stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomalainen keittiö

Hirvipaisti
Leipäjuustoa ja lakkahilloa.
Puolukka on käytetty raaka-aine suomalaisessa keittiössä.
Suomalainen ruoka on perinteisesti saanut paljon vaikutteita sekä idästä että lännestä.
Monenlaisia maitotuotteita käytetään paljon, samoin leipää. Kolmannes Suomessa kulutetusta leivästä on ruisleipää. Maan eri osissa on erilaisia perinneruokia.
Ominaispiirteitä

Suomalainen ruoka on perinteisesti saanut paljon vaikutteita Ruotsista, mutta varsinkin itäisessä Suomessa on saatu paljon vaikutteita myös venäläisestä keittiöstä. Ilmaston ja harvalukuisen yläluokan vuoksi Suomessa on laitettu arkista mutta energiapitoista ruokaa pääasiassa sellaisista aineksista, jotka säilyvät talven ylitse, kuten juureksista ja kaalista. Perinteisesti mausteita on käytetty hyvin niukasti, joskin suolaa melko paljon. Toki esimerkiksi Turun linnassa ja Viipurissa ylimystö söi keskieurooppalaiseen tyyliin kalliita tuontielintarvikkeita.
Maitotuotteita kuluu melko paljon, ja erilaisia hapanmaitotuotteita on useita. Viiliä ja jogurttia syödään aamiaisella tai välipaloina, kermaviiliä ja smetanaa käytetään ruoanlaitossa. Piimää juodaan sellaisenaan tai käytetään leivonnassa tai juomissa.
Kansallisista erikoisuuksista vientikelpoisiksi suomalaiset huippukokit ovat kelpuuttaneet ainakin leipäjuuston, lakat, poronlihan eri muodoissa, karjalanpaistin ja kalakukon. Näitä raaka-aineita höystetään erilaisilla yrteillä sekä Suomen luonnosta saatavilla raaka-aineilla, kuten katajanmarjoilla ja kuusenkerkillä. "Villiruoka" on omaleimainen vientituote, mutta sen saatavuus vaihtelee vuodenaikojen mukaan.
Suomalainen ruoka

Suomalainen arkiruoka muistuttaa paljon muiden teollisuusmaiden ruokailutapoja. Arkisin aterioissa on yleensä vain pääruoka, joskus jälkiruoka, mutta ei juuri alkupaloja, ellei lisukesalaattia sellaiseksi lasketa.
Ruoan ja ruoka-aineiden kotimaisuus on Suomessa arvostettu asia. Kaikesta Suomessa syötävästä ruoasta noin 80 prosenttia on valmistettu Suomessa, ja tämän ruoan raaka-aineista noin 80 prosenttia on kotimaista alkuperää.
Suomalaisessa ruokakulttuurissa vallitsee sesonkiluontoisuus. Kesällä syödään uusia perunoita. Rapukauden alkaminen on lehtijuttujen arvoinen asia, vaikka rapujakin tuodaan pakastettuina ympäri vuoden. Samoin mansikoita ja mustikoita syödään oman maan marja-aikaan. Kaali, sienet, lammas, mämmi ja mäti ovat myös sesonkiruokaa. Joulupöytään kuuluvat muun muassa joulukinkku, rosolli sekä monenlaiset laatikot.
Vuonna 2015 tehdyn kyselyn mukaan suomalaisten suosituimmat einesruoat olivat maksalaatikko, hernekeitto, makaronilaatikko, karjalanpiirakka ja lihapullat.
Maaseudulla syötiin 1900-luvun alussa kolme lämmintä ateriaa päivässä. Usein tukevin oli keskipäivän aikaan nautittu lounas.
Suomalainen ruoka > Eri ruoka-aineiden kulutus

