stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Difluorikarbeeni

Difluorikarbeeni (CF2) on karbeeneihin kuuluva yhdiste. Muiden karbeenien tavoin se on erittäin reaktiivinen yhdiste ja esiintyy lähinnä välituotteena.
Suurimmilla osilla karbeeneista on alimman energian omaavalla perustilassaan triplettitilaisena. Fluoriatomit kuitenkin stabiloivat singlettitilan luovuttamalla elektroniparin tyhjälle d-orbitaalille. Perustilan ja ensimmäisen triplettitilan välinen energiaero on 56,6 kcal/mol. Elektroniparien luovuttamisen vuoksi difluorikarbeeni on vain kohtalaisen voimakas elektrofiili, useimmat karbeeneista ovat elektrofiileina voimakkaampia. Täten difluorikarbeeni on huomattavasti stabiilimpi kuin muut halogeeniatomin sisältävät karbeenit.
Difluorikarbeenin valmistamiseen on useita eri tapoja. Näitä ovat esimerkiksi difluorikloorimetaanin dehydrohalogenointi käyttäen emäksenä alkoksideja tai alkyylilitiumyhdisteitä, fluorattujen orgaanisten yhdisteiden, kuten heksafluoripropyleenioksidin, perfluorisyklopropaanin, tetrafluorieteenin ja natriumklooridifluoriasetaatin, termolyysillä sekä elohopean, tinan, kadmiumin, piin ja fosforin organometalliyhdisteistä.
Difluorikarbeenia käytetään pääasiassa alkeenien syklopropanointiin. Hyvin elektronirikkaat ja siten nukleofiiliset alkeenit reagoivat helposti difluorikarbeenin kanssa muodostaen difluorisyklopropaanirakenteen. Vähemmän nukleofiiliset alkeenit reagoivat sen kanssa kuitenkin vasta korotetussa lämpötilassa. Yhdiste reagoi myös imiinien kanssa muodostaen atsiridiinin johdannaisia.
Difluorikarbeeni reagoi alkeenien kanssa muodostaen syklopropaanijohdannaisia. Difluorokarbeeni voidaan muodostaa reaktioihin in situ esimerkiksi korkeassa lämpötilassa natriumdifluoriklooriasetaatista
Aemilius Paulluksen pylväs

| Aemilius Paulluksen pylväs |
| --- | --- |
Sijainti:  Delfoin arkeologinen alue, Delfoí, Fokis, Keski-Kreikka, Kreikka
Koordinaatit:  38°28′57″N, 22°30′06″E
Rakennustyyppi:  voitonpylväs
Valmistumisvuosi:  167 eaa.
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Delfoin arkeologinen alue 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aemilius Paulluksen pylväs oli antiikin aikainen voitonpylväs Delfoissa Kreikassa. Se kunnioitti roomalaisten voittoa makedonialaisista kolmannessa makedonialaissodassa.
Pylväs valmistui vuonna 167 eaa. Se oli alun perin tarkoitettu Makedonian kuningas Perseuksen patsasta varten. Pylväs oli vielä kesken vuoden 168 eaa. Pydnan taistelun aikaan, jossa roomalaiset kukistivat Perseuksen. Roomalaisia komentanut Aemilius Paullus otti tämän jälkeen pylvään omaan käyttöönsä ja teki siitä oman voitonmuistomerkkinsä.
Pylväs sijaitsi Delfoin Apollonin pyhäkköalueella heti Apollonin temppelin itäkulman vieressä lähellä vastaavankaltaisia muistomerkkejä, kuten Käärmepylvästä ja Prusias II:n pylvästä. Sen korkeus oli noin 9 metriä. Pylvään huipulla oli pronssinen ratsastajapatsas. Pylvään jalustan lyhyellä sivulla oli latinankielinen piirtokirjoitus:
»L(ucius) Aimilius L(uci) f(ilius) inperator de rege Perse Macedonibusque cepet
Lucius Aimilius, Luciuksen poika, imperaattori, pystytti tämän sotasaaliista jonka otti Perseukselta ja makedonialaisilta.»
Piirtokirjoitus vaikuttaa tehdyn kreikankielisen piirtokirjoituksen, mahdollisesti Perseuksen omistuskirjoituksen, päälle.
Dibromietikkahappo

| Dibromietikkahappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2,2-dibromietikkahappo
CAS-numero:  631-64-1
PubChem CID:  12433
SMILES:  C(C(=O)O)(Br)Br
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H2Br2O2
Moolimassa:  217,836 g/mol
Sulamispiste:  48 °C
Kiehumispiste:  232–234 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Dibromietikkahappo (C2H2Br2O2) on orgaaninen yhdiste ja etikkahapon bromattu johdannainen. Yhdistettä voidaan käyttää valmistettaessa muita orgaanisia kemikaaleja.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa dibromietikkahappo on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Yhdiste on keskivahva happo ja sen happovakion arvo on 4,1 · 10−2 .
Dibromietikkahappoa voidaan valmistaa keittämällä etikkahapon vesiliuosta bromin läsnä ollessa tai hapettamalla tribromieteeniä peretikkahapon avulla. Yhdistettä käytetään orgaanisissa synteeseissä.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): 2,2-Dibromoacetic acid (englanniksi)
ChemBlink: Dibromoacetic Acid (englanniksi)
Aequidens

| Aequidens |
| --- | --- |
 Satulakirjoahven (Aequidens tetramerus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Aequidens  Eigenmann & Bray, 1894
Katso myös
   Aequidens Wikispeciesissä   Aequidens Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aequidens on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu 16 lajia, joita tavataan Etelä-Amerikasta:
| --- | --- |
 Aequidens chimantanus Inger, 1956 – suokirjoahven  Aequidens diadema (Heckel, 1840) – kuviokirjoahven  Aequidens epae Kullander, 1995 – epankirjoahven  Aequidens gerciliae Kullander, 1995  Aequidens mauesanus Kullander, 1997 – selkätäpläkirjoahven  Aequidens metae Eigenmann, 1922 – valjaskirjoahven  Aequidens michaeli Kullander, 1995 – sokkelokirjoahven  Aequidens pallidus (Heckel, 1840) – paritäpläkirjoahven :  Aequidens paloemeuensis Kullander & Nijssen, 1989  Aequidens patricki Kullander, 1984 – ruostepääkirjoahven  Aequidens plagiozonatus Kullander, 1984 – vinoraitakirjoahven  Aequidens potaroensis Eigenmann, 1912 – kuukirjoahven  Aequidens rondoni (Miranda Ribeiro, 1918) – täpläselkäkirjoahven  Aequidens tetramerus (Heckel, 1840) – satulakirjoahven  Aequidens tubicen Kullander & Ferreira, 1991  Aequidens viridis (Heckel, 1840) – viherselkäkirjoahven
Dianetiikka

Ilmainen dianektinen testi Union Stationilla Washingtonissa.
Dianetiikka (engl. Dianetics) on itsekehitysoppi, jonka amerikkalainen kirjailija L. Ron Hubbard esitteli vuonna 1950 teoksessaan Dianetics: The Modern Science of Mental Health (suom. Dianetiikka: nykyajan tiede mielen terveydestä). Se on pohjana skientologialle.
Periaatteet

