stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wille Rydman
Yksityiselämä

Wille Rydman kuuluu Rydmanien sukuun. Rydmanin isä oli suomalaisen tiedevalistuksen vaikuttaja Jan Rydman. Wille Rydmanin isoisä on säveltäjä Kari Rydman.
Teini-ikäiseksi asti Rydman suunnitteli itsekin ryhtyvänsä säveltäjäksi. Hän lauloi Cantores Minores -poikakuorossa ja opiskeli Sibelius-Akatemiassa musiikin teoriaa sekä Helsingin konservatoriossa teoriaa ja poikkihuilun soittoa. Hän myös sävelsi klassista musiikkia. Marraskuussa 2010 Tampereen akateeminen sinfoniaorkesteri esitti Rydmanin säveltämän Aino-sinfonian.
Julkaisut

Rydman, Wille: Unelmasta painajaiseksi? – Kuinka hyvinvointivaltio syö itse itsensä.  (Polemia-sarja nro 90)  Helsinki:  Kunnallisalan kehittämissäätiö (KAKS), 2013.  ISBN 978-952-5801-83-5  Teoksen verkkoversio (PDF).
Wille Rydman: Salaisuus, jota ei ollut: poikkeusvuosien ja erään sepitteen lyhyt historia.  Helsinki:  Vapauden vaalijat ry, 2023.  ISBN 978-952-94-7440-0  Teoksen verkkoversio (pdf).
Seregno

| Seregno |
| --- | --- |
 Seregnon keskusta yläilmoista katsoen.
 lippu:  vaakuna
 Koordinaatit: 45°39′0″N, 9°12′0″E 
Valtio:   Italia
Alue:  Lombardia
Maakunta:  Monza e Brianzan maakunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  13,0 km²
Korkeus:  222 m
Väkiluku (31.8.2020):  45 077
 – Väestötiheys:  3 455 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
Postinumero:  20831
Suuntanumero(t):  0362
 
 http://www.comune.seregno.mb.it/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Seregno on kunta Lombardian alueella Pohjois-Italiassa. Se kuuluu Monza e Brianzan maakuntaan.
Maantiede

Seregno sijaitsee Lombardian länsiosassa ja Monza e Brianzan maakunnan pohjoisosassa, joka on historiallisen Brianzan alueen eteläosaa. Seregno on osa Milanon tiheään asuttua pohjoista esikaupunkivyöhykettä, joka ulottuu aina Sveitsin rajalle ja paikoin sen ylikin. Etäisyys Monzan keskustasta on noin 10 kilometriä luoteeseen ja Milanon keskustasta on noin 20 kilometriä pohjoiseen.
Historia

Seregnon historian ulottumisesta Rooman valtakunnan aikaan ei ole pitävää näyttöä. Roomalaistie Via Mediolanum-Bellasium (antiikinaikainen maantie Milanosta Bellagioon) kulki nykyisen Seregnon kautta.
Seregnon nimen kirjoitusasu on vaihdellut vuosituhansien kuluessa. Latinalainen kirjoitusasu on Seregnium. Nimi juureutunee roomalaisen prinsessa Flavia Serenan (370–408) nimestä, Serena oli Theodosius I:n veljentytär. Veljen nimi oli Onorio. Seregno on todennäköisesti saanut alkunsa varhaiskeskiaikana. Siitä kasvoi yksi Lombardian väekkäimmistä paikkakunnista ja se pysyi vapaana feodaalijärjestelmästä. Ensimmäinen varma todiste Seregnosta hallinnollisesti järjestäytyneenä yhteisönä on vuodelta 1273.
1200-luvulla Seregnoon viitataan termillä borgo, joka tarkoittaa ympäröivästä maaseudusta elinkeinorakenteellisesti erottuvaa pikkukaupunkia tai suurta kylää. Keskiajan kuluessa Della Torren ja Viscontin suvut hamusivat valtaa myös Seregnon alueella ja myös uskonnolliset toimijat, kuten San Vittoren luostari Medan kaupungissa, osallistuivat valtapeliin. Viscontin suku veti lopulta pisimmän korren. Seregno jakautui keskiaikana kahtia, joten tarvittiin kaksi kirkkoa. Jako ulottui myös maalliseen elämään, ja päättyi vasta 1700-luvulla. Tuolloin vanhat kirkot purettiin, ja tilalle rakennettiin nykyinen San Giuseppe. Jako oli päättynyt. Ensimmäinen kunnallinen valtuusto valittiin 1821.
Toisen maailmansodan jälkeen muuttoliike Etelä-Italiasta kasvatti Seregnon väkilukua, sittemmin muuttovoittoa on tullut ulkomailta. Seregnon väkiluku kaksinkertaistui 1950-luvulta 2020-luvulle.
Seregnon merkkirakennuksia ovat muun muassa San Giuseppen kirkko eli Basilica collegiata di San Giuseppe, joka valmistui 1781, ja keskiaikainen kellotorni Torre del Barbarossa.
Talous ja liikenne

