stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sō Yoshitoshi

Yksi Sō-klaanin symboleista.
Sō Yoshitoshi (jap. 宗 義智, 1568 – 31. tammikuuta 1615) oli japanilainen daimio, joka hallitsi Tsushima-Fuchūn lääniä. Yoshitoshi kääntyi kristityksi Konishi Yukinagan vaikutuksesta, ja hänet kastettiin nimellä Dario.  Hän osallistui Toyotomi Hideyoshin kampanjaan Joseonissa, ja johti joukkoja menestyksekkäästi Busanin piirityksessä.
Yoshitoshi oli Sō Masamorin viides poika, ja nousi klaanin johtoon, kun hänen ottoisänsä Sō Yoshishige hävisi Tsushiman taistelussa Toyotomi Hideyoshille. Yoshitoshi astui Hideyoshin palvelukseen, ja alkoi neuvotella Hideyoshin nimissä Joseonin kanssa, jotta tämä liittyisi Japanin suunnittelemaan hyökkäykseen Ming-dynastiaa vastaan. Joseonin kuningas kuitenkin kieltäytyi, ja Hideyoshi aloitti hyökkäykset niemimaalle.
Yoshitoshi oli merkittävässä osassa sodassa, sillä Tsushima sijaitsi strategisella paikalla Japanin ja Joseonin välissä. Hän oli myös perehtynyt vihollistensa alueisiin neuvotteluaikoinaan, ja sai tästä syystä komentajan aseman merkittävässä Busanin taistelussa vuonna 1593. Taistelussa japanilaiset saivat ylivoimaisen voiton arkebuusien avulla, mutta hyökkäys muuttui lopulta verilöylyksi, jossa lähes kaikki Busanin linnan asukkaat tapettiin. Onnistuneen valtauksen jälkeen Yoshitoshi sai jatkaa komentajan asemassa vielä useissa muissa taisteluissa niemimaalla.
Sō-klaani ei osallistunut Sekigaharan taisteluun vuonna 1600, mutta heidän annettiin jatkaa Tsushiman hallitsijoina.
Viimeinen gladiaattori

| Viimeinen gladiaattori> L’ultimo gladiatore |
| --- | --- |
 Elokuvan ranskalainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Umberto Lenzi
Käsikirjoittaja:  Giampaolo Callegari, Albert Valentin
Säveltäjä:  Carlo Franci
Kuvaaja:  Pier Ludovico Pavoni
Leikkaaja:  Nella Nannuzzi
Lavastaja:  Pier Vittorio Marchi
Pääosat:  Richard Harrison, Lisa Gastoni, Marilù Tolo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia, Ranska
Tuotantoyhtiö:  Prometeo Film, Films Jacques Leitienne, Unicité
Ensi-ilta:  27. kesäkuuta 1964 (Italia) 2. tammikuuta 1970 (Suomi)
Kesto:  99 min. (Italia)
Alkuperäiskieli:  italia ja muita kieliversioita
Tuotto:  134 890 972 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
DBCult
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viimeinen gladiaattori (ital. L’ultimo gladiatore; ransk. Hercule contre les mercenaires, ”Herkules vastaan palkkasoturit”) on vuonna 1964 valmistunut italialais-ranskalainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan historia-aiheista peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Umberto Lenzi. Sen sankaria esittää yhdysvaltalainen Richard Harrison.
Juoni

Roomalaisten vangitsema brittisoturi Glaucus (eräissä versioissa Naor) viedään Caligulan käskystä Roomaan, jossa hänestä tehdään gladiaattori. Messalina ja tämän rakastaja Gaius Silius juonittelevat Caligulaa vastaan. Cassius Chaerea murhaa Caligulan, jolloin Messalina tekee aviomiehestään Claudiuksesta keisarin. Vapaudestaan taisteleva Glaucus ja hänen rakastettunsa Ena joutuvat mukaan hovin juonitteluun.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Richard Harrison  | … |  Glaucus (Naor)   |
|  Lisa Gastoni  | … |  Messalina   |
|  Marilù Tolo  | … |  Ena   |
|  Jean Claudio  | … |  Gaius Silius   |
|  Livio Lorenzon  | … |  pretoriaanien komentaja   |
|  Philippe Hersent  | … |  Claudius   |
|  Lidia Alfonsi  | … |  noita   |
|  Gianni Solaro  | … |  Cassius Chaerea   |
|  Enzo Fiermonte  | … |     |
|  Giuseppe Addobbati  | … |  Lucilius   |
|  Carles Borromel  | … |  Caligula   |
|  Maria Laura Rocca  | … |     |
|  Jimmy il Fenomeno  | … |  hölmö britti   |
|  Ettore Arena  | … |     |
|  Fortunato Arena  | … |     |
|  Gilberto Galimberti  | … |     |
|  Bruno Ukmar  | … |  sotilas   |
|  Franco Ukmar  | … |  sotilas   |
|  Aldo Canti  | … |  Glaucuksen ystävä   |
|  Arnaldo Fabrizio  | … |  Caligulan kääpiö   |
|  Emilio Messina  | … |  gladiaattori   |
|  Paul Naschy  | … |     |
|  Piero Pastore  | … |  brittien lähettiläs   |
|  Nello Pazzafini  | … |  Luciliuksen palvelija   |
Tuotanto ja vastaanotto

