stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nagisa Ōshima
Ura > Itsenäisenä elokuvantekijänä 1961–1962

Ōshiman uran alku itsenäisenä elokuvantekijänä ei ollut helppoa, sillä Japanin suurimmilla elokuvastudioilla oli sopimus, jonka mukaan ne eivät palkkaa henkilöitä, joilla on jonkinlainen kiista jonkin toisen studion kanssa. Ōshima päätyi yhteistyöhön pienen Palace Film -studion kanssa, jolle hän ohjasi historiallisen elokuvan Sieppaus (1961). Sitä seurasi Shiro Tokisada: kristitty kapinallinen (1962), joka oli myös historiallinen elokuva. Kumpikaan elokuva ei menestynyt.
Ura > Ensimmäinen vaikeneminen 1962–1965

Kahden epäonnistuneen elokuvan jälkeen Ōshima vetäytyi elokuvanteosta kolmeksi vuodeksi. Vaikka Ōshima itse sanookin sitä vaikenemisen ajaksi, hänen toimintansa jatkui yhtä aktiivisena television puolella. Televisiolle Ōshima ohjasi pääasiassa Japania käsitteleviä dokumenttielokuvia, joissa Ōshima kuvasi japanilaista yhteiskuntaa monelta eri taholta. Televisiodokumenteissaan Ōshima sai ensimmäisen kerran mahdollisuuden käsitellä korealaisten asemaa Japanissa. Wasure-rareta kogun (1963, 'unohdettu armeija') kertoo Japanin armeijassa palvelleista korealaisista sotaveteraaneista, joita japanilainen yhteiskunta hylkii ja halveksii. Television palveluksessa Ōshima myös matkusti Etelä-Koreaan.
Teokset > Filmografia

| Vuosi | Nimi | Alkuperäinen nimi | Rōmaji |
| --- | --- | --- | --- |
| 1959 |  | 明日の太陽 | Ashita no taiyō |
| 1959 | Rakkauden ja toivon kaupunki | 愛と希望の街 | Ai to kibō no machi |
| 1960 |  | 青春残酷物語 | Sēshun zankoku monogatari |
| 1960 | Auringon hautajaiset | 太陽の墓場 | Taiyō no hakaba |
| 1960 | Japanin yö ja usva | 日本の夜と霧 | Nihon no yoru to kiri |
| 1961 | Sieppaus | 飼育 | Shiiku |
| 1962 | Shiro Tokisada: kristitty kapinallinen | 天草四郎時貞 | Amakusa Shirō Tokisada |
| 1963 |  | 小さな冒険旅行 | Chiisana bōken ryokō |
| 1964 |  | 私はベレット | Watashi wa beretto |
| 1965 | Lihan ilot | 悦楽 | Etsuraku |
| 1965 | Pojan päiväkirja | ユンボギの日記 | Yunbogi no nikki |
| 1966 | Keskipäivän demoni | 白昼の通り魔 | Hakuchū no tōrima |
| 1967 | Ninjan sotakirja | 忍者武芸帳 | Ninja bugei-chō |
| 1967 |  | 日本春歌考 | Nihon shunka-kō |
| 1967 | Japanilainen kesä: kaksoisitsemurha | 無理心中日本の夏 | Muri shinjū: Nihon no natsu |
| 1968 | Hirttotuomio | 絞死刑 | Kōshikē |
| 1968 | Kolmen juopon ylösnousemus | 帰って来たヨッパライ | Kaette kita yopparai |
| 1969 | Shinjuku-varkaan päiväkirja | 新宿泥棒日記 | Shinjuku dorobō nikki |
| 1969 | Poika | 少年 | Shōnen |
| 1970 | Mies, joka teki testamenttinsa filmille | 東京戰争戦後秘話 | Tōkyō sensō sengo hiwa |
| 1971 | Seremonia | 儀式 | Gishiki |
| 1972 | Kesäsisko | 夏の妹 | Natsu no Imōto |
| 1976 | Aistien valtakunta | 愛のコリーダ | Ai no corrida |
| 1978 | Intohimon valtakunta | 愛の亡霊 | Ai no bōrē |
| 1983 | Merry Christmas, Mr. Lawrence | 戦場のメリークリスマス | Senjō no merī Kurisumasu |
| 1986 | Max mon amour | Max mon amour | - |
| 1999 | Tabu | 御法度 | Gohatto |
Teokset > Kirjoitukset

