stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Putinismi
Putinismi ja sananvapaus

Sananvapauden kaventaminen on ollut yksi tärkeimmistä putinismin levittämisen keinoista. Vaihtoehtoista viestiä levittävät lehdet, radiokanavat, tv-kanavat ja internetin kanavat on pyritty sulkemaan eri tavoin.
Osana ilmiötä on nähty esimerkiksi syyskuussa 2014 riippumattoman televisiokanavan toimittajan raaka pahoinpitely ja Putin-mielisten vahvistuminen mediayhtiöiden johdossa sekä pyrkimykset rajoittaa ulkomaista omistusta venäläisviestimissä. Putinin rakastajattareksi nimetty nuori nainen, entinen kilpavoimistelija Alina Kabajeva valittiin muun muassa National Media Group yhtiön hallituksen puheenjohtajaksi. Yhtiön julkaisuissa, esimerkiksi Kremlin ohjailemalla Ykköskanavalla ja laajalevikkisessä Izvestija-lehdessä, ei julkaista lainkaan Putin-kritiikkiä.
Putinismi ja laillisuus

Putin on puhunut ”lakien diktatuurista”. Putinin Venäjällä ei arvostelijoiden mukaan ole riippumatonta oikeuslaitosta. Lakia sovelletaan valikoivasti Vaikka kaikki Venäjän ökyrikkaat liikemiehet, oligarkit, syyllistyivät laittomuuksiin liiketoimissaan Jeltsinin hallitessa maata 1990-luvulla, Putin on ajanut maanpakoon tai pidättänyt vain muutamat liikemiehet, jotka ovat avoimesti arvostelleet hallitusta ja tukeneet oppositiopolitiikkaa.
Vladimir Gusinskin mediaimperiumi romahti, kun Gusinski ajettiin maanpakoon. Boris Berezovski ajettiin myös maanpakoon. Ökyrikas Mihail Hodorkovski joutui lähinnä sen takia työleirille, kun hän arvosteli Kremlin politiikkaa ja yritti myydä venäläistä tuotantoa ulkomaillelähde tarkemmin?. Myös maan johtavat hallituksesta riippumattomat mediamiljardöörit Gusinski ja Berezovski ovat joutuneet lähtemään rikossyytteitä maanpakoon.
Joitain hallituksen politiikkaa, muun muassa Tšetšenian sotaa arvostelleita toimittajia ja poliitikkoja on murhattu tai muuten kuollut yllättävästi Venäjällä eikä syyllisiä ole saatu kiinni. Esimerkiksi Galina Starovoitava murhattiin 1998, melko pian sen jälkeen kun Putin oli noussut Pietarin turvapalvelun johtajaksi. Lehtimiehistä muun muassa Igor Domnikov kuoli oudosti. Ensimmäisen Tšetšenian sodan sovitellut kenraali Aleksandr Lebed kuoli helikopterionnettomuudessa 2002, ja vuonna 2003 tapettiin Sergei Jutšenkov, joka oli ollut mukana Moskovan kerrostaloräjähdyksiä tutkivassa niin sanotussa Kovalevin komiteassa, jonka muita jäseniä myrkytettiin, mukiloitiin ja joista selvinneet menettivät paikkansa duumassa. Venäläisen Forbes-lehden pääjohtaja tutki Tšetšenian jälleenrakennusvarojen väärinkäyttöä ja murhattiin, niin kuin vastaavia asioita tutkinut Andrei Kozlovkin. Tšetšenian sotaa ja Putinin Venäjää arvostellut toimittaja Anna Politkovskaja murhattiin lokakuussa 2006.
Venäjän hallintoa on syytetty osallisuudesta murhiin ja omituisiin kuolemiin. Venäjän hallinnon mukaan nämä ovat yksittäisten rikollisten tai vastaavien tahojen tekoja, eikä hallinto liity asiaan mitenkään. Jotkut myös uskovat Putinin hallinnon olevan kytköksissä järjestäytyneeseen rikollisuuteen, mutta tästä ei ole luotettavia todisteita.
Muun muassa Aleksandr Litvinenkon murhaa on väitetty ainakin yksittäisten FSB-virkailijoiden tekemäksi. FSB ei kuitenkaan toimi koskaan avoimen väkivaltaisesti vastustajiaan vastaan. Jyrkimpien kriitikoiden mielestä maata johdetaan KGB-tyyliin käyttäen peitetysti epämiellyttävien ihmisten murhia, kidutusta, pidätyksiä ja muuta painostusta. Andrew C. Kuchinsin mukaan silovikien valtaeliitissä vallitsee läpinäkymätön, mafiamainen järjestys, jossa vain harvoihin voi luottaa.
Putinismi ja turvallisuuspalvelun valta

