stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seurakuntaliitto
Historia > Perustamisvaiheen jälkeen

Jakautumisen ja oppiriitojen kiihkeimmän vaiheen jälkeen seurakuntaliiton seurakuntien jäsenmäärä alkoi jälleen kasvaa. Tämä kehitys alkoi jo vuonna 1926. Vuosina 1926–1928 Pätiälä toimi aktiivisesti Etelä-Karjalassa, jossa Viipurista ja Ruokolahden Immolasta tuli tärkeitä keskuksia. Vuonna 1927 Pätiälä aloitti toiminnan myös ruotsinkielisellä Pohjanmaalla. Hän piti kokouksia Jepualla ja Purmossa, julkaisi kirjansa ”Ulos leiristä” ruotsiksi sekä toimitti vuosina 1929–1931 lehteä ”Herdens Röst”. Svenska Lutherska Evangeliföreningenin tiukat vastatoimenpiteet aiheuttivat kuitenkin sen, ettei ero kirkosta saanut alueella kannatusta. Pätiälää kyllä kuunneltiin mielellään, mutta sikäläiset evankeliset eivät halunneet erota kansankirkosta.
Vuonna 1950 seurasi Pätiälää seurakuntaliiton esimiehenä B. A. Uusitalo, joka toimi tässä tehtävässä vuoteen 1976 asti. Vuonna 1953 seurakuntaliiton jäsenmäärä oli 543. Tämän jälkeen jäsenmäärä nousi, ollen 602 vuonna 1959. Vuonna 1963 jäsenmäärät seurakunnittain olivat: Veteli 195, Tampere 175, Helsinki 110, Karstula 105, Luopioinen 56 ja Ilmajoki 42, kaikkiaan kuusi seurakuntaa ja 683 jäsentä. 1966 muodostettiin osasta Tampereen seurakuntaa itsenäinen Marttilan seurakunta. Vuonna 1971 jäsenmäärä oli 753.
1970-luvun lopulla seurakuntaliiton sisällä oli kiistaa yhteiskristillisestä toiminnasta. Suurin osa jäsenistöstä kannatti tällaista toimintaa. Osa nuorista kävi kastamassa itsensä uudelleen ja alkoi käyttää luterilaisuudesta poikkeavaa kirjallisuutta ja kasetteja. Tällöin osa jäsenistöstä vaati näitten nuorten erottamista. Koska erottamistoimiin ei ryhdytty, erosi osa seurakuntalaisista SVELS:istä ja perusti Luterilaisen Sanan yhdyskunnan vuonna 1983. Siihen kuuluvat Luopioisten ja Tampereen Luterilaisen Sanan seurakunnat. Näin Seurakuntaliiton jäsenmäärä putosi vuoden 1980 756:sta vuoden 1985 652:een. 1990 jäsenmäärä oli 580, vuonna 2000 551 ja vuonna 2011 530. Vuoden 2012 lopulla seurakuntaliitto muutti viralliseksi nimekseen Suomen evankelisluterilainen seurakuntaliitto. Edellinen nimilyhenne Svels jäi samalla pois käytöstä ja tilalle tuli Seurakuntaliitto. Syinä ”vapaa”-sanan poistoon olivat seurakuntaliiton sekoittaminen vapaisiin suuntiin, jotka eivät noudata luterilaista tunnustusta, sekä lyhyemmän nimen kokeminen paremmaksi.
Seurakunnat ja organisaatio

Helsingin itsenäinen evankelisluterilainen seurakunta, toiminta-alue Helsinki ja Järvenpää, jäsenmäärä noin 150 vuonna 2010.
Karstulan vapaa evankelisluterilainen seurakunta, toiminta-alue Karstula, Jyväskylä ja Kyyjärvi, jäsenmäärä noin 50 vuonna 2010.
Marttilan vapaa evankelisluterilainen seurakunta, toiminta-alue Marttila, Loimaa, Tarvasjoki ja Turku, jäsenmäärä noin 80 vuonna 2010.
Tampereen vapaa evankelisluterilainen seurakunta, toiminta-alue Tampere ja Pori, jäsenmäärä noin 130 vuonna 2010.
Vetelin vapaa evankelisluterilainen seurakunta, toiminta-alue Veteli, Kokkola ja Ilmajoki, jäsenmäärä noin 120 vuonna 2010.
Seurakuntaliitto on näiden seurakuntien yhteistyöelin. Seurakunnat ovat vapaita ja itsenäisiä ja päättävät itse omista asioistaan, ollen kuitenkin yhteydessä toisiinsa esimerkiksi siten, että seurakuntien julkista saarnavirkaa hoitavat matkustavat pastorit. Muita yhteistoiminnan muotoja ovat julkaisutoiminta ja leirit.
Erityispiirteitä

