stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helmikardinaaliahven
Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Luonnossa helmikardinaaliahvenparvet pysyttelevät usein pitkäpiikkisten Diadema setosum -merisiilien lähellä. Vaaran uhatessa nuoret kalat sujahtavat merisiilin piikkien lomaan. Jotkut yksilöt voivat käyttää suojapaikkoinaan myös merivuokkoja. On arveltu, että ne syövät ilmeisesti eläinplanktonia ja pikkuisia vapaasti uivia äyriäisiä öiseen aikaan. Toisten arvioiden mukaan kalat syövät myös pitkin päivää.
Helmikardinaaliahvenet elävät luonnossa 1–2-vuotiaiksi, akvaariossa korkeintaan neljä vuotta. Niiden poikueet ovat pieniä (50–90 mätimunaa), mutta kala voi kutea useita kertoja vuodessa ja aloittaa jo melko nuorena (noin 10 kk vanhana). Kun helmikardinaaliahvenpari on kutenut, koiras kerää mädin suuhunsa ja hautoo ensin mätiä ja sitten pieniä poikasia. Se pidättäytyy syömästä mitään yli kolmen viikon ajan ennen kuin laskee poikaset uimaan.
Mätimunien halkaisija on noin kolme milliä. Ne takertuvat toisiinsa liimamaisella aineella. Poikaset kuoriutuvat 19–20 päivän kuluttua, mutta koiras pitää niitä suussaan vielä 6–10 päivää. Se laskee ne vapaiksi yleensä öiseen aikaan, ja silloin poikaset ovat jo noin kahdeksan millimetriä pitkiä. Tällaista käytöstä ei ole tavattu millään muulla meressä elävällä kalalajilla.
Lisääntymistapa on vaikuttanut myös kalalajin uhanalaisuuteen. Monet muut kalalajit leviävät pieninä poikasina planktonin joukossa merivirtojen mukana uusille alueille, mutta pienet helmikardinaaliahvenet pysyttelevät isänsä suussa ja muuttavat siitä sitten läheisen merisiilin piikkien suojaan. Toisaalta poikaset ovat varsin isoja lähtiessään liikkeelle, joten niiden kasvattaminen vankeudessa on helpompaa kuin monien avovedessä kutevien lajien.
Helmikardinaaliahven syö lihapitoista ruokaa. Luonnossa sen ruokavalioon kuuluu eläinplankton ja pienet saaliseläimet 0,1 millimetrin mittaisista planktonöttiäisistä aina puolitoistasenttisiin pikkukaloihin. Luonnossa eläneiden yksilöiden ravinnosta analysoitiin lähes 80 prosenttia hankajalkaisia.
Akvaariokalana

Helmikardinaaliahven ei näyki koralleja, joten se sopii myös riutta-akvaarioihin. Sen sijaan se saattaa olla aggressiivinen toisia suunnilleen samankokoisia kaloja kohtaan, joten sitä ei kannata yrittää pitää parvena liian pienissä altaissa. Kalojen on havaittu olevan aluksi suvaitsevaisia, jopa arkoja, mutta kun ne tutustuvat ympäristöönsä, niistä tulee selvemmin reviiritietoisia, ja ne saattavat alkaa uhitella toisilleen. Vaikka kalojen ulkonäössä ei ole sukupuolieroja, on havaittu, että sukukypsät koiraat tunnistavat kohtaamansa yksilön sukupuolen, ja esittävät soidinkäytöstä: naaraalle ne venyttelevät poskipussejaan osoittaen olevansa hyviä isiä, kun taas toisille koiraille ne esittelevät voimiaan.
Akvaariokalojen ravintona pakastettu ja elävä ruoka on etusijalla, kaikki yksilöt eivät huoli kuivahiutaleita. Tärkeitä rasvahappoja ovat omega-3-happoihin kuuluvat EPA ja DHA. Kalojen luontaisessa ympäristössä veden lämpötila on 28–31 °C.
Akvaarioteollisuus pyydystää joka vuosi arviolta jopa 900 000 helmikardinaaliahventa. Lajin populaatiot eivät kestä tätä enää kauan, joten luonnonsuojelijat ovat vaatineet, että luonnonkannat jätettäisiin rauhaan ja akvaarioihin menevät yksilöt kasvatettaisiin tarhoissa.
Diadema setosum -merisiili.
Anne Helttula

