stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sumerin historia
Sumerin varhaisdynastinen kausi

Ensimmäiset historialliset Sumerin kuninkaat ilmestyivät varhaisdynastisella kaudella I noin 2900–2700 eaa. Joko edellinen tai varhaisdynastinen kausi 1 päättyi suureen tulvaan.
Varhaisdynastinen kausi II 2700–2600 eaa. oli siirtymäkautta. Pohjoisessa nousi Kišin 1. dynastia, jonka kuningas Etana näyttää vakauttaneen kapinoivia maita. Samaan dynastiaan kuuluva Enmebaragesi valloitti itäisen Elamin, joka sijaitsi nykyisessä Lounais-Iranissa. Ensi kertaa kuninkaan nimi näkyy myös piirtokirjoituksissa, ei vain myöhemmissä kuningasluetteloissa. Kišissä oli runsaasti seemiläisiä. Enmeberagesi ja hänen poikansa Agga lienevät olleet Urukin Gilgamešin aikalaisia noin 2680 eaa. Melko pian Etanan kuoleman jälkeen Urukin valtias Meškiaggašer välillä 2800–2700 eaa. eteni ehkä Zagrosille ja Välimeren rantaan. Meškiaggašerin jälkeen tuli Enmerkar. Kiš nousi taas noin 2560 eaa. suureksi. Urin ensimmäinen dynastia tunnetaan parhaiten Urin kuninkaanhaudoista, joissa kuninkaan palvelusväki uhrattiin kuolemaan kuninkaansa mukaan. Pohjoisen seemiläisiä valtioita olivat muun muassa Ebla ja Mari.
Varhaisdynastisen kauden III alussa maa oli erittäin hajanainen, kun kaupunkivaltiot taistelivat keskenään. Säilyneistä teksteistä tunnetaan muun muassa Lagashin ja Umman keskinäinen taistelu kaupunkien välillä sijaitsevasta peltoalueesta.
Kauteen sijoittuu muun muassa Kišin kuningas Mesilim, joka hallitsi koko Sumeria. Adabin Lugalannemundu loi vuoden 2500 eaa. tienoilla lyhytikäisen suurvallan, joka ulottui Persianlahdelta Välimerelle.
Varhaisdynastisen III kauden lopulla Lagašin Eannatum valtasi Sumerin ja lisäksi Marin ja Elamin luoden suurvallan. Lagashissa nousi valtaan uudistajana monesti pidetty Urukagina, jonka väitetään pienentäneen rikkaiden ja ylimystön harjoittamaa kansan riistoa.
Lagaš joutui pian Umman kuninkaan Lugalzaggesin vallan alle.
Lugalzaggesi yhdisti koko Sumerin, ja väitti vallanneensa maata Välimerelle asti. Suurkuningas siirsi pääkaupunkinsa Urukiin. Noin 20 vuotta hallittuaan Lugalzaggesi kukistui, kun Akkadin Sargon rakensi valloitussodilla imperiuminsa.
Akkadilaiskausi n. 2330–2200 eaa.

Kišissä nousi valtaan vallankaappauksella sotaisa seemiläinen, akkadilainen kuningas Sargon I, joka valloitti Sumerin ja eteni sotaretkillään Eblaan, Syyriaan ja luultavasti Keski-Turkkiin asti. Sargon perusti oman pääkaupunkinsa tuntemattomaan paikkaan Keski-Mesopotamiassa. Naram-Sin, Sargonin pojanpoika, oli myös merkittävä kuningas, joka oli vaihtoehtoisesti Akkadin valtaaja. Sumer kapinoi monesti Akkadia vastaan. Naram-Sinin seuraajan Šarkališarrin aikana viholliset, muun muassa gutilaiset ahdistivat maata, ja tämän jälkeen maassa oli valtataistelua kuninkuudesta.
Gutilaiskausi n. 2200–2112 eaa.

