stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Timrå IK
Muita maineikkaita pelaajia > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Olli Jokinen
Apu- & Videovalmentaja: Mika Hyvärinen
Apuvalmentaja: Morten Madsen
Apuvalmentaja: Lars Marklund
Maalivahti- & Videovalmentaja: Robin Danielsson
Fysiikkavalmentaja: Sandra Nordenberg
Huoltopäällikkö: Hampus Eriksson
Huoltopäällikkö: Anders Huss
Huoltopäällikkö: John Westin
Puheenjohtaja: Frederik Innala
Toimitusjohtaja: Kimmo Kapanen
Apulaistoimitusjohtaja: Kent Norberg
Lähde: EliteProspects
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Seuran kotisivut (ruotsiksi)
Eurohockey joukkueinfo (englanniksi)
| n k SHL |
| --- | --- |
Joukkueet (2023–24):  Frölunda HC  Färjestad BK  HV71  IK Oskarshamn  Leksands IF  Linköping HC  Luleå HF  Malmö Redhawks  Modo Hockey  Rögle BK  Skellefteå AIK  Timrå IK  Växjö Lakers  Örebro HK
Markku

| Markku |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  25. huhtikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Markus
Vastineita eri kielissä:  latinassa Marcus, englannissa Mark, virossa Marku
Nimen alkuperä:  Mars
Infobox OKNimi-testi OK: 
Markku on suomalainen miehen etunimi. Nimipäivää Markut viettävät 25. huhtikuuta. Markku on muunnos latinalaisperäisestä nimestä Marcus, joka tulee antiikin roomalaisten Mars-jumalasta. Muita Suomessa yleisiä saman nimen muunnelmia ovat Marko ja Markus.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Markku-nimisiä oli merkitty Suomessa väestötietojärjestelmään vuoden 2019 loppuun mennessä kaikkiaan 49 238. Määrässä ovat mukana myös jo kuolleet henkilöt. Lisäksi mukana ovat kaikki Suomessa annetut etunimet, siis kaksinimisiltä kaksi ja kolminimisiltä kolme nimeä, mutta sillä ei Markun osalta ole kovin suurta merkitystä, sillä Markku on harvoin muuna kuin kutsumanimenä. Markkua ehdotettiin lisättäväksi nimipäiväkalenteriin jo vuonna 1879, mutta ehdotus toteutui vasta vuonna 1929. Tämän jälkeenkin nimi pysyi melko harvinaisena yli vuosikymmenen, mutta muutaman vuoden aikana sota-ajasta lähtien se koki poikkeuksellisen nopean suosion nousun. Markku oli suosittu nimi 1940-luvun puolivälistä 1970-luvulle, ja 1950-luvun alkupuolella se oli Suomen toiseksi suosituin pojan ensimmäinen etunimi Karin jälkeen. Eniten Markkuja on syntynyt vuonna 1950, jolloin syntyi 2 287 Markkua. 1980-luvulta 2000-luvun alkuvuosiin asti Markku oli melko harvinainen nimivalinta, mutta 2010-luvulla sen suosio on kääntynyt lievään nousuun. Lokakuussa 2014 julkaistun tilaston mukaan Markku on Suomen kymmenenneksi yleisin kutsumanimi.
Suomen Kuvalehti pohti keväällä 2024 julkaistussa kansikuvajutussaan humoristiseen sävyyn Markkujen mahdollista kuolemista sukupuuttoon, koska lehden tietojen mukaan vuonna 2023 yksikään vastasyntynyt ei ollut saanut Markku-nimeä.
Markku-nimen kantajilla on oma yhdistys, Suomalainen Markku-liitto, joka on perustettu heinäkuussa 1996 Noormarkussa. Markku-liitto on Suomen suurin etunimiyhdistys noin 1 700 jäsenellään. Vuotuisessa juhlatilaisuudessa 25. huhtikuuta Markku-liiton henkisessä kotipaikassa Porin kaupungin Noormarkun kaupunginosan Söörmarkun kylässä valitaan uusi Vuoden Markku sekä lyödään uudet ”Söör Markut”. 30. elokuuta 2008 Markku-liiton järjestämässä kokoontumisessa Helsingin Senaatintorilla saavutettiin uusi maailmanennätys samannimisten henkilöiden kokoontumisessa yhteen paikkaan. Senaatintorille kokoontui 1 281 henkilöpaperien avulla nimensä todistanutta Markkua. Markut löivät aiemman vastaavan ennätyksen, joka oli Mohammed-nimisten ihmisten kokoontuminen Dubaissa, noin 200:lla. Voidaan ajatella, että tämän ennätyksen lyönnin arvoa lisäsi se, että Mohammed on maailman yleisin etunimi (kymmeniä miljoonia) ja Markku käytössä melkein pelkästään yhdessä noin 5 - 6 miljoonan asukkaan maassa (noin 30 000 elossa olevaa Markkua).
Huhtikuussa 2020 Markku oli sukunimenä 67:llä, Markkunen 17:llä ja Markkula 1 057 henkilöllä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomalainen Markku-liitto
Marsin kanavat

