stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Syyskuun 11. päivän terroritekojen salaliittoteoriat
Aiheesta muualla > Virallista selitystä kritisoiva media

Indications of the Imminent Collapse of the World Trade Center Buildings Disprove Explosives Theory - article from Representative Press.
Alternet - When 9/11 Conspiracy Theories Go Bad (Arkistoitu – Internet Archive) - article by David Corn.
Anti-Defamation League - Unraveling anti-semitic 9/11 conspiracy theories.
eSkeptic Newsletter - 9/11 Conspiracy Theories - article by Phil Molé.
National Review Online - 9/11 Denial - article on Thierry Meyssan's L'Effroyable Imposture by James S. Robbins, a national-security analyst & NRO contributor.
Suosittuja salaliittoteorioita
| --- | --- |
Kuolemia:  John F. Kennedyn salamurhan teoriat  Salaliittoteoriat prinsessa Dianan kuolemasta  Salaliittoteoriat Dag Hammarskjöldin kuolemasta  Salaliittoteoriat Adolf Hitlerin kuolemasta  Salaliittoteoriat Elvis Presleyn kuolemasta  Salaliittoteoriat Johannes Paavali I:n kuolemasta  Salaliittoteoriat Osama bin Ladenin kuolemasta 
Onnettomuuksia:  Estonian uppoamisen salaliittoteoriat 
Terrori-iskuja:  Venäjän kerrostalopommeja koskevat salaliittoteoriat  Syyskuun 11. päivän terroritekojen salaliittoteoriat 
Avaruus ja maan ulkopuolinen elämä:  Apollo-ohjelmaa koskevat huijaussyytökset  Black Knight -satelliitti  Liskoihmiset  Mustapukuiset miehet  Natsiufot  Nibiru  Roswellin tapaus 
Muita:  Bilderberg-ryhmä  Die Glocke  Epäilyt Barack Obaman kansalaisuudesta  Eurabia/Väestönvaihto/Kalergi-salaliittoteoria  Great Reset  Grooming  HAARP  Holokaustin kiistäminen  Illuminati  Keksitty keskiaika  Kemikaalivanat  Koronaviruspandemiaan liittyvät salaliittoteoriat  Kulttuurimarxilaisuus  Kuollut internet -teoria  Lilla Saltsjöbadsavtalet  Mustat helikopterit  NESARA  Paul on kuollut  Philadelphia-koe  Pizzagate  QAnon  Selkäänpuukotusteoria  Siionin veljeskunta  Siionin viisaiden pöytäkirjat  Syvä valtio  Uusi kronologia  Uusi maailmanjärjestys  Valkoisten kansanmurha  Varsovan keskitysleirin puolalaisten murhaaminen  ZOG 
Pentagon, pari päivää iskun jälkeen.
WTC-torninen kaaviokuva.
Conrad von Soest

Yksityiskohta Niederwildungenin kirkon alttarikaapista. Bad Wildung, Hessen.
Conrad von Soest tai Konrad von Soest (noin 1370 Dortmund – noin 1422) oli myöhäisgotiikan maalari Saksassa. Hänen tuotannollaan oli mestari Francken ohella paljon vaikutusta pohjoiseurooppalaiseen ja varsinkin burgundilaiseen maalaustaiteeseen 1400-luvun lopullalähde?.
Soestin työpaja toimi hansakaupunki Dortmundissa.
Hänen teoksissaan on vaikutteita ranskalaisesta kirjamaalauksesta ja alankomaiden taiteesta.lähde?
Teoksia

Niederwildungenin kirkon alttarikaappi, 1404 tai 1414 Maalaukset tuovat esille von Soestin ajan arkea ja esineistöä. Apostoli, jolla on silmälasit (oikeanpuoleisen paneelin alaosassa, Helluntaita kuvaava maalaus) on ensimmäinen kuva silmälaseista Alppien pohjoispuolella. Alttarikaappi kuvaa Jeesuksen ristiinnaulitsemista; kohtauksia neitsyt Marian elämästä ja Kristuksen kärsimyksistä.
Dortmundin Mariakirkon alttarikaappi 1420-luku Alttarikaappi on suurikokoinen triptyykki, jossa on kohtauksia neitsyt Marian elämästä. Paneeleja leikattiin pienemmiksi 1720, jotta ne mahtuisivat barokkikehyksiin, jotka on nykyisin poistettu.lähde?
Kirjallisuutta