Gutilaiset olivat raakoja vuoristolaisia, jotka valloittivat Sumerin kymmeniksi vuosiksi. Gutilaisajalta tunnetaan kymmeniä kuninkaita, jotka kukin hallitsivat hyvin lyhyen aikaa. Urukissa ja Lagašissa näyttää olleen gutilaisaikana sumerilaisia kuninkaita. Tänä aikana mm. kirjoitustaidon käyttö tyrehtyi.
Urin kolmas dynastia eli Uus-Sumeri

Gutilaisten ote maasta alkoi herpaantua. On merkkejä siitä, että Lagaš olisi saanut ajettua gutilaiset alueeltaan pois ennemmin kuin muut. Luultavasti myöhäiseen gutilaisaikaan osui Lagašin Gudea, joka rakennutti suuren temppelin. Gudea on saattanut hallita osin samaan aikaan kuin Ur-Nammu. Tästä on vain hataria tietoja.
Urin Utuhegalin (2119–2112? eaa.) ajettua lopullisesti gutilaiset pois, Urin kuningas Ur-Nammu perusti 2112 eaa. Urin kolmannen dynastian, josta tuli alueellinen suurvalta. Lagaš kukistettiin. Samoin itäinen Elam joutui Urin vallan alle ja vielä Assyriakin ajoittain. Syntyi Pax Sumerica (sumerilainen rauha latinaksi). Sen alue käsitti ehkä nykyisen Irakin. Sumerilla oli liittolaisia Iranissa. Uus-Sumerin aikana maa kukoisti varsinkin Šulgin (2095–2045 eaa.) pitkän hallituskauden aikana. Kauppaa käytiin ahkeraan Intian valtamerellä Bahrainin, Omanin ja Intian kanssa.
Noin 2034 eaa. saapui lännestä amorilaisia, jotka kaappasivat vallan monissa kaupungeissa, kuten Lagašissa, joka oli Sumerin vilja-aitta. Urin tuhoon liittyi Isinin hallitsijan Išbi-Erran vehkeilyt, joissa hän kavalsi Ibbi-Siniltä suuren osan nälänhädästä kärsivän Urukin auttamiseksi tarvittavasta omaisuudesta. Sitten elamilaiset n. 2002 eaa. tulivat muka auttamaan Uria, mutta ottivatkin kuninkaan Ibbi-Sinin vangiksi. Sumerilainen maailmanjärjestys oli särkynyt. Eräs syy Sumerin tuhoutumiseen on ollut viljelystä johtuva maan suolaantuminen.
Isin ja Larsa

2017–1985 eaa. hallitsi Isiniä Išbi-Erra, joka oli ollut mukana kukistamassa Uria. Pian Larsa, jonka kuninkaita on ollut jo noin 2020 eaa., siirtyi johtoasemaan ja alkoi valloittaa Isinin maita. Syntyi myös muita paikallisia valtioita, kuten Babylonia. Rim-Sin loi Etelä-Mesopotamiaan valtakunnan n. 1817–1768 eaa. Itään syntyi Ešnunnan valtio.
Kuitenkaan tällä kaudella yksikään kaupunkivaltio ei kehittynyt suurvallaksi. Sumerin aika oli auttamatta ohitse, hallitsijat olivat seemiläisiä. Vallan painopiste Mesopotamiassa oli siirtymässä pohjoiseen Babyloniaan ja Assyriaan. Silti Sumerin kieli säilyi vielä kauan papiston ja sivistyneistön kielenä, "Lähi-idän latinana".
Sumerin historian jako