Suomalaiset syövät päivittäin vihanneksia keskimäärin 350 grammaa päivässä eli alle suositusten. Aikaisemmin miehet söivät erityisen vähän kasviksia, mutta uuden sukupolven myötä sukupuolten välinen ero on pienentynyt. Kasvisten, hedelmien ja marjojen kulutus on jonkin verran noussut viime vuosikymmeninä.
Hiilihydraattien lähde vaihtelee: perunaa, pastaa ja riisiä vuorotellaan. Perunaa syödään vuodessa keskimäärin 60 kiloa, riisiä kuusi kiloaselvennä. Leipää syödään paljon, ja sitä tehdään monista viljalajeista (vehnä, ruis, kaura, ohra). Suomalainen syö keskimäärin 50 kiloa leipää vuodessa, ja siitä kolmannes on ruisleipää. Keskimäärin 85 prosenttia suomalaisista syö ruisleipää säännöllisesti, itäsuomalaiset enemmän kuin länsisuomalaiset.
Vuonna 2017 suomalainen käytti keskimäärin 112 kiloa maitoa, 48 kiloa muita nestemäisiä maitotuotteita ja 26 kiloa juustoa. Suomessa kulutetusta maidosta noin 56 prosenttia oli kevytmaitoa, kolmasosa rasvatonta maitoa ja kymmenesosa täysmaitoa. Maidon kulutus on ollut pitkään laskussa, kun taas juuston kulutus on noussut. Vielä 1950-luvun alussa suomalainen kulutti vuodessa keskimäärin jopa 370 kiloa maitoa ja vain reilut kaksi kiloa juustoa.
Suomessa kulutettiin vuonna 2017 noin 81 kiloa lihaa henkeä kohti. Noin 41 prosenttia kulutetusta lihasta oli sianlihaa, noin 31 prosenttia siipikarjanlihaa ja noin 24 prosenttia naudanlihaa. Suomalaisten lihankulutus on kasvanut viime vuosikymmeninä, ja vielä 1950-luvulla lihaa syötiin vain noin 30 kiloa henkeä kohti. Aiemmin siipikarjaa kului vain hyvin vähän; sen kulutus on ollut jatkuvassa nousussa 1980-luvulta 2010-luvulle. Pitkälle jalostettujen elintarvikkeiden kulutus on niin ikään lisääntynyt viime vuosikymmeninä.
Suomalainen ruoka > Juomat

Arkiaterialla suosituimmat ruokajuomat ovat vesi, maito, piimä, mehu ja kotikalja. Monista muista maista poiketen Suomessa myös monet aikuiset juovat maitoa, tyypillisesti ruokajuomana. Kahvia kulutetaan Suomessa noin 10 kiloa vuodessa asukasta kohden, mikä on enemmän kuin missään muualla maailmassa. Kahvia juodaan niin aamiaisella ja töissä kuin lähes kaikissa kokouksissa ja juhlissakin.
1960-luvulle asti suomalaisten alkoholinkulutus koostui lähinnä väkevistä viinoista, nykyisin taas noin puolet Suomessa kulutetusta alkoholista on olutta. Suomalaiset oluet ovat pääosin vaaleita lageroluita, mutta erikoisoluiden tarjonta on kasvanut 2000-luvulla. Oluen ohella muita suosittuja mietoja alkoholijuomia ovat siideri ja lonkero. Tunnetuimpia suomalaisia vahvoja alkoholijuomia ovat esimerkiksi Koskenkorva, Jaloviina, Finlandia Vodka ja Marskin ryyppy. Perinteisimpiä suomalaisia alkoholijuomia on sahti, joka on pääosin ohramaltaista valmistettu suodattamaton olut.
Alueellisia keittiöitä

Suomalaisessa ruokakulttuurissa on vaikutteita sekä idästä että lännestä, ja erot korostuvat maakuntien perinteissä. Lännessä ruokaa on tehty perinteisesti keittämällä ja leivinuunia lämmitettiin harvoin, jolloin arkileipä säilytettiin kuivattuna. Idässä uuni lämpeni usein ja sitä käytettiin ruoanlaittoon. Hapattaminen, sienet ja piirakat ovat itäistä perinnettä.
Lapin keittiöön kuuluu leimallisesti poronliha, riista, lakat sekä leipäjuusto. Muita esimerkkejä ovat oululainen rössypottu, nahkiaiset, kainuulaiset rönttöset, hämäläinen sahti, Pirkanmaan mustamakkara, saaristoalueen mustaleipä sekä karjalaisten sultsinat.
Nimisuojatut elintarvikkeet

