Kristinuskon historia
1800-luvun haasteet

Katolisen kirkon poliittinen vaikutusvalta oli heikentynyt 1800-luvulle tultaessa, ja sen maallisesta vallasta jäljellä oli lähinnä vain paavin hallitsema Kirkkovaltio. Syntyi protestiliike, ja katolisiin maihin alkoi syntyä erilaisia organisaatioita, jotka pyrkivät luomaan seurakuntiin uudenlaista tietoisuutta katolisesta perinteestä. Esimerkiksi itsenäisyytensä menettäneessä Puolassa katolisesta kirkosta tuli eräänlainen oman valtion korvike. Paavinistuimelle haluttiin lisää todellista valtaa johtaa katolista kirkkoa sen itsenäisyyden palauttamiseksi, joten paavista tuli Pius VII:n ajasta lähtien katolisen kirkon henkilöitymä ja kansanjoukkojen kunnioituksen kohde.
Katolisen kirkon ja liberaalien välit kylmenivät Ranskan vallankumouksen 1830 seurauksena. Liberaalit pyrkivät työntämään katolisen kirkon mahdollisimman syrjään julkisesta elämästä, sillä he näkivät katolisen kirkon voimana, joka vei ihmisiltä vapauden ja esti järkevät uudistukset. Katolinen kirkko jatkoi vahvaan kansanhurskauteen nojautumista ja nosti Neitsyt Marian entistä keskeisemmäksi.
Protestantit, kuten liberaaliteologi Friedrich Schleiermacher, alkoivat 1800-luvulla nähdä uskonnon olemuksen elämyksenä ja tunteena, josta järki ei voinut sanoa viimeistä sanaa. Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III pyrki 1810-luvulla yhdistämään protestanttiset kirkot, mutta unioitu kirkko ei saanut kannatusta luterilaisissa seurakunnissa ja Saksan protestantismi hajosi entistä pahemmin. 1800-luvun alkupuolella yli protestanttisen Euroopan levisi pietismin pohjalta syntyneitä herätysliikkeitä, jotka liittyivät uuteen kansalliseen ajattelutapaan. Pohjoismaissa niistä merkittävin oli lestadiolaisuus.
Teollistuvissa protestanttisissa maissa 1800-luvulla julkinen auttaminen oli siirtynyt kirkolta kaupunkien ja kuntien tehtäväksi. Saksassa yksittäiset vaikuttajat ryhtyivät organisoimaan kirkollista auttamistoimintaa ja kouluttamaan diakoneja. Diakonissalaitoksia syntyi vuosisadan puolivälissä Saksaan ja Pohjoismaihin useita kymmeniä. Kirkossakäynti väheni nopeasti kasvavissa teollisuuskaupungeissa, sillä laajatkin työväen asuinalueet saattoivat jäädä vuosikymmeniksi ilman kirkkoja, ja ihmisten vapaa-ajasta kilpailivat monenlaiset uudet menot ja huvitukset. Englannissa perustettiin Pelastusarmeija, jonka tarkoituksena on levittää evankeliumia ja auttaa köyhiä. Englannissa syntyi myös kristillisen sosialismin liike. Myös katolinen kirkko perusti eri maissa useita avustusjärjestöjä.
Kirkon asemaa heikensi 1800-luvulla tieteen kehitys. Evankeliumien todenmukaisuus kyseenalaistettiin ja Charles Darwinin vuonna 1859 esittelemä kehitysoppi kyseenalaisti Vanhan testamentin luomiskertomuksen. Katolinen kirkko sanoutui irti modernista eksegetiikasta ja Darwinin kehitysopista, ja moni protestanttinen uskonnollinen johtaja teki samoin. Torjunta oli jyrkintä Yhdysvaltain herätyskristillisissä piireissä, missä syntyi kristillisen fundamentalismin liike. Euroopan protestantit siirtyivät kuitenkin hyväksymään tieteen itsenäisyyden ja arvon eivätkä enää pitäneet tiedettä ja uskontoa toisensa poissulkevina vaihtoehtoina.
Katolinen kirkko joutui vuoden 1870 jälkeen yhteenottoihin useiden Euroopan valtioiden kanssa. Yhdistynyt Italia miehitti Kirkkovaltion vuonna 1870 ja jätti paavin hallintaan Vatikaanin ja Lateraanin. Tästä seurasi Italiassa vuosikymmeniä kestänyt kiista, joka loppui vasta 1929, jolloin fasistien hallitsema Italia tunnusti itsenäisen Vatikaanivaltion ja takasi katolisen kirkon aseman Italian valtionuskontona. Preussin johtamaksi keisarikunnaksi yhdistyneessä Saksassa katolinen kirkko näytti valtakunnan yhtenäisyyttä uhkaavalta voimalta ja valtio yritti ottaa kirkon valvontaansa tässä kuitenkaan onnistumatta. Ranskassa katolisen kirkon omaisuus siirrettiin vuonna 1902 valtiolle, luostarit suljettiin, kirkko erotettiin valtiosta ja tasavalta julistautui uskonnollisesti sitoutumattomaksi vuonna 1905.