Seregnon elinkeinorakenne on monipuolinen. Kaupungissa on muun muassa kemianteollisuutta, tekstiiliteollisuutta ja mekaanista teollisuutta. Seregnon rautatieasema, Stazione di Seregno, sijaitsee rataosuudella Chiasso–Milano. Kaupunki kuuluu Milanon paikallisliikenteen piiriin. Maantieliikenteen merkittävä akseli on Strada statale 36 del Lago di Como e dello Spluga (SS 36). SS 36 kulkee Milanosta Splügenpassin solaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seregno Wikimedia Commonsissa
Seregno, Lombardia, Italia — Sunrise, Sunset, and Daylength
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: it:Seregno
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Monza e Brianzan maakunta
Agrate Brianza | Aicurzio | Albiate | Arcore | Barlassina | Bellusco | Bernareggio | Besana in Brianza | Biassono | Bovisio Masciago | Briosco | Brugherio | Burago di Molgora | Busnago | Camparada | Caponago | Carate Brianza | Carnate | Cavenago di Brianza | Ceriano Laghetto | Cesano Maderno | Cogliate | Concorezzo | Cornate d’Adda | Correzzana | Desio | Giussano | Lazzate | Lentate sul Seveso | Lesmo | Limbiate | Lissone | Macherio | Meda | Mezzago | Misinto | Monza | Muggiò | Nova Milanese | Ornago | Renate | Roncello | Ronco Briantino | Seregno | Seveso | Sovico | Sulbiate | Triuggio | Usmate Velate | Varedo | Vedano al Lambro | Veduggio con Colzano | Verano Brianza | Villasanta | Vimercate
Beata Vergine Addoloratan kirkko
Käännös suomeksi
Leif Leifland

Leif Leifland, Ruotsin Lontoon-suurlähettiläs 1982-1991.
Leif Leifland (30. joulukuuta 1925 Tukholma, Ruotsi – 3. huhtikuuta 2015 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen diplomaatti. Hän oli Ruotsin ulkoministeriön kabinettisihteeri ja suurlähettiläs ja Ruotsin ulkopolitiikan keskeisiä henkilöitä.
Leiflandin uran vaikeimpia vaiheita oli, kun neuvostoliittolainen sukellusvene tuli 1981 Ruotsin aluevesille. Hänellä oli myös tärkeä asema Ruotsin ja Suomen suhteissa. Hänet nimitettiin Lontooseen suurlähettilääksi vuoden 1982 vaalien jälkeen, ja 1991 hän jäi eläkkeelle.
Teokset

Frostens år (muistelmia Washingtonin suurlähetystökaudelta)
Svartlistningen av Axel Wenner-Gren (kiistellyn teollisuusjohtajan elämäkerta)
General Böhmes val, 1992 (saksalaisten rauhantunnusteluista toisen maailmansodan lopulla)
Käppärän hautausmaa

