stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eloonjäämisen haasteet
Jaksot > 4: Saalistus ja pako

25. lokakuuta 1990 esitetty jakso esittelee toisia eläimiä saalistavia lajeja sekä saaliseläinten keinoja välttyä joutumasta saaliiksi.
Attenborough yrittää lähestyä kihujen pesää, jolloin lintujen aggressiivisuus tulee ilmi niiden hyökätessä hänen kimppuunsa. Patagonian rannikolla tietty miekkavalaiden ryhmä vaanii merileijonien poikasia, jotka erehtyvät pois turvalliselta matalikolta. Saalista saatuaan valaat vievät sen merelle ja leikkivät sillä ennen tappoa.
Myrkkyä voidaan käyttää sekä aseena että karkotteena, joista esimerkkeinä käytetään kyytä ja tomaattisammakkoa. Jotkin eläimet mainostavat puolustautumiskeinojaan, jottei niiden käyttö tulisi liian myöhään. Esimerkkeinä ovat haisunäätä, jonka ase on kaamea lemu, sekä jotkin salamanterit: molemmat korostavat varoitusväritystään erikoisilla asennoilla.
Näytillä on useita sauvasirkkalajeja monimutkaisine naamiointikeinoineen. Mitkään suojakeinot eivät auta vaeltajamuurahaisia vastaan, sillä ne nujertavat minkä tahansa vastaansa tulevan saaliin silkan lukumääränsä ansiosta.
Ritarihaukka on poikkeuksellinen, sillä se metsästää joukolla; kuuden yksilön ryhmä nähdään hiomassa taitojaan Uuden Meksikon autiomaassa. Lopuksi nähdään ryhmä simpansseja, jotka strategista ajattelua ja yhteistyötä käyttäen pyydystävät gueretsoja metsässä Norsunluurannikolla.
Jaksot > 5: Suunnistajat

1. marraskuuta 1990 esitetty jakso tutkailee eri suunnistamismuotoja.
Auringonlaskun jälkeen Attenborough kuvailee Afrikassa eläviä lajeja, jotka eivät nojaa näköaistiinsa. Täplähyeena käyttää herkkää hajuaistiaan metsästäessään öisin, ja galagott virtsaavat käsiinsä merkatakseen liikkeensä. Jotkin eläimet, kuten salangaanit, lepakot ja jokidelfiinit käyttävät kaikuluotausta. Sähköankeriaat sen sijaan aistivat ympäristöään sähkökenttien avulla.
Päivänvalon aikaan käytössä ovat toisenlaiset keinot: hyppypäästäisellä on huolellisesti puhtaana pidetty polkuverkosto. Sillä on verkostosta päässään selkeä kartta, minkä ansiosta se pystyy pakenemaan tarvittaessa nopeasti vaikka oikoteitä pitkin. Saharassa Attenborough esittelee muurahaisen, joka tekee hyönteismaailman pisimmät maamatkat: Cataglyphis käyttää auringon sijaintia suunnistaessaan takaisin pesälleen suorinta mahdollista reittiä pitkin. Bahamalla merivirtojen ja aaltojen suunnan avulla suunnistavat langustit marssivat jonossa vähentääkseen veden vastusta.
Lapintiira matkustaa maailman ääreltä toiselle, yhteensä jopa 19 000 kilometrin matkan, voidakseen kalastaa päivänvalossa. Albatrossi mainitaan yhtenä taitavimmista suunnistajista: se voi matkata jopa 1300 kilometriä meren yllä etsiessään ruokaa poikasilleen, ja löytää silti aina takaisin pesälleen.
Lopuksi Attenborough kertoo ankeriaiden 10 000 kilometrin vaelluksesta, joka kestää kolme vuotta.
Jaksot > 6: Asumisratkaisut

