stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Boorifosfaatti

| Boorifosfaatti> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  13308-51-5
PubChem CID:  16726750
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  BPO4
Moolimassa:  105,78
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sublimoitumispiste:  1450 °C
Tiheys:  1,873 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen, reagoi veden kanssa
Boorifosfaatti (BPO4)  on boorin, fosforin ja hapen muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä ja muiden yhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa boorifosfaatti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on tetragonaalinen ja rakenne on piidioksidia muistuttava verkkomainen polymeeri. Aineesta tunnetaan myös kidevedelliset tri-, tetra- ja heksahydraatit (BPO4·3H2O, BPO4·4H2O ja BPO4·6H2O). Boorifostaatti liukenee veteen, mutta hydrolysoituu hitaasti boori- ja fosforihapoiksi.
Tavanomaisimmin boorifosfaattia valmistetaan kuumentamalla boori- ja fosforihapon seosta 1 000–1 200 °C:n lämpötilaan. Yhdistettä voidaan valmistaa myös trietyylifosfaatin ja booritrikloridin reaktiolla.
Boorifosfaattia käytetään happamana katalyyttinä muun muassa hapetuksissa, isomeroinneissa ja nitrauksissa. Yhdisteestä valmistetaan erikoislaseja ja -keraameja ja sitä käytetään myös lantanoidifosfaattien valmistukseen.
Hawker Osprey

| Hawker Osprey |
| --- | --- |
 Osprey IV HMS Enterprisen katapultilla toukokuussa 1936
Tyyppi:  hävittäjä, tiedustelukone
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Hawker Aircraft Limited
Tila:  Ei käytössä
Pääkäyttäjät:  Fleet Air Arm
Valmistusmäärä:  148 
Kehitetty mallista:  Hawker Hart
Hawker Osprey oli Hawker Hartin laivastoversio, jonka oli tarkoitus palvella hävittäjä ja tiedustelukoneena. Koneita tilattiin Hawker Aircraft Limitediltä 134 kappaletta ja valmistettiin yhteensä 133 kappaletta.
Tekniset tiedot (Osprey I)

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&08.09400008,94 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&011.028000011,28 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.01700003,17 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&031.050000031,5 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01545.&&&&001 545 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&02245.&&&&002 245 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Rolls-Royce Kestrel -V12-moottori; &&&&&&&&&&&&0470.&&&&00470 kW (&&&&&&&&&&&&0630.&&&&00630 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0270.&&&&00270 km/h
Aseistus
1 kiinteä eteenpäin ampuva Vickers Mk III konekivääri
1 Lewis konekivääri taka-ampumossa, mihin kuusi 97-patruunan rumpulipasta
Siivissä pomminkannakkeet joko kahdeksalle 20 paunan tai kahdelle 112 paunan pommille
Portugali

Hawker myi 1935 kaksi Hawker Ospreyta Portugalille, jossa ne palvelivat numeroilla 71 ja 72. Koneet vastasivat Fleet Air Armin Osprey Mk.III koneita. Portugali osti myöhemmin vielä ensin neljä ja sitten vielä kaksi entistä laivaston ilmavoimien konetta.
Espanja

Hawker Ospreyn G-AEBD oli yksityishenkilön omistama taitolentokone joka suoritti esiintymiskiertueen Iberian niemimaalla 1935 tunnuksilla G-AEBD. Kiertueen tarkoituksena oli saada koneita myydyksi, mutta ainoa tehty kauppa oli esittelykone. Koneeseen tuli kuitenkin asentaa moottoriksi Hispano-Suiza 12Xbrs. Kone palasi muutettuna Espanjaan tunnuksilla EA-KAJ  vain muutamaa päivää ennen sisällissodan syttymistä yhdessä Espanjan hallituksen ostamien Fairey Fury koneiden kanssa. Kone pakko-otettiin punaisen Espanjan joukkojen haltuun. Koneen uskotaan tuhoutuneen pakkolaskussa Portugaliin 1937.
Ruotsi

