stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Palestiinalaiset

| Palestiinalaiset الفلسطينيون /al-Filasṭīniyyūn |
| --- | --- |
 Vuonna 1964 käyttöön otettu Palestiinan lippu on palestiinalaisarabien kansallinen symboli.
Väkiluku:  yli 15 000 000
Asuinalueet:   Palestiinalaishallinto 5 000 433 Länsiranta 3 000,195 Gazan kaista 2 000 238  Jordania 3 000 000+  Israel 2 037,000   Syyria 630 000  Chile 500 000  Libanon 450 000  Saudi-Arabia 208 245  Egypti 270 245  Yhdistyneet arabiemiraatit 170 000   Qatar 100 000   Kuwait 70 000   Irak 57 000  Jemen 55 000   Libya 44 000
Kielet:  arabia, heprea, aramea, kreikka, englanti
Uskonnot:  islam (sunni ja šiia), kristinusko, druusilaisuus
Palestiinalaiset ovat eri heimoryhmistä koostuvia arabeja, joiden identiteetti syntyi 1900-luvun alussa perustetun ja Britannian hallitseman Palestiinan mandaattialueen (1920-1948)  pohjalle. Varsinaisesti  "palestiinalaisuuden" identiteetti kehittyi ja kehitettiin osana alueen hallinnasta käytyä taistelua arabien ja juutalaisten välillä. Palestiinan vapautusrintaman (PLO) peruskirjassa vuonna 1964 palestiinalaiseksi määritellään arabi, joka oli asunut pysyvästi Palestiinassa vähintään vuoteen 1947 asti. Palestiinalaisia olivat myös arabimiehen jälkeläiset.
1900-luvun alussa Jordan-joen ja Välimeren välinen alue kuului Osmanien valtakunnan Syyrian provinssiin. Siellä  asui noin 180 000 henkilöä, joista noin 140 000 oli muita kuin juutalaisia. Juutalaiset kutsuivat itseään palestiinalaisiksi, kun taas muista käytettiin sellaisia nimiä kuin "fellah", "beduiini" tai "muslimi". Palestiinassa asuvat arabit pitivät itseään "syyrialaisina".
Israelin itsenäistyminen vuonna 1948 aloitti arabien laajan pakolaisuuden. Vuonna 1993 Israel ja PLO sopivat palestiinalaisten itsehallinnosta, mistä PLO alkoi vuonna 2013 käyttää nimeä "Palestiinan valtio".
Palestiinalaishallinnon oman ilmoituksen mukaan Palestiinan arabeja oli vuonna 2018 yli 13 miljoonaa.  Heistä 4,9 miljoonaa asui Gazassa tai Länsirannalla, 1,6 miljoonaa Israelissa, 5,9 miljoonaa arabimaissa ja 0,7 miljoonaa muualla.  YK:n pakolaisjärjestö UNRWA:n rekisteröimiä Palestiinan pakolaisia oli vuonna 2021 yhteensä 5,7 miljoonaa.
Palestiinalaiset puhuvat etupäässä arabiaa, ja valtaosa heistä on sunnimuslimeja. Kristittyjä on 3–6 prosenttia. Lisäksi pieni vähemmistö on druuseja.
Palestiinalaisuuden synty

Nimen "Palestiina"  ottivat käyttöön antiikin roomalaiset toisella sataluvulla, kun he  ajoivat kapinoivan juutalaisväestön maanpakoon ja nimesivät Jordan-joen ja Välimeren välisen alueen Palestiinaksi Vanhassa Testamentissa mainittujen filistealaisten mukaan.  Itä-Rooman valtakunta menetti alueen arabeille 600-luvulle, ja tämän jälkeen se kuului Lähi-idän eri valtioille. 1500-luvulla sen hallinta siirtyi turkkilaiselle Osmanien valtakunnalle, jonka Syyrian provinssiin nykyinen Israel, Gaza ja Länsiranta kuuluivat.
Palestiinalaisuuden synty > 1900-luvun alku

