stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kantatie 92
Historiaa

Tien rakentaminen aloitettiin 1930-luvulta Kaamasesta kohti Karigasniemeä. Toinen maailmansota keskeytti rakennustyöt. Jatkosodan aikana saksalaiset sotilaat rakennuttivat tien valmiiksi pakkotyönä neuvostoliittolaisilla sotavangeilla ja saksalaisilla rangaistusvangeilla, ja tie valmistui vuonna 1943.
Sodan jälkeen aiemmin Petsamoon päättynyt valtatie 4 siirrettiin kulkemaan Kaamasen kautta Karigasniemeen, jonne se päättyi. Saamen sillan valmistumisen ja tienumerouudistuksen myötä valtatie 4 linjattiin 1990-luvulla kulkemaan Kaamasesta Utsjoen keskustaajamaan. Kaamasen ja Karigasniemen välinen tie numeroitiin uudelleen kantatieksi 92.
Muinoin Kaamasen ja Neidenin välillä oli polku- ja vesireitti, joka toimi kauppatienä Inarin Lapin ja Varangin Ruijan välillä. Jatkosodan päätyttyä menetetyn Petsamon alueella asuneet kolttasaamelaiset asutettiin Sevettijärvelle, jossa yhteyksiä hoidettiin kesäisin kävellen ja veneellä, talvella reellä ja telaketjuvetoisilla lumikiitäjillä.
Vuonna 1969 valmistui ensimmäinen autolla ajettava polkutie, joka oli ympärivuorokautinen, Kaamasen ja Sevettijärven välille. Työt kestivät noin 20 vuotta. 1970-luvulla tietä jatkettiin pätkittäin Näätämöön saakka. Tie parannettiin vuosina 1979–1985 monelta osin uudelleen rakentamalla. 1990-luvun alkupuolella tien päällyste ulottui Sevettijärvelle. Tie on ollut kokonaan päällystetty vuodesta 1993 lähtien. Tie muutettiin seututieksi vuonna 1971 ja edelleen kantatieksi vuonna 2016. Samalla Näätämön ja Neidenin välinen Norjan valtatie 893 sai numeron 92.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kantatie 92 Wikimedia Commonsissa
Liittymät Karigasniemeltä Näätämöön
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Nro | Km |   Nimi |   Tie |   Viitoitus |
 :   Kantatie (1+1), Norjantie
|  |   |   | Valtakunnanraja | Norjan valtatie 92 | Kaarasjoki, Nordkapp;   alkaa |
|  |  |   |  | Inarijoki |  |
|  |   |  | Karigasniemen raja-asema |  |  |
|  |   |  | Karigasniemi |   (pohjoiseen)   (etelään) | Utsjoki Angeli |
 :   Kantatie (1+1), Karigasniementie
|  |   |  | Basijávri |  | Kaatopaikka |
|  |   |  | Kaamasmukka |  |  |
|  |  |  |  Utsjoen ja Inarin kunnanraja |  |  |
|  |  |   |  | Kielajoki |  |
|  |   |   | Kielajoen lomakylä |   |   |
|  |  |   |  | Peltojoki |  |
|  |   |  | Muotkanruoktu |  | Lomakylä |
|  |   |  |  | Toivontie |  |
|  |  |   |  | Kaamasjoki |  |
|  |  |  | Pässirova |     Kaamasentie | Utsjoki;   kääntyy |
 :       Valtatie (1+1), Kaamasentie
|  |   |  | Kaamanen | Palovaarantie |  |
|  |  |  | Koppelovaara |     Kaamasentie | Ivalo;   kääntyy |
 :   Kantatie (1+1), Sevettijärventie
|  |   |  | Valkkovaaran th |  |  |
|  |   |  | Tuolpujärvet | Jolnintie |  |
|  |   |  | Väylä | Väyläntie |  |
|  |   |  | Paloniemen th | Paloniementie |  |
|  |   |  | Siuttajoensuu |  |  |
|  |   |  | Partakko | Käyräniementie |  |
|  |   |  | Suojanperä |  |  |
|  |   |  | Venetie | Jorvapuolijärventie |  |
|  |   |  | Supru | Vanhan Suprun tie |  |
|  |   |  | Niilijärvi | Semekurtantie |  |
|  |   |  | Niilijärven lomakylä |  |  |
|  |   |  | Sevettijärvi |  |  |
|  |   |  | Sevettijärven kirkko |  |  |
|  |   |  | Saunaranta |  |  |
|  |   |  | Ampumarata |  |  |
|  |   |  | Varpuniemi |  |  |
|  |   |  | Rautukumpu |  |  |
|  |   |  | Teurastamo |  |  |
|  |   |   | Ukonselkä Jänisniemi |   |   |
|  |   |  | Jänisjärven kämppä |  |  |
|  |   |  | Kirakkajärvi | Kirakkajärventie |  |
|  |   |  |  | Jääjärventie |  |
|  |   |  | Koivuniemi | Jääjärventie |  |
|  |   |  | Näätämö |  | Rajavartioasema |
|  |   |   | Valtakunnanraja | Norjan valtatie 92 | Kirkkoniemi;   päättyy |
Välimatkataulukko
| (km) | Ivalo |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Kaamanen | 71 | Kaamanen |  |  |
| Karigasniemi | 137 | 66 | Karigasniemi |  |
| Kaarasjoki | 155 | 84 | 18 | Kaarasjoki |
Kantatiet 40–98
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Kantharos

