pohjoispuolella, vain 9 kilometriä aluekeskus Luhanskista länteen.
Tammikuun keskilämpötila on -7,0°C, heinäkuun +20,5°C. Keskimääräinen vuotuinen sademäärä 536 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Oleksandrivskin väkiluvuksi 6 401 asukasta (2022 alussa). Väestönlaskennan 2001 aikaan asukkaita oli 6 935 (toisen lähteen mukaan arviolta 7 045 as.), joista etnisesti ukrainalaisia oli 63,52 prosenttia, venäläisiä 33,54 %, valkovenäläisiä 0,45 % ja armenialaisia 1,76 %. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 7 725 asukasta.
Paikkakunnana perustamisajankohtana pidetään 1770-lukua. Paikkakunnan vaakunaan on kirjattu vuosi 1772. Kaupunkityyppiseksi taajamaksi se nimitettiin 1959. Kaupungin aseman se sai 1961.
Kaupunki on vuosien 2014-2015 Itä-Ukrainan sodan miehitysalueen laajenemisesta lähtien ollut Venäjän tai sen nukkevaltion (ns. Luhanskin kansantasavalta) miehittämää, Ukrainan laillisen hallinnon ja järjestyksen ulkopuolella olevaa aluetta.
Ukrainan vuonna 2020 laatiman aluejaon mukaan kaupunki sijaitsee ainakin periaatteessa Luhanskin piirissä. Aiemmin sitä hallinnoitiin osana Kyputšen (Artemivskin) kaupunkipiiriä.
Osin rapistunut Oleksandrivskin palatsi (1772).
Postitoimisto (kuva vuodelta 2013).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oleksandrivsk Wikimedia Commonsissa
Олександрівськ (paikkakunnan historiaa neuvostoajan poliittisin painotuksin) (ukrainaksi) (imsu-lugansk.com)
Toinen maailma

Kylmän sodan kolme maailmaa kesällä 1975:

  Ensimmäinen maailma eli länsiblokki: Yhdysvallat liittolaisineen.
  Toinen maailma eli itäblokki: Neuvostoliitto ja Kiina liittolaisineen.
  Kolmas maailma: sitoutumattomat ja puolueettomat maat.
Toinen maailma on kylmän sodan päättymisen jälkeen käytöstä poistunut käsite, jolla tarkoitettiin länsimaiden eli ”ensimmäisen maailman” ja kehitysmaiden eli ”kolmannen maailman” väliin kehitystasoltaan sijoittuneita valtioita. Käytännössä toinen maailma käsitti Neuvostoliiton, sen vaikutuspiiriin kuuluneet Itä-Euroopan sosialistimaat sekä Kiinan. Usein Kiina pidettiin kuitenkin erillään toisesta maailmasta, ja se muodosti monen tutkijan mukaan oman kokonaisuutensa.
Justin Kluivert