Seurakuntaliiton ja STLK:n välisen konfliktin aiheutti STLK:n A.A. Uppalan mukaan kysymys Kristuksen lunastavasta kuuliaisuudesta. Pätiälän mukaan Kristuksen lunastustyöhön kuului vain syntien rangaistuksen poisottaminen ja Kristuksen lunastava kuuliaisuus rajoittui vain hänen kuolemaansa. Muun osan kuuliaisuudestaan Kristus tarvitsi omakohtaisesti. Uppalan mukaan luterilainen oppi esittää tämän kuuliaisuuden olevan sekä tekevää eli ihmisille annetun lain täyttämistä että kärsivää eli syntien rangaistuksen kärsimistä. Uppalan mukaan Pätiälä oli tietoinen siitä, että hänen oppinsa poikkesi luterilaisesta tunnustuksesta, ja hän olisikin sallinut opetettavan asiasta myös luterilaisen tunnustuksen mukaisesti, kunhan hän olisi saanut opettaa oman käsityksensä mukaisesti. Tähän ei muitten pastorien taholta suostuttu.
Seurakuntaliitto ei ole keskusjohtoinen kirkko, vaan se on itsenäisistä evankelisluterilaisista seurakunnista koostuva rekisteröity uskonnollinen yhdyskunta. Sen tarkoitus on olla yhteistyöelin, joka tuottaa ja koordinoi seurakuntien yhteisiä toimintoja.
Seurakuntaliitolla on oma raamatunkäännös, jonka laati Heino Pätiälä yhdessä pastori B.A. Uusitalon ja kirjailija Hanna Raudan kanssa. Käännöstä tehtäessä kirkon virallinen käännös oli edelleen vuoden 1776 Biblia, vaikkakin Uuden testamentin väliaikainen käännös oli hyväksytty vuonna 1913 ja siitä tuli korjausten jälkeen virallinen käännös vuonna 1938. Väliaikainen käännös ei ollut tyydyttänyt Pätiälää, jonka vuoksi hän ryhtyi laatimaan omaa Uuden testamentin käännöstä, jonka hän halusi vastaavan alkukäännöstä mahdollisimman tarkasti. Se valmistui 1937, vuosi ennen kirkon virallisen käännöksen vahvistamista. Tästä Uudesta testamentista otettiin uusi painos vuonna 1948, jolloin siinä oli mukana myös uusi Psalmien käännös. Vuonna 1984 Seurakuntaliitto painatti koko Raamatun niin, että Uusi testamentti ja Psalmit olivat Seurakuntaliiton käännöksen mukaisia ja Vanha testamentti sama kuin vuoden 1933 kirkkoraamatun käännös. Seurakuntaliitossa käytetään myös 1930-luvulla käännettyä kirkkoraamattua, erityisesti ne pastorit, jotka ovat liittyneet myöhemmin Seurakuntaliittoon ja tottuneet tähän käännökseen. Sen sijaan vuoden 1992 uutta kirkkoraamattua ei käytetä Seurakuntaliiton jumalanpalveluksissa, mutta sitä voidaan käyttää raamattukerhoissa muiden käännösten rinnalla.
Toiminta

Seurakuntaliiton yhteistä toimintaa ovat leirit, joita pidetään Kukkian Keidas -nimisellä toimintakeskuksella Luopioisten Kuohijoella, sekä julkaisutoiminta, johon kuuluu esimerkiksi liiton Seurakunta -nimisen lehden julkaisu, jonka levikki on 450 kappaletta. Seurakuntien omia toimintamuotoja ovat jumalanpalvelusten lisäksi nuorten ja lasten kerhot sekä kotikokoukset, joita ovat esimerkiksi raamattupiirit ja lauluillat. Seurakuntaliitolla on oikeus vihkiä avioliittoon.
Talous

Seurakuntaliitto on saanut vuosina 2018–2023 Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustusta rekisteröityjen uskonnollisten yhdyskuntien toimintaan yhteensä noin 22 000 euroa. Keskimääräinen vuosittainen tuki on ollut noin 3 500 euroa.
Kirkolliset yhteydet ja lähetystyö