Nagisa Ōshima: Oshima on Oshima, englannista suomentanut, kuvittanut ja toimittanut Mika Siltala. Like, 1998 ISBN 951-578-208-2
Oulun suojeluskunta

Oulun suojeluskunnan I komennuskunta kokoontuneena Tuomiokirkon edustalle lähtökatselmukseen vuonna 1918.
Oulun suojeluskunta syntyi 1900-luvun alkupuolen yhteiskunnallisessa murroksessa osaksi suojeluskuntajärjestöä. Suojeluskuntajärjestöä ei perustettu sanan varsinaisessa merkityksessä, vaan se syntyi itsenäisyysmielisten itsenäisyystahdosta ja vapauden rakkaudesta. Järjestö oli syntytaustaltaan kansanliike.Vuoden 1918 sodassa suojeluskunnat olivat osa valkoista armeijaa vastavoimana punakaarteille.
Alkuvaiheet

Oulun suojeluskunta syntyi vaiheittain. Itsenäisyystavoitteiden viritessä Suomessa ja alkaessa koskea koko kansaa Ouluun perustettiin paikallinen itsenäisyysyhdistys. Se sulautui 3. heinäkuuta 1917 perustettuun Oulun Riippumattomuusklubiin, joka asetti tavoitteekseen herättää maakunnan väestö itsenäisyystaisteluun. Suojeluskunnan edeltäjä ”palokunta” perustettiin elokuulla 1917. Oulun suojeluskunnan arvellaan syntyneen 19. lokakuuta 1917. Siihen tuli mukaan noin 100–120 miestä sekä vakituinen harjoituspäällikkö
Vuonna 1917 perustetun suojeluskunnan perustamisasiakirja tuhoutui Oulun valtauksen yhteydessä. Perustamisasiakirja kirjoitettiin uudelleen noin vuoden päästä alkuperäisessä mukana olleiden muistitietojen pohjalta. Sittemmin suojeluskunnat vakinaistettiin ja niiden asema vahvistettiin lailla elokuussa 1918. Niitä alettiin perustaa lisää ja varhaisemmin syntyneitä suojeluskuntia perustettiin uudelleen. Oulun suojeluskuntakin perustettiin uudelleen 19. lokakuuta 1918.
Vuodesta 1919 lähtien suojeluskunta alkoi toimia Raatinsaarella, kaupungin vuokramaalla. Siellä oli aiemmin toiminut Raatin vankileiri sisällissodan seurauksista johtuen. Sitä ennen saarella oli ollut venäläisten merivartioasema. Nykyisinkin Raatinsaarella sijaitseva valkoinen kivirakennus valmistui suojeluskunnan toimitaloksi vuonna 1934. Siellä ovat toimineet myös suojeluskunnan apujärjestöt Oulun lotat sekä sotilaspojat. Kesäisin lotat olivat pitäneet kahvilaa Linnansaaressa, muinaisen Oulun linnan raunioiden päälle rakennetussa, entisen merikoulun tähtitornissa.
Suojeluskunnat toimivat esimerkiksi isänmaallisen aatteen ja hengen kohottamiseksi ja tunnetuksi tekemiseksi. Monipuolinen urheilu-ja harrastustoiminta olivat olleet niissä tärkeällä sijalla. Suojeluskunnat hoitivat armeijan kotiuttamisia ja kutsuntoja. Merkittävä tehtävä niillä oli kouluttaa sotilaita mahdollisten konfliktien varalle.
Sota-aika