Dianetiikan perusajatus on se, että olemassaolon perusperiaate on selviytyminen. Ihmisen selviytymisenhalu ilmenee hyveiden ilmauksilla. Selviytymisen tavoittelu tuottaa mielihyvää, mutta tuhoisa toiminta johtaa pettymykseen, epäonnistumiseen, tuskaan ja lopulta kuolemaan. Hubbard jakoi selviytymisen halun aluksi neljään, myöhemmin kahdeksaan ”dynamiikkaan”. Kaksi ensimmäistä dynamiikkaa ovat halu selviytyä yksilönä sekä halu selviytyä lisääntymisprosessin läpi ja kasvattaa lapset.
Dianetiikan teorian mukaan yksilön selviytymisen halua tukahduttavat monet aberraatiot neurooseista psykoottisiin tiloihin ja sosiopaattisiin käyttäytymismalleihin. Dianetiikka tarjoaa tiedon mielestä ja selittää psykologisen ja sosiaalisen patologian lähteen. Siihen kuuluu myös terapiajärjestelmä, joilla nämä ongelmat voidaan kokonaan poistaa. Dianeettisen terapian tavoitteena on tuottaa optimaalinen yksilö, ”Clear” (suom. ’puhdas’, ’vapaa’). Tällainen henkilö on kokonaan vapaa kaikista psykooseista, neurooseista, pakoista, patoumista ja itseaiheutetuista sairauksista.
Hubbard halusi ymmärtää, miksi mieli teettää asioita, jotka haittaavat selviytymistä. Hän päätteli, että mielen vääristymät aiheutuvat datan prosessoinnista. Mieli ottaa joka hetki vastaan suuria määriä dataa, jonka se tallentaa ikään kuin pysäytyskuvina, joihin kuuluu eri aistien tuottamia elämyksiä. Nämä pysäytyskuvat muodostavat mielessä ”aikaraidan”, kuten elokuvafilmin ruudut.
Dianetiikan mukaan analyyttinen mieli ottaa datan vastaan, painaa sen mieleen, muokkaa sitä ajattelemalla sitä sekä tekee selviytymiseen tähtääviä päätelmiä rationaalisten näkökohtien pohjalta. Mutta kun analyyttinen mieli ei ole toiminnassa, kuten tajuttomuuden tilassa, ”reaktiivinen mieli” ottaa vallan ja tallentaa dataa omaan varastoonsa. Reaktiivisen mielen tallentamat kuvat, ”engrammit” ovat paljon yksityiskohtaisempia ja voimakkaampia kuin analyyttisen mielen tallentamat kuvat. Näiden engrammien eri elementit yhdistyvät mielessä toisiinsa. Sen seurauksena kun ihminen kokee jonkin elementin uudelleen, mielessä ollut koko engrammi saattaa aktivoitua. Tästä voi seurata kielteisiä tunteita ja toistuessaan myös mielen häiriöitä, joiden lähdettä henkilö ei itse ymmärrä.
Auditointi

Dianeettisessa terapiassa on kyse engrammien vaikutusten juurimisesta pois. Hubbard nimesi dianetiikan neuvontatekniikan ”auditoinniksi”. Siinä engrammit palautetaan mieleen ja käsitellään kahdenkeskisesti. Neuvoja eli auditoija antaa ohjeita ja esittää kysymyksiä auditoinnin kohteelle, jota tässä vaiheessa kutsustaan nimityksellä ”pre-Clear”, ’esivapaa’. Näin hän kohtaa omat engramminsa, jolloin hän pystyy vapautumaan niiden tunnelatauksista ja poistamaan niiden vaikutukset itseensä.
Auditoinnissa nostetaan esiin henkilön elämän koko elämä kaikkine noloine ja kyseenalaisine tapahtumineen. Tiedot saatetaan arkistoida myöhempää käyttöä varten.
Auditoinnissa käytetään laitetta nimeltä E-mittari. Se mittaa kehon läpi kulkevia heikkoja sähkövirtauksia, joiden uskotaan kuvaavan kohteen henkisiä tiloja ja engrammista vapautumisen vaikutuksia.
Arvostelua

Dianetiikan toimivuutta ei ole kyetty todistamaan tieteellisillä menetelmillä, ja sitä on kutsuttu näennäistieteeksi. Dianetiikan tultua julki Yhdysvaltain psykologien järjestö varoitti luottamasta siihen tieteellisten todisteiden puuttuessa. Tämä oli alkusysäys Skientologiakirkon hyökkäyksille mielenterveyden vakiintuneita aloja, kuten psykiatriaa ja psykologiaa vastaan.
Dianetiikkaa harjoittavat skientologit torjuvat usein väitteet ja vaatimukset todistaa dianetiikan paikkansapitävyys toistamalla Hubbardin sanontaa: "Mikä on totta sinulle, on totta sinulle."
Dianetiikan markkinoinnissa ja kirjojen kansissa käytetään usein tulivuoren kuvaa viittauksena Hubbardin Xenu-kertomukseen.
Skientologien auditoinneissa käytetään "E-mittaria", joka on galvanometriä muistuttava laite.
USS Dictator

| USS Dictator |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Dalamter Iron Works, New York, New York
Laskettu vesille:  26. joulukuuta 1863
Palveluskäyttöön:  11. marraskuuta 1864
Poistui palveluskäytöstä:  1. kesäkuuta 1877
Loppuvaihe:  myyty 27. syyskuuta 1883
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 033 t
Pituus:  95,1 m
Leveys:  15,24 m
Syväys:  6,1 m
Nopeus:  10 solmua
Miehistöä:  174
Aseistus
Aseistus:  2 × 15" tykkiä
USS Dictator oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1863 vesillelaskettu yksitorninen ironclad monitori.
Valmistus