Pieni kappeli.
Käppärän hautausmaa on Porissa Käppärän kaupunginosassa sijaitseva hautausmaa, joka on kaupungin suurin ja kulttuurihistoriallisesti arvokkain hautausmaa. Vuonna 1884 käyttöön otetun Käppärän hautausmaan pinta-alaltaan 18 hehtaaria ja siellä on noin 27 400 hautapaikkaa. Käppärään on haudattu yhteensä noin 76 000 vainajaa.
Hautausmaalla sijaitsee useita merkittäviä rakennuksia ja muistomerkkejä, joista tunnetuin on vuonna 1903 valmistunut Juseliuksen mausoleumi. Hautausmaalla on myös kaksi siunauskappelia. Hautausmaan tuntumassa Maantiekadun toisella puolella sijaitsee Porin ortodoksinen kirkko. Käppärän hautausmaa on osa Porin kansallista kaupunkipuistoa, ja se kuuluu myös Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Historia

Käppärän hautausmaa on järjestyksessään Porin kolmas hautausmaa, joka korvasi Käppärän Hampustenmäellä sijainneen nykyään Porin vanhana hautausmaana tunnetun hautausmaan. Uusi hautausmaa sijoitettiin silloisen kaupunkialueen ulkopuolelle Hirsipuunmäkenä tunnetulle paikalle, ja vihittiin käyttöön 29. kesäkuuta 1884. Hautausmaata on sittemmin laajennettu 1970- ja 1980-luvuilla, ja vuonna 1989 sen rinnalle vihittiin käyttöön Uudessaniityssä sijaitseva Porin metsähautausmaa.
Käppärän hautausmaalla on useita historiallisesti arvokkaita porilaisten teollisuus- ja kauppiassukujen sukuhautoja. Muita merkittäviä muistomerkkejä ovat muun muassa sisällissodan punaisten joukkohaudan muistomerkki, talvisodan pommituksissa kuolleiden W. Rosenlew Ab:n työläisten yhteishauta sekä vankeudessa kuolleiden SKP:n jäsenten yhteishauta. 
sekä vuoden 1955 jäämiinaonnettomuudessa kuolleet pojat.lähde?
Tunnettuja Käppärään haudattuja henkilöitä ovat muun muassa teatterineuvos Sylvi Salonen, jääkiekkoilija Arto Javanainen sekä uinnin olympiamitalisti Arvo Aaltonen.
Rakennuksia ja muistomerkkejä > Siunauskappelit

Hautausmaan siunauskappelit ovat valmistuneet vuosina 1891 ja 1960. Vanhempi kappeli tunnetaan nimellä Pieni kappeli ja uudempi niemellä Iso kappeli. Vuonna 1891 valmistuneen kappelin suunnitteli arkkitehti Brynolf Blomqvist ja se on yksi Suomen vanhimmista siunauskappeleista. Ison kappelin on suunnitellut arkkitehti Keijo Valli. Sen ulkoseinässä on kuvanveistäjä Jussi Vikaisen reliefi Enkeli ja purjeenlaskija.
Rakennuksia ja muistomerkkejä > Juseliuksen mausoleumi

Vuonna 1903 valmistunut Juseliuksen mausoleumi, joka on yksi Porin tunnetuimmista nähtävyyksistä. Mausoleumin rakennutti liikemies F. A. Jusélius 11-vuotiaana kuolleen tyttärensä Sigridin hautapaikaksi ja muistomerkiksi. Arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelema rakennus tunnetaan erityisesti Akseli Gallen-Kallelan suunnittelemista freskoista. Nykyään nähtävillä olevat maalaukset eivät kuitenkaan ole alkuperäiset, vaan ne Gallen-Kallelan poika Jorma Gallen-Kallela maalasi ne 1930-luvulla uudelleen rakennuksen vaurioiduttua tulipalossa. Gallen-Kallelan freskojen lisäksi mausoleumissa on nähtävissä usean muun taiteilijan suunnittelemia koristeluja.
Rakennuksia ja muistomerkkejä > Menneiden sukupolvien ja unohdettujen vainajien muistomerkki

