stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eurooppa-liiga
Aiheesta muualla

Eurooppa-liiga UEFAn sivustolla (englanniksi)
Eurooppa-liigan tulospalvelu
UEFA-cupin ja Eurooppa-liigan kaudet
| --- | --- |
UEFA-cup (1971–2009):   1971–1972  1972–1973  1973–1974  1974–1975  1975–1976  1976–1977  1977–1978  1978–1979  1979–1980  1980–1981  1981–1982  1982–1983  1983–1984  1984–1985  1985–1986  1986–1987  1987–1988  1988–1989  1989–1990  1990–1991  1991–1992  1992–1993  1993–1994  1994–1995  1995–1996  1996–1997  1997–1998  1998–1999  1999–2000  2000–2001  2001–2002  2002–2003  2003–2004  2004–2005  2005–2006  2006–2007  2007–2008  2008–2009 
Eurooppa-liiga (2009–):   2009–2010  2010–2011  2011–2012  2012–2013  2013–2014  2014–2015  2015–2016  2016–2017  2017–2018  2018–2019  2019–2020  2020–2021  2021–2022 
| n k UEFA:n kilpailut |
| --- | --- |
Maajoukkueet:  Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut U21  U19  U17  Jalkapallon naisten Euroopan-mestaruuskilpailut U19  U17  Futsalin Euroopan-mestaruuskilpailut 
Seurat:  Mestarien liiga  Eurooppa-liiga  Konferenssiliiga  Super Cup  Youth League  Naisten mestarien liiga  Futsal Cup 
Lech Poznan vs. Deportivo de La Coruña.
Bernard Peiffer

Bernard Peiffer (23. lokakuuta 1922 Épinal, Ranska – 7. syyskuuta 1976 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat) oli ranskalainen jazzpianisti.
Peifferin isä soitti viulua. Hänen setänsä tai enonsa Georges Peiffer oli säveltäjä ja urkuri. Peiffer aloitti musiikkiopintonsa 9-vuotiaana. Hän sai yksityistä pianonsoiton ja harmonian opetusta Pierre Mairelta. Myöhemmin hän opiskeli muun muassa Pariisin konservatoriossa, jossa hän sai ensimmäisen palkinnon pianonsoitossa. Peiffer teki ammattimaisen debyyttinsä saksofonisti André Ekyanin kanssa vuonna 1943. Hän toimi Ranskan vastarintaliikkeessä, jäi kiinni ja oli vangittuna yli vuoden ajan. Toisen maailmansodan jälkeen Peiffer jatkoi musiikkiuraansa muun muassa yhteistyöllä Django Reinhardtin, Hubert Rostaingin ja Jacques Helianin kanssa. Helmikuussa 1948 hän esiintyi varhaisella jazzfestivaalilla Nizzassa. Hän sai Rex Stewartin huomion osakseen ja kiersi sekä levytti tämän yhtyeen kanssa. Tämän jälkeen Peiffer teki levytyksiä Don Byasin, James Moodyn ja Kenny Clarken kanssa. Hänelle myönnettiin Jazz Hot -lehden palkinto. Hän teki ensimmäisen levytyksensä yhtyeen johtajana Blue Star -levymerkille ja sai siitä Grande Prix du Disquen vuonna 1953. Esiintymisen ja levyttämisen lisäksi Peiffer sävelsi musiikkia elokuviin. Hän sävelsi myös suuren osan omasta ohjelmistostaan.
Peiffer muutti joulukuussa 1954 Yhdysvaltoihin ja asettui Philadelphiaan. Hän oli ensimmäisen kerran naimisissa laulaja Monique Dozon kanssa ja sai tästä avioliitosta tyttären. Philadelphiassa Peiffer asui uuden vaimonsa kanssa. Pariskunta sai kolme lasta, joista yksi kuoli 2-vuotiaana. Peiffer teki Yhdysvalloissa esiintymisiä muun muassa Carnegie Hallissa, Birdlandissa ja Newport Jazz Festivalissa. Hän äänitti siellä seitsemän albumia ja teki televisio- ja radioesiintymisiä. Peifferin viimeinen kaupallisesti tuotettu albumi julkaistiin vuonna 1965. Hän teki esiintymisiä muun muassa oman trionsa kanssa ja opetti Philadelphiassa. Peifferille tehtiin 1960-luvun lopussa munuaisleikkaus. Hän kuoli 53-vuotiaana munuaissairauden vaikeuduttua.
Autere

