stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuulikki Sokka-Isler

| Tuulikki Sokka-Isler> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. huhtikuuta 1960 (ikä 64) Soini
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  reumatologian professori, osastonylilääkäri
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tampereen yliopisto (LL 1985), Kuopion yliopisto (LKT 1999)
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto, Keski-Suomen sairaanhoitopiiri
Aiheesta muualla
Kotisivu
Tuulikki Maarit Sokka-Isler (os. Kuusela, ent. Sokka; 4. huhtikuuta 1960 Soini) on suomalainen reumatologian erikoislääkäri ja lääketieteen tohtori, joka on toiminut Itä-Suomen yliopiston reumatologian professorina (4/2015-). Jo ennen professuuriaan, hän toi dosenttina ja Keski-Suomen sairaanhoitopiirin osastonylilääkärinä esille reumahoidon vaikeutuneen lääkäri- ja reumahoitajien pulan johdosta monin paikoin. Vuosittain yli 2 000 suomalaista sairastuu nivelreumaan. Hoitamaton tai huonosti hoidettu nivelreuma johtaa nivelten vaurioitumiseen ja henkilön toimintakyvyn alenemiseen. Koska ajoissa aloitettu ja hyvä hoito auttaa potilaita säilymään toimintakykyisenä, riittävällä lääkäri- ja hoitajamitoituksella, sopivalla lääkityksellä ja muulla hoidolla on yhteiskunnallisestikin suuri merkitys.
Sokka tuli ylioppilaaksi Ähtärin lukiosta 1979. Hän valmistui Tampereen yliopistosta lääkäriksi (LL 1985) ja reumatologian erikoislääkäriksi (1996). Hän jatkoi opintojaan myös Kuopion yliopistossa valmistuen sieltä sisätautien erikoislääkäriksi (1993) ja lääketieteen tohtoriksi (LKT 1999). Sokan englanninkielinen väitöskirjansa (1999) käsitteli nivelreuman lääkehoitoa. Tutkimus otsikoitu Extensive use of antirheumatic drugs improves long-term outcomes in patients with rheumatoid arthrit. Vuodesta 2003 lähtien Sokka-Isler on ollut Kuopion yliopiston reumatologian dosentti.
Ennen viisivuotista reumatologian professuuria Itä-Suomen yliopiston Kuopion kampuksella (2016–2020), hän toimi lyhyemmän määräajan saman alan professorina (4-12/2015). Hän on ollut myös yhdysvaltalaisen Vanderbiltin yliopiston apulaisprofessori (assistant professor, Nashville, TN, 2001–2006, toisen lähteen mukaan 1999–2006). Sokka-Isler on Keski-Suomen sairaanhoitopiirin reumatologian osastonylilääkäri (2010–).
Teoksia

Markku Kauppi, Anna Karjalainen, Laura Pirilä, Kari Puolakka, Tuulikki Sokka-Isler, Paula Vähäsalo (toimittajat): Reumasairaudet. Duodecim 2021 (tulossa). ISBN 9789516563315.
Anacaona

| Anacaona |
| --- | --- |
 
Syntynyt:  1474 Yaguana, Jaragua, Hispaniola (nykyään Léogâne, Haiti)
Kuollut:  noin 1504 Hispaniola
Puoliso:  Caonabo
Ammatti:  cacique
Anacaona (1474–1504) oli Haitin Xaraguassa syntynyt naispuolinen runoilija ja taino-heimon cacique (päällikkö). Ennen Kolumbuksen saapumista vuonna 1492 Ayiti, joka nykyisin tunnetaan nimellä Hispaniola (Haiti ja Dominikaaninen tasavalta), oli jaettu viiteen kuningaskuntaan (Xaragua, Maguana, Higuey, Magua ja Marien). Anacaona syntyi päällikköperheeseen ja oli Xaraguan hallitsijan Bohecion sisar. Bohecion kuoltua Anacaona nousi Xaraguan uudeksi päälliköksi. Hänen hallintokaudellaan espanjalaiset uudisasukkaat ja Xaraguan alkuperäisasukkaat elivät rinnakkain ja avioituivat keskenään: vielä senkin jälkeen, kun espanjalaiset olivat vanginneet hänen puolisonsa Caonabon, Anacaona yritti järjestää avioliittoa tyttärensä ja espanjalaisen upseerin välille.
Vuonna 1503 saaren kuvernööri Nicolas Ovandó vieraili Xaraguassa. Hän epäili tuolloisten tainopäälliköiden, mukaan lukien Anacaonan, suunnittelevan kapinaa, minkä vuoksi hän vangitutti heidät. Anacaona otettiin kiinni ja hirtettiin.
Varhainen elämä ja perhe