Piirtokirjoituksella varustettu boiotialainen kantharos, n. 450–425 eaa.
Kantharos (m.kreik. κάνθαρος, lat. cantharus) on antiikin aikainen keraaminen tai metallinen juoma-astia, jossa on kaksi korkeaa kädensijaa. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Historia ja käyttö

Kantharos-muoto on syntynyt viimeistään 700-luvulla eaa. Vaasityypistä käytetty nimitys on kuitenkin paljolti nykyaikainen, eikä ole täysin selvää, käytettiinkö sitä jo antiikissa. Antiikin aikana samanlaisesta astiasta käytettiin ainakin nimitystä kotyle, jolla on nykyisin rajatumpi käyttötarkoitus. Vaasityypin nimi on alkuperältään esikreikkalainen, toisin sanoen kreikkalaiset olivat saaneet sen jostakin varhaisemmasta kielestä ja kulttuurista.
Kreikkalaisessa taiteessa kantharos on yksi Dionysoksen attribuuteista, ja se esiintyy vaasimaalauksissa usein tämän tai Herakleen kädessä.
Muoto ja tyypit

Kantharoksessa on kaksi huomattavan korkeaa, astian suun yläpuolelle kohoavaa pystysuuntaista kädensijaa ja syvä maljaosa. Joskus siinä on korkea jalka. Kantharoksen variaatio sessile kantharos on matalajalkainen malja, jonka kädensijat eivät kohoa astian suun yläpuolelle. Kantharokset ovat usein runsaasti kuvitettuja ja toisinaan niissä on myös kaiverrettuja koristeita.
Kantharosten päätyyppejä ovat:
Tyyppi A
Tyypin A kantharoksessa on huulen yläpuolelle kohoavat korkeat kädensijat sekä korkea varrellinen jalka. Seinämät ovat profiilissa usein varsin suorat, kunnes kaartuvat maljan pohjaksi.
Tyypin A kantharoksen muoto ulkoa ja sisältä.
Tyypin A joonialainen kantharos, n. 540 eaa.
Tyypin A kantharos, 500-luku eaa.
Tyyppi B
Tyypin B kantharoksessa on suuret kädensijat, jotka ulottuvat huulesta vaasin alaosaan, mutta eivät kohoa huulen yläpuolelle. Vaasin laidat ovat profiilissa usein jonkin verran koverat, ja erottuvat selvästi vaasin pohjaosasta. Jalassa on lyhyt varsi.
Tyypin B kantharoksen muoto.
Tyypin B kantharos.
Tyypin B kantharos, n. 450–425 eaa.
Tyyppi C
Tyypin C kantharoksessa kädensijat ulottuvat huulen yläpuolelle, joskaan eivät yhtä korkealle kuin tyypissä A, ja kaareutuvat jonkin verran sisäänpäin huulen yläpuolelle. Malja on syvä, ja huuli ja maljaosa muodostavat profiilissa yhtenäisen kaaren. Jalka on lyhyt.
Tyypin C kantharoksen muoto.
Muita muotoja
Esimerkkejä muista muodoista:
Kahdella päällä koristeltu eteläitalialainen kantharos, 400-luku eaa.
Apulialainen kantharos, Paidagogos-ryhmä, n. 350–340 eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta kantharokset Wikimedia Commonsissa
Kap Verden historia