Venäjää johtaa käytännössä presidentin hallinnon ja turvallisuuspoliisin liitto. Putinistisen johtajakeskeisen hallintotyylin tarkoituksena on ollut säilyttää raha ja valta turvallisuuspoliisin johtaman valtaeliitin käsissä. lähde? Putinin valtaan astumisen aikoihin Venäjän pelättiin hajoavan, kun Jeltsin oli hajauttanut jo ennen Neuvostoliiton hajoamista vuonna 1991 Venäjän.lähde? Nykyään Venäjällä pelätään enemmänkin oranssia vallankumousta, jossa jokin ei-putinilainen valtaeliitti nousisi valtaan.
Putinismi ei ole uusstalinismia, vaan pikemminkin tšekistien turvallisuuspalvelu FSB:n valtaa.lähde? Turvallisuuspalvelu valvoo esimerkiksi kansalaisten puhelinsoittoja ja sähköpostiviestejä. Samanlaista valvontaa tapahtuu kuitenkin suurimmassa osassa maista. Turvallisuuspalvelun kerrotaan myös sensuroivan oppikirjoja.
Putinismiin liittyy ystävien suosiminen virkanimityksissä ja vahva korruptio. Toisaalta arvostelijoiden mielestä korruptio on korkealla tasolla mahdotonta jo senkin takia, kun hallitsijat ja suurimmat liikemiehet ovat samoja ihmisiä. Näin liikemiesten ei tarvitse lahjoa hallitusta, tai hallituksen ulkopuoliset liikemiehet eivät pysty siihen.lähde? Silovikien uskotaan johtaneen Venäjää tai pyrkineen Venäjän johtoon jo Jeltsinin toisen kauden alusta asti vuodesta 1996.lähde?
Putinismi ja talous

Puhuessaan 8. heinäkuuta 2000 Putin sanoi, että taloudellinen heikkous uhkaa Venäjää globalisaation maailmassa. Venäjä on suuri öljyn, kaasun, metallien ja muiden raaka-aineiden tuottaja. Näiden luonnonvarojen omistajilla on paljon rahaa. Esimerkiksi tiedotusvälineiden omistaja voi ohjata niitä mielensä mukaan. Tämä näkyi viime presidentinvaaleissa, joiden alla Medvedev näkyi televisiossa enemmän kuin muut presidenttiehdokkaat.lähde?
Raha on hallitsevalle silovikkieliitille myös tavoittelemisen arvoinen itseisarvo. Monilla Venäjän johtohenkilöillä uskotaan olevan suuria kulissien takaisia omaisuuksia ja Putinia on sanottu Euroopan rikkaimmaksi mieheksi. lähde? Valtaeliitti ajaa ainakin osittain taloudellista liberalismia, jota se tarvitsee muun muassa saadakseen lainoja ulkomailta.lähde? Toisaalta Putin on pyrkinyt toimillaan kehittämään maahan korporatiivista taloutta. Tämän katsotaan keskittävän talouden omistamista yhä enemmän hallituseliitille. lähde?
Vuonna 2012 Putinin palattua presidentiksi talouden reformit loppuivat kuin seinään. Putinismi alkoi kiristää otettaan yhteiskunnan eri osissa.
Sijoittajien epäluulo kasvoi jo ennen Venäjän Krimin-valloitusta, Itä-Ukrainan sotaa tai lännen asettamia talouspakotteita. Tällöin yritykset huomasivat, että Venäjän politiikka on muuttunut. Epävarmuus Venäjän taloutta kohtaan kasvoi, samoin nousi epävarmuus Venäjän johdon toiminnasta yrityksiä kohtaan. Epävarmuus puolestaan johtaa talouden investointien pysähtymiseen.
Putinistinen ulkopolitiikka ja Tšetšenian sota

