stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1952
Aiheesta muualla

YLE Elävä arkisto: Oslon talviolympialaiset 1952[vanhentunut linkki]
Maastohiihto, yhdistetty ja mäkihyppy eli pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa
1924
1928
1932
1936
1948
1952
1956
1960
1964
1968
1972
1976
1980
1984
1988
1992
1994
1998
2002
2006
2010
2014
2018
Talviolympialaisten 1952 lajit
Alppihiihto
|
Jääkiekko
|
Maastohiihto
|
Mäkihyppy
|
Pikaluistelu
|
Rattikelkkailu
|
Taitoluistelu
|
Yhdistetty
Näytöslajit:
| n k Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut |
| --- | --- |
Olympialaiset:  1924  1928  1932  1936  1948  1952  1956  1960  1964  1968  1972  1976  1980  1984 
Maailmanmestaruuskilpailut:  1925  1926  1927  1929  1930  1931  1933  1934  1935  1937  1938  1939  1941  1950  1954  1958  1962  1966  1970  1974  1978  1980  1982  1984  1985  1987  1989  1991  1993  1995  1997  1999  2001  2003  2005  2007  2009  2011  2013  2015  2017  2019  2021  2023  2025
Emiliano Zapata

| Emiliano Zapata |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Emiliano Zapata Salazar
Syntynyt: 8. elokuuta 1879 
Tiedot
 Nimikirjoitus
Sotilasarvo:  Kenraali
Emiliano Zapata Salazar (8. elokuuta 1879 Anenecuilco–10. huhtikuuta 1919 Chinameca, Morelos) oli vuonna 1910 alkaneen Meksikon vallankumouksen johtava hahmo ja Meksikon kansallissankari. Zapata oli kotoisin keskisen Morelosin osavaltion Anenecuilcon kylästä (nykyisin Ayalan kunnassa).
Meksikon 1910-luvun yhteiskunnassa suurmaatilat (haciendas) ja niiden omistajat olivat hallitsevassa asemassa. Maata rohmuttiin intiaanikyliltä (pueblos), jotka ajettiin suurtiloille velkaorjuuteen (peonaje). Maata hallitsi diktaattori Porfirio Díaz, joka oli tullut presidentiksi 1876. Meksikossa oli näennäisdemokratia paikallisvaaleineen kansan rauhoittamiseksi. Díazin lähipiirille jaettiin kuitenkin virkoja joka puolella maata.
Nuoruus ja oman käden oikeus

Zapatan perhe ei ollut rikas, mutta kuitenkin oman kylänsä vauraimpia perheitä. Heillä oli oma maatilansa (rancho). Perhe oli ollut perinteisesti Díazin tukijoita. Zapata itse esiintyi mielellään charron asussa, mikä yhdistettiin yleensä rikkaisiin hacendadoihin. Hän saavutti kunnioitusta kylässään ja oli 30-vuotiaana kylän puolustajien päämies, mikä teki hänestä kylän puhemiehen. Häntä kunnioitettin, koska hän osasi käsitellä hevosia. Pienikokoinen Zapata oli mestitsi ja osallistui intiaanien oikeuksien ajamiseen. Kerran hän todisti hacendadosien polttaneen kokonaisen intiaanikylän. Aluksi hän painosti sanallisesti Morelosin kuvernööriä, mutta siirtyi oman käden oikeuteen kokoamalla aseistetun joukkon, joka valtasi kiistanalaisen alueen.
Vuoden 1910 vallankumous

Vuonna 1910 Porfirio Díazin valtaa uhkasi Francisco I. Maderon presidenttiehdokkuus. Zapata liittoutui Maderon kanssa, koska uskoi tämän  tuovan todellista muutosta maan oloihin. Díaz julistettiin uudelleen presidentiksi lokakuussa 1910 epätodennäköisen suurella enemmistöllä. Madero ei hyväksynyt tulosta ja julisti itsensä väliaikaiseksi presidentiksi. Maassa puhkesi levottomuuksia ja perustettiin aseellisia joukkoja, esimerkiksi Pancho Villan joukko. Myös Zapata totesi, että oikeutta on hankittava aseiden avulla. Hänestä tuli Morelosissa perustetun Etelän vapautusarmeijan (Ejército Libertador del Sur) kenraali. Meksikon vallankumous oli puhjennut.
Vuoden 1910 vallankumous > Ideologia