Schiaparellin piirtämä kartta Marsin kanavista
Marsin kanavat tarkoittaa eräiden tähtitieteilijöiden 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa 
kaukoputkella paljain silmin havaitsemia Marsissa näkyneitä tummia viivamaisia kuvioita. Kanavien olemassaolosta ja luonteesta kiisteltiin kovasti. Jotkut tähtitieteilijät uskoivat niiden olleen älyllisten olentojen rakentamia. Myöhemmin todettiin kanavien olevan näköharha ja perustuvan ihmissilmän luontaiseen taipumukseen yhdistellä pisteitä ketjuksi.
Kanavat toi laajaan tietoisuuteen italialainen tähtitieteilijä Giovanni Schiaparelli vuonna 1877.
Tunnetuin kanavien puolestapuhuja oli yhdysvaltalainen Percival Lowell.
Vuonna 1909 Mars oli taas lähellä Maata. Silloin Eugène Michel Antoniadi
teki tarkkoja havaintoja Marsista, eikä nähnyt kanavia.
Nykyään Marsin kanaviksi on toisinaan nimitetty avaruusluotainten planeetalta löytämiä jokiuomia, jotka ovat yleensä eri paikassa kuin aiemmin kaukoputkilla nähdyt kanavat.
Kanavat "löytyvät"

Schöter teki 1700-luvulla Mars-piirroksia, joissa oli aavistuksia kanavista.
Angelo Secchi kutsui vuonna 1858 esimerkiksi suurta tummaa Syrtis Majoria kanavaksi, ja kutsui 
vuonna 1869 havaitsemiaan selviä, runsaslukuisia melko suoria viivamaisia muodostumia kanaaleiksi. Tämä
ei kuitenkaan käynnistänyt laajaa kanavainnostusta.
Syksyllä 1877 Mars oli harvinaisen lähellä Maata niin sanotussa perihelioppositiossa. 
Tällöin Marsia havainnoi suotuisina öinä myös italialainen tähtitieteilijä Giovanni Schiaparelli, joka oli Milanon Breran observatorion johtaja. Hän käytti 22 linssikaukoputkea ja kartoitti Marsin tarkemmin kuin kukaan aiemmin. Schiaperelli nimesi vuoden 1877 havaintojensa pohjalta monia Marsin piirteitä, tummia "meriä" ja vaaleita "mantereita". Sciaparellin käyttämä nimistö yleistyi ajan kanssa muiden tutkijoiden keskuudessa.
Sciaparelli väitti nähneensä myös Marsin pinnalla pitkulaisia suoria alueita, joita nimitti "joenuomaa" tai "kanavaa" tarkoittavalla sanalla canali'  tai joskus "fiume". Sciaparelli julkaisi Marsin karttansa vuonna 1878.
Kun tieto tästä levisi, monet harrastelijat ja ammattilaiset väittivät nähneensä kanavia.
Kanavien vastustajien voitto

Antoniadin erittäin tarkalla Meudonin observatorion 83 cm linssikaukoputkella tekemät havainnot Marsin perihelioppositiossa vuonna 1909 murskasivat kanavapuheet. Jälkikäteen kanavien on väitetty liittyneen siihen, että Schiaparelli oli värisokea, ja että silmän verkkokalvon verisuonet voivat heijastua vaaleata Marsia vasten. Lovell näki suoria viivoja myös Merkuriuksessa ja Venuksessa.
Oikeat Marsin kanavat