Viimeinen gladiaattori on kuvattu Techniscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Incir De Paolisin studiolla. Elokuva on tehty samoissa lavasteissa ja osittain samalla miehityksellä kuin ohjaaja Mario Caianon Maciste – Spartan gladiaattori. Ulkokuvissa näkyvät Manzianan ja Tolfan maisemat.
Sekalaisia historiallisia ja seikkailuaineksia vapaasti yhdistelevä Viimeinen gladiaattori on tyylikäs mutta tarinaltaan kovin ponneton peplum-elokuva. Gladiaattorirooleihinsa kyllästynyt Harrison suoriutuu tehtävästään hyvin, mutta elokuvan varsinaiseksi tähdeksi kohoaa Messalinaa esittävä kaunis ja näyttävästi puettu Lisa Gastoni, josta ohjaaja Lenzi yritti tehdä jonkinlaisen Shakespearen Lady Macbethin. Elokuvan työnimenä olikin alun perin Il gladiatore di Messalina (”Messalinan gladiaattori”). Gastonin huomiota herättänyt maitokylpy koostuu veteen sekoitetusta kalkista, joka ei tehnyt hyvää näyttelijän iholle. Pelokas Marilù Tolo on väärässä osassa Glaucuksen rakastettuna ja vaaleaan peruukkiin puettu koomikko Jimmy il Fenomeno tekee hauskan pikkuroolin hölmönä brittinä.
Viimeinen gladiaattori tuotti Italiassa vuoden aikana vaatimattomat 135 miljoonan liiran pääsylipputulot (toisaalla kassatuloiksi mainitaan 240 miljoonaa). Ranskassa sen näki yli 585 tuhatta katsojaa. Elokuvan ranskalaista nimeä ”Herkules vastaan palkkasoturit” voidaan selittää sillä, että gladiaattoreille annettiin Roomassa usein mytologian hahmoihin perustunut ”taiteilijanimi”.
Aiheesta muualla

Viimeinen gladiaattori Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Viimeinen gladiaattori Elonet.
Viimeinen silta yli Reinin

| Viimeinen silta yli Reinin> The Bridge at Remagen |
| --- | --- |
 DVD:n kansi
Ohjaaja:  John Guillermin
Käsikirjoittaja:  Richard Yates William Roberts
Tuottaja:  David L. Wolper
Säveltäjä:  Elmer Bernstein
Kuvaaja:  Stanley Cortez
Leikkaaja:  William T. Cartwright Harry V. Knapp Marshall Neilan Jr.
Pääosat:  George Segal Robert Vaughn Ben Gazzara Bradford Dillman E. G. Marshall
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Wolper Productions
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  25. kesäkuuta 1969  8. toukokuuta 1970
Kesto:  115 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viimeinen silta yli Reinin on John Guillerminin ohjaama tosipohjainen sotaelokuva vuodelta 1969. Yhdysvaltalainen elokuva kertoo amerikkalaisyksiköstä, joka yrittää vallata viimeisen ehjän sillan Reinin yli Saksaan toisen maailmansodan loppuvaiheissa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  George Segal   | … |   Luutnantti Phil Hartman   |
|  Robert Vaughn   | … |   Majuri Paul Kruger   |
|  Ben Gazzara   | … |   Kersantti Angelo   |
|  Bradford Dillman   | … |   Majuri Barnes   |
|  E. G. Marshall   | … |   Kenraali Shinner   |
|  Peter van Eyck   | … |   Kenraalieversti von Brock   |
|  Hans Christian Blech   | … |   Hauptmann Karl Schmidt   |
|  Joachim Hansen   | … |   Kapteeni Otto Baumann   |
|  Bo Hopkins   | … |   Korpraali Grebs   |
|  Steve Sandor   | … |   Sotamies Slavek   |
|  Günter Meisner   | … |   SS-kenraali Gerlach   |
|  Robert Logan   | … |    Sotamies Bissell   |
|  Matt Clark   | … |   Korpraali Jellicoe   |
|  Heinz Reincke   | … |   Majuri   |
Kuvaukset