Toinen Tšetšenian sota oli välttämättömyys, koska se olisi voinut olla Venäjän hajoamisen alkusoittoa. Näin Tšetšeniassa käyty sota ihmisoikeusrikoksineen sai Kremlin varauksettoman tuen. Sotateollisuutta alettiin nostaa Putinin kaudella, kun asevoimat olivat yhä alennustilassa.
Putinistinen ulkopolitiikka ja Ukrainan kriisi

Venäjä vastasi Ukrainan länsimieliseen vallankumouseen miehittämällä Krimin niemimaan. Venäläiset vapaaehtoiset ja myöhemmin myös osa maan armeijasta alkoivat käydä Ukrainan hallitusta vastaan sotaa maan itäosassa. Venäjän häikäilemätön toiminta Krimillä ja Itä-Ukrainassa sai lännen asettamaan Venäjälle kovat talouspakotteet.
Tuki Euroopan ääriliikkeille

Venäjältä tuettiin 2014 alkaen Euroopan ääriliikkeitä, koska maassa haluttiin hajottaa EU:n pakoterintamaa. Mm. Ranskan Kansallinen rintama sai talousapua Venäjältä, samoin kuin Kreikan äärioikeistolainen Kultainen aamunkoitto ja monet muut äärioikeistoliikkeet. Venäläiset halusivat politiikallaan estää EU:n laajenemista itään ja epävakauttaa Euroopan hallintoja.
Maaliskuussa 2015 oli Pietarissa kansainvälinen äärioikeiston kokous. Syyskuussa Venäjän Rodina-puolue ja keisarillinen liike perustivat äärioikeistolle kansainvälisen kattojärjestön. Monet Euroopan äärioikeistopuolueet puolsivat Putinin toimia esimerkiksi Ukrainan kriisissä.
Saavutukset ja uhat

Putinin hallinto on pysynyt maan johdossa, koska ainakin Pietarissa ja Moskovassa elintaso on noussut ja maahan on syntynyt pienehkö keskiluokka. Vaikka köyhyys on yhä laajaa ja tuntuvaa, köyhien määrä on vähentynyt. Venäjällä elää köyhyysrajan alapuolella noin 11 % väestöstä, ja esimerkiksi Yhdysvalloissa elää noin 15 % sekä Isossa-Britanniassa noin 16 %. Vaikka Putin ei hallitse täysin demokraattisesti, se ei kiinnosta kansaa, vaan sitä kiinnostavat pikemminkin elintasoon liittyvät asiat. Putin on onnistunut luomaan jossain määrin turvallisuutta ja vakautta maahan, ja vastannut tšetšeenien terrori-iskuihin kovalla kädellä.lähde?. Vastustajien mielestä terrori-iskut ovat Putinin aloittaman Tšetšenian sodan seurausilmiöitä. Venäjän kansainvälinen asema on kohentunut. Voimakkaasti kansallismielinen putinismi on myös pystynyt estämään äärioikeiston ja äärivasemmiston nousun Venäjän johtoon.lähde?
Siihen putinismin ongelmien arvosteluun että Venäjän ongelmat olisivat Venäjälle tyypillisiä jälkikommunistisen yhteiskunnan ongelmia on vastattu että korruptiota, köyhyyttä jne esiintyy kaikissa Venäjän kohden tasoa olevissa vauraudeltaan ”keskinkertaisissa” maissa.
Putinismia saattaa uhata Venäjän talous. Vuonna 2009 Venäjän talous oli romahtamassa. Romahduksesta ei tullut niin suurta kuin vuosien 1992–1995 tai vuoden 1998 kriisistä.
Suomi