John Ericssonin kanssa tekemänsä sopimuksen mukaan Delamater Iron Works New Yorkista laski aluksen vesille 26. joulukuuta 1863. Alus otettiin palvelukseen 11. marraskuuta 1864 päällikkönään J. Rodgers.
Palvelus

Palvelukseenotettaessa alus liitettiin Pohjois-Atlantin sulkulaivueeseen ja siten alus partioi Yhdysvaltain itärannikolla 15. joulukuuta alkaen. Alus poistettiin palveluksesta 5. syyskuuta 1865 League Islandin laivastontelakalla, missä se oli reservissä vuoteen 1869.
Alus palautettiin palvelukseen 20. heinäkuuta 1869, jonka jälkeen se palveli Pohjois-Atlantin laivastossa. Alus poistettiin uudelleen palveluksesta 28. kesäkuuta 1871, jolloin se sijoitettiin New Yorkin laivastontelakan reserviin. Alus palautettiin palvelukseen 12. tammikuuta 1874, jolloin se aloitti palveluksen Pohjois-Atlantin asemalla. Alus poistettiin palveluksesta 1. kesäkuuta 1877 League Islandilla, missä se oli myyntiinsä saakka 27. syyskuuta 1883.
Diadokki

Diadokit (m.kreik. Διάδοχοι, Diadokhoi, seuraajat) olivat Aleksanteri Suuren seuraajat, jotka hänen kuolemansa jälkeen jakoivat keskenään hänen valtakuntansa. Kuollessaan Aleksanteri jätti jälkeensä valtaisan valtakunnan, joka levittäytyi aina Makedoniasta Indus-joelle ja Egyptiin asti. Valtakunta pirstoutui niin sanottujen diadokkisotien aikana pienemmiksi valtakunniksi. 300-luvun lopulla Aleksanterin valtakunnan pohjalta syntyivät Ptolemaiosten hallitsema Egypti, Seleukidien hallitsema Persia ja Antigonidien hallitsema Makedonia. Diadokkien ajan katsotaan loppuneen vuonna 281 eaa. käytyyn Korupedionin taisteluun.
Babylonin sopimus

Aleksanterin kuoltua vuonna 323 eaa. hänen kenraalinsa alkoivat riidellä siitä, kenestä tulisi hänen seuraajansa. Meleagros ja jalkaväki tukivat Aleksanterin velipuolta Filipposta. Ratsuväen johtava kenraali Perdikkas suosi Aleksanterin ja Roksanen vielä syntymätöntä lasta. Päädyttiin kompromissiin, jossa Filippoksesta tulisi Makedonian kuningas ja hän hallitsisi lapsen kanssa, siinä tapauksessa että se olisi poika (kuten olikin, Aleksanteri IV). Perdikkaasta tulisi koko valtakunnan hallitsija ja Meleagroksesta hänen sijaisensa. Pian Perdikkas murhautti Meleagroksen ja muut jalkaväen komentajat ja hallitsi yksinään.lähde?
Perdikkasta kannattaneet palkittiin tekemällä heistä valtakunnan satraappeja. Perdikkaasta tuli koko valtakunnan hallitsija ja Babylonissa tehdyn jaon mukaan valtakunta jaettiin seuraavasti diadokkien kesken:
Ptolemaios, Egyptin satraappi
Laomedon Mytileneläinen, Syyria
Antigonos I, Fryygia, Lyykia ja Pamfylia
Lysimakhos, Traakia
Filotas, Kilikia
Peithon, Meedia
Eumenes Kardialainen, Kappadokia ja Paflagonia
Asandros, Kaaria
Menandros, Lyydia
Leonnatos, Hellespontoksen Fryygia
Krateros ja Antipatros, Makedonia ja sen lähialueet.
Itäisissä maakunnissa ei tapahtunut suurempia muutoksia Aleksanterin kuoleman jälkeen:
Taksiles ja Poros pitivät omat kuningaskuntansa Intiassa.
Peithon Agenorin poika, jatkoi Intian (vastasi Induksen alajuoksua) satraappina
Oksyartes, Gandara
Sibyrtios, Arakhosia ja Gedrosia
Stasanor, Aria ja Drangiana
Filippos, Baktria ja Sogdia
Fratafernes, Parthia ja Hyrkania
Peukestas, Persis
Tlepolemos, Karmania
Atropates Meedian pohjoisosa
Arkhon, Babylonia
Arcesilas, Mesopotamia
Diadokkisodat