Seurakuntaliitto on täydessä opillisessa yhteydessä jäsenseurakuntiinsa sekä Lähetyshiippakunnan kanssa, mutta se on valmis antaakseen todistuksen raamatullisesta uskosta tukemaan valikoidusti niitä, jotka tahtovat toimia Kristuksen ristin ja veren evankeliumin mukaisesti. Käytännössä yhteistyötä tehdään lähinnä lähetystyössä. Seurakuntaliiton lähetyskohde on Sudan. Seurakuntaliiton jäsen voi olla Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon kastettavan kummi.
Aiheesta muualla

Seurakuntaliiton kotisivut
Helsingin itsenäinen evankelisluterilainen seurakunta
Karstulan itsenäinen evankelisluterilainen seurakunta
Marttilan itsenäinen evankelisluterilainen seurakunta
Tampereen itsenäinen evankelisluterilainen seurakunta
Vetelin itsenäinen evankelisluterilainen seurakunta
Siegrun Siegl

| Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Itä-Saksa> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Montréal 1976 | viisiottelu |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Wien 1979 | pituushyppy |  |
Siegrun Siegl (s. 29. lokakuuta 1954 Apolda) on entinen itäsaksalainen yleisurheilija, viisiottelun olympiavoittaja Montréalissa 1976.
Sigrun Siegl kilpaili Rooman EM-kisoissa 1974 tyttönimellään Thon sijoittuen viidenneksi viisiottelussa. Keväällä 1976 hän paransi pituushyppyennätystään lähes puoli metriä tehden uuden maailmanennätyksen 699.
Montréalin olympialaisissa Siegl ei kuitenkaan pituushypyssä onnistunut, vaan jäi neljänneksi tuloksella 659 - vain sentin päähän pronssista. Viisiottelussa kilpailu oli äärimmäisen tasainen. Kolmen lajin jälkeen Siegl oli vasta yhdeksäs, mutta oli sitten pituushypyssä paras nousten seitsemänneksi ennen viimeistä lajia, kuitenkin vain 70 pisteen päähän kärjestä. Viimeisen lajin, 200 metriä, Siegl voitti. Lopputuloksissa Itä-Saksa saavutti kolmoisvoiton Sieglin ja Christine Laserin pistemäärän ollessa 4 745 ja Burglinde Pollakin vain viisi pistettä perässä. Kulta meni Sieglille, koska hän voitti Laserin keskinäisten lajivoittojen vertailussa 3 - 2. Tämä oli naisyleisurheilun ensimmäinen kolmoisvoitto olympialaisissa sitten Helsingin olympialaisten kiekonheiton.
Tämän jälkeen Siegl keskittyi pelkästään pituushyppyyn. Hän voitti hallikisoissa Euroopan mestaruuden 1979 ja tuli Moskovan olympialaisissa viidenneksi.
Seuratasolla hän edusti koko uransa ajan SC Turbine Erfurtia.
Ennätykset

100 m 11,5
200 m 23,09
100 m aidat 13,31
korkeus 174
pituus 699
kuula 13,50
viisiottelu (vanha lajiohjelma) 4 813
Aiheesta muualla

Siegrun Siegl Kansainvälinen yleisurheiluliitto. (englanniksi)
Naisten seitsenottelun olympiavoittajat (vuoteen 1980 asti viisiottelu)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics  Tilastopaja 🔒
Sheila (nimi)

Sheila on englanninkielisissä maissa yleisesti käytetty naisen etunimi. Se on englantilainen kirjoitusasu nimistä Celia ja Sile, jotka puolestaan ovat Cecilian irlantilaisia lyhentymiä. Sheila-nimestä on olemassa lukuisia muunnoksia tai vaihtoehtoisia kirjoitusasuja, kuten Shayla ja Shyla.
Nimi Yhdysvalloissa

Yhdysvalloissa vähintään 235 812 tyttöä on nimetty Sheilaksi vuoden 1880 jälkeen. Nimi oli hyvin suosittu 1960-luvulla, jolloin se oli maassa 59. suosituin  Eniten sitä annettiin vuonna 1962, kaikkiaan 8 781 lapselle. Myöhemmin se on harvinaistunut.
Nimi ei-englanninkielisissä maissa

