stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ibn Hisham

Profeetta Muhammedin elämäkerta. Buhara 1610
Ibn Hisham (arab.  بن هشام‎) eli  'Abd al-Malik ibn Hisham al-Baṣri (k. 828 tai 833) on kirjoittanut varhaisimman säilyneen profeetta Muhammedin elämäkerran Sirat rasul Allah eli "Jumalan lähettilään elämäkerta".  Alfred Guillaumen mukaan Ibn Hisham syntyi Abbasidien kalifaatissa Basrassa ja kuoli Fustatissa Egyptissä. W.M. Wattin mukaan Ibn Hisham syntyi ja vietti elämänsä Egyptissä.
Ibn Hisham on arvoituksellinen hahmo, sillä hänestä ei tiedetä juuri mitään. Hänellä oli teosten nojalla perusteellinen kielitieteellinen asiantuntemus. "Hisham" on arabiankielisen Messiasta tarkoittavan sanan mashih anagrammi, joten sitä on epäilty myös nimimerkiksi.
Sirat rasul Allah

Kaikki myöhemmät lukemattomat Muhammed -elämäkerrat joutuvat nojautumaan Ibn Hishamin teokseen profeetta Muhammedin elämästä. Kyseessä ei kuitenkaan ole varsinainen alkuperäisteos, vaan toimitettu versio sittemmin kadonneesta kirjasta, jonka tekijä  on vuonna 767 kuollut Ibn Ishaq.
Hisham ei kuitenkaan pysynyt lähteelleen täysin uskollisena. Hän kertoo valikoineensa tarinoita siten, että hän on jättänyt pois asioita, joista Koraani ei puhu tai jotka eivät ole tarpeellisia kirjan kannalta. Hän kertoo jättäneensä myös pois tarinoita, jotka ovat häpeällisiä kertoa tai jotka voisivat tuntua joidenkin mielestä ahdistavilta.
Muhammedin elämäkerta on koottu tarinaperinteen pohjalta ja pantu aikajärjestykseen. Muhammedista kertovaa hadith -kirjallisuutta alkoi 800-luvulla ilmestyä runsain mitoin, mutta tämä kirjallisuus koostui vain lyhyistä puheenvuoroista, joista puuttuu kokonaan konteksti. Ibn Hisham taas esittää kronologisesti järjestetyn kertomuksen, joka on tietyissä asioissa erittäin yksityiskohtainen ja esimerkiksi täynnä suoria lainauksia keskusteluista. Hadith -kirjallisuus keskittyy Muhammedin elämäntavan esittelyyn, kun taas elämäkerta paneutuu Jumalan profeetan elämänvaiheisiin ja etenkin hänen sotaretkiinsä. Elämäkerta ei kuitenkaan ole varsinaisesti historiateos, vaan pyhimyselämäkerta, hagiografia, jonka tarkoituksena on todistaa, että Muhammed oli Jumalan profeetta. Tätä tarkoitusta palvelevat muun muassa runsaat ihmekertomukset.
Hans Jansen on arvellut, että sotakertomusten runsaus viittaa siihen, ettei tarinoita koottu uskonoppineiden kammioista vaan kalifin sotilasleireistä. Teos on ensimmäinen, joka sisältää viittauksia Koraaniin, ja lisäksi lainaukset vastaavat täysin Koraanin tekstejä. Kirjassa ei toisaalta ole sellaisia Koraanin sitaatteja, jotka puuttuisivat Koraanista. Tämä osoittaa, että nykyisen muotoinen Koraani on täytynyt kanonisoida viimeistään 800-luvun alkuun mennessä. Useimmat tutkijat uskovat, että Koraani koottiin jo 600-luvulla, mutta tätä vastaan puhuu se, että kirjaa ei siteerata missään (poikkeuksena Kalliomoskeija, jonka friisitekstin lainaukset ovat osin epätarkkoja).
Jaakko Hämeen-Anttila on lyhentäen suomentanut Ibn Hishamin Muhammed-elämäkerran. Hän varoittaa, ettei elämäkertaa tule lukea valikoiden eikä kritiikittömästi. Ibn Hisham kertoo Muhammedin johtaneen 27 sotaretkeä ja lähettäneen matkaan 38 pienempää sotaretkeä toisten alaisuudessa eli noin kuusi retkeä vuodessa, mutta tämä ei tarkoita, että islam olisi mitenkään erityisen sotaisa uskonto, sillä sotaretket, jotka johtivat Arabian niemimaan valloitukseen, johtuivat muslimien vainoamisesta. Hämeen-Anttilan mukaan tällaisten "kipupisteiden esille nostaminen palvelee toki propagandistisia tarkoitusperiä, mutta ei anna kokonaisvaltaista kuvaa islamin profeetan toiminnasta."
Ibn Ishaq teoksen edeltäjänä