Ison kappelin ja Juseliuksen mausoleumin välissä sijaitsee arkkitehti Kaj Nordmanin suunnittelema Menneiden sukupolvien ja unohdettujen vainajien muistomerkki, joka paljastettiin vuonna 1985 hautausmaan 100-vuotisjuhlien yhteydessä. Muistomerkin tekstin on laatinut professori Unto Salo. Sen vieressä on 1954 valmistunut Aimo Tukiaisen pronssinen Tyttö, lintu ja kala -suihkuallas.
Rakennuksia ja muistomerkkejä > Toverihauta

Juseliuksen mausoleumin tuntumassa sijaitsevaan Toverihautaan on haudattu noin 100 sisällissodan taisteluissa kaatunutta tai sodan loppuvaiheessa teloitettua punakaartilaista. Poliittisen tilanteen vuoksi haudalle saatiin muistomerkki vasta talvisodan jälkeen keväällä 1940. Varat muistomerkkiin lahjoitti kansanedustaja Nestori Aronen. Joukkohautaan haudatut vainajat siunattiin vasta vuonna 2018, jolloin siunauksen toimitti piispa Kaarlo Kalliala.
Käppärän hautausmaalle haudattuja

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Arvo Aaltonen  Fanny Ahlfors  Raila Aho  Antti Airio  Toivo Aronen  Martti J. Ekblom  Margit Eskman  Väinö Hahta  Jussi Hakulinen  Reino Hannula  Erkki Harell  Viljo Heinonen  Leena Helka  Uuno Helminen  Axel Niklas Herlin  Johan Arvid Hjorth  |  Veikko Hoffrén  Ilmari Holmlund  Markku Huhtanen  Arvo Hyökyranta  Emil Hällström  Olavi Jalkanen  Arto Javanainen  F. A. Jusélius  Altti Järvinen  Oiva Kaivola  Ilpo Kallio  Jyrki Kangas  Esa Karttunen  Matti Kauppinen  Estella Ketola  Maunu Kohijoki  Elias Kukkonen  |  Eugen Kyrenius  Onni Kyrö  Terttu Kähkipuro  Esko S. Lahtinen  Lasse Lehtonen  Oskari Leivo  Oiva Lennes  Olli F. Linnainmaa  August Lipsanen  Karl Johan Lönegren  Matti Malin  Leo Marmio  Frans Edvard Molander  Jalmari Niinikoski  Terttu Nousiainen  Hugo Nuorsaari  |  Tauno Nuotio  Aarne Nyman  Kerttu Oksanen  Seppo Pelkonen  Kalevi Pulkkinen  Jussi Rainio  Leevi Rantalaiho  Frans Rapola  Jussi Reunamäki  Wilho Rewell  Nils Rinkama  Lauri Rintala  Hugo Rosenlew  Wilhelm Rosenlew  Tahvo Ruotsalainen  Aune Salmi  |  Aarne Salonen  Sylvi Salonen  Musa Silver  Edith Sohlström  Petri Sulonen  Jukka Syrenius  Gustaf Svensberg  Hannes Tiira  Raimo Tuli  K. E. Varho  F. O. Viitanen  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Käppärän hautausmaa Wikimedia Commonsissa
Juseliuksen mausoleumi.
Kuvanveistäjä Heikki Räsäsen suunnittelema teatterineuvos Sylvi Salosen hautamuistomerkki.
Mikael Rohkea

| Mikael Rohkea |
| --- | --- |
 Vuonna 1601 tehty muotokuva Mikael Rohkeasta.
Valakian prinssi
Valtakausi:  1593 – 1600
Edeltäjä:  Alexandru III cel Rău
Seuraaja:  Simion Movilă
Transilvanian prinssi
Valtakausi:  1599 – 1600
Edeltäjä:  Andrew Báthory
Seuraaja:  Sigismund Báthory