Suomessa Sheila on ollut Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan etunimenä vuoden 2019 loppuun mennessä noin sadalla naisella. 1940–1950-luvuilla syntyneitä Sheiloja on Suomessa 20, 1960–1970-luvuilla syntyneitä 40 ja 1980–1990-luvuilla syntyneitä 48.
Ruotsissa Sheila oli vuoden 2020 lopussa kutsumanimenä nimenä 290 naisella.
Tunnettuja Sheila- ja Shyla-nimisiä

Sheila Bhatia (1918–2008), intialainen näytelmäkirjailija ja teatteriohjaaja
Sheila Copps (s. 1952), kanadalainen poliitikko
Sheila Dikshit (1938–2019), intialainen poliitikko ja ministeri
Sheila Echols (s. 1964), yhdysvaltalainen viestijuoksija ja pituushyppääjä
Sheila Fearn (s. 1940), brittiläinen näyttelijä
Sheila García (s. 1997), espanjalainen jalkapalloilija
Sheila Hicks (s. 1934), yhdysvaltalainen taiteilija
Sheila Jordan (s. 1928), yhdysvaltalainen jazzmuusikko
Sheila Kelley (s. 1961), yhdysvaltalainen näyttelijä
Sheila Jackson Lee (1950–2024), yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko
Sheila Lerwill (s. 1928), brittiläinen korkeushyppääjä
Sheila Mello (s. 1978), brasilialainen malli, tanssija ja näyttelijä
Sheila Mercier (1919–2019), englantilainen näyttelijä
Sheila Nelson (1936–2020), brittiläinen musiikkipedagogi, viulisti ja säveltäjä
Sheila Nevins (s. 1939), yhdysvaltalainen televisiotuottaja
Sheila Reid (s. 1937), skotlantilainen näyttelijä
Sheila Rodgers, Rachel Abbott (s. 1952), brittiläinen kirjailija
Sheila (s. 1945), ranskalainen laulaja
Sheila Sherwood (s. 1945), brittiläinen pituushyppääjä
Shyla Stylez (1982–2017), kanadalainen pornonäyttelijä
Sheila Taormina (s. 1969), yhdysvaltalainen urheilija
Sheila Watt-Cloutier (s. 1953), kanadalainen inuittivaikuttaja ja järjestöjohtaja
Sheila Young (s. 1950), yhdysvaltalainen pikaluistelija ja ratapyöräilijä
Fiktiivisiä Sheiloja

Sheila Broflovski, Kyle Broflovskin äiti animaatiosarjassa South Park
Sheila Carter, hahmo televisiosarjoissa Tunteita ja tuoksuja ja Kauniit ja rohkeat
Sheila, keskeinen hahmo Torey Haydenin kirjassa Tiikerin lapsi
Sheila muissa yhteyksissä

Sheila, Tommy Roen vuonna 1962 levyttämä kappale
Sheila, Jamie T:n vuonna 2006 levyttämä kappale
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sheila (nimi) Wikimedia Commonsissa
Vakhtang VI

Vakhtang VI:n muotokuva
Vakhtang VI (georg. ვახტანგ VI, 1675–1737) oli Persian nimellisenäselvennä vasallina hallinnut itäisen Georgian eli Kartlin kuningas. Hän oli Erekle II:n ohella maan 1700-luvun historian huomattavin hallitsija, joka tasapainotteli Persian vaatimusten ja itsenäisyyden välillä. Hän kuului Bagrationi-hallitsijasukuun.
Vakhtang nousi setänsä Giorgi IX:n sijaishallitsijaksi vuonna 1703 ja jatkoi veljensä Kaikhosron tilalla vuosina 1709–1711. Kun hänen olisi pitänyt kääntyä islamiin saadakseen šaahilta luvan nousta valtaistuimelle, hän kieltäytyi ja joutui pysymään Isfahanissa kuningas Iesen hallitessa Kartlia. Vuonna 1716 hän kuitenkin vastahakoisesti kääntyi ja palasi Georgiaan, mutta otti yhteyttä venäläisiin ja pyysi keisarikunnalta interventiota. Tsaari Pietari Suuri lähetti retkikunnan Kaukasiaan vuonna 1722. Hän ei kuitenkaan halunnut suututtaa turkkilaisia ja vetäytyi, minkä jälkeen Vakhtang joutui pakenemaan Tbilisistä Venäjälle, missä hän kuoli vuonna 1737. Retkikunnan epäonnistumista seurasi Georgiassa vuosien 1723–1735 raaka osmanimiehitys, joka tunnetaan nimellä osmanloba.
Vakhtang oli tunnettu lainsäätäjä, oppinut ja runoilija. Hänen hallintoaan luonnehtivat pitkään kaivatut uudistukset ja hänen vuosina 1707–1709 laatimansa lakikokoelma (dasturlamali). Hän lähetti setänsä ja opettajansa Sulkhan-Saba Orbelianin Ranskaan pyytämään Ludvig XIV:ltä apua persialaisia vastaan. Hän perusti myös maan ensimmäisen kirjapainon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vakhtang VI Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI 2  VIAF 2  WorldCat 2 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 2  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Vakaumus