Anacaona syntyi Yaguanassa, Xaraguan pääkaupungissa (nykyinen Haitin Léogâne) vuonna 1474. Hänen nimensä on johdettu tainon kielen sanoista ana, joka tarkoittaa "kukkaa", ja caona, joka tarkoittaa "kultaa" tai "kultaista". Anacaonan veli Bohechío tai Béhéchio oli paikallinen päällikkö ja puoliso Maguanan (nykyään San Juan de la Maguana Dominikaanisessa tasavallassa) kuningas Caonabo. Heillä oli yksi tytär, Higuemota, jonka syntymä- ja kuolinaika eivät ole tiedossa.
Kristoffer Kolumbus rantautui Pohjois-Haitille vuonna 1492. Anacaona oli yksi häntä tapaamaan menneistä päälliköistä. Jännittyneiden neuvottelujen keskellä Anacaona neuvoi veljeään ja aviomiestään pitämään yllä rauhanomaisia suhteita eurooppalaisiin. Seuraavana vuonna espanjalaiset sotilaat kuitenkin vangitsivat Anacaonan puolison Caonabon yhdessä muiden tainojohtajien kanssa, koska he epäilivät näiden tuhonneen La Navidadin, Hispaniolan luoteisosan ensimmäisen espanjalaissiirtokunnan. Heidät lähetettiin laivoilla Espanjaan, mutta he kuolivat haaksirikossa matkalla. Legendan mukaan tainot upottivat aluksen vastarintana valloittajille. Kun Caonabo oli vangittu, Anacaona palasi Xaraguaan ja toimi veljensä, päällikkö Bohecion, neuvonantajana. Anacaonalla oli suuri vaikutus veljensä hallintoon, ja kun uusi espanjalainen kuvernööri Nicholas Ovandó saapui Hispaniolaan noin 2 500 miehen kanssa vuonna 1502, Xaragua oli saaren ainoa valloittamaton tainokuningaskunta. Anacaonan korkea asema liittyi mahdollisesti tainojen kulttuurissa perinteisesti vallinneeseen matrilineaariseen hallintojärjestelmään.
Vuonna 1498 Bohecio kohtasi Kristoffer Kolumbuksen veljen Bartolomeo Colombon, Santo Domingon kaupungin perustajan, joka saapui joukkoineen Xaraguaan. Anacaonan neuvomana Bohechío päätti tunnustaa katolisten monarkkien vallan taistelun sijaan ja sitoutua maksamaan kruunulle puuvillaa, leipää, maissia, kalaa ja muita tuotteita. Bohecion kuoltua Anacaonasta tuli uusi cacique.
Vangitseminen ja kuolema