Palestiinan syntyyn 1900-luvulla omaksi alueekseen vaikutti 1800-luvulla alkanut sionistinen liike, joka  pyrki perustamaan juutalaisvaltion Raamatussa mainittuun Kanaaninmaahan. Juutalaisten "Palestiinaksi" kutsumalle alueelle alkoi 1880-luvulta alkaen muuttaa juutalaisia siirtolaisia, ja harvaan asuttu alue alkoi saada lisää väestöä. Ennen tätä juutalaisväestön määrä oli arviolta 13 000–20 000, joista suurin osa asui kaupungeissa. Esimerkiksi Jerusalemin asukkaista noin puolet oli juutalaisia. Juutalaisten määrä kasvoi 1940-luvulle tultaessa muutamasta kymmenestä tuhannesta yli puoleen miljoonaan. Euroopasta muuttaneiden juutalaisten tuoma vauraus alkoi vetää puoleensa myös arabeja koko Lähi-idän alueelta. 1900-luvun alun vajaasta 140 000:sta arabien määrä kasvoi lähes puoleen miljoonaan vuonna 1922 ja 1,3 miljoonaan vuonna 1947.
Sionistijohtajat odottivat aluksi, että juutalaiset ja arabit eläisivät alueella rauhallisesti rinnatusten. Esimerkkinä viitattiin Suomeen, missä kielivähemmistöt asuivat sopuisasti.  Palestiinassa sopua alkoi rikkoa nouseva arabinationalismi, joka  vuoden 1908 nuorturkkilaisen vallankumouksen myötä alkoi saada kaikupohjaa muuallakin. Juutalaisten laaja maahanmuutto oli perin juurin mullistamassa perinteistä yhteiskuntaa. Palestiinassa maanomistus oli keskittynyt suurmaanomistajlle, "efendeille", jotka olivat vuokranneet maansa. Omistajat alkoivat hintojen nousun takia myydä maitaan Euroopasta tulleille juutalaisille, jotka irtisanoivat entisten vuokraviljelijöiden sopimukset. Juutalaiset maahanmuuttajat alettiin siksi kokea maanvaltaajina. Hyvän hintatason vuoksi silti jopa arabien kansallisessa liikkeessä olleet myivät omistuksiaan tulokkaille.
Alkuun Palestiinan arabit eivät tavoitelleet itsenäistä palestiinalaisvaltiota. Vuonna 1919 Jerusalemissa järjestetyssä Palestiina-arabikongressissa Palestiinan alueen haluttiin ennemminkin kuuluvan suur-Syyriaan ja ilmoitettiin sen olevan osa "arabi-Syyriaa, josta se ei ole koskaan ollut irrallaan".
Palestiinalaisuuden synty > San Remo 1920

Palestiinalaiselle kansallisuustunteelle sekä arabien että juutalaisten keskuudessa loi maantieteellisen kehyksen Palestiinan rajaaminen omaksi hallinnolliseksi kokonaisuudeksi. "Palestiina" rajoineen syntyi Remon konferenssissa vuonna 1920, kun se ensin erotettiin Syyriasta, ja kun Jordan-joen itäpuoli irrotettiin Transjordaniaksi, joka suljettiin juutalaisten siirtolaisuudelta. Brittien hallitsema Palestiina irrotettiin alueen entisistä pääkaupungeista Damaskoksesta ja Beirutista, jotka jäivät ranskalaisten mandaattialueelle.
Englannin mandaattihallinto alkoi jakaa Palestiinan "kansalaisuutta" merkitseviä henkilökortteja.  Juutalainen itsehallinto alkoi kehittyä ja luoda pohjaa myöhemmälle itsenäiselle valtiolle. Arabien puolella vastaava kehitys ei alkanut.
Palestiinalaisuuden synty > Arabi-identiteetti