Kymmenen suomalaista elintarviketta on Euroopan unionin nimisuojajärjestelmän piirissa. Ne ovat Lapin puikula -peruna, sahti, kalakukko, karjalanpiirakka, Kainuun rönttönen (2008), Lapin Poron liha, Lapin Poron kuivaliha ja Lapin Poron kylmäsavuliha sekä kaksi eri muikkua: Puruveden muikku ja Kitkan viisas.
Kriittisiä kannanottoja

Silvio Berlusconi ja Jacques Chirac arvostelivat vuonna 2005 suomalaista ruokaa sen huonosta mausta. Skotlantilainen huippukokki Gordon Ramsay kävi Suomessa 2007 esittelemässä uutta keittokirjaansa ja haukkui suomalaiset perinneruoat.
Ruokakulttuurikeskuksen johtajan, ruokakirjailija Ulla Rauramon mukaan Suomessa vallitsee välinpitämätön suhtautuminen ruokaan ja ruokakulttuuriin. Ruoanlaittoon käytetään Suomessa entistä vähemmän aikaa, ja ruokailu on ilotonta niin kodissa kuin kouluissakin. Suomessa ruuan laatu ja maku ovat jääneet sivurooliin, koska suomalaisia vaivaa ”halvan ruuan huuma”. Rauramon mukaan Suomessa perheet syövät harvoin yhdessä, ja moni suomalaislapsi ei osaa käyttää veistä ja haarukkaa kouluikään tullessaan.
Suomi on toiminut edelläkävijänä terveysvaikutteisten elintarvikkeiden kehittämisessä.
Suomalaisia perinneruokia

Luettelo suomalaisista perinneruokalajeista
Luettelo Suomen maakuntaruoista
Kirjallisuutta

