stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maorit
Historia > Ennen eurooppalaisten saapumista

Uudisasukkaat rantautuivat maorien suullisen perinteen mukaan Pohjoissaaren itärannikolle. Varhaiset maoriasutukset olivat yleensä luonnonsatamissa tai jokien suissa. Aluksi kyläläiset metsästivät hylkeitä ja suurta lentokyvytöntä moalintua. Ajan myötä maorit aloittivat pienviljelyn ja levittäytyivät sisämaahan.
Maorien kulttuuriin vaikutti paljon Uuden-Seelannin ainutlaatuinen ekosysteemi, jossa linnuilla oli nisäkkäiden asema. Sellaiset eläimet kuin haastinkotka ja moat olivat maorien saapuessa vielä elossa. Maorit metsästivät näitä lintuja ja aiheuttivat luultavasti niiden sukupuuton.
Maoriyhteiskunnan johdossa olivat kuninkaalliset, arikit. Merkittävä asema oli myös tietäjillä (tohanga) sekä aristokraateilla (rangatira). Ylimpien kastien katsottiin olevan välittäjiä jumalten ja ihmisten suhteissa, joten heillä oli erityisen paljon arvovaltaa. Myös suvulla ja sukutaululla on maoreille aina ollut hyvin paljon merkitystä. Sukutaulun (whakapapa) tärkeys näkyy siinä, että maorien esittelyyn kuuluu pitkään kestävä oman suvun ja alkuperän selostus.
Perinteinen maorikulttuuri oli sotaisaa, ja maorien suullinen perinne kertookin monista sodista. Heimosotien yhtenä syynä oli asukkaiden kasvava määrä. Maorit kehittivät ajastaan jopa edellä olevia sotataktiikoita. Pā oli yleensä kukkulalle sijoitettu puumuureilla suojattu kylä, jota saattoivat suojata juoksuhaudatkin.
Maorikulttuurin keskeisiä käsitteitä ovat mana, tapu ja mauri. Mana on hengellinen voima, tapu on hengellinen rajoitus, ja mauri on elämänvoima.
Maorit harjoittivat ihmissyöntiä ja moniavioisuutta. Työkaluja valmistettiin pounamu-kivestä ja obsidiaanista. Kangas kudottiin pellavasta.
Maorimiehet tatuoivat entisaikoina ja edelleenkin kasvonsa ja pakaransa, naiset kasvonsa ja rintansa. Tatuointi on maoreille arvomerkki, ja sen päättävät ja tekevät heimon vanhimmat ja johtohenkilöt.
Maorien kieli pysyi pitkään melko samanlaisena kuin muilla Polynesian saarilla. Kun kapteeni James Cook saapui Uuteen-Seelantiin, hänen tahitilainen kokkinsa saattoi toimia tulkkina eurooppalaisten ja maorien välillä.
Moriorit kehittivät omaperäisen pasifistisen kulttuurin Chathamsaarilla, jonne he saapuivat vuoden 1500 tienoilla. Nykyään pidetään todennäköisenä, että he olivat maoreja eteläsaarelta eivätkä Melanesiasta tulleita ihmisiä. Vuonna 1835 maorit saivat tietää moriorien vauraasta, aseettomasta saariryhmästä. Maorit heti valloittivat saaren ja surmasivat ja söivät monia, vaikka moriorit olivat tarjonneet rauhaa ja rikkauksiensa jakamista. Loput moriorit he alistivat orjiksi.
Historia > Kontaktit eurooppalaisten kanssa 1700-luvulta alkaen