Nykyään avaruusluotaimilla Marsissa on havaittu kuivuneita jokiuomia, jotka syntyivät silloin, kun planeetalla oli luultavasti tulivuorista purkautunut tiheä kaasukehä, joka lämmitti kasvihuoneilmiöllään planeettaa. Tuliperäisesti syntyneitä laavavirtojen jälkiä ja tektonisesti syntyneitä repeämälaaksoja on havaittu monilta muilta Aurinkokunnan taivaankappaleilta. Marsin kanavien lisäksi nykyajan avaruusluotainten kuvista on löydetty joitain muodostumia, joita on väitetty keinotekoisiksi.
Aiheesta muualla

Nykyajan Marsin kanavat[vanhentunut linkki]
I canali di Marte (Arkistoitu – Internet Archive)
Les canaux de Mars
Yhdysvaltalaisen tähtitieteilijä Percival Lowellin tekemä kartta Marsista, jossa näkyy kanavia.
Perrotinin Marsin kartta.
Kasei valles, muinoin virranneen veden uurtama uoma Marsissa.
Niilo Heinänen

Niilo Heinänen (28. syyskuuta 1899 Hämeenlinna – 3. maaliskuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Niilo Heinäsen vanhemmat olivat tehtailija Vihtori Heinänen ja Amanda Nurminen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1918 ja valmistui lääketieteen kandidaatiksi 1922 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1929. Hän teki opintomatkan Saksaan 1921. Heinänen erikoistui sisätautioppiin 1937 sekä väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1938. Hänet ylennettiin lääkintäeverstiluutnantiksi 1944 ja hän sai professorin arvon 1965.
Heinänen oli Virtain kunnanlääkärinä 1930–1935, Helsingin Diakonissalaitoksen sairaalan apulaislääkärinä 1935–1936, Helsingin yleisen sairaalan lääkärinä 1930–1937, Porin yleisen sairaalan sisätautiosaston osastolääkärinä 1937–1939 sekä Helsingin yliopiston III sisätautiklinikan apulaislääkärinä 1939–1944. Jatkosodan aikana Heinänen oli sotasairaalan päällikkölääkärinä 1941–1944. Heinänen oli sitten Keskussotilassairaala 1:n (Tilkan) sisätautiosaston osastolääkärinä vuodesta 1946 ja Mehiläisen sairaalan johtajana vuodesta 1946.
Niilo Heinänen oli naimisissa 1927–1941 Veera Fanny Regina Boströmin (k. 1941) kanssa ja vuodesta 1946 Kerttu Tuulikki Lehtisen kanssa.
Julkaisuja

Über die Ergebnisse der internen Behandlung der Ulkuskrankheit, väitöskirja. 1938
Kirjallisuutta

Lääkäri ja lähimmäinen: professori Niilo Heinäsen elämänvaiheet ja elämäntyö; Niilo Heinäsen omaisten toimeksiannosta kirjannut Pertti Jotuni. Niilo Heinäsen omaiset, Helsinki 1995 ISBN 952-90-6720-8
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Heinrich Heine

| Heinrich Heine |
| --- | --- |
 Heine Moritz Daniel Oppenheimin maalaamana vuonna 1831.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. joulukuuta 1797 Düsseldorf, Preussin kuningaskunta
Kuollut: 17. helmikuuta 1856 (58 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Christian Johann Heinrich Heine (alk. Chaim Harry Heine; 13. joulukuuta 1797 Düsseldorf – 17. helmikuuta 1856 Pariisi, Ranska) oli 1800-luvun merkittävimpiä saksalaisia runoilijoita.
Heine syntyi juutalaisperheeseen Düsseldorfissa. Hän opiskeli Berliinissä ja työskenteli sen jälkeen Italiassa, Berliinissä ja Potsdamissa. Vuodesta 1831 Heine asui Pariisissa. Heine vietti boheemia elämää eräältä rikkaalta sukulaiselta saamansa varallisuuden turvin.
Düsseldorfin kaupunki jakaa joka toinen vuosi arvostetun Heinrich Heine -palkinnon, jonka arvo on 50 000 euroa.
Tuotanto ja ajattelu