Elokuva kuvattiin Tšekkoslovakiassa Vltavajoen varrella sijaitsevassa Davlessa, jossa oli elokuvaan sopiva siltarakennelma. Kuvausten aikana Varsovan liiton joukot tunkeutuivat maahan ja kuvausryhmä joutui poistumaan takseilla maasta pois. Robert Vaughn toimi kertojana BBC:n radiokuunnelmassa  Solo behind the Iron Curtain, joka kertoo elokuvan kuvauksista 1968.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Markku Salmi sanoo elokuvaa tutuilla näyttelijöillä miehitetyksi perinteiseksi sotakuvaksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”. VideoHound’s Golden Movie Retriever suosittelee elokuvaa vain sotafilmiharrastajille ja antaa sille kaksi ja puoli tähteä neljästä.
Aiheesta muualla

Viimeinen silta yli Reinin Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Allmovie: The Bridge at Remagen
Illustrated article on the Bridge at Remagen at 'Battlefields Europe'
Smolenskin hautausmaa

Smolenskin Jumalanäidin ikonin kirkko Smolenskin hautausmaalla.
Smolenskin hautausmaa (ven. Смоле́нское кла́дбище, Smolenskoje kladbištše) on Pietarin Vasilin- ja Alaissaarella sijaitseva ortodoksinen, luterilainen ja armenialainen hautausmaa.
Ortodoksinen hautausmaa mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1738. Vuonna 1760 sinne rakennettiin puinen Smolenskin Jumalanäidin ikonin tsasouna, joka vuosina 1786–1790 korvattiin samannimisellä kivikirkolla. Alueelle on haudattu lukuisia tiedemiehiä, taiteilijoita ja muita merkkihenkilöitä.
Vuonna 1747 perustettu luterilainen hautausmaa on vanhin säilyneistä vierasuskoisten hautapaikoista Pietarissa. Sitä ennen luterilaisia haudattiin Korpisaarelle ja Viipurin puolella sijainneen Samsonin hautausmaan lähelle. Smolenskin hautausmaa kuului Hirvisaaren Pyhän Katariinan saksalaiselle seurakunnalle. Venäjän vallankumouksen jälkeen se poistettiin käytöstä. Leningradin piirityksen aikana sinne haudattiin sotilaita ja pommituksissa kuolleita lapsia. 1930–1980-luvuilla luterilaisen hautausmaan aluetta supistettiin ja monet muistomerkeistä tuhottiin. Hautausmaata alettiin kunnostaa vuonna 1989.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Smolenskin hautausmaat Pietarin kartalla (venäjäksi)
Smolenskin hautausmaat Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Smolenskin luterilaiselle hautausmaalle omistettu sivusto (venäjäksi)
Smolenskin luterilainen hautausmaa Pietarin hautausmaille omistetulla sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
HMS Småland (J19)