Autere voi tarkoittaa seuraavia:
autere, auer, päivänsavu eli aurinkousva, ilmassa esiintyvää sameutta
Autere, sukunimenä:
Ella Autere (s. 2000), suomalainen lentopalloilija
Emil Autere (1890–1944), suomalainen näyttelijä ja Suomen Kansallisteatterin taloudenhoitaja
Hannes Autere (1888–1967), suomalainen kuvanveistäjä
Olga Autere (1873–1952), suomalainen kotitalousneuvoja
Oskari Autere (1881–1928), suomalainen tilastotieteilijä ja pankinjohtaja
Paavo Autere (1889−1975), suomalainen päätoimittaja
Sulo Autere (1892–1949), suomalainen näyttelijä
Tenho Autere (1911–1972), suomalainen juristi ja esittelijäneuvos
Terttu Autere (s. 1941), suomalainen kirjailija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Autere”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Paavo Autere

Paavo Antero Autere (25. marraskuuta 1889 Tampere − 17. tammikuuta 1975) oli suomalainen päätoimittaja.
Autere tuli ylioppilaaksi ja suoritti sitten kauppaopiston tutkinnon. Opintonsa päätettyään Autere meni sanomalehtialalle ja oli toimittajana Aamulehdessä 1912−1915, Karjalaisessa 1915−1918, vastaavana päätoimittajana Itä-Savo-lehdessä 1923−1926, päätoimittajana Tampereen Sanomissa 1926−1928 ja toimittajana Turun Sanomissa 1928−1930. Hän oli suojeluskuntajärjestössä Oulun suojeluskuntapiirin valistusohjaajana 1929−1938. Vuodesta 1938 alkaen hän oli puolustusministeriön sanomalehtitoimiston toimistosihteerinä. Autere otti osaa Suomen sisällissotaan valkoisten puolella Raudun rintamalla ja sai reserviluutnantin arvon.
Koiran koronavirus

| CCoV |
| --- | --- |

Virusten luokittelu
Ryhmä::  (+)ssRNA-virukset
Kunta::  Virukset
Lahko::  Nidovirales
Heimo::  Coronaviridae
Suku::  Alphacoronavirus
Lajeja
 CCoV1  CCoV2 
Katso myös
   Koiran koronavirus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koiran koronavirus eli CCoV (lyhenne englanninkielen sanoista canine coronavirus) on nimi ryhmälle RNA-koronaviruksia, jotka tartuttavat muun muassa koiria, susia, kojootteja ja joitakin muita koiraeläimiä. Koirille CCoV aiheuttaa yleensä lievää tai keskivaikeaa ripulia. CCoV-tartuntoja vastaan on CCoV-rokotteita. Tartuntaa hoidetaan takaamalla riittävä nesteytys ja suolojen saanti.
CCoV eristettiin ensi kerran 1971 Saksassa vahtikoirilta.
CRCoV (eng. canine respiratory coronavirus) on eräs 2003 tunnistettu koronavirus, joka aiheuttaa hengitystieinfektioita koirilla (esimerkiksi kennelyskää). CRCoV ei kuulu samaan virusryhmään kuin CCoV:t.
Rakenne