Zapata sai ideologiaansa vaikutteita Pohjois-Meksikon anarkistilta Ricardo Flores Magónilta. Armeijan iskulauseena oli Tierra y libertad, maa ja vapaus, joka oli Magónin teoksen nimi. Osansa oli myös paikallisella koulunopettajalla, Otilio Montaño Sánchezilla – myöhemmin armeijan kenraalilla – joka tutustutti Zapatan Magónin ja Pjotr Kropotkinin teoksiin.
Madero pakeni San Antonioon Teksasiin. Pancho Villan joukot valloittivat Chihuahuan ja Ciudad Juárezin. Díaz lyötiin lopulta maatyöläisten suurimittaisten kapinoiden jälkeen. 17. toukokuuta solmittiin Ciudad Juárezissa sopimus, jossa Madero vaati Díazin eroa ehdoksi rauhalle. Diaz erosi sopimuksen mukaisesti 25. toukokuuta 1911.
Vuoden 1910 vallankumous > Maderon uudistuskausi

Maderon valtakaudella tehtiin joitain maauudistuksia ja vapaat vaalit taattiin. Zapata oli kuitenkin tyytymätön uudistusten laajuuteen, eikä saanut Maderoa ymmärtämään asian tärkeyttä tai tukemaan Zapatan uudistussuunnitelmaa Plan de Ayalaa. Madero asetti viimein uuden kuvernöörin, joka edelleen tuki suurtilallisia, jolloin Zapata kokosi vapautusarmeijansa uudelleen. Madero vaati Zapataa luovuttamaan aseensa ja hajottamaan armeijansa. Tämä  vastasi, että jos kansa ei voittanut oikeuksiaan ollessaan aseissa, he eivät saavuttaisi mitään avuttomana ilman aseita. Hallitus lähetti joukkoja neutraloimaan Zapataa, mutta ei onnistunut aikeessaan.
Vuoden 1910 vallankumous > Vallankumous Huertaa ja Carranzaa vastaan

Victoriano Huerta, entinen porfirista-kenraali, syrjäytti ja teloitutti pian Maderon. Hän julisti itsensä presidentiksi helmikuussa 1913. Huerta kukisti intiaanien kapinat ja perusti tiukan sotilashallinnon. Maatyöläisten reaktiona Zapatan armeija kasvoi nopeasti. Pohjoisessa nousi myös uusi joukko: villistas Pancho Villan alaisuudessa. Joukko koostui pääasiassa Maderon tukijoista.
Oppositio kokoontui Venustiano Carranzan johtaman perustuslaillisen ryhmän taakse. Villa ja Zapata liittoutuivat hänen puolelleen. Huerta luopui vallasta heinäkuussa 1914. Perustuslailliset asettivat kokouksen päättämään tulevasta valtiomuodosta. Zapata ei osallistunut, huomauttaen, että ainuttakaan osallistujaa ei ollut valittu demokraattisesti. Morelosin päälliköt lähettivät edustajansa esittämään Ayalan suunnitelman maan jakamiseksi ja tarkkailemaan kokousta.
Zapatan kuolema