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Vakaumus on yleiskielessä varma, vakaa käsitys jostakin perusluonteisesta asiasta. Vakaumus voi viitata etenkin vaikeasti yleispäteväksi todistettavaan asiaan.
Vakaumus esiintyy muun muassa käsitteessä vakaumuksen vapaus (vertaa ajatuksenvapaus, mielipiteenvapaus, omantunnon vapaus, uskonnonvapaus).
Aiheesta muualla

Erkki Hartikainen (toim.): Usko, uskomus, vakaumus (Arkistoitu – Internet Archive). Peruskoulun elämänkatsomustieto 5.
Vuokko Valavaara

Vuokko Marjatta Valavaara (o.s. Rainosalo, s. 11. kesäkuuta 1933 Ilmajoki) on suomalainen yleisurheilija, joka saavutti pituushypyssä SM-mitaleja 1950-luvulla. Hän edusti Suomea myös maaotteluissa. Kotimaassa hän edusti vuoteen 1955 saakka Kokkolan Veikkoja ja sen jälkeen Rauman Lukkoa.
Valavaara saavutti pituushypyssä SM-hopeaa vuosina 1953, 1954 ja 1955 häviten joka kerta Maire Österdahlille 9–18 senttimetrin erolla sekä SM-pronssia vuonna 1958. Hän edusti Suomea maaotteluissa Ruotsia vastaan vuosina 1953, 1954, 1955 ja 1957.
Valavaaran pituushyppyennätys oli 554 cm, jonka hän hyppäsi Mäntsälän SM-kilpailuissa 1955.
Vaihtotyö (talous)

Vaihtotyöllä tarkoitetaan työtä, jossa toisen tekemästä työstä maksetaan työllä. Esimerkiksi muurari muuraa sähköasentajan takan ja tästä hyvästä sähköasentaja tekee sähkötyöt muurarin kotiin.
Suomen verottaja katsoo vaihtotyön olevan kaksi toisistaan irrallista työsopimusta tai toimeksiantoa ja siten molemmin puolin veronalaista tuloa. Normaali naapuriapu tai vähäinen vaihtotyö on kuitenkin sallittu ilman veroseuraamuksia.
Vaihtotyötalous

Laajemmassa mielessä vaihtotyöhön sisältyy myös vaihtotyötalous, jossa paikallinen systeemi ylläpitää rekisteriä tai eräänlaista valuuttaa, jolla vaihtotyötä mitataan ja vaihdetaan monen osapuolen välillä. Tällaisesta systeemista käytetään englanniksi nimitystä LETS.
Kirjallisuutta

Laurilehto, Salla: Perustetaan vaihtopiiri!.  (Pinko-sarja)  Helsinki:  Vihreä sivistys- ja opintokeskus, 1999.  ISBN 952-5078-13-2
Shoghi Effendi