CCoV:t jaetaan kahteen genotyyppiin, jotka ovat CCoV1 ja CCoV2. Näistä on olemassa useita alatyyppejä. CCoV:t ovat positiivisjuosteisia RNA- eli ssRNA(+)-viruksia. Niiden yksijuosteinen perimä on epäsymmetrisen lipidikalvon sisällä, jonka halkaisija on noin 220 nanometriä. Perimän pituus on noin 29 000 nukleotidia.
Virusten perimä koodaa muun muassa seuraavia viruksen rakenteeseen kuuluvia proteiineja: RNA-polymeraasi, S-proteiini (eng. spike), E-proteiini (envelope), M-proteiini (membrane) ja nukleokapsidi eli N-proteiini. N-proteiinit ovat fosfoproteiineja. Niitä on viruksen kuoren sisällä ja ne päällystävät viruksen perimää. Muut edellä mainitut proteiinit taas ovat kuoren pinnassa kiinni. CCoV2:t tartuttavat soluja sitoutumalla S-proteiinistaan solun pinnan alaniiniaminopeptidaasi-reseptoriin (eli AAP- tai APN-reseptori). CCoV1-serotyypin reseptoria taas ei tunneta.
CCoV2 ja kissan koronaviruksen (FCoV) serotyyppi 1 eli FCoV1 ovat läpikäyneet geeniensä osittaisen vaihdon (homologisen rekombinaation) S-proteiineja ja osin myös muita proteiineja koodaavien geeniensä kohdalta. CCoV1 ja FCoV2 ovat muodostuneet tämän rekombinaation seurauksena.
Tarttuminen ja oireet

CCoV tarttuu koirasta koiraan ensisijaisesti ulosteiden ja suun välisen kontaktin kautta. Tartunta alkaa oireilemaan 1–3 päivän kuluttua tartunnan saamisesta. Virus poistuu kehosta yleensä 6–9 päivän kuluessa oireiden ilmenemisestä.
CCoV aiheuttaa ensisijaisesti lievän tai keskivaikean suolistollisen tulehduksen. Tulehduksen oireet ovat vakavampia pennuilla kuin täysikasvuisilla koirilla. Aluksi voi ilmetä oksentelua, joka loppuu jo päivässä. Muita tyypillisiä oireita ovat nestehukka, ruokahaluttomuus tai muutaman päivän kestoinen limainen tai vetinen ripuli. Ripulissa voi olla verta. Joskus CCoV-tartunta on tappava.
Hoito

CCoV-tartuntaa hoidetaan antamalla sairaalle koiralle kylliksi vettä ja suoloja. Viruslääkkeitä tartuntaan ei käytetä. Tartunnan vakavuutta voidaan ennaltaehkäistä CCoV-rokottein, mutta nykyiset rokotteet eivät pysty täysin estämään tartuntaa.
Aiheesta muualla

zooplus.fi: Koronavirus koiralla
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q5032409  NCBI: 11153
Shakin maailmanmestaruusottelu 2000

Shakin maailmanmestaruusottelu 2000 järjestettiin 8. lokakuuta – 4. marraskuuta Lontoossa. Ottelussa vastakkain pelasivat hallitseva maailmanmestari Garri Kasparov ja haastaja Vladimir Kramnik. Ottelun voittaisi paras 16 pelistä, ja tasapelin sattuessa Kasparov säilyttäisi mestaruutensa. Vaikka Kasparov oli suuri ennakkosuosikki, Vladimir Kramnik varmisti mestaruuden itselleen voittaen kaksi peliä, pelaten 13 tasan ja häviämättä yhtäkään. Ottelu päättyi pisteisiin 8½–6½. Kramnikista tuli näin 14. shakin klassinen maailmanmestari.
Pelit