Syksyllä 1503 kuvernööri Nicolas Ovandó joukkoineen tuli vierailulle Xaraguaan, missä heidät otettiin vastaan ylenpalttisesti. Vaikka vastaanotto oli tarkoitettu tervetulotoivotukseksi, espanjalaiset pitivät sitä lähinnä häiriönä. Ovandó joukkoineen kuvitteli Anacaonan ja tainopäälliköiden suunnittelevan kapinaa, minkä vuoksi hän teeskenteli järjestävänsä vastavuoroiset juhlat. Kyseessä oli kuitenkin ansa, ja tainopäälliköiden saavuttua Ovando antoi espanjalaisille merkin hyökätä heidän kimppuunsa. Talo sytytettiin tuleen ja kahdeksankymmentä tainojohtajaa tapettiin. Vaikka Anacaona säästettiin aluksi, lopulta myös hänet otettiin kiinni. Syyskuussa 1503 Anacaona tuotiin Santo Domingoon ja oikeudenkäynnin jälkeen hirtettiin julkisesti. Hänen paljas ruumiinsa jätettiin riippumaan varoitukseksi tainoille. Anacaona oli kuollessaan vain 29-vuotias.
Jälkimaine

Anacaona tunnettiin myös runoilijana ja säveltäjänä, minkä vuoksi hän esiintyy usein karibialaisessa nykytaiteessa ja kirjallisuudessa. Haitin Léogânessa on häntä esittävä patsas, ja Karibian korkein rakennus Torre Anacaona 27 on nimetty hänen mukaansa. Hänestä kertovat myös puertoricolaisen laulajan Cheo Felicianon salsakappale "Anacaona" ja Alfred Tennysonin kirjoittama romanttinen runo.
Jälkimaine > Kirjallisuudessa

The Royal Diaries series, Anacaona: Golden Flower, Haiti, 1490 by Edwidge Danticat
La Reine Taíno d'Ayiti" by Maryse N. Roumain, PhD.
Jälkimaine > Musiikissa

"Anacaona" (Ansy ja Yole Dérose)
"Anacaona" (Tite Curet Alonso)
"Anacaona" (Irka Mateo)
"Anacaona" (Cheo Feliciano)
The five Hispaniolan viisi cacicazgoa (päällikkökuntaa) Kristoffer Kolumbuksen saapuessa.
Anacaona
Kuningattaren ja hänen joukkojensa verilöyly Joos van Winghen piirtämänä vuodelta 1598.
Käännös suomeksi
Harald Haarmann

Harald Haarmann (s. 16. huhtikuuta 1946lähde?) on saksalainen kielitieteilijä, kulttuuritutkija ja tietokirjailija, joka asuu ja työskentelee Suomessa. Haarmann opiskeli yleistä kielitiedettä, erilaisia ​​filologisia tieteenaloja ja esihistoriaa Hampurin, Bonnin, Coimbran ja Bangorin yliopistoissa. Hän suoritti tohtorin tutkinnon Bonnissa (1970) ja habilitaationsa (professuuritason pätevyys) Trierissä (1979). Hän on opettanut ja tehnyt tutkimusta useissa Saksan ja Japanin yliopistoissa.Vuodesta 2003 Haarmann on toiminut Arkeomytologisen instituutin (pääkonttori Sebastopol, Kalifornia) varapuheenjohtajana ja sen Suomessa, Luumäellä sijaitsevan Euroopan haaran johtajana. Hän on myös Association Pro Old Europe-yhdistyksen puheenjohtaja. Harald Haarmannin edesmennyt puoliso on Pirkko-Liisa Haarmann.lähde?
Haarmannin erikoisaloihinsa kuuluvat kulttuurihistoria, arkeomytologia, kirjoituksen historia, kielen evoluutio, kontaktikielitiede ja uskonnon historia. Haarmann on kirjoittanut yli 80 kirjaa, yli 450 artikkelia ja esseetä. Hän on myös toimittanut tai osatoimittanut noin 20 antologiaa. Haarmann kirjoittaa kirjoja pääasiassa englanniksi ja saksaksi sekä artikkeleita useilla eri kielillä. Akateemisella urallaan Haarmann on julkaissut tutkimuksia laajasti eri kielialueilta, muun muassa germanistiikasta ja romanistiikasta, balkanin pienistä kielistä ja englannista japanin kielessä sekä kolmiosaisen tutkimuksen venäjän kielen vaikutuksista inkerin murteisiin. Useampien eurooppalaisten suurten ja pienten (baski, kymri, suomi) kielten lisäksi Haarmann hallitsee myös klassiset kielet, useat muinaiskielet ja joukon itämäisiä kieliä. Hän on tutkinut muinaisia kirjoitusjärjestelmiä ja niiden kulttuurillisia merkityksiä. Haarmann on väittänyt teoksessaan Universalgeschichte der Schrift (1990), että ensimmäinen kirjoitus ei syntynyt sumerissa vaan  Tonavan alueella Vinčan kulttuurin aikana jo tuhat vuotta aiemmin.
Haarmannin teoksia on käännetty useille kielille, kuten esimerkiksi englanniksi, espanjaksi, unkariksi, bulgariaksi, italiaksi, tšekkiksi, japaniksi, kiinaksi ja koreaksi. lähde?
Tunnustukset