Anne Kaarina Helttula (19. tammikuuta 1942 Helsinki – 12. huhtikuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen antiikintutkija ja klassillinen filologi, joka oli erikoistunut myöhäislatinaan. Hänellä oli dosentin arvo Helsingin ja Turun yliopistoissa.
Helttula väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1987 myöhäislatinan kielioppia käsitelleellä väitöskirjalla. Hän toimi Suomen Rooman-instituutin johtajana vuosina 1989–1992 sekä Jyväskylän yliopiston latinan kielen lehtorina 1997–2007. Helttula tutki muun muassa Portuksen ja Ostia Antican välillä sijaitsevan Isola Sacran nekropolin piirtokirjoituksia.
Julkaisuja

Helttula, Anne: Studies on the Latin accusative absolute.  (Väitöskirja. Commentationes humanarum litterarum 81)  Helsinki:  Societas Scientiarum Fennica, 1987.  ISBN 951-653-146-6
Helttula, A. & Gestrin, T. & Kahlos, M. & Pentti-Tuomisto, R. & Tuomisto, P. & Vainio, R. & Valjus, R.: Le iscrizioni sepolcrali latine nell’Isola Sacra.  (Acta Instituti Romani Finlandiae 30)  Roma:  Institutum Romanum Finlandiae, 2007.  ISBN 952-5323-07-2
Helvig

| Helvig |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  16. syyskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Hellevi, Hellevig, Hillevi 
Vastineita eri kielissä:  Helvi 
Nimen alkuperä:  muinaissaksan Hedwig tai Heilwig
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helvig on saksalaisperäinen naisen etunimi. Se voi olla muunnos joko nimestä Hedvig (Hedwig, ’taistelijatar’) tai nimestä Heilwig (’taisteluonni’).
Suomessa Helvig-nimisiä henkilöitä on virallisten etunimitilastojen mukaan ollut vain muutama. Tiettävästi tätä nimeä ei ole annettu Suomessa yhdellekään lapselle 1910-luvun jälkeen. Siitä huolimatta nimi on vuonna 1973 otettu mukaan suomenruotsalaiseen almanakkaan. Helvigin nimipäivää vietetään 16. syyskuuta.
Tunnettuja Helvigejä

Helvig (k. 1324), Ruotsin kuningatar
John Hencken

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  John Hencken |  John Hencken |  John Hencken |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | München 1972 | 200 m rintauinti |  |
|  Kultaa | Montréal 1976 | 100 m rintauinti |  |
|  Kultaa | Montréal 1976 | 4×100 m sekauinti |  |
|  Hopeaa | Montréal 1976 | 200 m rintauinti |  |
|  Pronssia | München 1972 | 100 m rintauinti |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Belgrad 1973 | 100 m rintauinti |  |
|  Kultaa | Belgrad 1973 | 4×100 m sekauinti |  |
|  Hopeaa | Belgrad 1973 | 200 m rintauinti |  |
John Hencken (s. 29. toukokuuta 1954) on entinen yhdysvaltalainen uimari ja kolminkertainen olympiavoittaja
John Hencken voitti Münchenin 1972 olympialaisissa kultaa 200 metrin rintauinnissa maailmanennätysajalla 2.21,55. Muutama päivä aiemmin hän oli uinut 100 metrin rintauinnin välierässään maailmanennätyksen 1.05,68, jota japanilainen Nobutaka Taguchi hetkeä myöhemmin paransi yli puolella sekunnilla. Loppukilpailussa Hencken sai loppuajan 1.05,61, joka riitti pronssimitaliin.
Montréalin 1976 olympialaisissa Hencken sivusi 100 metrin rintauinnin maailmanennätystään 1.03,88 alkuerissä, paransi sitä välierissä aikaan 1.03,62 ja voitti loppukilpailussa kultaa ME-ajalla 1.03,11. Neljä päivää myöhemmin 200 metrin rintauinnin loppukilpailussa hän alitti aiemman maailmanennätyksensä ajallaan 2.17,26 mutta hävisi skotlantilaiselle David Wilkielle yli kaksi sekuntia ja sai hopeaa. Tuo laji oli Montréalin kisoissa ainoa miesten uintilaji, jossa Yhdysvallat jäi ilman kultamitalia. Uransa kolmannen kultamitalin Hencken sai 4 × 100 metrin sekauintiviestissä, jonka Yhdysvallat voitti ME-ajalla 3.42,22.
Belgradissa vuonna 1973 käydyissä uinnin ensimmäisissä MM-kilpailuissa Hencken voitti kultaa 100 metrin rintauinnissa ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Hopeaa hän sai 200 metrin rintauinnissa edellään David Wilkie.
Hematoksyliini