Ensimmäisiä eurooppalaisia Uudessa-Seelannissa olivat Abel Tasman (1642) ja James Cook (1769). 1780-luvulta eteenpäin saarilla alkoi käydä hylkeen- ja valaanpyytäjiä sekä lähetyssaarnaajia. 1830-luvulla eurooppalaisia oli Uudessa-Seelannissa 2 000. Alkuvaiheessa he olivat lähinnä maorien ottamia vankeja tai neuvonantajia. Musketit tulivat saarille 1800-luvun alussa ja aiheuttivat epätasapainon maoriheimojen välillä. Tämä johti pitkään jatkuneeseen heimosotaan, joka yhdessä eurooppalaisten mukanaan tuomien tautien kanssa vähensi tuntuvasti maorien määrää.
Uusi-Seelanti liitettiin Isoon-Britanniaan 1840-luvulla. Waitangin sopimus synnytti kiistan maorien ja brittien välillä. Maorien mielestä sopimuksessa taattiin maorien itsemääräämisoikeus, kun taas brittien tulkinnan mukaan itsemääräämisoikeutta ei ollut. Erimielisyydet johtivat lopulta maorisotiin ja brittien kiinteään valtaan saarilla. Kun maoreja oli ollut 1830-luvulla 60 000 ja eurooppalaisia 2 000, oli vuonna 1896 maoreja vain 42 000 ja eurooppalaisia yli 700 000.
Maorien väestö alkoi kuitenkin jälleen kasvaa ja he onnistuivat säilyttämään kulttuurinsa. Toisessa maailmansodassa taisteli yli 17 000 maorivapaaehtoista. 1960-luvulla alkoi maoriväestön kaupungistuminen, ja nykyisin suurin osa maoreista asuu kaupungeissa.
Historia > Aseman parantuminen 1960-luvulta alkaen

1960-luvulla syntyi maorien protestiliikkeitä, kuten Ngā Tamatoa (‘nuoret soturit’). Nämä kaupunkilaisten maorien liikkeet kiinnittivät huomiota maorien maan ja kulttuurin menetyksiin. Vuonna 1975 perustettiin Waitangi-tribunaali, jonka avulla maoriheimot ovat saaneet takaisin vanhoja omistuksiaan. Maorit ovat myös perustaneet omaa kalataloutta, vesiviljelytaloutta ja maataloutta. Maorit omistavat nykyisin laaja-alaisesti televisio- ja radioyhtiöitä, liikeyrityksiä ja turismiyrityksiä.
Monille maoreille tärkein kysymys on yhä maanomistus. 2000-luvun taitteessa maorit saivat maitaan takaisin lähes 600 miljoonan dollarin arvosta.
Uuden-Seelannin 120-paikkaisessa parlamentissa on nykyisin seitsemän maoriedustajan kiintiö. Maorisukuinen kansalainen voi rekisteröityä valintansa mukaan joko maorien vaalipiirissä tai yleisessä vaalipiirissä. Vuonna 2004 parlamentissa oli 16 maorisukuista parlamentaarikkoa.
Uuden-Seelannin ulkoministerinä useaan otteeseen toiminut Winston Peters ja ulkoministeriksi 2020 nimitetty Nanaia Mahuta ovat maoreja.
Väestötietoja

Vuoden 2013 väestönlaskennassa 668 000 uusiseelantilaista oli sukutaustaltaan maoreja ja  599 000 piti itseään etnisesti maoreina. Vuonna 2006 Australiassa asui 70 000 maoria ja Britanniassa 10 000.
Vuonna 2013 Uuden-Seelannin maoreista 86 prosenttia asui Pohjoissaarella. Maoreista 23,8 prosenttia asui Aucklandin alueella, 14 prosenttia Waikaton alueella, 11,5 prosenttia Bay of Plentyn alueella ja 9,7 prosenttia Wellingtonin alueella. Näillä seuduilla maorikulttuuri myös on Uudessa-Seelannissa näkyvimmillään.
Vuonna 2006 maoreista 84 prosenttia asui kaupungeissa ja 16 prosenttia maaseudulla.
Kieli