Insulae Capitis Viridis vuodelta 1598, joka näyttää Kap Verden sijainnin.
Kap Verden historia kattaa nykyisen Kap Verden tasavallan historian asutuksesta nykypäivään. Se alkaa 1400-luvun loppupuolella, kun portugalilaiset merenkulkijat löysivät asumattomat saaret ja jatkuu nykyaikaan asti. Saaret olivat vuosisatojen ajan Portugalin siirtomaavallan alla ja Kap Verden itsenäinen valtio perustettiin vuonna 1975.
Siirtomaa-aika

Portugalilaiset löysivät asumattomat Kap Verden saaret vuonna 1456 ja alkoivat asuttaa niitä kuusi vuotta myöhemmin. He perustivat Ribeira Granden kaupungin, joka oli ensimmäinen eurooppalaisten pysyvä asutus tropiikissa (nykyisin nimeltään Cidade Velha). Maahan tuotiin myös afrikkalaisia orjia työskentelemään plantaaseille, ja hyvän sijaintinsa vuoksi Afrikan rannikolla Kap Verdestä tuli tärkeä keskus Portugalin orjakaupalle. Saarelle muutti yrittäjiä ja uskonnollisten vainojen ajamia pakolaisia Euroopasta. Merirosvot hyökkäsivät saarelle ajoittain, ja Sir Francis Drake ryösteli siellä vuonna 1585. Ranskalaisten hyökättyä Ribeira Grandeen vuonna 1712 se menetti merkitystään ja pääkaupunki siirrettiin Praiaan vuonna 1770.
Orjakaupan hiipuessa Kap Verden merkitys väheni, mutta sen sijainti Atlantin poikki kulkevien laivareittien varrella ja Mindalon erinomainen satama São Vicenten saarella tekivät siitä kauppalaivojen pysähdyspaikan.
Brittiläinen kirjailija Gavin Menzies väittää, etteivät portugalilaiset olisi olleet ensimmäisiä ihmisiä Kap Verdellä. Menzies sanoo, että hänellä on todisteita kiinalaisen Ming-dynastian aikaisen tutkimusmatkailija Zheng Hen purjehtineen Hyväntoivonniemen ohitse ja käyneen Kap Verdellä saakka 1420-luvulla. Asiantuntijat eivät vielä ole päässeet yksimielisyyteen Menziesin väitteiden uskottavuudesta.lähde?
Tie itsenäisyyteen