| HMS Småland |
| --- | --- |
 HMS Småland

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Eriksbergs Mekaniska Verkstads AB, Göteborg
Kölinlasku:  1951
Laskettu vesille:  23. lokakuuta 1952
Palveluskäyttöön:  12. tammikuuta 1956
Poistui palveluskäytöstä:  poistettu palveluksesta 1979 museolaivaksi 1984
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 344 t
Pituus:  121 m
Leveys:  12,6 m
Syväys:  5,5 m
Nopeus:  35 solmua
Miehistöä:  259
Aseistus
Aseistus:  4 120 mm Bofors M/50 tykkiä kaksiputkisina asennuksina 1 57 mm Bofors m/50 ilmatorjuntatykki 6 40 mm Bofors M/48E ilmatorjuntatykkiä 8 20 mm/L60 Bofors M/40 ilmatorjuntatykkiämerimaaliohjus Rb315
HMS Småland (runkonumerot 19 ja J19) oli Ruotsin laivaston Halland-luokan hävittäjä. Alus oli sisaraluksensa kanssa ensimmäinen Neuvostoliiton ulkopuolella ohjuksin varustettu hävittäjä.
Ruotsin hallitus päätti rahoittaa aluksen hankinnan 19. marraskuuta 1948. Sen köli laskettiin 1951 Eriksbergs Mekaniska Verkstadin telakalla Göteborgissa, ja se laskettiin vesille 23. lokakuuta 1952. Se otettiin palvelukseen 12. tammikuuta 1956. Se modernisoitiin vuosina 1964 ja 1967, jolloin muun muassa aluksen ohjukset vaihdettiin uudempiin, ensin Rb08:aan ja sitten Rb20:een. Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1979. Se sijoitettiin 1. heinäkuuta 1984 museoalukseksi Göteborgin merikeskukseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta HMS Småland (J19) Wikimedia Commonsissa
Halland-luokan hävittäjät
| --- | --- |
Ruotsin merivoimat:  HMS Halland - HMS Småland - HMS Lappland - Värmland
Kolumbian laivasto:  ARC 7 de Agosto (ex-ARC Trece de Junio) - ARC 20 de Julio
NMS Smardan

| Smardan |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Thames Ironworks and Shipbuilding Company, Lontoo
Palveluskäyttöön:  1882
Poistui palveluskäytöstä:  ei tiedossa
Tekniset tiedot
Nopeus:  8,5 solmua
Aseistus
Aseistus:  1 x 37 mm tykki 1 x konekivääri
NMS Smardan (rom. Nava Majestǎţii Sale Smardan) oli Romanian kuninkaallisen laivaston Rahova-luokan tykkivene.
Valmistus

Alus tilattiin Thames Ironworks and Shipbuilding Companyltä Lontoosta. Se valmistettiin 1882. Sen aseistuksena oli yksi 37 millimetrin (1 naulan) tykki ja yksi konekivääri.
Palvelus

Alus kuului Tonavan laivueeseen ja sen kohtalosta ei ole tietoa.
Barbara Sobotta

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Barbara Sobotta |  Barbara Sobotta |  Barbara Sobotta |  |
Maa:   Puola
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Rooma 1960 | 4×100 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tukholma 1958 | 200 metriä |  |
|  Kultaa | Belgrad 1962 | 4×100 metriä |  |
|  Pronssia | Tukholma 1958 | 4×100 metriä |  |
|  Pronssia | Belgrad 1962 | 200 metriä |  |
Barbara Sobotta (o.s. Lerczak, ent. Janiszewska, 4. joulukuuta 1936 – 21. marraskuuta 2000) oli puolalainen pikajuoksija ja olympiamitalisti. Hänen päälajinsa oli 200 metrin juoksu.
Barbara Sobotta kilpaili jo 17-vuotiaana Lerczak-nimisenä Bernin EM-kilpailuissa 1954. Tuolloin hän sijoittui 200 metrin juoksussa neljänneksi ajalla 24,4 s sekä 4 × 100 metrin viestijuoksussa viidenneksi ajalla 47,1 s. Tukholman EM-kilpailuissa 1958 hän kilpaili avioliiton myötä Janiszewska-nimisenä ja voitti kultaa 200 metrillä ajalla 24,1 s sekä saavutti pronssia viestissä ajalla 46,0 s. Rooman 1960 olympialaisissa hän juoksi viestissä toisen osuuden ja saavutti pronssia ajalla 45,0 s. Lisäksi hän sijoittui 200 metrillä viidenneksi ajalla 24,8 s.
Belgradin EM-kilpailuissa 1962 uudella sukunimellä kilpaillut Barbara Sobotta voitti toisen osuuden juoksijana 4 × 100 metrin viestissä kultaa uudella Euroopan-ennätyksellä 44,5 s. Lisäksi hän sai pronssia 200 metrillä ajalla 23,9 s. Tokion 1964 olympialaisissa hän sijoittui 200 metrillä kuudenneksi ajalla 23,9 s.
Viipurin linna