Sumerin historian ajoitus ja jaottelukin vaihtelee eri lähteissä. Sumerin historia jaetaan seuraaviin jaksoihin:
Esikeraaminen neoliittinen 8500–7000 eaa., maanviljelyn synty Iranin vuorilla, Palestiinassa, Itä-Turkissa ja Syyriassa
Keraaminen neoliittinen 7000–4000 eaa.
Halaf- ja Samarra-kaudet 6300–5500 eaa., pieniä asutuskeskuksia pohjoisessa ja vuorilla, kasteluviljely Samarra-kaudella itäisessä Pohjois-Mesopotamiassa, minne syntynyt linnoittuja kyliä, joissa on temppeli
Al-Ubaid/Varhais-Uruk/(Keski-Uruk?) 5000–3500 eaa. Asutus siirtynyt etelään, missä kylät kasvoivat. Temppelit kasvoivat ja lopulta suunniteltuja, monimutkaisia temppeleitä. Samaan aikaan voimakas kylien kasvu ja joidenkin kylien kasvu kaupungeiksi varsinkin pohjoisessa Mesopotamiassa.
Uruk-kausi 3500–3100 eaa., kaupungit kasvavat, kirjoitustaito, savenvalajan pyörä, suuria temppeleitä ja kaupunkeja, sumerin sivilisaation synty
Myöhäis-Uruk 3300–3100 eaa.
Džemdet Nasr -kausi 3100–2900 eaa. Urukin imperiumi, päättyi suureen tulvaan?
Varhaisdynastinen I, 2900–2700 eaa. seemiläisten levittäytyminen maahan, Etana kuninkaana n. 2750 eaa.
Varhaisdynastinen II, 2700–2600 eaa. alkupuolella Kišin imperiumi, lopussa Gilgamešin perustama Urukin suurvalta kesti 50 vuotta.
Varhaisdynastinen III eli VD III, 2600–2350 eaa. Lagašin ja Umman riita, muita vastaavia kiistoja, lopussa Umman Lugalzaggesi yhdisti Sumerin noin 20 vuodeksi. Sargon kukisti Lugalzeggesin.
IIIa 2600–2450 eaa.
IIIb 2450–2425 eaa. luulöt suurvallan rakentanut Adabin Lugal-Anne-Mundu, valta ulottui Zagrosilta Persianlahteen ja Välimerelle
VD IIIc 2425–2350/2320 eaa. Lagašin dynastia
VD IIId 2400–2350 eaa. Urukin dynastia, Lugalzaggesi
Akkadin seemiläinen imperiumi n. 2350–2200 eaa., ensimmäinen todellinen imperiumi Sumerissa.
Uruk-Agade 2350/2300–2260 eaa.
Agade I 2260–2230 eaa.
Agade II 2230–2160 eaa.
Gutilaisten hyökkäys maahan Zagros-vuorilta noin 2200 eaa. Maa oli barbaarien vallan alla yli 100 vuotta.
Lagašin nousu noin 2150 eaa.
Urin kolmas dynastia eli Uus-Sumerin imperiumi noin 2110–2000 eaa.
Isin-Larsa-kausi joskus 2000–1800 eaa., Sumerin alueella seemiläisiä pikkuvaltioita.
Huuliveikot

| Huuliveikot |
| --- | --- |
Tyyli:  sketsisarja
Kestoaika:  15–20 minuuttia
Luoja(t):  Juha Laitila Jukka Laaksonen Joonas Myllyveräjä
Pääosissa:  Juha Laitila Jukka Laaksonen Joonas Myllyveräjä
Alkuperämaa:  Suomi
Esitetty:  1998 – 1999
Tuotanto
Tuotantoyhtiö(t):  Crea Video Oy, Moskito Television Oy
Seuraaja:  Huuliveikkojen paluu
Palkinnot
Ehdokkuudet:  Venla
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Huuliveikot on suomalainen vuosina 1998–1999 valmistunut ja esitetty sketsisarja. Sarjaa esitettiin televisiokanava Nelosella. Sarjan pääosissa olivat näyttelijä-imitaattorit Juha Laitila, Jukka Laaksonen ja Joonas Myllyveräjä. Aikaisemmin sama imitaattorikolmikko on näytellyt muun muassa Yleisradion 1990-luvun alussa tuotetussa sketsisarjassa Kiitos ja hyvästi. Sarja perustui erilaisiin sketseihin ja musiikkiesityksiin. Hahmot olivat suurimmalta osin imitaatioita julkisuuden henkilöistä.
Sketsisarjalle tehtiin vuosina 1999–2000 jatkosarja Huuliveikkojen paluu.
Hahmoja ja sketsejä