Portugali muutti Kap Verden statusta siirtomaasta merentakaiseksi provinssiksi vuonna 1956 hillitäkseen kasvavaa nationalismia. Silti samana vuonna perustettiin Guinean ja Kap Verden afrikkalainen itsenäisyyspuolue (PAIGC), joka vaati parannuksia poliittiseen ja taloudelliseen tilanteeseen. Vuonna 1961 puolue aloitti aseellisen vastarinnan emämaata vastaan Portugalin Guineassa. Portugalin Guinea julistautui itsenäiseksi vuonna 1973, mutta Kap Verde pysyi Portugalin alusmaana.
Neilikkavallankumouksen jälkeen PAIGC ja Portugali sopivat siirtymävaiheen hallinnosta ja Kap Verde itsenäistyi vuonna 1975. Koska sama puolue johti molempia maita itsenäistymisen jälkeen, Guinea-Bissau ja Kap Verde oli tarkoitus yhdistää yhdeksi valtioksi. Projekti kuitenkin päättyi vallankaappaukseen Guinea-Bissaussa vuonna 1980. Kap Verdessä muodostettiin uusi puolue PAICV (”Afrikkalainen puolue Kap Verden itsenäisyyden puolesta”), joka johti maata yksin vuoteen 1990 asti.
Vuonna 1991 Kap Verdessä järjestettiin ensimmäiset monipuoluevaalit. Oppositioryhmien yhteenliittymä MPD voitti enemmistön parlamentissa, ja sen presidenttiehdokas António Mascarenhas Monteiro sai 73,5 prosenttia äänistä. MPD:n enemmistö parlamentissa vahvistui vuonna 1995, ja vuonna 1996 Monteiro valittiin toiselle kaudelle. Vuonna 2001 valta palasi PAICV:lle, ja presidentiksi nousi Pedro Pires. Vuonna 2011 PAICV voitti taas parlamentin enemmistön. Presidentinvaalissa voiton vei MPD:n Jorge Carlos Fonseca toisella kierroksella. Vuonna 2016 MPD voitti ensin maan parlamenttivaalit ja lokakuussa 2016 presidentinvaaleissa puoluetta edustanut istuva presidentti Jorge Carlos Fonseca valittiin uudelleen. Pääministeriksi tuli Praian pormestari, MPD:n Ulisses Correia e Silva puolueen saatua huhtikuun 2016 vaaleissa ensimmäisen kerran 15 vuoteen enemmän parlamenttipaikkoja kuin PAICV.
Vuonna 2013 maa päätti, ettei se enää halua nimeään käännettävän. Maahan tulisi viitata jatkossa sen portugalinkielisellä nimellä Cabo Verde kielestä riippumatta..
Vanha postikortti Sao Vicentestä
Kapeasalmi

Kapeasalmi (myös Kapiasalmi) on kylä ja rautatieasema Käkisalmen piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Kapeasalmi sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamassa Karjalassa ja se oli Suomelle kuuluessaan osa Käkisalmen maalaiskuntaa. Kapeasalmen rautatieasema sijaitsee Pietari–Hiitola-radalla.
Kapeasalmi sijaitsi Käkisalmen maalaiskunnan pohjoisosassa Vuoksen pohjoisessa laskuhaarassa olevan Käkisalmenselän pohjoisrannalla noin neljä kilometriä Käkisalmen kaupungista luoteeseen. Kapeasalmen kylä käsitti Uskinsaaren eteläosan, Suur- ja Pien Vasikkasaaren, joukon pienempiä saaria ja pienen osan mannerta Suotniemen kylän pohjoispuolelta. Kylään kuului myös pieni erillisalue Suotniemen ja Kaukolan Järvenpään kylien rajalta. Kapeasalmen naapurikyliä olivat pohjoisessa Kaukolan kuntaan kuuluneet Uskinsaari ja Takavesi nimisen Vuoksen lahden toisella puolella Variksela, idässä Käkisalmen kaupunki, etelässä Suotniemi ja lännessä Kaukolan puolella Hyypölä ja Järvennpää.
Väestö ja elinkeinot

Vuonna 1920 Kapeasalmessa oli 66 asukasta. Vuonna 1939 asukkaita oli puolestaan 64. Kapeasalmen vähäinen asutus oli keskittynyt kylän länsiosaan Uskinsaareen Hiitola–Pietari-radan eteläpuolelle. Ennen talvisotaa Kapeasalmi oli pääasiassa maatalousvaltainen kylä.
Historia