1999 “Prix logos” Association européenne des linguistes et des professeurs de langues (Paris, France)
1999 “Premio Jean Monnet” (Genova, Italia)
2006 “Plato Award” (Cambridge, Britannia)
Aiheesta muualla

https://www.haraldhaarmann.com/
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Soledar

| Soledar Соледар |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Soledar
 Koordinaatit: 48.6699°N, 38.0988°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Donetskin alue
Piiri:  Bah’mutin piiri
Kaupungiksi:  1965
Väkiluku (2021)  ():  10 692
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Soledar (ukr. Соледар), vuosina 1924–1991 Karlo-Libkneh’tivsk (ukr. Карло-Лібкнехтівськ) on kaupunki Ukrainan Donetskin alueen pohjoisosan Bah’mutin piirissä. Soledar sijaitsee Bah’mutjoen sivuhaaran, Mokrija Plotva -joen varrella, noin 12 kilometriä piirikeskus Bah’mutin keskustasta koilliseen ja runsas 90 kilometriä aluekeskus Donetskista pohjoiseen. Soledarin kautta kulkee rautatie; kaupungissa on rautatieasema.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 10 692 asukasta vuoden 2021 alussa.
Paikkakunnan historia kytkeytyy maaperän suolakerrostumiin. Suolakaivos alkoi seudulla 1600-luvun lopulla ja nykyäänkin paikkakunta on tunnettu erityisesti suolakaivoksestaan. Kaupungin asema vuonna 1965.
6. kesäkuuta 2022 Ukrainan presidentti vieraili Soledarissa ja Luhanskin alueen Lysytšanskissa. Hän tutustui Ukrainan asevoimien puolustustaisteluun seudulla. Venäjä oli osana hyökkäyssotaansa pommittanut Soledaria tai ampunut sinne epäsuoraa tulta ainakin touko- ja kesäkuussa 2022. Hyökkääjän ja ukrainalaisten välinen rintamalinja oli vain joidenkin kymmenien kilometrien päässä kaupungista. Venäjä oli tulittanut runsaasti myös kaupungin siviilikohteita.
Tammikuussa 2023 Venäjän asevoimat miehitti taisteluissa suurelta osin raunioituneen kaupungin osana Bah’mutista käytävää taistelua.
Venäjän asevoimat ilmoitti kaupungin valtauksesta 13. tammikuuta 2023 päiväkatsauksessaan. Kaupungin valtauksesta päävastuun otti Ryhmä Wagner. Ukraina väitti taistelujen kaupungista jatkuvan edelleen.
16. päivä Wagner postasi nettiin videon joukkojensa poseerauksesta Silin rautatieasemalla kaupungin koillispuolella.
Ukraina tunnusti viimein kaupungin menetyksen 25. tammikuuta. Wagner oli ilmoittanut ottaneensa kaupungin haltuunsa jo 11. tammikuuta.
Soledarin suolakaivos.
Suolakaivokseen koverrettu sali, kuvassa pallokenttänä.
Donetskin alueen suolaa (Soledarista).
Soledarin rautatieasema Sil.
Jos syyskuussa 2022 Venäjän asevoimat oli tuhonnut iskuillaan osan kaupungin rakennuksista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Soledar Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Latvia
Kiestingin taistelut

