stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yrjö Hakulinen

Yrjö Hakulinen
Yrjö Juho Hakulinen (21. tammikuuta 1902 Eno – 6. elokuuta 1974) oli suomalainen tuomari ja oikeustieteilijä. Hän toimi korkeimman oikeuden jäsenenä eli oikeusneuvoksena vuosina 1937–1951 ja Helsingin hovioikeuden presidenttinä vuosina 1952–1972. Hakulista on pidetty yhtenä Suomen merkittävimmistä hovioikeuden presidenteistä ja oikeustieteilijöistä.
Ura

Hakulinen valmistui ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta lyseosta vuonna 1920. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1922, lakitieteen kandidaatiksi vuonna 1926 ja lakitieteen tohtoriksi vuonna 1931. Opintojensa aikana Hakulinen teki opintomatkan Ranskaan ja Saksaan vuosina 1928–1930. Lisäksi hän sai varatuomarin arvon vuonna 1928.
Ennen tuomariuraansa Hakulinen työskenteli asianajajana Helsingissä vuosina 1926–1928 ja Tampereella vuosina 1931–1932, oikeusministeriön kansliapäällikkönä vuosina 1933–1937 sekä Helsingin yliopistossa siviilioikeuden virkaa tekevänä professorina vuosina 1936–1937. Vuonna 1937 Hakulinen nimitettiin korkeimman oikeuden jäseneksi poikkeuksellisen nuorena ollessaan vasta 35-vuotias. Vuonna 1952 Hakulinen nimitettiin vastaperustetun Helsingin hovioikeuden presidentiksi, missä hän toimi vuoteen 1972 asti. Hakulinen toimi myös Helsingin yliopiston siviilioikeuden dosenttina vuosina 1938–1949 ja useiden lainvalmistelukomiteoiden puheenjohtajana.
Hakulinen tuomittiin hovioikeuden presidenttinä toimiessaan sivutulojen ilmoittamatta jättämisen johdosta verokavalluksesta sakkoon.
Hakulinen toimi Suomalaisen Lakimiesyhdistyksen hallituksen jäsenenä vuosina 1937–1945, Suomen Lakimiesliiton hallituksen puheenjohtajana vuonna 1952, Haagin kansainvälisen yksityisoikeuden konferenssin Suomen toimikunnan puheenjohtajana vuosina 1956–1966 ja International Law Associationin presidenttinä vuosina 1966–1968. Hakulinen kutsuttiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1952, ja hänelle myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun I:lkn komentajamerkki vuonna 1945 ja Suomen Leijonan suurristi vuonna 1954.
Oikeustieteellinen tutkimus

Hakulinen oli tuottelias ja monipuolinen tutkija, jonka tuotannon painopiste oli siviili- ja kauppaoikeudessa. Hän tutki esimerkiksi velvoiteoikeutta, immateriaalioikeutta, perheoikeutta ja jäämistöoikeutta. Hakulinen oli 1900-luvun alun saksalaisperäisen käsitelainopin merkittävä edustaja, ja monet hänen päätelmistään eivät saaneet modernimpaa pohjoismaista oikeustiedettä edustaneen tiedeyhteisön hyväksyntää.
Hakulinen myös kehitti suomalaista oikeuskieltä uraauurtavalla lakikielen sanakirjallaan.
Teoksia

Perusteettoman edun palautus (Väitöskirja, 1931)
Kiinteistön luovutuksen muodosta sekä julkisen kaupanvahvistajan asemasta ja tehtävästä (1935, 2. täydennetty painos 1949)
Obligationenrecht (1936)
Suomalais-ruotsalais-saksalainen lakikielen sanakirja (1944, uudistettu painos 1973)
Velkakirjalaki ja siihen liittyvät lait selitettyinä (1947, 2. uudistettu painos 1965)
Osuuskuntalaki selityksineen (1954)
Tavaramerkkioikeus (1954)
Lakikirja (1955, useita painoksia)
Velvoiteoikeus I (1958, 2. uudistettu painos 1965, ruotsiksi 1962)
Familjerätt (1964)
Vuokraoikeus I (1967)
Osamaksukauppa (1967)
Kirjallisuutta