Vuonna 1939 suojeluskuntaan oli kuulunut noin 890 miestä, muodostaen kaksi pataljoonaa. Jäsenmäärä oli ollut noin 3,2% kaupungin silloisesta asukasmäärästä. Siihen oli kuulunut esimerkiksi: huoltokomppania, kiväärikomppanioita, konekiväärikomppania, radio-osasto, sotakoiraosasto, sotapoliisiosasto, tykkipatteri ja Raatinsaaren suojeluskuntalaivue. Kesäkuussa 1941 suojeluskunnan jäsenmäärä oli ollut suurimmillaan, ollen 1187 jäsentä ja noin 3,81% silloisesta Oulun väestöstä.
Sota-ajaksi suojeluskunta- ja sen apujärjestöstä, lottajärjestöistä muodostettiin kotijoukot. Se toimi kenttäarmeijan apujärjestönä lukuisine tehtävineen. Sota-ajalle säädettiin työvelvollisuuslaki koskemaan alle asevelvollisuusikäisiä sekä työkykyisiä naisia. Suojeluskunta hoiti työvelvollisten kuljetuksia ja töihin sijoittelua.
Lakkauttaminen

Jatkosodan rauhanehtojen noudattamiseksi fasistiseksi määritelty suojeluskuntajärjestö määrättiin lakkautettavaksi 7.11.1944 mennessä. Oulun suojeluskunnan viimeiset vakituiset toimihenkilöt: paikallispäällikkö, kapteeni Lennart Ahma, kanslisti, talonmies, ampumaradan vahtimestari sekä kaksi suojeluskunnan lähettiä irtisanoutuivat tehtävistään 6. marraskuuta 1944.
Suojeluskuntain omaisuudet olivat olleet suuria. Suojeluskuntajärjestön lakkauttamisen takia Helsinkiin perustettiin puolustusministeriön alainen selvittelyelin ja maakunnissa työskentelivät pesänselvitysmiehet. Pesänselvitystoiminta oli vaatinut tarkastajiakin toiminnalleen.
Oulun suojeluskunta lahjoitti pois irtaimistonsa ja muutamien miljoonien markkojen rahavaransa sekä rakennuksensa, maiden vuokrasopimuksensa jne. Suuri lahjoitusten saaja oli ollut Oulun Tuomiokirkkoseurakunta. Se sai rahavaroja ja Raatinsaaren rakennukset. Sen velvollisuudeksi tuli esimerkiksi huolehtia sankarihaudoista. Muun muassa suojeluskunnan aseet ja varusteet piti luovuttaa suojeluskuntapiirin tilalle perustetulle sotilaspiirille. Saksalaisille aseveljille vuonna 1943, 2,450 miljoonalla markalla myydyn niin sanotun suojeluskunnan Tuiran ampumaradan, se lahjoitti kaupungille. Entisen tilalle rakennettu Yläsiirtolan ampumarata, siirtyi lakkatetun suojeluskunnan selvityspesältä Oulun varuskunnalle vuonna 1945.
Oulun suojeluskunta ja lottajärjestökin olivat olleet varakkaita. Pesänselvittelyt olivatkin olleet vaikeita ja aikaavieviä. Oulun lottien paikallisosasto joutui lahjoitusepäselvyyksiensä vuoksi käräjille vielä vuosien päästä. Pitkää pesänselvitysprosessia kuvaa sekin, että vielä heinäkuussa 1952 Oulun Kirkkokonttorin täytyi lähettää selvitys saamistaan lahjoituksista Helsinkiin puolustusministeriön alaiselle suojeluskuntajärjestön pesänselvityselimelle. Entisen suojeluskunnan aseiden peräänkin oli kyselty. Selvittelytyötä saattoi osittain vaikeuttaa jatkosodan jälkeinen asekätkentä. Aseita, ammuksia ja muuta sotamateriaalia oli siirtynyt Oulussa asekätkentään Lapin sotaa ja suojeluskunnan organisaatiota hyödyntäen.
Ouran saaristo