Osa sketsihahmoista esiintyi jo imitaattorikolmikon aiemmassa viihdeohjelmassa Kiitos ja hyvästi.
Ahtisaaret perheineen
Enska, Hanski ja Simo (Sketseissä nimikkohenkilö Simolla oli aina jokin ongelma, ja Enska ja Hanski auttavat hänet pinteestä. Sketsin lopuksi he aina antoivat Simolle jotain, johon Simo pullonpohjalasien takaa kommentoi: "Tälläst' mä oon aina halunnu.")
Meteorologit Nuha Rööri
Rakentaja-Rane ja Tihviän mies Aarno (Rane tekee aina kaiken Arskaa paremmin, esimerkiksi omakotitalon sillä ajalla kun Arska teki kynttilätelineen parista puupalikasta.) (Joka kodin asuntomarkkinat -televisio-ohjelman, Remontti-Reiskasta (Jorma Piisinen) tehty parodia)
Tatti, Töppö ja Syöppö
Onnenspelit (parodia Onnenpyörä -ohjelmasta)
Rudi Sabotage
Kostokskanava (parodia television Ostoskanava -ohjelmasta)
Thilia Thalia lällällää (parodia Thilia Thalia -visailuohjelmasta)
Remu
Homoseksuaaliset baarimikot Kalevi ja Tero
Live Väänänen ja negatiivisen ajattelunkurssi
Luontoilta (parodia Luontoilta-ohjelmista, jossa erästä asiantuntijaa tituleerattiin sanoilla "kaikkien alojen erityisasiantuntija")
Syyserot (parodia ohjelmasta Kesähäät)
Muuta

Juha Laitila ja Jukka Laaksonen ovat myöhemmin esittäneet Ne Huuliveikot -nimistä stand up-show’ta, joka sisältää stand up-komiikkaa ja imitaatioita.
Brittiläinen viittomakieli

Brittiläinen viittomakieli (BSL) on Yhdistyneessä kuningaskunnassa käytetty viittomakieli. Kielen käyttäjien määrä vaihtelee lähteen mukaan. Ethnologuen sivujen mukaan 909 000:stä maan kuurosta asukkaasta BSL:ää käyttää äidinkielenään 40 000 ihmistä. Kuurojen lisäksi viittomakieltä käyttävät esimerkiksi kuurojen sukulaiset ja viittomakielen tulkit.
Historia

Brittiläinen viittomakieli sai alkunsa vuonna 1760, kun edinburghilainen opettaja Thomas Braidwood perusti Britannian ensimmäisen kuurojen koulun Braidwood's Academy for the Deaf and Dumbin eli Braidwoodin kuurojen ja mykkien oppilaitoksen. Braidwood käytti tuolloin viittomakielimäistä kodifiointia nimeltä the combined system eli yhdistetty systeemi, josta tulisi aikanaan varsinainen brittiläinen viittomakieli.
Vuonna 1815 yhdysvaltalainen protestanttinen pappi Thomas Hopkins Gallaudet matkusti Britanniaan tutkimaan kuurojen opetusta. Braidwoodin koulut torjuivat kuitenkin hänet, koulujen opettajat kieltäytyivät opettamasta papille menetelmiään. Sieltä Gallaudet lähti Pariisiin, jossa opetteli Ranskan kuninkaallisen kuurojen instituutin opetusmenetelmiä, jotka olivat yhdistelmä muinaisranskalaista viittomakieltä ja opettaja Charles-Michel de l'Épéen kehittämiä viittomia. Tämän seurauksena nykyaikainen amerikkalainen viittomakieli on hyvin samanlainen kuin ranskalainen viittomakieli, kun taas BSL:n käyttäjille se on lähes käsittämätön.
Historia > Sukukielet ja murteet