Ars boni et aequi: Juhlajulkaisu Y. J. Hakulisen 70-vuotispäivänä 21.1.1972. 1972
Max Bentley

Maxwell Herbert Lloyd Bentley (1. maaliskuuta 1920 Delisle, Saskatchewan, Kanada – 19. tammikuuta 1984) oli kanadalainen jääkiekkoilija. Hyökkääjänä pelanneen Bentleyn seuroja olivat National Hockey Leaguen Chicago Black Hawks, Toronto Maple Leafs ja New York Rangers.
Vuonna 1947 hänet myytiin Maple Leafsiin yhdessä Gus Bodnariin vaihdetun Cy Thomasin sekä Bud Poilen, Gaye Stewartin, Ernie Dickensin ja Bob Goldhamin kanssa. Kauppa osoittautui kannattavaksi Leafsille, joka voitti kolme seuraavina neljänä kautena jaetuista Stanley Cupeista.  Chicago Blackhawks taas vajosi liigan alakertaan lähes vuosikymmeneksi.
Hänen muodosti veljensä Doug Bentleyn ja Bill Mosienkon kanssa niin sanotun Pony Line -ketjun Chicagossa. Bentley teki NHL historiaa kaudella 1942–43 pelatessaan samassa ketjussa veljiensä Dougin ja Regin kanssa. Ketju oli NHL:n historian ensimmäinen kolmen veljeksen muodostama ketju.
Palkintoja ja saavutuksia

Lady Byng Memorial Trophy 1943
Art Ross Trophy 1946, 1947
NHL:n ykköstähdistössä 1946
Hart Memorial Trophy 1946 (arvokkain pelaaja)
NHL:n kakkostähdistössä 1947
Hockey Hall of Fameen 1966
1998 sijalla 48 The Hockey News -lehden 100 suurimman pelaajan NHL-painotteisella listalla
Aiheesta muualla

Max Bentley Legends of Hockey -tietokannassa (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Syl Apps | Lady Byng Memorial Trophyn voittaja 1943 | Seuraaja: Clint Smith |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Elmer Lach | Hart Memorial Trophyn voittaja 1946 | Seuraaja: Maurice Richard |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Elmer Lach | Art Ross Trophyn voittaja 1946, 1947 | Seuraaja: Elmer Lach |
108 eaa.

| --- | --- |
Vuosisadat: 200-luku eaa. · 100-luku eaa. · Ensimmäinen vuosisata eaa.
Vuosikymmenet: 200-luku eaa. · 190-luku eaa. · 180-luku eaa. · 170-luku eaa. · 160-luku eaa. · 150-luku eaa. · 140-luku eaa. · 130-luku eaa. · 120-luku eaa. · 110-luku eaa. · 100-luku eaa. · 90-luku eaa.
Vuodet: 200 eaa. · 199 eaa. · 198 eaa. · 197 eaa. · 196 eaa. · 195 eaa. · 194 eaa. · 193 eaa. · 192 eaa. · 191 eaa. · 190 eaa. · 189 eaa. · 188 eaa. · 187 eaa. · 186 eaa. · 185 eaa. · 184 eaa. · 183 eaa. · 182 eaa. · 181 eaa. · 180 eaa. · 179 eaa. · 178 eaa. · 177 eaa. · 176 eaa. · 175 eaa. · 174 eaa. · 173 eaa. · 172 eaa. · 171 eaa. · 170 eaa. · 169 eaa. · 168 eaa. · 167 eaa. · 166 eaa. · 165 eaa. · 164 eaa. · 163 eaa. · 162 eaa. · 161 eaa. · 160 eaa. · 159 eaa. · 158 eaa. · 157 eaa. · 156 eaa. · 155 eaa. · 154 eaa. · 153 eaa. · 152 eaa. · 151 eaa. · 150 eaa. · 149 eaa. · 148 eaa. · 147 eaa. · 146 eaa. · 145 eaa. · 144 eaa. · 143 eaa. · 142 eaa. · 141 eaa. · 140 eaa. · 139 eaa. · 138 eaa. · 137 eaa. · 136 eaa. · 135 eaa. · 134 eaa. · 133 eaa. · 132 eaa. · 131 eaa. · 130 eaa. · 129 eaa. · 128 eaa. · 127 eaa. · 126 eaa. · 125 eaa. · 124 eaa. · 123 eaa. · 122 eaa. · 121 eaa. · 120 eaa. · 119 eaa. · 118 eaa. · 117 eaa. · 116 eaa. · 115 eaa. · 114 eaa. · 113 eaa. · 112 eaa. · 111 eaa. · 110 eaa. · 109 eaa. · 108 eaa. · 107 eaa. · 106 eaa. · 105 eaa. · 104 eaa. · 103 eaa. · 102 eaa. · 101 eaa. · 100 eaa. · 99 eaa.
Syntyneitä

