stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mikko Nousiainen (näyttelijä)
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1990–1991 | Ruusun aika | Anjan ja Laurin poika |
| 1994 | Blondi tuli taloon | Kalle Kuismanen |
| 1997–1998 | Ihmeidentekijät | Marko Mongel |
| 1998 | Nitrokabinetti | Jari-Petteri Sallinen |
| 1998 | Putkinotko | Ananias |
| 2002 | Jurismia! | Sven Hannawald |
| 2007 | Maan mitta | Yliluutnantti Leimukari |
| 2008–2009 | Morsian | Kimi |
| 2011 | Klikkaa mua | Esko |
| 2014 | Mustat lesket | Erno Juusola |
| 2014 | Toisen kanssa | Matti Eronen |
| 2014 | Nymfit | Laertes |
| 2014 | Kadonnut: Joulupukki | Manteli-tonttu |
| 2016–2020 | Ex-onnelliset | Kalle Kekkonen |
| 2018 | Karppi | Jarkko Vaahtera |
| 2018 | Kummeli esittää: Kontio & Parmas | lääkäri |
| 2019 | Hiljaisten palvelijat | Erkko |
| 2020 | Rauhantekijä | Tom Virta |
| 2021 | Ivalo | Toni Kajanne |
| 2022 | Kansan vihollinen | Juha Leinonen |
| 2022 | Helsinki-syndrooma | iskuryhmän komentaja |
| 2022– | Syke | Lauri Kivi |
Dubbaukset

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2003 | Sinbad – seitsemän meren sankari | Sinbad |
Aiheesta muualla

Mikko Nousiainen (näyttelijä) Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Mikko Nousiainen (näyttelijä) Elonetissä.
Hs.fi: Mikko Nousiaisen piti olla suurelokuvan Mannerheim – hän joutuikin limboon, joka vei ikävuodet 30–40, ajoi rahapulaan ja johti vielä suurempaan ”sössintään”
Jānis Frīdrihs Baumanis

| Jānis Frīdrihs Baumanis |
| --- | --- |
 Jānis Frīdrihs Baumanis.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. toukokuuta 1834  Riika, Latvia
Kuollut: 19. maaliskuuta 1891  Riika, Latvia
Ammatti:  arkkitehti
Jānis Frīdrihs Baumanis (23. toukokuuta 1834 – 19. maaliskuuta 1891)  oli latvialainen arkkitehti. Hän johti useiden rakennusten rakentamista eri puolilla Latviaa, mutta erityisesti Riiassa. Hän oli yksi tuotteliaimmista latvialaisista arkkitehdeista. Hänen rakennuksensa edustivat uusbarokkilaista tyyliä.
Elämäkerta

Jānis Baumanis syntyi Riiassa 23. toukokuuta 1834. Hän työskenteli nuorena muutaman arkkitehtitoimiston harjoittelijana, jolloin arkkitehti Ludwig Bohnstedt ryhtyi tukemaan häntä. Bohnstedtin avustuksella Baumanis opiskeli Berlinin rakennusakatemiassa vuosina 1860–1862 ja vuodesta 1862 Pietarin taideakatemiassa, josta hän valmistui seuraavana vuonna. Baumanis suunnitteli 17 ortodoksikirkkoa Etelä-Viroon ja Vidzemen alueelle. Riiassa hän suunnitteli yli 150 rakennusta. Tunnetuimpia Baumaniksen suunnittelemia rakennuksia Riiassa ovat Aleksanterin lukio Barona ielalla, Lomonosovin lukio Rainisin bulevardilla ja Riian sirkuksen rakennus. Arkkitehtiuransa lisäksi Baumanis toimi aktiivisesti Riian latvialaisessa seurassa ja latvialaisten laulujuhlien järjestämisessä. Baumanis kuoli Riiassa 19. maaliskuuta 1891.
Konstantīns Pēkšēns

| Konstantīns Pēkšēns |
| --- | --- |
 Konstantīns Pēkšēns.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. maaliskuuta 1859 Mazsalaca, Latvia
Kuollut: 23. kesäkuuta 1928 Bad Kissingen, Saksa
Ammatti:  arkkitehti
Konstantīns Pēkšēns (3. maaliskuuta 1859 − 23. kesäkuuta 1928) oli latvialainen arkkitehti. Pēkšēns suunnitteli rakennuksia kansallisromanttisen ja uusrenessanssisen tyylin mukaisesti. Yksi tunnettu hänen suunnittelemansa rakennus on Bērgsin basaarit. Yhteensä hän suunnitteli yli 250 rakennusta..
Elämäkerta