Aaltonen, Turkka & Arkko, Martti: Lallin pidot: Elämys- ja ruokamatka Suomen esihistoriaan.  Helsinki:  Edita, 2001.  ISBN 951-37-3106-5
Asplund, Ulla (toim.): Sahtikirja.  Lammi:  Suomen sahtiseura, 1990.  ISBN 952-90-2174-7
Isotalo, Merja: Pitopöydässä ja nuotiolla: Suomalaisen ruokakulttuurin opinto-opas.  Helsinki:  Maa- ja kotitalousnaisten keskus, 1999.  ISBN 952-5302-01-6
Kolmonen, Jaakko (toim.): Kotomaamme ruoka-aitta: Suomen, Karjalan ja Petsamon pitäjäruoat.  Helsinki:  Patakolmonen, 1988.  ISBN 951-96047-3-1
Lahtinen, Mysi: Juhlat: Uudestavuodesta elonkorjuuseen.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3151-3
Kolmonen, Jaakko: Mitä minä syön.  Helsinki:  Patakolmonen, 1999.  ISBN 952-5090-04-3
Kylli, Ritva: Suomen ruokahistoria. Suolalihasta sushiin.  Gaudeamus, 2021.  ISBN 9789523451353
Mäkelä, Eero, ja muut: Muikkutortusta riekonrintaan. Uusia suomalaisia makuelämyksiä.  Helsinki:  Otava, 1997.  ISBN 951-1-13810-3
Ollikainen, Eila, ja muut: Savolainen syömälysti.  Kuopio:  Savonia-ammattikorkeakoulu, 2009.  ISBN 978-952-203-100-6
Pohjanluoma, Riitta: Perinnemakuja maakunnista.  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2764-8
Rannikko, Götha: Puukkolihaa, imellusvelliä ja muita evväitä: Ruokaperinnettä Kainuusta.  Kajaani:  Oulun yliopisto, Lönnrot-instituutti, 1999.  ISBN 951-98272-1-8
Rauramo, Ulla: Ruis: Suomalaisten salainen ase.  Jyväskylä:  Atena, 2004.  ISBN 951-796-321-1
Sillanpää, Merja: Happamasta makeaan: Suomalaisen ruoka- ja tapakulttuurin kehitys.  Vantaa:  Finfood, 1999.  ISBN 952-5244-02-4
Uusivirta, Hilkka: Suomalaisen ruokaperinteen keittokirja.  Helsinki:  WSOY, 1982 (4. painos 1998).  ISBN 951-0-10696-8
Venhola, Teija: Syömään!.  Helsinki:  Maahenki, 2011.  ISBN 978-952-5870-49-7
Kurjenlento, Virpi & Repo, Sami: Suomalaista voimaruokaa.  Helsinki:  Minerva, 2011.  ISBN 978-952-4925-40-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomalainen keittiö Wikimedia Commonsissa
Ruokakulttuuri. Ruokatieto Yhdistys ry.
Hertta-Mari Kaukonen: Ruoka-aika! Aviisi 2/2007.
Tiina Kulmala: Suomalaisten ruokatottumukset 1950-luvulta nykypäivään 2007 Tampereen ammattikorkeakoulu
| n k Suomalainen kulttuuri |
| --- | --- |
Yhteiskunta:  Historia  Kielet  Suomalaiset  Uskonto 
Taide ja kirjallisuus:  Arkkitehtuuri  Kirjallisuus Sarjakuva  Runous  Kuvanveisto  Muoti  Musiikki  Taide  Tanssi  Teatteri 
Muut:  Juhlapäivät  Kansanperinne  Keittiö  Media Elokuva  Internet  Radio  Sanomalehdet  Televisio  Mytologia  Urheilu 
Symbolit:  Eepos  Henkilöitymä  Kansallislaulu  Kansallispäivä  Kansallispyhäkkö  Lippu  Soitin  Vaakuna 
| n k  Artikkelit Suomesta |
| --- | --- |
Historia:  Suomen asutushistoria  Suomen esihistoria  Ruotsin vallan aika Suomessa  Suomen suuriruhtinaskunta  Itsenäisen Suomen historia  Suomen sotahistoria 
Maantiede:  Geologia  Ilmasto  Joet  Järvet  Kansallispuistot  Kaupungit  Kaupunkialueet Helsinki  Tampere  Turku  Oulu  Jyväskylä  Kunnat  Linnut  Luonto  Luonnonsuojelualueet  Läänit  Maakunnat Ahvenanmaa  Metsät  Nisäkkäät  Saaret  Taajamat  Ääripisteet 
Hallinto:  Asevoimat NATO  Eduskunta  Hallinnolliset alueet  Ihmisoikeudet  Korruptio  Laki  Oikeusjärjestelmä  Perustuslaki  Poliisi  Politiikka  Presidentti  Puolueet  Pääministeri  Ulkopolitiikka  Vaalit  Valtioneuvosto  Valtion talousarvio 
Talous:  Eläkejärjestelmä  Energia  Liikenne  Maatalous  Matkailu  Meriteollisuus  Metsätalous  Keskuspankki  Pörssi  Teollisuus  Tiede  Tulopolitiikka  Valtionyhtiöt  Verotus  Viestimet  Yrittäjyys 
Yhteiskunta:  Hyvinvointi  Ihmiskauppa  Ilmastonmuutos  Kielet Suomi  Ruotsi  Pohjoissaame  Inarinsaame  Koltansaame  Karjala  Koulutus  Naiset  Prostituutio  Rikollisuus  Sensuuri  Siirtolaisuus  Suomalaiset  Terveydenhoito  Uskonto  Väestö 
Kulttuuri:  Arkkitehtuuri  Elokuva  Itsenäisyyspäivä  Juhlapäivät  Kansallislaulu  Kansanperinne  Kansallissymbolit  Keittiö  Kirjallisuus Kalevala  Lippu  Maailmanperintökohteet  Musiikki  Mytologia  Sauna  Taide  Urheilu  Valokuvaus  Vaakuna 
Kalakeittoa.
Poronkäristystä.
Lammin sahtia.
Kalakukko on osa pohjoissavolaista keittiötä.
Perinteinen karjalanpiirakka.
Korjakit