Carranza asetti itsensä hallituksen johtoon, mitä kapinalliset eivät hyväksyneet. Carranzan tukija kenraali Álvaro Obregón kukisti villastalaiset huhtikuussa 1915, mutta zapatistit olivat edelleen uhka. Näiden armeija kuitenkin hajosi ajan kuluessa. Carranza lupasi lopulta palkkion Zapatan päästä, toivoen tämän oman joukon pettävän tämän. Hallitus yritti myös hajottaa armeijaa houkutellen sen muita päälliköitä pois zapatisteista. Kumpikaan suunnitelma ei onnistunut.
Eversti Jesús Guajardo kutsui 9. huhtikuuta 1919 Zapatan tapaamiseen kertoen hänelle, että oli liittymässä kapinallisten puolelle. Zapata saapui seuraavana päivänä Hacienda de San Juaniin, Chinamecassa, Ayalassa, jolloin Guajardon miehet ampuivat hänet. Ruumis vietiin Cuautlaan palkkion lunastamiseksi. Zapatan kuoleman jälkeen etelän vapautusarmeija hajosi hitaasti, ja lakkasi lopulta kokonaan, kun Carranza syrjäytettiin Obregónin kapinassa toukokuussa 1920.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Emiliano Zapata Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC 2  IdRef 
Euphemio (vas.) ja Emiliano Zapata 1910-luvulla.
Zapatan ruumis
Hartola

| Hartola Gustav Adolfs |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°34′45″N, 026°01′15″E
Maakunta:  Päijät-Hämeen maakunta
Seutukunta:  Lahden seutukunta
Kuntanumero:  081
Hallinnollinen keskus:  Hartolan kirkonkylä
Perustettu:  1784
Kokonaispinta-ala:  675,48 km² 180:nneksi suurin 2022 
– maa:  542,81 km²
– sisävesi:  132,67 km²
Väkiluku:  2 478 234:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  4,57 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  9,1 %
– 15–64-v.:  50,5 %
– yli 64-v.:  40,5 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  96,5 %
– ruotsinkielisiä:  0,1 %
– muut:  3,4 %
Kunnallisvero:  9,2 % 117:nneksi suurin 2025 
Kunnanjohtaja:  Jarkko Seppälä
Hallituksen puheenjohtaja:  Pekka Raitala
Kunnanvaltuusto:  17 paikkaa
– puheenjohtaja:  Jeremias Sankari
  2021–2025   • Kesk.   • Kok.   • SDP   • PS   • KD   • Vihr.:   6 4 3 2 1 1
hartola.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tämä uhrikivenä tunnettu kuppikivi on eräs Hartolan kiinteistä muinaisjäännöksistä.
Hartolan kirkko (Josef Stenbäck, 1913).
Hartola (ruots. Gustav Adolfs) on Suomen kunta, joka sijaitsee Päijät-Hämeen maakunnassa, tarkemmin Itä-Hämeessä. Hartolan naapurikuntia ovat Heinola, Joutsa, Luhanka, Mäntyharju ja Sysmä. Lähimmät kaupungit ovat Heinola, Lahti, Jyväskylä ja Mikkeli. Hartola kuului aiemmin Mikkelin lääniin naapureidensa Sysmän ja Heinolan ohella.
Kunnassa asuu 2 478 ihmistä (31.12.2024) ja sen pinta-ala on 675,48 neliökilometriä josta 132,67 neliökilometriä on vesistöjä. Väestötiheys on 4,57 asukasta/km². Hartola on väkiluvultaan Päijät-Hämeen maakunnan pienin kunta.
Ruotsin kuningas Kustaa III julisti Hartolan itsenäiseksi kirkkoherrakunnaksi 31. elokuuta 1784. Hän nimesi pitäjän kruununprinssin mukaan Kustaa Adolfin pitäjäksi. Gustav Adolfs on edelleen kunnan virallinen ruotsinkielinen nimi.
Hartolassa järjestetään joka syyskuun ensimmäinen lauantai Suomen suurimmat yksipäiväiset maalaismarkkinat, joihin osallistuu satoja kauppiaita ja kymmeniätuhansia markkinakävijöitä. Hartolassa järjestettiin vapaa-ajan asumisen eli kesämökkeilyn loma-asuntomessut kesällä 2004. Hartola on tunnettu myös kirjailija Maila Talvion (1871–1951) synnyinpaikkana.
Maantiede