Ibn Hishamin teos perustuu Ibn Ishaqin suunnilleen 750-luvulla ilmeisesti Bagdadissa tekemään Muhammed -elämäkertaan, johon Hisham on tehnyt lisäyksiä ja poistoja. Ishaqin teosta referoidaan yhteensä 12 keskiajan islamilaisessa lähteessä, joista tärkein Hishamin jälkeen on Tabarin 900-luvulla kirjoittama laaja historiateos.  Ibn Ishaqin kadonnutta Muhammed -elämäkertaa on useista lähteistä ennallistanut brittiläinen Alfred Guillaume, joka on julkaissut sen englanninkielisenä versiona. Guillaumen teokseen viitataan Ibn Ishaqin kirjoittamana kirjana ja Hämeen-Anttilan suomennokseen Ibn Hishamin teoksena, koska jälkimmäinen sisältää vain Ibn Hishamin kautta välittyneen tekstin. Ibn Ishaqin alkuperäinen teos sisälsi Muhammedin elämäkerran lisäksi myös koko profeettojen maailmanhistorian Adamista alkaen. Tätä osaa siitä on ennallistanut G.D. Newby.
Tabari kertoo ainakin kaksi asiaa, jotka Hisham on poistanut. Ensimmäinen on kertomus niin sanotuista Koraanin saatanallisista säkeistä ja Muhammedin hetkellisestä lankeamisesta monijumalaisuuteen. Toinen on kertomus, jonka mukaan Muhammed oli tekemäisillään itsemurhan heittäytymällä rotkoon heti sen jälkeen, kun hän oli saanut ensimmäisen ilmestyksensä. Vain enkeli Gabrielin väliintulo esti häntä toteuttamasta aiettaan.
Kynä

Erilaisia kyniä. Vasemmalta kaksi erilaista kuulakärkikynää, värikynä sekä lyijykynä.
Vincent van Gogh: Terassikahvila yöllä, 1888. Ruokokynällä ja musteella tehty piirustus, 65 x 47 cm.
Kynä on väline, jolla voi piirtää tai kirjoittaa erilaisille pinnoille. Kyniä on monenlaisia, mutta tärkeimpiä kynätyyppejä ovat lyijykynä ja sen muunnos värikynä, teräskärkinen mustekynä ja siitä muuntunut täytekynä sekä kuulakärkikynä, jossa käytetään kuivamustetta.
Kynän etymologia

Sana kynä tarkoittaa varsinaisesti linnunsulan onttoa ruoto-osaa, ja vasta myöhemmin sanan merkitys laajeni tarkoittamaan myös kirjoitusvälinettä, aluksi luonnollisesti sulkakynää.
Monissa muissakin kielissä sanalla on samantyyppinen alkuperä. Latinan penna tarkoittaa samoin sulan ruoto-osaa ja myös sulasta viistosti teräväksi leikattua ja kärjestään halkaistua kirjoitusvälinettä.
Nestemäistä väriä käyttävät kynät > Sulkakynä