Shoghi Effendi vuonna 1921.
Keskeiset henkilöt
Bab
Baha’ullah
Abdulbaha’
Shoghi Effendi
Kirjoitukset
Kaikkein pyhin kirja
Varmuuden kirja
Kätketyt sanat
Seitsemän laaksoa
Bahai-uskon kirjoitukset
Hallinto ja tapakulttuuri
Bahain maailmankeskus
Oikeusneuvosto
Bahai-kalenteri
Historia
Historia
Aikajana
Šaikhilaisuus
Baabilaisuus
Bahai-uskon vainot
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Shoghi Effendi ennen 1940.
Shoghi Effendi Rabbani, tunnetummin Shoghi Effendi (1. maaliskuuta 1897 Akko – 5. marraskuuta 1957 Lontoo) oli bahai-uskon johtajan Abdulbaha’n vanhin tyttärenpoika ja hänen seuraajansa vuodesta 1921. Effendi astui liikkeen johtoon nuorena miehenä, joka opiskeli vielä Oxfordin yliopistossa. Bahai-usko oli muuttumassa edeltäjänsä ansiosta uskonnollisesta liikkeestä maailmanlaajuiseksi uskonnoksi. Effendi rakensi bahaiden hallintojärjestelmän, joka perustui kansallisiin ja paikallisiin hallintoneuvostoihin. Vuonna 1951 hän perusti kansainvälisen keskuselimen International Bahai Council, joka loi pohjaa vuonna 1962 perustetulle Yleismaailmalliselle oikeusneuvostolle. Effendi käänsi ja kommentoi edeltäjiensä teoksia englanniksi sekä kirjoitti omia teoksiaan. Hän tulkitsi ja asetti bahai-opinkappaleet nykyiseen muotoonsa. Hänen merkittävin teoksensa oli bahai-historiaa läpikäyvä God passes by sekä kokoelmakirjat hänen kirjeidenvaihdostaan.
Henkilöhistoria > Uskonnon organisoija

Shoghi Effendi oli Abdulbaha’n vanhin elossaoleva miespuolinen jälkeläinen. Abdulbaha’ kuoli vuonna 1921 ja testamenttasi johtajuuden nuorelle Shoghille. Hän järjesti bahai-uskon hierarkkiseksi organisaatioksi, teokraattiseksi. Samalla Shoghi uskonopit määritteli uskonopit tarkemmin kirjalliseen muotoon.
Henkilöhistoria > Virallinen tulkitsija

Shoghi ei ollut karismaattinen johtaja eikä bahai-usko enää ollut yhden henkilön varassa vaan muuttui yhteisölliseksi. Hän nosti englannin kielen uskonnon pääkieleksi ja vielä nykyäänkin bahait käyttävät Shoghin englanninnoksia Babin, Baha’ullah ja Abdulbaha’n teoksista. Bahai-usko irrottautui lopullisesti šiialaisista juuristaan vaikka Lähi-idässä liike on säilyttänyt enemmän islamilaista ulkokuortaan kuin länsimaissa. Nykyinen bahai-usko perustuu Babin, Baha’ullahin ja Abdulbaha’n kanonisille teoksille, joiden tulkitsijana ja selittäjänä toimi Shoghi.
Henkilöhistoria > Perintö

Shoghi kuoli vuonna 1957 jättämättä ohjeita liikkeen jatkosta. Hänen kaudellaan karismaattinen liike muuttui rationaaliseksi ja messiaanisuuden sijaan moraali nousi keskeisimmäksi sanomaksi. Shoghi korosti kommunikoivansa maallisesti, kun vastaavasti hänen edeltäjänsä Abdulbaha’n oli vielä katsottu kommunikoivan myös henkisesti. Shoghin ansiosta nykyisin tavallinen bahai-uskovainen saa johdatuksena yhteisöltä ja kanonisoiduista teoksista, kun vastaavasti bahai-uskon alkuaikojen esoteerisuus ja spiritismi on hylätty.
Aiheesta muualla

http://www.bahai.org/dir/administration
http://terraces.bahai.org/
http://www.bahai.org/dir/bwc
http://info.bahai.org/article-1-6-7-1.html (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Vaihtovirta

Elektroniikka
Mittaustekniikka
Sähkövoimatekniikka
Säätötekniikka
Kolmivaihevirta
Tasavirta
Vaihtovirta
Virtapiiri
Pätöteho
Näennäisteho
Loisteho
Jännite
Resistanssi
Sähkövirta
näytä
keskustele
Sinimuotoinen vaihtojännite. 1: huippuarvo (amplitudi), 2: huipusta huippuun -arvo, 3: tehollisarvo, 4: jaksonaika.
Vaihtovirta on sähkövirtaa, jonka suunta vaihtelee ajan funktiona. Valtakunnan sähköverkossa käytetty vaihtovirta on sinimuotoista. Vaihtovirran merkkinä käytetään symbolia "~" tai merkintää "AC" (engl. alternating current).
Suomessa kotitalouksissa käytettävä verkkovirta on sinimuotoista vaihtovirtaa, jonka vaihejännitteen tehollisarvo on nimellisesti 230 volttia ja taajuus 50 hertsiä. Standardin mukaan jännitteen tehollisarvo voi vaihdella 207 ja 244 voltin välillä mm. sähköverkon kuormituksen vaihtelun takia. Samanlaista sähköä tarjotaan myös suurimmassa osassa muuta Eurooppaa.
Toinen yleinen verkkovirta maailmalla on 120 voltin ja 60 hertsin vaihtovirta. Kyseinen vaihtovirta on käytössä muun muassa Yhdysvalloissa.
Vaihtovirran tehollisarvo määritellään siten, että vaihtovirran lämmittävä vaikutus vastuksessa on yhtä suuri kuin tehollisarvoltaan saman suuruisen tasavirran. Tehollisarvo lasketaan vaihtovirrasta jakamalla vaihtovirran huippuarvo √2:lla.
Vaihtovirralla sähköinen teho jakaantuu pätötehoon, loistehoon ja näennäistehoon. Ainoastaan pätöteho on energiaa siirtävää ja työtä tekevää.
Vaihtovirran historiaa