Catilina – roomalainen poliitikko
Michel Butor

| Michel Butor |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. syyskuuta 1926 Mons-en-Barœul, Ranska
Kuollut: 24. elokuuta 2016 (89 vuotta) Contamine-sur-Arve, Ranska
Kansalaisuus:  ranska
Ammatti:  kirjailija
Muut tiedot
Koulutus: Lycée Louis-le-Grand
Michel Butor (14. syyskuuta 1926 Mons-en-Barœul, Ranska – 24. elokuuta 2016 Contamine-sur-Arve, Ranska) oli ranskalainen kirjailija ja esseisti. Hän aloitti kirjallisuudessa nouveau roman -tradition. Tunnetuin hänen kirjoistaan on La Modification, 1957. Se on kirjoitettu kokonaan yksikön toisessa persoonassa. Suomennos Tänä yönä nukut levottomasti ilmestyi 1967.
Butorin romaaneissa on ajallista syvyyttä, joka syntyy myyttisistä aineksista. Hän käyttää kollaasiainesta ja typografisia sommitelmia. Keskeistä on paikan henki.
Suomennettu teos

Tänä yönä nukut levottomasti: Romaani, (La modification). Suom. Leena Pasanen. Helsinki: Otava 1967. Sarja: Moderneja kirjailijoita
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Michel Butor Wikimedia Commonsissa
Michel Butor Goodreads. Viitattu 28.11.2018 (englanniksi).
In Memoriam: Michel Butor French Culture. Arkistoitu 28.11.2018. Viitattu 28.11.2018 (englanniksi).
Tahourdin, Adrian: Michel Butor, the writer’s writer? The Times Literary Supplement - TLS.  10.11.2016. Viitattu 28.11.2018 (englanniksi).
Grimes, William: Michel Butor, French Novelist Who Shattered Conventions, Dies at 89 The New York Times.  4.9.2016. Viitattu 28.11.2018 (englanniksi).
Michael Jakosits

| Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Maa:   Saksa> Miesten ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | 10 m olympiakivääri |  |
Michael Jakosits (s. 21. tammikuuta 1970 Homburg) on saksalainen ampuja ja olympiavoittaja. Hän voitti kultaa Barcelonan olympialaisissa 1992 10 metrin olympiakiväärikilpailussa .
Michael Brandon

| Michael Brandon |
| --- | --- |
 Michael Brandon elokuvassa Hälytys (Red Alert, 1977).
Henkilötiedot
Koko nimi:  Michael Brandon alk. Feldman
Syntynyt: 20. huhtikuuta 1945 (ikä 79) Brooklyn, New York
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Michael Brandon (alk. Feldman; s. 20. huhtikuuta 1945 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalais-brittiläinen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten 1980-luvun brittisarjasta Taistelupari, jossa hän esitti pääosaa Glynis Barberin kanssa.
Valikoitu filmografia > Elokuvia