Kiestingin taistelu oli jatkosodan pohjoisen rintaman suurimpia taisteluita ja sen merkittävimmät yksittäiset taistelut käytiin 1941–1942 asemasodan jatkuessa syksyyn 1944 asti.
Taustaa

Kiestingin rintama oli kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuon III armeijakunnan vastuualuetta. Armeijakunta oli liitetty Saksan Norjan-armeijalle, AOK Norwegenille. Tammikuussa 1942 perustettiin Saksan Lapin-armeija, Armeeoberkommando Lappland, jonka komentajaksi Rovaniemen Kursunkijärvellä sijainneeseen esikuntaan tuli kenraalieversti Eduard Dietl.
Saksan Norjan-armeijan komentaja kenraalieversti Nikolaus von Falkenhorst ja Siilasvuo hahmottelivat asemien parantamisen varjolla hyökkäyksen, jonka tarkoituksena oli katkaista Muurmannin rata. Hyökkäys alkoi marraskuun alussa. Jo lokakuun lopulla Yhdysvallat oli lähettänyt Suomelle hyökkäyksen lopettamista vaatineen nootin. Mannerheim pyysi Saksan Norjan-armeijalta hyökkäyksen pysäyttämistä viitaten Suomen armeijan uudelleenjärjestelyihin. Saksan sodanjohto, Oberkommando der Wehrmacht (OKW) oli jo aiemmin käskenyt Norjan-armeijan puolustukseen kaikilla rintamilla, ja saatuaan Mannerheimin viestin OKW vaati jyrkkäsanaisesti Norjan-armeijalta selvitystä sen aikomuksista. Hyökkäystä leimasivat kenraalien erimielisyydet operaatioista, ja von Falkenhorst määräsi hyökkäyksen pysäytettäväksi 17. marraskuuta. Ajatuksesta katkaista liittoutuneiden tärkeä huoltoväylä, Muurmannin rata, luovuttiin ja 3. armeijakunta ryhmittyi puolustusasemiin.
Hyökkäysvaihe

1. heinäkuuta 1941 valtakunnanrajalta alkanut everstiluutnantti Jussi Turtolan johtaman ryhmä J:n (JR 53) hyökkäys saavutti Sohjanajokilinjan 11:ntenä heinäkuuta. Saksalaisia joukkoja alistettiin 17. heinäkuuta alkaen ryhmä J:lle. Kiestinki vallattiin 8. elokuuta päättyneissä taisteluissa. Hyökkäystä jatkettaessa saksalaiset joukot pyrkivät Kiestingistä maanteitse kohti Louhea joka sijaitsee Murmanskin radan varrella. Vastarinta oli voimakasta eikä hyökkäys edennyt. Ryhmä J sen sijaan eteni hieman etelämpänä rautatielinjaa pitkin kohtaamatta vastusta ja pääsi saksalaisia huomattavasti pidemmälle Louhen tuntumaan. Venäläisen 88. divisioonan vastahyökkäykset johtivat siihen että tuhatlukuinen suomalais-saksalainen osasto motitettiin elokuun 20:nnen päivän tienoilla Kapustnajajoen maisemiin. Kiestingin motti, josta vetäydyttiin soita pitkin syyskuun alkupuolella, koitui myös komentaja Jussi Turtolan kohtaloksi.
Markku Soikkeli