Korjakit ovat Koillis-Siperiassa Kamtšatkan niemimaalla, pääasiassa Korjakian autonomisessa piirikunnassa asuva mongolidikansa. Korjakkien alkuperäinen kieli on korjakki. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan heitä asui Venäjällä 8 743 henkilöä. Määrä on vähentynyt edellisestä väestönlaskennasta vuonna 1989. Korjakki ei ole korjakkien itsensä kehittämä nimitys, vaan se juontuu venäjän kielen poroa tarkoittavasta sanasta koor. Korjakeilla ei ollut kansalleen yhteistä nimitystä.
Historia

Rannikon korjakit polveutuvat luultavasti alueen neoliittisen kivikauden asukkaista. Porotaloutta harjoittavien korjakkien alkuperä on epävarmempi. Korjakkien naapureita olivat tšuktšit, itelmeenit ja eveenit, joiden kanssa korjakit kävivät vaihtelevasti kaupankäyntiä ja sotaakin. Venäläiset tulivat korjakkien alueille 1600-luvun loppupuolella. Venäläiset valloittivat alueen, vaikkakin korjakit tekivät vastarintaa vielä 1700-luvun puolellakin. Valloituksen loppupuolella venäläiset lahjoivat ennemminkin kuin valloittivat korjakkiyhteisöt. Korjakkipäälliköt saivat pitää valtansa, kunhan he auttoivat venäläisiä verojen keruussa. Ensimmäinen venäläinen asutus korjakkien alueella oli 1700-luvulla perustettu Penshino. 1800-luvulla alkoi korjakkien käännyttäminen ortodoksisuuteen.
Neuvostovalta alkoi Kamtšatkassa vuonna 1923. Neuvostovallan aikana alueelle perustettiin uusia kauppa-asemia ja korjakeiden alueelle perustettiin korjakkien kansallinen piirikunta. Kollektivisointi johti asettuneempaan elämäntapaan. Osa korjakeista murhattiin kulakkeina. 1950-luvun ja 1960-luvun ilmakehässä tehdyillä ydinkokeilla oli suuri haitallinen vaikutus korjakkien elämään. Paikallisilla poronkasvattajilla on esimerkiksi 20 enemmän lyijyä ja 100 kertaa enemmän cesiumia luissaan, kuin normaalilla henkilöllä. Syöpätapaukset ovat kolme kertaa normaalia yleisempiä. Korjakkien keskimääräinen elinikä on vähemmän kuin 50 vuotta ja lapsikuolleisuus on 70–80 tuhannesta.
Kulttuuri > Elinkeinot

Poronhoidolla oli suuri merkitys korjakeille. Poroja hoitaneet korjakit kutsuivat itseään nimellä chavchuv. Porojen perässä liikuttiin alun perin jalan. Kesäisin porot vietiin vuorille ja laumat tuotiin takaisin talveksi. Alutorikorjakit harjoittivat poronhoitoa pienimuotoisesti, minkä lisäksi he kalastivat. Rannikon korjakit harjoittivat hylkeenpyyntiä. Tähän käytettiin koirarekiä, sekä eskimoiden kaltaisia kajakkeja ja umiakkeja. 1700-luvulta olevissa lähteissä kuvaillaan valaanpyyntiä, joka tapahtui ajamalla valas verkkoon ja tämän jälkeen se tapettiin keihäillä. Kuten itelmeenit, korjakit harjoittivat myös erilaisten kasvien ja juurien keruuta.
Kulttuuri > Yhteiskunta