Hartolassa on kaikkiaan 112 järveä, joista suurimmat ovat Jääsjärvi, Rautavesi ja Salajärvi sekä pinta-alan, syvyyden että rantaviivan pituuden mukaan arvioituina - vain näiden kolmen järven keskimnäinen järjestys vaihtelee.
Natura-kohteita, joka sijaitsevat osittain tai kokonaan Hartolan alueella, ovat saariston ja lehtoalueen muodostama Onkisalon ja Herjaanselän alue, Viitamäen, Vaanilan, Uuhiniemen ja Leppäkosken vanhat metsät, kaskeamisen ja metsäpalojen seurauksena syntynyt Kotisalon lehto, kallioisten mäkien ja niiden välisten murroslaaksojen muodostama Juustinmäki ja hyvin luonnontilainen Hartolan Isosuo.
Maantiede > Kylät

Hangastaipale sijaitsee Hartolan luoteispuolella.
Koitti on postinumeroalue ja kylä Hartolan kaakkoispuolella.
Kuivajärvi sijaitsee Koitin ja Salajärven kylien välissä, Hartolan kunnan kaakkoisosassa.
Murakka sijaitsee Hartolan keskustan kaakkoispuolella. Kylän lähistöltä on hyvä yhteys kirkasvetiseen Jääsjärveen jonka lähialueella on useita kesäasuntoja.
Nokka sijaitsee Hartolan koillisosassa.
Putkijärvi on kylä jonka pohjoispuolella, Vuorenkylässä sijaitsee hiihtokeskus Purnuvuori.
Siltasuo sijaitsee noin kahdeksan kilometriä Hartolan keskustasta luoteeseen.
Vuorenkylä on Päijät-Hämeen pohjoisin kylä.
Kumun kylä sijaitsee Pohjolan kylästä itään, tai Koitista etelään.
Kalhonkylä on tunnettu kartanoiden kulttuurimaisemista. Kalhon tunnetuin kirjailijavieras on Mika Waltari, joka haki luomisrauhaa kylän rauhasta. Sinuhe egyptiläinen syntyi Näsin mökissä.
Historia

Hartolan nimi mainitaan ensimmäisen kerran paavi Bonifacius IX:n bullassa vuonna 1398.
Hartolan alkuperä on Koskipää-nimisessä Sysmän kappelissa, joka oli olemassa viimeistään vuonna 1540. Kappelin nimeksi tuli Hartola vuonna 1739. Hartolasta tuli itsenäinen seurakunta 1784. Hartolasta on eronnut Joutsa ja Leivonmäki.
Hallinto

Hartolan kunnanjohtaja joulukuusta 2021 lähtien on Jarkko Seppälä. Kunnanvaltuusto valitsi hänet tehtäväänsä syyskuussa 2021. Seppälän edeltäjä oli Merja Olenius, joka toimi kunnanjohtajana syyskuusta 2012 vuoteen 2021.
Kunnanvaltuustossa on 17 paikkaa, joista kuusi on keskustan ja neljä kokoomuksen hallussa kaudella 2021–2025. Valtuuston puheenjohtajana toimii Jeremias Sankari. Kunnanhallituksessa on seitsemän jäsentä, ja sen puheenjohtajana toimii Pekka Raitala.
Talous