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 5. toukokuuta 1999 (ikä 25)
Syntymäpaikka: Amsterdam, Alankomaat
Pelipaikka: oikea laitahyökkääjä
Seura
Seura: Bournemouth
Pelinumero: 19
Junioriseurat
2005–2006: SV Diemen
2007–2016: Ajax
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2016–2017 | Jong Ajax | 8 | (2) |
| 2017–2018 | Ajax | 44 | (12) |
| 2018– | Roma | 53 | (5) |
| 2020–2021 | → RB Leipzig | 19 | (3) |
| 2021–2022 | → Nice | 27 | (4) |
| 2022–2023 | → Valencia | 26 | (6) |
| 2023– | Bournemouth | 48 | (12) |
Maajoukkue
| 2018– | Alankomaat | 3 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 17. joulukuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 17. joulukuuta 2024.
Justin Kluivert (s. 5. toukokuuta 1999 Amsterdam) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä, joka edustaa englantilaista Bournemouthia. Hän on maajoukkuejalkapalloilija Patrick Kluivertin poika.
Kluivert on AFC Ajaxin kasvatti. Hän pelasi Jong Ajaxissa kahdeksan Jupiler Leaguen ottelua ja teki kaksi maalia kaudella 2016–2017. Hän nousi tammikuussa 2017 Ajaxin ykkösjoukkueeseen ja pelasi puolentoista kauden aikana 44 Eredivisien ottelua, joissa hän teki 12 maalia ja antoi yhdeksän maalisyöttöä. Eurooppa-liigassa hän pelasi kuusi ottelua.
Kluivert siirtyi Serie A:n AS Romaan 17,25 miljoonan euron siirtosummalla heinäkuussa 2018. Hän pelasi lokakuuhun 2020 mennessä 53 Italian pääsarjaottelua, joissa hän teki viisi ja syötti kahdeksan maalia. Mestarien liigassa hän pelasi viisi ottelua ja teki yhden maalin. Eurooppa-liigassa pelaamissaan seitsemässä ottelussa hän teki kolme maalia. Hän pelasi loppukauden 2020–2021 lainalla Bundesliigan RB Leipzigissa, jossa teki 19 liigaottelussa kolme maalia. Mestarien liigassa hän pelasi seitsemän ottelua ja teki niin ikään yhden maalin. Seuraavan kauden hän pelasi lainalla ranskalaisessa Nicessä. Hän pelasi 27 Ligue 1:n ottelua, joissa hän teki neljä ja syötti viisi maalia. Kaudella 2022–2023 hän pelasi lainasopimuksella Valenciassa 26 Primera Divisiónin ottelua ja teki kuusi maalia.
Kluivert siirtyi Englannin Valioliigan Bournemouthiin hieman yli kymmenen miljoonan euron siirtosummalla kesällä 2023. Avauskaudellaan hän teki 32 liigaottelussa seitsemän maalia.
Kluivert on pelannut useissa Alankomaiden juniorimaajoukkueissa. Miesten maajoukkueessa hän pääsi ensi kerran kentälle maaliskuussa 2018 Portugalia vastaan ja toisen kerran syyskuussa 2018 Perua vastaan. Kolmannen maaottelunsa, ja ensimmäisen avauskokoonpanossa, hän pelasi Kansojen liigan ottelussa Bosnia ja Hertsegovinaa vastaan marraskuussa 2024.
Kluivert on yksi neljästä jalkapalloilijasta, joka on pelannut jokaisessa Euroopan viidessä suurimmassa sarjassa – Englannin Valioliigassa, Espanjan La Ligassa, Italian Serie A:ssa, Saksan Bundesliigassa ja Ranskan Ligue 1:ssä. Muut kolme kaikissa näissä sarjoissa pelannutta pelaajaa ovat romanialainen Florin Răducioiu, tanskalainen Christian Poulsen ja montenegrolainen Stevan Jovetić.lähde?
Heikki Pihlajamäki

| Heikki Pihlajamäki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Heikki Tapio Pihlajamäki
Syntynyt: 16. joulukuuta 1961 (ikä 63) Lammi
Ammatti:  Vertailevan oikeushistorian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Instituutti:  Helsingin yliopisto, Suomen Akatemia
Tutkimusalue:  Oikeushistoria
Heikki Tapio Pihlajamäki (s. 16. joulukuuta 1961 Lammi) on Helsingin yliopiston vertailevan oikeushistorian professori, jonka Suomen Akatemia valitsi akatemiaprofessoriksi syyskuussa 2021 alkavalle viisivuotiselle kaudelle.
Pihlajamäki valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1987, sai varatuomarin arvon 1988 ja väitteli oikeustieteen tohtoriksi 1996 Helsingin yliopistossa. Hän työskenteli Helsingin yliopiston kanslerinsihteerinä 1997–2009 ja samalla oikeushistorian yliopistolehtorina 2002–2009. Pihlajamäki aloitti vertailevan oikeushistorian professorina 2009.
Akatemiaprofessorina Pihlajamäki tutkii keskeisten siirtomaavaltojen eli Alankomaiden, Englannin, Espanjan ja Portugalin siirtomaissaan tekemiä oikeudellisia ratkaisuja hyödyntäen työssään vertailevaa oikeushistoriaa.
Pihlajamäestä tuli Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuonna 2014 ja Academia Europæan jäsen vuonna 2022. Suomalainen Lakimiesyhdistys myönsi Pihlajamäelle Allan Serlachius-Särkilahti -palkinnon vuonna 2023. Ruotsin Kuninkaallinen humanististen tieteiden akatemia myönsi hänelle Gad Rausing -palkinnon vuonna 2024.
Julkaisuja