Ilta-Sanomissa julkaistun artikkelin mukaan "putinisteja" ovat kohudosentti Johan Bäckman, Venäjällä juristin töitä tekevä Jon Hellevig, Petri Krohn, Juha Molari, Janus Putkonen ja Evgenia Hildén-Järvenperä.
Petri Krohn on Suomi ilman fasismia ry:n puheenjohtaja, Bäckman rahastonhoitaja. Porilainen entinen kunnallispoliitikko Evgenia Hildén-Järvenperä (sd) on Bäckmanin mukaan toiminut niin sanotun ”Donetskin kansantasavallan edustuston” lehdistösihteerinä. Janus Putkonen on "pro-Venäjä-sivusto" Verkkomedia.orgin tekijä.
Suomi > Vasemmisto

Suomen Kuvalehdessä julkaistussa artikkelissa kirjoittaja toteaa, että kiivaat Putinin tukijat ovat yleensä äärioikeistoa ja äärivasemmistoa. Vasemmiston mielestä on hyvä, että Putin vastustaa Yhdysvaltojen ylivaltaa, amerikkalaiset ovat heistä usein pahempia.
Suomessa Venäjän näkyvimmät puolustajat ovat entinen Sdp:n kansanedustaja Mikko Elo, demaripoliitikko Evgenia Hilden-Järvenperä sekä demaripoliitikko Pirkko Turpeinen-Saari. Hilden-Järvenperä oli "Donetskin kansantasavallan" edustuston lehdistösihteeri, Sdp:n puoluekokouksen varaedustaja ja Porin Demarien sihteeri. Porin demarit ei katsonut erottamista tai rangaistuksia tarpeelliseksi. Hän ja Turpeinen-Saari tukivat voimakkaasti Itä-Ukrainen separatisteja Johan Bäckmannin ja Mikko Elon kanssa. Porissa järjestettiin yleisötilaisuus Ukrainasta, Venäjästä ja Suomen ulkopolitiikasta, jossa Turpeinen-Saaren puheenvuoroa yksi katsoja piti "aivopesuna".
Saksa

Die Linke -nimisessä saksalaisessa vasemmistopuolueessa on kiivaita Venäjän puolustajia.
Ranska

Kansallisen rintaman johtaja Marine Le Pen ihailee Putinia julkisesti.
Kirjallisuutta