Syntynyt:  15. tammikuuta 1558 Drăgoești ,Vâlcea
Kuollut:  9. elokuuta 1601 (43 vuotta) Câmpia Turzii, Cluj
Puoliso:  Doamna Stanca
Lapset:  Nicolae  Domnița
Suku:  Drăculești
Isä:  Pătrașcu cel Bun
Äiti:  Teodora Cantacuzino
Uskonto:  Ortodoksinen kirkko
Nimikirjoitus:  
Mikael Rohkea, joskus myös Mikael Urhea, (rom. Mihai Viteazu tai Mihai Bravu, unk. Vitéz Mihály) oli Valakian prinssi (1593–1601), Transilvanian prinssi (1599–1600) sekä Moldavian prinssi (1600). Hän johti näitä kolmea ruhtinaskuntaa personaaliunionina. 
Hän oli ensimmäinen romanialainen hallitsija, joka johti yhtäaikaisesti nykyisen Romanian alueen muodostavaa kolmea aluetta.
Vaikka hänen personaaliunioninsa kestikin vain kolme kuukautta, häntä pidetään yhtenä Romanian suurimmista kansallissankareista.
Hänen valtakautensa Valakiassa alkoi syksyllä 1593. Kaksi vuotta myöhemmin syttyi sota Osmanien valtakunnan kanssa. Yksi alueen historian merkittävimmistä taisteluista, Călugărenin taistelu, päättyi Mihain voittoon. Tästä huolimatta hänen täytyi vetäytyä joukkojensa kanssa odottamaan liittolaistensa prinssi Sigismund Báthoryn sekä Pyhän roomalaisen keisarikunnan hallitsijan Rudolf II:n apujoukkoja. Tammikuussa vuonna 1597 vihollisuudet lopetettiin, mutta ne alkoivat uudestaan vain puolentoista vuoden tauon jälkeen. Mihai jäi kuitenkin ilman riittävää tukea liittolaisiltaan ja oli pakotettu solmimaan pysyvän rauhan vuonna 1599.
Vuonna 1599 Mihai voitti Şelimbărin taistelun ja pääsi Transilvanian pääkaupunkiin Alba Iuliaan. Paikalliset aateliset nimittivät hänet Transilvanian prinssiksi. Muutamia kuukausia myöhemmin hänen joukkonsa saavuttivat Moldavian ja sen pääkaupungin Suceavan. Moldavialainen hallitsija Ieremia Movilă pakeni Puolaan ja Mihai julistettiin Moldavian prinssiksi. Mihai hallitsi kolmea aluetta alle vuoden, kunnes Transilvanian aateliset ja Moldavialaiset pajarit käynnistivät kapinan. Mihai liittoutui keisari Giorgio Bastan kanssa ja voitti kapinoitsijat Gurăslăun taistelussa Transilvaniassa. Välittömästi voiton jälkeen Basta määräsi Mihain salamurhattavaksi ja hänet surmattiin 9. elokuuta 1601.
Varhaisvuodet

Mihai syntyi Pătraşcu-sukuun. Kirjattua tietoa hänen syntymävuodestaan ei ole tiedossa, mutta se on pystytty määrittelemään taideteoksen avulla. Vuonna 1601 hän vietti aikaa Prahassa, jossa hänestä tehtiin muotokuva. Muotokuvassa on latinankielinen kirjoitus: Aetatis XLIII ("elämän 43:s vuosi"). Sen mukaan Mihai syntyi vuonna 1558. Hänen nuoruusvuosistaan ei tiedetä paljonkaan. Joidenkin historioitsijoiden mukaan hän oli Valakian prinssi Pătraşcu cel Bunin avioton poika. Toiset taas epäilevät hänen itse keksineen aatelisarvonsa päästäkseen valtaan. Hänen äitinsä Teodora Cantacuzino oli kuuluisan Cantacuzino-suvun jäsen. Suvun yhden haaran uskotaan johtuvan Bysantin keisari Johannes VI Kantakuzenosesta.
Mihai nousi poliittiseen valtaan nopeasti. Hänet nimitettiin Mehedințin baaniksi vuonna 1588, kuninkaalliseksi edustajaksi Valakian voivodi Mihnea Turcitulun oikeuteen ja Craiovan baaniksi vuonna 1593. Saman vuoden aikana Mihai ajautui yhteenottoon Valakian voidodin Alexandru cel Răun kanssa ja joutui pakenemaan kannattajiensa kanssa Transilvaniaan. Sieltä hän matkusti etsimään liittolaisia Konstantinopoliin, jossa pääsi neuvottelemaan osmaneilta saatavasta tuesta serkkunsa Andronic Cantacuzinon ja Jeremias II Tranosin avulla. Häntä tuki englantilainen suurlähettiläs Edward Barton, joka myönsi hänelle 200 000 forintin lainan. Osmanisulttaani Murat III asettui tukemaan Mihaita syyskuussa 1593 ja hän aloitti valtakautensa Valakian prinssinä 11. lokakuuta 1593.
Transilvania