| Ouran saaristo> Maantiede |
| --- | --- |
Muut nimet:  Karvianourat
Merialue:  Selkämeri
Saaria yht.:  yli 300
Valtio
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Satakunta
Kunta:  Merikarvia
Ouran saaristo (myös Karvianourat, ruots. Skarvörarna) on saaristo Selkämerellä Merikarvian kunnassa. Se sijaitsee avomeren äärellä. Mantereelta on ensimmäisiin saariin matkaa noin 4–6 kilometriä.
Pyöreän muotoinen saaristo käsittää yli 300 pientä, pääosin lähes puutonta saarta ja luotoa.
Ouran saaristo kuuluu Selkämeren kansallispuistoon ja on myös Natura 2000 -aluetta. Pääsaareen Ouraluotoon pääsee Merikarvian Krookasta lähtevillä venekuljetuksilla. Saareen johtaa 1,8 metrin syvyinen väylä. Lisäksi Hamskerin saaressa on retkisatama, jonne johtaa 1,2 metrin väylä.
Vuonna 2002 sai ensiesityksensä Ouran saaristoon sijoittuva Arvo Salon kirjoittama Ouraooppera. Sitä esitettiin harrastelijavoimin neljänä peräkkäisenä kesänä Krookan satamaan rakennetulla näyttämöllä.
Luonto

Ouran saarista suurimpia ovat keskellä saaristoa sijaitsevat Pastuskeri, Hevosluoto, Lankrunni, Kuuskrunni, Hamskeri ja Stukkrunni. Näillä saarilla kasvaa myös metsää, ja saarien sisäosien painanteissa on suoperäistä maastoa. Pienempien saarien kasvillisuuteen on olennaisesti vaikuttanut niillä tapahtunut laiduntaminen.
Luonto muistuttaa pohjoisempana olevan Merenkurkun saaristoa. Rantoja hallitsevat tyrnin lisäksi muun muassa merisuolake ja merikohoke. Saarien linnusto on erittäin runsas. Muuttoaikaan saarilla levähtää muun muassa merihanhia, lapasotkia ja pilkkasiipiä. Myös merikotkia on havaittu Ourassa.
Ouraluoto

Merikarvian kunnan omistama Ouraluoto on saariston lounaisosassa sijaitseva matkailu- ja virkistysalue. Saarella on muun muassa sauna, hiekkapohjainen uimaranta sekä nuotio- ja telttapaikkoja. Ouraluodolla on toiminut luotsiasema vuoteen 1968 saakka. Vanhaa luotsiasemaa vuokrataan nykyään kokous-, ruokailu- ja majoitustiloiksi. Sen kolmannessa kerroksessa on näköalapaikka. Lisäksi Ouraluodossa sijaitsee historiallinen niin sanottu Ryssänkasarmi, jota vuokrataan majoituskäyttöön.
Ouraluodon vieressä sijaitsevalla Pookikarilla on vuonna 1850 alun perin valmistunut Ouran pooki, joka viitoittaa Merikarvian satamaan.
Aiheesta muualla

Ouran saaristo Yle Elävässä arkistossa
Ouran saaristo Ymparisto.fi. 12.8.2013. Varsinais-Suomen ELY-keskus. Viitattu 10.4.2016.
Ouraluodon luotsiasema.
Osallistumistalous

