stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Richard van der Riet Woolley
Woolleyn käsitykset avaruusmatkoista

Woolley tuli tunnetuksi siitä, ettei hän alkujaan pitänyt avaruuslentoja käytännössä mahdollisina, kuten ei myöskään häntä Astronomer Royalina edeltänyt Harold Spencer Jones. Vuonna 1936 julkaistuun, P. E. Cleatorin laatimaan teokseen Rocket Through Space hän kirjoitti:
”Koko proseduurissa [rakettien ampumisessa avaruuteen]... ilmenee luonteeltaan niin perustavia vaikeuksia, että meidän on pakko hylätä ajatus oleellisesti käytäntöön soveltumattomana huolimatta siitä, että kirjoittaja hellittämättä pyytää meitä työntämään ennakko­luulomme sivuun ja muistaa, kuinka myös ilmaa raskaampien alusten lentoja pidettiin mahdottomina, ennen kuin sellaisia todella voitiin suorittaa.”
Kun Woolley nimitettiin Astronomer Royaliksi, hän toisti pitkäaikaisen käsityksensä, että ”avaruus­matkat ovat täyttä hölyn­pölyä”. Time-lehden haastattelussa vuonna 1956 Woolley sanoi:
”Se on täyttä pötyä. En usko, että kukaan tulee koskaan sijoittamaan tarpeeksi rahaa siihen... Mitä hyötyä siitä meille olisi? Jos käyttäisimme saman rahamäärän ensi­luokkaisten tähti­tieteellisten havainto­laitteiden rakentamiseen, oppisimme maailman­kaikkeudesta paljon enemmän.”
Tämän käsityksensä Woolley esitti vain vuotta ennen kuin Sputnik laukaistiin, viisi vuotta ennen kuin Apollo-ohjelma aloitettiin ja 13 vuotta ennen kuin Kuussa ensimmäisen kerran käytiin.
Vuonna 1995 J. A. Terry ja John Rudge huomauttivat New Scientist -lehteen lähettämässään kirjeessä, että Woolleyn nimiin luetut sitaatit ovat oikeastaan vääristeltyjä muotoja siitä, mitä hän todella sanoi. He itse olivat kuulleet hänen sanovan Radio Newsreelissä: ”Kaikki tämä puhe avaruusmatkoista on tosiaan täyttä pötyä.” Siihen hän oli kuitenkin jatkanut: ”Ihmisen lähettäminen kuuhun maksaisi yhtä paljon kuin suuri sota.” Terry ja Rudge huomauttivat, että tämä osa Woolleyn ennustuksesta oli varsin osuva ja että Woolleyn tarkoituksena oli arvostella lehdistöissä siihen aikaan esiintyneitä vahvasti liioittelevia artikkeleja avaruus­lennoista. Terryn ja Rudgen mukaan ”kuka tahansa, joka oli nähnyt vuonna 1956 kaikkialla lehdistöissä esiintyneet hehkuttavat artikkelit avaruus­matkoista sekä Kuun ja planettojen pikaisesta asuttamisesta tieteis­kirjallisuutta muistuttavine kuvituksineen, olisi voinut välittömästi ymmärtää, että juuri niihin uuden Astronomer Royalin arvostelu kohdistui”.
Aiheesta muualla

Australian Academy of Science
Online-luettelo Woolleyn muistiinpanoista (osa Greenwichin kuninkaallisen observatorion arkistoa Cambridgen yliopiston kirjastossa)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  zbMATH 
Henkilöt:  Australia  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Richard van der Riet Woolley
Käännös suomeksi
Éclair