| --- | --- |
 Hyvästi Columbus (Goodbye, Columbus, 1969)  Rakastajia ja muita veijareita (Lovers and Other Strangers, 1970)  Jennifer on My Mind (1971)  Quattro mosche di velluto grigio (engl. Four Flies on Grey Velvet, 1971)  Heavy traffic – kuumat paikat (Heavy Traffic, 1973)  Hälytys (Red Alert, 1977)  FM – rock-kanava (FM, 1978)  Promises in the Dark (1979)  Vaihtelu virkistää (A Change of Seasons, 1980)  Rikas ja kuuluisa (Rich and Famous, 1981)  Murhaajan viimeinen todistaja (Deadly Messages, 1985)  Anna tulta, kultaseni (Try This One for Size, 1989) :  Kerran se kirpaisee (Passez une bonne nuit, 1989)  Haluatko mieluummin kuolla? (Le denier du colt, 1990)  Iso kala koukussa (Présumé dangereux, 1990)  Tappavaa seuraa (The Care of Time, 1990)  Tapaus Kevin Johnson (The Disappearance of Kevin Johnson, 1996)  Déjà vu – matka rakkauteen (Déjà Vu, 1997)  Näkymätön tappaja (Contaminated Man, 2000)  Scooby-Doo ja kyberjahti (Scooby-Doo and the Cyber Chase, 2001) – äänirooli  The Detonator (2006)  Minä ja Orson Welles (Me and Orson Welles, 2008)  Captain America: The First Avenger (2011)
Valikoitu filmografia > Televisiosarjoja

| --- | --- |
 Sairaalan syke (St. Elsewhere, 1983; 1 jakso)  Taistelupari (Dempsey & Makepeace, 1985–1986; 30 jaksoa)  Dynastia – viimeinen luku (Dynasty: The Reunion, 1991; minisarja)  Murhasta tuli totta (Murder, She Wrote, 1994; 1 jakso)  Silkkiä ja luoteja (Silk Stalkings, 1996; 1 jakso)  Nanny (The Nanny, 1997; 1 jakso)  Kunnian miehet (JAG, 1997, 1999; 2 jaksoa)  Ally McBeal (1998; 1 jakso)  Oikeus ja kohtuus (The Practice, 1998, 1999; 2 jaksoa) :  Jonathan Creek – illuusioiden mestari (Jonathan Creek, 1999; 1 jakso)  Casualty (2007; 1 jakso)  Doctor Who (2008; 1 jakso)  Bones (2008; 1 jakso)  Ryhmä Pullman (New Tricks, 2009; 1 jakso)  Kelmien kerho (Hustle, 2011; 1 jakso)  Amerikan frendi (Episodes, 2012–2017; 8 jaksoa)  Mr Selfridge (2013; 1 jakso)  Murha paratiisissa (Death in Paradise, 2013; 1 jakso)
Yksityiselämä

Brandonin puoliso on hänen Taistelupari-kollegansa Glynis Barber. He tutustuivat sarjan kuvauksissa ja solmivat myöhemmin avioliiton. Heillä on yksi lapsi.
1970-luvulla Brandon oli muutaman vuoden naimisissa näyttelijä Lindsay Wagnerin kanssa.
Aiheesta muualla