Heinen ensimmäiset runokokoelmat Intermezzo (1823) ja Heimkehr (1824) kuvastavat toivotonta, intohimoista rakkautta, mutta myös hänen kiintymystään Pohjanmeren luontoon teoksessa Die Nordsee (1827), joka on Laulujen kirjan jälkimmäinen osa. Hänen maineensa perustuu kuitenkin neliosaiseen teokseen Reisebilder (1826–1831), jossa proosa ja runo vuorottelevat impressionistisella tavalla. Alkuaan Heine piti ihanteenaan Goethea, mutta kritisoi tätä myöhemmin epätodellisen ylevästä kauneuden tavoittelusta. Heinen mielestä runoilijan on tultava alas tornistaan ja puolustettava ihmisten vapautta.lähde?
Vuonna 1836 Heine julkaisi Pariisissa esseeteoksen Romantiikan koulu. Kirja oli vastine Madame de Staëlin kirjalle De l’Allemagne, joka Heinen mielestä ihaili liikaa saksalaista romantiikkaa. Heine arvosteli teoksessa romantiikkaan hän mukaansa liittyvää konservatiivisuutta, nationalismia, katolista uskonnollisuutta sekä keskiaikaista mystiikkaa.
Heine oli Pariisin-vuosinaan mukana saintsimonistisessa työväenluokan vapautta ajavassa liikkeessä mutta irrottautui siitä petyttyään vuoden 1848 vallankumouksiin. Heine arveli tuolloin, että kommunismi saattaisi muodostua tuhoisaksi taiteelle ja kauneuden palvonnalle. Samana vuonna hän halvaantui ja luopui politiikasta. Viimeisinä vuosinaan hän luopui myös vapaa-ajattelusta ja palasi Raamatun Jumalan luo. Tältä ajalta on hänen lyyrinen runokokoelmansa Romanzero (1851), jossa on vielä piikittelyjä entisistä vastustajista.
Heinen tuotanto on nykyajan lukijalle helposti lähestyttävää, koska teksteissä on nykyajalle tyypillistä varauksellisuutta: teoksissa ei heittäydytä välittömään tunnelmointiin. Tekstin tunnetilat eivät ole yksiselitteisiä eivätkä itseriittoisia. Heine tunnetaankin niin sanotun romanttisen ironian käyttämisestä. Siinä luodaan ensin tunnelma, mutta lopuksi se tietoisesti rikotaan.
Säveltäjä Robert Schumann on säveltänyt lukuisia liedejä Heinen teksteihin. Laulusarjat Dichterliebe ja Liederkreis ovat nykyisinkin tunnetuimpia lauluteoksia.
Heineltä on peräisin tunnettu sitaatti:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Se oli vasta alkusoittoa – missä poltetaan kirjoja, poltetaan lopulta myös ihmisiä. | ” |
– Heinrich Heinen näytelmästä Almansor (1821)
Suomennettuja teoksia

Runoelmia, suom. Oskar Uotila, G. W. Edlund 1887 (ladattavissa Projekt Runebergista ja Projekti Lönnrotista)
Saksanmaa: Talvinen tarina (Deutschland. Ein Wintermärchen, 1844). Suomentanut Otto Manninen 1904
Valikoima runoelmia, suom. Valter Juva, Yrjö Weilin 1905 (ladattavissa Projekt Runebergista)
Aikarunoja, suom. Hilja Liinamaa, Kyminlaakson työväen sanomalehti- ja kirjapaino-osuuskunta r. l. 1910 (ladattavissa Projekt Runebergista)
Laulujen kirja (Buch der Lieder, 1827). Suomentanut Valter Juva 1917 valikoima tekijän eri kokoelmista
Laulujen kirja (Buch der Lieder, 1827). Suomentanut Yrjö Jylhä 1937 valikoima kokoelmista "Laulujen kirja" ja "Uusia runoja"
Herra von Schnabelewopskin muistelmat (Aus den Memoiren des Herren von Schnabelewopski, 1834). Suomentanut Amira Al Bayaty 2006
Firenzen öitä (Florentinische Nächte, 1836). Suomentanut Amira Al Bayaty 2006
Romantiikan koulu (Die romantische Schule, . Suomentanut Jarkko S. Tuusvuori. Niin & näin 20121834) ISBN 978-952-5503-50-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinrich Heine Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Heinrich Heine Wikisitaateissa
Lisää luettavaa aiheesta Heinrich Heine on Wikiaineistossa
Heinrich Heine, (Arkistoitu – Internet Archive) Luettelo suomennetuista runoista. Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta (Arkistolinkissä vain ensimmäinen sivu.)
Project Gutenberg, Vapaasti ladattavia Heinrich Heinen e-kirjoja
Projekti Lönnrot, Vapaasti ladattavia Heinrich Heinen e-kirjoja
Heinrich Heinen teoksia Gutenberg-projektissa (myös suomeksi)
Heinrich Heinen teoksia Zeno.org'issa
Heinrich Heinen teoksia äänikirjoina libriVoxissa
Heinrich Heinen/Heineen liittyviä teoksia Internet Archivessa
Heinrich Heinelle omistettu sivu (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 2  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC 2  IdRef
Helasen komissio