Éclairin studio 1900-luvun alussa.
Éclair Caméflex-kamera vuonna 1952.
Éclair on vuonna 1907 perustettu ranskalainen elokuva-alan yritys.
Marcel Vandalin ja Charles Jourjonin perustama Société française des films Éclair sai alkunsa Ambroise Parnalandin konkurssiin menneestä yrityksestä. Vuonna 1908 Éclair rakensi Épinay-sur-Seineen elokuvastudion, joka tuotti näytelmä- ja dokumenttielokuvia sekä uutiskatsauksia. Ohjaaja-tuottaja Victorin Jassetin johdolla Éclairista tuli Pathén ja Gaumontin jälkeen Ranskan kolmanneksi suurin elokuvayhtiö. Sen suuria menestyksiä olivat kioskikirjallisuuteen perustuneet sarjaelokuvat kuten Salapoliisien kuningas Nick Carter (1908), Morgan le pirate (1909–1910), Le Vautour de la Sierra (1910), Zigomar (1911–1913) ja Protéa (1913–1917). Vuonna 1909 perustettu tytäryhtiö Association cinématographique des auteurs dramatiques (ACAD) tuotti taide-elokuvia Émile Chautardin johdolla. Vuonna 1912 alettiin julkaista viikoittaista uutiskatsausta Éclair-Journalia ja samaan aikaan perustettiin tiede-elokuvien sarja Scientia. Yhtiön komediasarjoja olivat Willy Sandersin Willy (1912–1914), Paul Berthon Gavroche (1912–1914) ja Lucien Bataillen Casimir (1913–1914). Georges Mauricen johtama tekninen osasto tuotti korkealaatuisia elokuvalaitteita. Éclairin yhdysvaltalainen tytäryhtiö rakensi tuotantolaitoksen New Jerseyn Fort Leehin, joka tuhoutui tulipalossa vuonna 1914.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen toimintaa jatkoi vuonna 1918 perustettu Société Industrielle Cinématographique Éclair, joka teki konkurssin vuonna 1920. Yhtiö jaettiin neljään osaan ja se lopetti näytelmäelokuvien tuotannon. Éclair oli Ranskan johtava elokuvakameroiden valmistaja aina 1960-luvulle saakka. Uutiskatsausten tuotanto päättyi vuonna 1940. Studio- ja laboratoriotoiminta on jatkunut 2000-luvulle saakka.
Al-Masad

Profeetta Elia tuomitsee Ahabin (1873)
Al-Masad (Arab: المسد‎,  suomeksi "Niiniköyden suura") on Koraanin 111. suura, ja siinä on viisi jaetta. Suura on runomuotoinen, ja alkukielisenä siitä löytyvät tyylin tehokeinoina sekä rytmillisyys että loppusoinnut.
Teksti

Jaakko Hämeen-Anttilan loppusoinnuton suomennos kuuluu seuraavasti:
»”Tuhoutukoot Abu-Lahabin kädet
ja tuhoutukoon hän itse!
Ei häntä auta omaisuus,
ei hyödytä se, mitä hän on koonnut.
Hän vielä korventuu liekehtivässä tulessa
vaimonsa kantaessa lisää polttopuuta
niiniköysi kaulassa”. »
Islamilainen tafsir-tulkinta

Suuran islamilainen tulkinta perustuu Ibn Ishaqin 760-luvulla  laatimaan Profeetta Muhammedin elämäkertaan (Sirat Rasul Allah), joka tunnetaan Ibn Hishamin jäljentämänä 800-luvun versiona. Siinä esiintyy henkilö, josta suura näyttää kertovan. Ibn Ishaqin kertomissa tarinoissa Abu-Lahabista on yksityiskohtia, jotka täydellisesti sopivat suuraan 111.
Ibn Ishaq kertoo, että Jumalan profeetta piti Mekassa juhlien yhteydessä arabiheimojen edustajille puheen. Syynä esiintymiseen oli se, että muslimeihin kohdistuneen arvostelun takia Muhammed oli alkanut etsiä itselleen ja kannattajilleen turvapaikkaa muitten heimojen luota. Sellaisen hän sitten löysikin Medinasta. Puheessa Muhammed julisti yksijumalaisuutta ja vaati hyväksymään oman asemansa Jumalan profeettana. Ibn Ishaq kertoo, että Muhammedin takana seisoi puheen aikana "ovela, siisti mies, jolla oli kaksi kiharaa ja yllään Aden-viitta". Kun Muhammed lopetti puheensa, mies hyökkäsi puhujaa vastaan ja väitti tämän ajatuksia itse keksityksi harhaopiksi.
Islamilainen tafsir-tulkinta > Suuran laskeutuminen