Tyvestään katkaistua ja viistoksi teroitettua linnunsulkaa on - samalla tavalla leikatun ruokokynän ohella - käytetty piirtämiseen ja kirjoittamiseen jo tuhansien vuosien ajan. Vanhimpia säilyneitä sulkakynällä kirjoitettuja tekstejä on Kuolleenmeren kääröissä vuosilta 200 eaa. – 400 jaa. Kirjallinen viittaus itse sulkakynään löytyy 700-luvulta Isidorus Sevillalaisen kokoamasta sanakirjasta.lähde?
Yleensä käytettiin hanhen sulkia. Joutsenesta otetut sulat olivat harvinaisempia ja kalliimpia. Kyninä käytettiin myös kalkkunan, kotkan, haukan ja pöllön sulkia. Ohuen viivan piirtoon parhaana pidettiin korpin sulkaa. Kestävimpinä pidettiin elävistä linnuista keväällä otettuja sulkia, siiven viisi ulommaista sulkaa (niin sanotut sormisulat) olivat vahvimmat. Vasemman siiven sulat olivat halutuimpia, sillä sulka kiertyi oikeakätisille sopivasti.
Sulka katkaistiin tyvestään ja teroitettiin, usein tarkoitukseen kehitetyllä kynäveitsellä. Yksi sulka kesti noin viikon. Erityisesti ennen paperin keksimistä pergamentille ja nahalle kirjoittaminen vaati sulan kärjen jatkuvaa puhdistamista ja teroittamista. Sulkakynää käytettiin 1800-luvun loppupuolelle asti, kunnes sen syrjäyttivät teollisesti valmistetut, puuvarteen kiinnitettävät ja mustepulloon kastettavat terästerät. Samoja terästeriä käytetään erilevyisinä edelleen kalligrafiatarkoituksiin.lähde?
Nestemäistä väriä käyttävät kynät > Ruokokynä

Ruokokynä leikataan ohuesta ruo'osta tai bambuvarresta, ja sen kapeassa kärjessä on rako. Sitä käytetään samaan tapaan kuin sulkakynää. Ruokokynä on lähes kadonnut lukuun ottamatta sen käyttöä Pakistanissa, jossa nuoret koululaiset opettelevat kirjoittamista sillä. Suomessa ruokokynän valmistukseen voi käyttää rytiä eli järviruokoa (phragmites australis), joka on tähän tarkoitukseen kerättävä kuivuneena kevättalvella.
Nestemäistä väriä käyttävät kynät > Muste- ja täytekynät

Musteeseen kastettavan sulkakynän seuraajaksi kehitettiin 1800-luvulla säiliöllinen mustetäytekynä, jolla kirjoitettiin kaikki viralliset tekstit. Metallisen kynän säiliössä on vesiliukoista juoksevaa, hyvin säilyvää mustetta. Nykyisin täyttömekanismina on useimmiten vaihdettava patruuna, mutta myös täytettäviä säiliöitä ja mäntäpumppumekanismeja on olemassa.
Mustekynissä on metallinen vaihdettava kärki, joka voi olla kultaa, ruostumatonta terästä tai muuta metallia. Parhaat terät ovat kullattua jousikarkaistua hiiliterästä, joka sekä on joustavaa että kestää hyvin kulutusta. Kultauksen varsinainen tarkoitus on estää teräksen syöpyminen ja siten parantaa sekä terän toimivuutta että sen käyttöikää. Terä tulisi aina käytön jälkeen pyyhkiä puhtaaksi pehmeällä flanellitilkulla. Koska muste on vesiliukoista, tilkku voidaan tarvittaessa pestä. Teriä on erilevyisiä ja -muotoisia erilaisia käsialoja ja kirjoitustyylejä varten.
Arkisena kirjoitusvälineenä täytekynän korvasi kuulakärkikynä 1960-luvulla. Täytekynä tuli 1980-luvun lopulla uudelleen muotiin ja keräilyn kohteeksi.
Nestemäistä väriä käyttävät kynät > Kuulakärkikynä