8. marraskuuta 1990 lähetetty jakso käsittelee eläinten tapoja suojautua luonnonvoimilta ja saalistajilta.
Kolo on hyvä turvapaikka, ja Attenborough vierailee preeriakoiran pesällä, joka on monimutkainen rakennelma ilmastointijärjestelmineen. Silkkiä pidetään niin suuressa arvossa, että ne, jotka eivät itse pysty sitä kutomaan, varastavat sitä toisilta. Erakkokolibri käyttää varastamaansa silkkiä tehdessään pesänsä lehden alapuolelle, kun taas räätälit kutovat kaksi lehteä yhteen. Monimutkaisen pesänrakentamisen mestari on kuitenkin kutoja, joka ei epäröi tuhota yli tuhannesta yhteenkudotusta ruohonlehdestä rakentamaansa pesää, jollei se houkuttele tarpeeksi naaraita.
Majava rakentaa yhden suurimmista eläinten asumuksista: sen puinen jokimaja siirtyy perintönä sukupolvelta toiselle, ja niinpä sitä huolletaankin jatkuvasti. Jotkin pistimettömät mehiläislajit käyttävät vahaa ja pihkaa monimutkaisten labyrinttimäisten rakennelmien luomiseen. Monet eläimet, kuten esimerkiksi erakkoampiaiset ja kalliopääskyt, käyttävät mutaa.
Termiittien hienostuneet luomukset tarjoavat turvaa, lämpöä, ilmastoinnin, itsenäiset lastentarhat ja puutarhat sekä saniteettitilat. Attenborough pitää länsiafrikkalaista lajia ylivertaisena rakentajana, ja ryömii keon sisään esittelemään sen tuuletusjärjestelmää.
Jaksot > 7: Yhteiselämää

15. marraskuuta 1990 lähetetty jakso keskittyy lajeihin, jotka tekevät yhteistyötä ja riippuvat toisistaan, tai hyödyntävät toisiaan.
Aksishirvet seurailevat languriapinoita näiden liikkuessa puusta puuhun syödessään. Hirvet syövät lehdet, joita apinoilta putoilee, ja vastapalveluksena tarkkailevat ympäristöä, kun apinat puolestaan laskeutuvat maahan syömään. Veden alla elävä erakkorapu kiinnittää merivuokkoja kuoreensa suojautuakseen mustekalalta, ja tokko avustaa lähes sokeaa katkarapulajia.
Kirput, täit ja punkit ovat loisia: niillä ei ole molemminpuolista kumppanuutta isäntäeliön kanssa, vaan ne käyttävät sitä hyväkseen. Loisillakin on kuitenkin saalistajansa, kuten esimerkiksi Galápagossaarilla, missä peipot puhdistavat jättiläiskilpikonnan puutiaisista. Loisnokkelit tekevät samoin kirahveille Afrikassa, ja lisäksi ne käyttävät eläimen turkista irtoavaa karvaa pesiensä pehmikkeenä. Jotkin kalalajit puhdistavat toisia säännöllisesti, ja huulikalat ja katkaravut ovatkin erikoistuneet siihen, kuten myös remora, joka roikkuu pysyvästi kiinni isäntäeläimessään.
Isäntänsä sisällä kasvaviin loisiin kuuluu mato, joka etanan sisälle päädyttyään saa etanan suorastaan mainostamaan itseään, jotta se joutuisi linnun syömäksi.
Jotkin mikroskooppisen pienet eliöt asustavat suurten kasvinsyöjien vatsoissa ja auttavat siellä selluloosan sulattamisessa.
Jaksot > 8: Taistelut

22. marraskuuta 1990 lähetetty jakso esittelee miten taisteluilla — niin fyysisillä kuin psykologisillakin — ratkaistaan kiistoja ruuasta, elintilasta tai parittelukumppaneista.
Reviirikiistoja havainnollistetaan kolibrin avulla: Attenborough asettaa täytetyn yksilön toisen reviirille, jolloin tämä käy nokkimaan tunkeilijaa. Kirjoahvenilla ei ole juurikaan mainittavia aseita, joten ne tarttuvat toisiinsa suullaan, ja kiista ratkaistaan voimalla. Sirkkaäyriäisten eturaajat ovat niin voimakkaat, että niillä voi murtaa toisen yksilön kuoren; niinpä kiistat ja myös kosiskelu on riskialtista puuhaa.
Eläimet, joilla on tappavia aseita, eivät yleensä käytä niitä toisiaan vastaan, sillä kumpikaan osapuoli ei yleensä halua vaarantaa henkeään. Esimerkiksi myrkylliset käärmeet pyrkivät selättämään toisensa painissa sen sijaan että purisivat toisiaan. Sudet ja isot kissaeläimet käyttävät ärhentelyä ja kehonkieltä uhkauksien viestittämisessä.
Kilpailevien seeprojen välillä sen sijaan ei rajoja tunneta: potkiminen ja pureminen on sallittua niin kauan että voittaja on selvillä. Kirahvit puolestaan iskevät toisiaan kauloillaan. Yleensä hyvin rauhalliset vuorigorillat nähdään kinastelemassa, kunnes leikki yhtäkkiä muuttuukin vakavaksi, ja yksi menettää peloissaan virtsarakkonsa hallinnan.
Suurilla kasvinsyöjillä on tyypillisesti sarvet, joilla ratkaistaan kenelle naaraat kuuluvat. Vuorikauris- ja hirviurokset käyvät keskenään ankaria kamppailuja, jotka toisinaan päättyvät myös kuolemaan.
Jaksot > 9: Liittolaisia ja kilpailijoita