Edward Lucas: The New Cold War: Putin's Russia and the Threat to the West, Palgrave Macmillan (19.2.2008), ISBN 0230606121.
Anne Kuorsalo, Ilmari Susiluoto, Martti Valkonen: Venäjä, kovan linjan energiajätti, Helsinki : Edita, 2007 ISBN 978-951-37-5136-4
Arto Luukkanen: Projekti Putin, WSOY 2008 ISBN 978-951-0-33079-1
Arto Luukkanen: Muutosten Venäjä : Venäjän historia 862-2009, Edita 2009 ISBN 978-951-37-5438-9
Arto Luukkanen, Hajoaako Venäjä, Edita 2001 ISBN 951-37-3300-9
Boris Nemtsov ja Vladimir Milov, Putinismi ja Venäjän rappio, Helsinki: Like, Into 2009 ISBN 978-952-01-0367-5
Anna Politkovskaja: Putinin Venäjä, Like : Suomen rauhanpuolustajat 2006 ISBN 978-952-471-913-1
Anna Politkovskaja: Venäläinen päiväkirja, Like : Suomen rauhanpuolustajat 2007 ISBN 978-952-471-958-2
Veikko Saksi: Venäjä kriisissä, Helsinki : ProKarelia, 2008 ISBN 978-951-98494-4-7
Matthew Evengelista, Tshetshenian sodat
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Putinismi Wikimedia Commonsissa
The World Factbook — Central Intelligence Agency (Arkistoitu – Internet Archive)
Putin’s Militocracy by Olga Kryshtanovskaya and Stephen White
Russia under Putin. The making of a neo-KGB state., The Economist 23.8.2007
Russia's government. Putin's people., The Economist 23.8.2007
The power of Chekists is incredibly stable by Olga Kryshtanovskaya
The Chekist Takeover of the Russian State, Anderson, Julie (2006), International Journal of Intelligence and Counter-Intelligence, 19:2, 237 - 288.
The HUMINT Offensive from Putin's Chekist State Anderson, Julie (2007), International Journal of Intelligence and Counter-Intelligence, 20:2, 258 - 316
Russia: Death and resurrection of the KGB By J. Michael Waller, Demokratizatsiya: The Journal of Post-Soviet Democratization
A Rogue Intelligence State? Why Europe and America Cannot Ignore Russia (Arkistoitu – Internet Archive) By Reuel Marc Gerecht
Siloviki model collection of publications about the Siloviki model on website of the Institute for Economic Analysis (venäjäksi) (englanniksi)
Living Larger in the New Russia, by Gregory L. White, 3.11.2007
Judy Shelton: The Market Will Punish Putinism 3.9.2008. Wall Street Journal.
A Genealogy of “Putinism” By Sean Guillory 23.12.2007.
Oksanen, Sofi: Putinin myötäilijät ja kannattajat ovat osaltaan vastuussa Ukrainan kärsimyksistä – Nyt on aika alkaa kutsua heitä vain ja ainoastaan putinisteiksi. Apu 6.4.2022.
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta

Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta (saks. Heiliges Römisches Reich (H.R.R.), ital. Sacro Romano Impero, lat. Sacrum Romanum Imperium) oli keskieurooppalainen valtakunta keskiajalla. Käsite Ensimmäinen valtakunta (saks. das Erste Reich) tarkoittaa tätä keisarikuntaa. Sen perustana oli frankkien valtakunnan hajotessa Verdunin sopimuksessa vuonna 843 syntynyt kuningaskunta, johon myöhemmin yhdistyi Rooman keisarius. Muodollisesti keisarikunta säilyi vuoteen 1806 saakka. Valtakunnan nimi, laajuus ja rakenne on vaihdellut vuosisatojen aikana.
Nimi

Keisari Konrad II:n alaisuuteen kuuluvia maita kutsuttiin Rooman keisarikunnaksi vuonna 1034, Pyhäksi keisarikunnaksi vuonna 1157 ja Pyhäksi roomalaiseksi keisarikunnaksi 1254, aluksi latinankielisellä määreellä Sacrum (’siunattu’) ja myöhemmin saksaksi Heilig (’pyhä / siunattu’). Keisari Otto II oli ensimmäinen, josta käytettiin nimeä Rooman keisari. Nimitys Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta juontaa juurensa vuoteen 1512, jolloin se esiintyi muodossa Heiliges Römisches Reich Deutscher Nation (’Saksan kansakunnan pyhä roomalainen valtakunta’).
Keisarikunnan luonne