Vuonna 323 eaa. kreikkalaiset kaupunkivaltiot nousivat kapinaan makedonialaisia vastaan. Antipatros kukisti kreikkalaiset ns. Lamian sodassa. Vuonna 322 eaa. alkoi ensimmäinen diadokkisota, jossa Ptolemaios, Antipatros ja Antigonos kukistivat Perdikkaan. Antipatroksesta tuli uusi hallitsija, mutta hänen kuoltuaan vuonna 319 eaa. alkoi toinen diadokkisota. Antipatroksen valitsema uusi hallitsija Polyperkhon joutui sotaan Antipatroksen pojan Kassandroksen kanssa. Polyperkhon liittoutui Eumeneksen kanssa ja Kassandros Ptolemaioksen ja Antigonoksen kanssa. Antigonos kukisti Eumeneen ja Kassandros Polyperkhonin vuonna 315 eaa.lähde?
Vuonna 314 eaa. muut diadokit huomasivat, että Antigonoksesta oli tullut liian mahtava. Kolmannessa diadokkisodassa Antigonos taisteli Ptolemaiosta, Lysimakhosta ja Kassandrosta vastaan. Sota loppui tuloksettomana vuonna 311 eaa. Antigonos jatkoi taistelua Seleukosta vastaan, ja piiritti Babylonia vuonna 309 eaa. Seleukos löi kuitenkin Antigonoksen ja tämä joutui perääntymään. Neljäs diadokkisota alkoi vuonna 308 eaa. kun Antigonos lähetti poikansa Demetrioksen valtaamaan Kreikan. Antigonoksen lyötyä Ptolemaioksen Kyproksella vuonna 306 eaa. hän ja Demetrios julistivat itsensä kuninkaiksi. Kaikkien hyväksymät kuninkaat Filippos III ja Aleksanteri IV olivat kuolleet aikaisemmin (Olympias oli antanut murhata Filippoksen ja Kassandros oli tappanut Aleksanterin). Ptolemaios, Lysimakhos, Seleukos ja Kassandros seurasivat perässä ja julistivat itsensä kuninkaiksi. Antigonos kukistettiin lopullisesti Ipsoksen taistelussa vuonna 301 eaa.lähde?
Kassandroksen kuoltua vuonna 298 eaa. alkoi kamppailu Makedoniasta uudelleen. Demetrios valtasi Makedonian vuonna 294, mutta Epeiroksen kuningas Pyrrhos ja Lysimakhos kukistivat hänet ja jakoivat maan keskenään.lähde?
Antiikin lähteet

Hellenistiseltä ajalta ei ole säilynyt nykypäivään ainoatakaan aikalaiskuvausta. Tärkein tuolloin eläneistä historioitsijoista oli Hieronymos Kardialainen. Muita hävinneitä lähteitä ovat muun muassa Duris Samoslainen ja Timaios Tauromenionlainen. Diodoros Sisilialaisen Historian kirjasto on ainut säilynyt teos joka käsittelee diadokkien ajanjaksoa kokonaisuudessaan. Diodoroksen päälähteenä oli Hieronymos, mutta hän käytti lähteenään myös Durista ja Timaiosta. Myös Pompeius Trogus käytti Hieronymosta lähteenään, ja hänen teoksensa on säilynyt Junianus Justinuksen yhteenvedossa. Plutarkhoksen Kuuluisien miesten elämäkertoja käsittää myös Eumeneen, Demetrioksen ja Pyrrhoksen elämäkerrat, joiden päälähteenä oli myös Hieronymos. Aleksanteri Suuren elämäkerrastaan tunnettu Arrianos kirjoitti teoksen Aleksanteri Suuren jälkeisistä tapahtumista, joka on säilynyt vain Fotioksen yhteenvetona. Myös hän käytti päälähteenään Hieronymosta.
Diadokkien ajalta on säilynyt myös paljon piirtokirjoituksia ja papyruksia. Piirtokirjoitukset ovat muun muassa auttaneet tutkijoita korjaamaan kirjallisten lähteiden puutteellisen kronologian.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Diadokki Wikimedia Commonsissa
Antigonoksen, Ptolemaioksen, Seleukoksen, Lysimakhoksen ja Kassandroksen kuningaskunnat.
Berry van Aerle