| Hematoksyliini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (6aS,11bR)-7,11b-dihydro-6H-indeno[2,1-c]kromeeni-3,4,6a,9,10-pentoli
CAS-numero:  517-28-2
PubChem CID:  442514
SMILES:  C1C2=CC(=C(C=C2C3C1(COC4=C3C=CC(=C4O)O)O)O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C16H14O6
Moolimassa:  302,272 g/mol
Sulamispiste:  100-120 °C
Hematoksyliini (C16H14O6) on aromaattinen homoisoflavonoideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää analyyttisenä reagenssina, kudosten värjäyksessä ja tekstilien värjäyksessä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa hematoksyliini on kellertävää kiteistä ainetta, joka muuttuu valon vaikutuksesta punertavaksi. Yhdiste liukene niukasti kylmään veteen ja paremmin kuumaan. Se liukenee myös etanoliin ja dietyylieetteriin. Yhdisteen liuosten väri riippuu pH-arvosta eli se on pH-indikaattori. Alle pH:n 1 se on punainen, välillä 1–6 se on vaalean keltainen ja pH:n ollessa yli 6 väri on violetti. Hematoksyliini muodostaa värillisiä yhdisteitä useiden metallikationien kanssa.
Hematoksyliiniä esiintyy luontaisesti sinipuun (Haematoxylum campechianum) puuaineksessa. Sitä muodostuu kasvissa todennäköisesti sappankalkonista. Hematoksyliiniä eristetään sinipuusta uuttamalla kuumalla vedellä ja kiteyttämällä urean avulla.
Hematoksyliiniä käytetään metallien värityksissä. Se on eosiinin kanssa yhdessä käytettynä hyvin yleinen kudosten värjäysaine mikroskopiatutkimuksissa. Hapettuessaan hemateiiniksi se värjää kudokset sinivioleteiksi. Peittana käytetään metallisuoloja. Hematoksyliiniä on käytetty myös tekstiilien ja nahan värjäyksessä.
Christer Bruun

Christer Fredrik Magnus Bruun (s. 4. toukokuuta 1955 Helsinki) on suomalainen historioitsija ja antiikin tutkija. Hän on Toronton yliopiston Rooman historian professori vuodesta 1994 lähtien. Bruun toimi Suomen Rooman-instituutin johtajana 1997–2000.
Elämä ja ura