Michael Brandon Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Michael Brandon Elonetissä.
Max Born

| Max Born |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. joulukuuta 1882 Breslau, Saksa
Kuollut: 5. tammikuuta 1970 (87 vuotta) Göttingen, Saksa
Kansalaisuus:  saksalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:   Breslaun,  Heidelbergin ja  Zürichin yliopistot 
Väitöstyön ohjaaja:  Carl Runge
Instituutti:   Frankfurtin,  Göttingenin ja  Edinburghin yliopistot 
Oppilaat:  Maria Goeppert-Mayer Robert Oppenheimer
Tutkimusalue:  fysiikka
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1954)
 Nimikirjoitus
Max Born (11. joulukuuta 1882 Breslau (nykyinen Wrocław), Saksan keisarikunta – 5. tammikuuta 1970 Göttingen, Saksa) oli saksanjuutalainen matemaatikko ja fyysikko. Hän oli vanhempiensa professori Gustav Bornin ja Margarete Kauffmannin ainoa lapsi.
Hän kävi kouluaan König-Wilhelm-lukiossa, minkä jälkeen Born meni opiskelemaan Breslaun yliopistoon astronomiaa ja fysiikkaa. Sieltä hän siirtyi Heidelbergin yliopistoon ja edelleen Zürichin yliopistoon. Tänä ajanjaksona Born tapasi useita merkittäviä tiedemiehiä ja matemaatikoita kuten Kleinin, Hilbertin, Minkowskin, Rungen, Schwarzschildin ja Voigtin.
Vuonna 1909 Born nimitettiin luennoitsijaksi Göttingenin yliopistoon, missä hän työskenteli vuoteen 1912 asti, jolloin hän siirtyi Chicagon yliopistoon. Vuonna 1913 hän meni naimisiin teollisuussukuun kuuluvan Hedwig o.s. Ehrenbergin kanssa. He saivat kaikkiaan kolme lasta. Näyttelijä Olivia Newton-John on Max Bornin tyttärentytär.
Vuonna 1915 Born liittyi Saksan armeijaan joutuen hylkäämään hänelle tarjotun paikan professorina Berliinin yliopistossa, jossa hän olisi päässyt työskentelemään Max Planckin kanssa. Armeijassa hän suunnitteli äänimittauksen teoriaa ja opiskeli myös kideoppia, josta hän julkaisi ensimmäisen kirjansa.
Vuonna 1919 ensimmäisen maailmansodan jälkeen hänestä tuli professori Frankfurt am Mainin yliopistossa, ja sen jälkeen professori Göttingenin yliopistossa vuonna 1921. Tänä aikana hän teki huomattavimmat työnsä. Julkaisussaan ”Zur Quantummechanik” vuonna 1924 hän käytti ensimmäistä kertaa termiä ”kvanttimekaniikka” ja muotoili nykyisen standarditulkinnan todennäköisyystiheydestä  \psi ^{*}\psi  kvanttimekaniikan Schrödingerin yhtälössä, josta hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon kolmisenkymmentä vuotta myöhemmin. Lisäksi hän teki lisätutkimusta kiderakenteista.
Vuonna 1933 hän siirtyi Saksan hallituksen antisemitistisen toiminnan vuoksi opettamaan Cambridgen yliopistoon vuoteen 1936 asti. Hän vietti kuusi kuukautta Bangaloren yliopistossa ennen siirtymistään Edinburghin yliopistoon vuoteen 1953 asti.  Eläkkeelle siirtymisensä jälkeen hän muutti Bad Pyrmontiin, missä eli kuolemaansa, vuoteen 1970 asti.
Albert Einstein oli Bornin ystävä, ja kirjeessään Bornille vuonna 1926 Einstein teki kuuluisan huomautuksensa kvanttimekaniikkaa koskien, ”Jumala ei heitä noppaa”.
Toisen maailmansodan jälkeen Max ja Hedwig Born palasivat Saksaan, lasten jäädessä Englantiin.
Hänelle myönnettiin Hughesin mitali vuonna 1950 ja fysiikan Nobel-palkinto ja Stokesin mitali vuonna 1954.
Teoksessaan Natural Philosophy of Cause and Chance Born ratkaisee Kantin arvoituksen Ding an Sich (asia itsessään).
Julkaisuja