Konstantīns Pēkšēns syntyi 3. maaliskuuta 1859 Mazsalacan kylässä. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijöitä, mutta vuonna 1869 perhe muutti Riian kaupunkiin. Pēkšēns meni opiskelemaan Riian polytekniseen instituutiin ja valmistui sieltä vuonna 1885 arkkitehdiksi. Hän työskenteli aluksi  John Friedrich Baumannin arkkitehtitoimistolle, mutta aloitti sittemmin oman toimistonsa. 1800-luvun lopussa hän suunnitteli eklektisiä uusrenessanssisia rakennuksia, mutta 1900-luvun alussa hän alkoi suunnitella jugend-tyylisiä rakennuksia. Arkkitehdin työnsä ohella hän osallistui Selonia-järjestön toimintaan ja toimi myös Riian arkkitehtien liitossa. Pēkšēns kuoli 23. kesäkuuta 1928.
Konstantīns Pēkšēnsin suunnittelema jugend-tyylinen rakennus Riiassa.
Irakin historia

n
k
Irakin valtio sijaitsee alueella, jota historioitsijat ovat perinteisesti pitäneet Lähi-idän varhaisimpien sivilisaatioiden asuinalueena. Maantieteellisesti Irak käsittää vanhassa testamentissa mainitun Mesopotamian. Alueella kukoistivat tuhansien vuosien ajan varhaiset korkeakulttuurit. Aleksanteri Suuren valloitusten myötä Mesopotamian kulttuuri taantui, mutta sen perinnöksi jäi useat tieteelliset saavutukset ja monet keskeiset opit.
Arabivalloitusten myötä alueelle saapui islam, mitä seurasi arabien massamuutto nykyisen Irakin alueelle. Bagdad oli islamin kulta-aikana islamilaisen maailman pääkaupunki. Tämän aikajakson katsotaan päättyneen 1200-luvulla mongolivalloituksiin. Osmanit valtasivat Irakin alueen 1500-luvulla. Osmanit hallitsivat aluetta osana valtakuntaansa aina ensimmäiseen maailmansotaan asti, jolloin britir kasvattivat valtaansa alueella.
Brittiläiset myönsivät Irakille itsenäisyyden ja Irakin kuningaskunta perustettiin vuonna 1932. Kuningasvalta kukistui sotilasvallankaappauksessa 1955. Sotilashallinnon aikana vallankaappaukset ja niiden yritykset seurasivat toisiaan. 1970-luvulla valtaan nousi Baath-puolue ja sen johtoon noussut Saddam Hussein. Saddam eliminoi kaikki poliittiset vastustajansa ja keskitti vallan itselleen. Hänen aikanaan käytiin tuhoisa sota Irania vastaan ja kurdit ja šiiamuslimit joutuivat vainotuiksi. Saddam kukistui Irakin sodan myötä ja maa siirtyi Yhdysvaltojen tukemana siviilihallintoon. Poliittinen tilanne maassa on säilynyt epävakaana.
Muinainen Mesopotamia