Vuonna 2006 maorin kieltä puhui joka neljäs maori. Uuden-Seelannin ei-maoreista maoria osasi noin 25 000 ihmistä.
Maorin kielen asemaa on vahvistettu Uudessa-Seelannissa viime vuosikymmeninä. Maorin kielestä tuli virallinen kieli vuonna 1987. Joillakin Uuden-Seelannin paikkakunnilla on englanninkielisten nimien ohella myös maorinkieliset nimet, ja joskus maorinkielinen nimi on paikan virallinen nimi englanninkielisen sijaan. Maorilapset käyvät maorinkielisiä kielipesiä ennen koulun aloittamista. Uudessa-Seelannissa on myös maorinkielisiä kouluja sekä maorinkielinen televisiokanava ja 20 radiokanavaa.
Kulttuuri nykyisin

Uudessa-Seelannissa vaikuttaa voimakas maoriliike, joka pyrkii voimistamaan maorien identiteettiä ja elvyttämään heidän kieltään ja perinteitään.
Maorit pitävät yllä omaa perinteistä kulttuuriaan. Maorien virallisissa kokoontumisissa pidetään maorinkielisiä puheita, lauletaan lauluja, suoritetaan muodollisia tapaamisrituaaleja, joihin kuuluu muun muassa perinteinen hongi-tervehdys, jossa nenät painetaan yhteen. Joskus maorit käyvät rituaalisia taisteluita. Maorien perinteinen ruoanlaittotapa eli hāngī on ruoan kypsentäminen maauuneissa. Perinteisiä kaiverrettuja puutaloja rakennetaan maorikyliin nykyaikanakin.
Suurin osa maoreista on kristittyjä. Suurimpia kirkkoja ovat Myöhempien aikojen pyhien liike eli mormonismi sekä Ratana- ja Ringatu-kirkot. Islam on nopeimmin kasvava uskonto maorien keskuudessa, mutta maorimuslimeja oli kuitenkin vasta 708 vuonna 2001.
Tunnettuja maoreja ovat esimerkiksi oopperalaulaja Kiri Te Kanawa, elokuvaohjaaja Lee Tamahori, lapsinäyttelijä Keisha Castle-Hughes, golfari Michael Campbell, taiteilija Ralph Hotere ja kirjailijat Matricia Grace ja Witi Ihimaera.
Ongelmat

Maorit ovat huono-osaisempia kuin muut Uuden-Seelannin asukkaat. Vaikka maoreja on 14 % väestöstä, 50 % kaikista vankilassa olevista on maoreja. Maoreilla on myös suuremmat työttömyysasteet ja itsemurhaluvut kuin muilla saarten asukkailla.
Maorien ongelmia ovat tiettyjen sairauksien, kuten diabeteksen, sydänsairauksien ja syöpien korkea esiintyvyys. Maorimiesten elinajanodote on 69 ja maorinaisten 73, kun muilla uusiseelantilaisilla miesten elinajanodote on 77 ja naisten 81.
Huolta herättävät myös maorien suhteellisen heikko lukutaidon taso, asunnottomuus ja työttömyys. Maorit kärsivät myös identiteettiongelmista erillisenä kansana Uuden-Seelannin monikulttuurisessa mutta integroituneessa yhteiskunnassa.
Vuonna 2001 maorien oikeuksiin keskittynyt asianajaja Solomon Maui kirjoitti tanskalaiselle leluyritys Legolle, ettei se voi laillisesti käyttää Bionicle-leluissaan maorinkielisiä nimiä. Hän kutsui Legon toimintaa "kulttuurilliseksi ja kielelliseksi piratismiksi". Lego pahoitteli tätä ja alkoi sen jälkeen työstämään toimintasuunnitelmaa vastaavien tilanteiden välttämiseksi tulevaisuudessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta maorit Wikimedia Commonsissa
Maorit Uuden Seelannin kaunis alkuasukaskansa, Kuva, 19.01.1938, nro 2, s. 29, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tatuoitu maorimies, maalaus vuodelta 1882.
Haka on maorien perinteinen tanssi, johon kuuluu pelotteeksi tarkoitettu kielen näyttäminen.
Maorien veistoksia 1800-luvulta.
Maorinainen, Whina Cooper, protestimarssilla vuonna 1975.
Maorien keskittyminen Uudessa-Seelannissa
Paikallisten maoriyhdyskuntien keskuspaikka on kohtaamispaikka nimeltään marae. Kuvassa kulttuurikeskus Taranakissa.
Selvazzano Dentro