Bruun valmistui ylioppilaaksi vuonna 1974 ja filosofian kandidaatiksi 1983 Turun yliopistosta. Lisensiaatiksi hän valmistui vuonna 1987, opiskeli Oxfordin yliopistossa 1988–1989 ja väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1991. Hän on tehnyt tutkimusta Roomassa vuodesta 1982 alkaen, Oxfordissa 1992, Kölnissä Humboldt-stipendiaattina 1993–1994, Durhamin yliopistossa 2009, Münchenissä 2010 ja Princetonissa 2012.
Vuosina 1980–1985 Bruun työskenteli Yleisradion ruotsinkielisenä toimittajana. Hän oli Suomen Akatemian tutkimusassistentti 1985–1991 ja nuorempi tutkija 1993. Vuonna 1994 Bruun aloitti professorina Toronton yliopistossa ja vuonna 2013 hänestä tuli Classics-laitoksen esimies. Vuodesta 1985 Bruun on ollut Åbo Akademin Rooman historian dosentti ja vuodesta 1998 Turun yliopiston antiikin historian dosentti. Bruun oli Hufvudstadsbladetin kolumnisti vuosina 1998–2011.
Bruunin tutkimusaiheita ovat muun muassa Rooman historia, epigrafiikka, Rooman, keskiajan ja renessanssin vesihuolto, preettori Frontinus, Rooman topografia ja latinankieliset historioitsijat. Hän on julkaissut noin 95 tieteellistä artikkelia.
Elämä ja ura > Luottamustehtävät ja jäsenyydet

Bruun oli Finlands Svenska Skolungdomsförbundin hallituksen jäsen vuosina 1972 ja 1975. Vuosina 2012–2015 hän oli Classical Association of Canadan hallituksen jäsen.
Bruun on Suomen Historiallisen Seuran tutkijajäsen vuodesta 1995 ja Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 2010.
Elämä ja ura > Yksityiselämä

Bruunin isä oli Patrick Bruun. Christer Bruun on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Teoksia

The Water Supply of Ancient Rome: A Study of Roman Imperial Administration.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 1991.
Bruun, Christer (toim.): The Roman Middle Republic. Politics, Religion, and Historiography, c.400–133 BC: Papers from a Conference at the Institutum Romanum Finlandiae, September 11–12, 1998.  Rooma:  Institutum Romanum Finlandiae, 2000.
Bruun, Christer & Zevi, Anna Gallina (toim.): Ostia e Portus nelle loro relazioni con Roma: Atti del Convegno all'Institutum Romanum Finlandiae, 3 e 4 dicembre 1999.  Rooma:  Institutum Romanum Finlandiae, 2002.
Bruun, Christer & Saastamoinen, Ari (toim.): Technology, Ideology, Water. From Frontinus to the Renaissance and Beyond: Papers from a Conference at the Institutum Romanum Finlandiae, May 19–20, 2000.  Rooma:  Institutum Romanum Finlandiae, 2005.
Bruun, Christer (toim.): Interpretare i bolli laterizi di Roma e della Valle del Tevere : produzione, storia economica e topografia : atti del Convegno all'Ecole française de Rome e all'Institutum Romanum Finlandiae, 31 marzo e 1 aprile 2000.  Rooma:  Institutum Romanum Finlandiae, 2005.
Bruun, Christer & Edmondson, Jonathan (toim.): The Oxford Handbook of Roman Epigraphy.  Oxford:  Oxford University Press, 2014.
Aiheesta muualla

Christer Bruun Toronton yliopiston sivuilla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Brittiläinen 7. panssaridivisioona

| 7>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 tunnus vuodesta 1944
Toiminnassa:  1938–1958
Valtio:   Yhdistynyt kuningaskunta
Puolustushaarat:  maavoimat
Aselajit:  panssari
Lempinimi:  Desert Rats
Sodat ja taistelut:  Pohjois-Afrikan sota toisessa maailmansodassa Sisilian maihinnousu Normandian maihinnousu Ardennien taistelu
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Percy Hobart William Gott John Charles Campbell
7. panssaridivisioona oli Yhdistyneen kuningaskunnan panssaridivisioona, joka taisteli toisessa maailmansodassa ja sen jälkeen 1950-luvulla tapahtuneeseen prikaatiksi supistamiseensa saakka. Divisioonan lempinimenä oli Desert Rats.
Perustaminen