Ruotsi osti 1933 neljä Bristol Pegasus -moottoreilla varustettua Hawker Ospreyta, jotka saivat tunnuksen 2401-2404. Koneet oli tarkoitus sijoittaa 1934 vesille laskettavalle tukialusristeilijä Gottlandille.  Tilaus samoin kuin ilmavoimien Hawker Hart tilaus tehtiin, koska Ruotsissa valmistetuilla koneilla oli suuri onnettomuusriski. Koneista 2403 sai ensin uuden tunnuksen 403 ja vielä myöhemmin SE-AYR. Ruotsi hankki koneeseen myös lisenssin ja valmisti kahdeksan konetta Linköpingissä sekä Göteborgissa, jotka saivat tunnukset 1301-1308. Tilatut Ospreyt toimitettiin huhtikuussa 1935 Gottlandille. Lisenssivalmistetuista koneista oli lentokuntoisena 1950-luvulla Trollhättanissa vielä yksi kone.
Osprey lähdössä lentoon lentokoneristeilijä Gottlandilta
Nikolai Boman

Nikolai Boman (17. joulukuuta 1845 Turku – 14. toukokuuta 1923 Turku) oli suomalainen puuseppämestari ja huonekalutehtailija. Häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä nykyaikaisen huonekaluvalmistuksen pioneereista Suomessa.
Nikolai Bomanin esi-isiä toimi pitäjänpuuseppinä Ahvenanmaalla 1700-luvulla. Turussa syntynyt Nikolai Boman sai puusepän koulutuksensa tiettävästi Vaasassa. Hän harjoitteli isänsä puusepänverstaalla 1862–1872 ja sai puuseppämestarin arvon 1871. Hän teki kisällinmatkoja Ruotsiin, Tanskaan, Saksaan ja Itävaltaan ja perehtyi ulkomailla muun muassa puusepänyrityksen johtamiseen.
N. Bomanin Höyrypuusepäntehdas

Mestarin arvon saavutettuaan Boman perusti oman puusepänverstaan, joka sai höyrykäyttöisen koneistuksen 1876 ja muuttui N. Bomanin Höyrypuusepäntehtaaksi. Aluksi Bomanilla työskenteli monia ruotsalaisia höyrykoneista kokemusta hankkineita koneenkäyttäjiä. Vuosisadan vaihteeseen mennessä satakunta työntekijää valmisti tehtaassa kalusteita 23 erilaisella höyryllä toimivalla työstökoneella. konetta ja satakunta työntekijää. Vuoden 1900 tulipalo pakotti rakentamaan Turun Linnankadun varteen uuden tuotantolaitoksen uusine koneineen, joiden käyttövoimaksi tuli sähkö. Tehtaan liepeillä oli myymälä ja sen yläkerrassa tehtaan piirustuskonttori, jota johti Berliinissä sisustusarkkitehdiksi koulutettu Nikolain poika Carl-Johan Boman.
Aluksi Bomanin mallistoon kuului mahdollisimman monien historiallisten tyylien mukaan suunniteltuja huonekohtaisia kalustoja, joiden mallit kopioitiin ulkomailta. Turusta Bomanin toiminta laajeni muuallekin Suomeen. Sisar Anna Boman hoiti Helsingin myymälää, ja 1890-luvulla perustettiin toimistot sekä Pietariin että Moskovaan. Bomanilla oli myymälät jonkin aikaa myös Tampereella ja Viipurissa. Nuorin poika Paul Boman, hänkin Berliinissä huonekalualaa opiskellut, hoiti aluksi Bomanin Kuopion-tehdasta, mutta perusti sitten omaa nimeään kantavan tehtaan myös Helsinkiin. Nikolain muutkin lapset olivat töissä perheen yrityksessä.
Bomanin tehtaan huippukautta oli jugendtyylin aikakausi, erityisesti 1910-luku. 1900-luvulla Bomanilla alettiin suunnitella omiakin malleja, ja puusepäntyön laatu toi asiakkaaksi ajan nimekkäitä arkkitehteja, kuten Herman Geselliuksen, Armas Lindgrenin ja Eliel Saarisen. 1910-luvulla Boman vastasi muun muassa pietarilaisen loistohotelli Astorian sisustamisesta. Venäjän vallankumous aiheutti Bomanille kuitenkin isoja tappioita. Bomanin huonekalut syrjäyttivät Suomen markkinoilta lähes kokonaan sitä aiemmin hallinneet ulkomaiset valmistajat. Bomanin huonekalut saivat palkintoja kansainvälisissä taideteollisuusnäyttelyissä jo 1800-luvulta alkaen, ja ne osallistuivat Suomen Taideteollisuusyhdistyksen arpajaisvoittonäyttelyihin ja kansallisiin edustusnäyttelyihiin eri maissa.
Boman huolehti työntekijöistään patriarkan tavoin ja järjesti heille muun muassa koulutusta Turun teollisuuskoulussa tai piirustuskoulussa.
Nikolai Boman kuoli 1923. Jo vuodesta 1919 toimitusjohtajana toiminut Carl-Johan Boman pyrki luopumaan kertaustyylien käytöstä ja vei yrityksen muotoilua kohti funktionalismia, mutta yrityksen tuotteiden suosio alkoi hiipua. 1950-luvulla tuotteiden korkeat hinnat ja pienet sarjat muuttuivat edusta haitaksi, ja Bomanin Höyrypuusepäntehtaan toiminta loppui 1955.
Julkisia sisustustöitä