| Selvazzano Dentro |
| --- | --- |

 vaakuna
 Selvazzano Dentro
 Koordinaatit: 45°23′21″N, 11°47′22″E 
Valtio:  Italia
Alue:  Veneto
Maakunta:  Padova
Hallinto:  
 – Pormestari:  Enoch Soranzo
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  19,58 km²
Korkeus:  18 m
Väkiluku (31.12.2015):  22 886
 – Väestötiheys:  1 169 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  35030
Suuntanumero(t):  049
 
 www.comune.selvazzano-dentro.pd.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Selvazzano Dentro on kunta Koillis-Italiassa Veneton alueella Padovan maakunnassa. Kunta sijaitsee noin 8 kilometriä Padovasta länteen. Kunnassa asuu noin 23 000 ja sen pinta-ala on 19,58 km2. Väestötiheys on 1 169 asukasta/km2.
Selvazzano Dentron kunnan keskus on samanniminen kylä, joka sijaitsee Bacchiglionejoen oikealla rannalla.
Kuntaan kuuluvat lisäksi seuraavat kylät: Caselle, Feriole, San Domenico, Tencarola.
Selvazzano Dentron naapurikunnat ovat Abano Terme, Padova, Rubano, Saccolongo, Teolo.
Syyksiluettavuus

Oikeuden vaaka
Rikos
Rikosvastuu
Vastuu
Tahallisuus
Huolimattomuus
Laiminlyöntirikos
Syyksiluettavuus
Oikeudenvastaisuus
Tunnusmerkistö
Syyllisyys
Vastuuvapausperusteet
Syyntakeisuus
Syyntakeettomuus
Hätävarjelu
Pakkotila
Rikosprosessi
Rikosilmoitus
Esitutkinta
Syyteharkinta
Vanhentuminen
Syyksiluettavuus tarkoittaa rangaistavaksi säädetyn teon tai laiminlyönnin ja sellaiseen syyllistyneen ihmisen tahdon välistä suhdetta.
Tekijän tekoonsa suhtautumista tarkastelemalla voidaan päätellä, onko hän käsittänyt tai olisiko hänen pitänyt käsittää tekonsa tai laiminlyöntinsä oikeudenvastaisuus. Jotta teko ja sen seuraus voidaan katsoa henkilön syyksi rikoksena, edellytetään laeissa yleensä tekijän yhteiskunnanvastaista mielenlaatua. Syyllisyyden edellytyksiä ovat syyksiluettavuus ja syyntakeisuus.
Ilmenemismuotojen perusteella voidaan erottaa:
Tahallisuus (lat. dolus), jonka edellytyksenä on tekijän oikeudenvastainen tarkoitus tai hänen tietoisuutensa tekonsa tai laiminlyöntinsä oikeudenvastaisuudesta. Tahallisuus on syyksiluettavuuden raskain muoto.
Tuottamus eli huolimattomuus (culpa ) tarkoittaa rikoksen suorittamista tai vahingon aiheuttamista huolimattomalla tai varomattomalla toiminnalla. Tällöin tekijä ei ole halunnut aiheuttaa eikä ymmärtänyt aiheuttavansa toiminnallaan oikeudenvastaisia seurauksia.
Kvalifioitu tuottamus, jossa syyksiluettavuuden asteen tulee olla vähintään tahallisuus tai törkeä huolimattomuus.
Tapaturma eli vahinko (casus) on kyseessä silloin, kun tekijä on toiminut huolellisesti, mutta oikeudenvastainen seuraus on silti päässyt syntymään. Tällöin syyksiluettavuutta ei ole olemassa eikä seurausta lueta aiheuttajansa syyksi.
Suomen rikoslaissa