Ensimmäinen patentti kuulakärkikynälle myönnettiin 30. lokakuuta 1888, ja sen sai John J. Loud (GB Patent No. 15630). Kuulakärkikynän keksijä on unkarilainen toimittaja Laszlo Biro (Bíró László József 1899–1985), joka sai idean kuulakärkikynästä 1930-luvulla. Bíró haki englantilaista patenttia 15. kesäkuuta 1938. Laszlo Biro ja hänen veljensä Georg viimeistelivät kynää ollessaan natsi-Saksasta maanpaossa Argentiinassa. He hakivat uutta patenttia ja perustivat yrityksen Bíró Pens of Argentina. Ensimmäiset kynät tulivat myyntiin vuonna 1943. Vuonna 1944 Biro myi osuutensa rahoittajalleen, jolta Yhdysvaltain ilmavoimat alkoi hankkia kyniä, koska ilmanpaine ei vaikuta niiden toimintaan.
Kuulakärkikynän toiminta perustuu äärimmäisen tarkasti hiottuun, teräksestä valmistettuun kuulaan, joka kuljettaa nopeasti kuivuvaa öljypohjaista mustetta paperille. Kuula pannaan kynän päässä sijaitsevaan hylsyyn, jossa se voi pyöriä vapaasti mutta josta se ei pääse putoamaan pois. Kynän muste syötetään säiliöstä, jonka on oltava avonainen, jotta säiliöön ei muodostuisi alipainetta. Yhdellä kynällä voi piirtää noin 2–4 kilometriä viivaa.
Nestemäistä väriä käyttävät kynät > Huopakynät ja tussit

Tussikynän keksijänä pidetään amerikkalaista Sidney Rosenthalia, joka liitti musteen täyttämään lasiastiaan kiinteän siveltimen. Hänen yrityksensä myi 1952 alkaen Magic Marker -nimisiä huopakärkisiä kyniä, joista tuli suosittuja. Varhaisia tussien valmistajia olivat myös Papermate ja Pentel.
Päälleviivaus- eli korostuskynät ja kapeakärkiset tussit tulivat markkinoille 1970-luvulla, samoin kuin permanent marker -nimellä myydyt pysyvää jälkeä tekevät tussit. Kapeakärkiset tussit nousivat suosioon 1990-luvulla.
Sittemmin on tullut myyntiin erikoistusseja, kuten kalligrafiset tussit, joiden kärki on ruuvitaltan muotoinen kalligrafiaa ajatellen. Kalvokynillä taas voi piirtää esimerkiksi piirtoheittimen muovikalvolle. Kalvokynien muste irtoaa kalvolta helpommin, mutta toisaalta se myös tarttuu muovipinnalle paremmin eikä helmeile kuten tavallisten huopakynien muste.
Kuivat kynät > Lyijykynä