Peruskoulun islamin oppikirja kertoo, että suura 111 laskeutui alas edellä kuvatun kokoontumisen jälkeen: ”tämän tapauksen jälkeen Jumala ilmoitti Niiniköyden suuran.” Ibn Ishaq kuitenkin kertoo erilaisen version. Hän kertoo Abu Lahabin vaimosta, josta Jumala käytti nimeä Umm Jamil eli "puun kantaja". Nimi johtui siitä, että tällä oli tapana kerätä orjantappuroita ja sirotella niitä Profeetan ulko-oven eteen, jonne Profeetta saattoi paljain jaloin astua. Ibn Ishaqin mukaan suura laskeutui alas tällaisen tapauksen jälkeen.
Abu Lahab oli Muhammedin naapuri (myöhemmän tiedon mukaan seinänaapuri) ja teki tälle kaikenlaista muutakin kiusaa. Hän ja eräät muut muun muassa heittivät Profeetan eteen vuohen mahalaukun juuri, kun tämä oli kumartunut rukoukseen. Abu Lahab tanssi riemuissaan, kun kuuli Muhammedin pojan kuolleen. Muhammed suhtautui kärsivällisesti kiusantekoon ja kommentoi asiaa vain kysymyksellä "Millaista suojelua tämä on?", millä hän viittasi sukulaisten velvoitteeseen suojella oman ryhmänsä jäseniä.
Islamilainen tafsir-tulkinta > Tarinan isnad -ketju ja sen arviointi

Ibn Ishaq kertoo saaneensa tiedon Muhammedin puheesta ja Abu Lahabista seuraavalla tavalla:
»”Eräs ystäväni, jonka tiedonantoja en epäile, kertoi minulle, että Zayd b. Aslam oli sanonut, että joko Ibad al-Dili tai joku muu, jolle Abu al-Zinad oli asian kertonut, oli kuullut Husain b. Abbasilta, että tämä oli kertonut isänsä sanoneen, että hän oli kuullut kyseisen tarinan Rabia ibn Abbadilta." »
Viimeksi mainittu todistusketjun jäsen, Rabia ibn Abbad, oli Muhammedin puheen aikana isänsä kanssa väkijoukossa todistamassa Abu Lahabin aiheuttamaa välikohtausta. Ibn Abbad sai kuulla isältään, että kyseinen henkilö oli Muhammedin setä, Abu-Lahab, joka vainosi profeettaa ja väitti häntä vastaan.
Epäluuloa on herättänyt se, että Ibn Ishaqin kertomukset Abu-Lahabista on sijoitettu yli sadan vuoden takaiseen menneisyyteen, mutta siitä huolimatta ne ovat erittäin yksityiskohtaisia aina vuorosanoja myöten. Islamilainen selitys asiaan on, että muslimit opettelivat profeettaa koskevan muistitiedon ulkoa ja kertoivat sen eteenpäin liittäen tarinoihin ulkoa opetellut todistajaketjut (isnad). Länsimainen Koraanin tutkimus on pääasiassa hyväksynyt tämän selityksen, jossa Koraania tulkitaan Muhammedin elämäkerran pohjalta.  Maineikas brittiorientalisti William Montgomery Watt jopa on pitänyt sitä ainoana mahdollisuutena selittää Koraania . Suomalainen Jaakko Hämeen-Anttila on ottanut astetta kriittisemmän kannan. Hän luottaa Muhammedin sedän historiallisuuteen, mutta pitää nimeä Abu-Lahab (liekkien isä) pilkkanimenä, joka on poimittu Koraanista sen jälkeen, kun suuran on tulkittu viittaavan juuri häneen.
Muita selityksiä Niiniköyden suuralle