Huhtikuussa 1598 Sigismund luovutti kruununsa Transilvanian prinssinä palveluksena Rudolf II:lle. Valta siirtyi András Báthorylle, jolla oli vahvat siteet Puola-Liettuan kuningas Sigismund III Vasan hetmaniin Jan Zamoyskiin. Báthory liittoutui myös uuden Moldavian prinssin Ieremia Movilăn kanssa, joka oli yksi Mihain suurimmista vihollisista.
Mihai koki lähialueen tapahtumat itseään uhkaavaksi ja pyysi Rudolfin ottamaan Valakian suvereniteetin. 25. syyskuuta Báthory antoi Mihaille uhkavaatimuksen, jonka mukaan hänen tulisi miehityksen uhalla luopua kruunustaan. Mihai päätti hyökätä Báthoryn armeijaa vastaan estääkseen miehityksen. Hän lähti liikkeelle armeijoineen Târgoviştesta 2. lokakuuta ja saavutti Etelä-Transilvanian Prejmerin 9. syyskuuta. Siellä hän tapasi Braşovin lähettiläät, jotka pyysivät Mihaita säästämään kaupunkinsa tuholta. Hän jatkoi matkaansa kohti Cârţan kaupunkia, jossa sai täydennyksiä armeijaansa Székelyiltä. 
Mihai voitti 18. syyskuuta käydyn Şelimbărin taistelun Andrew Báthoryn joukkoja vastaan. Voitto sinetöi hänen hallintansa Transilvaniasta. Andrew Báthory kuoli taistelun jälkeen 3. marraskuuta 38 vuoden iässä. Mihai hautasi András Báthoryn kuninkaallisin menoin Alba Iulian katedraaliin. 
Saavuttuaan Transilvanian pääkaupunkiin Alba Iuliaan Mihaille ojennettiin linnoituksen avaimet. Transilvanian aateliset järjestivät äänestyksen, missä hänet valittiin Transilvanian prinssiksi. Mihai vaati aatelisilta uskollisuudenvalaa ensin keisari Rudolfille, sitten hänelle ja viimeiseksi pojalleen.
Vaikkakin hän vaati Transilvanian parlamentiltä (dietti) uskollisuutta keisarille, oli hän Transilvanian todellinen hallitsija.
Mihai käytti seuraavanlaista allekirjoitusta virallisissa asiakirjoissa: Michael Valachiae Transalpinae Woivoda, Sacrae Caesareae Regiae Majestatis Consiliarius per Transylvaniam Locumtenens, cis transylvaniam partium eius super exercitu Generalis Capitaneus". ("Mihai, Valakian voivodi, hänen korkeutensa keisarin neuvonantaja ja sijainen Transilvaniassa sekä hänen Transilvanian joukkojen komentaja.")
Mihain valloittaessa Transilvanian hän ei vapauttanut tai myöntänyt etuoikeuksia romanialaisille talonpojille, vaan pyrki tukemaan unkarilaisia aatelisia, Székeleitä sekä Sakseja myöntämälle heille etuoikeuksia.
Mihai ryhtyi neuvottelemaan keisarin kanssa virallisesta asemastaan Transilvaniassa. Keisari halusi Transilvanian keisarikunnan välittömään alaisuuteen ja Mihain sen kuvernööriksi. Valakian voivodina toiminut Mihai halusi itsensä nimettävän Transilvanian prinssiksi. Mihai kuitenkin myöntyi Habsburgin hallintoon.
Moldavia