Pakkolaitokseen eristäminen 1971–1986.  Helsinki:  Oikeuspoliittinen tutkimuslaitos, 1987.  ISBN 951-704-112-8
Theatres of power. Social control and criminality in historical perspective.  Helsinki:  Matthias Calonius seura, 1991.  ISBN 951-96259-0-9
Evidence, crime, and the legal profession. The emergence of free evaluation of evidence in the Finnish nineteenth-century criminal procedure.  (Väitöskirja Helsingin yliopisto)  Lund, Stockholm:  Institutet för rättshistorisk forskning, 1997.  ISBN 91-85190-55-1
Johdatus varhaismoderniin oikeushistoriaan.  Helsinki:  Helsingin yliopisto, oikeustieteellinen tiedekunta, 2004.  ISBN 952-10-0915-2
Kansan ja esivallan välissä. Suomalaisen asianajajakunnan historia.  Helsinki:  Edita, 2009.  ISBN 978-951-37-5650-5
Aiheesta muualla

Henkilöesittely Helsingin yliopiston sivulla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki 
Tieteilijät:  ORCID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
SSC Napoli

Società Sportiva Calcio Napoli on vuonna 1926 perustettu italialainen jalkapalloseura Napolin kaupungista. Seura pelaa Italian pääsarjassa Serie A:ssa, jossa se on viettänyt suurimman osan historiastaan.
Seuran parhaat vuodet sijoittuvat 1980-luvun jälkipuolelle kun Diego Maradona pelasi seurassa. Tuona aikana Napoli voitti kaksi scudettoa ja kerran UEFA Cupin. Nämä ovat Napolin merkittävimmät saavutukset, mutta se on myös voittanut kuusi kertaa Coppa Italian. Näillä saavutuksilla se on Etelä-Italian menestyksekkäin seura.
Alkuperäinen SSC Napoli meni talousvaikeuksien myötä konkurssiin vuonna 2004 ja sen tilalle perustettiin kolmannelle sarjatasolle uusi seura nimellä Napoli Soccer. Uusi seura osti nimioikeudet konkurssipesältä vuonna 2006 ja palasi aiemmalle nimelle, vuodesta 2007 SSC Napoli on esiintynyt jälleen pääsarjassa.
Ottelunsa Napoli pelaa Stadio Diego Armando Maradonalla, jolle mahtuu noin 60 000 katsojaa. Napolin värit ovat taivaansininen ja valkoinen. Seura tunnetaan myös lempinimillä Azzurri ja Partenopei.
Saavutukset

Italian-mestaruus: 3 (1986–1987, 1989–1990, 2022–2023)
Italian cupin voitto: 6 (1961–1962, 1975–1976, 1986–1987, 2011-2012, 2013-2014, 2019–2020)
Italian supercupin voitto: 2 (1990, 2014)
UEFA Cupin voitto: 1 (1988–1989)
Entisiä pelaajia

Attila Sallustro (1926–1937)
Giuseppe Cavanna (1929–1935)
Antonio Vojak (1929–1935)
Amedeo Amadei (1950–1956)
Hasse Jeppson (1952–1956)
Bruno Pesaola (1952–1960)
Ottavio Bugatti (1953–1961)
Faustino Canè (1962–1969, 1972–1975)
Antonio Juliano (1962–1978)
Omar Sivori (1965–1969)
José Altafini (1965–1972)
Dino Zoff (1967–1972)
Angelo Sormani (1970–1972)
Giuseppe Bruscolotti (1972–1988)
Sergio Clerici (1973–1975)
Tarcisio Burgnich (1974–1977)
Giuseppe Savoldi (1975–1979)
Luciano Castellini (1978–1985)
Ruud Krol (1980–1984)
Daniel Bertoni (1984–1986)
Salvatore Bagni (1984–1988)
Diego Maradona (1984–1991)
Ciro Ferrara (1984–1994)
Alessandro Renica (1985–1991)
Andrea Carnevale (1986–1990)
Fernando De Napoli (1986–1992)
Careca (1987–1993)
Alemão (1988–1992)
Gianfranco Zola (1989–1993)
Daniel Fonseca (1992–1994)
Fabio Cannavaro (1993–1995)
Alain Boghossian (1994–1997)
Roberto Ayala (1995–1998)
Marek Jankulovski (2000–2002)
Ezequiel Lavezzi (2007–2012)
Edinson Cavani (2010–2013)
Marek Hamsik (2007-2018)
Lorenzo Insigne (2009-2022)
Kalidou Koulibaly (2014-2022)
Valmentajat