| Markku Soikkeli |
| --- | --- |
 Markku Soikkeli Åcon-tapahtumassa 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1963
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjallisuudentutkija
Puoliso:  Saara Henriksson
Kirjailija
Salanimi: M. G. Soikkeli
Esikoisteos:  Marsin ikävä ja muita kertomuksia (2007)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Markku Soikkeli (kirjailijanimi M. G. Soikkeli, s. 1963) on suomalainen kirjallisuudentutkija, kriitikko ja tieteiskirjailija. Koulutukseltaan Soikkeli on filosofian tohtori ja hän on työskennellyt Tampereen yliopistossa Suomen kirjallisuuden assistenttina ja lehtorina. Lisäksi Soikkeli on toiminut Turun yliopiston kotimaisen kirjallisuuden lehtorina ja myös vastaavana professorina. Soikkeli toimii myös kriitikkona ja arvostelee elokuvia sekä kirjallisuutta. Soikkeli oli mukana Yle TV1:n ohjelmassa Kirja A & Ö vuoteen 2000 asti.
Kaunokirjailijana Soikkeli käyttää nimeä M. G. Soikkeli. Soikkeli on julkaissut useita novelleja, erityisesti Portti-lehdessä. Hänen novellikokoelmansa Marsin ikävä ja muita kertomuksia ilmestyi 2007 Turbator-kustantamon julkaisemana. Esseekokoelmassaan Hyvästä on helppo pitää (2007) Markku Soikkeli pohtii erilaisia nykyajan yhteiskunnan ja kirjallisuuden uusia ilmiöitä. Hänen ensimmäinen romaaninsa oli Vaskikirjat-kustantamon 2010 julkaisema Kuninkaantekijät.
Soikkeli on ollut vuodesta 2013 vapaa kirjoittaja, kriitikko ja luovan kirjoittamisen opettaja. Hän on kirjoittanut muun muassa scifiä käsittelevät teokset Tieteiskirjallisuuden käsikirja (2015) ja Tieteiselokuvan käsikirja (2016), tutkimuksen rakkauskirjallisuuden historiasta Tuttua lemmentouhua (2016) sekä rakkauselokuvaa käsittelevän Rakkauselokuvan käsikirja (2018).
Vuosille 2020–2022 Soikkeli sai taiteilija-apurahan kulttuurijournalistin työhön. Lehtitekstien lisäksi häneltä ilmestyi vuonna 2020 fantasiaromaani Neljän miekan tanssi, esseekokoelma Suomalainen syykirja ja kirjoitusopas Maailmoja rakentamassa. Seuraavana vuonna häneltä ilmestyi perhepolitiikkaa käsittelevä tieto- ja keskusteluteos Pakollisesti lapselliset ja 2022 eroottisten fantasiarunojen kokoelma Arpapapitar. Vuonna 2023 ilmestyi novellikokoelma Fantastiset vankilat. Tätä seurasivat elokuva-aiheiset tietokirjat: johdantoteos (2023) Alfred Hitchcockin elokuviin, lajihistoriaa ja estetiikkaa esitellyt Eroottinen elokuva (2024) sekä romanssielokuvien pariin palannut 50 rakkauselokuvan klassikkoa (2025).
Soikkeli osti 2016 yhdessä puolisonsa Saara Henrikssonin kanssa verkkolehti Illusionistin oikeudet.
Teokset