Moldavian prinssi Ieremia Movilă oli ollut Mihain pitkäaikainen vihollinen. Movilăn veli Simion Movilă, halusi Valakian kruunun itselleen ja oli käyttänyt vuodesta 1595 titteliä voivodi. Tästä tietoisena Mihai ryhtyi suunnittelemaan ja valmistelemaan uhan likvidointia.
28. helmikuuta 1600 Mihai tapasi puolalaiset lähettiläät Braşovissa. Hän oli valmis tunnustamaan Puolan kuninkaan suvereniteetin vastineeksi Moldavian, Transilvanian sekä Valakian kruunuista. 14. huhtikuuta Mihai aloitti sotatoimet Moldaviaa vastaan. Hän johti hyökkäysjoukkoja Trotuşin- ja Romanin kaupunkeihin. 6. toukokuuta hän saavutti Moldavian pääkaupungin Suceavan ja seuraavana päivänä kaupungin varuskunta antautui Mihain joukoille.
Naapurivallat olivat huomanneet voimasuhteiden rajun muutoksen. Varsinkin Transilvaniassa asuvat unkarilaiset aateliset olivat peloissaan ja nousivat Mihaita vastaan kapinaan. Kapina laajeni ja he voittivat Mihain Mirăslăun taistelussa pakottaen hänet vetäytymään joukkoineen Transilvaniasta. Jan Zamoyskin johtama Puolan armeija ajoi Valakialaiset Moldaviasta voittaen Mihain Năienin, Cepturan sekä Bucovin taisteluissa. Mihaille uskollisia joukkoja jäi vain Olteniaan.
Viimeinen voitto ja salamurha

Mihai kääntyi jälleen keisari Rudolf II:n puoleen vieraillessaan Prahasaa 23. helmikuuta - 5. maaliskuuta 1601. Keisari suostui avunpyyntöön kuullessaan kenraali Giorgio Bastan menettäneen Transilvanian hallinnan unkarilaisille aatelisille. Aatelisia johti Sigismund Báthory, joka oli myötämielinen osamanien hallinnolle. Samaan aikaan Mihain pojan Nicolae Pătraşcun johtamat joukot ajoivat Simion Movilăn Moldaviasta ja olivat valmistautumassa hyökkäämään Transilvaniaan. Mihai ja kenraali Bastan saivat voiton Unkarin armeijasta Guruslăussa. Basta kuitenkin halusi Transilvanian oman hallintonsa alle ja määräsi Mihain murhattavaksi vain muutama päivä voiton jälkeen. Mihai salamurhattiin Câmpia Turziin lähellä 9. elokuuta 1601.
Viimeinen voitto ja salamurha > Mikael Rohkean sinetti

Sinetti yhdistää Moldavian, Valakian sekä Transilvanian vaakunat. Keskellä on Moldavian härkä, ylhäällä auringon ja kuun keskellä Valakian kotka, alhaalla Transilvanian seisovat leijonat seitsemän vuoren huipulla.
Sinetissä on kaksi kirjoitusta:
IO MIHAILI UGROVLAHISCOI VOEVOD ARDEALSCOI MOLD ZEMLI(" Valakian Mihail, Transilvanian ja Moldavian maiden voivodi")
I ML BJE MLRDIE ("Läpi Jumalan armon")
Kuva Mihain taistelusta Târgoviştessa syyskuussa 1595.
Mikael Rohkea joukkojensa kanssa.
Mikael Rohkea, kaiverruskuva.
Mihai Rohkea voittaa turkkilaiset Giurgiussa vuonna 1595.
Mihain hallitsemat alueet touko-syyskuussa 1600.
Székely tuomassa kardinaali András Báthoryn päätä Şelimbărin taistelun jälkeen.
Mikael Rohkea saapuu Alba Iuliaan.
Mikael Rohkea.
Hetmani Jan Zamoyski.
Mikael Rohkea ja hänen tyttärensä Florica Rudolfin oikeudessa.
Mihai voittaa unkarilaiset aateliset Guruslăun taistelussa vuonna 1601.
Mikael Rohkean salamurha, 1601.
Mikael Rohkean sinetti ajalta, jolloin hän hallitsi Valakiaa, Moldaviaa ja Transilvaniaa.
Käännös suomeksi
Šamanismi