Münchenin kriisin jälkeen yhtymän muodostaneet joukot siirrettiin Lähi-itään vahvistamaan Egyptiin sijoitettuja joukkoja. Liikkuva osasto perustettiin rannikolla lähes 200 kilometriä Aleksandriasta länteen Kairon ratsuväkiprikaatista, johon kuului tuolloin kolme panssaroitua rykmenttiä (7., 8. ja 11. Husaarirykmentti) sekä 1. Kuninkaallinen tankkirykmentti (engl. 1st Royal Tank Regiment, RTR), joiden tukena oli 3. hevosvetoinen tykistörykmentti sekä pioneeri- ja lääkintäkomppaniat.
Yhtymä organisoitiin ratsuväkiprikaatiksi eli husaarirykmentit varustettiin kevein panssarivaunuin, 15 cwt Ford -kuorma-autoin sekä panssariautoin, panssariosasto keskiraskain ja kevein panssarivaunuin ja tukiosasto 3,7 tuuman vuoristotykein sekä telavetäjillä. Yhtymään liitettiin Burmasta saapunut King's Royal Rifle Corpsin I pataljoona, joka liitettiin tukiosastoon motorisoituna pataljoonana, ja divisioonankomentajaksi määrättiin kenraalimajuri Percy Hobart. Syyskuussa 1939 tykistö varustettiin 25 naulan haupitsein ja 37 millimetrin ilmatorjuntatykein ja kuukautta myöhemmin divisioona vastaanotti ensimmäiset cruiser-panssarivaunut.
Toinen maailmansota

Joulukuussa kenraalimajuri Michael O'Moore Creagh vastaanotti divisioonankomentajan tehtävät Hobartilta, joka oli menettänyt esimiestensä luottamuksen. Yhtymän kalustona piti olla 220 panssarivaunua, mutta toisen maailmansodan alkaessa sillä oli ainoastaan 65. Divisioona nimettiin 16. helmikuuta 1940 panssaridivisioonaksi, jolloin siitä tuli 7. panssaridivisioona ja sen aavikkorotta tunnus vahvistettiin samoihin aikoihin.
Toinen maailmansota > Pohjois-Afrikka

Italian julistettua 10. kesäkuuta sodan Läntisen aavikon joukot olivat määrällisesti alakynnessä. Sodan alkuvaiheessa brittijoukot ottivat 250 000 sotavankia. Tammikuussa 1941 Italian joukkojen vetäytyessä 7. panssaridivisioona koukkasi Beda Fommiin katkaistakseen vetäytyjien pakotien austarialaisten jatkaessa takaa-ajoa. Operaatio johti Italian 10. armeijan tuhoutumiseen. Taisteluiden hiljentyessä divisioona vedettiin lepoon ja täydennettäväksi Kairoon.
Saksa lähetti Pohjois-Afrikkaan Erwin Rommelin johtaman osaston, josta muodostui Saksan Afrikan armeijakunta, Afrikan armeija ja lopulta armeijaryhmä. Rommelin aloitettua hyökkäyksensä liittoutuneet vetäytyivät aina Egyptiin, jolloin läntisimmäksi tukikohdaksi jäi saarrettu Tobruk. Saarroksissa olleiden joukkojen vapauttamiseksi toteutettiin operaatio Battleaxe, jossa divisioona oli jaettu kahteen taisteluosastoon. Operaatio kuitenkin epäonnistui ja divisioona vetäytyi lähtöasemiin kolmen päivän taisteluiden jälkeen. 18. marraskuuta divisioona hyökkäsi keskitettynä operaatio Crusaderissa. Divisioonan komentaja Norrie käski suurten tappioiden vuoksi joukkojen pysähtyä täydennettäviksi, jolloin Rommel aloitti vastahyökkäyksen työntäen liittoutuneet takaisin.
Divisioona osallistui lähes kaikkiin aavikolla käytyihin taisteluihin mukaan lukien Alameinin taistelut ja niistä alkaneen etenemisen kohti Tunisiaa ja Pohjois-Afrikan taisteluiden päättymistä akselivaltain joukkojen antautuessa.
Toinen maailmansota > Italia