Talvisodan alussa kylästä evakuoitiin alaikäiset lapset äiteineen. Muu väestö evakuoitiin rauhan tultua, kun selvisi että Käkisalmen maalaiskunta kuului luovutettaviin alueisiin. Jatkosodan aikana asukkaita palasi koteihinsa, mutta uusi evakuointi oli edessä vuonna 1944.
Kanta (lineaarialgebra)

Karteesisen avaruuden kantavektorit: punainen ja sininen nuoli
Lineaarialgebrassa kanta on pienin mahdollinen joukko vektoreita, joiden lineaarikombinaationa saadaan kaikki annetun avaruuden vektorit. Tarkemmin sanottuna vektoriavaruuden kanta on joukko lineaarisesti riippumattomia vektoreita, jotka virittävät koko avaruuden.
Määritelmä

Oletetaan, että B = { v1, …, vn } on vektoriavaruuden V äärellinen osajoukko. Tällöin B on kanta, jos se toteuttaa seuraavat ehdot:
1. v1, …, vn ovat lineaarisesti riippumattomia ja
2. jokainen V:n vektori voidaan lausua vektoreiden v1, …, vn lineaarikombinaationa. Toisin sanoen vektorit v1, …, vn virittävät V:n eli span(v1, …, vn) = V.
Lineaarikombinaatio on äärellinen summa muotoa a1v1 + … + anvn, missä vk:t ovat B:n eri vektoreita ja ak:t ovat skalaareita. Vektorit B:ssä ovat lineaarisesti riippumattomia, jos a1v1 + … + anvn = 0, jos ja vain jos a1 = … = an = 0. Joukko B on virittäjäjoukko, jos jokainen V:n vektori on lineaarikombinaatio B:n vektoreista.
Kannan ominaisuuksia

Jokaisella vektoriavaruudella on kanta. Kaikilla yhden vektoriavaruuden kannoilla on sama määrä vektoreita. Tätä kannan vektorien lukumäärää kutsutaan vektoriavaruuden dimensioksi dim(V). Käsite kertoo siis samalla minimaali­sen määrän vektoreita, joka riittää virittämään V:n. Tasossa kaksi erisuuntaista vektoria on tason kanta. Kolmi­ulotteisessa avaruudessa kolme vektoria, jotka eivät ole samassa tasossa, muodostavat kannan. Toisin sanoen kantaa voidaan ajatella koordinaattiakselistona.
Kanta on vain joukko vektoreita ilman järjestystä. Usein on kuitenkin kätevää luetella kantavektorit tietyssä järjestyksessä. Tätä järjestettyä kantaa ei määritellä joukoksi, vaan sarjak­si lineaarisesti riippumattomia vektoreita, jotka virittävät V:n. Jos vektorit u, v, w muodostavat avaruuden kannan, se voidaan ilmoittaa järjestettynä kolmikkona (u, v, w). Tällöin jokaista vektoria a vastaa yksikäsitteisesti järjestetty lukukolmikko (r, s, t) siten, että a = ru + sv + tw.
Luvut r, s ja t ovat a:n koordinaatit kannan (u, v, w) suhteen ja järjestettyä kolmikkoa (r, s, t) nimitetään vektorin a koordinaattiesitykseksi.
Samalle vektori­avaruudelle voidaan kuitenkin muodostaa kanta monella eri tavalla. Vektorin koordinaatit riippuvat siis käytetystä kannasta ja muuttuvat, kun siirrytään kannasta toiseen eli suoritetaan kannanvaihto.
Kannaksi laajentaminen

Minkä tahansa lineaarisesti riippumattoman joukon ja virittävän joukon välissä on kanta. Muodollisemmin sanottuna: jos L on lineaarisesti riippumaton joukko vektoriavaruudessa V ja jouk­ko G virittää V:n ja sisältää joukon L, niin on olemassa V:n kanta, joka sisältää L:n ja joka sisältyy G:hen. Nimenomaan (kun G = V) mikä tahansa lineaarisesti riippumaton joukko L voidaan laajen­taa muodostamaan V:n kannan. Nämä laajennukset eivät ole yksikäsitteisiä. Virittäjäjoukkoa voidaan myös karsia (pudottamalla sopivat vektorit pois), jotta siitä saadaan kanta.
Esimerkki