Nykyinen Irak sijaitsee alueella, jota on perinteisesti pidetty Lähi-idän varhaisimpien sivilisaatioiden elinalueena. Maantieteellisesti Irak käsittää vanhassa testamentissa mainitun Mesopotamian. Länsimaisessa mytologiassa ja uskonnollisessa perinteessä Mesopotamia oli antiikin aikana rehevän kasvillisuuden, runsaan eläinkunnan ja runsaiden, mutta arvaamattomien vesivarojen maa.
Varhaisimmat ihmisasutukset Mesopotamiassa on arkeologisten kaivausten perusteella ajoitettu noin vuodelle 10 000 eaa. Viimeistään vuonna 7000 eaa. alueelle oli syntynyt hajanaisia kyläkuntia, joissa oli muutamia satoja asukkaita. Elannokseen he kasvattivat vuohia ja lampaita ja valmistivat leipää villinä kasvavan vehnän jyvistä.
Eufrat ja Tigrisjokien väliset viljavat maat tekivät metsästäjä-keräilijöille mahdolliseksi asettua paikoilleen, kesyttää eläimiä ja alkaa viljellä maata. Siirtymäkausi oli pitkä ja vähittäinen. Tämä neoliittiseksi vallankumoukseksi kutsuttu prosessi kesti tuhansia vuosia. Paikoilleen asettuminen edisti kaupunkikulttuurin syntyä, näistä varhaisimpia oli sumerilainen sivilisaatio. Sumerilaisten aikakaudella noin 4000-2000 eaa. kastelujärjestelmät olivat jo pitkälle kehittyneet ja rakennukset ja temppelit valmistettiin poltetusta tiilestä.
Sumerilainen kulttuuri loi perustan Mesopotamiaa myöhemmin hallinneille Akkadin ja Babylonian valtakunnille. Ensimmäinen Mesopotamialainen suurvalta, joka ulotti mahtinsa Välimerelle saakka oli Assyrian valtakunta, joka laajimillaan hallitsi suurta aluetta Mesopotamiasta Egyptiin asti.
500-300 luvuilla eaa. Mesopotamia joutui ensin persialaisen ja Aleksanteri Suuren valloitusten myötä hellenistisen kulttuurin vaikutusvallan alle. Vieraiden valloittajien alaisuudessa Mesopotamia oli syrjäseutua, kun Rooman valtakunnan kukoistuksen myötä kaupankäynnin painopiste siirtyi Välimerelle. Mesopotamialainen kulttuuri alkoi taantua, mutta se ei suinkaan hävinnyt jälkiä jättämättä, vaan antiikin kreikkalainen ja roomalainen kulttuuri imivät mesopotamialaisesta kulttuurista monet keskeiset opit ja tieteelliset saavutukset.
Islamin tulo

Irakin arabivalloitus esitellään seuraavassa pääosin 800-luvulla kirjoitettuun islamilaiseen perimätietoon nojaavien lähteiden pohjalta. Israelilaiset Yehuda Nevo ja Judith Koren ovat  vuonna 2003 ilmestyneessä kirjassaan Crossroads to Islam esittänet teorian, jonka mukaan ulkopuolista paimentolaishyökkäystä ei olisi tapahtunut, vaan suurvaltojen romahdus olisi johtunut niiden sisäisestä kehityksestä. Kirjoittajat perustelevat väitettään aikalaislähteillä, joista mikään ei kerro muslimihyökkäyksestä.
Islamin tulo > Seldžukit