Osallistumistalous merkitsee suppeimmillaan hyödykkeitä, joita tuotetaan, jaetaan ja kulutetaan sosiaalisessa mediassa . Myöhemmin osallistumistalous on määritelty internetin uusina kehityssuuntina ja ilmiöinä, jotka luovat uudentyyppisiä markkinoita, hyödykkeitä ja ammatteja. Osallistumistalous käytöllä ilmaistaan myös sitä, että internet ja sosiaalinen media ovat lisänneet yksittäisten henkilöiden mahdollisuuksia osallistua ja vaikuttaa taloudelliseen toimintaan.
Termillä voidaan viitata sosiaalisen median ja käyttäjäsisältöjen mahdollistamiin liiketoimintamalleihin, jotka nousivat esiin ns. Web 2.0 -aallon mukana, kun wikit, blogit, syötteet ja folksonomia alkoivat yleistyä. Laajimmillaan osallistumistaloudeksi voidaan katsoa kaikki sellainen toiminta, mikä liittyy materiaalisten tai immateriaalisten hyödykkeiden ja palveluiden innovointiin, tuottamiseen, kehittämiseen, jakamiseen tai kuluttamiseen, mikä ei olisi ollut mahdollista ilman kollektiivista toimintaa Internetissä ja verkossa syntyneitä markkinoita. Yleensä englanniksi osallistumistalouteen viitataan termeillä participation economy tai wikinomics. Nämä termit kuitenkin viittaavat myös laajempaan Michael Albertin ja Robin Hahnelin luomaan yhteiskunta- ja talousjärjestelmään, joka on vaihtoehto kapitalismille ja sosialismille.
Osallistumistalous perustuu yhteisöjen käyttäjien kokemaan käyttöarvoon (use-value). Tämä käyttöarvo voi olla ihmisille esimerkiksi huvia, mielekästä tekemistä, jonka parissa kuluttaa aikaa, yhteyttä muihin, kavereita tai vaikkapa käytännöllisiä välineitä. Osallistuminen puolestaan luo osallistujille sosiaalista pääomaa. Osallistujat saavuttavat tietotaitoa, luottamusta ja mainetta yhteisöjen sisällä tai tuntevat itsensä tyytyväisiksi. Osallistumistalouden prosessit puolestaan valtuuttavat ihmisiä tekemään asioita ihan itse, vertaisten kanssa, tai verkostoissa, yhteisöissä ja organisaatioissa, jotka voivat kokonaan olla markkina-alueen ulkopuolellakin. Samalla kun käyttäjät saavat lisää käyttöarvoa käyttämällä palvelua, niin luodaan jotakin uutta, siis lisäarvoa toisille; ihmisille, suunnitelmalle, sivuston omistajalle tai sen rahoittajille.
Yleistä

Osallistumistalouden lähtökohdat perustuvat talouden lainalaisuuksiin ja ovat samanlaisia kuin muussa taloudessa, verkkotaloudessa tai ”uudessa” taloudessa. Kyse on siis pikemminkin uudentyyppisistä toimintamalleista, markkinoista ja ammateista, joita kaikkia internet mahdollistaa.
Osallistumistalous-termi mainittiin Suomessa tiettävästi ensimmäistä kertaa julkisesti Helsingin Sanomien artikkelissa Osallistun, siis olen (29.1.2006). Termi sekä tutkimusala ovat niin uutta tieteen lajia, että osallistumistalouteen liittyvä termistö on vakiintumatonta. Tästä johtuu erot suomen ja englannin kielen välisistä termeistä ja siitä, missä yhteydessä niitä käytetään.
Osallistumistalouden toimintamallit toimivat liiketoimintamallien lisäksi myös esimerkiksi julkisissa toiminnoissa. Niitä voidaan soveltaa esimerkiksi hallinnossa, järjestöissä, opetusmaailmassa ja erityyppisissä verkostoissa. Osallistumistaloudessa syntyy kaiken aikaa uusia kokeiluja ja toimintamalleja. Ilmiöitä on ryhdytty tutkimaan ja luomaan teorioita, mutta toistaiseksi aihetta kuvaavia kattavia esityksiä saati yleisempiä teorioita ei ole saatavilla.
Osallistumistalouteen siirtyminen on pikemmin prosessi ja avoin toimintamalli, jossa lopputulosta ei välttämättä edes pystytä aina arvaamaan, eikä sen onnistuminen ole mitenkään taattua. Osallistumistalouden toimintamallien käyttäminen johtaa kuitenkin usein täysin uusiin innovaation, tuotannon ja jakelun muotoihin, joita organisaatio ei ole edes kuvitellut.
Osallistumistalouden osa-alueet