Korjakeilla ei ollut klaanijärjestelmää, mutta heillä oli tapoja jotka viittaisivat tällaisen järjestelmän olleen joskus käytössä. Esimerkiksi tulen vienti toiselle suvulle saattoi olla kiellettyä. Korjakit harjoittivat myös verikostoa. Rannikon korjakkien kylissä oli numelgenan-nimellä tunnettu henkilö, joka tunsi tavat ja tarinat. Numelgenan oli aina kylän perustajan jälkeläinen. Numelgenanin johtamalla ryhmällä oli numelgen, eli puinen toteemi, jota palvottiin.
Korjakkeja haarniskoissa 1900-luvun alussa.
Saija

| Saija |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  4. lokakuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  2. toukokuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Sally
Nimen alkuperä:  Saara
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saija on suomalainen naisen etunimi, alun perin Saara-nimen puhuttelumuoto.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan etunimen Saija on saanut 4139 henkilöä, joista suurin osa on syntynyt vuosien 1960 ja 2000 välisenä aikana.
Tunnettuja Saijoja

Saija "Sani" Aartela (s. 1971), Aikakone-yhtyeen päälaulaja, säveltäjä, sanoittaja ja näyttelijä
Saija Hakola-Tikanoja (s. 1961), kiinteistönvälittäjä, entinen maskeeraaja ja juontaja
Saija Hollmén (s. 1970), arkkitehti
Saija Ketola (s. 1986), sarjakuvataiteilija ja kuvittaja
Saija-Reetta Kotirinta (s. 1975), näyttelijä ja ääninäyttelijä
Saija Lentonen (s. 1977), näyttelijä
Saija Mauno (s. 1969), psykologi ja professori
Saija Miettunen (s. 1977), pituushyppääjä
Saija Palin (s. 1978), malli, juontaja ja näyttelijä
Saija-Maria Saari (s. 1989), pesäpalloilija
Saija Seppä (s. 1998), keskimatkojen juoksija
Saija Siekkinen, puvustaja
Saija Tarkki, o.s. Sirviö (s. 1982), jääkiekkoilija
Saija Tuupanen (s. 1982), iskelmälaulaja, vuoden 2003 tangokuningatar
Saija Varjus (s. 1965), iskelmälaulaja, vuoden 1996 tangokuningatar
Saija Östlund (s. 1996), jalkapalloilija
Seututie 426

|  > Hennalantie, Kuortintie, Pertuntie |
| --- | --- |
Maa:  Suomi
Tieluokka:  seututie
Omistaja:  Suomen valtio
Tienpitäjä:  Väylävirasto
Pituus:  12 km
Alkupiste:  Kuortti, Mäntyharju
Päätepiste:  Pertunmaan kirkonkylä (12 km)
Päällyste:  asfaltti
Kaistaluku:  2
Seututie 426 on Mäntyharjulla Etelä-Savossa kulkeva seututie. Tie kulkee Kuortista Pertunmaan kirkonkylään. Tien kunto vaihtelee erittäin hyvästä tyydyttävään.
ELY-keskuksen mukaan tietä 426 voitaisiin käyttää valtatien 4 varareittinä onnettomuuden sattuessa yhdessä seututeiden 423 ja 428 kanssa.
Reitti ja tieyhteydet

Kuortti (vt 5, yt 15023, yt 15063)
Pertunmaa (st 423)
Pertunmaan kk (yt 15076, st 428)
Zoetis

Zoetis-yrityksen logo.
Zoetis on yhdysvaltalainen lääketeollisuuden yritys, joka on keskittynyt yksinomaan eläinten lääkkeisiin. Zoetis on maailman suurin eläinlääkkeiden valmistaja. Zoetiksen historia on Pfizer-yrityksen eläinlääkeyksikössä, josta tehtiin itsenäinen pörssiyhtiö. lähde?
Jean de la Vallée