Muinaisessa Egyptissä sekä antiikin Kreikassa ja Roomassa käytettiin piirtämiseen ja kirjoittamiseen pieniä lyijykiekkoja. Eurooppalaiset taiteilijat alkoivat 1300-luvulla käyttää lyijystä, sinkistä tai hopeasta valmistettuja puikkoja (kts. hopeakynä) himmeän harmaiden piirrosten tekemiseen.
Lyijykynä ei nykyään nimestään huolimatta sisällä enää lyijyä. Lyijykynissä on jo pitkään käytetty grafiittia. Grafiitti on eräs hiilen allotrooppinen muoto, ja kun sitä painetaan paperia vasten, siitä irtoaa ohuita hiutaleita, jotka jättävät paperiin mustan jäljen. Paras lyijykynägrafiitti on saatu Englannin Cumbriasta vuonna 1564 löydetystä esiintymästä. Esiintymän löytyminen johti myös nykyaikaisen lyijykynän syntyyn, kun hauras grafiitti keksittiin suojata puulla.
Hyvälaatuinen, puhtaana käyttökelpoinen grafiitti on kuitenkin harvinaista, ja lähes kaikissa lyijykynissä käytetään nykyään keinotekoista lyijyä. 1600-luvulla yritettiin valmistaa lyijyjä grafiitista, rikistä ja antimonista, mutta tulokset olivat kehnoja. Ensimmäiset savipohjaiset keinotekoiset lyijyt valmisti saksalainen Kasper Faber 1700-luvun loppupuolella. Kehittyneempiä menetelmiä keksivät 1790-luvulla Ranskassa taiteilija-upseeri Nicolas-Jacques Conté, kun Napoleonin Ranskaan oli vaikeuksia saada grafiittia Englannista, sekä Itävallassa keraamikko Joseph Hardtmuth. Contén keinotekoinen lyijy osoittautui hyväksi käytössä, ja sen kovuutta voitiin säädellä. Contén menetelmä on pääpiirteissään nykyäänkin käytössä. Suuri osa lyijykynäteollisuudesta on edelleen vanhojen sukuyritysten kuten Contén, Faberin, Staedtlerin ja Hardtmuthin hallussa.
Keinotekoinen lyijykynän lyijy tehdään hienontamalla grafiittia, johon lisätään posliinisavea ja vettä. Jauheesta muotoillaan sauvoja, jotka poltetaan uunissa 1 200 °C:ssa ja käsitellään lopuksi kirjoitusjälkeä tasoittavalla vahalla sekä aineella, joka estää lyijyn liukumisen pois puisen kynän sisältä. Posliinisaven ja grafiitin suhdetta muuttamalla säädellään lyijyn kovuutta.
Puiset lyijykynät valmistetaan levyittäin: kahteen puulevyyn työstetään yhdensuuntaisia kouruja grafiittisydäntä varten, sydämet asetetaan paikalleen ja levyt liimataan yhteen. Kynät leikataan irti toisistaan, viimeistellään muotoonsa ja yleensä maalataan. Lyijykynien valmistuksessa yleisimmin käytetty puu on Kalifornian tuoksusetri.
Ensimmäisen lyijytäytekynän patentoivat englantilaiset Sampson Mordan ja John Isaac Hawkins vuonna 1822. Lyijytäytekynästä teki menestystuotteen kuitenkin vasta 1900-luvulla japanilainen Tokuji Hayakawa, joka markkinoi kynää nimellä Ever-Sharp ("aina terävä"). Hayakawan yritys otti myöhemmin nimekseen Sharp. Lyijytäytekynässä käytetään ohuita, nykyisin yleensä 0,5 tai 0,7 millimetrin paksuisia pyöreitä kirjoituslyijytankoja. Kynän kärjen kuluessa käyttäjä työntää lyijyä lisää esiin painamalla nappia, kiertämällä kynää tai muulla vastaavalla tavalla.
Kuivat kynät > Värikynät ja kopiokynät

Värikynien lyijyssä ei ole grafiittia vaan väriaineita. Värikyniä on ollut saatavilla 1800-luvun alusta alkaen. Aluksi värikyniä myytiin merkkauskyniksi ja käsikirjoitusten ja vastaavien tarkastamisen avuksi. Ensimmäisiä värikynien valmistajia olivat nykyisinkin keskeiset Caran d'Ache, Faber ja Stabilo.
Kosmoskynä eli kopiokynä on puuvärikynä, jossa väriaineena on aniliiniväri. Kosmoskynän kärkeä on kostutettava, jotta se jättää jäljen, ja sillä kirjoitetusta tekstistä voidaan tehdä jäljennös. Kosmoskynän jälki paperilla on myös lähtemätön, mistä syystä sitä on käytetty sellaisten merkintöjen tekemiseen, joita ei voi huomaamatta muuttaa.
Kirjallisuutta

Henry Petroski: The Pencil: A History of Design and Circumstance.  Knopf, 1990.  ISBN 0-394-57422-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kynä Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Kynä Wikisitaateissa
Sulkakynä
Mustekyniä
Kuulakärkikynässä musteen levittää kynän kärjessä pyörivä pieni kuula.
Tussikyniä
Lyijykynä.
Hans Holbein vanhempi: Ambrosius ja Hans Holbein, 1511. Piirretty hopeakynällä, joka oli lyijykynän edeltäjä.
Timpurinkynä.
Lyijytäytekynän kärki.
Höyhenpeite

Kuvan kolmella sinikardinaalilla on erilaiset höyhenpeitteet. Ylimpänä lisääntyvä uros, sen alla ei-lisääntyvä uros, jonka alla naaras.
Höyhenpeite (tai höyhenistö, höyhenpuku, höyhenys) on lintujen ihoa peittävä kerros, joka koostuu höyhenistä. Höyhenpeitteen tehtävänä on suojata lintua, mahdollistaa lentäminen, toimia lämmöneristeenä sekä auttaa suojautumisessa ja viestinnässä.
Kehitys