|  | Valkea | Musta | Päiväys | Tulos | Siirtoja | Voittaja | Tilanne | Avaus | Huomautuksia | Viite |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Kasparov | Kramnik | 8. lokakuuta 2000 | ½–½ | 25 |  | ½–½ | C67 espanjalainen peli |  |  |
| 2 | Kramnik | Kasparov | 10. lokakuuta 2000 | 1–0 | 40 | Kramnik | Kramnik johti 1½–½ | D85 Grünfeldin puolustus | Kramnik lanseerasi uutuuden Grünfeldin puolustuksessa, jota Kasparov ei enää käyttänyt tässä ottelussa. |  |
| 3 | Kasparov | Kramnik | 12. lokakuuta 2000 | ½–½ | 53 |  | Kramnik johti 2–1 | C67 espanjalainen peli |  |  |
| 4 | Kramnik | Kasparov | 14. lokakuuta 2000 | ½–½ | 74 |  | Kramnik johti 2½–1½ | D27 kuningatargambiitti |  |  |
| 5 | Kasparov | Kramnik | 15. lokakuuta 2000 | ½–½ | 24 |  | Kramnik johti 3–2 | A34 englantilainen avaus |  |  |
| 6 | Kramnik | Kasparov | 17. lokakuuta 2000 | ½–½ | 66 |  | Kramnik johti 3½–2½ | D27 kuningatargambiitti |  |  |
| 7 | Kasparov | Kramnik | 19. lokakuuta 2000 | ½–½ | 11 |  | Kramnik johti 4–3 | A32 englantilainen avaus |  |  |
| 8 | Kramnik | Kasparov | 21. lokakuuta 2000 | ½–½ | 38 |  | Kramnik johti 4½–3½ | E32 Nimzo-intialainen puolustus |  |  |
| 9 | Kasparov | Kramnik | 22. lokakuuta 2000 | ½–½ | 33 |  | Kramnik johti 5–4 | C67 espanjalainen peli |  |  |
| 10 | Kramnik | Kasparov | 24. lokakuuta 2000 | 1–0 | 25 | Kramnik | Kramnik johti 6–4 | E54 Nimzo-intialainen puolustus |  |  |
| 11 | Kasparov | Kramnik | 26. lokakuuta 2000 | ½–½ | 41 |  | Kramnik johti 6½–4½ | C78 espanjalainen peli |  |  |
| 12 | Kramnik | Kasparov | 28. lokakuuta 2000 | ½–½ | 33 |  | Kramnik johti 7–5 | E55 Nimzo-intialainen puolustus |  |  |
| 13 | Kasparov | Kramnik | 29. lokakuuta 2000 | ½–½ | 14 |  | Kramnik johti 7½–5½ | C67 espanjalainen peli |  |  |
| 14 | Kramnik | Kasparov | 31. lokakuuta 2000 | ½–½ | 57 |  | Kramnik johti 8–6 | A30 englantilainen avaus |  |  |
| 15 | Kasparov | Kramnik | 2. marraskuuta 2000 | ½–½ | 38 |  | Kramnik voitti 8½–6½ | E05 katalonialainen avaus |  |  |
Thetis

Juppiter ja Thetis. Jean Auguste Dominique Ingresin maalaus vuodelta 1811.
Thetis (m.kreik. Θέτις) on kreikkalaisessa mytologiassa merenneito, nymfi, yksi viidestäkymmenestä nereidistä ja Nereuksen ja Doriksen tytär. Antiikin runoilijat käyttivät hänestä myös nimitystä hopeajalkainen.
Thetistä kosivat sekä Zeus että Poseidon. Kun he saivat kuulla ennustuksen, jonka mukaan Thetiin pojasta tulisi isäänsä mahtavampi, he päättivät varmuuden vuoksi naittaa Thetiin Peleukselle. Thetis vastusti aluksi avioliittoa. Saatuaan hyviä neuvoja kentauri Kheironilta Peleus sitoi Thetiin kiinni tämän nukkuessa ja esti näin tätä muuttamasta muotoaan ja karkaamasta. Thetis suostui menemään naimisiin Peleuksen kanssa ja he saivat lopulta pojan, Akhilleuksen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thetis Wikimedia Commonsissa
Hannu Luntiala

Hannu Luntiala
Hannu Veikko Luntiala (s. 12. lokakuuta 1952 Helsinki) on Väestörekisterikeskuksen entinen ylijohtaja ja Tammen sekä Aviador-kustantamon kirjailija.
Henkilöhistoria ja työura