Ajatellaan koordinaattiavaruutta R2 kaikkien koordinaattien (a,b) vektoriavaruutena, missä sekä a että b ovat molemmat reaalilukuja. Tällöin helppo kanta on yksinkertaisesti vektorit e1 = (1,0)  ja e2 = (0,1): oletetaan että v = (a,b) on vektori avaruudessa R2, tällöin 
v = a(1,0)+ b(0,1). Yksi mahdollinen R2:n kanta on
v = (-2,1) = (-2)(1,0) + (1)(0,1). Se on esitetty myös koordinaatistoon piirrettynä kuvassa sivun yläreunassa. 
Kuitenkin mitkä tahansa kaksi lineaarisesti riippumatonta vektoria, kuten (1,1) ja (-1,2), voivat myös muodostaa R2:n kannan.
Yleisemmin vektorit e1, e2, ..., en ovat lineaarisesti riippumattomia ja virittä­vät avaruuden Rn. Siten ne muodostavat Rn:n kannan ja Rn:n dimensio on n.
Kirjallisuutta

Kivelä, Simo K.: Algebra ja geometria.  Helsinki:  Otatieto, 1989.  ISBN 951-672-103-6
Rikkonen, Harri: Matematiikan pitkä peruskurssi I – Vektorialgebra ja analyyttinen geometria.  Helsinki:  Otakustantamo, 1969.  ISBN 951-671-067-0
Kapeakielikotilot

| Kapeakielikotilot |
| --- | --- |
 Buccinum undatum
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Luokka::  Kotilot Gastropoda
Alaluokka::  Caenogastropoda
Lahko::  Kapeakielikotilot Neogastropoda  Wenz, 1938
Alalahkot
 Buccinoidea  Conoidea  Mitroidea  Muricoidea  Olivoidea  Turbinelloidea  Volutoidea 
Katso myös
   Kapeakielikotilot Wikispeciesissä   Kapeakielikotilot Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kapeakielikotilot (Neogastropoda) on kotiloihin kuuluva nilviäislahko. Lahkon lajeja tavataan sekä merivesistä että makeista vesistä.
Taksonomia ja anatomia

Kapeakielikotilot jaetaan seitsemään alalahkoon, ja heimoja on useita. Lahkon lajimääräksi on arvioitu 12 600–16 000. Kapeakielikotiloiden luokittelu on perustunut ensisijaisesti raspikielen ja ruuansulatuselimistön rakenteeseen, ja niiden asema on osittain epäselvä. Molekyylifylogeneettisissä analyyseissä on lahkon todettu olevan vaihtelevasti joko monofyleettinen tai parafyleettinen.
Kapeakielikotilot on monimuotoinen lahko, ja tavanomaisia ovat esimerkiksi kuoren sifonikanava, pitkä sifoni, kuoren sulkulevy, yksi tai kaksi kidusta ja hampainen raspikieli.
Elintavat

Suurin osa kapeakielikotiloista elää meressä, mutta muutamia sukuja tavataan makeista vesistä. Kapeakielikotilot ovat petoja, ja niiden ravintoa ovat nilviäiset, merisiilit, monisukasmadot ja kalat.
Kansainvälinen olympiakomitea

| Kansainvälinen olympiakomitea>  International Olympic Committee  Comité international olympique  |
| --- | --- |