De la Valléen suunnittelema Mariedalin linna.
Jean de la Vallée (1620–1696) oli ranskalaissyntyinen arkkitehti, joka asui ja työskenteli Ruotsissa.
Ruotsalaisen aatelismiehen tapettua de la Valléen isän Simon de la Valléen jatkoi tämä isältään kesken jääneen Ruotsin ritarihuoneen eli Riddarhusetin suunnittelua. Rakennus valmistui lopulta vuonna 1660. Ennen tätä de la Vallée oli ehtinyt suunnitella kaksi suurta kirkkoa Tukholman keskustaan, Katariinan kirkon vuonna 1656 ja Hedvig Eleonoran kirkon vuonna 1658.
De la Vallée toimi suunnittelijana myös monen aatelismiehen palveluksessa. Tukholmaan hän suunnitteli Axel Oxenstiernalle pienen palatsin ja Magnus Gabriel De la Gardielle Karlbergin linnan uudistustyöt. Muita hänen huomattavia töitään ovat Skoklosterin linna, Mariedalin linna,lähde? Bonden palatsi sekä Wrangelin palatsi. Molemmat palatsit sijaitsevat Riddarholmenilla, Tukholman Vanhassakaupungissa.
Vuonna 1680 de la Valléelle ylennettiin Tukholman kaupunginarkkitehdiksi, ja vuonna 1691 hän sai kuninkaallisen arkkitehdin arvonimen. Hänet aateloitiin vuonna 1692.
De la Vallée oli vuodesta 1654 asti aviossa Anna Maria Böösin kanssa.
Luvian kirkko

| Luvian kirkko |
| --- | --- |
 Luvian kirkko.
Sijainti:  Luvia, Eurajoki
Koordinaatit:  61°21′42″N, 021°37′32″E
Seurakunta:  Luvian seurakunta
Rakentamisvuosi:  1910
Suunnittelija:  Josef Stenbäck
Materiaali:  punainen hiekkakivi
Istumapaikkoja:  650
Tyylisuunta:  kansallisromantiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Luvian kirkko Eurajoen Luvialla on rakennettu vuosina 1908–1910. Josef Stenbäckin suunnitteleman kirkon materiaalina on käytetty punaista hiekkakiveä, jota saatiin Luvian Knapernummelta.lähde? Se rakennettiin nykyisen kappelin paikalla sijainneen vuonna 1748 valmistuneen puukirkon tilalle.
Luvian ristikirkko edustaa tyyliltään kansallisromantiikkaa, mutta siinä on myös jugendin piirteitä. Sisätilojen alkuperäinen ilme tuhottiin 1960-luvulla peittämällä koristeelliset maalaukset valkoisella maalilla korjausten yhteydessä.
Historia

Luvian kappeliseurakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1558. Luvialla on ollut jonkinlainen kappelin tai kirkko jo ainakin 1600-luvulla, mutta tämän ensimmäisen kirkon paikkaa ei enää nykyisin tunneta. Nykyistä kirkkoa edeltänyt puukirkko rakennettiin vuosina 1745–1748 ja sen suunnitteli porilainen rakennusmestari Tuomas Ravonius (1705–1784). Itsenäinen seurakunta Luviasta tuli vuonna 1901, jolloin se itsenäistyi Eurajoen emäseurakunnasta.
Kirkon esineistö