Hannu Luntiala syntyi ylireviisori Birger Luntialan ja sairaanhoitaja Toini Ikosen perheeseen. Hänen aviopuolisonsa vuodesta 2006 on opettaja Soili Valonen. Ylioppilaaksi Luntiala tuli 1971 ja suoritti oikeustieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1979. Samana vuonna hän aloitti työnsä Väestörekisterikeskuksessa ja on sittemmin toiminut virastossa useissa eri tehtävissä, muun muassa osasto- ja koulutuspäällikkönä. Väestörekisterikeskuksen johtajana Luntiala aloitti vuonna 1995 ja ylijohtajana vuonna 2003. Hänet valittiin uudelle ylijohtajan viisivuotiskaudelle vuosina 2008 ja 2013. Hän jäi eläkkeelle toimesta 1. marraskuuta 2016.
Ura kirjailijana

Luntialan runoja ja novelleja on julkaistu useissa antologioissa ja lehdissä 1980-luvulta lähtien. Vuonna 1999 Luntiala oli yksi Suomen Kulttuurirahaston Suuren Runokilpailun voittajista. Vuonna 2002 hän voitti Toivo Pekkasen syntymän satavuotisjuhlan kunniaksi järjestetyn novellikilpailun maahanmuuttajatarinallaan Musta.  Kustannusosakeyhtiö Tammi julkaisi Luntialan Hommes-novellikokoelman vuonna 2006. Hommes (ranskaksi "miehet", "ihmiset") on nimensä mukaisesti kokoelma miehistä kertovia novelleja.
Luntialan  esikoisromaani Viimeiset viestit ilmestyi 2007. Teos rakentuu kokonaan kuviteltujen tekstiviestikeskustelujen ympärille, ja sitä onkin kuvailtu maailman ensimmäiseksi tekstiviestiromaaniksi. Viimeiset viestit oli vuonna 2008 ehdolla arvostetun European Book Prizen eli Prix du Livre Européen saajaksi. Romaani on käännetty kroatiaksi, sloveniaksi, unkariksi, venäjäksi sekä viroksi.
In memoriam -romaani julkaistiin vuonna 2008. Se koostuu pääosin kuvitelluista muistokirjoituksista. Kolmas romaani, nimeltään Petri Vallin toinen elämä, ilmestyi syksyllä 2010. Se kertoo identiteettivarkaudesta ja valelääkäristä. Luntialan neljäs romaani julkaistiin syksyllä 2016. Ihmissyöjän päiväkirja -niminen teos kertoo kahden kosovolaisen vaatetäin maahanmuuttotarinan.
Luntialan ensimmäinen tietokirja on Jazzia Jumalan armosta – Juhani Aaltosen tarina (syksy 2017). Se kertoo saksofonisti-huilisti Juhani "Junnu" Aaltosesta.
Digi- ja väestötietovirasto luovutti Luntialan kirjoittaman runon Suomen eduskunnalle 13. lokakuuta 2021, valtakunnallisena demokratiapäivänä. Taulun pieni versio lahjoitetaan jokaiselle viraston työntekijälle, joka tulee ensi kertaa kuultavaksi eduskunnan valiokuntaan. Virasto haluaa kunnioittaa lahjoituksella Suomessa vallitsevaa demokratiaa ja sitä tukevaa hyvää hallintoa.
Luntialan viides romaani, Rekisteri, ilmestyi marraskuussa 2021. Teos käsittelee ihmisen itsemääräämisoikeutta ja sitä estäviä valtarakenteita.
Marraskuussa 2023 ilmestyi Luntialan ensimmäinen runokokoelma Suonissamme virtaa Spoon River.
Ura kirjailijana > Teokset

Hommes.  Tammi, 2006.  ISBN 951-31-3544-6
Viimeiset viestit.  Tammi, 2007.  ISBN 978-951-31-3806-6
In memoriam.  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-4153-0
Petri Vallin toinen elämä.  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5635-0
Ihmissyöjän päiväkirja.  Aviador Kustannus, 2016.  ISBN 978-952-7063-13-2
Jazzia Jumalan armosta – Juhani Aaltosen tarina.  Aviador Kustannus, 2017.  ISBN 9789527063316
Rekisteri.  Aviador Kustannus, 2021.  ISBN 9789523810341
Suonissamme virtaa Spoon River.  Aviador Kustannus, 2023.  ISBN 9789523812048
Ura kirjailijana > Palkinnot ja kunniamaininnat

