Amphicar
Paluu amfibioautoihin > Alligator

Vaurastuvan Länsi-Saksan pienten kääpiö- ja urheiluautojen markkinan kuihduttua Trippel palasi juurilleen, niin tiellä kuin vedessä kulkeviin erikoisautoihin. Uusi malli oli vuodesta 1957 kehitelty Trippel Alligator -prototyyppi, minkä rakenne noudatteli Trippelin SG 6-amfibiota. Sen toteuttamisen Trippel antoi toimeksi darmstadtilaiselle Autenrieth-korittajalle. Alligator-auto noudatti Trippelin jo 1930-luvulla syntyneitä ajatuksia amfibisesta vapaa-ajan autosta. Trippel löysi Friedbergissä (Hessen) toimivan yrittäjän Alligator-auton toteuttajaksi, ja vuonna 1958 osapuolet perustivat Eurocar GmbH -yhteisyrityksen. Ajoneuvon moottoriksi Trippel oli valinnut BMC- , tarkemmin Austinin 948 cm³ -nelisylinteri nelivaihteisella käsivaihteistolla. Voima välittyi lyhyillä akseleilla kahdelle pronssipotkurille, ja takapainoisuus antoi sopivan kulkuasennon vesillä liikuttaessa . Alligator:issa oli kolmen hengen etupenkki, ja ohjaus tapahtui keskipaikalta. Etupenkin ja moottoritilan väliin jäi tila joko matkatavaralle tai kahdelle apuistuimelle, sillä kaksi vararengasta oli sijoitettu Alligatorin etukannen alle. Trippel oli valinnut SG 6-sotilasamfibionsa kaltaisen teräsammeen, mikä saavuttaisi tavoitellun kantavuuden: ammeen vuoksi Alligatorin ensi prototyypissä ei ollut vielä ovia, vaan siihen noustiin laidan yli kylkien askelmien kautta. Friedbergissä valmistettuun toiseen prototyyppiin tehtiin muutoksia: kori sai kulmikkaammat muodot, ovet kummallekin sivulle, sekä muodikkaat siivet, joissa oli kehitysversiossa (galleriakuva) suuremmat ilmanottoaukot moottorin jäähdytystä varten. Harppaus uutuusmallin toteutusta kohti oli New Yorkissa toimiva, amfibio-prototyypistä kiinnostunut yritys, minkä kanssa Trippel perusti Amphicar Corporation of America -yhtiön. Yhdysvaltalaisen kumppanin vaatimukset - muiden muassa moitteeton luotettavuus - olivat tiukkoja, jotta erikoinen auto olisi uskottava ja voisi saavuttaa hyvällä maineella tavoitellun menestyksen. Trippel ja hänen uudet yhdysvaltalaiset kumppaninsa muokkasivat konseptia yhdysvaltalaisen markkinan tarpeiden mukaiseksi. Trippelin saksalainen, keskisuuri Eurocar-kumppani Friedbergissä arveli Amphicar-yrityksen ehtoihin tutustuttuaan kuitenkin, että sen voimavarat eivät mitenkään voisi riittää vielä kovin keskeneräisen Alligator-amfibion jatkokehittelyyn siten, että se täyttäisi Amphicar-yrityksen korkeat tavoitteet. Myös sovittu 25 000 kappaleen valmistusmäärä ylitti yrityksen kapasiteetin. Tämän vuoksi osapuolet purkivat Eurocar GmbH -yhteisyrityksensä, ja Trippel lähti vuonna 1959 yksin esittelemään ajoneuvoa Geneven autonäyttelyssä yhä Eurocar Alligator -nimisenä . Tarkoitus oli autonäyttelyn aikana etsiä yhteistyökumppania, joka kykenisi valmistamaan Trippelin uutta amfibioautoa. Näin kävikin, sillä messuilla Trippel tapasi vanhan tuttavansa, Quandt-teollisuusyhtymää johtavan, upporikkaan Harald Quandt`n. Hän oli Joseph_Goebbelsin ottopoika, ja Goebbelsin alaisuudessa toiminut Bank der Deutschen Luftfahrt -pankki oli maailmansodan aikana antanut rahoituksen Trippelin ostaa Bugatti-tehdas SG 6-sotilasajoneuvon valmistusta varten. Trippel sai vakuuteltua Quandtin varmasta kaupasta, sillä Amphicar Corporation of America oli taannut 25 000 kappaleen tilauksen. Quandt lunasti Trippel-amfibion lisenssin, ja palkkasi Hans Trippelin teknisen neuvonantajan virkaan. Quandtin ensi ajatus oli valmistuttaa amfibioautoa BMW-tehtailla, sillä Quandt-ryhmä omisti yrityksen osake-enemmistön, ja BMW-moottoritehtaalla olisi varmaankin tietotaitoa valmistaa autoa. Amfibioauto-projektin katselmuksen jälkeen BMW-johtokunta kuitenkin torjui hankkeen yksimielisesti.