Langinkosken Keisarillinen Kalastusmaja (osa, 1880-)
Imatran Valtionhotelli (osa, 1903)
Pohjoismaiden Osakepankki (1904)
Turun Mikaelinkirkko (1905)
Helsingin yliopiston lisärakennus (1905)
Fazerin kahvila, Helsinki (osa, 1908)
Kotkan ja Kouvolan kansakoulu (osittain, 1909)
Kalevan talon toimistosali, Helsinki (1914)
Hotelli Astoria, Pietari
Buharan emiirin palatsi
Aiheesta muualla

Nikolai Bomanin ja hänen poikiensa huonekaluyritykset. porssitieto.fi
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo 
Bomanin huonekalutehdas Turussa (Linnankatu 13) 1930-luvulla. Kuvaaja Mauno Mannelin.
Bor-Öndör

| Bor-Öndör (Бор-Өндөр) |
| --- | --- |

 Bor-Öndör
 Koordinaatit: 46°15′21″N, 109°25′30″E 
Valtio:  Mongolia
Provinssi:  Hentii
Sum:  Darhan
Väkiluku (2015):  8 576
Aikavyöhyke:  UTC+8
 
 http://bor-undur.khentii.khural.mn/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bor-Öndör (mong. Бор-Өндөр) on kaupunki Mongolian Hentiin provinssissa. Maantieteellisesti se sijaitsee Darhanin sumissa, mutta sillä on oma hallintonsa. Bor-Öndörissä on 8 576 asukasta (vuonna 2015) ja se on provinssinsa toiseksi suurin asutuskeskus pääkaupunki Öndörhaanin jälkeen.
Kaupungissa on fluoriittikaivos. Kaivostoimintaa harjoittaa venäläis-mongolialainen yritys Mongolrostsvetmet. Kaupungista johtaa rautatieyhteys Trans-Mongolian rautatielle.
Aiheesta muualla

Хэнтий аймгийн Бор-Өндөр сумын ИТХ-ын цахим хуудас (mongoliksi)
Bophuthatswana

Bophuthatswana on entinen bantustan Etelä-Afrikassa, jonka pinta-ala oli noin 40 000 km². Se koostui useasta erillisestä osasta Kapmaan, Transvaalin ja Oranjen provinsseissa. Sen pääkaupunki Mmabatho sijaitsi lähellä Botswanan rajaa. Bophuthatswanaan asutettiin tswanaa puhuvia afrikkalaisia ja sen väkiluku vuonna 1983 oli 1 430 000 henkeä.
Bophuthatswana julistettiin itsehallintoalueeksi vuonna 1971 ja itsenäiseksi valtioksi 6. joulukuuta 1977, mutta ainoa sen itsenäisyyden tunnustanut valtio oli Etelä-Afrikka. Maan presidenttinä toimi Lucas Mangope, joka oli hyvin epäsuosittu johtaja ja joka kukisti kaksi kapinaa maassa Etelä-Afrikan armeijan tuella vuosina 1988 ja 1990.
Bophuthatswanan kriisi