Brigitte Corley: Conrad von Soest, Maler unter Fuerstlichen Kaufherren, Berlin (Gebr. Mann), 2000, ISBN 3786122938
Brigitte Corley: Conrad von Soest: Painter Among Merchant Princes Harvey Miller Publishers, London 1996, ISBN 1872501583
Brigitte Corley: "Painting and Patronage in Cologne, 1300-1500", Harvey Miller Publishers, Turnhout 2000, ISBN 1872501516
Arthur Engelbert: Conrad von Soest. Ein Maler um 1400, ISBN 3883752223
Thomas Schilp and Barbara Welzel (toim.), Dortmund und Conrad von Soest im spätmittelalterlichen Europa, Bielefeld. Verlag für Regionalgeschichte 2004, ISSN 1612-8648, ISBN 3-89534-533-4
Alfred Stange: Conrad von Soest, Königstein. Langewiesche, (1966)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Conrad von Soest Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef 
Niederwildungenin kirkon alttarikaappi.
Covenanter (panssarivaunu)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Covenanter (panssarivaunu) Wikimedia Commonsissa
Allan Clayhills

Allan Wilhelm Clayhills
Allan Wilhelm Clayhills (17. lokakuuta 1890 Tampere – 27. syyskuuta 1953 Turku) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat apteekkari Thomas Wilhelm Clayhills ja 
Ellen Maria Indrén, hänen puolisonsa oli Anna-Marie Lundberg.
Opinnot

Clayhills kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen ruotsalaisesta yhteiskoulusta 1910. Hän kuului Uusmaalaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opiskelujaan Helsingin yliopiston filosofisen  tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla 1910−1911. Hän suoritti insinööritutkinnon alkuosan Darntstadtin teknillisessä korkeakoulussa 25. heinäkuuta 1917. Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssille hän osallistui vuonna 1929. Sotilashallinnollisten kurssien 1. jakson hän suoritti vuosina 1931−1932 ja 2. jakson vuosina 1935−1936.
Jääkäriaika

Allan Clayhills liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 31. joulukuuta 1915. Hänet siirrettiin 19. kesäkuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon ja takaisin 4. komppaniaan hän palasi 1. lokakuuta 1917.  Clayhills osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Saksan itärintamalla Misse-joen, Riianlahden ja Aa-joella. Hän hoiti 4. komppanian vääpelin tehtäviä 10. lokakuuta 1917 – 11. helmikuuta 1918.
Suomen sisällissota

Clayhills saapui Suomeen (Vaasaan) jääkärien pääjoukon mukana jääkäriyliluutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin 5. jääkäripataljoonan 1. komppanian päälliköksi, 24. maaliskuuta hänet siirrettiin komppaniansa kera 10. jääkäripataljoonaan, jossa hänen komppaniansa sai järjestysnumeron 3. Clayhills johdatti komppaniansa Suomen sisällissodassa sotatoimiin Tampereelle jossa komppania toimi osana piiritysjoukkoja sekä Viipurin valloitukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hän palveli Päämajassa 7. kesäkuuta alkaen ja myöhemmin Yleisesikunnan järjestelyosaston päällikkönä, 23. lokakuuta 1918 hänet siirrettiin Suomen senaatin sota-asiaintoimituskunnan H2:n päälliköksi. Hänet siirrettiin 2. huhtikuuta 1919 Porin rykmenttiin komentajan vt. apulaiseksi. 2. pataljoonan komentajaksi hänet nimitettiin 20. toukokuuta 1920. Rykmentin talouspäällikön tehtävät hän otti vastaan 23. syyskuuta 1921 ja 20. helmikuuta 1925 hän palasi takaisin 2. pataljoonan komentajaksi. Puolustusvoimista hän erosi 22. huhtikuuta 1925. Hän toimi sen jälkeen maanviljelijänä omistamallaan tilalla Ruissalossa, mutta hänet kutsuttiin takaisin palvelukseen 2. joulukuuta 1926 ja hänet määrättiin 1. kenttätykistörykmentin talouspäälliköksi, josta tehtävästä Clayhills siirrettiin 14. helmikuuta 1938 3. divisioonan intendentiksi.
Talvi- ja jatkosota