Turkkilainen Ercan Celik katsoo vuonna 2015 löytäneensä ratkaisun Niiniköyden suuren arvoitukseen. Hän on löytänyt Raamatusta sen rinnakkaistarinan. Vanhan Testamentin 1. kuningasten kirjassa esiintyy kuningas Omri, jonka poika on nimeltään Ahab. Raamatun mukaan:
Kun Abu-Lahab kirjoitetaan muodossa Abu L-Ahab, se tarkoittaa Ahabin isää, oikeastaan ”liekkien isää”, mistä päästään suurassa oleviin liekkeihin. Kuninkuudesta on runoon jäänyt tiedoksi Ahabin varallisuus. Vaimon mainitseminen näyttää viittaavan Ahabin vaimoon Isebeliin, josta Raamattu kertoo:
Isebel yllytti miestään nimenomaan Baalin palvontaan, joten polttopuiden kanto voisi liittyä polttouhriin Baalin kunniaksi. Mysteeriksi jää niiniköysi. Raamatussa koirat lopulta söivät Isebelin.
Celikin selitys sopii historiallis-kriittisen koulukunnan piirissä syntyneeseen teoriaan, jonka mukaan suuri osa Koraanista on syyrialaisen kristillisen kirkon piirissä syntyneitä liturgisia hartaustekstejä, joilla ei ollut mitään tekemistä islamin kanssa.
Tämän teorian mukaan Niiniköyden suuran kirjoittaja on tuntenut Raamatun tarinan Ahabista, Isebelistä sekä profeetta Eliaasta ja tiivistänyt kertomukseen sisältyvän opetuksen. Kirjoittaja tosin sekoittaa toisiinsa Ahabin ja tämän isän ja käyttää muotoa Abu L-ahab, joka rinnastuu runossa mainittuihin liekkeihin. Suurassa ei itsessään kirjaimellisesti luettuna ole mitään varsinaisesti islamiin liittyvää sisältöä. Islamilaisen sisällön sille antaa vasta Ibn Ishaqin kertoma tarina, joka yhdistää suuran Muhammediin.
Milka Alanen

Milka Alanen (s. 1972) on valokuvaaja. Hän on valmistunut Lahden Muotoiluinstituutista ja opiskelee Aalto-yliopiston Taiteen ja suunnittelun korkeakoulussa. Hän tekee taidevalokuvia sekä työskentelee useille julkaisuille henkilö-, kuvitus- ja reportaasikuvaajana.
Julkaistut valokuvateokset, kuvitukset

Uusia suomalaisia, kirj. Anni Valtonen, Like 2014
Leikki vieköön, kirj. Kaisa Järnefelt, Meiju Niskala, Anne Vasko, Tammi 2014
Makuelämyksiä, WSOY 2006
Sokeana hetkenä, runokirja, kirj. Anni Sinnemäki, Nemo 2003
Kuolema Kreikassa, valokuvateos, kirj. Esa Kero, Multikustannus 2004
Heli Koppelo & Milka Alanen: Naisten saunakirja.  Helsinki:  Ajatus, 2006.  ISBN 951-20-6913-X
Teoksia museon kokoelmissa

Helsingin taidemuseo, Stadin nuoret, 2000
Palkinnot

Vuoden henkilökuva aikakauslehdessä, aikakauslehtikilpailu 2012
Suomen taideyhdistyksen kirjallisuuspalkinto kuvituksesta Sokeana hetkenä, runokirja kirj. Anni Sinnemäki, Nemo 2003
Vuoden Huiput, kunniamaininta kuvituksesta runokirja Sokeana Hetkenä, runokirja kirj. Anni Sinnemäki, Nemo 2003
Vuoden kirjavaliot, kunniamaininta, Sokeana Hetkenä, runokirja kirj. Anni Sinnemäki, Nemo 2003
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Alalaji

Tieteellinen luokittelu
Taksonomia
Systematiikka
Kladistiikka
Luokittelun tasot
yläkunta / domeeni
kunta
alakunta
osakunta
yläjakso, yläkaari
pääjakso / kaari
alajakso / alakaari
osajakso / osakaari
yläluokka
luokka
lahko
heimo
tribus
suku
sektio
sarja
laji
alalaji
muunnos / serotyyppi
muoto
erityismuoto
lajike / rotu
Termejä
taksoni
fenetiikka
kladistiikka
tyyppilaji
binominen nimistö
holotyyppi
Luettelo systematiikassa yleisistä latinan- ja kreikankielisistä sanoista
rengaslajit
Integrated Taxonomic Information System
Kasvien luokittelu
Angiosperm Phylogeny Group
APG II -luokittelu
APG III -luokittelu
Cronquistin luokittelu
Kasvien luokitus Linnén teennäisjärjestelmän mukaan
Kaksi variksen alalajia: varis (Corvus corone cornix) ja nokivaris (Corvus corone corone).
Alalaji (lat. subspecies) on tieteellisessä luokittelussa lajin jälkeen seuraava pienempi yksikkö (eli taksonominen taso). Kasvitieteellisissä yhteyksissä alalaji osoitetaan yleensä lyhenteellä subsp. tai vielä lyhyemmin ssp.
Alalajia pienemmät viralliset taksonomiset tasot ovat muunnos (latinaksi varietas, lyhenne var.) ja muoto (lat. forma, lyh. f.).
Alalaji-sanaa käytetään joskus rodun synonyyminä, mutta biologiassa alalaji ja rotu tarkoittavat eri asioita.
Määritelmiä