29. marraskuuta 1990 esitetty jakso käy läpi ryhmissä elävien eläinten vuorovaikutustapoja.
Yksinään elävä kotka mainitaan vastakohtana laulujoutsenille, jotka laskeutuvat Skotlantiin taitettuaan 1600 kilometrin matkan Islannista. Perille saavuttuaan niiden täytyy taistella reviiristä paikalla jo olevien kanssa, ja tyypillisimmin parit ja perheet pärjäävät parhaiten. Attenborough havainnollistaa nokkimisjärjestystä tavallisilla kanoilla. Leijonalauma nähdään tekemässä yhteistyötä niiden taltuttaessa joukolla kafferipuhvelin. Kaadon jälkeen kukin syö ruhosta vuorollaan.
Paviaanit elävät jopa sadanviidenkymmenen vahvuisina ryhminä, ja niiden monimutkaisia valtarakenteita esitellään yksityiskohtaisesti. Verivampyyrit havainnollistavat vastavuoroista altruismia oksentaessaan verta mille tahansa vierustoverille, joka on jäänyt ilman ravintoa. Kääpiömangustit elävät noin tusinan yksilön perheryhmissä. Sillä välin kun osa etsii ruokaa tai nukkuu, toiset pitävät silmällä saalistajia ja tekevät tarvittaessa hälytyksen.
Ääriesimerkki yhteistyöstä ovat kaljurotat, joiden 80-päinen yhdyskunta jakautuu työläisiin jotka kaivavat tunneleita, sotilaisiin jotka toimivat vaaran uhatessa ja kuningattareen, jonka tehtävänä on lisääntyä. Lehdenleikkajamuurahaiset kuljettavat ruokaa maanalaisiin kerroksiin, missä sieni tekee selluloosasta muurahaisille syömäkelpoista. Työn jokainen vaihe teetetään eri kastilla.
Jaksot > 10: Viestintää

6. joulukuuta 1990 esitetty jakso keskittyy eläinten kommunikointiin.
Keniassa Attenborough seuraa hunajaoppaan perässä kulkevaa alkuasukasta mehiläispesälle. Alkuasukas kerää pesästä hunajan, ja osa siitä jätetään linnulle palkkioksi. Gaselleja jahtaava hyeenakoiralauma keskittää jahtinsa yksilöön, joka ei hyppää yhtä korkealle kuin muut. Kiurut välttävät ampuhaukan saaliiksi joutumisen samalla taktiikalla: jatkamalla laulamista ne viestittävät takaa-ajajalleen olevansa hyväkuntoisia ja siten vaikeampia kiinnisaatavia. 80 prosentissa tilanteista tämä pitääkin paikkansa.
Mangabien huudot kuuluvat kaikkein monimutkaisimpiin. Niiden ääntelyt ovat käytännössä sanoja; sanasto määrittelee niiden saalistajat siten että kukin hälytysääni liitetään tiettyyn uhkaan. Jotkin eläimet viestittävät näyttävästi; Attenborough havainnoi kuinka tuhannet tulikärpäset valaisevat pimeyttä.
Ääni kulkee vedessä kauemmaksi ja nopeammin, ja yli kaksisataa kalalajia käyttääkin ääntä viestintään. Mustekalat sen sijaan käyttävät visuaalisia signaaleja: ne vaihtavat väriään ja viestivät myös asennoilla. Lopuksi Attenborough nähdään täplädelfiinien seurassa. Ne kommunikoivat ultraäänillä ja jokainen perii emoltaan perhekohtaisen kutsuäänen, eräänlaisen sukunimen. Lisäksi delfiinit käyttävät tavallisia ääniä, kehonkieltä ja kosketusta — ne ovat siis viestintäkyvyiltään lähes ihmisen luokkaa.
Jaksot > 11: Kosinta