Lemmen leikkikehässä: Rakkausdiskurssin sovellukset 1900-luvun suomalaisissa rakkausromaaneissa.  (Väitöskirja: Turun yliopisto)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1998.  ISBN 951-746-063-5  Teoksen verkkoversio.[vanhentunut linkki]
(toim.): Kurittomat kuvitelmat: Johdatus 1990-luvun kotimaiseen kirjallisuuteen.  Turku:  Turun yliopisto, Taiteiden tutkimuksen laitos, 2002.  ISBN 951-29-2304-1
Marsin ikävä ja muita kertomuksia.  Turku:  Turbator, 2007.  ISBN 978-952-5666-07-6
Hyvästä on helppo pitää: Esseitä kirjoista ja kulttuurista helppouden aikakautena.  Helsinki:  BTJ, 2007.  ISBN 978-951-692-684-4
Kuninkaantekijät.  Tampere:  Vaskikirjat, 2010.  ISBN 978-952-5722-11-6
Kadonneitten kaupunkien kronikka.  Turku:  Turbator, 2012.  ISBN 978-952-5666-72-4
Peikonkarvainen gobeliini.  Tampere:  HilloHomeros, 2013.  ISBN 978-952-93-1950-3
Läpinäkyvä kuolema.  Helsinki:  Minerva, 2014.  ISBN 978-952-312-024-2
Tieteiskirjallisuuden käsikirja.  Helsinki:  Avain, 2015.  ISBN 978-952-304-053-3
Henriksson, Saara & Soikkeli, Markku (toim.): Surupukki. Ruotsalaisia tieteistarinoita.  Suomentanut Christine Thorel. Tampere:  Osuuskumma, 2015.  ISBN 978-952-6642-35-2
Tieteiselokuvan käsikirja. Helsinki: Avain, 2016. ISBN 978-952-304-085-4
Tuttua lemmentouhua. Johdatus rakkauskertomusten poetiikkaan, historiaan ja filosofiaan. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2016. ISBN 978-952-222-714-0
Rakkauselokuvan käsikirja. Helsinki: Avain, 2018. ISBN 978-952-304-163-9
Soikkeli, Markku & Kivimäki, Ville (toim.): Arto Jokinen: Isänmaan miehet. Maskuliinisuus, kansakunta ja väkivalta suomalaisessa sotakirjallisuudessa.  (Arto Jokisen postuumi teos)  Tampere:  Vastapaino, 2019.  ISBN 978-951-7687-04-1
Neljän miekan tanssi. Tampere: Vaskikirjat, 2020. ISBN 978-952-5722-61-1
Suomalainen syykirja. Helsinki: Kulttuurivihkot, 2020. ISBN 978-952-7274-61-3
Maailmoja rakentamassa: tyyliopas kauhun, scifin ja fantasian kirjoittamiseen. Helsinki: Oppian, 2020. ISBN 978-951-877-122-0
Pakollisesti lapselliset. Helsinki: Oppian, 2021. ISBN 978-951-8777-40-6
Arpapapitar. Helsinki: Nysalor, 2022.  ISBN 978-952-7275-84-9
Fantastiset vankilat. Helsinki: Kulttuurivihkot, 2023. ISBN 978-952-7437-85-8
Hitchcock: 30 klassikkoa. Helsinki: Avain, 2023. ISBN 978-952-3044-92-0
Eroottinen elokuva. Helsinki: Oppian, 2024. ISBN 978-951-8779-431
50 rakkauselokuvan klassikkoa. Helsinki: Oppian, 2025. ISBN 978-952-83-0020-5
Aiheesta muualla

Soikkelin BitteinSaari-blogi.
Nina Lehtinen: Markku Soikkeli – Scifin kaikkitietävä kertoja (Arkistoitu – Internet Archive). Aamulehti 10.3.2015.
Jari Olavi Hiltunen: Markku Soikkeli kaunokirjailijana. Vetus Et Nova 7.3.2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  IdRef
Soittimia

| Soittimia |
| --- | --- |
Nimi:  Soittimia
Tekijä:  Fernand Léger
Valmistumisvuosi:  1926
Teostyyppi:  maalaus
Materiaali:  öljyväri ja kangas (maalauspohja)
Korkeus:  65  cm
Leveys:  50  cm
Kokoelma:  Kansallisgalleria
Sijainti:  Ateneum
Soittimia on ranskalaisen taiteilijan Fernand Légerin kubistinen maalaus vuodelta 1926, kooltaan 65×50 cm. Ateneumin taidemuseo sai sen kokoelmiinsa lahjoituksena vuonna 1938.
Légerin Soittimia on kubistinen maalaus, joka on puhtaasti geometrisia muotoja sisältävä asetelma aiheesta joka oli melko yleinen kubisteille. Maalaus kuuluu Légerin mekaanisen ja puristisen kauden teoksiin. Vaiheelle on ominaista muodon selkeys.
Historiaa