Alalajilla ei ole yksiselitteistä biologista määritelmää, vaan sen rajaamistapa riippuu eliöryhmästä samaan tapaan kuin lajilla. Yleisesti alalajilla tarkoitetaan keskenään lisääntyvää perinnöllisesti yhtenäistä ryhmää saman lajin yksilöitä, jotka eroavat muista vastaavista ryhmistä ominaisuuksiltaan ja perintötekijöiltään. Alalajit pystyvät risteytymään keskenään, mutta risteymien hedelmällisyys on yleensä merkittävästi heikentynyt. Tämä määritelmä soveltuu vain suvullisesti lisääntyviin eliöihin.
Alalajien erottelussa voidaan käyttää erilaisia ominaisuuksia, esimerkiksi eroja rakenteessa (lehtien muoto, siipisulkien määrä, luiden mitat) ekologiassa (erot pariutumisrituaaleissa) ja perintötekijöitä. Erilaisuuksien määrälle ei ole asetettu alarajaa, mutta hyvin pieniä eroavaisuuksia ei yleensä oteta huomioon.
Suvullisesti lisääntyvillä eläimillä alalaji voidaan määritellä ryhmäksi populaatioita, jotka asuttavat osaa lajin levinneisyysalueesta ja ovat taksonomisesti erilaisia muista saman lajin populaatioista.
Kasveilla alalaji voidaan määritellä populaatioksi, joka muodostaa tuntomerkeiltään yhtenäisen alueellisen ryhmän.
Usein kaksi alalajia muodostaa ns. kliinin eli katkeamattoman sarjan välimuotoja, jossa niiden perinnölliset ominaisuudet vaihettuvat vaihtuvat siirryttäessä maantieteelliseltä alueelta toiselle.
Kaikilla lajeilla ei ole alalajeja. Laji voi olla perinnöllisesti yhtenäinen tai lajinsisäinen muuntelu voi olla liukuvaa, jolloin selkeitä ryhmiä ei ole olemassa. Tasapaino luonnonvalinnan voimakkuuden ja geenivirran välillä määrää tapahtuuko lajilla paikallista erikoistumista, joka voi johtaa alalajin syntyyn.
Nimen kirjoittaminen

Eläintieteessä alalaji on alin virallinen taksonominen taso. Alalajin nimi on kolmiosainen; kaksiosaisen lajinimen perään lisätään alalajia osoittava lisänimi, esimerkiksi saimaannorpan tieteellinen nimi kirjoitetaan Pusa hispida saimensis.
Kasvitieteessä alalaji osoitetaan lyhenteellä subsp. tai ssp. Tason määrite kirjoitetaan tieteellisessä nimessä lajinimen jälkeen, esimerkiksi meriputken tieteellinen nimi kirjoitetaan Angelica archangelica subsp. litoralis tai Angelica archangelica ssp. litoralis.
Mono- ja polytyyppiset lajit

Monotyyppisellä lajilla ei ole eri rotuja, tai lähemminkin lajiin kuuluu yksi rotu, joka muodostaa kyseisen lajin. Monotyyppiset lajit voivat esiintyä usealla tavalla:
Kaikki lajin jäsenet ovat hyvin samankaltaisia, eikä niitä voi jakaa biologisesti järkevällä tavalla eri kategorioihin.
Vaihtelu yksilöiden välillä on suurta, mutta käytännössä satunnaista ja merkityksetöntä näiden ominaisuuksien periytymisen suhteen (useat kasvit kuuluvat tähän kategoriaan).
Vaihtelu yksilöiden välillä on havaittavaa ja noudattaa tiettyä kaavaa, mutta ei ole löydettävissä selkeitä jakolinjoja ryhmien välille; ne sulautuvat toinen toisiinsa. Tällainen vaihtelu tarkoittaa aina merkittävää geenivirtaa populaation eri ryhmien välillä.
Polytyyppiseen lajiin kuuluu kaksi tai useampaa rotua (tai nykykielessä kaksi tai useampi "alatyyppi"). Nämä ovat erillisiä ryhmiä, jotka eroavat selkeästi toisistaan, eivätkä yleensä lisäänny keskenään, mutta jotka lisääntyisivät, jos niillä olisi siihen mahdollisuus.
Alapuusti