Tämä aikakausi päättyi vuonna 1055, kun turkkilaissukuisten seldžukkien heimopäällikkö Toğrul Beg, saapui joukkoineen Bagdadiin. Seldžukit olivat kotoisin Amudarjajoen pohjoispuolelta, ja he olivat saaneet hallintaansa Khorasanin. Seldžukit etenivät etelään valloittaen, mutta ei tuhoten tiellään olevia kaupunkeja. Koska seldžukit olivat sunneja, heidän hallintonsa otettiin vastaan ​​Bagdadissa. Buijidihallitsijat syrjäytettiin ja seldžukit pyrkivät puhdistamaan Irakin kaikesta šiialaisesta vaikutuksesta. Abbasidikalifi jätettiin valtaan, mutta tällä ei ollut juuri vaikutusta, vaan abbasidien kalifit olivat edelleen käytännössä vankeina palatsissaan. Bagdad jatkoi edelleen kalifaatin pääkaupunkina, mutta seldžukit perustivat oman pääkaupunkinsa Esfahaniin.
Seldžukit hallitsivat laajimmillaan suurta aluetta Bosporinsalmelta Kiinan Turkestaniin. Irakin ja Iranin alueella nautittiin tänä aikana kulttuurisesta ja tieteellisestä renessanssista. Tästä on kiittäminen seldžukkihallitsiaj Malik Shahin visiiriä Nizam al-Mulkia. Hänen toimestaan perustettiin observatorio, jossa Omar Khaijam saattoi tehdä tutkimustyötään. Bagdadiin tuotiin tänä aikana useita merkittäviä tutkijoita, kuten teologi al-Ghazali, joka on yksi merkittävimmistä islamilaisista teologeista.
Malik Shahin kuoltua vuonna 1092 Seldžukkien valtakunta hajosi. Ympäri Irakia ja Irania muodostui useita pieniä dynastioita. Seldžukkien valta säilyi epävakaisena Bagdadissa, missä vuosina 1118–1194 hallitsi yhdeksän seldžukkisulttaania, joista vain yksi kuoli luonnollisin syin. Pohjois-Irakissa valtaa piti Zangidien dynastia, kun taas etelässä valtaansa kasvattivat Mazyadidit. Viimeinen voimakas seldžukkihallitsija oli Muhammad I Tapar, joka hallitsi vuosina 1105–1118. Hänen aikanaan Mazyadidit syrjäytettiin vallasta, ja selžukkivalta palasi eteläiseen Irakiin. Muhammad I Taparin kuoltua valtakunta käytännössä jakaantui hänen kahden veljensä kesken. Seldžukkien valta alkoi tämän seurauksena rapautua Bagdadissa, missä abbasidit yrittivät kasvattaa valtaansa. Aikakauden merkittävin abbasidikalifi oli vuosina 1180–1225 hallinnut al-Nasir, joka yritti sovittaa sunnit ja šiiat yhteen. Hän myös liittoutui keskiaasialaisten kalifaatin vastustajien kanssa. Tämän politiikan ansiosta hän pääsi eroon viimeisestä seldžukkisulttaanista, Tughril III:sta vuonna 1194. Hänet surmattiin, kun Araljärven eteläpuolelta valtaansa etelään laajentanut Kovaresmian šaahi kukisti seldžukkivallan. Tämän seuraajat eivät koskaan ehtineet syrjäyttää vallasta Bagdadissa istunutta abbasidikalifia ja vakiinnuttamaan valtaansa Irakin alueella, ennen kuin mongolit saapuivat Lähi-itään.
Mongolivallan aika > Il-kaanit

1200-luvun alussa Tšingis-kaani yhdisti mongoliheimot yhdeksi valtakunnaksi. Mongoliarmeija vyöryi läpi Aasian kohti Lähi-itää, ja vuonna 1225 mongolit olivat kukistaneet Kovaresmian, ja edenneet näin jo nykyisen Irakin lähialueille. Mongolit hyökkäsivät Bagdadiin vuonna 1258. Abbasidikalifi Al-Musta'sim kieltäytyi antautumasta mongolien Hülegü-kaanille, mutta kaupungin puolustusta oli heikentänyt sarja tuhoisia tulvia edellisen vuosikymmenen aikana. Bagdadin puolustus murtui, ja mongolit suorittivat kaupungissa joukkomurhan, surmaten 800 000 bagdadilaista. Surmattujen joukossa oli kalifi Al-Musta'sim. Mongolien jäljilta Bagdad oli raunioina ja se jäi mongolivallan alla osaksi laiminlyötyä rajaprovinssia. Muut kaupungit Arabian Irakissa, kuten Ḥillah, Kufa ja Basra , tulivat toimeen valloittajan kanssa ja säästyivät tuholta. Mongolit hallitsivat valloittamiaan alueita Tabrizista käsin. Tämä mongolien Il-kaanien valtakunta oli nimellisesti alisteinen Mongolivaltakunnan suurkaanille. Vuosina 1295-1304 hallinnut Il-kaani Mahmud Ghazan kääntyi islamiin, mutta mongolivallan alla Irak koki vakavan poliittisen ja taloudellisen taantuman ajanjakson, joka kesti pitkälle 1500-luvulle asti.
Mongolivallan aika > Mongolivallan seuraajat

