John Keats
Elämäkerta > Kuolema

Keatsin tuberkuloosin oireet alkoivat voimistua 1820, ja hän sai helmikuun alussa kaksi keuhkoverenvuotoa. Hän menetti paljon verta, ja hoitava lääkäri laski verta vielä lisää. Hunt hoiti häntä Lontoossa melkein koko kesän. Lääkäreiden kehotuksesta hän suostui lähtemään Lontoosta Italiaan ystävänsä Joseph Severnin kanssa. 13. syyskuuta Keats lähti Gravesendiin, ja neljän päivän kuluttua hän ja Severn nousivat purjealus The Maria Crowtheriin. Laivalla Keats kirjoitti viimeiset muutoksena runoon "Bright Star". Marsh kirjoittaa:
»Matka oli pieni katastrofi – myrsky puhkesi, ja sen jälkeen tuuli tyyntyi täysin, eikä laiva päässyt etenemään. Kun laiva lopulta saapui Napolin satamaan, sitä pidettiin karanteenissa kymmenen päivää, koska Britanniassa epäiltiin puhjenneen koleran. Keats saapui Roomaan 14. marraskuuta, jolloin kaikki toiveet lämpimämmästä säästä olivat haihtuneet.»
Saavuttuaan Italiaan hän asettui Rooman Espanjalaisten portaiden vieressä olevaan huvilaan (jossa on nyt Keatsin ja Shelleyn talo, heidän elämälleen ja työlleen omistettu museo). Vaikka Severn ja tohtori John Clark huolehtivat runoilijasta hyvin, tämän terveys heikkeni nopeasti. Severnin elämäkerran mukaan Keatsin saama hoito saattoi nopeuttaa hänen kuolemaansa. Kun Keats tuli Roomaan marraskuussa 1820, Clarkin väitetään sanoneen, että hänen sairautensa lähde oli "henkinen ponnistelu ja uurastus" ja että sairaus oli pääasiassa "hänen vatsassaan". Lopulta hän määritteli taudin keuhkotaudiksi (nyttemmin tuberkuloosi) ja pani Keatsin nälkäkuurille – sardelli ja leipäpala päivässä – vähentääkseen veren virtausta vatsaan. Hän myös laski verta Keatsista, mikä oli ajan vakiintunut hoitomenetelmä, mutta on voinut heikentää häntä entisestään.
Brown sanoi ystävästään:
» He saattoivat käyttää pieniä annoksia oopiumia, ja Keats oli pyytänyt Severniä ostamaan pullon oopiumia, kun he lähtivät matkaan. Severn ei kuitenkaan ymmärtänyt, että Keatsille se oli keino itsemurhan varalle. Hän yritti saada pullon Severniltä matkan aikana, mutta Severn ei suostunut antamaan. Roomassa hän yritti uudestaan. [...] Severn oli hankalassa tilanteessa eikä tiennyt, mitä tehdä, joten lopulta hän meni lääkärin luokse, joka otti oopiumipullon pois. Keats joutui kokemaan hirveitä tuskia, eikä hänellä ollut niihin minkäänlaista helpotusta.»
Keats oli raivoissaan Severnille ja tohtori Clarkelle, kun he eivät antaneet hänelle laudanumia, ja kysyi usein: "Miten kauan tämä kuolemanjälkeinen elämäni jatkuu?" Severn kirjoitti: "Et voi kuvitella, miten hirveää tämä on minulle. [...] Keats raivoaa, kunnes pelkään hänen puolestaan aivan hirveästi. Hän jatkoi: "Neljän aikoihin kuolema lähestyi. [Keats sanoi] "Severn – minä – nosta minua – minä kuolen – kuolen helposti; älä pelkää – ole luja ja kiitä Jumalaa, että se on tullut." Nostin hänet syliini. Lima kuohui hänen kurkussaan ja lisääntyi yhteentoista saakka, jolloin hän hiljalleen vaipui kuolemaan, niin rauhallisesti, että luulin hänen yhä nukkuvan."
John Keats kuoli 23. helmikuuta 1821, ja hänet haudattiin Rooman protestanttiselle hautausmaalle. Hänen viimeinen toiveensa oli tulla haudatuksi kiven alle, jossa ei olisi hänen nimeään vaan vain teksti: "Tässä lepää hän jonka nimi on kirjoitettu veteen." (eng. "Here lies One / Whose Name was writ in Water."). Severn ja Brown huolehtivat kiven pystytyksestä. Reliefin alla olevassa lyyrassa, jonka kielet ovat poikki, lukee:
Tässä haudassa

on se mikä on kuolevaista nuoressa englantilaisessa runoilijassa,

joka,

kuolinvuoteessaan, sydän katkerana

vihollistensa pahojen voimien vuoksi

halusi

nämä sanat kirjoitettavaksi hautakiveensä:

Tässä lepää eräs

jonka nimi on kirjoitettu veteen

~

 
(24. helmikuuta 1821)
Hautakiven päivämäärän ja virallisen kuolinpäivän välillä on päivän ero. Severn ja Brown olivat lisänneet rivit kiveen vastalauseeksi sille, miten arvostelijat olivat ottaneet vastaan Keatsin runot. Keats tunsi, ettei hän ollut jättänyt elinaikanaan mitään jälkeä. Hän oli kirjoittanut Fanny Brawnelle helmikuussa 1820: "En ole jättänyt jälkeeni kuolematonta työtä – en mitään, mistä ystäväni voisivat muistoni vuoksi olla ylpeitä – mutta olen rakastanut kaikessa olevan kauneuden periaatetta, ja jos minulla olisi ollut aikaa, olisin tehnyt itsestäni muistettavan".
Leigh Hunt laski syyn Keatsin kuolemasta ankarassa hyökkäyksessään "Endymionille", jonka hän esitti artikkelissa, joka ilmestyi vuosia myöhemmin Quarterly Review'ssa. Shelley ikuisti Keatsin runoonsa "Adonais". Motion sanoo: "Shelley mainosti Keatsia ihmisenä, jonka saavutuksia ei voi erottaa hänen tuskastaan, joka 'henkistyi' heiketessään ja [...] joka oli niin hienovireinen, ettei kestänyt maailman kolhuja". Tällaista keuhkotautisen kärsijän kuvaa suositaan nykyisin.
Marsh kirjoittaa 2009: ”hautausmaan vanhassa osassa, joka oli vain niitty, kun Keats haudattiin sinne, on nyt pinjoja, myrttipensaita, ruusuja ja villiorvokkimattoja. [...] Tänne on haudattu myös Keatsin kiihkein puolustaja Shelley.” ja Severn on haudattu ystävänsä viereen, jota hän hoivasi loppuun asti.