Keisarikunta oli ainutlaatuinen instituutio maailmanhistoriassa, ja sen luonteen ymmärtäminen on hankalaa. On helpompi esittää, mitä keisarikunta ei ollut, kuin määritellä se:
Se ei koskaan ollut kansallisvaltio. Vaikka suurin osa hallitsijoista ja asukkaista oli germaanista alkuperää, sen alueella puhuttiin myös muita kuin germaanisia kieliä. Valtakunnan kukoistuksen aikaan siihen kuului osia nykyisestä Saksasta, Itävallasta, Sloveniasta, Sveitsistä, Belgiasta, Alankomaista, Luxemburgista, Tšekistä, Itä-Ranskasta (Lothringen), Pohjois-Italiasta ja Länsi-Puolasta.
Osan ajasta se oli kuitenkin enemmän kuin löyhä valtakunta. Keisarikunnalla oli oma keskushallintonsa, ja kristinusko yhdisti sitä voimakkaasti.
Paavi kruunasi Saksan kuninkaan keisariksi Roomassa vuoteen 1508 asti.
Ranskalainen kirjailija ja filosofi Voltaire tunnetusti sanoi, että se ei ollut pyhä, ei roomalainen, eikä keisarikunta.
Rakenne ja instituutiot

1100-luvulta lähtien keisarikuntaa muokkasivat paikallisten, pitkälti itsenäisten ruhtinaiden pyrkimykset siirtää keisarinvaltaa itselleen. Kuninkaat (keisarit) antoivat toistuvasti ruhtinaille (herttuoille, kreiveille ja muille vastaaville) myönnytyksiä vahvistaakseen oman valintansa tai saadakseen tukea pyrkimyksilleen. Samalla valtakunta hajaantui entistä pienemmiksi yksiköiksi. Prosessi päättyi vuonna 1648 Westfalenin rauhan yhteydessä.
Rakenne ja instituutiot > Saksan kuningas

Paavin suorittama Kaarle Suuren kruunaus keisariksi jouluna 800 oli esimerkkinä myöhemmille kuninkaille. Kaarle Suuri oli lyönyt paavia vastustaneet langobardit ja Rooman kaupunkilaiset, mistä sai alkunsa keisarikunnan rooli kirkon suojelijana.
Keisariksi tuleminen edellytti tulemista Saksan kuninkaaksi. Saksan kuningas oli ikiaikaisesti valittu vaaleilla. 800-luvulla valinnan suorittivat viiden heimon (frankit, saksit, baijerilaiset, svaabit ja thüringeniläiset) herttuat. Vuonna 1356 virallistettiin valinnan suorittavien ruhtinaiden ryhmä, johon kuului aluksi seitsemän vaaliruhtinasta (Kurfürst), mutta myöhemmin lukumäärää hieman muuttui. Vuoteen 1508 asti valitun kuninkaan piti matkustaa Roomaan, missä paavi kruunasi hänet keisariksi. Saksan kuninkaasta käytettiin myös nimitystä roomalaisten kuningas. Myöhemmin roomalaisten kuninkaaksi kutsuttiin keisarin kruununperijäksi valittua henkilöä.
Keisari ei voinut koskaan säätää lakeja ja hallita yksin. Hänen valtaansa rajoittivat paikalliset ruhtinaat. 1400-luvun loppupuolella perustettiin valtakunnanpäivät (Reichstag), jotka vakiintuivat vasta vuonna 1663.
Rakenne ja instituutiot > Alueet

Valtakunta jakautui osavaltioita vastaaviin lääneihin, vapaakaupunkeihin, kirkollisiin ruhtinaskuntiin ja muihin samanlaisiin alueisiin. Reichslehen-läänitys oli suoraan keisarilta saatu.
Näihin alueisiin kuuluivat ruhtinaiden ja herttuoiden hallitsemat alueet. Keisarikunnan alaisten alueiden hallitsijat eivät saaneet julistaa itseään kuninkaiksi (Böömi muodosti ainoan poikkeuksen keskiajalla). Kirkollisia alueita olivat hiippakunnat, joita johti piispa tai ruhtinaspiispa, sekä keisarilliset luostarit. Keisarilliset vapaakaupungit olivat kaupunkeja, joilla oli samanlainen itsehallinto kuin muillakin valtakunnan osilla.
Eri ruhtinaskuntien määrä oli varsin suuri. Useimpien koko ei ollut kuin muutaman neliökilometrin. Alueet eivät myöskään muodostaneet yhtenäisiä, rajojen ympäröimiä territorioita, vaan valtapiirit ja ruhtinaiden omistukset saattoivat sijaita hajallaan, pitkien välimatkojen päässä toisistaan. Westfalenin rauhassa 1648 eri ruhtinaskuntien lukumäärä nousi useisiin satoihin.
Rakenne ja instituutiot > Valtakunnanpäivät