Viimeinen suuri mongolikaani oli Abu Said, joka kuoli vuonna 1335. Irakissa seurasi poliittisen hämmennyksen kausi, kunnes paikallinen pikkudynastia, Jalayiridit, otti vallan ja hallitsi aluetta Bagdadista käsin 1400-luvun alkuun saakka. Merkittävin Jalayiridi-dynastian hallitsija oli Sheikh Uways, jonka aikana Jalayiridien valtaa kasvatettiin pohjoiseen Chupanidien dynastian kustannuksella. Hänen aikanaan kaupankäynti ja kulttuuri alkoivat myös elpyä. Häntä seuranneet jalayiridihallitsijat keskittyivät perimyskiistoihin ja epäonnisiin sotaretkiin.
Jalayiridit syrjäytti vallasta Timur Lenk, joka hyökkäsi joukkoineen Bagdadiin vuonna 1401. Hänen toimestaan tuhansia irakilaisia surmattiin ja satoja kaupunkeja tuhottiin. Timuridien hallinta oli tuhoisaa, mutta lyhytaikaista. Timur Lenkin kuoltua alueen merkittävimmäksi mahdiksi nousi turkmeeniheimojen muodostama Kara Koyunlun heimoliitto, joka oli ajanut timuridit pois Azerbaidžanista. Kara Koyunlun liittouma sai vastustajan toisesta turkmeeniheimojen liitosta, Ak Koyunlusta, joka kilpaili Irakin hallinnasta. Ak Koyunlu nousi Bagdadissa valtaan vuonna 1468.
Mongolien hyökkäyksen jälkeinen aika aiheutti Irakissa poliittisen kaaoksen, vakavan taloudellisen laman ja yhteiskunnan sosiaalisen hajomisen. Bagdad oli ollut pitkään kaupankäynnin keskus, mutta se menetti nopeasti merkityksensä. Basra oli ollut tärkeä merikaupan kauttakulkukauppa, mutta se kierrettiin portugalilaisten löydettyä reitin Hyväntoivonniemen ympäri. Maataloudelle tärkeät kastelujärjestelmät rapistuivat, ja maatalouden rappeutuessa paimentolaisuus alkoi yleistyä.
Osmanien Irak > Osmanivalloitukset

Vuonna 1508 persialaisen safavidien dynastian šaahi Isma'il I valloitti Bagdadin turkkilaisen Qizilbaš-armeijansa kanssa. Safavidit julistivat šiialaisen islamin Iranin viralliseksi uskonnoksi, ja nyt he pyrkivät hallitsemaan myös Irakia. Anatoliassa suurvallaksi nousseen Osmanien valtakunnan sulttaanit pelkäsivät šiialaisuuden leviävän myös omalle alueelleen, ja he halusivat säilyttää Irakin sunnalaisena puskurivaltiona. Safavidien vallan leviäminen johti pitkittyneisiin konflikteihin osmanien ja safavidien välillä. Vuonna 1514 osmanien sulttaani Selim I hyökkäsi Irakiin valloittaen Mosulin ja kurdien asuinalueet Tigriin itäpuolella. Irakin eteläosat pysyivät safavidien hallinnassa vuoteen 1534, jolloin osmanisulttaani Suleiman Suuri valloitti Bagdadin. Vuosisadan puoleenväliin mennessä koko Irak oli osmanien hallinnassa.
Osmanien valloitusten seurauksena Irak koki täydellisen geopoliittisen suunnanmuutoksen länteen. Alueen jouduttua osmanien haltuun Irak joutui eroon persialaisista vaikutuksesta ja se alkoi suuntautua Syyrian ja Anatolian suuntaan. Safavidien ja osmanien välisten konfliktien suurin vaikutus Irakin historiaan oli šiialaisten ja sunnalaisten välisen kuilun syveneminen.
Hallinnollisista syistä osmanien Irak jaettiin Mosulin, Bagdadin ja Basran hallintoalueisiin. Aluejako kuvasti vain karkeasti osmanien Irakin maantieteellistä, kielellistä ja uskonnollista jakautumista. Suurin osa asukkaista pohjoisessa ja koillisessa oli kurdeja ja muita ei-arabeja. Etelässä suurin osa oli arabiaa puhuvia ihmisiä. Harvoja turkinkielisiä asui joissakin kaupungeissa. Pohjoisen väestö oli pääosin sunnalaista ja etelässä väestö oli pääosin šiialaista. Vuosisatoja kestäneet poliittiset mullistukset, hyökkäykset, sodat ja yleinen epävarmuus olivat vaatineet veronsa Irakin väestölle, erityisesti kaupunkikeskuksissa. Kastelujärjestelmien tuhoaminen ja laiminlyönti oli rajoittanut maatalouden harjoittamisen muutamille alueille, joista laajimmat olivat Bagdadin pohjoispuolella olevien jokien välissä ja etelässä Basran ympäristössä. Jopa puolet maaseudun arabi- ja kurdiväestöstä oli paimentolaisia ​​tai puolipaimentolaisia. Kaupunkien ulkopuolella väestö oli ryhmittynyt heimoyhteiskuntiin.
Osmanien Irak > Irak osmanivallan alla