13. joulukuuta 1990 lähetetty jakso tutkailee kumppaninhoukuttelussa käytettyjä keinoja, varsinkin lintujen kannalta.
Intianpikkutrappi asustaa korkeassa ruohikossa, jossa ei näy kauas. Niinpä se joutuukin hyppimään korkealle samassa paikassa saadakseen huomiota, joskus jopa neljäsataa kertaa saman päivän aikana. Valaat laulavat kumppaneita houkutellakseen, ja kosijat pystyvät kuulemaan naaraan ääntelyn yli kahdeksan kilometrin päähän.
Lähettäessään kosintaviestejä eläinten täytyy myös huolehtia siitä etteivät ne kohdistu vääränlajisiin kumppaneihin, ja niinpä monilla onkin tunnusmerkit, jotka poikkeavat selvästi toisista lajeista. Esimerkkinä Attenborough käyttää suulia. Kaikki suulalajit asustavat samalla saarella, ja sinijalkasuula nostelee jalkojaan, jottei kumppanuuksia luotaessa tapahtuisi erehdyksiä.
Tropiikkilintu ja ruskosuohaukka käyttävät kumppanin houkuttelussa ilmalentokuvioita, kun taas hautalepakko luottaa vahvaan hajuun. Kaikkein näyttävimmät kosiomenot ovat lyyrypyrstöllä (jonka laulutaidoissakaan ei ole moittimista), riikinkukolla ja paratiisilinnuilla. Lavastaja kutsuu kumppaniehdokkaat katsomaan lehtimajaansa, joka on koristeltu silmiinpistävän värikkäillä löytöesineillä. Trinidadilaiset tanssijat käyttävät nimensä mukaisesti hienostuneita tanssiesityksiä. Lopuksi Attenborough tarkkailee topiantilooppien kosiomenoja, joissa käytettyjen reviirien rajoja urokset vahtivat mustasukkaisesti.
Jaksot > 12: Suvunjatkaminen

20. joulukuuta 1990 lähetty viimeinen jakso kuvaa, kuinka eri lajit täyttävät olemassaolonsa tarkoituksen, eli varmistavat että niiden geenit periytyvät seuraavalle sukupolvelle. Vaikka ongelma on kaikille yhteinen, siihen on kehittynyt useita erilaisia ratkaisuja.
Siimajalkaiset eivät pysty liikkumaan, mutta jokaisella yksilöllä on sekä uros- että naaraspuolisia sukusoluja, joten jokainen vierustoveri on mahdollinen kumppani. Toista ääripäätä edustaa norsunaaras, joka on kantavana kaikkiaan kahdenkymmenenkahden kuukauden ajan, joten sen kannalta on toivottavaa, että poikasen siittää vahvaksi osoittautunut uros. Niinpä naaras on hyvin tarkka valinnastaan. Tsintsillanaaras on vieläkin nirsompi, ja hylkää ei-toivotut kosijat virtsaamalla niiden naamalle.
Parittelu voi olla vaarallista puuhaa: lintuhämähäkkiuros lähestyy valittuaan hyvin varovasti. Onnistuakseen sen on vältettävä naaraan myrkkyhampaisiin joutuminen. Joillain lajeilla oikea hetki lyöttäytyä yhteen voi koittaa äärimmäisen harvoin. Esimerkiksi taskurapu-uroksen täytyy hedelmöittämään päästäkseen odottaa, että naaras luo kuorensa. Merileijonaurokset taistelevat haaremien hallinnasta, ja jotkin yksilöt hyödyntävät toisten taistellessa avautunutta tilaisuutta paritellakseen vastahakoisten naaraiden kanssa.
Attenborough huomauttaa, että yksiavioisuus, johon useimmat ihmiset ovat tottuneet, on eläinkunnassa harvinainen ilmiö, mutta mainitsee siitä esimerkkinä kuningasalbatrossin. Näytillä on pari joka lyöttäytyi yhteen viisivuotiaina, ja on ollut yhdessä jo kaksikymmentä vuotta.
»Jos eläimiä tarkkailee objektiivisesti jonkin aikaa, tulee väistämättä siihen johtopäätökseen, että niiden elämän pääasiallinen tarkoitus on geenien välittäminen seuraavalle sukupolvelle. Useimmat tekevät niin suoraan, lisääntymällä itse. Niissä muutamissa tapauksissa, joissa näin ei tapahdu, ne tekevät sen epäsuoraan, auttamalla sukulaista jonka kanssa niillä on paljon yhteisiä geenejä. Ja vaikka ihmisten jälkeläisilleen välittämä perintö on ainutlaatuisen vahvasti kulttuurillista, myös me teemme samoin. Jatkaaksemme sukua eläimet ja myös me itse ylitämme monenlaisia esteitä ja voitamme kaikenlaisia vaikeuksia, kunnes uusi sukupolvi on täällä.» 
(David Attenborough’n loppusanat)
DVD ja kirja