Höyhenpeite oli jo niillä dinosauruksilla, joiden lähimpiä sukulaisia ensimmäiset linnut olivat. Höyhenpeite kehittyi erään teorian mukaan matelijoiden suomuista edesauttamaan lentopyrähdyksiä. Se kehittyi kevyeksi rakenteeksi, joka eristi hyvin lämpöä ja samalla haihdutti ylimääräistä lämpöä tehokkaasti.
Anatomia

Höyhenpeitteeseen kuuluu useita höyhentyyppejä. Kiinteähöydyllisiä höyheniä ovat ruumiinhöyhenet, pyrstösulat, siipisulat ja niiden peitinhöyhenet. Untuvia ja sukasia ovat höyhenet, joiden höytyrakenne on löyhä tai kehittymätön.
Lintujen peitinhöyhenet ovat pingviinejä lukuun ottamatta kiinni ainoastaan tietyissä, enimmäkseen ruumiin pituussuuntaisissa höyhenaloissa, joita höyhenettömät alat erottavat toisistaan. Myös esimerkiksi aikuisilla strutseilla, kasuaareilla ja kiiveillä höyheniä on tasaisesti ympäri ruumista mutta nuorina vain tietyissä kohdissa. Haudonnan aikana naaraan hormonitoiminta saa sen vatsaan muodostumaan paljaan hautomalaikun. Sen ansiosta linnun lämpöenergia johtuu ihon ja pintaverisuonten kautta tehokkaasti muniin.
Tehtävät

Höyhenpeite suojaa linnun ihoa ja sisäelimiä. Ruumiin höyhenpeite säilyttää ja säätelee ruumiinlämpöä sekä antaa linnulle joustavan aerodynaamisen muodon. Siipien ja pyrstön sulat mahdollistavat lentämisen. Höyhenpeitteen väritys muodostaa linnulle usein suojavärin saalistajia vastaan. Joskus väritys palvelee myös lintujen parittelussa tai muussa visuaalisessa viestinnässä.
Hoito ja uusiutuminen

Linnun höyhenpeite uusiutuu säännöllisesti sulkasadoissa, jolloin kaikki vanhat höyhenet putoavat vaiheittain ja uudet kasvavat tilalle. Sulkasato on yleensä syksyllä, mutta se voi tapahtua kolmekin kertaa vuodessa. Koiraille voi soidinajaksi kasvaa erityisen komeat höyhenkoristeet.
Linnut hoitavat höyhenpeitettään yleisimmin sukimalla, eli ne puhdistavat, järjestelevät ja rasvaavat höyheniään nokkansa avulla. Linnut voivat myös ottaa vesi-, tomu- tai hiekkakylpyjä höyheniään puhdistaakseen. Varpuslinnut joskus muurahoivat eli puhdistavat höyhenpeitettään muurahaishapon avulla.
Höyhenaloja, joissa höyhenet ovat kiinni. Vasemmalla selkäpuoli, oikealla vatsapuoli. Valkoisella merkitty höyhenettömät alueet.
Idefix