Osmanivallan alle jäi 1500-luvulla Irakin alueen lisäksi Syyria, Egypti ja Hijaz. Tämän myötä islamin pyhimmät kaupungit ja tärkeimmät pyhiinvaellusreitit. jäivät osmanien valtaan. Tämä vahvisti sitä, että osmanisulttaani vaati yhä voimakkaammin korkeinta johtajuutta sunnimuslimimaalimassa itselleen. Irakin alueella osmanien valta edusti sunnalaisuuden voittoa šiialaisuudesta. Etelä-Irakissa šiialaisilla oli edelleen paikallista vaikutusvaltaa, ja he tukeutuivat ennemmin šiialaiseen Iraniin, eivätkä hyväksyneet osmanien hallintoa.
1600-luvulle tultaessa toistuvat konfliktit Safavidien hallitseman Persian kanssa heikensivät osmanivaltaa sen hallitsemissa irakilaismaakunnissa. Tämän myötä paikalliset heimodynastiat saattoivat jälleen kasvattaa valtaansa. Sekasortoisena aikana Safavidit valloittivat Bagdadin takaisin vuonna 1623 Abbas Suuren johdolla, mutta heidät karkotettiin jälleen vuonna 1638 osmanisulttaani Murad IV:n menestyksekkäiden sotilasoperaatioiden jälkeen. Safavidien miehitystä Bagdadissa seurasi joidenkin sunnimoskeijoiden ja muiden rakennusten tuhoutuminen, ja se johti useiden tuhansien ihmisten, enimmäkseen sunnijen, kuolemaan tai orjuuteen. Monet kaupungin šiialaisista menettivät henkensä, kun osmanit palasivat Bagdadiin.
Vuonna 1639 solmittu Zuhabin rauha lopetti 150 vuotta kestäneen jaksottaisen sodankäynnin osmanien ja safavidien välillä. Se loi samalla rajan kahden valtakunnan välille, joka on säilynyt nykypäivään asti käytännössä muuttumattomana. Rauhan myötä osmanien valta palautui Bagdadiin, mutta Keski-Irakin vakautta häiritsivät pienet sotilasjoukot ja arabi- ja kurdiheimojen levottomuudet. Etelässä valtaansa kasvattivat suoarabit, jotka hallitsivat Basraa ja suoalueita. Vasta kun osmanit kärsivät tappion Euroopassa käymässään sodassa ja neuvottelivat Karlowitzin rauhan vuonna 1699, sulttaani kykeni lähettämään joukkoja Irakiin ja palauttamaan Basran osmanien hallintaan.
Osmanien Irak > Maan modernisointi