Osallistumistalouden nähdään koostuvan yleisesti neljästä eri osa-alueesta :
sosiaalinen media
joukkotuotanto ja -jakelu
crowdsourcing eli joukouttaminen
synteettiset hyödykkeet ja ammatit sekä uusien markkinoiden synty
Yhteistä käsiteltäville teemoille ja termeille on, että ne viittaavat toimintamalleihin, jotka perustuvat avoimuuteen, laajan ihmisjoukon yhteistoimintaan pääasiassa internetin välityksellä ja rahallisten korvausten toisarvoisuuteen. Ilman internetiä uusia toimintamalleja tai talousmuotoja tuskin olisi syntynyt.
Osallistumistalouden hyötyjä

Osallistumistalouden tarjoamia etuja omalle organisaatiolle voidaan lähteä arvioimaan tarkastelemalla seuraavia asioita:
 kohderyhmät, joita ei muutoin tavoitettaisi
 uudet tuotantomallit, kuten innovoinnin massaulkoistaminen
 uudet jakelumallit, kuten vertaisverkot
 uudet ansaintamallit
 uudet markkinat uudentyyppisillä tuotteilla ja palveluilla
Esimerkkejä osallistumistaloudesta

Osallistumistaloutta on monenlaista. Esimerkiksi blogin kirjoittaja voi mainostaa tiettyjä tuotteita, jolloin kyseisten tuotteiden myynti kasvaa huomattavasti positiivisen mainonnan ja arviointien myötä. Toisaalta yritykset voivat saada kommentteja ja arviointeja vasta betavaiheessa olevalta sovellukselta tai innovaatiolta sosiaalisessa mediassa. Yrityksillä voi olla myös asiakaspalveluita erilaisissa sosiaalisen median palveluissa. Osallistumistalous voi olla myös fyysistä olemukseltaan. Esimerkiksi ymparisto.fi:n mukaan Suomen luonnon seurantaan ja sen raportointiin käytetään nykyisin viranomaistyötä noin 60 henkilötyövuotta. Vapaaehtoisten raportoijien ja harrastajien joukouttuneeksi työpanokseksi on arvioitu noin 200 henkilötyövuotta.
Osallistumistaloutta voidaan käyttää hyväksi myös yrityksen tuotekehityksessä ja innovoinnissa. Ongelmantarjonnassa esimerkiksi Inno-Centive on noin sadantuhannen keksijän ja tutkijan aivomarkkina, jonne organisaatio voi esittää ongelman ja kuka tahansa voi ehdottaa ratkaisua. Tilaaja ja ratkaisija hinnoittelevat ratkaisun keskenään. Toinen lähestymistapa on aluksi luoda sisältöä, joka on yleisesti käytettävissä kaikille. Tähän ideaan perustuu avoimen lähdekoodin ohjelmat, joita jokainen ohjelmoija voi kehittää. Yritykset, kuten IBM, ovat käyttäneet avointa lähdekoodia alustana omalle ohjelmistokehityksellensä jo 90-luvulta lähtien.
Synteettisissä ympäristöissä kuten peleissä on avautunut täysin uusia liiketoimintamahdollisuuksia, kun synteettisiä hyödykkeitä, kuten pelirahaa, myydään oikeaa rahaa vastaan. Amerikkalainen Second Life -peli on hyvä esimerkki siitä, kuinka synteettisellä ympäristöllä voidaan luoda miljoonien eurojen arvoista liiketoimintaa. Pelien ympärille on kehittynyt uusia ammatteja, kuten "kultafarmeja", joiden tarkoituksena on palkata nuoria miehiä pelaamaan pelejä ja hankkimaan mahdollisimman paljon synteettistä rahaa pelissä.
Hyvänä esimerkkinä osallistumistaloudesta ja sen osasta joukkouttamisesta on Wikipedia, jossa luodaan yhdessä sisältöä koko internetin käyttäjäkunnalle.
Osallistumistalous taloustieteellisestä näkökulmasta