Altailainen naisšamaani ja rumpu. S. I. Borisovin valokuva venäläisessä postikortissa 1910-luvulta.
Šamaani Ötsir-böö Mongoliassa  vuonna 1909. Kuva: Sakari Pälsi.
Šamanismi (rinnakkainen muoto samanismi) tarkoittaa hengellistä kulttuuria, jossa šamaanilla on keskeinen osa. Šamaani on yhteisön jäsen, jolla uskotaan olevan erityisiä yliluonnollisia taitoja. Šamaani on usein parantaja ja ennustaja, hän neuvoo monenlaisissa ongelmissa ja toimii yhdyssiteenä henkimaailman ja ihmisyhteisön välillä.
Šamanismiin liittyy usein muuntuneiden tajunnantilojen käyttö yhteytenä henkimaailmaan. Joskus henkimaailmaan pyritään myös unessa. Transsitilaa haetaan muun muassa rummuttamalla, rytmikkäällä musiikilla ja laululla, toistuvilla tanssiliikkeillä ja muilla toistuvilla rituaaleilla.
Šamanismin esiintyminen maailmassa

Lähes kaikilla maapallon pohjoisilla alueilla, havumetsävyöhykkeestä arktisiin alueisiin, harjoitetaan šamanismia. Šamanismia tunnetaan Euraasiassa Skandinaviasta Tyynellemerelle ja Japaniin, Pohjois-Amerikassa intiaanien keskuudessa ja inuittien keskuudessa Pohjois-Amerikassa ja Grönlannissa. Sana šamaani on peräisin Siperian evenkeiltä. Suomalaisten tai laajemmin itämerensuomalaisten keskuudesta ei tunneta varsinaiselle pohjoiselle šamanismille suoraan verrannollisia ilmiöitä – kylläkin sellaisten mahdollisia jäänteitä.
Šamanismia esiintyy myös elinvoimaisena korealaisten keskuudessa. Etelä-Koreassa siitä käytetään nimitystä Musok eli mudang-menot. Etelä-Koreassa arvioitiin vuonna 1972 olevan mudang eli šamaaneja noin 0,3 prosenttia väestöstä.
Kirjallisuutta

Drury, Nevill: Šamanismi.  ((The elements of shamanism, 1989.) Suomentanut Eero Mänttäri)  Hämeenlinna:  Karisto, 1993.  ISBN 951-23-3309-0
Hoppál, Mihály: Šamaanien maailma.  (Suomentanut Juhani Huotari)  Jyväskylä:  Atena, 2003.  ISBN 951-796-299-1
Ohlmarks, Åke: Studien zum Problem des Schamanismus.  Lund:  Universitas Regia Lundensis, 1939.
Pentikäinen, Juha: Samaanit: Pohjoisten kansojen elämäntaistelu.  Helsinki:  Etnika, 1998.  ISBN 951-97889-1-3
Remes, Marjo: Katseen kulttuuriset rajat: Shamanismista uusshamanismiin.  (Väitöskirja, Lapin yliopisto, Acta Universitatis Lapponiensis 87)  Rovaniemi:  Lapin yliopisto, 2005.  ISBN 951-634-974-9
Siikala, Anna-Leena: Suomalainen šamanismi: Mielikuvien historiaa.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 565)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1992 (2. tarkistettu painos 1994).  ISBN 951-717-704-6