Alapuusti (v:sta 1948 ven. Починок, Potšinok) on kylä Norsjoen kunnallishallintoalueella Käkisalmen piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Alapuusti sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamassa Karjalassa ja se oli Suomelle kuuluessaan osa Käkisalmen maalaiskuntaa.
Alapuusti sijaitsi Käkisalmen maalaiskunnan eteläosassa noin kahdeksan kilometriä Käkisalmen kaupungista etelään. Alapuustin naapurikyliä olivat Norsjoki ja Joensuu pohjoisessa, Hirvisaari,  Näpinlahti ja Sakkali lännessä, Yläpuusti idässä sekä Pyhäjärven kuntaan kuulunut Valkeamäki etelässä. Norsjokeen rajoittuva kylän pohjoisosa oli nimeltään Ostamo, ja se luettiin monesti omaksi kyläkseen, vaikka se virallisesti olikin osa Alapuustia. Kylän pohjoisrajalla oli Ostamojärvi ja kylän kaakkoisosassa virtasi Norsjoki. Lännessä kylä rajoittui Vuoksen pohjoiseen laskuhaaraan. Kylän eteläosassa oli Kuoppalanharju.
Väestö ja elinkeinot

Vuonna 1920 Alapuustissa (Ostamo mukaan lukien) oli 565 asukasta. Vuonna 1939 asukkaita oli (Ostamo mukaan lukien) puolestaan 482, joista 223 miestä ja 259 naista. Alapuustin asutus oli keskittynyt Käkisalmelta Pyhäjärvelle vievän Kantatie 61 varteen. Toinen asutuskeskittymä oli Ostamo Ostamojärven etelärannalla. Myös nykyisin asutus on keskittynyt samoille seuduille.
Ennen talvisotaa Alapuusti oli pääasiassa maatalousvaltainen kylä. Alapuusti kuului Puustin kansakoulupiiriin, jonka koulu sijaitsi Yläpuustin kylän puolella aivan kylien rajan tuntumassa. Kylässä oli Käkisalmen Osuuskaupan myymälä sekä nuorisoseura Taimen talo ja urheilukenttä.
Historia

Talvisodan alussa kylästä evakuoitiin alaikäiset lapset äiteineen. Muu väestö evakuoitiin rauhan tultua, kun selvisi että Käkisalmen maalaiskunta kuului luovutettaviin alueisiin. Jatkosodan aikana asukkaita palasi koteihinsa, mutta uusi evakuointi oli edessä vuonna 1944.
Alastomat ja kuolleet

| Alastomat ja kuolleet> The Naked and the Dead |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Norman Mailer
Kansitaiteilija:  Joe Caroff
Kieli:  englanti
Genre:  sotaromaani
Kustantaja:  Rinehart & Company
Julkaistu:  1948
Suomennos
Suomentaja:  Jorma Partanen
Kansitaiteilija:  Pekka Hesanto
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  1951
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  848
ISBN:  951-864-030-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Alastomat ja kuolleet (engl. The Naked and the Dead) on Norman Mailerin  esikoisromaani. Se perustuu löyhästi kirjailijan toisen maailmansodan aikaisiin kokemuksiin.Raoul Walsh on vuonna 1958 ohjannut kirjasta elokuvan Alastomat ja kuolleet.
Kirjan tapahtumat sijoittuvat Oseanian saarelle, jossa amerikkalaiset joukot taistelevat Japanin joukkoja vastaan. Kirja kuvaa sekä sotaa kokonaisuudessaan että kutakin sotilasta yksilönä.
Vastaanotto