Helasen komissio oli toinen suomalaisten asettama komissio, jonka tarkoituksena oli tutkia edellytyksiä inkerinsuomalaisten elinoloista ja mahdollisesta siirtämisestä Suomeen. Helasen komissio siirtyi Tallinnaan 25. helmikuuta 1943. Sen puheenjohtajana oli AKS:n puheenjohtaja Vilho Helanen.
Helasen komissiota kaksi vuotta aikaisemmin edeltänyt Pelkosen komissio oli esittänyt hädänalaisimpien ja rintamaa lähimpänä asuvien inkeriläisten evakuoimista Viroon, avustamista paikallaan tai tilanteen ennalleen jättämistä, jolloin Saksa olisi maksanut kustannukset. Keväällä 1942 Suomen elintarviketilanne oli tiukka. Kesällä 1942 183 000 karjalaista oli kyennyt palaamaan takaisin vallatuille luovutetuille alueille ja 1943 niin Saksalla Virossa kuin Inkerissä ja myös Suomessa oli työvoimapula, minkä vuosi myös Suomen hallitus oli jo kiinnostunut inkeriläisistä.
Helasen komissioon Tallinnassa saksalaiset suhtautuivat etäisesti. Viron Gestapon päällikkö epäili komission valtuuksia.
Marseljeesi

| La Marseillaise |
| --- | --- |
 Laulun sanat 1840-luvulta
Valtio:   Ranska
Säveltäjä:  Claude Joseph Rouget de Lisle
Sanoittaja:  Claude Joseph Rouget de Lisle
Sävelletty:  1792
Suomenkielinen nimi:  Marseljeesi
   Kansallislaulu soitettuna 
Marseljeesi (ransk. La Marseillaise) on Ranskan kansallislaulu. Se tuli vallankumouksellisten tunnussäveleksi Ranskan suuressa vallankumouksessa (1789). Marseljeesia on käytetty eri maissa vallankumouslauluna ja työväenlauluna. Siihen on tehty useita eri sanoituksia.
Historia