Arabien identiteetti nimenomaan "palestiinalaisina" alkoi syntyä ristiriidasta kasvavan juutalaisväestön kanssa väestön alkaessa vaihtua paikoitellen jopa juutalaisenemmistöiseksi.
Vuodesta 1920 tuli ratkaiseva käänne palestiinalaisen arabinationalismin syntymiselle, ja sitä ilmensi kaksi väkivaltaista konfliktia. Ensimmäinen oli arabirosvojen hyökkäys maaliskuussa juutalaiseen kylään Tel Hai, mitä seurasi kyläläisten evakuointi. Vielä uhkaavampi oli pogromia muistuttanut arabihyökkäys Jerusalemin vanhassa kaupungissa 4. huhtikuuta 1920.  Muslimien Nabi Musa -juhlinta muuttui väkivaltaiseksi mellakaksi, jossa kiihotettiin teurastamaan juutalaiset. Seurauksena oli kolme kuollutta, pari sataa loukkaantunutta ja muutamia raiskauksia. Sionistien johtajat perustivat tapauksen johdosta salaisen "kansallisen" miliisin, joka sai nimen Irgun Haganah.
Vuoden 1920 mellakat olivat ensimmäinen sarja väkivallan purkauksia, jotka tulevina vuosina 1921, 1929 ja 1936–1939 kasvoivat yhä suuremmiksi ja tappavammiksi. Kansallisen tietoisuuden kasvu oli rinnakkaista brittiläisen mandaatin järjestämän kouluopetuksen kanssa, joka kehitti arabien lukutaitoa ja loi uutta keskiluokkaa.
Palestiinalaisuuden synty > Islamilainen identiteetti

Uskonto osoittautui tehokkaaksi keinoksi herättää moderneja nationalistisia tunteita. Jerusalemin mellakka vuonna 1920 alkoi uskonnollisesta kulkueesta ja vuonna 1929 kaikkiaan 130 juutalaista murhattiin mellakassa, jonka herätti syytös siitä, että juutalaiset pyrkivät valtaamaan Temppelivuoren. Brittihallinto nimesi Palestiinan mandaattialueen perustamisen jälkeen vuonna 1921 Palestiinan muslimiväestön johtoon Jerusalemin suurmufti Amin al-Husseinin, joka oli sionismin jyrkkä vastustaja. Robert Spencerin mukaan Al-Husseini aloitti jo vuonna 1919 myöhemmin väkivaltaan johtaneen kampanjoinnin juutalaisia vastaan.
Palestiinalaisuuden synty > Toisiaan seuraavat sodat

1920- ja 1930-luvun väkivaltaiset levottomuudet kärjistyivät vuonna 1936 arabikapinaksi, joka suuntautui myös brittien mandaattihallintoa vastaan.  Vuonna 1947 puhkesi sisällissota, joka vuonna 1948 laajeni Israelin itsenäisyyssodaksi arabimaiden hyökättyä itsenäiseksi julistautunutta Israelia vastaan. Itsenäisyyttä seurasivat vielä kuuden päivän sota vuonna 1967 ja Jom kippur-sota vuonna 1973. Sotien yhteydessä suuri osa arabiväestöä pakeni tai karkotettiin Israelin haltuun joutuneilta alueilta, mikä loi nykyaikaan jatkuneen pakolaisongelman.
Palestiinalaisten organisoituminen

Palestiinalaisten kansallinen organisoituminen alkoi vuonna 1959, jolloin perustettiin sotilaallinen ja poliittinen järjestö Fatah (suom. "voitto"). Vuonna 1964 perustettiin Palestiinan vapautusjärjestö PLO, jonka peruskirjan ensimmäinen artikla kuului: "Palestiina on Palestiinan arabien kotimaa ja kiinteä osa suurta arabien kotimaata, ja palestiinalaiset ovat osa arabikansaa."
Vielä perustamisjulistuksessa PLO oli yleisarabistinen järjestö, mutta myöhemmin arabiväestön oikeutta omaan Palestiinan valtioon korostettiin luomalla uusi kansallinen identiteetti eli "palestiinalaisuus".  Sen symboliksi valittiin lyhytikäiseksi jääneen Arabifederaation (1958) lippu vuonna 1964. Palestiinalaishallinnon johtaja Jasser Arafat oli itse syntynyt Kairossa, mutta hänestä tehtiin syntymäpaikkaa muuttamalla gazalainen. Palestiinalaisuuden symboleihin kuuluu myös "palestiinalaishuivi", jonka Jasser Arafat teki tunnetuksi.
Palestiinan pakolaisuus