Suomen Kultturirahaston Suuri Runokilpailu, 1999, yksi voittajista
Toivo Pekkasen syntymän 100-vuotiskilpailu, 2002, voittaja novellilla Musta
Nuoren Voiman Liiton ja Gummeruksen novellikilpailu, 2002, kunniamaininta novellista En ole mikään luontoihminen
Art Breaks Walls

Hannu Luntiala on ideoinut Art Breaks Walls -toimintamallin, joka tukee taloudellisesti kulttuuritoimintaa, erityisesti kirjallisuuden ja jazz-musiikin alalla toimivia lahjakkaita taiteilijoita.
Helmikuussa 2023 Luntiala ja hänen kustantajansa Aviador Kustannus julkistivat Art Breaks Walls -kirjoituskilpailun, jonka teemana oli ”Kulttuurit kohtaavat”. Aviador Kustannuksen nimeämä raati valitsi marraskuussa 2023 kilpailun voittajaksi lähes kahdensadan lähetetyn tarinan joukosta Suvi Kotkavuoren novellin Doula. Aviador Kustannus julkaisi parhaat 12 tarinaa antologiassa nimeltä Kulttuurit kohtaavat – Tarinoita täältä ja toisaalta. Valtioneuvosto nimesi kirjoituskilpailun vuoden 2023 merkittäväksi taidekilpailuksi. Sen palkintosumma oli yhteensä 5 000 euroa.
Kesäkuussa 2023 Helsinki Jazz ry puolestaan ilmoitti Art Breaks Walls -tunnustuspalkinnon jakamisesta jazzin, improvisoidun musiikin ja nykymusiikin alalla toimivalle taiteilijalle. Yhdistys myönsi palkinnon ensimmäistä kertaa joulukuussa 2023 saksofonisti-säveltäjä Mikko Innaselle. Seuraavan palkinnon Helsinki Jazz ry myönsi marraskuussa 2024 pianisti-säveltäjä Iro Haarlalle. Molemmat tunnustukset olivat suuruudeltaan 4 995 euroa.
Aiheesta muualla

Luntialan haastattelu vuodelta 2013, audio 53 min, Yle Areena
Hannu Luntialan haastattelu 13.2.2023
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Viljo Kuhlberg

Viljo Kalervo Kuhlberg (1. syyskuuta 1910 Helsinki – 1. lokakuuta 1944 Tornio) oli suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä 10-paikalla (WM-järjestelmä) pelannut Kuhlberg edusti uransa ajan Helsingin Palloseuraa 1928–1937. Hän voitti seurassa neljä Suomen mestaruutta vuosina 1929, 1932, 1934 ja 1935. Kaikkiaan Kuhlberg pelasi kahdeksan mestaruussarjakauden aikana 70 ottelua, joissa hän teki 39 maalia.
Kuhlberg pelasi maajoukkueessa vuosina 1929–1930 yhteensä viisi maaottelua.
Siviilielämässä Kuhlberg asui vuonna 1937 päättyneen urheilu-uran jälkeen Keski-Suomessa, jossa toimi SOK:n Vaajakosken tehtailla naulatehtaan konttoripäällikkönä vuodesta 1939.
Kapteeni Viljo Kuhlberg kaatui 1.10.1944 Lapin Sodan Tornion maihinnousussa yksikkönsä 11./JR 11 riveissä. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsingissä, kortteli H29, rivi 2, hauta 18.
Neon 2

| Neon 2> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1990–
Tyylilaji:  pop
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Jussi Rainio, laulu   Rami Alanko, kitara  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Neon 2 on 1990-luvulla perustettu suomalainen pop-yhtye, joka on peräisin Uudenkaupungin ja Laitilan seudulta. Yhtyeen jäsenet ovat laulaja Jussi Rainio, kitaristi Rami Alanko, rumpali Jari Varjo, basisti Toni Nuotio ja kosketinsoittaja Petri Alanko.
Historia