Suomen rikoslaki säätää syyksiluettavuudesta, että rangaistusvastuun edellytyksenä on tahallisuus tai tuottamus ja että jollei toisin säädetä, rikoslaissa tarkoitettu teko on vain tahallisena rangaistava. Toisin sanoen tuottamuksellisesta toiminnasta rangaistaan vain silloin, kun rangaistavuus ilmenee lainkohdan sanamuodosta tai sen tarkoituksesta tai asiayhteydestä selvästi ilmenee, että myös tuottamuksellisesta toiminnasta halutaan rangaista. Viimeisen kohdan mukaisesta menettelystä ovat esimerkkeinä muun muassa politiarikokset. Seurausvastuurikokset ovat poikkeus sääntöön, jonka mukaan henkilöä rangaistaan vain kielletyn seurauksen tahallisesta tai tuottamuksellisesta aiheuttamisesta. Henkilö vastaa siten esimerkiksi pahoinpitelyn sellaisistakin seurauksista, joita hänen tarkoituksensa ei ollut aiheuttaa tai joiden ilmenemisen mahdollisuutta tekijä ei ole osannut edes kuvitella.
Armahdus vaikuttaa vain tuomitun rangaistuksen täytäntöönpanoon, ei siihen että rikosta ei katsottaisi tekijänsä syyksi. Armahdettu rangaistus saattaa mahdollisesti edelleen olla merkityksellinen esimerkiksi uusimisvaikutuksen osalta.
Syldavia

| Syldavia Mustan Pelikaanin kuningaskunta |
| --- | --- |
 Syldavian lippu
 Syldavian vaakuna
Motto:  Эих бэннэк, эих блавэк  /eih bennek, eih blavek/  (suom. Ken siihen puuttuu, suistuu siihen)
Valtiomuoto:  Monarkia
Virallinen kieli:  syldaavi
Hallitsija:  kuningas Muskar XII (albumissa Kuningas Ottokarin valtikka)
Asukasluku:  624 000
Pääkaupunki:  Klow (122 000 as., vuonna 1938)
Valuutta:  Khôr
Muut kaupungit:  Niedzdrow Istow Dbrnouk Zlip
Sijainti:  Balkan
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Syldavia on Hergén luomissa Tintti-sarjakuvissa esiintyvä, Balkanin niemimaalla sijaitseva kuvitteellinen valtio, joka joutuu usein naapurimaansa Bordurian uhkaamaksi. Syldavia esiintyi ensimmäisen kerran vuosina 1938–1939 ilmestyneessä tarinassa Kuningas Ottokarin valtikka.
Syldavian sijaintia ei tunneta tarkasti, ja se on luotu yhdistelmänä useista eri valtioista.
Esikuvat ja mahdollinen sijainti