Berry van Aerle (1987)
Hubertus (Berry) Aegidius Hermanus van Aerle (s. 8. joulukuuta 1962, Helmond, Pohjois-Brabant, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka voitti Euroopan-mestaruuden vuonna 1988. Van Aerlen pelipaikka oli puolustuksen tai keskikentän oikealla laidalla.
Suurimman osan urastaan van Aerle vietti PSV Eindhovenissa, jossa hän pelasi vuosina 1982-1994 yhteensä 278 liigaottelua. Lisäksi hän edusti Royal Antwerpia ja Helmond Sportia. Hän voitti Eredivisien (Alankomaiden mestaruus) jopa viisi kertaa, vuosina 1986, 1988, 1989, 1991 ja 1992. Vuonna 1988 hän voitti myös Euroopan Cupin.
Alankomaiden maajoukkueessa van Aerle pelasi vuosina 1987-1992 35 ottelua. Hän oli mukana voittamassa EM-kisoja 1988 ja edusti maataan myös MM-kisoissa 1990 ja EM-kisoissa 1992.
Lopetettuaan uransa van Aerle on työskennellyt PSV:n kykyjenetsijänä.
Diatsoniumsuolat

Diatsoniumsuolan yleinen rakenne
Diatsoniumsuolat ovat orgaanisia yhdisteitä, jotka koostuvat diatsoniumionista RN2+ ja anionista X-, missä R on usein aromaattinen ryhmä. Diatsoniumsuolat ovat suhteellisesta epävakaudestaan huolimatta tärkeitä orgaanisen kemian lähtöaineita.
Ominaisuudet ja reaktiot

Alkyylidiatsoniumsuolat ovat erittäin epävakaita ja räjähtävät helposti eikä niitä voida eristää. Ne reagoivat nopeasti vapauttaen typpikaasua ja muodostaen planaarisen karbokationin. Syklopropeniumyylidiatsoniumsuolat ja aromaattiset diatsoniumsuolat ovat pysyvämpiä ja eristettävissä, mutta kuivina silti erittäin helposti reagoivia. Pysyvyys riippuu myös suolan anioniosasta. Stabiileimpia ovat kloridit, tetraklorosinkaatit, vetysulfaatit ja tetrafluoroboraatit. Epävakaimpia ovat diatsoniumnitraatit, -perkloraatit ja -jodidit. Diatsoniumsuolojen liuokset ovat hieman kiinteitä yhdisteitä pysyvämpiä. Monet diatsoniumsuolat liukenevat veteen, mutta eräät kahtaisionina esiintyvät diatsoniumsuolat, kuten sulfaniilihaposta tai metaniilihaposta johdetut diatsoniumsuolat ovat heikosti veteen liukenevia.
Diatsoniumsuolat vapauttavat hyvin herkästi typpikaasua, joka on yksi parhaimmista lähtevistä ryhmistä nukleofiilisissä substituutioissa ja aromaattisissa nukleofiilisissä substituutioissa ja voidaan korvata lähes millä tahansa muulla nukleofiilillä. Tyypillisiä korvaavia ryhmiä ovat kloridi-, bromidi-, jodidi- ja syanidi-ionit, jolloin ionin lähteenä käytetään kupari(I)suolaa, ja vetyä, jonka lähteenä käytetään tyypillisesti fosforihappoa.
Toinen tärkeä reaktio on niin kutsuttu diatsokytkentä. Siinä diatsoniumsuola reagoi aromaattisen orgaanisen yhdisteen kanssa elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla muodostaen atsoyhdisteen, joita käytetään tyypillisesti väriaineina.
Valmistus