Yhdistyneessä kuningaskunnassa sarja on saatavana neljän levyn DVD-julkaisuna ja lisäksi osana The Life Collection -kokoelmaa. Aiemmin on myös julkaistu kolmen levyn mittainen versio, jossa jaksot on typistetty 35-minuuttisiksi. Suomessa sarja on julkaistu kolmen levyn kokoelmana, jonka jaksot ovat täysimittaisia. DVD-julkaisuissa on lisämateriaalina 50 minuuttia kestävä dokumentti The Making of The Trials of Life.
BBC Books julkaisi David Attenborough’n kirjoittaman, sarjaan liittyvän kirjan, The Trials of Life: A Natural History of Behaviour elokuussa 1990. Kirja on julkaistu suomeksi nimellä Vaarallinen seikkailu - Eläinten käyttäytyminen luonnossa.
Malleekana (Leipoa ocellata) munii isoon hiekkakasaan.
Tomaattisammakko (Dyscophus) erittää uhatuksi joutuessaan ärsyttävää ainetta.
Isoloisnokkeli (Buphagus africanus) seepran selässä.
Mangabeilla on monimutkainen sanasto hälytyksiä varten.
Entremontin alue

Entremontin alue sijaitsee lounaisessa Valais’ssa.
Entremontin alue (ransk. District d'Entremont, saks. Bezirk Entremont) on yksi Sveitsin 148:sta ja Valais’n kantonin 14:stä hallinnollisesta alueesta. Entremontin alue sijaitsee Ala-Valais’ssa, Dransejoen ja sen alkuhaarojen laaksoissa. Alue on tunnettu muun muassa Verbierin talviurheilualueesta ja Isosta Sankt Bernhardin solasta.
Kunnat

Entremontin alueella on 6 kuntaa, joista suurimmat ovat Bagnes ja Orsières. Alueen keskuspaikka on Sembrancher. Entremontin alueen asukasluku on 15 044 (31.12.2015). Väkimäärä on kasvussa, sillä vuoden 2012 lopussa asukkaita oli 14 514.  Alueen pinta-ala on 633 km² .
| Kunta | Asukasluku  31> 12.2015 | Pinta-ala  km² |
| --- | --- | --- |
| Bagnes | 8 057 | 282,26 |
| Bourg-Saint-Pierre | 183 | 90,09 |
| Liddes | 750 | 60,16 |
| Orsières | 3 179 | 165,02 |
| Sembrancher | 984 | 17,63 |
| Vollèges | 1 891 | 17,87 |
| Yhteensä |  15 044  | 633,03 |
Asukkaat ja kieli