 KOK:n pääkonttori Lausannessa.
Tyyppi:  urheilujärjestö
Toimialue:  kansainvälinen
Lyhenne:  KOK
Perustettu:  23. kesäkuuta 1894
Päämaja:  Olympiatalo
Sijainti:   Lausanne, Sveitsi
Presidentti:  Thomas Bach
Varapresidentti:   Ng Ser Miang  Jon Coates  Nicole Hoevertsz  Juan Antonio Samaranch Salisachs 
Johtaja:  Christophe De Kepper
Jäsenet:  107 jäsentä 41 kunniajäsentä 206 kansallista olympiakomiteaa
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kansainvälinen olympiakomitea (KOK) on suurin ja vaikutusvaltaisin urheilun kattojärjestöistä. KOK:n johdolla järjestetään joka neljäs vuosi kesä- ja talviolympialaiset, ja se päättää niiden pitopaikat. KOK:n perusti paroni Pierre de Coubertin vuonna 1894 herättääkseen antiikin Kreikassa järjestettyjen Olympian kisojen perinteen uudelleen henkiin. Nykyinen KOK:n puheenjohtaja on saksalainen Thomas Bach, jonka toimikausi alkoi syyskuussa 2013.
Organisaatio

KOK:n päämaja sijaitsee Lausannessa, Sveitsissä. KOK:n puheenjohtaja valitaan salaisessa äänestyksessä, ja hänen toimikautensa on kahdeksan vuotta, sekä mahdollinen neljän vuoden jatkokausi. KOK:n johtokuntaan kuuluu 15 jäsentä: puheenjohtaja, neljä varapuheenjohtajaa ja 10 jäsentä. Varapuheenjohtajien toimikausi on neljä vuotta. KOK:lla on nykyisin enintään 115 henkilöjäsentä. Vuoden 1999 jälkeen valittujen jäsenten yläikäraja on 70 vuotta.
Tehtävät

KOK:n missio ja säännöt määritellään olympialaisessa peruskirjassa. KOK on nimennyt tehtävikseen:
Urheilun etiikan, reilun pelin ja väkivallattomuuden edistäminen
Nuorison kasvattaminen urheilun kautta
Urheilukilpailujen järjestämisen, kehityksen ja koordinoinnin tukeminen
Olympiakisojen säännöllinen järjestäminen
Urheilun aseman korostaminen rauhan ja ihmisyyden palveluksessa
Olympialiikkeen vahvistaminen ja sen itsenäisyyden tukeminen
Olympialiikkeeseen vaikuttavan syrjinnän torjuminen
Naisten urheilun ja tasa-arvon tukeminen
Dopingin vastaisen taistelun johtaminen
Urheilijoiden terveyden suojeleminen
Urheilun poliittisen tai kaupallisen hyväksikäytön torjuminen
Urheilujärjestöjen ja viranomaisten tukeminen urheilijoiden tulevaisuuden turvaamisessa
Urheilun tukeminen kaikkien harrastukseksi
Ympäristönsuojelun ja urheilun, etenkin olympialaisten, kestävän kehityksen varmistaminen
Olympiakisojen järjestäjämaiden ja -kaupunkien olympiaperinnön edistäminen
Urheilun ja kulttuurin yhteistyön tukeminen
Kansainvälisen olympia-akatemian (IOA) ja muiden olympiakasvatusjärjestöjen tukeminen.
Historia

KOK perustettiin ranskalaisen paroni Pierre de Coubertinin johdolla vuonna 1894 Pariisissa amatööriurheilukonferenssin yhteydessä. Perustamiskokoukseen osallistui 79 edustajaa 13 maasta. KOK:n ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin kokouksessa kreikkalainen kirjailija Demetrius Vikelas, ja de Coubertin valittiin pääsihteeriksi. Kaksi vuotta myöhemmin de Coubertin valittiin KOK:n puheenjohtajaksi, missä virassa hän toimi vuoteen 1925 saakka.
Vuonna 1924 KOK alkoi järjestää talviolympiakisoja, ja de Coubertinin väistyttyä myös naisten lajit saivat entistä suuremman jalansijan olympialaisten ohjelmassa. Vielä Avery Brundagen puheenjohtajuuden aikana (1952–1972) KOK piti tiukasti kiinni olympialaisten amatööriaatteesta, ja ammattiurheilijoilta oli kisoihin pääsy kielletty. Vasta Juan Antonio Samaranchin kaudella ja etenkin Los Angelesin olympialaisista 1984 lähtien ovat kaupallisuus ja ammattiurheilu tulleet osaksi olympialiikettä, minkä ansiosta KOK:n talous on nykyisin hyvässä kunnossa.
Kritiikki