Antonio Kreutzer (1926–1927)
Ferenc Molnár (1927–1928)
Giovanni Terrile (1927–1928)
Jean Steiger (1927–1928)
Otto Fischer (1928–1929)
Giovanni Terrile (1928–1929)
William Garbutt (1929–1935)
Károly Csapkay (1935–1936)
Angelo Mattea (1936–1938)
Eugen Payer (1938–1939)
Paolo Iodice (1938–1939)
Adolfo Baloncieri (1939–1940)
Antonio Vojak (1940–1943)
Paolo Innocenti (1943)
Raffaele Sansone (1945–1946)
Giovanni Vecchina (1947–1948)
Felice Borel (1948–1949)
Luigi De Manes (1948–1949)
Vittorio Mosele (1948–1949)
Eraldo Monzeglio (1948–1956 / 1962–1963)
Amedeo Amadei (1956–1961)
Annibale Frossi (1959)
Attila Sallustro (1961)
Fioravante Baldi (1961–1962)
Bruno Pesaola (1962–1968 / 1976–1977 / 1982–1983)
Roberto Lerici (1963–1964)
Giovanni Molino (1963–1964)
Giuseppe Chiappella (1968–1973)
Egidio Di Costanzo (1968–1969)
Luís Vinício (1973–1976 / 1978–1980)
Alberto Del Frati (1976)
Gianni Di Marzio (1969–1971 / 1977–1979)
Angelo Benedicto Sormani (1970–1972)
Rino Marchesi (1980–1982 / 1983–1984)
Massimo Giacomini (1982–1983)
Gennaro Rambone (1982–1983)
Piero Santin (1983–1984)
Ottavio Bianchi (1985–1989 / 1992–1993)
Alberto Bigon (1989–1991)
Claudio Ranieri (1991–1993)
Marcello Lippi (1993–1994)
Vincenzo Guerini (1994)
Vujadin Boškov (1995–1996)
Luigi Simoni (1996–1997 / 2003–2004)
Vincenzo Montefusco (1997 / 1998 / 1999)
Bortolo Mutti (1997–1998)
Carlo Mazzone (1997–1998)
Giovanni Galeone (1997–1998)
Renzo Ulivieri (1998–1999)
Walter Novellino (1999–2000)
Zdeněk Zeman (2000)
Emiliano Mondonico (2000–2001)
Luigi De Canio (2001–2002)
Franco Colomba (2002–2003)
Franco Scoglio (2002–2003)
Andrea Agostinelli (2003–2004)
Giampiero Ventura (2004–2005)
Edoardo Reja (2005–2009)
Roberto Donadoni (2009)
Walter Mazzarri (2009–2013)
Rafael Benítez (2013–2015)
Maurizio Sarri (2015–2018)
Carlo Ancelotti (2018–2019)
Gennaro Gattuso (2019–2021)
Luciano Spalletti (2021–2023)
Rudi Garcia (2023)
Walter Mazzarri (2023–2024)
Francesco Calzona (2024)
Antonio Conte (2024–)
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Serie A 2024–2025
Atalanta |  Bologna |  Cagliari | Como |  Empoli |  Fiorentina |  Genoa |  Inter |  Juventus |  Lazio |
  Lecce |  Milan | Monza |  Napoli |  Parma |  Roma |  Torino |  Udinese | Venezia |  Verona