Maaliskuussa 1994 nimellisesti Bophuthatswanan ANC:tä kannattaneet kodinturvajoukot kaappasivat vallan ja vangitsivat Lucas Mangopen. Eläkkeellä oleva kenraali ja afrikaanerinationalistisen Afrikaner Volksfront-puolueen johtajiin kuulunut Constand Viljoen loi nopeasti suunnitelman, jonka mukaan joukko puolueeseen kuuluneita Etelä-Afrikan armeijan ja poliisin upseereita hyökkäisi Bophuthatswanaan ja palauttaisi Mangopen valtaan tarkoituksena ylläpitää suurapartheid-järjestelmää. Mangope ilmoitti, että hyökkäyksessä ei saisi käyttää AWB:n jäseniä heidän poliittisen arkaluonteisuutensa vuoksi.
AWB:n johtaja Eugène Terre’Blanche ehti kuitenkin jo 10. maaliskuuta johtaa 600 kannattajaansa sotaretkelle alueelle. He ajoivat ympäri bantustania ampuen sattumanvaraisesti kaikkia mustia, joiden arvelivat olevan ANC:n kannattajia. Sotaretki päättyi traagisesti Mangopen vastustajien miehittämälle katusululle, jossa syntyneen laukaustenvaihdon jälkeen, televisiokameroiden tallentaessa tapahtumia, yksi raivostunut musta poliisi lopulta teloitti haavoittuneen AWB:n jäsenen. Televisiokuvat valkoisten amatöörisotilaiden epäpätevyydestä mustia ammattisotilaita vastaan murensi hetkessä äärioikeiston käsityksen, että valkoiset "korkeampaan rotuun" kuuluneet ihmiset pystyisivät paremman koulutuksensa ja aseistuksensa ansiosta aina hallitsemaan mustia alkuasukkaita.
Vapausrintaman kykenemättömyys kaapata valtaa edes yhdessä mustien kotimaassa sai myös Etelä-Afrikan turvallisuusyhteisön luopumaan yhteistyöstä AWB:n kaltaisten järjestöjen kanssa. Valkoisten äärioikeistolaisten liikkeiden uhka demokraattiselle muutokselle päättyi Bophuthatswanan bantustanin kriisin jälkeen. Pian tapahtuman jälkeen niin Inkatha-vapauspuolue, Etelä-Afrikan konservatiivinen puolue kuin suuri osa muista ryhmistä, jotka olivat alun perin suunnitelleet boikotoivansa vaaleja ilmoittivat osallistuvansa niihin.
Borgå Tidning

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Borgå Tidning oli Porvoossa vuosina 1838–1858 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Borgå Tidning perustettiin tiedotuslehdeksi Porvoon hiippakunnan papistolle. Se painotti myös kirjallista ja historiallista sisältöä ja kehittyi 1840-luvulla uutislehdeksi. 1850-luvulla Borgå Tidning keskittyi kirkollisiin ja koulupoliittisiin kysymyksiin ja kävi kiivasta polemiikkia uskonnolisesti vapaamielisen Wiborgin kanssa. Lehden ilmestyminen lakkasi Petter Widerholmin kirjapainon siirtyessä Helsinkiin.
Lehti ilmestyi aluksi kahdesti, vuosina 1856–1857 kerran ja vuonna 1858 jälleen kahdesti viikossa. Levikki oli suurimmillaan 519 kappaletta vuonna 1844, mutta laski loppuvuosina alle kahden sadan. Päätoimittajina olivat Johan E. Öhman (1838–1845), Otto Mauritz Nordström (1846), Adolf Fredrik Siren (1847–1850), August Lindfors (1851 ja 1853–1854) ja L. Alm (1852).
Aiheesta muualla

Borgå Tidning digitoituna kansalliskirjastossa
Bor

| Bor Бор |
| --- | --- |
 Borin kaupunkia Volgan vastarannalta Nižni Novgorodista
 vaakuna
 Nižni Novgorodin alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Bor
 Koordinaatit: 56.360°N, 44.059°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Nižni Novgorodin alue
Piiri:  Bor
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  42 km²
Korkeus:  45 m
Väkiluku (2011):  79 079
 – Väestötiheys:  1 882 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.bority.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bor (ven. Бор) on kaupunki Nižni Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Nižni Novgorodin vieressä Volgan toisella puolella. Kaupunki on Borin piirin keskus. Sinne johtaa Nižni Novgorodin ja Kotelnitšin väliseltä rautatieltä haarautuva sivurata (Mohovyje Goryn asema). Volgan rannalla on laivalaituri. Kaupunkiseudulla (urbaanialue) asui 122 201 ihmistä vuonna 2012.
Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran 1300-luvulla. Sen asukkaat harjoittivat etupäässä tavaroiden kuljetusta. Kaupunginoikeudet Bor sai vuonna 1938. Nykyään se on Nižni Novgorodin teollinen esikaupunki, jossa on mm. lasitehdas, konepajoja ja metalliteollisuutta. Lähiseudut ovat suosittua lomanviettoaluetta.
Borin kaupungin ja piirin hallintorakennus.
Lasitehtaan talo.
Lasitehtaan mukaan nimetty kulttuuritalo.
Keskustan kauppakeskus.
Borin Uspenskin kirkko.
Borin Pokrovan kirkko.
Borin teollisuutta Volgan vastarannalla Nižni Novgorodista nähtynä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bor Wikimedia Commonsissa
Borin piirin sivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Nižni Novgorod