Diatsoniumsuoloja valmistetaan diatsotiointireaktiolla amiineista typpihapokkeen avulla käyttäen happona tyypillisesti suolahappoa. Reaktio suoritetaan matalassa, tyypillisesti noin 5 °C lämpötilassa. Näin saadaan diatsoniumklorideja, joista voidaan valmistaa muita diatsoniumsuoloja. Diatsoniumklorosinkaatteja saadaan diatsoniumkloridista lisäämällä vesiliuokseen sinkkikloridia ja natriumkloridia, jolloin tetraklorosinkaattisuola kiteytyy. Diatsoniumvetysulfaatteja valmistetaan lisäämällä diatsoniumkloridiliuokseen natriumvetysulfaattia ja diatsoniumtetrafluoroboraatteja lisäämällä liuokseen natriumtetrafluoroboraattia, jolloin ne kiteytyvät.
Difenyylieetteri

| Difenyylieetteri |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Fenoksibentseeni
CAS-numero:  101-84-8
PubChem CID:  7583
SMILES:  C1=CC=C(C=C1)OC2=CC=CC=C2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C12H10O
Moolimassa:  170,2 g/mol
Sulamispiste:  26,8 °C
Kiehumispiste:  257,9 °C
Tiheys:  1,0748 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,01804 g/l (25 °C)
Difenyylieetteri (C12H10O) aromaattisiin eettereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lämmönsiirrossa, muiden yhdisteiden valmistamiseen ja hajusteena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa difenyylieetteri on valkoista kiteistä ainetta, jolla on kurjenpolvia muistuttava kukkaismainen haju. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen. Difenyylieetteri liukenee vain hyvin niukasti veteen, mutta liukenee esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin ja bentseeniin. Aine on ärsyttävää.
Difenyylieetteriä muodostuu sivutuotteena, kun fenolia valmistetaan klooribentseenistä emäksisissä oloissa. Yhdistettä voidaan valmistaa myös kuumentamalla fenolia Lewis-happojen toimiessa katalyytteinä tai fenolin ja bromibentseenin reaktiolla, jota katalysoi kupari.
Difenyylieetteriä käytetään muun muassa saippuoiden hajusteena, lämmönsiirtonesteissä sekä halogenoitujen tai alkyloitujen johdannaisten ja polyeetterisulfonien valmistukseen.
Difluorifosforihappo

| Difluorifosforihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  13779-41-4
PubChem CID:  61681
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  HPO2F2
Moolimassa:  101,978
Ulkomuoto:  Väritön neste
Sulamispiste:  -96,5 °C
Kiehumispiste:  116 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,583 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Difluorifosforihappo (HPO2F2) tai difluorofosforihappo on  epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä käytetään esimerkiksi katalyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa difluorifosforihappo on väritöntä nestettä. Yhdiste liukenee hyvin veteen, mutta myös hydrolysoituu veden vaikutuksesta fluorifosforihapoksi, vetyfluoridiksi ja fosforihapoksi. Difluorifosforihappo on vahva happo. Yhdiste reagoi alkoholien kanssa muodostaen difluorifosfaattiestereitä.
Difluorifosforihappoa valmistetaan fosforipentoksidin ja vetyfluoridin reaktiolla. Toinen tapa on fosforyylifluoridin hydrolyysi.
Difluorifosforihappoa käytetään polymerointi- ja alkylointireaktioiden katalyyttinä ja metallien pintakäsittelyissä
Aetomylaeus

| Aetomylaeus |
| --- | --- |
 Aetolaemys maculatus
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Myliobatiformes
Heimo::  Kotkarauskut Myliobatidae
Suku::  Aetomylaeus  Garman, 1908
Lajit
 Katso teksti 
Katso myös
   Aetomylaeus Wikispeciesissä   Aetomylaeus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aetomylaeus on kotkarauskujen (Myliobatidae) heimoon kuuluva rustokalasuku. Siihen luokitellaan kuuluvaksi seuraavat seitsemän lajia:
Aetomylaeus asperrimus (Gilbert, 1898)
Aetomylaeus bovinus (Geoffroy Saint-Hilaire, 1817) – juovakotkarausku
Aetomylaeus caeruleofasciatus (White, Last & Baje, 2015)
Aetomylaeus maculatus (Gray, 1834)
Aetomylaeus milvus (Müller & Henle, 1841)
Aetomylaeus nichofii (Bloch & Schneider, 1801)
Aetomylaeus vespertilio (Bleeker, 1852) – kuviokotkarausku