Palestiinalaisten pakolaisuus syntyi Israelin itsenäisyyssodan ja sitä edeltäneen sisällissodan vuosina 1946-1948, jolloin YK:n arvion mukaan noin 700 000 arabia eli noin puolet kaikista pakeni tai karkotettiin itsenäiseksi julistautuneen Israelin valtaamalta alueelta. Pakolaisten lukumäärä kasvoi kuuden päivän sodan aikana vuonna 1967. Arviolta 200 000 tai 250 000 arabia Israelin miehittämiltä alueilta Gazasta, Länsirannalta, Itä-Jerusalemista ja Golanilta pakeni tai karkotettiin sodan aikana arabimaihin. Osa lähteneistä on palannut sotien jälkeen takaisin ja saanut Israelin kansalaisuuden. Israel on kuitenkin suostunut ottamaan vastaan vain pienen osan paluuseen halukkaista.
UNRWA eli YK:n pakolaisjärjestö palestiinalaisille arvioi, että vuonna 2021 palestiinalaispakolaisia on 5,7 miljoonaa, ja määrä on edelleen kasvussa  Pakolaisten määrän kasvu johtuu UNRWA:n pakolaismääritelmästä, jota on laajennettu. UNRWA hyväksyi aluksi Palestiinan pakolaiseksi henkilön, "jonka normaali asuinpaikka oli Palestiina aikavälillä 1.6.1946 - 15.5.1948, ja joka menetti sekä kotinsa että toimeentulonsa vuoden 1948 konfliktin seurauksena." Myöhemmin UNRWA laajensi määritelmää Palestiinan vapautusrintama PLO:n peruskirjan mukaisesti siten, että pakolaisasema koskee myös miespuolisten Palestiinan pakolaisten jälkeläisiä, mukaan lukien adoptoidut lapset. Määritelmä poikkeaa YK:n pakolaisjärjestön UNHCR soveltamasta yleisestä määritelmästä.
Kolmannes pakolaisista asuu Länsirannalla ja Gazassa. Alle kolmannes asuu Jordaniassa, 17 % Syyriassa ja Libanonissa ja loput 15 %  muissa arabimaissa tai lännessä. Noin miljoonalla Palestiinan pakolaisella ei ole muuta henkilöllisyyspaperia kuin YK:n Palestiinan pakolaisjärjestön myöntämä henkilökortti.
Genetiikka > Uniparentaaliset haploryhmät

Palestiinalaisten yleisiä Y-kromosomin haploryhmiä ovat muun muassa J ja E-M215. Palestiinalaisten isälinjoissa havaitaan yhteys toisiin Levantin arabiväestöihin sekä juutalaisiin. Tulokset ovat johdonmukaisia sen oletuksen kanssa, että palestiinalaiset polveutuvat Levantin historiallisesta väestöstä. Joissakin tutkimuksissa heillä on esitetty olevan yhteiset juuret juutalaisten kanssa.
Äitilinjoillaan palestiinalaiset muodostavat klusterin libanonilaisten, syyrialaisten ja jordanialaisten kanssa. Palestiinalaisten yleisimpiä mtDNA-haploryhmiä ovat R, H ja U. Heidän äitilinjoissaan esiintyy jonkin verran myös vaikutteita Saharan eteläpuolisesta Afrikasta muiden arabiväestöjen tavoin, mikä selittyy arabien aiemmin harjoittamalla orjakaupalla.
Genetiikka > Autosomaalinen DNA