Viipurin linna
Viipurin linna, Torsten Wilhelm Forsténin kuvaamana vuonna 1840.
Viipurin linna 1918
Viipurin linna (ven. Выборгский замок, Vyborgski zamok) sijaitsee Viipurissa, pienellä kalliosaarella Suomenvedenpohjan ja Viipurinlahden yhdistävässä Linnasalmessa. Linna perustettiin karjalaisten linnoitetun varasto- ja kauppapaikan tilalle, joka tuhoutui ruotsalaisten hyökkäyksessä vuonna 1293 kolmannen ristiretken yhteydessä. Historiansa aikana linnan hallitsija on vaihtunut useaan otteeseen. Suomi menetti linnan Neuvostoliitolle jatkosodassa vuonna 1944.
Linnan päälliköt

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Viipurin linnan päällikköinä:
Peder Joninpoika (Bååt) (1321 – n. 1340)
Nils Tuurenpoika (Bielke)
Kaarle Ulvinpoika (n. 1386–1399)
Krister Niilonpoika Vaasa (n. 1417 – 1442)
Gunilla Bese (1511–1513)
Tönne Erikinpoika Tott (1513–1520)
Nils Månsson Grabbe (1535–1545)
Jaakko Henrikinpoika Hästesko (1559–1565)
Bertil Ericinpoika Ljuster (1580–?)
Tönne Olavinpoika Wildeman
Matts Larsson Kruus (1583–?)
Arvid Henrikinpoika Tavast (1598–1599)
Arvid Tönnenpoika Wildeman (1602–?)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viipurin linna 3D-mallinnuksena VirtuaaliViipurin sivuilla
Ilmari Raekallio : Viipurin linnan maanalaisia salaisuuksia, Seura, 02.06.1937, nro 22, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Viipurin linnan asemapiirros: ab päälinna, c esilinna. a Pyhän Olavin torni, b sisäpiha, jota päälinnan siipirakennukset ympäröivät, d 1606–1608 rakennettu linnan päällikön asunto, jonka lävitse käy linnan portti, e silta, f pengermuuri, joka rajoittaa entistä "pohjapihaa", g ampumakäytävällä varustettu muuri, jota myöhemmin on jatkettu 1580-luvulla rakennettuun h lisärakennukseen asti.
Tietokoneella mallinnettu kuva venäläisten hyökkäyksen jäljiltä palavasta Viipurin linnasta vuonna 1710.
Viipurin linna vuonna 1885.
Smaragdimetsä

| Smaragdimetsä> The Emerald Forest |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Boorman
Käsikirjoittaja:  Rospo Pallenberg
Tuottaja:   John Boorman  Michael Dryhurst  Edgar Gross 
Säveltäjä:   Brian Gascoigne  Junior Homrich 
Kuvaaja:  Philippe Rousselot
Leikkaaja:  Ian Crafford
Tuotantosuunnittelija:  Simon Holland (käännä suomeksi)
Pääosat:   Charley Boorman  Powers Boothe  Dira Paes  Meg Foster 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Levittäjä:  Embassy Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1985
Kesto:  110 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Smaragdimetsä (The Emerald Forest) on brittiläinen John Boormanin ohjaama elokuva vuodelta 1985. Siinä amerikkalaisinsinöörin poika katoaa Amazonin viidakkoon. Isä kohtaa pojan vuosia myöhemmin viidakkoheimon täysjäsenenä. Poikaa aikuisena esittää ohjaajan poika Charley Boorman.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Powers Boothe  | … |  Bill Markham   |
|  Meg Foster  | … |  Jean Markham   |
|  Yara Vaneau  | … |  nuori Heather   |
|  William Rodriguez  | … |  nuori Tommy   |
|  Estee Chandler  | … |  Heather Markham   |
|  Charley Boorman  | … |  Tomme (Tommy Markham)   |
|  Dira Paes  | … |  Kachiri   |
|  Eduardo Conde  | … |  Werner   |
|  Ariel Coelho  | … |  isä Leduc   |
|  Peter Marinker  | … |  Perreira   |
|  Mario Borges  | … |  Costa   |
|  Átila Iório  | … |  kauppamies   |
|  Gabriel Archanjo  | … |  kauppamiehen apulainen   |
|  Gracindo Júnior  | … |  Carlos   |
|  Arthur Muhlenberg  | … |  Rico   |
Vastaanotto