Hän toimi talvisodassa ja välirauhan aikana 4. armeijakunnan intendenttinä. Jatkosotaan hän osallistui ensin 7. armeijakunnan huoltopäällikkönä, josta hänet siirrettiin vuonna 1943 päämajan ylitarkastajan esikuntaan, jossa hänet määrättiin päämajoitusmestarin käyttöön. Vuonna 1944 hänet siirrettiin päämajan huollon yhteysosaston päälliköksi ja sotasaaliin luovutusosaston päälliköksi.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän hoiti Puolustusvoimain pääesikunnassa sotasaaliin luovutusasiat sen lakkauttamiseen saakka. Tämä toimi oli ns. palkkiotoimi ja sitä kesti vuoteen 1946 saakka. Sen jälkeen hän siirtyi osastopäälliköksi Oy Mankala Ab:lle, josta hän siirtyi vuonna 1950 Vesijohtoliike Huberin Turun osaston palvelukseen. Tässä tehtävässä hän toimi aina kuolemaansa saakka. Hänet on haudattu Turkuun.
Luottamustoimet

Hän toimi 1. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1924, 1928 ja 1934.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 4. huhtikuuta 1916  Gruppenführer 31. toukokuuta 1917  Yliluutnantti 11. helmikuuta 1918  Majuri 16. toukokuuta 1921  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1938 |      |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan komentajamerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Louis Couperus

| Louis Couperus |
| --- | --- |
 Louis Couperus
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. kesäkuuta 1863 Gravenhage, Alankomaat
Kuollut: 1923 (59–60 vuotta)
Kansalaisuus:  Alankomaat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: hollanti
Tuotannon kieli: hollanti
Esikoisteos:  Een Lent van Vaerzen
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.louiscouperus.nl
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Louis Marie Anne Couperus (10. kesäkuuta 1863 Gravenhage, Alankomaat – 1923) oli aikansa merkittävimpiä alankomaalaisia romaaninkirjoittajia. Hän julkaisi 20-vuotiaana ensimmäisen runokokoelmansa Een Lent van Vaerzen, mutta siirtyi pian kokonaan romaanin alalle. Hänen romaanejaan ovat muun muassa Eline Vere (1889), joka luo voimakkain piirtein kuvan Haagin yhteiskunnasta, Noodlot (1890); Majesteit (1893), Wereldvrede (1894), Metamorfoze (1897), De stille Kracht (1899), Kleine Zielen (1901). Couperus on lisäksi kirjoittanut novellikokoelman Eene Illuzie (1892) ja saturunoelmat Psyche (1897) ja Fidessa (1899).
Suomennetut teokset

Kuusikymmentä vuotta sitten (Van oude Menschen, de Dingen, die Voorbygaan), suom. Helmi Krohn, Helsinki: Otava 1924. Sarja: Otavan uusi romaanisarja 22
Hiljainen voima (De stille kracht), suom. Heimo Pihlajamaa, Hämeenlinna: Karisto 1983 ISBN 951-23-1887-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louis Couperus Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Hindulaisuus

Historia
Jumalat
Suuntaukset
Mytologia
Uskomukset ja tavat
Dharma
Artha
Kaama
Mokša
Karma
Samsara
Jooga
Bhakti
Mayasura
Puja
Mandir
Suuntaukset
Shaivismi
Vaishnavismi
Veerashaivismi
Smartismi
Reformihindulaisuus
muut suuntaukset
Tekstit
Veda-kirjat
Upanishad
Ramayana
Mahabharata
Bhagavad Gita
Purana
muut tekstit
Katso myös
Krishna-liike
Kastilaitos
Kalenteri
Hindulaisuuden kritiikki
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Hindulaisuus on Intiasta peräisin oleva uskonto. Siihen sisältyy laaja kirjo suuntauksia, jotka noudattavat hyvin erilaisia oppeja ja käytäntöjä. Hindulaisuuden alkuperä on noin 1500 eaa. syntyneessä vedalaisessa uskonnossa. Kaikki hindulaisuuden suuntaukset tunnustavat veda-kirjojen arvovallan.
Hindulaisen opin eli dharman mukaan karman laki määrää olennon aseman jälleensyntymien kiertokulussa. Hengellisen itseoivalluksen avulla ihminen voi vapautua jälleensyntymisestä. Hindulaisuuteen sisältyy käsitys, jonka mukaan perimmäinen todellisuus ja yksilön sielu ovat yhtä. Käytännössä suurin osa hinduista pyrkii vapautukseen palvomalla jumalia, joista huomattavin asema on Vishnulla ja Shivalla. Hindulaisen mytologian tärkeitä tekstejä ovat eepokset Mahabharata ja Ramayana, joista ensiksi mainittu sisältää opetusrunoelma Bhagavad Gitan.
Historiallisesti kastilaitoksella on ollut merkittävä asema hindulaisuudessa. 1900-luvulla hindulaisuus yhdistyi intialaiseen nationalismiin ja nousi poliittiseksi voimaksi.
Hindulaisuus on maailman kolmanneksi suurin uskonto. Sillä on noin 1,2 miljardia kannattajaa, mikä on noin 15 prosenttia maailman väestöstä. Se on enemmistöuskonto Intiassa, Nepalissa, Mauritiuksella ja Balilla. Suomessa hindulaisia oli vuonna 2019 noin 11 000.
Historia