Dynamik der Kristallgitter (1915)
Die Relativitätstheorie Einsteins (1920)
Vorlesungen über Atommechanik (1925)
Optik: ein Lehrbuch der elektromagnetischen Lichttheorie (1933)
Principles of Optics (Emil Wolfin kanssa) (1959)
Physik im Wandel meiner Zeit (1958)
Von der Verantwortung des Naturwissenschaftlers (1965)
Experiment und Theorie in der Physik (1969)
Der Luxus des Gewissens (Hedwig Bornin kanssa) (1969)
Optik (1969)
1979 (EP)

| 1979 Sehr Schnell |
| --- | --- | --- |

EP-levyn tiedot
 Äänitetty : 2016
 Julkaistu: 6. toukokuuta 2016
 Formaatti: 7” vinyyli, CD
 Tyylilaji: punk
 Kesto: 12.07
 Levy-yhtiö: Stupido Records
Sehr Schnellin muut julkaisut
| Sehr Schnell 2009 | 1979 2016 |   |
1979 on punkyhtye Sehr Schnellin EP-levy, joka julkaistiin 6. toukokuuta 2016 levymerkillä Stupido Records. Julkaisu on yhtyeen ensimmäinen uutta materiaalia sisältävä albumi 36 vuoteen. EP on äänitetty vuonna 2016, mutta kappaleet on sävelletty ja sanoitettu 1970-luvulla. Kappaleet on äänitetty mm. Lauri Elorannan studiossa.
Kappaleet

Älä itke Susi – 2.37
Jos sä lähdet juokseen – 2.23
Tätä se on – 2.48
Iltakävely – 1.44
Alistu ja alista – 2.35
Østre Toten

Østre Toten on Norjan kunta Innlandetin läänissä. Sen rajanaapureita ovat lännessä Vestre Toten, pohjoisessa Gjøvik, koillisessa Ringsaker, idässä Stange, kaakossa Eidsvoll ja etelässä Hurdal.
Kunnan hallintokeskus on Lena. Muita taajamia ovat Kapp, Skreia, Nordlia, Kolbu, Lensbygda ja Sletta. Vuoden 2024 alussa kunnassa oli 14 840 asukasta.
Kuvia

Hoffin kirkko
Balken kirkko
Kolbun kirkko
Tunnettuja henkilöitä

Svein Erik Brodal (s. 1939), näyttelijä, teatteriohjaaja ja teatterinjohtaja
Alv Gjestvang (1937–2016), pikaluistelija
Inger Lise Rypdal (s. 1949), laulaja ja näyttelijä
Olav Johan Sopp (1860–1931), sienitutkija
Einar Steen-Nøkleberg (s. 1944), pianisti ja musiikkipedagogi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Østre Toten Wikimedia Commonsissa
Innlandetin läänin kunnat
Alvdal
Dovre
Eidskog
Elverum
Engerdal
Etnedal
Folldal
Gausdal
Gjøvik
Gran
Grue
Hamar
Kongsvinger
Lesja
Lillehammer
Lom
Løten
Nord-Aurdal
Nord-Fron
Nord-Odal
Nordre Land
Os
Rendalen
Ringebu
Ringsaker
Sel
Skjåk
Stange
Stor-Elvdal
Søndre Land
Sør-Aurdal
Sør-Fron
Sør-Odal
Tolga
Trysil
Tynset
Vang
Vestre Slidre
Vestre Toten
Vågå
Våler
Østre Toten
Øyer
Øystre Slidre
Åmot
Åsnes
Norjan läänit | Norja
Michel Bréal

| Michel Bréal |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. maaliskuuta 1832  Landau in der Pfalz 
Kuollut: 25. marraskuu 1915 Boulevard Saint-Michel
Kansalaisuus:  Ranska
Koulutus ja ura
Opinnot:  École normale supérieure
Instituutti:  Collège de France, École pratique des hautes études
Opettaja:  Franz Bopp
Oppilaat:  Antoine Meillet
Tutkimusalue:  Kielitiede
Palkinnot:  Commander of the Legion of Honour
Michel Jules Alfred Bréal (26. maaliskuuta 1832 Landau, Baijeri – 25. marraskuuta 1915 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kielentutkija, jota pidetään nykyaikaisen semantiikan perustajana. Hän toimi Collège de Francen historiallis-vertailevan kielitieteen (”vertailevan kieliopin”, ransk. grammaire comparée) ensimmäisenä professorina vuodesta 1866 aina eläkkeelle jäämiseensä vuonna 1905.
Elämä ja ura