Brittiläinen viittomakieli eroaa täysin sekä amerikkalaisesta viittomakielestä että irlantilaisesta viittomakielestä, joista molemmat ovat sukua ranskalaiselle viittomakielelle. Myös sormiaakkoset eroavat, sillä BSL käyttää kaksikätisiä sormiaakkosia (katso ohessa olevaa kuvaa).
Sen sijaan kieli on sukua australialaiselle viittomakielelle ja uusiseelantilaiselle viittomakielelle. Swadeshin luettelon mukaan esimerkiksi uusiseelantilaisen viittomakielen viittomista 82 % on identtisiä BSL:n kanssa, ja jos lasketaan myös viittomia, jotka eivät ole täysin identtisiä, mutta silti samannäköisiä, niin määrä nousee 98 %:iin. Myös aakkoset ovat samat kaikissa kolmessa kielessä. Näitä kieliä voidaan siten pitää yhtenäisen BANZSL:n kielen (British, Australian and New Zealand Sign Languagen eli brittiläisen, australialaisen ja uusiseelantilaisen viittomakielen) eri murteina.
Brittiläisellä viittomakielellä itsellään on useita omia murteita, eivätkä ne ole aina täysin keskenään ymmärrettävissä. Jotkut viittomat esiintyvät vain tietyissä kaupungeissa. Esimerkiksi Manchesterissa puhuttavassa BSL:ssä esiintyy omalaatuisia numeroviittomia.
Kielioppi

Sanajärjestys on OSV eli autoa minä ajan. Edussanat esiintyvät substantiivilausekkeiden alussa.
Lauseessa aihe eli pääasia esitetään ensimmäisenä ja sitten sen määreet; tämä siis tarkoittaa, että BSL:ssä esimerkiksi lause "mikä sinun nimesi on?" käännettäisiin kirjaimellisesti "nimi sinun mikä", eli koska sana "nimi" on lauseen aihe, se esiintyy ensimmäisenä.
Kielioppi > Nimet

Brittiläisillä kuuroilla on tapana antaa toisilleen ns. viittomanimiä jatkuvan sormilla tavaamisen sijaan. Kuulevat brittiläisen viittomakieliset eivät kutsu toisiaan viittomanimillä vaan käyttävät sormiaakkosia.
Käytäntö pätee myös kaupunkien nimiin, joita voi ilmaista joko sormittamalla sanan kirjain kerrallaan kokonaan eli esimerkiksi M-A-N-C-H-E-S-T-E-R, sormittamalla vain muutaman kirjaimen eli M-C, tai käyttämällä viittomanimeä, Manchesterin tapauksessa chestiä (suom. arkkua) tarkoittavaa viittomaa. Muut sanaleikkiin perustuvat kaupunkien viittomanimet ovat muun muassa black- eli musta-viittoma Blackpoolin kaupungille ja swan- eli joutsen-viittoma Swansealle. Jotkut kaupunkiviittomat liittyvät johonkin kaupungin ominaisuuteen, esimerkiksi Lontoota voi ilmaista meluista tarkoittavalla viittomalla, Nottinghamia taas Robin Hoodin viittomalla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
BSL-sanakirja, jossa tuhansia videonauhoituksia (Arkistoitu – Internet Archive) (edellyttää rekisteröintiä mutta maksuton)
Ladattava BSL-fontti (Arkistoitu – Internet Archive)
Sign-tube: Videopalvelu BSL:n käyttäjille (Arkistoitu – Internet Archive)
Luettelo muista BSL:ään liittyvistä linkeistä (Arkistoitu – Internet Archive)
Ethnologuen artikkeli
BSL:n kaksikätiset sormiaakkoset, jotka eroavat täysin amerikkalaisen viittomakielen aakkosista.
Huittisten kirkko