Entremontin alueen vakituista asukkaista 92 % oli vuonna 2000 ranskankielisiä. Saksankielisiä oli noin 2 %, italiankielisiä noin 1 % ja muun kielisiä noin 5 %.
Eolo (1753)

| Eolo |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Reales Astilleros de Esteiro, Ferrol
Kölinlasku:  6. toukokuuta 1752
Laskettu vesille:  28. elokuuta 1753
Palveluskäyttöön:  1754
Poistui palveluskäytöstä:  1763
Loppuvaihe:  alusluettelosta 20. maaliskuuta 1764
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 619,5 t (arqueo)
Pituus:  49,58 m (köli)
Leveys:  14,33 m
Syväys:  6,71 m
Miehistöä:  554
Aseistus
Aseistus:  68 tykkiä
Eolo eli San Juan de Dios oli Espanjan laivaston vuonna 1753 vesille laskettu Eolo-luokan kaksikantinen 68-tykkinen linjalaiva, joka kuului niin sanottuihin kahteentoista apostoliin.
Valmistus

Richard Roothin suunnittelema alus tilattiin toukokuussa 1752 Reales Astilleros de Esteirolta Ferrolista, missä köli laskettiin 6. toukokuuta 1752. Alus laskettiin vesille 28. elokuuta 1753.
Palvelus

Alus saapui 2. heinäkuuta 1755 Ferrolista Dragónin kanssa Cadiziin, missä se todettiin heikkolaatuiseksi ja sijoitettiin 16. syyskuuta reserviin Ferroliin. Alus siirrettiin 10. marraskuuta 1763 Cadiziin päällikkönään Juan García de Postigo y del Prado. Aluksen tehtävänä oli suojata saattue Ferroliin.
Alus poistettiin palveluksesta 1763 Ferrolissa ja alusluettelosta 20. maaliskuuta 1764.
Julmat, vahvat ja röyhkeät

| Julmat, vahvat ja röyhkeät> Emperor of the North |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Robert Aldrich
Käsikirjoittaja:  Christopher Knopf
Tuottaja:  Stanley Hough
Säveltäjä:  Frank De Vol
Kuvaaja:  Joseph F. Biroc
Leikkaaja:  Michael Luciano
Pääosat:  Lee Marvin   Ernest Borgnine Keith Carradine
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios
Ensi-ilta:  1973
Kesto:  118 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Julmat, vahvat ja röyhkeät (Emperor of the North) on vuonna 1973 valmistunut elokuva jonka pääosissa ovat Lee Marvin, Ernest Borgnine, ja Keith Carradine. Alun perin nimellä Emperor of the North Pole julkaistu elokuva sai uudelleenjulkaisun myötä lyhyemmän nimen Emperor of the North, jolla se myös paremmin tunnetaan.
Elokuva sijoittuu 1930-luvun laman runtelemaan Yhdysvaltoihin, Oregonin osavaltioon. Se perustuu osittain Jack Londonin romaaneihin The Road ja From Coast to Cost with Jack London. Kirjat sijoittuvat 1910-luvulle. Kirjoissa esiintyvä Jack Londonin kulkurinimi Cigaret ja tämän vanhempi seuralainen A n:o 1 ovat mukana elokuvassa, mutta tähän kirjojen ja elokuvan yhtäläisyydet päättyvät: elokuvan Cigaret kuvataan suurisuisena, vähä-älyisenä ja kypsymättömänä hahmona.
Elokuvan alkuperäinen nimi viittaa vanhaan Suuren Laman aikaiseen kulkureiden vitsiin, jonka mukaan kulkureista paras olisi "Pohjoisnavan keisari". Vitsi oli kulkureiden hauska muistutus siitä, että heidän tilassaan oleva Pohjoisnavan keisari hallitsisi vain erämaata.
Juoni