| Idefix |
| --- | --- |

Luoja(t):  René Goscinny   Albert Uderzo
Näyttelijä(t):  Roger Carel
Ensi- esiintyminen:  helmikuu 1963
Kustantaja:  Dargaud   Albert René   Hatchette
Henkilötiedot
Ikä:  61 vuotta ensiesiintymisestä
Asuinpaikka:  Gallia
Suhteet
Tutut:  Asterix, Obelix,   Luettelo Asterix-hahmoista
Infobox OKNimi-testi OK: 
Idefix (ransk. Idéfix) on René Goscinnyn ja Albert Uderzon luoma pieni koira, joka seikkailee Asterix-sarjakuvassa ja omassa lastenkirjasarjassaan. Se on Obelixin lemmikki. Idefixillä on usein tärkeä rooli Asterixin ja Obelixin seikkailuissa ja se pelastaa tarpeen mukaan, esimerkiksi johdattamalla sankarit pois Kheopsin pyramidin salakäytävistä tai löytämällä jonkun hajuaistinsa avulla.
Idefix esiintyy ensimmäisen kerran taustahahmona albumissa Asterix lyö vetoa, joka on Asterix-sarjan viides albumi. Asterixin ja Obelixin oleskellessa Parisiumissa Idefix löytää heidät lihakaupan luota ja seuraa heitä heidän kiertäessään koko Gallian ympäri. Vasta aivan tarinan lopussa Obelix huomaa sen. Sankareita seuraavan koiran lisääminen tarinaan oli piirtäjä Uderzon idea eikä sitä mainita Goscinnyn alkuperäisessä käsikirjoituksessa. Goscinnyn täydentämässä käsikirjoituksessa Asterixin oli tarkoitus lopussa silittää koiraa, mutta Uderzo vaihtoikin tilalle Obelixin, josta näin tuli Idefixin omistaja. Tarinan valmistumisen jälkeen Asterixia julkaissut Pilote-lehti järjesti lukijakilpailun koiran nimestä ja neljän nuoren lukijan muodostama raati valitsi voittajaksi nimiehdotuksen Idéfix. Ranskan kielessä idée fixe voisi tarkoittaa ”määrättyä ajatusta” tai pakkomiellettä.
Idefix rakastaa puita ja ulvoo aina jos näkee niitä kohdeltavan huonosti. Asterix-animaatioissa Idefixin rooli on usein suurempi kuin sarjakuvissa ja sille on voitu kirjoittaa omia kohtauksia tai sivujuonia.
Neliosaisen Idefix -kirjasarjan julkaisi Suomessa vuonna 1973 Sanoma Oy. Ranskankieliset alkuteokset ilmestyivät edellisenä vuonna. Idefix-sarjan suomensi Outi Walli.
Idefix-kirjat > Idefix, Asterixin ja Obelixin lemmikki

Teksti: René Goscinny – Kuvitus: Albert Uderzo
Idéfix fait du sport (1973)
Idéfix et la petite fille (1973)
Idéfix au cirque (1973)
Une folle poursuite (1973)
Idefix saa ystävän (Idéfix se fait un ami, 1973)
Villisianmetsästys (La chasse au sanglier, 1973)
Rajuilma (L'orage, 1973)
Hyvin ansaittu herkkupala (Un gouter bien merité, 1973)
Idefix ja vauva (Idefix et le bébé, 1973)
Idefix ja hassu pikku kala (Idéfix et le poisson clown, 1974)
Idefixin syntymäpäivä (L'anniversaire d'Idéfix, 1974)
Idefix kelkkailee (Idéfix à la neige, 1974)
Idéfix magicien (1974)
Idéfix et le perroquet (1974)
Idefix-kirjat > Idefix

Teksti ja kuvitus: Albert Uderzo
Idefix ja kotkanpoikanen (Idefix et le vilain petit aiglon, 1983)
Idefix ja Ahmattikotka (Idefix et la grande fringale, 1983)
Idefix -sarjan ensimmäisen kirjan kansi
Hyperbelirata