Hergé loi Syldavian ja sen naapurimaan Bordurian vuosina 1938–1939 Le Petit Vingtième -lehdessä ilmestyneeseen Tintti-seikkailuun Kuningas Ottokarin valtikka (varhaisempi suomennos nimellä Ottokarin valtikka). Tarina on allegoria ennen kaikkea maaliskuussa 1938 tapahtuneesta Itävallan liittämisestä Saksaan ja myös tarinan ilmestymisen aikoihin tapahtuneista Sudeettialueiden kriisistä ja Tšekkoslovakian miehityksestä. Borduria symboloi valloitushaluista natsi-Saksaa, mutta Syldavia syntyi yhdistelmänä useasta Itä-Euroopan maasta.
Kuningas Ottokarin valtikkaan sisältyy usean sivun mittainen kuvitteellinen matkailuesite, jossa kerrotaan Syldavian maantieteestä, historiasta ja väestöstä.
Syldavian maisemat, minareettien hallitsemat kaupunkinäkymät ja maaseudun asukkaiden puvut syntyivät pääasiassa Albaniaa esikuvana käyttäen. Myös maan pelikaanilippu muistuttaa suuresti Albanian lippua. Toisaalta Syldavian lukuisat -ow-päätteiset paikannimet viittavat pääasiassa Puolaan. Maan keskiaikainen historia on voinut saada innoitteita sekä Puolan, Tšekin että – turkkilaisvalloituksen osalta – Balkanin maiden historiasta. Historiallisen kuningas Ottokarin nimi lienee lainattu Böömin Ottokar I Přemysliltä. Fasistisen Teräskaartin uhkaama monarkia muistuttaa myös julkaisuajankohdan Romaniaa, jossa toimi Rautakaarti.
Syldavian sijainnista ei varmasti tiedetä muuta kuin että Kuningas Ottokarin valtikassa Brysselistä lähtevä Tintti matkustaa sinne lentäen Frankfurtin ja Prahan kautta ja että sen ”on pieni itäisen Euroopan valtio” ja sijaitsee Balkanilla.
Kertomus Syldavian kuninkaan valtikasta

Eräänä päivänä paroni Staszvits, jonka isän maa-alueet Ottokar IV oli palauttanut kuningaskuntaansa, astui hallitsijan eteen ja rohkeni röyhkeästi vaatia Syldavian kruunua itselleen.
Kuningas kuunteli sanomatta sanaakaan, mutta kun häpeämätön paroni päätti puheensa vaatimalla häntä luovuttamaan valtikkansa, kuningas nousi ja lausui ylpeästi: ”Tule ottamaan!”
Suunniltaan raivosta nuori paroni paljasti miekkansa ja hyökkäsi kuninkaan kimppuun, ennen kuin tämän palvelijat ehtivät väliin. Kuningas väisti astahtaen sivuun, ja kun hyökkääjä vauhtinsa voimassa horjahti hänen ohitseen, hän suuntasi tämän päähän valtikalla iskun, joka suisti hyökkääjän maahan, ja huudahti syldavian kielellä ”Eih bennek, eih blavek!”, mikä käännettynä kuuluu suunnilleen "Ken siihen puuttuu, suistuu siihen". Sitten hän tarkasteli pitkään valtikkaansa ja puhutteli sitä näin sanoen: ”Oi, valtikka! Sinä pelastit henkeni. Ole siis tästä pitäen Syldavian hallitsijan korkein tunnus. Voi sitä kuningasta, joka sinut kadottaa, sillä minä julistan täten, ettei hän ole enää oleva arvollinen hallitsemaan.” Siitä pitäen, jokaisena Pyhän Wladimirin päivänä, Ottokar IV seuraajat ovat kiertäneet pääkaupungin juhlasaatossa. Kädessään he pitävät aina historiallista valtikkaa, jota ilman he menettäisivät oikeutensa valtaistuimeen, ja katujen varsilla kansa laulaa hymniä:
Syldavia Tintti-sarjakuvissa

Kuningas Ottokarin valtikka (Le Sceptre d’Ottokar, 1939)
Päämääränä kuu (Objectif Lune, 1953)
Tintti kuun kamaralla (On a marché sur la Lune, 1954)
Tuhatkaunon tapaus (L’Affaire Tournesol, 1956)
Tintti Haijärvellä (Tintin et le Lac aux Requins, 1973)
Kirjallisuutta

Reijo Valta: Brestin jyräys! WSOY:n Tintit. Jyväskylä 2005. ISBN 952-5353-20-6 (Sisältää muun muassa syldaavin sanaston)
Aiheesta muualla