Daudin syrjäyttämisen jälkeen osmanivalta palasi Bagdadiin, mutta hallinto oli hyvin epävakaa. Bagdadissa oli yli kymmenen kuvernööriä vuosina 1831–1869. Osmanien ongelmana pysyivät vaikeasti hallittavat arabi- ja kurdiheimot. Ongelmia lievensivät Mahmud II:n tekemät onnistuneet uudistukset, joissa irakilaisia otettiin osmanien armeijaan. Niin monet irakilaismiehet valitsivat sotilasuran, että 1800-luvun loppuun mennessä suurin osa osmaniarmeijan arabiupseereista oli irakilaisia.  He saivat koulutuksensa osmanien Irakiin perustamissa sotakouluissa, joista jotkut hyväksyttiin Istanbulin sotilasakatemiaan. Heidän joukossaan oli Nuri al-Sa’id ja Yasin al-Hashimi, joista tuli myöhemmin johtavia hahmoja ensimmäisen maailmansodan jälkeisessä Irakin valtiossa.
Sotilaskoulujen lisäksi maassa parannettiin muutakin koulutusjärjestelmää. Näiden uudistusten merkittävä alullepanija oli Bagdadin kuvernööriksi nimetty Mithat pašša. Hänen toimestaan koulutusjärjestelmää parannettiin ja maakuntien hallintoa kehitettiin. Maallisten uudistusten myötä perinteiset uskonnolliset viranhaltijat menettivät vaikutusvaltaansa. Uudistusten myötä tuli tarpeelliseksi modernisoida viestintäverkkoa. Höyrylaivat ilmestyivät Tigrikselle ja Eufratille vuonna 1835 ja myöhemmin aloitettiin säännöllinen liikenne Basran ja Bagdadin välillä. 1860-luvulla lennätin yhdisti Bagdadin Istanbuliin ja 1880-luvulla Irakiin tuli myös postijärjestelmä. Bagdadissa hänen toimestaan purettiin osittain vanha kaupunginmuuri, jotta kaupunkia oli mahdollista kasvattaa järkevästi. Hän perusti muun muassa raitiotien, vesihuoltojärjestelmän, sairaalan, tekstiilitehtaita, pankin, ja katuja päällystettiin ja valaistiin.
Mithat paššan tavoitteisiin kuului saada paimentolaiselämää viettäneet heimot asettumaan aloilleen, näin he voisivat edistää maanviljelystä ja maksaisivat veroja. Tavoite pyrittiin saavuttamaan soveltamalla osmanien maalakia, jonka myötä heimojohtajat saivat omistusoikeuden omiin maihinsa. Näin heidät sidottiin tiiviimmin osmanihallintoon ja kuilu heimoyhteisöön kasvoi. Midhatin aloittamista uudistuksista johtuvien kehityskulkujen yhdistelmä johti paimentolaisuuden laskuun Irakissa, kun paimentolaisia oli vuonna 1867 noin kolmasosa väestöstä, oli heidän lukumääränsä pudonnut puoleen osmanikauden loppuun mennessä.
Irakin kuningaskunta > Ensimmäinen vallankumous

Sekava poliittinen tilanne johti sotilasvallankaappauksen vuonna 1936. Sen taustahenkilönä oli Hikmat Sulayman. Hänen johtamansa ryhmittymä tavoitteli valtaa väkivaltaisin menetelmin. Tämän kehotuksesta kenraali Bakr Sidqi toteutti yllätyshyökkäyksen Bagdadiin ja hallitus pakotettiin eroamaan. Kuningas Ghazi oli myös pettynyt vallassa olevaan ryhmään ja antoi siten hallituksen erota ja nimitti uuden hallituksen, vaikka se oli noussut valtaan perustuslain vastaisesti. Hikmat Sulaymanista tuli Irakin pääministeri lokakuussa 1936. Sotilasvallankaappauksen seurauksena maan eliitti menetti valta-asemansa, joka sillä oli ollut Irakin valtion perustamisesta lähtien.
Sulaymanin hallitus solmi viipymättä sopimuksen Iranin kanssa maiden rajasta Shatt-al-Arabin varrella, joka ratkaisi kysymyksen väliaikaisesti. Ulkopoliittisesti Irak alkoi suuntautua Iranin ja Turkin suuntaan, arabimaiden sijasta. Sulaymanin johtama hallinto oli kiinnostunut yhteiskunnallisista uudistuksista, kun taas Sidqi ja hänen kannattajansa armeijassa olivat kiinnostuneita vallan laajentamisesta. Sidqi oli nationalistien keskuudessa vihattu henkilö kurditaustansa takia. Šiiat taas vihasivat häntä, sillä tämä oli kukistanut heimokapinan raa’asti edellisenä vuonna. Lopulta oppositiojohtajien tukema toisinajattelijaryhmä salamurhasi Bakr Sidqin, mikä heikensi armeijaa sen menetettyä vahvan johtajansa. Siviilihallintoa ei kuitenkaan palautettu ja armeija oli käytännössä maan johdossa vuoteen 1941 asti.
Ghazin kuningaskauden poliittisesta sekasorrosta huolimatta maan talous kehittyi 1930-luvulla, sillä Kirkukin läheltä löydettiin öljyä vuonna 1927. Öljytulot virkistivät maan ulkosuhteita ja tuloilla saatettiin parantaa maan infrastruktuuria. Ghazi kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 1939, juuri ennen toisen maailmansodan puhkeamista. Valtaistuimelle nostettiin hänen poikansa Faisal, mutta koska tämä oli vielä lapsi, valtionhoitajaksi nimettiin Ghazin serkku Abdulilah.