Mikael Fränti kirjoitti Helsingin Sanomissa, että elokuvan tarina olisi saattanut huonommalla ohjaajalla hyytyä, mutta Boorman vie sitä koko ajan eteenpäin ja nostaa esiin hyviä kysymyksiä: ”mikä on alkuperäisen ja aidon elämän sisältö, mikä rakkauden merkitys ihmisten välisissä suhteissa, mikä aikuistumisen ilo ja tuska, mikä isän oikeus lapseensa ja mikä lapsen oikeus omaan elämäänsä?”
Video-oppaassa vuodelta 1995 Asko Alanen antoi Smaragdimetsän Suomessa julkaistulle VHS-versiolle kaksi tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”. Hän kritisoi elokuvan melko kömpelönä pitämäänsä sanomanjulistusta sademetsien ja alkuperäiskansojen kohtelusta.
Viestintä

Ilja Repin, Zaporogit kirjoittavat pilkkakirjettä Turkin sulttaanille, 1878–1891.
Disinformaatio
Huhu
Misinformaatio
Propaganda
Uutisankka
Valeuutinen
Vihapuhe
näytä
keskustele
Viestintä eli vuorovaikutus voidaan ymmärtää sekä sanomien vaihdannaksi että merkitysten tuottamiseksi. Lisäksi viestintä on määritelty yhteisen todellisuuden rakentamiseksiselvennä, jolloin olennaista ei ole tiedon tai informaation välittäminen vaan yhteisen ymmärryksen tuottaminen.
Erilaisten viestinnän määritelmien ei tarvitse välttämättä olla toisiaan poissulkevia vaan niiden voidaan ymmärtää täydentävän toisiaan. Siten viestinnässä on samanaikaisesti kyse sanomien välittämisestä, merkitysten tuottamisesta ja yhteisen ymmärryksen rakentamisesta.
Viestintä on myös tieteenala yliopistoissa, joskus journalistiikan tai tiedotusopin nimellä.
Viestinnän malleja ja määritelmiä > Viestinnän siirtomallit

Viestinnän siirtomalleista vanhin on Claude Shannonin ja Warren Weaverin viestinnän matemaattinen teoria (The Mathematical Theory of Communication, 1948). Viestinnän siirtona ymmärtävät mallit ovat lineaarisia. Niissä lähettäjä lähettää sanoman viestintäkanavaa pitkin vastaanottajalle. Shannonin ja Weaverin malli on yksisuuntainen malli. Myöhemmissä lineaarisissa malleissa, kuten Wilbur Shramin mallissa viestintä on nähty kaksisuuntaisena prosessina. Suomalainen viestintätutkija Osmo A. Wiio on määritellyt viestinnän tietojen vaihdannaksi ihmisten kesken. Siirtomallista jäsennyksen on ajateltu kattavan paitsi kaikkien elollisten olentojen välisen viestinnän myös teknisten järjestelmien ja organisaatioiden välisen informaation vaihdon. Siten lähettäjänä tai viestin lähteenä voi olla ihminen, eläin, joukkoviestin, tekninen laite, luonnon ilmiö tai fysiologinen prosessi. Viesti voi kulkea valo- tai ääniaaltojen välityksellä, radioaaltoja tai sähköjohtoa pitkin. Varsinkin muilla eläinlajeilla kuin ihmisellä myös muutkin aistit kuin näkö ja kuulo voivat toimia viestinnän kanavina.
Siirtomalleissa viestintä ymmärretään informaatiota välittäväksi prosessiksi. Toisin sanoen viestintä on prosessi, joka välittää viestinnän ulkopuolella tuotettua informaatiota.
Viestinnän malleja ja määritelmiä > Merkityksen näkökulma

Merkityksen näkökulmasta katsottuna sanomalla ei ole mitään omaa ehdotonta merkitystä vaan merkitys syntyy vasta kun viestin lukija sen tulkitsee. Vaikka tulkinta on yksilöllistä se ei tarkoita, että se olisi mielivaltaista vaan tulkinta on sidoksissa ympäröivään kulttuuriin. Merkitysperustaisen viestinnän määrittelyn lähtökohtana on merkki ja sitä tutkiva merkitysoppi semiotiikka.
Viestinnän malleja ja määritelmiä > Yhteisyyttä korostava viestintänäkemys

Yhteisyyttä korostava viestintänäkemys ymmärtää viestinnän rituaalina, jolloin olennaista ei ole sanomien levittäminen tilassa vaan yhteiskunnan ylläpito ajassa, ei informaation siirtotoimi vaan yhteisten uskomusten esittäminen, yhteisen ymmärryksen tuottaminen.
Ihmisten välinen viestintä > Sanallinen ja sanaton viestintä