Bréal syntyi Landau in der Pfalzissa Baijerissa alueella, joka oli kuulunut Ranskaan 1680–1815. Hän valmistui École normale supérieure -yliopistosta vuonna 1855, minkä jälkeen hän opiskeli Berliinissä tuolloin uutta historiallis-vertailevan suuntauksen mukaista kielitiedettä alan ensimmäisen suuruuden, Franz Boppin johdolla.
Vuonna 1868 Bréalista tuli viisi vuotta aiemmin perustetun Société de Linguistique’n sihteeri, ja samana vuonna hän oli yksi École Pratique de Hautes Études’in historiallis-filologisen osaston perustajista edistääkseen Ranskassa hiipunutta historian ja filologian opetusta. Sociéte de Linguistique’n sihteerinä Bréal pysyi kuolemaansa asti, ja käytännössä hän johti seuraa tällä arvonimellä aina eläkkeelle jäämiseensä.
Anti kielitieteelle

Bréal vastusti aikansa aikansa positivistisesti virittynyttä kielitieteen suuntausta, August Schleicherin ja myöhempää nuorgrammaattista kielihistoriaa, josta hänen mukaansa oli tullut pelkkää ulkoisten muotojen kuvausta vailla mahdollisuutta päästä käsiksi kielen luonteeseen.
Bréalin tärkeimpänä teoksena tunnettu, hänen urallaan myöhäinen Essai de sémantiques: Science des significations (1897), jossa nykyaikainen kielellisen merkityksen tutkimus semantiikka sai nimensä, oli kolmenkymmenen vuoden pohdinnan tulos. Teoksessa hän yritti kääntää kielentutkijoiden huomion yksin muotoon liittyvistä seikoista taustalla vaikuttaviin ”älyllisiin” syihin (les causes intellectuelles). Teoksessa semantiikka ei käsitetä kuitenkaan niinkään sanan yleisessä nykymielessä kuin kielitieteen koko 1800-luvulle ominaisessa historiallis-vertailevassa mielessä: huomion kohteena oli se, miten merkitykset siinä kuin äänteetkin kielen historiassa muuttuvat.
Paitsi kielentutkimus sinänsä, Bréalia kiinnostivat kielenopetuksen pedagogiikka ja koulutusuudistus, eikä hän tästä näkökulmasta voinut hyväksyä Schleicherin ”orgaanista” kielikäsitystä, jossa kieli nähtiin elävän olennon kaltaisena kaikissa siihen kuuluvissa ominaispiirteissään – syntymä, varttuminen, kasvu ja kehitys, kuolema. Hän syytti käsitystä mystisismistä ja romantisoinnista. Käytännössä Bréalin tieteenteoreettinen puolenvalinta kävi – aikalaisillekin – ilmi jo hänen valittuaan ranskannettavakseen kielihistorian perusteokseksi mieluummin Boppin Vergleichende Grammatikin (joka ilmestyi kuudessa osassa pitkin väliajoin 1833–52) kuin Schleicherin uudemman teoksen Compendium der vergleichenden Grammatik der indogermanischen Sprachen (1861–62).
Orgaanisuuden sijaan Bréal halusi nostaa viestinnälliseksi toimijaksi ihmisen, joka käyttäessään samalla muuttaa kieltä. Kuten Wilhelm von Humboldt ja Otto Jespersen, hän korosti, ettei kieltä ole ilman sitä puhuvaa ihmistä – kieli oli sosiaalinen tosiasia. Sanojen merkityksen historiallinen muutos ei näin vääjäämättä merkinnyt kielen rappiota, kuten Schleicher esitti, vaan ne säilyttivät yleisen tehtävänsä sen muututtuakin.
Bréal toimi merkittävässä roolissa kielitieteen perusteellisesti uudistaneen Ferdinand de Saussuren uralla. Luovuttuaan opettamisesta École de Hautes Études’issä vuonna 1882 Bréal nimitytti tuolloin vasta 25-vuotiaan Saussuren tilalleen tunnistettuaan tämän kyvyt, vaikka oli itse tutkijana hyvin erityyppinen – vahvasti humanistinen ja pikemmin suuntautunut pedagogiaan kuin kielitieteen teoreettiseen perustaan. Saussuren valinta vaikutti myös myönteisesti Ranskan kielitieteen opetukseen, joka oli ollut Bréalin oppositioasenteen vuoksi jo vaarassa syrjäytyä tieteenalan kehityksestä muualla.
Samoin Bréal onnistui edistämään fonetiikan kehitystä Ranskassa. Vaikka hän ei itse alaa harrastanut, hän järjesti oman oppituolinsa yhteyteen maan ensimmäisen kokeellisen fonetiikan laboratorion abbé Jean-Pierre Rousselot’lle, joka myöhemmin sai Collège de Francesta myös oman fonetiikan oppituolin.
Julkaisuja