| Huittisten kirkko Pyhän Katariinan kirkko |
| --- | --- |
 Huittisten kirkko itäpuolelta kuvattuna.
Sijainti:  Kirkkotie, Huittinen
Koordinaatit:  61.180615°N, 22.692814°E
Seurakunta:  Huittisten seurakunta
Rakentamisvuosi:  n. 1500, 1794, 1860
Materiaali:  harmaakivi, kalkkikivi
Istumapaikkoja:  1 050
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Huittisten Pyhän Katariinan kirkko on Huittisissa sijaitseva kivikirkko, jonka vanhin osa on peräisin myöhäiskeskiajalta ja muut osat 1700–1800-luvuilta. Se sijaitsee kaupungin keskustaajamassa Lauttakylässä Kokemäenjoen sivujokien Loimijoen ja Punkalaitumenjoen välissä Karsatinmäellä. Kirkon vanhin osa on valmistunut noin vuonna 1500, ja laajennukset on tehty vuosina 1794 sekä 1860, jolloin kirkko sai nykyisen ristikirkon muotonsa. Kirkkosalin päätilan muodostavat pohjois-eteläsuuntaiset laajennusosat ja keskiaikainen itäosa toimii omana kappelimaisena tilanaan.
Huittisten hautausmaa levittäytyy pääosin kirkon länsi- ja pohjoispuolelle. Kirkko ympäristöineen kuuluu Museoviraston luokittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Sen tuntumassa sijaitsevat muun muassa vanhassa kivimakasiinissa toimiva Huittisten museo sekä presidentti Risto Rytin patsas. Kesäkuukausina kirkko toimii tiekirkkona.
Historia > Edeltävät kirkot

1200-luvun alussa perustettu Huittisten seurakunta mainitaan itsenäisenä kirkkopitäjänä ensimmäisen kerran vuonna 1414. Perimätiedon mukaan Huittisten kaksi vanhinta kirkkoa sijaitsivat Karhiniemessä ja Sammussa. Kummastakaan ei ole löydetty jäänteitä kirkosta tai kirkkomaasta, mutta seudulla on todennäköisesti ollut useita puukirkkoja. Myös nykyisen kivikirkon paikalla Karsatinmäellä arvellaan aikaisemmin olleen puukirkon. Nimenä Karsatinmäki viittaa karsikkoon eli esikristillisen ajan uhripaikkaan. Kivikirkon syntyyn liittyy myös kansantaru, jonka mukaan hiidet paiskivat Karhiniemessa ahkeroineita kirkonrakentajia isoilla kivenlohkareilla asuinpaikaltaan Ripovuorelta. Tämän jälkeen taivaasta kuulunut ääni kehotti ihmisiä pystyttämään kirkkonsa Karsattiin.
Historia > Rakennusvaihe