Hartolan suurimmat yhteisöveron maksajat vuonna 2016 olivat Impolan Yhteismetsä, Koitin-Pertunmaan Osuuspankki ja Hartolan Osuuspankki. Merkittävä teollisuustyöpaikka, viimeksi Lehto Groupin omistama taloelementtitehdas lopetettiin 2024.
Hartolan kunnan taloustilanne on 2020-luvulla kääntynyt vaikeaksi. Se on joutunut nostamaan tuloveroprosenttia ja on yksi kunnista, joka joutuu sote-uudistuksen myötä maksamaan niin sanottua negatiivista valtionosuutta siitä, että tuottaa asukkailleen palveluita. 2020-luvun loppupuolella Hartolan kunnan henkilöstömäärän ennakoidaan pienenevän 15 henkilötyövuodella eli noin 20 prosentilla vuoteen 2023 verrattuna.
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys vuodesta 1860 lähtien.
| Hartolan väestönkehitys 1860–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1860 | 1860 |    | 7 024 | 7 024 |
| 1900 | 1900 |    | 7 810 | 7 810 |
| 1930 | 1930 |    | 6 260 | 6 260 |
| 1964 | 1964 |    | 6 307 | 6 307 |
| 1980 | 1980 |    | 4 588 | 4 588 |
| 1990 | 1990 |    | 4 352 | 4 352 |
| 2000 | 2000 |    | 3 837 | 3 837 |
| 2010 | 2010 |    | 3 355 | 3 355 |
| 2016 | 2016 |    | 2 924 | 2 924 |
| 2020 | 2020 |    | 2 693 | 2 693 |
Lähde: 1980–2016 Tilastokeskus; 1860–1964 Historian Suursanakirja.
Väestönkehitys > Taajamat

Vuoden 2017 lopussa Hartolassa oli 2 882 asukasta, joista 1 554 asui taajamassa, 1 288 haja-asutusalueilla ja 50:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Hartolan taajama-aste on 54,5 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Hartolan kirkonkylä.
Seurakunnat

Vuosina 1784–2018 Hartolassa toimi Hartolan seurakunta. Vuoden 2019 alusta Hartola ja Sysmä muodostivat yhteisen Tainionvirran seurakunnan.
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Hartolassa toimii Hartolan helluntaiseurakunta.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Hartolan alueella toimii Saimaan ortodoksinen seurakunta. Hartola kuuluu Pyhän Ursulan seurakunnan alueeseen, joka on osa Katolisen kirkon Helsingin hiippakuntaa.lähde?
Liikenne

Hartola sijaitsee valtatien 4 (E75) varrella. Hartolasta lähtee myös seututie 413 Sysmään ja seututie 423 Pertunmaalle.
Matkahuolto Oy:n ja Postin toimipiste sijaitsee osoitteessa Yhdystie 10, Autokorjaamo Rauni Salmela Oy:n yhteydessä. Matkaa kirkonkylän keskustaan on noin 500 metriä. Pikavuoroilla Hartolasta pääsee ilman autonvaihtoa Helsinkiin, Lahteen, Jyväskylään, Ouluun, Rovaniemelle ja Pieksämäelle. Vakiovuoroilla pääsee kirkonkylän kautta Sysmään, Asikkalaan, Joutsaan ja Heinolaan. Hartolan lähin rautatieasema sijaitsee noin 62 kilometrin päässä Mäntyharjulla.lähde?
Lähimmälle lentoasemalle Jyväskylään on Hartolasta matkaa noin 105 kilometriä, ja Helsinki-Vantaan lentoasemalle on matkaa noin 170 kilometriä. Mikkelin lentoasema, jonne ei ole säännöllistä matkustajaliikennettä, sijaitsee noin 90 kilometrin päässä.
Koulutus

Hartolan kunnassa on yhteensä kaksi oppilaitosta. Hartolan yhtenäiskoulu tarjoaa opetusta alakoululaisille ja yläkoululaisille (luokat 1–9). Kansalaisopiston kursseja sekä lukio-opetusta Hartolassa tarjoaa Itä-Hämeen opisto.lähde?
Nähtävyydet

Itä-Hämeen museo
Taidesalonki Talvio, Hartolan kunnan järjestämä kuvataiteenkesänäyttely, joka tunnettiin aikaisemmin Maila Talvio -salonkina.
Ruokakulttuuri