Marseljeesin sävelsi ja sanoitti Claude Joseph Rouget de Lisle 26. huhtikuuta vastaisena yönä 1792 Elsassiin kuuluvassa Strasbourgissa kuultuaan Ranskan sodanjulistuksesta Itävallalle. Hän sepitti laulun Strasbourgin pormestarin Philippe Friedrich Dietrichin pyynnöstä. Laulun alkuperäinen nimi on ”Chant de guerre pour l'armée du Rhin” eli Reinin armeijan sotalaulu. Se on omistettu Strasbourgin kuvernööri kreivi Nicolas Lucknerille, joka vuotta aiemmin oli ylennetty Ranskan marsalkaksi. Laulusta ei kuitenkaan tullut aluksi kovinkaan suosittua.lähde?
30. heinäkuuta 1792 Marseillesta saapunut tasavaltalaisten sotilaiden komppania lauloi laulua saapuessaan Pariisiin, mistä laululle tuli nimi Marseillaise, Marseljeesi. Siitä tuli yhdessä yössä suosittu taistelulaulu pariisilaisten keskuudessa. Laulun innoittaneet pormestari Dietrich ja marsalkka Luckner teloitettiin molemmat terrorin aikana tasavallan vihollisina ja myös Rouget de Lisle vangittiin, mutta hän vältti teloituksen. Kansalliskonventti julisti Marseljeesin Ranskan kansallislauluksi 14. heinäkuuta 1795.lähde?
Napoleonin noustua valtaan 1799 Marseljeesin laulaminen kiellettiin, koska sitä pidettiin liian vallankumouksellisena. Kielto jatkui Bourbonien palattua valtaan 1815 ja pysyi voimassa heinäkuun vallankumoukseen 1830 saakka. Vielä Napoleon III kielsi 1850-luvulla Marseljeesin laulamisen sen jälkeen, kun hänen vastustajansa olivat laulaneet sitä eräässä suurmielenosoituksessa.lähde?
Laulusta tuli uudelleen kansallislaulu vasta vuoden 1870 vallankumouksen jälkeen Ranskan kolmannessa tasavallassa. Toisen maailmansodan aikana 1940–1944 laulu kuitenkin oli kielletty Saksan miehittämässä Pohjois-Ranskassa. Siihen mennessä ranskalaiset olivat jo niin yleisesti omaksuneet Marseljeesin kansallislaulukseen, että se oli samaan aikaan sekä Vichyn Ranskan virallisena kansallislauluna että vastarintaliikkeen ja Vapaan Ranskan keskuudessa suosituimpana lauluna.. Myös neljännen (1946) ja viidennen (1958) tasavallan perustuslait säätävät Marseljeesin kansallislauluksi.lähde?
1970-luvulta lähtien Ranskassa on keskusteltu Marseljeesin sanojen muuttamisesta paremmin nykyaikaan sopiviksi. Perinteisiä sanoja pidetään liian verenhimoisina ja myös ulkomaalaisvastaisina. Sanoituksen muuttaminen on kuitenkin epätodennäköistä, onhan Marseljeesi jo vakiintunut Ranskan kansallislauluksi sen nykyisillä sanoilla.
1800-luvulla Marseljeesista tuli suosittu vallankumous- ja vapauslaulu useiden vapausliikkeiden piirissä. Tällöin tekstiä muutettiin usein kulloisiakin olosuhteita vastaavaksi. Laulusta tuli myös suosittu työväenlaulu. Vasta kun Marseljeesista tuli uudelleen Ranskan virallinen kansallislaulu 1870, syrjäytti Kansainvälinen sen työväenliikkeen lauluna.lähde?
Historia > Venäjällä

Helmikuun vallankumouksen 1917 jälkeen Marseljeesi oli lyhyen aikaa myös väliaikaisen hallituksen päätöksellä Venäjän kansallislaulu nimellä Марсельеза (Marseljeza) ja alkusanoilla ”Отречёмся от старого мира” (suom. Kirotkaamme vanha maailma). Laulu menetti asemansa lokakuun vallankumouksen jälkeen marraskuussa 1917, jolloin sen syrjäytti Kansainvälinen.lähde?
Historia > Suomessa

Marseljeesista on olemassa ainakin neljä vakiintunutta suomennosta, joista lähimmäs alkuperäistä osuva alkaa sanoilla "Nyt eespäin lapset synnyinmaan...". Suomessa Marseljeesi tuli tunnetuksi nimenomaan työväenlauluna 1900-luvun alussa ja oli 1910-luvulla eniten laulettu työväenlaulu Suomessa, mutta myöhemmin sen suosio on vähentynyt.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuuntele Marseljeesi Mireille Mathieun laulamana
Helli-liikelaitos

Helli-liikelaitos oli Keski-Karjalassa vuosina 2009–2012 toiminut sosiaali- ja terveyspalvelukeskus.
Helli aloitti toimintansa vuonna 2009, jolloin siihen kuuluivat Kitee, Kesälahti, Tohmajärvi ja Rääkkylä. Rääkkylä irtisanoutui Hellistä 2011 ja hankki sen jälkeen sosiaali- ja terveyspalvelut yksityiseltä palveluntuottajalta.
Alueella oli vuonna 2009 noin 19 000 asukasta, mutta Rääkkylän irtauduttua yhteistoiminta-alueesta väestöpohja putosi noin
17 000:een. Kun Kesälahti liittyi Kiteeseen vuoden 2013 alusta, Helli-liikelaitos ja Keski-Karjalan yhteistoiminta-alueen toiminta
lakkasivat.
Keski-Karjalan yhteistoiminta-alue oli vuosina 2009–2012 isäntäkunnan ja liikelaitoksen yhdistelmä. Se toimi isäntäkuntamallin mukaan, siten että järjestämisorganisaatio eli tilaajalautakuntana toiminut Keski-Karjalan sosiaali- ja terveyslautakunta oli Tohmajärven kunnan organisaatiossa ja palvelut tuotti Kiteen kaupungin organisaatioon sijoitettu liikelaitos Helli. Keski-Karjalan sosiaali- ja terveyslautakunta vastasi kuntien sosiaali- ja terveydenhuollon palvelujen järjestämisestä kaikkien kuntien asukkaille.
Heironymus – seksipirtelö