Elokuvassa Ernest Borgnine esittää konduktööriä nimeltä Shack, miestä joka on ottanut henkilökohtaiseksi tehtäväkseen poistaa junastaan pummilla matkustavat kulkurit keinolla millä hyvänsä. Heti elokuvan alussa Shack onnistuu suistamaan pummin junan vaunujen alle.
Toinen pummi, A n:o 1 (Lee Marvin), onnistuu hyppäämään junaan, ja hänen perässään seuraa nuori suurisuinen Cigaret (Keith Carradine). Seuraavalla pysähdyspaikalla A n:o 1 eksyttää Shackin, mutta Cigaret jää tämän haaviin. Cigaret onnistuu kuitenkin pakenemaan hökkelikylään, kun A n:o 1 ilmoittaa rautatieläisille aikovansa olla ensimmäinen pummi joka matkustaa Shackin junassa koko matkan Portlandiin. Toiset pummit ovat sitä mieltä, että ensimmäinen kulkuri joka onnistuu matkustamaan Shackin junassa koko matkan perille saakka, ansaitsee tittelin "Pohjoisnavan keisari". Rautatieläiset jopa lyövät vetoja puolesta ja vastaan, sillä Shack on tunnettu ja vihattu henkilö rautatieläisten keskuudessa. Lennättimen välityksellä tieto vedonlyönnistä leviää nopeasti.
Loppuosa elokuvasta kertoo A n:o 1:n yrityksistä matkustaa pummilla ja välttää kiinnijääminen. A n:o 1:n epäonneksi mukaan tuppautuu myös suurisuinen ääliö Cigaret, josta tämä mieluummin haluaisi eroon. Shack onnistuu heittämään kaksikon junasta, mutta kulkurit rasvaavat kiskot nousussa ja hyppäävät matkustajajunan katolle. Matkustajajuna ohittaa hitaan Shackin tavarajunan, ja Salemissa pummit nousevat ruokavarkauksista aiheutuneiden epäselvyyksien ja kastetilaisuuden jälkeen takaisin Shackin junaan.
Elokuva päättyy tappelukohtaukseen, jossa A n:o 1 voittaa Shackin vastaan ja heittää tämän junasta. Tämän jälkeen A n:o 1 heittää myös suurisuisen ja isottelevan Cigaretin junasta opettaakseen tälle käytöstapoja ja kasvattaakseen tämän mieheksi.
Vastaanotto ja jälkimaine

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsui elokuvaa tiivistunnelmaiseksi mielten ja lihasten kamppailuksi ja antoi sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Joseon

Joseon (kor. 조선, hanja 朝鮮, McCune-Reischauer: Chosŏn) oli Yi- eli Joseon-dynastian hallitsema kuningaskunta Korean niemimaalla vuosien 1392 ja 1897 välillä. Kuningassuvun perusti Goryeo-dynastiaa vastaan kapinoinut Yi Seong-gye eli hallitsijanimeltään Taejo ja maa sai nimensä alueen protohistoriallisesta heimoliitosta. Joseon-dynastia oli Korean niemimaata hallinneista dynastioista pitkäikäisin. Maa oli tributaarivaltio ensin Ming-dynastialle ja sittemmin sitä seuranneelle Qing-dynastialle. Maa sai hallintoonsa vaikutteita Kiinasta ja Joseon-dynastian kaudella kungfutselaisuuden asema vakiintui. Kuningas Sejongin kaudella kehitettiin esimerkiksi korean kielen hangul-kirjoitusjärjestelmä. 1800-luvulla maa avautui ulkomaille ja Japanin vaikutusvalta kasvoi. Kiinan vaikutusvalta päättyi ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan ja Japani päihitti myös toisen kilpailijansa Venäjän Venäjän–Japanin sodassa. Joseonista tuli Japanin protektoraatti vuonna 1905 ja lopullisesti maa liitettiin Japaniin 1910, josta alkoi Japanin siirtomaakausi Koreassa.
Etymologia

Nimi Joseon on kuningaskuntaa hallinneen Yi-dynastian sinokorealainen nimi. Nimitystä käytettiin alun perin kiinalaisissa historiallisissa lähteissä mainitusta suurin piirtein nykyisen Pohjois-Korean alueella sijainneesta protohistoriallisesta heimoliitosta. Joseonin kuningaskunta sai nimensä tästä heimoliitosta, ja nimi on levinnyt tarkoittamaan myös koko Koreaa ja sen kansaa. Nimeä käytettiin satojen vuosien ajan esimerkiksi kiinassa (Chaoxian) ja sinojapanissa (Choosen). Etelä-Koreassa nimi liitetään usein maan katkeraan historiaan Japanin kanssa, ja maassa suositaan Joseon-nimen sijaan muotoa Han-guk. Pohjois-Koreassa käytetään Koreaan viitattaessa edelleen muotoa Joseon (Chosŏn). Kansainvälisesti yleinen muoto Korea on peräisin Joseon-dynastiaa edeltäneestä Goryeo-dynastiasta, joskin senkin nimellä on pidempi tausta.