Hindulaisuuden juuret ulottuvat Etelä-Aasiaan, vedalaiseen kulttuuriin. Sen synnystä voidaan erottaa viisi eri vaihetta: Induslaakson kulttuuri, Veda-kausi, klassinen kausi, keskiaika ja uusi aika. Uskonnon toivat maahan arjalaiset noin 3 500 vuotta sitten, joidenkin lähteiden mukaan jopa 4 000 vuotta sitten. Heidän polyteistinen uskontonsa sulautui Induslaakson kulttuuriin muodostaen esivedalaisen uskonkäsityksen. Tätä alkuperäistä hindulaisuutta kutsutaan brahmalaisuudeksi. Intiassa asuneiden muinaisten arjalaisten vedauskonto poikkeaa kuitenkin suuresti nykyhindulaisuudesta. Vedauskonnon merkittävin piirre, vedakirjoihin talletettujen ylistyshymnien laulaminen jumalalle ja vedinen filosofia muodostavat hindulaisuuden pohjan. Nimi veda tulee sanskritin kielen tietoa tarkoittavasta sanasta. Brahmana eli pappisluokka huolehti kaikkeuden sopusoinnun kannalta olennaisista uhritoimituksista. Vedahymnit ja seremoniat olivat brahmanojen yksinoikeus.
Nykymuotoinen hindulaisuus on saanut vaikutteita sekä Intian alkuperäiskansojen, dravidien tantra-kulttuurista, buddhalaisuudesta että muista uskonnoista. Se oli kaikilta olennaisilta piirteiltään muotoutunut noin 500 eaa. Varhaisen hindulaisuuden jumalia olivat esimerkiksi taivaan jumala Indra, auringon jumala Surya, kuun jumala Soma, veden jumala Varuna, tuulen jumala Vayu, tulen jumala Agni, kuoleman jumala Yama ja rikkauden jumala Kubera (alun perin paholainen). Nykyhindulaisuuden myötä nämä jumaluudet menettivät merkityksensä.
Pääsuuntaukset

Hindulaisuudessa on useita suuntauksia (sampradaya), joista merkittävimmät ovat shaivismi eli shivalaisuus (ja siihen läheisesti kuuluva shaktismi), vaishnavismi eli vishnulaisuus, veerashaivismi, smartismi sekä uus- ja reformihindulaisuus. Suuntausten pyhiä kirjoja ovat muun muassa Veda-kirjat ja Bhagavad Gita. Hindulaisen mytologian keskeisiä tekstejä ovat eepokset Mahabharata ja Ramayana. Länsimaissa tunnetuimpia uushindulaisia liikkeitä ovat Vishnun erästä avataria eli ruumiillistumaa Krishnaa palvova Krishna-liike.
Jälleensyntymä