Englannin kielisellä termillä participation economy tarkoitetaan monesti Michael Albertin ja Robin Hahnlen kehittämää osallisuustalouden taloustieteellistä näkökulmaa. Termiin ei mielletä internetiä ja sen ilmiöitä toisin kuin suomenkielisessä termin tulkinnassa.
Osallistumistalous ei ole kapitalistinen tai sosialistinen ilmiö, sillä osallistumistalous on luokaton . Tässä ilmiössä jokainen tekee kokonaisuuden erilaisia tehtäviä, jotka ovat arvoltaan erilaisia. Osallistumistalouden tärkeimmät arvot ovat taloudellinen tasa-arvo, oikeudenmukaisuus, demokraattisuus, solidaarisuus ja tehokkuus. Osallistumistalous on taloudellinen systeemi, joka perustuu osallistavaan päätöksentekoon.
Osallistumistaloutta on arvosteltu, että se on ei-haluttava tai käytännöllisistä syistä mahdotonta toteuttaa, sillä näin suuressa mittakaavassa oleva oikeudenmukaisuus ei onnistu. Lisäksi talouden kannalta, kaikki eivät voi olla osaomistuksessa, sillä yrityksien kuuluu saavuttaa liikevoittoa toimiakseen ja näin ollen hyötyä osallistumistalouden erilaisista innovaatioista ja hyödykkeistä. Toisaalta on myös kritisoitu, että eri tehtävien yhdistäminen vähentää tehokkuutta. Kuitenkaan kaikkia tehtäviä ei voida yhdistää tai joukkoistaa, sillä kaikkien kompetenssi tai kyvyt eivät riitä täyttämään tehtäviä, jolloin syntyy välttämättömästi ei-toivottu arvoero työtehtävien välille.
Käsitteen historiaa Suomessa

Osallistumistalous mainittiin ensimmäisiä kertoja Suomessa tammikuussa 2006 Helsingin Sanomien artikkelissa Osallistun, siis olen. Artikkelin kirjoittivat Jyrki Alkio, Pekka Pekkala ja Juha-Pekka Raeste. Artikkelissa listataan osallistumistalouden sanastoksi: AdSense, Ajax, blogit, The Long Tail, Web 2.0 ja wikit. Määrittelytyöhön osallistuivat myöhemmin Parteco-hankkeen "Himottaa, mutta pelottaa?" Suomalaisen sisältötuotantoalan näkemyksiä osallistumistaloudesta ja sosiaalisesta mediasta -selvitys ja TIEKE Tietoyhteiskunnan kehittämiskeskuksen julkaisema Johdatus osallistumistalouteen - internetin uusia taloudellisia toimintaympäristöjä -teos.
Aiheesta muualla

Osallistumistalousopas
Osallistun, siis olen. Jyrki Alkio, Pekka Pekkala ja Juha-Pekka Raeste (HS 29.1.2006)
Käsitteen määrittelyä Some Labissa
"Himottaa, mutta pelottaa?" Suomalaisen sisältötuotantoalan näkemyksiä osallistumistaloudesta ja sosiaalisesta mediasta -selvitys (pdf)
Hintikka, Kari A.: Johdatus osallistumistalouteen : Internetin uusia taloudellisia toimintaympäristöjä. TIEKE Tietoyhteiskunnan kehittämiskeskus ry 2008, Helsinki. ISBN 978-952-9714-55-1
Lietsala, Katri & Sirkkunen, Esa: Social Media: Introduction to the tools and processes of participatory economy. Tay. Hypermedialaboratorio. Tampereen yliopisto 2008, ISBN 978-951-44-7374-6 (painettu kirja ja wiki)
Ōtsun välikohtaus