Luvian kirkon ensimmäiset urut valmisti Kangasalan urkutehdas vuonna 1912 ja niitä laajennettiin 1957. Nykyiset urut ovat saman tehtaan vuonna 1968 valmistamat ja ne siirrettiin Luvialle Vantaalta Korson kirkosta vuonna 2000. Alttaritaulu on Ilmari Launiksen 1912 maalaama Jeesus ilmestyy opetuslapsille Genesaretjärven rannalla. Kelloja on kaksi kappaletta, joista vanhempi on valmistettu Tukholmassa vuonna 1754. Uudempi puolestaan on hankittu haljenneen kellon tilalle Hollannista vuonna 1991. Kirkon muuhun esineistöön kuuluvat muun muassa luovutetun Karjalan Hiitolan kirkosta tuotu vuonna 1774 valmistettu 12-haarainen kattokruunu sekä edellisessä kirkossa ollut 24-haarainen kattokruunu.
Kirkon arvokkaimmat taideteokset ovat neljä keskiaikaista puuveistosta. Luviamadonna on goottilaista tyyliä edustava puuveistos, joka esittää Neitsyt Mariaa ja Jeesus-lasta. Sen on arveltu olevan noin vuodelta 1420. Kansanperinteen mukaan se on alun perin ollut Porissa sijainneessa Kappeliluodon merikappelissa. Toinen veistos on Pyhää Annaa esittävä pohjoismainen puuveistos 1440–1450-luvuilta. Kolmas veistos on Kristus - tuskien mies, joka on lyypekkiläinen puuveistos noin 1500-luvulta. Neljäs veistos esittää Pyhää Olavi ja se on pohjoismainen, mahdollisesti suomalainen, noin 1300-luvun lopulta Kirkossa on paikallisen taiteilijan Tuomo Salosen vuonna 1999 veistämä vaivaisukko.
Kappeli

Hautausmaalla sijaitsee myös erillinen puurakenteinen kappeli, joka on valmistunut vuonna 1912. Sen rakentamisessa on käytetty vanhasta kirkkorakennuksesta saatuja materiaaleja. Alun perin kappeli toimi vain siunauskappelina, mutta nykyään siellä järjestetään myös muita kirkollisia toimituksia sekä hartaushetkiä.
Kappelin esineistöön kuuluu muun muassa 1838 valettu rippikello, jonka on tehnyt tunnettu paikallinen kellonvalaja Mikal Rostedt. Lisäksi kappelissa purjelaivan pienoismalli eli ns. votiivilaiva. Sen ovat seurakunnalle lahjoittaneet luvialaiset sotilaat vuonna 1803.
Sankarihautausmaan muistomerkin on suunnitellut arkkitehti Mikael Nordenswan vuonna 1954
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luvian kirkko Wikimedia Commonsissa
Luvian kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Luvian kirkon kappeli ja sankarihaudat kesällä 2012
Hammerheart

| Hammerheart Bathory |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : elokuu 1989
 Studio : Heavenshore Studio, Tukholma, Ruotsi
 Julkaistu: 16. huhtikuuta 1990
 Formaatti: LP, C-kasetti, CD-levy
 Tuottaja(t): Thomas Forsberg, Börje Forsberg
 Tyylilaji: viikinkimetalli
 Kesto: 55.43
 Levy-yhtiö:  Noise Records
Bathoryn muut julkaisut
| Blood Fire Death 1988 | Hammerheart 1990 | Twilight of the Gods 1991 |
Hammerheart on ruotsalaisen äärimetalliyhtye Bathoryn viides studioalbumi. Se jatkoi edeltäjänsä Blood Fire Deathin (1988) siirtymää pois black metalista kohti hitaampaa, raskassoutuisempaa viikinkimetallia. Blood Fire Deathin tavoin Hammerheart on yksi viikinkimetallin kulmakivistä, ja se on yksi yhtyeen arvostetuimmista levyistä.
Taustaa

Tukholmassa vuonna 1983 perustettu black metal -yhtye Bathory oli julkaissut 1980-luvulla uraauurtavia black metal -levyjä. Ne olivat saavuttaneet suurta suosiota äärimetallin maailmassa ja myivät underground-julkaisujen mittapuulla hyvin. Yhtyeen miehistötilanne oli kuitenkin epävakaa, ja yhtyeen keulahahmo Thomas ”Quorthon” Forsbergillä oli vaikeuksia ylläpitää yhtyettä. Vasta neljännen studioalbumin Blood Fire Deathin tuotannon aikana Forsberg löysi muusikoita, joista hän sai muodostettua vakinaisemman kokoonpanon.