Keskeinen käsite hindulaiselle ajattelulle on mokša, jossa vapaudutaan jälleensyntymän eli samsaran ketjusta ja yhdistytään brahmaniin (vrt. buddhalaisuuden nirvana). Ihminen syntyy maan päälle yhä uudestaan, kunnes hän oivaltaa yksilöllisen sielunsa atmanin ja maailmansielun brahmanin olevan yhtä. Ruumillistumia eli inkarnaatiota säätelee karma eli syyn ja seurauksen laki. Hyvät teot elämässä tuottavat hyvää karmaa ja huonot pahaa karmaa ja nämä vaikuttavat seuraavaan elämään.
Hindulaisuuden mukaan ihmisellä on elämässään neljä päämäärää: artha, kaama, dharma ja mokša. Sanotaan, että kaikki ihmiset etsivät arthaa (aineellista ja henkistä omaisuutta). Seuraavaksi ihminen etsii kaamaa (aistilliset ja sosiaaliset nautinnot). Vanhemmiten ihmisen sanotaan tavoittelevan dharmaa (oikeudenmukaisuus, velvollisuus, henkinen oppi). Neljäs ja perimmäinen päämäärä on mokša, jälleensyntymien kehästä vapautuminen ja siirtyminen brahmanin yhteyteen.
Tunnusomaisia piirteitä

Noin kolmasosa hinduista on kasvissyöjiä.lähde? Kastittomat tai alempiin kasteihin kuuluvat saattavat käyttää lihaa. Bramiineihin eli pappisluokkaan kuuluvien tulee harjoittaa puhtautta eivätkä he syö lihaa, mutta voivat käyttää maitotuotteita. Veda-kirjallisuus ylistää lehmää, joka itselleen mitään vaatimatta antaa ihmisille ”ravitsevaa nektaria”. Siksi hindut arvostavat lehmiä suuresti eivätkä syö niiden lihaa.
Hindulaisten tunnusomaisiin piirteisiin kuuluu myös pyhiinvaellus, jolloin käydään kerran elämässä peseytymässä Ganges-virrassa. Hindulaisen yhteiskunnan luokkajärjestelmä korkeimmasta luokasta (varnasta) alempaan: papit ja oppineet (bramiini]]t), soturit, virkamiehet ja hallitsijat (kshatriyat), kauppiaat ja maanviljelijät (vaishyat), palvelijat ja työläiset (shudrat) ja kastittomat (dalitit).
Hindulaisuuteen kuuluvat myös symbolit, joita käytetään taiteessa, arkkitehtuurissa, kirjallisuudessa ja palvonnassa. Symboleista tärkeimpiä ovat pyhä Om-tavu ja aurinkoa kuvaava hakaristi (swastika), joka symboloi onnea.
Temppelit

Hindulaisuuden temppeli eli mandir on yleensä pyhitetty jollekin jumalalle, ja keskeisellä paikalla on tämän jumalan kuva eli murti. Pääjumalan lisäksi temppelissä kunnioitetaan yleensä myös muita tähän liittyviä jumalia. Temppelin seinissä ja muissa osissa on kuvia, jotka kertovat jumalan elämänvaiheista ja niihin liittyvistä tapahtumista. Paikoin on myös temppelialueita, joissa kullekin jumalalle on rakennettu oma temppelinsä.
Kaikkien temppelien keskeinen arkkitehtuuri on samanlainen. Jumalan kuva on sijoitettu nelikulmaiselle korokkeelle. Sen yläpuolella nousee pyramidimainen, Meru-vuorta kuvaava kupoli. Tämä osa on kaikkein pyhin, ja siellä bramiinit suorittavat rituaalit. Keskeisen tornin ympärillä on kolmelta sivulta avoin, pilarien kannattelema halli. Sinne uskovaiset kerääntyvät osallistumaan rituaaleihin. Siellä suoritetaan myös uskonnolliset tanssit. Keskushallin ympärillä on pihamaa, joka voi olla avoin tai muurien suojaama. Pihamaalle tullaan portin eli gopuramin kautta.
Hindujen juhlia

Tärkeitä hindulaisuuden pyhäpäiviä ovat:
Pongal, kolmipäiväinen sadonkorjuujuhla Etelä-Intiassa tammikuun puolivälissä
Maha Shivratri, vuotuinen Shivan yö helmi–maaliskuussa
Holi, keväinen valon ja värien juhla helmi–maaliskuussa
Gangaur, Parvati-jumalattaren juhla
Naga Panchami, käärmejumalien juhla sadekaudella heinä–elokuussa
Ganesh Chaturthi, Ganeshan päivä elo–syyskuussa
Durga Puja tai Navaratri, Durgalle omistettu yhdeksänpäiväinen juhla syys–lokakuussa
Dussehra eli Vijaya Dasama, hyvän voittoa pahasta juhlistava Durga Pujan kymmenennen päivän juhla
Diwali, valon juhla loka-marraskuussa 20 päivää Dussehran jälkeen
Hindulaisuuden kannattajamäärä