| Heironymus – seksipirtelö> Can Heironymus Merkin Ever Forget Mercy Humppe and Find True Happiness? |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Anthony Newley
Kuvaaja:  Otto Heller
Leikkaaja:  Dorothy Spencer
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Levittäjä:  Universal Studios
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Heironymus – seksipirtelö (Can Heironymus Merkin Ever Forget Mercy Humppe and Find True Happiness?) on näyttelijä ja laulaja-lauluntekijä Anthony Newleyn ohjaama, osatuottama, säveltämä ja pääroolittama ja yhdessä Herman Raucherin kanssa käsikirjoittama brittiläinen komediaelokuva vuodelta 1969. Maltaan kuuluvan Gozon saaren hiekkarannalle rakennetuissa lavasteissa suurelta osin kuvatun musiikkipitoisen elokuvan pääosaa näyttelee Anthony Newley itse, ja muissa rooleissa esiintyvät muiden muassa hänen silloinen vaimonsa Joan Collins sekä Milton Berle, George Jessel ja Patricia Hayes.
Juoni

Showartisti Heironymus kärsii neljänkympin kriisistä. Nuorena hänellä oli kaksi tavoitetta: menestyä showbisneksessä ja rakastella niin monen naisen kanssa kuin mahdollista. Jälkimmäisessä häntä on valmentanut elosteleva hahmo Good Time Eddie Filth (Berle). Toinen Heironymukselle alituiseen ilmestyvä hahmo on The Presence, sikaria polttava ja huonoja vitsejä suoltava mies (Jessel).
Vastaanotto

Elokuva sai brittiläisen Writers’ Guildin palkinnon vuoden parhaasta alkuperäiskäsikirjoituksesta. Lähes juoneton, erillisistä numeroista koostuvaa kabaree-esitystä muistuttava elokuva sai kuitenkin aikalaiskriitikoilta enimmäkseen nyrpeitä arvioita. Ilkeimmät kriitikot suosittelivat kaikkien esityskopioiden polttamista kaikessa hiljaisuudessa. Yhdysvaltalainen Roger Ebert piti elokuvaa vaikeana arvostella, koska se yrittää olla pikemminkin elokuvanteosta kertova mukadokumentti kuin elokuva. Hänestä Federico Fellinin tyyliä tavoitteleva elokuva sortuu ideoiden paljouteen ja sekavuuteen. Brittikriitikko Leslie Halliwell luonnehti elokuvaa suurella rahalla tuotetuksi osoitteettomaksi henkilökohtaiseksi fantasiaksi, jonka hauskimmista kohtauksista vastaavat muut kuin egotrippaileva Newley.
Suomessa elokuva tuli Siltavuorenrannan Alfaromeo-teatteriin Helsingissä helmikuussa 1973 ja oli 827 katsojallaan yksi tuon vuoden kehnoimmin menestyneistä ensi-iltaelokuvista.
Käännös suomeksi
Ilkka Heiskanen (professori)

Ilkka Heiskanen vuonna 1988.
Ilkka Juhani Heiskanen (23. joulukuuta 1935 Vieremä – 8. helmikuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen politiikan, hallinnon ja kulttuuripolitiikan tutkija. Hän oli Helsingin yliopiston valtiotieteellisen tiedekunnan hallinto-opin apulaisprofessori 1969–1974, yleisen valtio-opin henkilökohtainen ylimääräinen professori 1974–1977 ja yleisen valtio-opin varsinainen professori vuosina 1977–2000.
Heiskanen tutki muun muassa hallinnon ja organisaatioiden teorioita, suomalaisen yhteiskunnan hallintaa sekä Euroopan ja Suomen kulttuurin ja kulttuuripolitiikan ilmiöitä.
Heiskanen valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1975.
Ilkka Heiskasen aviopuoliso vuosina 1962–1972 oli professori Veronica Stolte-Heiskanen; puolisoille syntyi kaksi lasta.