Hartolan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla Kustavuksen paisti, suolakala, röpörieska ja ohrapippo, talkkunavelli, sahti ja kotikalja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hartola Wikimedia Commonsissa
Hartolan kunnan kotisivut
Tilastokeskus – Hartolan avainluvut
Itä-Häme
| n k Päijät-Hämeen maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Asikkala  Hartola  Heinola  Hollola  Iitti  Kärkölä  Lahti  Orimattila  Padasjoki  Sysmä 
Entiset kunnat:  Artjärvi  Heinolan maalaiskunta  Hämeenkoski  Nastola 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland
Luettelo DC-2 ja DC-3 -koneista Suomessa

Luettelo Suomessa käytössä olleista Douglas DC-2 ja DC-3 -koneista.
Douglas DC-2 (Douglas Commercial 2) oli Douglas Aircraft Companyn valmistama kone, joka oli tuotannossa vuosina 1934–39, ja sitä valmistettiin 198 kappaletta. Siinä oli 2–3 miehistön jäsentä ja se kykeni kuljettamaan 14 matkustajaa. Matkanopeus oli 340 km/h ja lentomatka 1 000 mailia eli 1 600 km.
DC-2:n korvaajaksi tuli Douglasin seuraava konetyyppi, DC-3 (Douglas Commercial 3). Se oli tuotannossa 1936–50 (sotilasmuunnoksineen), ja sitä valmistettiin ainakin 13 000 kappaletta. Se on yksi kaikkien aikojen merkittävimmistä lentokonetyypeistä. Siinä on kahden hengen miehistö, ja se kykenee kuljettamaan 21–32 matkustajaa. Matkanopeus oli 333 km/h ja lentomatka 2 420 km.
Suomessa näitä koneita ovat operoineet Ilmavoimat, Aero O/Y (sittemmin Finnair) (DC-2 ja DC-3) ja Karair (DC-3). Suomessa on yksi lentävä DC-3 -yksilö, OH-LCH, jota operoi DC-yhdistys ry. Tämän listauksen koneista myös toinen, OH-LCG, lentää, Norjassa, nimellä Dakota Norway. Kolmaskin kone, OH-LCB, oli harrastekäytössä, Hollannissa, mutta se tuhoutui lento-onnettomuudessa vuonna 1996.
Lentokuntoisia ja näyttelykoneita ovat tai ovat olleet seuraavat:
Hanssin-Jukka vuonna 2015.
DO-1 “Hanssin-Jukka” (näytteillä Tuuloksessa)
OH-LCB “Kuikka” (lensi Hollannissa, tuhoutui 1996)
OH-LCD “Lokki” (näytteillä Vantaalla)
OH-LCE “Haahka” (näytteillä New Orleansissa)
OH-LCF “Kyytipoika” (näytteillä Suomen Ilmavoimamuseossa)
OH-LCG (lentää Norjassa)
OH-LCH laskeutuu vuonna 1957.
OH-LCH “Hotel” (lentää Suomessa)
OH-VKA (näytteillä Münchenissä)
OH-VKB (näytteillä Vantaalla)
DC-2 -koneet > OH-DLA/OH-LDA “Voima” / DO-2 “Isoo-Antti”