Erityyppisiä kiertoratoja gravitaatiokentässä. Harmaa: ympyrärata, punainen: ellipsirata, vihreä: paraabelirata, sininen: hyperbelirata. Kuvioon merkityt luvut (e) tarkoittavat ratojen eksentrisyyksiä.
Erilaisia liikeratoja gravitaatiokentässä. Alaoikealla hyperbelirata. Siinä keskusmassaa ympäröivä potentiaalikuoppa kuvaa kappaleen potentiaalienergiaa sen ollessa eri etäisyyksillä keskuskappaleesta, ja sen liike-energia hyperbeliradalla on kuvattu punaisella. Liike-energia pienenee Keplerin lakien mukaisesti, kun kappale etääntyy keskuskappaleesta ja sen nopeus pienenee. Se osa liike-energiasta, joka jää jäljelle, kun kokonaisenergia nollaantuu, liittyy hyperboliseen pakonopeuteen.
'Oumuamua on Aurinkokunnan ulkopuolelta tullut asteroidi, jolla on hyperbelirata.
Hyperbelirata eli hyperbolinen rata on taivaanmekaniikassa ja astrodynamiikassa kappaleen rata suuremman massan eli keskuskappaleen, esimerkiksi Auringon ympärillä, kun sen nopeus on pakonopeutta suurempi, toisin sanoen suurempi kuin sen vähintään on oltava, jotta se pystyy pakenemaan keskuskappaleen painovoimakentästä. Tällöin Newtonin gravitaatiolaista seuraa, että kappaleen liikerata on hyperbelin muotoinen. Tällaisen radan eksentrisyys on suurempi kuin yksi.
Paraabeliratojen tavoin kaikki hyperbeliradat ulottuvat äärettömän kauas keskuskappaleesta, ja tällaisella radalla liikkuva kappale joutuu vain kerran keskuskappaleen läheisyyteen. Tässä suhteessa ne eroavat ellipsiradoista, jotka ovat umpinaisia käyriä ja joita pitkin liikkuva kappale päätyy täyden kierroksen tehtyään aina samaan paikkaan. Yksinkertaistetuilla oletuksilla voidaan sanoa, että hyperbelirataa pitkin kulkeva kappale päätyy lopulta äärettömän kauas, ja sen nopeus keskuskappaleen suhteen lähestyy tiettyä raja-arvoa.
Kun avaruusluotaimen nopeutta lisätään painovoimalingon avulla sen kulkiessa jonkin planeetan ohi, luotaimen liikettä sen ollessa tämän planeetan vaikutuspiirissä voidaan kuvata hyperbeliradalla.
Hyperbelirataa kuvaavat parametrit

Ellipsiradan tavoin hyperbeliradankin määrittelevät, kun sen suuntautumista ei oteta huomioon, sen isoakselin puolikas ja eksentrisyys. Hyperbeliradalla kuitenkin muut parametrit saattavat olla hyödyllisempiä kappaleen liikkeen ymmärtämiseksi. Seuraavassa taulukossa on lueteltu tärkeimmät parametrit, jotka yleisin oletuksin kuvaavat hyperbelirataa pitkin kulkevan kappaleen liikettä, sekä näitä parametreja toisiinsa yhdistävät yhtälöt.  Näissä a tarkoittaa hyperbelin isoakselin ja b pikkuakselin puolikasta ja  v_{\infty } lopullista nopeutta, jonka kappale saa etäännyttyään kauas keskuskappaleesta.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

| Rataelementti | Tunnus | Lauseke |  v_{\infty }:n (tai  a:n) ja  b:n avulla) |
| Standardi gravitaatioparametri |  \mu \, |  {\frac {v^{2}}{(2/r-1/a)}} |  bv_{\infty }^{2}\cot \theta _{\infty } |
| Eksentrisyys (>1) |  e |  {\frac {\ell }{r_{p}}}-1 |  {\sqrt {1+b^{2}/a^{2}}} |
| Isoakselin puolikas (<0) |  a\,\! |  1/(2/r-v^{2}/\mu ) |  -\mu /v_{\infty }^{2} |
| Hyperbolinen pakonopeus |  v_{\infty } |  {\sqrt {-\mu /a}} |  |
| Hyperbelin asymptoottien välinen (ulko)kulma |  2\theta _{\infty } |  2\sin ^{-1}(-1/e) |  \pi +2\tan ^{-1}(b/a) |
| Impaktiparametri (pikkuakselin puolikas) |  b |  -a{\sqrt {e^{2}-1}} |   |
| Semi-latus rectum |  \ell  |  a(1-e^{2}) |  b^{2}/a=h^{2}/\mu  |
| Periapsinen etäisyys |  r_{p} |  a(1-e) |  {\sqrt {a^{2}+b^{2}}}+a |
| Ominaisrataenergia |  \varepsilon  |  -\mu /2a |  v_{\infty }^{2}/2 |
| Ominaisimpulssimomentti |  h |  {\sqrt {\mu \ell }} |  bv_{\infty } |