Arzamas | Balahna | Bogorodsk | Bor | Gorbatov | Gorodets | Dzeržinsk | Knjaginino | Kstovo | Kulebaki | Lukojanov | Lyskovo | Navašino | Pavlovo | Pervomaisk | Perevoz | Šahunja | Sarov | Semjonov | Sergatš | Tškalovsk | Uren | Vetluga | Volodarsk | Vorsma | Vyksa | Zavolžje
Nižni Novgorodin alue
Sándor Borós

Sándor Borós (s. 7. toukokuuta 1949 Budapest) on unkarilainen keihäänheittäjä.
Borós sijoittui Montréalin 1976 olympialaisten keihäänheiton karsinnassa 19:nneksi tuloksella 77,60 m eikä päässyt loppukilpailuun. Prahan EM-kilpailuissa 1978 hän sijoittui  loppukilpailussa kymmenenneksi tuloksella 78,78 m.
Hauhon taistelu

Hauhon taistelu oli Hauholla 28. huhtikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu, jossa Saksan Itämeren-divisioonan ja valkoisten joukot yrittivät vallata Hauhon kirkonkylän. Paikkakunnalle oli saapunut usean tuhannen Länsi-Suomesta paenneen punaisen kolonna, joka oli matkalla Lahteen ja sieltä edelleen kohti Itä-Suomea. Punaiset onnistuivat ylivoimansa turvin lyömään hyökkääjät takaisin ja näin he pääsivät jatkamaan matkaansa. Myöhemmin samana iltana käytiin vielä Syrjäntaan taistelu, jossa punaiset murtautuivat saksalaisten linjojen läpi noin 20 kilometrin päässä Hauholta sijaitsevassa Tuuloksen Syrjäntaan kylässä. Hauhon taistelua puolestaan oli edelsi Alvettulan taistelu, jossa punaiset ylittivät valkoisten hallussa olleen Alvettulan sillan.
Taustaa

Huhtikuuta 6. päivänä tapahtuneen valkoisten Tampereen valtauksen jälkeen alkoivat punaiset pian vetäytyä läntisestä Suomesta kohti itää. Hämeenlinnaan oli kuun loppuun mennessä kerääntynyt useita tuhansia Satakunnasta, Varsinais-Suomesta ja Hämeestä paenneita punaisia ja näiden perheenjäseniä. Hangossa maihinnousseiden saksalaisten lähestyessä Hämeenlinnaa pakolaiset lähtivät liikkeelle 25. huhtikuuta tarkoituksenaan edetä Hauhon kautta Lahteen.
Hämeenlinnasta lähteneet punaiset joutuivat ennen Lahteen saapumistaan kolmeen isoon taisteluun. 26.–27. huhtikuuta he kohtasivat Alvettulan kylässä Alvettulanjoen ylittävää siltaa hallussaan pitäneet valkoiset, mutta onnistuivat kiivaiden taistelujen jälkeen lopulta ylittämään joen ja pakottamaan valkoiset vetäytymään puolustusasemistaan. Noin 4 000–5 000 pakolaisen kuormasto jatkoi matkaansa kohti Hauhon kirkonkylää, jonne se saapui vielä seuraavan illan ja yön aikana. Joukkoon liittyi myös pohjoisesta Lempäälän suunnasta saapuneita punaisia, jotka olivat tehneet läpimurron valkoisten linjojen läpi Pälkäneellä käydyssä Laitikkalan taistelussa 24. huhtikuuta.
Valkoisten suunnitelma