Uudella ajalla Reichstag oli keisarikunnan lakia säätävä elin, johon kuului sekä maallisia hallitsijoita että kirkon edustajia.
Pitkään keskiajalla valtakunnanpäivät kokoontuivat epäsäännöllisesti hallitsijan kutsusta. Kokouksia, joiden osanottajakunta ei ollut yhtä ylhäistä, kutsutaan hovipäiviksi (Hoftag). Ilmaisut ovat kuitenkin moderneja, eikä keskiajalla tehty tällaista selvää erottelua. Keskiaikaisilla valtakunnanpäivillä ei myöskään ollut lainsäädännöllistä tehtävää.
Historia > Alueiden vallan nousu

Fredrikin kuoltua vuonna 1250 yksikään suku, josta uusi kuningas olisi voinut tulla, ei pystynyt sellaista asettamaan, ja ruhtinaat valitsivat useita keskenään kilpailevia kuninkaita. Vuosia 1246–1273 kutsutaan interregnumiksi.
Kuninkaan valinnan aiheuttamat vaikeudet johtivat lopulta vaaliruhtinaiden (kurfürst) kollegion muodostumiseen. Sen kokoonpano ja toimintatavat päätettiin vuoden 1356 kultaisessa bullassa. Kehitys on merkki siitä, että keisari ja valtakunta eivät enää olleet sama asia. Hohenstaufenin suvun jälkeisten kuninkaiden valta perustui myös eri asioihin kuin aikaisempien hallitsijoiden. Aiemmin keisareiden valta perustui valtakunnan maihin (Reichsgut), jotka kuuluivat aina kulloisellekin keisarille. 1200-luvun jälkeen Reichsgutin merkitys kutistui, ja valtakunnan maita annettiin pantiksi paikallisille ruhtinaille joko rahaa tai kuuliaisuutta vastaan tai palkintoina.
Kuninkaat Rudolf Habsburgilaisesta lähtien luottivat oman sukunsa maihin valtansa tueksi. Toisin kuin valtakunnan maat, hallitsijasukujen maat olivat yhtenäisempiä ja helpompia hallita. Henrik VII Luxemburgilainen oli vuonna 1312 ensimmäinen keisariksi kruunattu kuningas Fredrik II:n jälkeen. Hänen jälkeensä kaikkien kuninkaiden ja keisarien valta perustui omiin maihin. Tästä aikakaudesta lähtien oli myös kuninkaaksi valitun oma etu siirtää valtaa alueille.
1200-luvulla myös maan hallinta muuttui. Raha korvasi henkilökohtaisia velvollisuuksia, ja talonpoikien oli yhä useammin maksettava veroa maastaan. Omaisuuden käsite korvasi enenevissä määrin lainkäytön vanhempia muotoja. Ruhtinaskunnissa maan omistaja jakoi oikeutta ja tuomioita, mistä seurasi muu valta. Samaan aikaan ruhtinaskunnat alkoivat muotoutua nykyaikaisten valtioiden edeltäjiksi. Muutos oli nopeinta alueilla, jotka eniten vastasivat vanhojen germaaniheimojen maita kuten Baijerissa.
Historia > Valtakunnanreformi (”Reichsreform”)