Hergé's Syldavian: A Grammar
Syldavian esittely
Hérgen kuvitteellisten maiden kuvitteelliset liput
| --- | --- |
Sarjakuva-albumit: Tintti Neuvostojen maassa (1930) • Tintti Afrikassa (1931) • Tintti Amerikassa (1932) • Faaraon sikarit (1934) • Sininen lootus (1936) • Särkynyt korva (1937) • Mustan saaren salaisuus (1938) • Kuningas Ottokarin valtikka (1939) • Kultasaksinen rapu (1941) • Salaperäinen tähti (1942) • Yksisarvisen salaisuus (1943) •  Rakham Punaisen aarre (1944) • Seitsemän kristallipalloa (1948) • Auringon temppeli (1949) • Mustan kullan maa (1950) • Päämääränä kuu (1953) • Tintti kuun kamaralla (1954) • Tuhatkaunon tapaus (1956) • Seikkailu Punaisella merellä (1958) • Tintti Tiibetissä (1960) • Castafioren korut (1963) • Lento 714 (1968) • Tintti ja Picarot (1976) • Tintti ja aakkostaide (1986)
Hahmot: Tintti • Kapteeni Haddock • Milou • Professori Tuhatkauno • Dupont ja Dupond • Bianca Castafiore • Muut hahmot
Tapahtumapaikat: Borduria • Khemed • Moulinsartin linna • San Theodoros • Syldavia
Elokuvat: Kultasaksinen rapu (1947) • Tintti ja merirosvon aarre (1961) • Tintti ja siniset appelsiinit (1964) • Auringon temppeli (1969) • Tintti Haijärvellä (1972) • Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus (2011)
Animaatiosarjat: Les aventures de Tintin d'après Hergé (1958–62) • Tintin seikkailut (1991–92)
Videopelit: Tintin on the Moon (1989) • Tintin in Tibet (1996) • Prisoners of the Sun (1997) • Tintin: Destination Adventure (2001)
Yhteistyökumppanit: Norbert Wallez • Bob de Moor • Edgar Pierre Jacobs • Jacques Martin • Greg • Roger Leloup • Josette Baujot • Jacques Van Melkebeke • Fanny Rodwell • Philippe Goddin • Michael Farr • Benoît Peeters • Numa Sadoul • Jean-Pierre Talbot • Yves Rodier
Muuta: Borduuri • Casterman • Hergé-museo • Le journal de Tintin • Le Petit Vingtième • Ligne claire • Studios Hergé • Syldaavi • Tintin et le Thermozéro • Quick & Flupke • Veikko, Tette ja Jykke
Syreenit

| Syreenit |
| --- | --- |
 Pihasyreeni (Syringa vulgaris)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Oliivipuukasvit Oleaceae
Suku::  Syreenit Syringa  L.
Katso myös
   Syreenit Wikispeciesissä   Syreenit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Syreenit (Syringa) ovat oliivipuukasveihin (Oleaceae) kuuluva puuvartisten kasvien suku, joka on kotoisin Euroopasta ja Aasiasta. Lajeja on parikymmentä, joiden lisäksi on hybridejä.
Suomessa syreenit eivät ole luonnonvaraisia, mutta istutettuna tavallisin laji on pihasyreeni (Syringa vulgaris), jonka kukat ovat yleensä tyypillisen liilan väriset tai valkeat. Venäjän kielessä tunnetaan syreenistä johdettu väri сиреневый, samoin ukrainassa бузковий (suom. "syreeninvärinen", liila), englannin tai alun perin turkin lilac on myös värin nimitys. Lisäksi näkee hybridejä sekä unkarinsyreeniä (Syringa josikaea).
Syreenit kasvavat suunnilleen 4–5 metriä korkeiksi monirunkoisiksi pensaiksi. Lehdet ovat vastakkaiset, suikeat, tasalaitaiset. Kukat ovat noin senttimetrin läpimittaiset. Pensaat kukkivat yleensä kesäkuussa. Kukkien tuoksu on voimakas, miellyttävä.
Syreenien puuaines on tiheäsyistä ja tasa-aineista. Puuainesta on kuvailtu jopa tiiveimmäksi Euroopan mantereella kasvavista pensaskasveista. Puun reuna-alue on tyypillisen kermanvärinen, sydänpuu vaihtelee ruskean ja purppuran sävyissä. Puulla on taipumus kuivuessaan käyristyä voimakkaan kierteisyytensä vuoksi sekä myös halkeilla ohuiksi tikuiksi, jos sitä kuivatetaan liian nopeasti. Puun käyttöalueita ovat muun muassa jousien kaaret, soitinrakentaminen, puunkaiverrus ja puukonkahvat. Unkarinsyreeni ei ole aivan yhtä kovaa kuin pihasyreeni.
Tieteellinen nimi on johdettu kreikan sanasta syrinx, joka tarkoittaa onttoa putkea; nuorimmat versot saattavat olla jonkin verran onttoja. Niistä on tehty menneinä aikoina pillejä ja huiluja.
Syreenien uudehkona tuholaisena Suomeen on levinnyt kaskaisiin kuuluva syreenikeijukas (Igutettix oculatus), joka  aiheuttaa lehtivioitusta imemällä ravintoa kasvin lehdistä.
Syreenilajeja, -alalajeja ja muunnoksia