Divisioona ei kuulunut Sisilian maihinnousujoukkoihin, mutta se osallistui Italian taisteluihin noustuaan maihin Salernossa 15. syyskuuta 1943. Se osallistui Saksan vastahyökkäyksen torjuntaan, minkä jälkeen divisioona liitettiin Yhdysvaltain 5. armeijaan liitettyyn brittiläiseen X armeijakuntaan. 46. (North Midland) divisioonan tukemana divisioona valtasi Napolin. Aavikolla taistelemaan tottuneet Aavikkorotat joutuivat opettelemaan taistelemisen Italian kapealla tieverkolla. Divisioona ylitti Volturnon ponttoonisiltaa pitkin jatkaen etenemistä kohti pohjoista.
Toinen maailmansota > Luoteis-Eurooppa

Divisioona laivattiin Italiasta marraskuussa 1943 ja sen viimeiset osat saapuivat Britteinsaarille 7. tammikuuta 1944. Divisioona kalustettiin uudelleen Cromwell-vaunuin ja huhti-toukokuussa se vastaanotti 36 kappaletta Sherman Vc Firefly -panssarintorjuntavaunua. Uudet vaunut mahdollistivat jokaisen joukkueen varustamisen kolmella Cromwell- ja yhdellä Firefly-vaunulla.
Divisioonan 22. panssariprikaati nousi maihin Normandiassa 4. kesäkuuta ja loppuosa Gold Beachille 7. kesäkuuta. Alkuvaiheessa se osallistui Caenin taistelun operaatio Perchiin ja Goodwoodiin, joissa se kärsi suuria tappioita muun muassa Villers-Bocagessa. Caenin valtauksen jälkeen divisioona osallistui operaatio Springiin, jonka tehtävänä oli sitoa saksalaisjoukot ja estää niiden siirrot amerikkalaisten sektorille torjumaan operaatio Cobraa. Operaatio Bluecoatissa divisioonan piti tukea yhdysvaltain joukkojen etenemistä sitomalla saksalaisten täydennysjoukot taisteluun. Taisteluiden jälkeen divisioona osallistui etenemiseen Pariisista Reinille.
Ranskan vapauttamisen jälkeen divisioona eteni Belgiaan ja Alankomaihin vapauttaen Ghentin 6. syyskuuta. Maas-linjan varmistettuaan divisioona osallistui tammikuussa 1945 operaatio Blackcockiin ja Plunderiin, jossa se ylitti Xanten ja Weselin edeten lopulta Hampuriin.
Sodan jälkeen

Sodan jälkeen divisioona jäi Saksaan osaksi Reinille sijoitettua armeijaa (engl. British Army of the Rhine) ja se oli hajautettu ympäri Nordrhein-Westfalenia esikunnan ollessa Bad Rothenfeldessä. Divisioonan komentajaksi nimettiin tammikuussa 1946 kenraalimajuri Pip Roberts. Divisioona lakkautettiin maaliskuussa 1948.
Uudelleen perustaminen ja lakkauttaminen

Divisioona perustettiin uudelleen Berliinin ilmasillan ja kylmän sodan todella alkaessa osaksi BAORia. Se kuitenkin lakkautettiin jo 16. huhtikuuta 1958. Tällä kertaa lakkauttaminen oli kuitenkin ainoastaan nimenmuutos ensin 5. panssaridivisioonaksi ja vuotta myöhemmin 1. panssaridivisioonaksi.
Perinteet

1. panssaridivisioonaan liitetty 7. panssariprikaati, jonka esikunta oli Soltaussa, jatkoi yhtymän perinteitä. Prikaatin tunnuksena on punainen aavikkorotta. Prikaatin esikunta säilytti kaikki divisioonan perinne-esineet ja järjestää vuosittain Sidi Rezeghin taistelun muistopäivän 22. marraskuuta.
Komentajat