Hindulaisuus on maailman kolmanneksi suurin uskonto. Sillä on noin 1,2 miljardia kannattajaa, mikä on noin 15 prosenttia maailman väestöstä. Se on enemmistöuskonto Intiassa, Nepalissa, Mauritiuksella ja Balilla. Suomessa hindulaisia oli vuonna 2019 noin 11 000.
Hindulaisuuden kannattajamäärä > Hinduja suhteessa maan koko väestöön

Nepal: 81,3 %
Intia: 80,5 %
Mauritius: 54 %
Fidži: 33,7 %
Guyana: 28 %
Bhutan: 25 %
Suriname: 22,3 %
Trinidad ja Tobago: 18.2 %
Yhdistyneet arabiemiraatit: 15 %
Sri Lanka: 12,6 %
Kuwait: 12 %
Bangladesh: 9.6 %
Bahrain : 8,1 %
Réunion [arkistolinkki]: 6,7 %
Malesia : 6,3 %
Singapore: 5,2 %%
Oman: 5.5 %%
Seychellit : 2,1 %
Uusi-Seelanti: 2,01 %
Pakistan: 1,8 %
Indonesia : 1,69 %
Yhdysvallat : 0,70 %
Kirjallisuutta

Cross, Stephen: Hindulaisuus.  (The Elements of Hinduism, 1994.)  Suomentanut Tuula Saarikoski. Helsinki:  Tammi, 1996.  ISBN 951-31-0670-5
Dwyer, Rachel: Mihin uskovat hindut.  (What do Hindus Believe?, 2008.)  Suomentanut Laura ja Olga Jänisniemi. Helsingissä:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23226-1
Grönblom, Rolf: Intian uskonnot. Elämänkatsomus ja yhteiskunta.  (Religionernas Indien. Livskådningar och samhälle, 1999.)  Suomentanut Mirja Itkonen. Espoo:  Schildts, 2001.  ISBN 951-50-1212-0
Karttunen, Klaus & Färding, Leif & Nieminen, Kai (toim.): Idän viisautta.  Helsinki:  WSOY, 1977.  ISBN 951-0-07140-4
Kassila, Taavi: Ikuinen elämäntapa. Tutkimusmatka hindulaisuuden alkulähteille.  Helsinki:  Basam Books, 2014.  ISBN 978-952-260-294-7
Lal, Vinay: Hindulaisuus vasta-alkaville ja edistyville.  (Introducing Hinduism. A Graphic Guide, 2005.)  Suomentanut Virpi Hämeen-Anttila. Helsinki:  Jalava, 2006.  ISBN 951-887-367-4
Parpola, Asko (toim.): Intian kulttuuri.  Helsingissä:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-18365-6
Terhart, Franjo & Schulze, Janina: Nykymaailman uskonnot.  (Weltreligionen, 2007.)  Suomentanut Eetu Nieminen ja Aatos Hiltunen. Bath:  Parragon, 2007.  ISBN 978-1-4075-1183-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hindulainen vesiuhri auringolle.
Sadhuja eli hindulaisia askeetteja.
Seremonia balilaisen temppelin pihalla.
Hindutemppeli Bangaloressa.
Hindujen määrä valtioittain (prosenteissa)
Daniel Cohn-Bendit

| Daniel Cohn-Bendit |
| --- | --- |

Euroopan parlamentin jäsen
 1994–2014  
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. huhtikuuta 1945 (ikä 79) Montauban, Ranska
Tiedot
Puolue:  Liittouma 90/Vihreät (Saksa) Europe Écologie – Les Verts (Ranska)
Uskonto:  juutalaisuus
Aiheesta muualla
www.cohn-bendit.eu/de
Daniel Cohn-Bendit (1968)
Daniel Cohn-Bendit (s. 4. huhtikuuta 1945 Montauban, Ranska) on saksalais-ranskalainen vihreitä edustava poliitikko. Hän toimi Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 1994–2014.
Opiskelijajohtaja ja radikaali