Valkoisten tarkoitus oli vallata Hauhon kirkonkylä varhain sunnuntaiaamuna 28. huhtikuuta käynnistyvässä hyökkäyksessä. Siihen lähdettiin suuresta vastustajan miesylivoimasta huolimatta, vaikka asia oli saatu selville jo ennen hyökkäyksen alkua. Valkoiset ilmeisesti olettivat punaisten jo olleen lopullisesti lyötyjä.
Valkoisten puolelta taisteluun osallistui Keski-Pohjanmaan II reservipataljoona, jota komensi kapteeni Hjalmar Söderman. Käskyn saatuaan pataljoonan kolme komppaniaa lähtivät 27. huhtikuuta marssimaan Tuuloksesta Hauholle ja majoittuivat myöhään illalla Sotjalan kylään Hovinkartanon tilalle, joka sijaitsi noin viiden kilometrin päässä Hauhon kirkonkylästä. Kartanoon oli jo aikaisemmin saapunut valkoisten tueksi lähetetty kenraalimajuri Konrad Wolfin komentaman prikaatin 11. polkupyöräkomppania, jolla oli mukanaan myös yksi kevyt vuoritykki. Noin 60 sotilaan vahvuinen saksalaisosasto oli pienen kahakan jälkeen ajanut Hovinkartanosta pois siellä majailleen punakaartin osaston.
Taistelun kulku

Hovinkartanoon majoittuneet joukot lähtivät liikkeelle aamulla kello 6.. Idästä kohti Hauhoa marssineet valkoiset saivat vastaansa punaisten etuvartioiden kivääritulta noin puolitoista kilometriä ennen kirkonkylää. Tämän jälkeen komppaniat levittäytyivät metsämaastossa ketjumuodostelmiin niin, että 1. ja 3. komppania sijoittuivat maantien pohjoispuolelle, saksalaiset keskustaan tien molemmin puolin ja 2. komppania sen eteläpuolelle. Tarkoituksena oli edetä Hämeenlinnaan johtavalle maantielle ja estää punaisten liikkeellelähtö. Saksalaisten tykki ajoi tuliasemaan kirkonkylän peltoaukean laidalle ja alkoi ampua maantielle järjestäytynyttä punaisten kuormastoa.
Punaiset kuitenkin vastasivat tulitukseen omalla tykistöllään ja aloittivat välittömästi hyökkäyksen valkoisten ja saksalaisten rintamaa vastaan. Saksalaiset menettivät pian tykkinsä punaisille ja lähtivät perääntymään, jolloin rintaman keskiosa jäi tyhjäksi. Tämän jälkeen myös valkoiset joutuivat nopeasti sekasortoon, kun molempiin sivustoihin iskettiin ja he vetäytyivät epäjärjestyksessä punaisten takaa-ajamana. Valkoiset pääsivät kuitenkin lopulta saksalaisten suojatessa perääntymään usean kilometrin päähän Pyhäjärven ja Kotkijärven väliselle kannakselle. Läheisissä Alvettulan ja Ellilän kylissä oli valkoisten joukkoja, jotka kuulivat taistelun äänet, mutta hyökkäyskäskyn puuttuessa ne eivät lähteneet avuksi.
Hyökkäyksen torjumisen jälkeen punaisten kuormasto lähti liikkeelle ja suuntasi Kokkilan kylän kautta kohti Tuuloksen Syrjäntakaa. Muutaman kilometrin päässä Portaan kylässä ja vielä myöhemmin vajaan seitsemän kilometrin päässä Kokkilassa punaiset kohtasivat lisää vihollisen osastoja. Myös ne joutuivat pahasti alivoimaisina väistämään ja punaiset pääsivät jatkamaan matkaansa kohti Syrjäntakaa, jossa alkoi uusi taistelu kello 21 aikaan illalla.
Tappiot

Puolitoista tuntia kestäneen taistelun aikana valkoiset menettivät kaatuneina ja haavoittuneina noin 100 ja punaiset noin 70 miestä. Suomen sotasurmat -tietokanta tuntee 47 kaatunutta valkoista ja 14 punaista, joista neljä on naiskaartilaisia. Kun punaisten pakolaiskolonna oli jättänyt Hauhon, ryhtyi suojeluskunta vangitsemaan pitäjään vielä jääneitä punaisia ja heitä teloitettiin muun muassa kirkonkylän tuntumassa Vihniönmäellä.
Muistomerkit