Valtakunnan oikeusjärjestys oli yhä hyvin jäsentymätön 1400-luvun alussa, vaikka joistain menettelytavoista oli sovittu. Säännöt kuninkaan, kuninkaan valitsijoiden ja muiden ruhtinaiden yhteistyöstä keisarikunnassa riippuivat paljon kunkin kuninkaan luonteesta. Oli kohtalokasta, että Sigismund Luxemburgilainen (kuningas 1410, keisari 1433–1437) ja Fredrik III (kuningas 1440, keisari 1452–1493) eivät kiinnittäneet huomiota valtakunnan ydinalueisiin vaan pysyttelivät pääosin omilla maillaan. Ilman kuninkaan läsnäoloa hovipäivien (Hoftag, valtakunnan johtavien miesten kokous) merkitys kuihtui eikä valtiopäiviä lainsäätävänä elimenä vielä ollut olemassa. Ruhtinaat kiistelivät keskenään, ja kiistat kärjistyivät välillä paikallisiksi sodiksi.
Samaan aikaan kirkkokin oli kriisissä. Kiistat useiden kilpailevien paavien välillä ratkesivat vasta Konstanzin kirkolliskokouksessa 1414–1418 ja vuoden 1419 paljon energiaa kului taistelussa hussilaisten harhaoppia vastaan. Keskiaikainen idea yhtenäisestä Corpus Christianumista, jossa paavi ja keisarikunta olivat johtavat instituutiot, alkoi murentua. Suurten muutosten takia syntyi 1400-luvulla paljon keskustelua itse keisarikunnasta. Vanhat säännöt eivät enää riittävästi kuvanneet ajan rakenteita ja aikaisemman valtakunnanrauhan, Landfriedenin, palauttamista vaadittiin.
Kun Fredrik III tarvitsi ruhtinailta rahaa taisteluun Unkaria vastaan ja valitutti samaan aikaan poikansa (myöhemmin Maksimilian I) kuninkaaksi, ruhtinaat vaativat yhtenä miehenä suurempaa edustusta. Ensimmäistä kertaa vaaliruhtinaiden ja muiden ruhtinaiden kokousta kutsuttiin valtiopäiviksi. Fredrik III kieltäytyi kutsumasta valtiopäiviä koolle, mutta kaksi vuotta Fredrikin kuoleman jälkeen hänen sovittelevampi poikansa kutsui sen koolle Wormsiin vuonna 1495. Wormsissa kuningas ja ruhtinaat sopivat neljästä päätöksestä, joita yleisesti kutsutaan nimellä valtakunnanreformi, Reichsreform. Valtakunnanreformi sisälsi toimia, joiden tarkoitus oli antaa hajoavalle keisarikunnalle takaisin tiettyä rakennetta, kuten keisarilliset maat ja kamarihovioikeuden, jotka osittain kestivätkin keisarikunnan loppuun asti vuoteen 1806.
Historia > Uskonpuhdistus

Kun Martti Luther vuonna 1517 aloitti uskonpuhdistuksen, monet ruhtinaat näkivät siinä mahdollisuuden vastustaa keisaria. Keisarikunta jakautui kohtalokkaasti kahtia uskonnollisten rajalinjojen mukaan. Itäinen ja pohjoinen Saksa ja monet suurimmista kaupungeista kuten Strasbourg, Frankfurt ja Nürnberg muuttuivat protestanttisiksi ja eteläiset ja läntiset alueet pysyivät katolilaisina. Saksalaisessa historiankirjoituksessa aikakautta kutsutaan ”tunnustuksellisuuden kaudeksi” (Zeitalter des Konfessionalismus).
Sata vuotta kestäneiden riitelyiden jälkeen konflikti muuttui kolmikymmenvuotiseksi sodaksi (1618–1648), mikä tuhosi keisarikunnan. Ulkomaat, muun muassa Ranska ja Ruotsi sekaantuivat sotaan ja liittivät merkittäviä alueita valtakunnasta itseensä.