Cohn-Bendit syntyi Ranskassa Saksasta vuonna 1933 paenneiden juutalaisvanhempien perheeseen. Lapsuutensa hän eli Ranskassa, kävi lukion Saksassa ja 1965 hän aloitti sosiologian opinnot Nanterressa Pariisin lähettyvillä. Pian hän tuli tunnetuksi eräänä opiskelijaliikkeen merkittävimmistä puhujista lempinimellä "'Dany le rouge'" ("Punainen Dany") hänen ehdotettuaan Ranskan lipun korvaamista punalipulla.
Benno Ohnesorgen surman (Berliini, 2. kesäkuuta 1967) jälkeen Cohn-Bendit julisti myös muiden maiden olevan kykeneviä samanlaisiin väkivaltaisiin tekoihin.
Vietnamin sodan vastaisessa kongressissa Berliinissä 1968 hän tutustui länsisaksalaisen ulkoparlamentaarisen opposition aktivistiin, Rudi Dutschkeen. Muutamia viikkoja myöhemmin Dutschkeen kohdistunut murhayritys oli Cohn-Benditille syy saattaa ranskalaiset opiskelijat liikekannalle.
Toukokuun 1968 levottomuuksien yhteydessä lehdistö käytti Cohn-Benditiä symbolisena hahmona ja merkittävänä johtajana. Cohn-Benditiltä kiellettiin joksikin aikaa paluu Saksasta Ranskaan "vallankumouksellisen toiminnan" vuoksi.
Cohn-Bendit asettui Frankfurt am Mainiin, jossa hän tutustui nopeasti ns. Sponti-liikkeeseen, joka piti massojen spontaania toimintaa historian vallankumouksellisena elementtinä. Nykyään toinen tunnettu piirin edustaja on Cohn-Benditin ohella Saksan ulkoministeri (1998–2005) Joschka Fischer, jonka kanssa hän myös asui samassa asuinyhteisössä. Fischerin tavoin Cohn-Bendit osallistui myös "Vallankumouksellinen taistelu" (Revolutionärer Kampf) -ryhmän toimintaan. Yhdessä pyrkivät edesauttamaan vallankumouksen syntyä toimimalla suurkonsernien kuten Hoechst tai Opel työläisinä valistaakseen ja mobilisoidakseen heitä toimintaan.
Tuolloin Cohn-Bendit hankki elantonsa työskentelemällä kirjakaupassa ja lastentarhassa. Omaelämäkerrassaan Le Grand Bazar (1975) hän kertoo seksuaalisista kokemuksistaan lasten kanssa frankfurtilaisessa päiväkodissa.
Myöhemmin hän väitti kirjoittamaansa provokaatioksi, vaikka oli myöntänyt tekonsa aikaisemmin televisiohaastattelussa.
Vuodesta 1978 alkaen hän julkaisi ja toimitti vasemmistolaista vaihtoehtolehteä.
Vihreä realisti

Huolimatta karkotuksensa päättymisestä, Cohn-Bendit pysyi Saksassa. Joschka Fischerin tavoin Cohn-Bendit siirtyi syntyvään vihreään liikkeeseen, jonka realistisiipeen hän kuului. Vuonna 1984 hän liittyi vihreään puolueeseen. Fischerin ollessa Hessenin osavaltion ympäristöministeri, Cohn-Bendit toimi hänen läheisenä neuvonantajanaan.
1994 Cohn-Bendit nousi Euroopan parlamenttiin. 1999 vaaleissa hänet valittiin jälleen, tällä kertaa Ranskan vihreiden (Les Verts) edustajana. 2002 alkaen hän on toiminut Euroopan parlamentin vihreiden parlamenttiryhmän puheenjohtajana.
2003 Cohn-Bendit kiinnostui tietoyhteiskuntaan liittyvistä aiheista, kuten ohjelmistopatenteista. Lisäksi hän toimi aloitteentekijänä Euroopan vihreän puolueen perustamiselle, joka yhdistää 32 jäsenpuoluetta. 2004 Euroopan parlamentin vaaleissa Cohn-Bendit nousi jälleen edustajaksi, tällä kertaa Saksan vihreiden listalta.
Tällä hetkellä Cohn-Bendit elää Frankfurt am Mainissa. Cohn-Bendit on ollut 14-vuotiaasta asti  Saksan kansalainen.  Nykyään hän on julkisesti etääntynyt nuoruuden näkemyksistään ja edustaa pragmaattisesti suuntautuvaa vihreää politiikkaa.