Syringa emodi – himalajansyreeni
Syringa josikaea – unkarinsyreeni
Syringa komarowii – komarovinsyreeni
Syringa komarowii subsp. reflexa – nuokkusyreeni
Syringa laciniata
Syringa meyeri – pikkusyreeni
Syringa microphylla – pikkulehtisyreeni
Syringa oblata
Syringa oblata var. giraldii – pilvisyreeni
Syringa patula – samettisyreeni (syn. Syringa pubescens)
Syringa pinnatifolia – sulkasyreeni
Syringa reticulata – japaninlikusterisyreeni eli likusterisyreeni
Syringa sweginzowii – röyhysyreeni
Syringa tigerstedtii – tigerstedtinsyreeni
Syringa tomentella – nukkasyreeni
Syringa villosa – villasyreeni
Syringa vulgaris – pihasyreeni
Syringa wolfii – koreansyreeni
Syreenilajeja, -alalajeja ja muunnoksia > Risteymiä

Syringa × chinensis – kiinansyreeni (Syringa laciniata -lajin ja pihasyreenin risteymä)
Syringa × henryi – puistosyreeni (unkarinsyreenin ja villasyreenin risteymä)
Syringa × josiflexa – kaarisyreeni (unkarinsyreenin ja nuokkusyreenin risteymä)
Syringa × nanceiana – sirosyreeni (puistosyreenin ja röyhysyreenin risteymä)
Syringa × persica – persiansyreeni
Syringa × swegiflexa – nuokkuröyhysyreeni (nuokkusyreenin ja röyhysyreenin risteymä)
Aiheesta muualla

Juhanoja, Sirkka: Syreenit, Vihervuoden kasvisuku. Viherympäristö, 2008, nro 3, s. 10–19.  Artikkeli Oulujoen taimiston verkkosivuilla. (PDF)
Suomen Lajitietokeskus: Syreenit (Syringa)
ITIS: Syringa (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Syringa (englanniksi)
Flora of China: Syringa (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Genus Syringa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157449  Wikispecies: Syringa  APNI: 198366  CoL: 8W3XN  EoL: 38055  EPPO: 1SYRG  FloraBase: 21912  FoC: 132143  GBIF: 3172235  GRIN: 11814  iNaturalist: 47732  IPNI: 28423-1  ITIS: 32994  NBN: NHMSYS0000464127  NCBI: 24208  NZOR: 4ec90f45-28cf-4beb-9111-21a53011a300  Open Tree of Life: 483275  PLANTS: SYRIN  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:328109-2  Tropicos: 40009205  VASCAN: 1736  WFO: wfo-4000037351