Kone on tyyppiä DC-2-115, ja se rakennettiin Douglas Aircraft Companyn tehtailla Kalifornian Santa Monicassa vuonna 1936. Se lennettiin New Yorkiin, missä se purettiin osiksi ja toimitettiin Fokkerille Hollantiin, missä se koottiin uudelleen.
Kone toimitettiin vielä samana vuonna Tšekkoslovakiaan ČLS:lle (Československá Letecká Společnost). Se lensi vuosina 1936–40 ČLS:n Euroopan reiteillä. Tšekkoslovakian miehityksen jälkeen kone oli hetken aikaa Deutsche Lufthansan käytössä, kunnes ČLS myi koneen Aero O/Y:lle maaliskuussa 1941. Se sai aluksi rekisteritunnuksekseen OH-DLA ja nimekseen “Voima”, mutta jo alle kaksi kuukautta myöhemmin tunnukseksi tuli OH-LDA.
Ensimmäinen reittilento Aeron käytössä tapahtui 2.6.1941 reitillä Helsinki–Vaasa–Kemi–Petsamo. Jatkosodan aikana konetta käytettiin Aeron reittilentojen ohella Siviililentolaivueen sotilaslentoihin. Vuonna 1947 kone muutettiin rahtikoneeksi, mutta jo 1948 se poistettiin käytöstä ja varastoitiin Malmin lentoasemalle. Maaliskuussa kone luovutettiin Ilmavoimille.
Ilmavoimissa koneen tunnukseksi tuli DO-2 ja nimeksi “Isoo-Antti”. Se peruskorjattiin Valtion metallitehtailla. Se sai uudet moottorit, Bristol Mercury XV:t, ja se varustettiin valokuvauskoneeksi. Se toimi pääasiassa kartoituskuvaus- ja kuljetuskoneena Lentorykmentti 4:ssä, jonka nimi sittemmin muuttui muotoon 1. lennoston Kuljetuslentue.
Vuonna 1955 kone päätettiin kunnostaa käyttäen siihen varaosakoneeksi DO-1 ”Hanssin-Jukkaa”. Viimeinen lento suoritettiin 9. huhtikuuta 1956. Lokakuussa “Isoo-Antti” poistettiin käytöstä kuluneisuuden ja tyyppikirjavuuden vähentämisen vuoksi. Se myytiin huhtikuussa 1959 DO-1 “Hanssin-Jukan” kanssa lentomestari Osmo Rantalalle, ja se päätyi Vanajan romuliikkeelle muun sekalaisen romutavaran rinnalla. Hinnaksi tuli 125 000 markkaa, kun koneen ostohinta oli ollut 150 000 markkaa.
DC-2 -koneet > OH-DLB/OH-LDB “Sisu” / DO-2 “Pikku-Lassi”

Kone on tyyppiä DC-2-115, ja se rakennettiin Douglas Aircraft Companyn tehtailla Kalifornian Santa Monicassa vuonna 1936. Se lennettiin New Yorkiin, missä se purettiin osiksi ja toimitettiin Fokkerille Hollantiin, missä se koottiin uudelleen.
Kone toimitettiin vielä samana vuonna Tšekkoslovakiaan ČLS:lle (Československá Letecká Společnost). Se lensi vuosina 1936–39 ČLS:n Euroopan reiteillä. Tšekkoslovakian miehityksen jälkeen kone oli hetken aikaa Deutsche Lufthansan käytössä, kunnes ČLS myi koneen Aero O/Y:lle maaliskuussa 1941. Se sai aluksi rekisteritunnuksekseen OH-DLB ja nimekseen “Sisu”, mutta jo alle kaksi kuukautta myöhemmin tunnukseksi tuli OH-LDB.
Ensimmäinen reittilento Aerolla tapahtui 11.6.1941 reitillä Helsinki–Petsamo. Sitä ennen kone oli lentänyt suomalaisen upseerivaltuuskunnan Berliiniin, missä saksalaiset ja suomalaiset koordinoivat Barbarossa-operaatiota.
Jatkosodan aikana kone lensi DB-3 -pommikoneiden hakuryhmän Mitauhun, samoin  Dornier Do 17 Z -koneitten hakuryhmän Okęciehen, ja myös Morane-Saulnier -koneiden hakuryhmän Prahaan.
Kone muutettiin rahtikoneeksi vuonna 1947, mutta jo seuraavana vuonna se poistettiin käytöstä ja varastoitiin Malmin lentoasemalle.
Maaliskuussa 1948 kone luovutettiin Ilmavoimille. Se sai Bristol Mercury XV -moottorit ja se varustettiin valokuvauskoneeksi. Maaliskuussa 1950 se luovutettiin Lentorykmentti 3:n Hävittäjälentolaivue 31:n esikuntalentueelle.
Kone vaurioitui pahoin lentoonlähdössä Malmilla helmikuussa 1951. Vasemmassa moottorissa tapahtui häiriö, ja koneen ohjaaja yritti vetää koneen väkisin ilmaan. Se kaatui oikealla ja törmäsi kinokseen, päätyen mahalleen kiitoteiden risteykseen. Laskutelineiden korvakkeet olivat repeytyneet irti etummaisesta siipisalosta, keski- ja oikea ulkosiipi olivat vaurioituneet, moottorikehdot katkenneet, potkurien lavat vääntyneet samoin kuin rungon takaosan muotokaaretkin, sekä verhous oli lommahdellut. Tehdyn päätöksen mukaan runko ja välisiipi määrättiin romutettavaksi ja realisoitavaksi valtiolle edullisimmalla tavalla, loput koneesta käytettiin varaosiksi.
Runko päätyi leikkimökiksi Sipoon saaristoon Löparöhön. Sieltä se tuotiin 1986 Suomen ilmailumuseoon, ja 2010-luvulla runko käytettiin hyväksi Hanssin-Jukan entisöinnissä.
Aeron ja Ilmavoimien DC-3 -koneet > OH-LCA “Sotka”