Kirja herätti ilmestyttyään paljon keskustelua. Se sisältää runsaasti rohkeata arvostelua ja sitä pidettiin brutaalina ja karkeana. Nuoren veteraanin sanottiin "oksentavan maailmalle sotakokemuksensa". Kirja nousi hetkessä bestseller-listojen kärkeen, ja sitä kehuivat monet arvostetut lehdet, kuten The Guardian, The Times ja Newsweek.
Suomessa Helsingin Sanomat sanoi teoksen olevan suurisuuntaisin ja täydellisin amerikkalainen yritys päättyneen sodan esittämiseksi ja vertasi sitä Dos Passoksen, Ernest Hemingwayn ja Erich Maria Remarquen teoksiin.Ilta-Sanomien mukaan teos on "korkealuokkaisinta kertomataidetta, mitä nykyamerikkalaisella kirjallisuudella on tarjottavanaan.
Alba Fucens

Alba Fucens oli antiikin ajan vuoristokaupunki Italiassa, Roomasta itään. Roomalaiset perustivat sinne latinalaiskolonian toisen samnilaissodan jälkeen vuonna 303 eaa. kukistettuaan alueella asuneet eekvit.
Kaupunki oli uskollinen Roomalle etenkin toisessa puunilaissodassa ja roomalaiset lähettivät sinne myös usein sotavankejaan. Muun muassa Makedonian kuningas Perseuksen, joka kuoli Alba Fucensissa.
Vuonna 89 eaa. kaupungista tuli municipium sen saadessa Rooman kansalaisoikeudet. Nykyään alueella on säilynyt useita antiikin ajan rakennuksia.
Veli-Pekka Alare

Veli-Pekka Alare (5. maaliskuuta 1946 Iisalmi – 19. syyskuuta 1981 Tampere) oli suomalainen sarjakuva- ja pilapiirtäjä. 35-vuotiaana kuollut Alare oli 1970-luvun lopulla Suomen lupaavimpiin kuulunut sarjakuvantekijä.
Alare tunnetaan parhaiten muinaiseen Suomeen sijoittuneesta sarjakuvastaan Pekko (1972–1979), joka oli satiiria silloin eletystä nykyhetkestä. Pekko syntyi alun perin Amos Andersonin taidemuseon sarjakuvanäyttelyyn 1971, ja sitä julkaisi Hymy-lehti. Suosikissa 1975–1979 ilmestynyt ja vuonna 2005 kirjaksi koottu, Jyrki Paavolan käsikirjoittama Kutri-Helena on popmusiikin maailmaan sijoittuva hupailu. Päähahmo on viaton fanityttö, joka tapaa silloisia tähtiä.
Alare opiskeli Tampereen yliopistossa. Hänen pilakuviaan julkaistiin muun muassa Aamulehdessä ja kaupunkilehti Tamperelaisessa.
Vuonna 1979 Alarelle myönnettiin Suomen sarjakuvaseuran Puupäähattu-palkinto.
Teoksia

Taina Huuhtanen, Marja-Liisa Pynnönen ja Veli-Pekka Alare: Ennen vanhaan.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1980.  ISBN 9789512619801
Jyrki Paavola ja Veli-Pekka Alare: Kutri-Helena.  Helsinki:  Arktinen banaani, 2005.  ISBN 9789529809912
Aiheesta muualla

Sariola.  (Kalevala-aiheinen sarjakuva-antologia)  Joensuu:  Joensuun sarjakuvaseura, 1999.  ISBN 9789519752525
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Ala-Rääveli

| Ala-Rääveli Ala-Rieveli |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Heinola
Koordinaatit:  61°18′13″N, 26°10′18″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Rievelin valuma-alue (14.17)
Laskujoki:  Sulkavankoski Konniveteen 
Järvinumero:  14.171.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  77,8 m  
Pituus:  14,2 km  
Leveys:  2,9 km  
Rantaviiva:  71,6156 km  
Pinta-ala:  12,9774 km²  
Tilavuus:  0,146214 km³  
Keskisyvyys:  11,27 m  
Suurin syvyys:  46,89 m  
Valuma-alue:  465,83 km²  
Saaria:  56 
 fiAla-Rääveli 
Ala-Rääveli tai myös Ala-Rieveli  (toisinaan myös vain Rieveli  tai Rääveli lähde?) on Päijät-Hämeessä Heinolassa kaupunkitaajaman koillispuolella sijaitseva järvi.