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| 3. syyskuuta 1939 | kenraalimajuri | P. C. S. Hobart |  |
| 16. marraskuuta 1939 | prikaatikenraali | J. A. L. Caunter | virkaatekevä |
| 4. joulukuuta 1939 | kenraalimajuri | M. O'M Creagh |  |
| 1. huhtikuuta 1941 | prikaatikenraali | J. A. L. Caunter | virkaatekevä |
| 13. huhtikuuta 1941 | kenraalimajuri | M. O'M Creagh |  |
| 3. syyskuuta 1941 | kenraalimajuri | W. H. E. Gott |  |
| 6. helmikuuta 1942 | kenraalimajuri | J. C. Campbell | kuoli 23. helmikuuta 1942 |
| 23. helmikuuta 1942 | prikaatikenraali | A. H. Gatehouse | virkaatekevä |
| 9. maaliskuuta 1942 | kenraalimajuri | F. W. Messervy |  |
| 19. kesäkuuta 1942 | kenraalimajuri | J. W. M. Renton |  |
| 14. syyskuuta 1942 | kenraalimajuri | A. F. Harding | haavoittui 19. tammikuuta 1943 |
| 20. tammikuuta 1943 | prikaatikenraali | G. P. B. Roberts | virkaatekevä |
| 24. tammikuuta 1943 | kenraalimajuri | G. W. E. J. Erskine |  |
| 4. elokuuta 1944 | kenraalimajuri | G. L. Verney |  |
| 22. marraskuuta 1944 | kenraalimajuri | L. O. Lyne |  |
Divisioonan komentaja kenraalimajuri G. L. Verney saapuu Ghentiin 8. syyskuuta 1944.
Hemimelliteeni

| Hemimelliteeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,2,3-trimetyylibentseeni
CAS-numero:  526-73-8
PubChem CID:  10686
SMILES:  CC1=C(C(=CC=C1)C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C9H12
Moolimassa:  120,186 g/mol
Sulamispiste:  -25 °C
Kiehumispiste:  176 °C
Tiheys:  0,894 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Hemimelliteeni (C9H12) on aromaattisiin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää valmistettaessa muun muassa hajusteita.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa hemimelliteeni on väritöntä nestettä. Hemimelliteeni ei liukene veteen, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin ja dietyylieetteriin. Hemimelliteeniä esiintyy maaöljyssä ja se erotetaan öljynjalostuksessa niin kutsuttuun C9-jakeeseen ja voidaan erottaa tislaamalla. Sitä voidaan valmistaa myös metyloimalla tolueenia tai ksyleeniä.
Hemimelliteeniä käytetään valmistettaessa muita orgaanisia yhdisteitä. Esimerkiksi sen alkyloituja ja nitrattuja johdannaisia käytetään hajusteissa synteettisinä myskeinä. Lisäksi yhdiste voidaan hapettaa hemimelliittihapoksi. Hemimelliteeniä esiintyy hiilivetyseoksissa, joita käytetään liuottimina ja polttoaineina.
Jackson Browne

| Jackson Browne |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. lokakuuta 1948 (ikä 76) Heidelberg, Saksa
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä, muusikko
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1967–
Tyylilajit:  soft rock, folk rock, aikuisrock
Soittimet:  laulu, kitara, piano
Yhtyeet:  Electric Circus
Levy-yhtiöt:  Asylum Records
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jackson Browne (s. 9. lokakuuta 1948 Heidelberg, Saksa) on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä, jonka tyylilaji on folk rock. Browne aloitti uransa 1960-luvun lopulla lauluntekijänä ja julkaisi ensimmäisen omista albumeistaan vuonna 1972. Browne on ollut poliittisesti aktiivinen esimerkiksi ydinvoiman ja Yhdysvaltain ulkopolitiikan vastustajana.
Elämä ja ura > Varhainen elämä

Jackson Browne syntyi 9. lokakuuta 1948 Yhdysvaltain sotilastukikohdassa Saksassa. Hän on asunut lähes koko elämänsä Etelä-Kaliforniassa.