Huittisten kirkko rakennettiin paikkaan, jossa pitäjän neljänneskunnista Kauvatsalta, Keikyästä, Vampulasta ja Punkalaitumelta saapuvat maantiet kohtasivat. Ajankohta oli pitkään tuntematon, kunnes 1940–1950-luvuilla vakiintui Aina Lähteenojan ja Reino J. Palmrothin tulkintoihin pohjautunut käsitys kirkon iästä. Sen mukaan holvaamaton kivikirkko rakennettiin 1340-luvulla, jonka jälkeen sitä korotettiin 1490-luvulla. Tähän perustuen Huittisten kirkon 650-vuotisjuhlia vietettiin elokuussa 1992.
Markus Hiekkasen vuonna 1994 julkaistu väitöskirja kuitenkin osoitti, että Huittisten kirkko rakennettiin yhdessä vaiheessa vasta 1490-luvulla ja se valmistui noin 1500. Kirkon harmaakivestä muurattu yksilaivainen runkohuone oli kooltaan 14×28 metriä. Se oli holvattu kahdella tähtiholvilla, joihin Lähteenojan mukaan otettiin mallia Baltian eteläosan saksalaisvaikutteisesta arkkitehtuurista. Runkohuoneeseen liittyi pohjoispuolella ollut tynnyriholvinen sakaristo. Kirkon suunnittelija oli sama mestari, jonka käsialaa ovat Messukylän, Tyrvään, Sastamalan ja Rauman Pyhän Ristin keskiaikaiset kirkot. Nykyään keskiaikaisesta runkohuoneesta ovat jäljellä itäosa sekä holvit.
Useimmat Satakunnan keskiaikaiset kivikirkot pyhitettiin Neitsyt Marialle tai Pyhälle Olaville, mutta Huittisten kirkon suojeluspyhimys on Katariina Aleksandrialainen. Taustalla on Naantalin luostarin vaikutus, sillä Katariina oli yksi birgittalaisyhteisön perustaneen Pyhän Birgitan innoittajista. Luostarissa asui Huittisista kotoisin ollut nunna Birgitta Anundintytär, joka valmisti synnyinpitäjänsä uuteen kirkkoon arvokkaan alttariliinan. Hänen äitinsä Karhiniemestä perimä rälssitila oli lahjoitettu luostarille vastineeksi Birgitan ylläpidosta, ja kylässä oli myös kaksi muuta luostarille kuulunutta lahjoitustilaa. Katariina Aleksandrialaisen vaikutus näkyi Huittisissa katolisen ajan jälkeenkin, sillä hänen pyhimyspäiväänsä 25. marraskuuta vietettiin paikallisena juhlapäivänä vuoteen 1735 saakka. Kansanperinteessä kirkkoa on kutsuttu Katariinasta tulevilla lempinimillä ”Kaija” tai ”Kaisa”.
Historia > Laajennukset

Huittisten kirkon rakennustyö jäi useiden myöhäiskeskiaikaisten kivikirkkojen tavoin kesken. Ensimmäinen laajennus oli vuonna 1647 valmistunut asehuone, joka sijaitsi nykyisen eteläsakaran paikalla. Asehuoneen alle sijoitettiin kustannuksista vastanneen Takun suvun perhehauta. Samassa yhteydessä rakennettiin torni kirkon länsipäätyyn. Huonokuntoiseksi rapistunut sakaristo korvattiin nykyisellä vuonna 1738. Kirkkoherra Nils Idmanin aloitteesta rakennetun sakariston muurasi turkulainen mestari Samuel Berner.
Helluntaina 23. toukokuuta 1783 Huittisten kirkonkylä tuhoutui tulipalossa, joka levisi myös kirkkoon. Katto, torni ja osa irtaimistoa paloivat, mutta rakennus säästyi täydelliseltä tuholta. Katon uusiminen aloitettiin vielä samana kesänä arkkitehti Christian Friedrich Schröderin suunnitelmien pohjalta. Palossa vaurioitunutta runkohuonetta laajennettiin Tukholman intendenttikonttorissa laadittujen suunnitelmien mukaan vuosina 1791–1795, jolloin rakennettiin etelä- ja länsipuoliset lisäosat sekä uusi 38-metrinen torni. Runkohuoneen eteläpuolelle tehdyn laajennusosan alta purettiin vuonna 1647 valmistunut asehuone. Rakennustöistä vastasi turkulainen muurari Johan Ahlström. Schröder oli tehnyt piirustukset myös laajennusta varten, mutta intendenttikonttori ei hyväksynyt niitä. Työ kohtasi vastoinkäymisiä, kun jo valmista kattoa piti purkaa mittavirheen vuoksi. Samalla jouduttiin madaltamaan keskiaikaista itäpäätyä, jolloin osa sen koristelusta hävisi. Töiden yhteydessä valmistui myös kirkkomaan vanhinta osaa ympäröivä kiviaita porttiholveineen. Laajennusosiin käytettyä kalkkikiveä louhittiin Vampulan Siivikkalasta.
Nykyisen muotonsa kirkko sai vuosina 1857–1863, jolloin toteutettiin lääninarkkitehti G. Th. Chiewitzin suunnittelema pohjoispuolen laajennus. Paanukatto vaihdettiin peltikatteeseen 1800-luvun lopussa, ja kirkon nykyinen kuparikatto on vuodelta 1952.
Historia > Sisätilojen muutostyöt