Vaihtovirran käytön sähkönsiirtojärjestelmissä suunnitteli Nikola Tesla Westinghouse Electricille.
Tesla oli työskennellyt Edisonin laboratoriossa mutta riitaantui Edisonin kanssa. Edison kannatti tasavirtajärjestelmää sen turvallisuuden vuoksi; tasavirta ei ole sydämelle samalla tavalla vaarallista kuin vaihtovirta. 1890-luvulla taistelu näiden järjestelmien välillä kiihtyi hyvin likaiseksi. Edison esimerkiksi teloitutti vaihtovirralla Coney Islandin eläintarhan Topsy-norsun – omistajien pyynnöstä, koska tämä oli tallannut ihmisiä kuoliaaksi – osoittaakseen vaihtovirran vaarallisuuden. Edison ja tasavirtajärjestelmä olivat jo 1890-luvulla häviämässä sodan, koska vaihtovirtajärjestelmässä oli kiistattomia etuja.
Vaihtovirtajärjestelmässä jännitettä voidaan muuttaa helposti muuntajalla, mistä on etua sähkönsiirrossa pitkillä etäisyyksillä: korkealla jännitteellä häviöt ovat pienempiä ja siirtojohdot voivat olla ohuempia. Samoin vaihtosähköllä voidaan käyttää yksinkertaisia sähkömoottoreita kuten oikosulkumoottoria.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vaihtovirta Wikimedia Commonsissa
Vakka-Suomi (sanomalehti)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Vakka-Suomi oli Uudessakaupungissa vuosina 1908–1923 ilmestynyt sanomalehti.
Nuorsuomalainen Vakka-Suomi perustettiin vanhasuomalaisten Uudenkaupungin Sanomien kilpailijaksi. Sen julkaisija Iivari Partanen myi kilpailussa toiseksi jääneen lehden vuodenvaihteessa 1918–1919 maalaisliittolaisille. Partasen kirjapainon vuoden 1919 lopulla ostanut maalaisliittolainen Oy Maaseutu alkoi vuonna 1923 julkaista Turussa uutta Turunmaa-lehteä ja lopetti Vakka-Suomen sen tieltä.
Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina työskentelivät Iivari Partanen (1908–1919), Väinö Kivilinna (1919), Eero Heilä (1920–1921), A. H. Kokko (1921–1922) ja Iivari Kajanto (1922–1923).
Aiheesta muualla

Vakka-Suomi digitoituna kansalliskirjastossa
Vakosametti

Puuvilla- ja villavakosamettia
Vakosametti on sametti jonka nukkapinnassa on vakoja.
Vakosametti on valmistettu tiheänukkaisesta puuvillakankaasta tai jostain muusta tekstiilikuidusta, esimerkiksi villasta. Se on lämmin ja kestävä kangas, jota käytetään muun muassa housuissa ja takeissa. Kankaan englanninkielisen nimen corduroy on väitetty tulevan ranskan kielen sanoista "corde du roi" (kuninkaan kangas), mutta tämä on harhaluulo.
Kapeavakoista vakosamettia kutsutaan nimellä manchester, leveää nimellä genovanvakosametti.
Vakosametin aiempia Suomessa käytettyjä nimityksiä tai sitä muistuttavia kangaslajeja ovat genuacord, korderoj, kudesametti, pesusametti ja manchester tai manchestersametti.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Susanna Ekfors: Vakosametti sopii boheemiin tyyliin. Kaleva 17.4.2007.