Inhimillinen viestintä voidaan jakaa sanalliseen viestintään ja sanattomaan viestintään. Sanallinen viestintä on tyypillistä vain ihmiselle, ja siihen kuuluvat puheviestintä ja kirjoitusviestintä. Sanatonta viestintää harjoittavat ihmisen lisäksi eläimet, ja se on myös ihmisellä vanhin viestinnän muoto. Sanattomaan viestintään kuuluvat esimerkiksi ilmeet ja eleet, symbolit kuten liikennemerkit sekä esineet kuten vaatetus. Ihmisen sanaton viestintä on lähinnä visuaalista. Moniviestintä on sanallisen ja sanattoman viestinnän yhdistelmä.
Ihmisten välinen viestintä > Kestoviestintä ja pikaviestintä

Sanoman välityskanavan mukaan viestintä voidaan jakaa kahteen päätyyppiin, kestoviestintään ja pikaviestintään.
Kestoviestinnässä informaatiota siirretään aineen avulla. Sille on tunnusomaista sanomasta jäävä pysyvä jälki sekä sanoman välityksen suhteellinen hitaus. Kestoviestintää ovat painoviestintä, jolla aineeseen jätetään pysyvä jälki painamalla, sekä tallenneviestintä, jossa kestävä jälki saadaan esimerkiksi filmiin, muoviin tai magneettinauhaan. Vanhimpia tallenneviestinnän muotoja ovat valokuva, elokuva ja äänilevy, uusimpia videotallenteet, tietolevyt ja muistikortit. Vaikka painoviestintä onkin tavallaan tallenneviestintää, se erotetaan siitä historiallisista syistä.
Pikaviestintä on nopeaa viestintää, jossa sanoma myös katoaa pikaisesti. Sanoma muutetaan sähkömagneettiseksi värähtelyksi, joka välitetään joko johdinta eli kaapelia pitkin tai vapaasti säteillen, ja lopuksi palautetaan ihmisen ymmärtämään muotoon. Johdinviestinnän varhaisia muotoja ovat sähkötys ja puhelin. Tekniikan kehittyessä esimerkiksi valokaapelien ja digitaalisuuden kautta johtimiin saatu merkkimäärä on lisääntynyt. Vapaasti säteileviä sähkömagneettisia aaltoja käyttävää radioviestintää ovat esimerkiksi radiopuhelintoiminta ja televisio.
Ihmisten välinen viestintä > Kohdeviestintä ja yleisöviestintä

Sanoman vastaanottajan julkisuuden asteen perusteella viestintä voidaan jakaa kohdeviestintään ja yleisöviestintään. Kohdeviestintä on tarkoitettu tietylle henkilölle tai henkilöryhmälle. Täysin henkilökohtaista kohdeviestintää ovat yksityiskirjeet ja yksityispuhelut. Yleisöviestintä on tarkoitettu suurehkolle ja itsevalikoituvalle yleisölle, ja sanoma on julkinen. Eräs yleisöviestinnän muoto on joukkoviestintä. Kohde- ja joukkoviestinnän välimuoto on pienjoukkoviestintä, jossa sanoma on julkinen mutta osoitettu vain pienelle ja valikoidulle ryhmälle.
Kohde- ja yleisöviestintää koskevat yleensä erilaiset lait, sillä kohdeviestinnän yksityisyyttä pyritään suojelemaan.
Ihmisten välinen viestintä > Yhteisöviestintä ja yritysviestintä

Yhteisöviestintä käsittää organisaatioiden sisäisen ja ulkoisen viestinnän. Yritysviestinnän tavoitteena on tuoda yrityksen tekeminen näkyväksi, sitouttaa viestin saajia ja tuoda yritystä muiden tietoisuuteen. Yritysviestintää tehdään joko yrityksen sisäisillä resursseilla tai viestintätoimistoja apuna käyttäen. Yritysviestintä jakautuu kahteen osa-alueseen: sisäinen viestintä ja ulkoinen viestintä. Sisäisen viestinnän tavoitteena on viestiä yrityksen sisällä muun muassa yrityksen toimintaan liittyvistä aiheista. Ulkoinen viestintä voi taas kohdistua laajasti eri joukoille kuten asiakkaille, sidosryhmille, yhteistyökumppaneille ja sijoittajille.