Kirkon sisätilojen muuttamisesta luterilaiseksi ei ole tarkkaa tietoa, mutta 1640-luvun alussa turkulainen mestari Eskil Hendriksson valmisti uudet penkit ja kuorin, ja uusi saarnastuoli hankittiin 1660-luvulla. Keskiaikaisen alttarikaapin tilalle vaihdettiin alttaritaulu vasta vuonna 1753. Vuosina 1876–1878 kirkossa tehtiin sisustus- ja maalaustöitä rakennusmestari David Lönnrothin johdolla. Seuraava laaja saneeraus tehtiin vuosina 1897–1898 arkkitehti Josef Stenbäckin suunnitelmien mukaan. Alttari siirrettiin kirkon pohjoissakaraan, minkä johdosta saarnastuoli sijoittui tavallisuudesta poiketen sen oikealle puolelle. Seinät ja katto maalattiin uudelleen, jolloin osa keskiaikaisista maalauksista tuhoutui. Lisäksi kirkon lattialankut korvattiin asfalttilattialla ja rakennukseen asennettiin kamiinat.
Vuosina 1958–1959 kirkon eri-ikäiset sisätilat palauttettiin rakentamisaikaiseen asuunsa arkkitehti Olli Kestilän suunnitelmien mukaan. Merkittävin muutos tuli runkohuoneen itäpäätyyn, josta tehtiin kappelia muistuttava muusta kirkosta erillinen tila. Samalla avattiin kiinnimuurattuja keskiaikaisia ovi- ja ikkuna-aukkoja, ja niiden alkuperäisiä koristeluita tuotiin esille. Lisäksi kirkkoon tehtiin uudet penkit ja asennettiin tiililattia sekä lattialämmitys. Arkkipiispa Ilmari Salomies vihki entisöidyn kirkon uudelleen syyskuussa 1959.
Koristelut

Keskiaikaisen itäsakaran tiilestä muuratussa päätykolmiossa on koristeluja, joiden tekijä on luultavasti sama kuin Messukylän kirkossa. Päädyssä on muun muassa pyöreään komeroon muurattu seitsensakarainen tähti sekä Pyhää kolminaisuutta symboloiva kolmilehdykkä, joiden malli on otettu Ulvilan kirkosta. Koristemaalaukset sisältävät tunnetumman kristillisen symboliikan ohella puu- ja kasviaiheita. Erikoisuuksina ovat päädyn kaksi vaakunakilpikomeroa, joita Huittisten kirkon lisäksi tavataan Suomessa vain Ulvilasta, sekä kolme ihmiskasvoja kuvaavaa naamiokoristetta, jollaisia Huittisten ohella löytyy ainoastaan Hattulan kirkosta. Yksi savesta muotoiltu naamiokoriste on papinoven ikkunan yläpuolella, jossa on myös kaksi ristiä ja kolmilehdykkää.
Sisäseiniin maalatuista kahdestatoista vihkirististä on itäsakarassa säilynyt viisi. Saarnastuolia vastapäätä on Katariina Aleksandrialaisen tunnuskuviona oleva teilipyörä. Länsiholvin itävaipassa ollut piispa Maunu III Särkilahden vaakunakuvio tuhoutui 1800-luvun lopun muutostöissä. Holvien keskiaikaistyyliset koristekuviot ja raamatunlauseet ovat huittislaisen Juho Vihtori Keinosen (1860–1946) vuonna 1897 maalaamat. Kuviot näkyvät täydellisinä vain pohjoissakarassa, sillä muualla ne peittyivät osittain vuoden 1959 saneerauksen yhteydessä.