Palestiinalaismuslimit sijoittuvat Levantin väestöjen joukkoon, erityisesti jordanialaismuslimien läheisyyteen. He ovat lähempänä Arabian niemimaan väestöä kuin samarialaiset, libanonilaiset tai druusit.
Palestiinalaisten geneettinen sekoitus on pääosin samanlainen kuin muillakin Levantin väestöryhmillä. Vuoden 2020 tutkimuksessa se mallinnettiin suurimmalta osin pronssikautisten kanaanilaisnäytteiden kaltaiseksi. Heillä ja useimmilla muilla nykylevanttilaisilla esiintyy pieni määrä Saharan eteläpuolisesta Afrikasta tullutta sekoitusta, jota ei ollut vielä kanaanilaisilla. Palestiinalaisilla ja jordanialaisilla komponentin osuus on kaikkein suurin, mikä erottaa heitä druuseista ja etenkin samarialaisista, joilla se on matalin. Palestiinalais- ja jordanialaismuslimeilla voidaan mallintaa olevan hieman enemmän Arabian niemimaalle ominaista sekoituista kuin esimerkiksi libanonilaisilla. Arabian niemimaan väestöön verrattuna palestiinalaisilla on muiden levanttilaisten tapaan enemmän eurooppalaistyyppistä ja pohjoiselle Länsi-Aasialle ominaista sekoitusta.
Vuoden 2010 tutkimuksen mukaan palestiinalaisten läheisyys esimerkiksi saudiarabialaisten kanssa viittaa Arabian niemimaalta tuleviin juuriin. Vuoden 2013 tutkimuksessa arvioitiin, että palestiinalaismuslimeihin on tullut islamin levittäytymisen jälkeen jossain määrin ulkopuolista geenivirtausta, mikä erottaa heitä esimerkiksi libanonilaisista. Vuoden 2015 tutkimuksessa palestiinalaisten todettiin polveutuvan pääosin Palestiinan historiallisesta väestöstä.
Antisemitistinen mielenosoitus 8. maaliskuuta 1920 Jerusalemissa Damaskoksen portilla
Aarne Koskenalho

Aarne Koskenalho ent. Forssell (14. marraskuuta 1888 Helsinki – 4. huhtikuuta 1918) oli suomalainen jääkärikapteeni ja Helsingin kaupunginviskaali.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat agronomi, maanviljelyshallituksen sihteeri Adolf Theodor Koskenalho (ent. Forssell) ja Anna Vendla Augusta Bonsdorff.
Opinnot

Koskenalho kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1907 ja liittyi Eteläsuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1907–1911 sekä suoritti oikeustutkinnon vuonna 1911 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1914.
Jääkärikausi

Korte työskenteli asianajajana ja Helsingin kaupunginviskaalina ennen liittymistään yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 6. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Koskenalho saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 8. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Raudussa, missä hän kaatui taistelussa 4. huhtikuuta 1918. Hänet haudattiin Helsingin hautausmaalle.
Näkymä Riianlahden rannikkoasemista.
Viljo Korpela

Viljo Arvid Korpela (20. lokakuuta 1894 Kuorevesi – 6. toukokuuta 1987 Mänttä) oli suomalainen jääkärimajuri.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Otto Korpela ja Amalia Salmia. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Lilja Maria Lenkkerin kanssa.
Opinnot

Korpela erosi Jyväskylän klassillisesta lyseosta kuudennelta luokalta jääkäriliikkeeseen liittymisen vuoksi. Hän suoritti seitsemännen luokan samassa koulussa vuonna 1929. Hän oli komennettuna Harjoituseskadroonaan Helsinkiin vuonna 1919 sekä suoritti taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1926 sekä Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1931–1933.
Jääkärikausi