Yhtye teki vuonna 1992 levytyssopimuksen Sony Musicin kanssa. Samana vuonna yhtye sijoittui toiseksi Syksyn sävel -laulukilpailussa kappaleellaan ”Tässä talossa”. Tuplaplatinaa myyneen esikoisalbumin Polku (1992) muita tunnettuja kappaleita ovat ”Kemiaa” ja ”Polku”.
Helsingin Sanomien Ilkka Mattila ei pitänyt Polku-albumin sävellyksiä järin omaperäisinä ja löysi sanoituksistakin latteuksia, mutta albumin tuotannossa on hänestä tehty oikeita ratkaisuja ja osattu sulattaa ”käyttöpoppiin” rock- ja tanssitrendien elementtejä niin, että Neon 2 kilpaili lähinnä ulkomaisten artistien kanssa.
Yhtyeen toinen platina-albumi Rivien välistä julkaistiin vuonna 1993. Neon 2: n viimeinen albumi oli vuonna 1996 julkaistu Viides Vuodenaika. Tältä levyltä jäi ikivihreäksi elämään kappale nimeltä ”Ei yksinäinen unta saa”.
Yhtye lopetti aktiivisen konsertoinnin vuonna 1997, ja tämän jälkeen se on julkisesti esiintynyt vain harvakseltaan yhdessä.
Jussi Rainio soitti yhdessä veljensä Timo Rainion kanssa Rainio Bros -yhtyeessä vuosina 1999–2004. Vuodesta 2008 alkaen Rainio on keikkaillut yhdessä Ressu Redfordin kanssa. Kaksikko on julkaissut kolme albumia, vuosina 2009, 2010 ja 2014.
Vuonna 2014 Neon 2 osallistui tv-ohjelmaan We Want More ja julkaisi Warner Musicin kautta uuden singlen nimeltä ”Kaunis”.
Vuonna 2017 Neon 2 teki paluun keikkalavoille tekemällä neljä keikkaa ja julkisti joulukuussa uuden "Itseni kaltainen" -kappaleen. Yhtye ilmoitti myös tekevänsä vuonna 2018 ainakin parikymmentä keikkaa ja julkaisevansa myös uusia kappaleita.
Jussi Rainio sairastui vuonna 2017 vatsasyöpään mutta parantui siitä.
Jussi Rainio osallistui ja voitti Tähdet Tähdet -kilpailun vuonna 2019.
Rainio osallistui Vain elämää -tv-ohjelman 15. tuotantokaudelle, jota esitettiin Nelosella ja Ruudussa syksyllä 2024.
Parodioita

Jope Ruonansuu teki ”Kemiaa”-kappaleesta uuden version, jonka nimeksi tuli ”Kaurapuuroa ja pontikkaa”.
Vuonna 1993 Kummeli-sarjan sketsissä esiintyi yhtye nimeltä Loisteputki 4. Se esitti kappaleen ”Aivan pihalla”, jossa on vivahteita ”Tässä talossa” -kappaleesta.
Albumit

Polku (1992)
Rivien Välistä (1993)
Viides Vuodenaika (1995)
Neon 2 -kokoelma (2004)
Aiheesta muualla

Yhtyeen kotisivut.
Ylen Elävä arkisto – Neon 2: Hattu täynnä tähtiä.
Ylen Elävä arkisto – Neon 2: Ei yksinäinen unta saa ja Kemiaa.
last.fm - Neon 2
Rodiumasetaatti

| Rodiumasetaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  5503-41-3
PubChem CID:  152122 ja 122130469
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  (CH3COO)4Rh2
Moolimassa:  441,996
Ulkomuoto:  Tummanvihreä kiteinen aine
Sulamispiste:  205 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Rodiumasetaatti ((CH3COO)4Rh2) on rodium- ja asetaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Rodiumasetaatti on huoneenlämpötilassa tummanvihreää kiteistä ainetta ja sen on hygroskooppista. Rakenteeltaan se on dimeeri, jossa on rodiumatomien välinen kovalenttinen sidos. Rodiumioni voi olla yhdisteessä koordinoituneena myös vesimolekyyleihin. Rodiumasetaatti liukenee veteen ja useisiin polaarisiin orgaanisiin liuottimiin kuten metanoliin, asetoniin ja asetonitriiliin.
Rodiumasetaattia valmistetaan kuumentamalla rodium(III)kloridia, natriumasetaattia, etikkahappoa ja metanolia tai etanolia. Alkoholi todennäköisesti toimii rektiossa pelkistimenä ja pelkistää rodiumin hapetusluvulta +III hapetusluvulle +II. Sitä voidaan valmistaa myös rodium(III)hydroksidista ja etikkahaposta.
Rodiumasetaatilla on useita käyttökohteita katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä. Sitä käytetään erityisesti katalyyttinä karbeenien ja nitreenien reaktioissa kuten syklopropaanijohdannaisten muodostamiseen alkeeneista ja diatsokarbonyyliyhdisteistä, sykloadditioihin, insertioreaktioihin, hiilivetyjen hapetuksiin ja alkoholien hapetuksiin.
Ata Hautamäki

Ata Hautamäki vuonna 2005.
Ata Airi Tuulikki Hautamäki (o.s. Anto, 29. lokakuuta 1944 Helsinki – 6. tammikuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen kirjailija. Hän aloitti Helsingin Käpylään sijoittuvien dekkareiden kirjoittamisella vuonna 2005. Esikoinen Murha Käpylässä sijoittui 1950-luvun Käpylään ja oli ehdolla Helsingin Sanomien esikoiskirjapalkinnon saajaksi.
Hautamäki opiskeli Tampereen yliopistossa nuorisososionomiksi. Tampereella hän työskenteli lastenkodin sosiaalityöntekijänä, avioitui ja sai kaksi lasta. 1980-luvulla Hautamäki perheineen asui Järvenpäässä, missä hän toimi lastenkodin johtajana. Työ inspiroi häntä kirjoittamaan kuunnelman Manne ja Milla, joka sai Sokeain kuunnelmapalkinnon vuonna 1989.
Helsinkiin palattuaan Hautamäki työskenteli Työväen sivistysliitossa ja Kotien puolesta -keskusliitossa. Vapaaksi päätoimiseksi kirjailijaksi hän ryhtyi 2000-luvun alussalähde?. Kaikkiaan hän julkaisi seitsemän dekkaria, kaksi omaelämäkerrallista teosta sekä kuunnelmia ja novelleja. Pitkän syöpäsairauden kokemuksia hän käsitteli Ylen radioteatterille kirjoittamassaan fiktiokuunnelmassa Kalma ja Leija - keskusteluja kuoleman kanssa (2023).
Ata Hautamäki oli Suomen Kirjailijaliiton ja Suomen Näytelmäkirjailijaliiton jäsen sekä Pirkkalaiskirjailijat ry:n hallituksen jäsen. Hän kuului myös Helsingin Kirjailijat ry:hyn ja Suomen dekkariseuraan.
Hautamäki on haudattu Malmin hautausmaalle Helsinkiin.
Tuotanto

Manne ja Milla, kuunnelma (1989)
Kenen tytär?, novelli (2004)
Stadin parhaat, novelli (2004)
Murha Käpylässä, romaani (2005)
Käpylän tähdet, romaani (2006)
"Murha myllyssä', novelli (2007) antologiassa Murha myllyssä
Levottomat kadut, romaani (2009)
Kapinalliset, näytelmä (2010) ensi-ilta Riihimäen Nuorisoteatterissa 6. helmikuuta 2010
Talo Teiskossa, elämänmuutoskirja (2011)
Kadonneet muistot, rikosromaani (2012)
Kohtalona Rauhaniemi, rikosromaani (2013)
Siell on hieno hietakehto, dekkari (2015)
Aito isä (2017)
"Kapinaruno II", runoantologiassa mukana (2017)
Rikos ja rakkaus (2018)
Paluu Käpylään, romaani (2021)
Aiheesta muualla

Ata Hautamäki Kirjasampo.fi:ssä
Kirjasampo.fi: Sanojen aika – Ata Hautamäki
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)