Excursions pédagogiques. Paris, Hachette 1866.
Franz Boppin teoksen Vergleichende grammatik ranskannos Grammaire comparée des langues indo-européennes viidessä osassa: I 1866, II 1868, III 1869, IV 1872 ja V 1874.
Mélanges de mythologie et de linguistique. Paris, Hachette, 1877.
Essai de sémantiques: Science des significations. Hachette, Paris 1897.
Melodi Grand Prix 1975

| Eurovision laulukilpailu 1975  Norjan euroviisukarsinta> Melodi Grand Prix 1975 |
| --- | --- |
Päivämäärä:  25. tammikuuta 1975
Tapahtumapaikat:  NRK:n studio 1, Oslo
Juontaja(t):  Bergljot Engeset
Kapellimestari:  Terje Fjærn (pieni orkesteri) Carsten Klouman (suuri orkesteri)
Valintamenetelmä:  asiantuntijaraati
Voittaja:  Stein Ingebrigtsen/Ellen Nikolaysen ”Det skulle ha vært sommer nå”
Norja Eurovision laulukilpailussa Virallinen verkkosivusto 
 ◄ 1974  1976 ► 
Melodi Grand Prix 1975 oli Norjassa järjestetty laulukilpailu, jossa valittiin Norjan edustaja vuoden 1975 Eurovision laulukilpiluun. Kilpailu pidettiin avoimena sävellyskilpailuna, johon lähetettiin noin 120 kappaletta. Niistä musiikin asiantuntijoista koottu raati valitsi viisi kilpailun finaaliin. Finaali pidettiin 25. tammikuuta Norjan yleisradioyhtiö NRK:n studiossa Oslossa. Kilpailussa jokainen kappale esitettiin kahdesti, pienen ja suuren orkesterin säestyksellä ja eri esittäjien esittämänä. Voittajan valitsi raati, johon kuuluivat samat kymmenen henkeä, jotka olivat olleet valitsemassa finalisteja. Äänestyksessä kukin raatilainen antoi jokaiselle kappaleelle arvosanan välillä 1-5. Kilpailun voitti kappale "Det skulle ha vært sommer nå", jonka karsinnassa esittivät Stein Ingebrigtsen ja Ellen Nikolaysen. Kansainväliseen Eurovision laulukilpailuun kappaleen esittäjäksi valittiin Ellen Nikolaysen ja voittokappale käännettiin englanniksi nimellä "Touch My Life (with Summer)".