Korpela liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 25. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti myös vuonna 1917 Polangenissa järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Korpela saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 7. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan ja edelleen 10. huhtikuuta 1918 alkaen 8. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin kaakkoisrintamalla muun muassa Sirkiänsaarella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Korpela palveli nuorempana upseerina 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä (nimettiin myöhemmin Jääkäripataljoona 2). Rykmentistä hänet siirrettiin 6. elokuuta 1918 Vuoristoprikaatin polkupyöräosastoon, josta edelleen 23. marraskuuta 1918 alkaen Sortavalan rajavartioryhmään, missä hän toimi aluksi aliupseerikurssin johtajana ja myöhemmin 9. komppanian päällikkönä. Korpela siirrettiin 2. huhtikuuta 1919 Keski-Suomen rykmenttiin, missä hänet määrättiin 16. kesäkuuta 1919 alkaen komppanian päälliköksi ja 25. tammikuuta 1921 alkaen 3. konekiväärikomppanian päälliköksi.
Armeijasta hänet komennettiin 15. tammikuuta 1925 ja lopulta siirrettiin 15. toukokuuta 1925 alkaen suojeluskuntajärjestöön. Suojeluskuntajärjestössä hänet sijoitettiin aluksi paikallispäälliköksi Hämeenlinnan suojeluskuntaan, missä hän joutui samalla hoitamaan myös Hämeenlinnan suojeluskuntapiirin I alueen päällikön tehtävissä. Edellä mainittuun tehtävään hänet nimitettiin 1. heinäkuuta 1925. Hämeenlinnasta hänet siirrettiin 1. marraskuuta 1928 Kymenlaakson suojeluskuntapiirin I alueen päälliköksi. Suojeluskuntajärjestöstä hän erosi 31. joulukuuta 1928 ja palasi armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin 7. lokakuuta 1929 alkaen Kenttätykistörykmentti 1:een talouspäällikön apulaiseksi. Kenttätykistörykmentistä hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1933 yleisesikuntaupseeriksi Tuusulan sotilaspiirin esikuntaan ja 24. huhtikuuta 1934 alkaen Jyväskylän sotilaspiirin esikuntaan. Korpela nimitettiin 23. heinäkuuta 1936 esikuntapäälliköksi Keski-Suomen sotilasläänin esikuntaan ja 8. huhtikuuta 1937 Helsingin autokomppaniaan. Armeijasta hän erosi sairauden takia 9. heinäkuuta 1937.
Talvi- ja jatkosota

Korpela osallistui talvisotaan ylimääräisten harjoitusten (YH) aikana Jyväskylän sotilaspiirin ja virkaatekevänä sotilasläänin komentajana sekä Keuruun suojeluskuntapiirin päällikkönä. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes jatkosodan puhjetessa hänet siirrettiin Pirkka-Hämeen suojeluskuntapiirin päälliköksi. Hänet kotiutettiin vuonna 1942 ja sen jälkeen hän toimi monissa valtiollisissa ja kunnallisissa luottamustehtävissä muun muassa valtionverolautakunnan puheenjohtajana vuosina 1944–1947 sekä toimi edustajana Tampereen liikennealueen seutusuunnitteluliitossa vuosina 1954–1969.
Luottamustoimet

Korpela toimi Keski-Suomen rykmentin kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1923 ja 3. Divisioonan kunniatuomioistuimen varajäsenenä vuosina 1935–1936 sekä toimi Tuusulan varuskunnan komendanttina vuosina 1930–1931.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 24. joulukuuta 1916  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 6. joulukuuta 1921  Majuri 16. toukokuuta 1934  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 16. toukokuuta 1935 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Kansallisen Kokoomuksen suuri kultainen ansiomitali  Suomen Metsästäjäliiton hopeinen ansiomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Korsnäsinpaita