KOK:ta on moitittu muun muassa korruptiosta etenkin järjestäjämaiden valinnassa, leväperäisestä suhtautumisesta Venäjän valtiojohtoiseen dopingiin, välinpitämättömyydestä kaksien kisojen järjestäjämaa Kiinan ihmisoikeusloukkauksiin ja Venäjän myötäilystä Ukrainan sodassa.
Puheenjohtajat

| Puheenjohtaja | virka-aika | Maa |
| --- | --- | --- |
| Demetrius Vikelas | 1894–1896 |  Kreikka |
| Pierre de Coubertin | 1896–1925 |  Ranska |
| Henri de Baillet-Latour | 1925–1942 |  Belgia |
| Sigfrid Edström | 1946–1952 |  Ruotsi |
| Avery Brundage | 1952–1972 |  Yhdysvallat |
|  Michael Morris, paroni Killanin | 1972–1980 |  Irlanti |
| Juan Antonio Samaranch | 1980–2001 |  Espanja |
| Jacques Rogge | 2001–2013 |  Belgia |
| Thomas Bach | 2013– |  Saksa |
KOK:n suomalaiset jäsenet

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Nimi | virka-aika | Ammatti |
| Reinhold von Willebrand | 1908–1920 | vapaaherra, toimittaja |
| Ernst Krogius | 1920–1948 | konsuli, liikemies |
| Jukka Rangell | 1938–1967 | pankinjohtaja |
| Erik von Frenckell | 1948–1976 | kaupunginjohtaja |
| Paavo Honkajuuri | 1967–1981 | vuorineuvos |
| Peter Tallberg | 1976–2015 | toimitusjohtaja |
| Pirjo Häggman | 1981–1999 | liikunnanopettaja |
| Sari Essayah | 2016– | puoluejohtaja, kansanedustaja |
Urheilijaliiton edustajat: 
| Jari Kurri | 2002–2006 | jääkiekkoilija |
| Saku Koivu | 2006–2014 | jääkiekkoilija |
| Emma Terho | 2018– | jääkiekkoilija |
Konferenssit > Kokoukset

| Järjestys | Isäntäpaikka | Vuosi |
| --- | --- | --- |
| 1. |  Pariisi, Ranska | 1894 |
| 2. |  Le Havre, Ranska | 1897 |
| 3. |  Bryssel, Belgia | 1905 |
| 4. |  Pariisi, Ranska | 1906 |
| 5. |  Lausanne, Sveitsi | 1913 |
| 6. |  Pariisi, Ranska | 1914 |
| 7. |  Lausanne, Sveitsi | 1921 |
| 8. |  Praha, Tšekkoslovakia | 1925 |
| 9. |  Berliini, Saksa | 1930 |
| 10. |  Varna, Bulgaria | 1973 |
| 11. |  Baden-Baden, Länsi-Saksa | 1981 |
| 12. |  Pariisi, Ranska | 1994 |
| 13. |  Kööpenhamina, Tanska | 2009 |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivu
Helge Nygrén - Markku Siukonen: Suuri Olympiateos 1, Oy Scandia kirjat Ab, Jyväskylä, 1978, s. 51-81.
Kansainvälisen olympiakomitean jäsenet Pariisissa 1896.
KOK:n suomalaisjäsenet Sari Essayah ja Emma Terho sekä puheenjohtaja Thomas Bach ja Suomen olympiakomitean puheenjohtaja Timo Ritakallio tapaamassa Suomen pääministeri Antti Rinnettä 2019.