Soittimia oli Artekin vuonna 1937 järjestämässä näyttelyssä Helsingissä, jossa oli monien kansainvälisten huipputaiteilijoiden töitä. Näyttelyssä oli muun muassa Matissen, Picasson, Braquen ja Chagallin maalauksia. Näyttelyssä oli mukana myös amerikkalaisen Alexander Calderin mobileja. Joukko suomalaisia taide-elämän vaikuttajia osti Soittimia-teoksen näyttelystä ja lahjoitti sen Ateneumin taidemuseolle kesällä 1938.
Aiheesta muualla

Léger, Fernand: Soittimia, 1926. Suomen Kansallisgalleria.[vanhentunut linkki]
4-fluoriamfetamiini

| 4-fluoriamfetamiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-(4-fluorifenyyli)propan-2-amiini
CAS-numero:  459-02-9
PubChem CID:  9986
SMILES:  CC(CC1=CC=C(C=C1)F)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C9H12FN
Moolimassa:  153,20 g/mol
Kiehumispiste:  215 °C
Tiheys:  1,042 g/cm3
4-fluoriamfetamiini on keskushermostoon vaikuttava amfetamiinin johdannainen. Se tunnetaan myös nimillä para-fluoriamfetamiini, 4-FA, 4-FMP ja Flux. 4-fluoriamfetamiini liitetään myös muihin fenyyliamiineihin kuten esimerkiksi metamfetamiiniin.
Historia

4-Fluoriamfetamiinilla on hyvin lyhyt käyttöhistoria, ja se on hyvin harvinaista, joten tiedetään vain vähän sen farmakologisia vaikutuksia, kuten monista muistakin muuntohuumeista.
Laillinen asema

Suuressa osassa Euroopan maista 4-fluoriamfetamiini on ollut kielletty kansallisten huumausainelainsäädäntöjen nojalla. Kieltämisajankohdat vaihtelevat maittain, mutta suuri osa maista on lisännyt aineen laittomaksi vuodesta 2012 alkaen. Osassa maista kuten Kanadassa 4-fluoriamfetamiini puolestaan rinnastetaan lailliselta asemaltaan amfetamiiniin, minkä nojalla sitä pidetään laittomana huumausaineen. Osassa maista kuten Yhdysvalloissa ei puolestaan ole vakiintunutta lainsäädäntöä 4-fluoriamfetamiinia koskien, mutta on todennäköistä, että se rinnastettaisiin 4-metoksi-amfetamiiniin.
Aiemmin 4-fluoriamfetamiini oli suosittu niin kutsuttuna bilehuumeena etenkin Alankomaissa, joissa se kuitenkin lopulta lisättiin laittomien huumausaineiden piiriin vuonna 2017.
Laillinen asema > Suomessa

4-fluoriamfetamiini on listattu valtioneuvoston asetuksessa huumausaineina pidettävistä aineista, valmisteista ja kasveista ja on täten laitonta.
Vaikutukset

4-fluoriamfetamiinilla on amfetamiinin tyyppinen vaikutus keskushermostoon siltä osin, että sen stimuloiva vaikutus perustuu pitkälti sen kykyyn aiheuttaa dopamiinin vapautumista. Amfetamiinista poiketen aine lisäksi aiheuttaa miedon serotoniinin vapautumisen käyttäjälleen. vaikutus on tältä osin hieman samankaltainen kuin 3,4-metyleenidioksimetamfetamiinilla. Halogenoiduista amfetamiineista tämä fluoriamfetamiini on vähiten neurotoksista, verrattuna parakloori, parabromi ja parajodiversioihin. Sen ei ole todettu aiheuttavan pitkäaikaisia muutoksia aivojen serotoniinitasoon. 4-FMP:n teho vastaa noin 2/3 deksamfetamiinia. Vaikutuksia ovat euforia, lisääntynyt energisyys, mielialan vaihtelut, liiallinen puhuminen, hampaiden narskuttelu (leukojen jäykistyminen, bruksismi), suun kuivuminen ja vähentynyt ruokahalu. Se myös vie pois väsymyksen, kuten useimmat stimulantit.