Hauholla on useita vuoden 1918 taisteluihin liittyviä muistomerkkejä ja hautapaikkoja. Kirkonkylän Vihniössä on joukkohauta, jonne on haudattu 75 teloitettua punaista. Paikalle pystytettiin muistomerkki 1947. Vuonna 1982 samaan paikkaan siirrettiin vielä 42 eri puolilla Hauhoa teloitetun punaisen jäännökset. Hauhon kirkon pihassa puolestaan on Hauhon taistelussa kaatuneiden valkoisten muistomerkki, joka paljastettiin taistelun vuosipäivänä 1924. Lisäksi Hauhon hautausmaalla on paikallisen suojeluskunnan vuonna 1918 pystyttämä muistomerkki.
Kirjallisuutta

Tuomisto, Marjatta: 1918: Taistelukuvauksia Pälkäneen Laitikkalan ja Hauhon rintamalla.  Hämeenlinna:  tekijä, 2014.  ISBN 978-952-28282-2-4
Aiheesta muualla

Hauhon taistelu, Hakkapeliitta, 27.09.1938, nro 39, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mario Bonnard

Mario Bonnard 1920-luvulla
Mario Giuseppe Maria Bonnard (24. joulukuuta 1889 Rooma – 22. maaliskuuta 1965 Rooma) oli italialainen elokuvanäyttelijä, käsikirjoittaja ja ohjaaja.
Elokuvaura

Mario Bonnard aloitti uransa näyttelijänä Ambrosio Filmillä vuonna 1911. Hänen tunnetuin roolinsa oli elokuvassa Ma l’amor mio non muore! (”Mutta rakkauteni ei kuole!”, 1913), joka teki hänestä yhden italialaisen mykkäelokuvan suurimmista tähdistä. Vuodesta 1917 lähtien Bonnard toimi myös ohjaajana työskennellen välillä Ranskassa ja Saksassa. Hänen ensimmäisiä äänielokuviaan oli Varastettu ääni (Tre uomini in frak, 1932), joka tunnetaan De Filippon veljesten ja Assia Norisin elokuvadebyyttinä.
Bonnardin myöhempiä ohjaustöitä olivat kaksi suosittua melodraamaa, Cesare Zavattinin ja Federico Fellinin käsikirjoittama Avanti c’è posto (1942) sekä Campo de’ Fiori (1943), joka oli Anna Magnanin ensimmäisiä merkittäviä elokuvia. Ohjaajan viimeisiin teoksiin kuuluva peplumelokuva Pompeijin viimeiset päivät muistetaan lähinnä siitä, että sen viimeisteli nuori Sergio Leone.
Elokuvia

Leijonat laivassa, 1912  (näyttelijä)
Saatana, 1912 (näyttelijä)
Ma l’amor mio non muore!, 1913 (näyttelijä)
Campo de’ Fiori, 1943
Afrodite, dea dell’amore, 1958
Pompeijin viimeiset päivät, 1959
Aiheesta muualla

Elonet: Mario Bonnard
Internet Movie Database: Mario Bonnard (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Boorisulfidi

| Boorisulfidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  12007-33-9
PubChem CID:  123269
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  B2S3
Moolimassa:  117,83
Ulkomuoto:  Valkoinen kiinteä aine
Sulamispiste:  563 °C
Tiheys:  1,55 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Boorisulfidi (B2S3) on boorin ja rikin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä ja erikoislasien valmistukseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa boorisulfidi on valkoista amorfista kiinteää ainetta, mutta usein epäpuhtautena oleva rikki värjää sen kellertäväksi. Sen alkeiskoppi on monokliininen. Boorisulfidin rakenne muodostuu rengasmaisista B2S2- ja  B3S3-yksiköistä, jotka muodostavat kerroksittain olevia polymeerilevyjä. Yhdiste reagoi kiivaasti hapen kanssa ja veden kanssa se hydrolysoituu boorihapoksi ja vetysulfidiksi. Aine reagoi myös alkoholien kanssa boraattiestereiksi ja amiinien kanssa triaminoboraaneiksi. Kuumennettaessa boorisulfidi alkaa sublimoitua noin 300 °C:n lämpötilassa.