Korsnäsinpaita Kansallismuseon kokoelmissa.
Korsnäsinpaita (ruots. Korsnäströjan) on Korsnäsissä 1800-luvun loppupuolella kehittynyt  kansanomainen, runsaasti kuvioitu ja kirkasvärinen villapaitamalli, jonka valmistuksessa käytetään sekä kirjovirkkausta että -neulomista. Korsnäsinpaidat ovat olleet ruotsinkielisellä Pohjanmaalla enimmäkseen miesten juhla- ja kirkkovaatteita ja ne poikkeavat sekä valmistustavaltaan että ulkomuodoltaan muusta suomalaisesta käsityöperinteestä.
Eri tekniikoilla luodut osat sijoitetaan paidassa aina aina samalla tavalla ja perinteisen mallin osien väritys on tunnusomainen. Korsnäsin paitaperinne on jatkunut syntysijoillaan katkeamattomana yli 150 vuotta ja vuonna 2017 Opetus- ja kulttuuriministeriö otti sen valmistustaidon Elävän perinnön kansalliseen luetteloon. Paita on melko tunnettu neulepaita käsitöistä kiinnostuneiden parissa myös kansainvälisesti. Korsnäsissä pidetään yllä paitojen valmistamisen taitoa järjestämällä kursseja ja siirtämällä osaamista nuoremmille.
Miten perinnettä harjoitetaan tänä päivänä?

Korsnäsinpaita luotiin alkujaan juhlavaatteeksi miehille. Myös nykyisin miehet käyttävät sitä usein juhlavissa tilaisuuksissa, kansallispuvun tapaan. Nykyään naiset kuitenkin käyttävät korsnäsinpaitoja miehiä enemmän, ja enemmän tavallisten villapaitojen tapaan. Heidän asunaan on usein korsnäsinpaidasta kehitetty villatakki, jota pidetään paitaa käyttökelpoisempana.
Paidan valmistajat ovat nyt  yksittäisiä käsitöistä innostuneita henkilöitä, jotka tekevät paidan itselleen, mutta niitä tehdään myös tilauksesta. Korsnäsin Kotiseutuyhdistyksen piirissä toimii mestareita, jotka osaavat valmistaa paitoja ja jakavat osaamistaan nuoremmille. Paitojen tekotaito opitaan nykyään useimmiten kursseilla. Vaikka uudet Korsnäsinpaidat ovat usein mahdollisimman tarkkoja museopaitojen kopioita tarjolla olevista materiaaleista, niistä tehdään kuitenkin mukavampia käyttää kuin 1800-luvulla. Tallennetut museopaidat toimivat myös idealähteenä uusille tuotteille.
Vastuun valmistamisen taidosta ja tiedon siirtymisestä kantaa Korsnäsin Kotiseutuyhdistys, Korsnäs Hembygdsförening. Kursseja ovat järjestäneet myös ruotsinkielisen Pohjanmaan käsi- ja taideteollisuusyhdistys Österbottens hantverk rf samoin kuin alueen kansalais- ja työväenopistot.  Kursseja järjestetään ennen kaikkea Pohjanmaan rannikkoseuduilla, mutta myös muualla Suomessa  ja ulkomailla.
Korsnäsinpaita on ollut yhtenä aiheena monessa neule- ja kansallispukutapahtumassa eri Pohjoismaissa. Kiinnostus korsnäsinpaitoihin ja niiden valmistamiseen säilyy käsityöntekijöiden keskuudessa ja jonkin verran on myös kiinnostusta tilata niitä valmiina. Korsnäsin kunta on ottanut paidan osaksi omaa profiiliaan, kotiseutuyhdistys Korsnäs Hembygdsförening ylläpitää kotiseutumuseota, jossa paidat ovat näyttävästi esillä. Österbottens hantverk -yhdistys on järjestänyt kansainvälisiä neulekulttuurin seminaareja  ja julkaissut kirjoja korsnäsinpaidoista. Korsnäsinpaita on ollut esillä monissa käsityöalan tilaisuuksissa ja siitä on julkaistu kuvia ja ohjeita kirjoissa ja lehdissä mm. Amerikassa  ja Japanissa.