Salamurhan kohde Nikolai II Ilja Repinin maalaamassa vuoden 1896 muotokuvassa.
Ōtsun välikohtaus (jap. 大津事件, Ōtsu Jiken; ven. Инцидент в Оцу, Intsident v Otsu) oli epäonnistunut salamurha Venäjän kruununperillistä tsarevitš Nikolai Aleksandrovitš Romanovia vastaan tämän kaukoidän kiertomatkalla. Välikohtaus tapahtui 11. toukokuuta 1891 Ōtsun kaupungissa Japanissa.
Taustaa

Ennen Siperian radan rakennustöiden avajaisia Vladivostokissa tsarevitš Nikolai Romanov teki valtiovierailun Japaniin.
Venäjän Tyynen valtameren laivaston sotalaiva vei kruununperillisen Kagoshimaan Kyūshūn saarelle, josta matka jatkui Nagasakiin ja Kobeen. Kobesta tsarevitš matkusti maitse Kiotoon, jossa hän tapasi prinssi Arisugawa Takahiton.
Nikolain matka Japaniin oli yksi maan tärkeimmistä valtiovierailuista keisarillisen Japanin historiassa. Venäjän keisarikunta oli laajentunut kaukoitään ja Japanin hallitus halusi pitää hyvät suhteet luoteiseen naapuriinsa.
Tsarevitš Nikolai osoitti kiinnostusta japanilaiseen kulttuuriin ja perinteisiin. Häntä kiinnostivat japanilainen taide ja puutyöt. Hän teetti itselleen perinteisen japanilaisen tatuoinnin. Nikolai myös osti perinteisen japanilaisen hiusneulan japanilaiselta tytöltä.
Murhayrityksen yksityiskohtia

Murhayritys tehtiin Ōtsussa 11. toukokuuta 1891, kun Nikolai oli palaamassa Kiotoon päivän matkalta Biwa-järveltä Shigan prefektuurista.
Tsarevitšin vartiopoliisi Tsuda Sanzō (1855–1891) hyökkäsi kruununperijän kimppuun pienellä miekalla yrittäen sohaista tätä kasvoihin. Nikolain serkku Kreikan prinssi Georgios pelasti uhkaavan tilanteen onnistuessaan pudottamaan miekan hyökkääjän kädestä kävelykepillään.
Tsuda pakeni paikalta, mutta Nikolain rikšan vetäjät alkoivat ajaa häntä takaa ja onnistuivat painamaan Tsudan maahan. Nikolai lähti paikalta yhdeksän senttimetriä pitkä haava otsassaan, mutta Tsuda ei onnistunut surmaamaan kruununperillistä.
Nikolai palasi nopeasti takaisin Kiotoon, jossa prinssi Kitashirakawa Yoshihisa määräsi, että tsarevitšin pitäisi mennä Goshon palatsiin lepäämään sillä välin kun Tokioon ilmoitettiin välikohtauksesta. Pelättiin, että Venäjä saattaisi julistaa sodan Japania vastaan salaliittoteorian nimissä. Japanin vielä pieni armeija ei voisi vastustaa Venäjän mahtavaa armeijaa. Pääministeri Matsukata Masayoshi neuvoi keisari Meijiä lähtemään heti tapaamaan tsarevitšia. Keisari nousi junaan Shimbashin rautatieasemalla ja matkusti läpi yön saapuen aamulla Kiotoon.
Samana päivänä Nikolai palasi laivalleen Kobeen. Keisari Meiji määräsi prinssit Kitashirakawa Yoshihisan, Arisugawa Takahiton ja Arisugawa Taruhiton saattamaan kruununperillistä. Myöhemmin vanhemmat valtioneuvonantajat arvostelivat keisaria siitä, että tämä olisi Venäjän suurlähettilään painostuksesta lähtenyt tapaamaan tsarevitšia, joka oli saapunut maahan venäläisellä sotalaivalla.