Kone valmistui Long Beachin tehtaalla vuonna 1943 ja oli tyypiltään C-47A. Se toimitettiin Yhdysvaltain ilmavoimille heinäkuussa samana vuonna ja oli samana vuonna käytössä Egyptissä ja Algeriassa. Sodan jälkeen se siirtyi Suomen valtiolle vuonna 1946. Lentoaikaa oli tässä vaiheessa vain 464 tuntia.
Suomeen kone saapui muutostöiden jälkeen Suomeen 19.10.1946. Aerolle kone luovutettiin 30.1.1947. Nimen “Sotka” se sai lokakuussa samana vuonna. Kone lensi Aerolla, kunnes se tuhoutui Maarianhaminan lentoturmassa 8.11.1963, jolloin 22 henkeä sai surmansa. Koneen jäänteitä jäi Maarianhaminan lentokentän alueelle, mutta pyrstö siirrettiin Suomen ilmailumuseoon Vantaalle keväällä 2007. Lentotunteja koneelle kertyi kaikkiaan 30 672.
Aeron ja Ilmavoimien DC-3 -koneet > OH-LCB “Kuikka” / DO-7

Kone valmistui Long Beachin tehtaalla vuonna 1943 ja oli tyypiltään C-47A. Se toimitettiin Yhdysvaltain ilmavoimille marraskuussa samana vuonna. Kone nähtävästi osallistui Normandian maihinnousun, ja se oli sodan jälkeen käytössä Englannissa. Se siirrettiin sodan jälkeen Saksaan, missä se päätyi vuonna 1946 Yhdysvaltain ilmavoimien ylijäämämateriaalina Oberpfaffenhofeniin. Kone luovutettiin jo samana vuonna Suomen valtiolle ja sen muutostyöt tehtiin myös samana vuonna Hollannissa.
Kone lennettiin Suomeen 2.11.1946, ja valtio luovutti sen Aerolle 30.1.1947. Se sai nimen “Kuikka” lokakuussa 1947. Lentoaikaa oli tuolloin 1 683 tuntia.
Kone lensi Aerolla vuoteen 1963 saakka, jolloin sille oli kertynyt lentotunteja 28 314. Se luovutettiin Ilmavoimille samana vuonna ja sai tunnuksen DO-7. Ilmavoimien käytössä se oli vuoteen 1983 saakka, jolloin se myytiin Dutch Dakota Associationille Hollantiin. Kone kunnostettiin Karairin tekniikassa vuonna 1984 ja lennettiin sen jälkeen Amsterdamiin, jossa se sai tunnuksen PH-DDA. Kone tuhoutui lento-onnettomuudessa 25.9.1996, jolloin siinä olleet 32 henkilöä menehtyivät.