stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koordinaatiokehä

Kompleksi-ionissa [CoCl2(NH3)4]+ kloro- ja ammiiniligandit muodostavat koordinaatiokehän koboltti-ionin ympärille
Koordinaatiokehä on kompleksiyhdisteissä keskusioniin sitoutuneista ligandeista ja niiden kanssa vuorovaikuttavista molekyyleistä tai ioneista muodostuva ympäristö. Koordinaatiokehä voidaan jakaa sisä- ja ulkokehiin riippuen siitä, miten ne vuorovaikuttavat keskusionin kanssa.
Sisä- ja ulkokehä

Koordinaatiokehän teorian esitti Alfred Werner. Werner ehdotti vuonna 1912, että kompleksiyhdisteissä metalli-ioniin on kahdenlaisia vuorovaikutuksia. Ligandit, jotka ovat suoraan sitoutuneet keskusioniin muodostavat niin sanotun sisäkehän eli primäärisen koordinaatiokehän ja vastaionit ja liuottimet, jotka eivät muodosta varsinaista kompleksia, mutta toimivat sähköisen tasapainon ylläpitämisessä muodostavat ulkokehän eli sekundäärisen koordinaatiokehän. Ulkokehään kuuluvat ligandit vuorovaikuttavat kompleksi-ionin kanssa ionisin vuorovaikutuksin tai vetysidoksin, mutta eivät muodosta suoraa sidosta keskusionin kanssa. Tätä määritelmää käytetään nykyäänkin. Esimerkiksi kompleksi-ionissa [CoCl2(NH3)4]Cl keskusionina on koboltti-ioni ja sisäkehän muodostavat neljä ammoniakkimolekyyliä ja yksi kloridi-ioni. Ulkokehän muodostaa vastaionina toimiva kloridi-ioni. Kirjoitettaessa kompleksiyhdisteiden kaavoja keskusioni ja sisäkehän ligandit sijoitetaan hakasulkeiden sisään.
Koordinaatiokehistä sisäkehään sitoutuneet ligandit ovat sitoutuneet voimakkaammin keskusioniin kuin ulkokehän ligandit. Sisemmässä koordinaatiokehässä tapahtuvia reaktioita ovat muun muassa ligandienvaihtoreaktiot sekä koordinaatioluvun muutokset. Vaikka monet tärkeät reaktiot koordinaatioyhdisteissä tapahtuvat sisäkehällä on myös ulkokehän ligandeilla vaikutusta niihen. Ulkokehän ligandeilla on vaikutusta erityisesti elektroninsiirtoreaktioissa sekä substraatin aktivoinnissa ja niillä on katalyyttistä merkitystä esimerkiksi monissa entsyymien katalysoimissa reaktioissa.
Kiinteässä rautasulfaatin heptahydraatissa FeSO4·7H2O rautaioni toimii keskusionia, jota ympäröi kuusi vesimolekyyliä, jotka muodostavat sisäkehän. Yksi vesimolekyyli ja sulfaatti-ioni muodostavat ulkokehän.
Finnhits 9

| Finnhits 9 Eri esittäjiä |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1979
 Julkaistu: 1979
 Formaatti: LP-levy (FTV 10)   C-kasetti (FMK 10)   CD-levy (5050466-7426-2-9)
 Tyylilaji: iskelmä, blues, country, disko, folk, funk, pop, poprock, rock, soul
 Kesto: 52.26
 Levy-yhtiö: Finnlevy
 Levymerkki: Finnlevy
Finnhits-sarjan muut julkaisut
| Finnhits 8 1978 | Finnhits 9 1979 | Finnhits 10 1979 |
Finnhits 9 on suomalaista iskelmämusiikkia sisältävän Finnhits-kokoelmalevysarjan yhdeksäs osa vuodelta 1979. Albumi julkaistiin Finnlevyn toimesta vinyylilevynä ja C-kasettina vuonna 1979. CD-levynä albumi julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 2004 samoissa kansissa sarjan kymmenennen osan kanssa.
Kappaleet > A-puoli

Marion: Senorita por favor – 3.02 (alkup. ”Senorita por favor”, säv. S. Cutugno, suom. san. C. Johansson, sov. R. Bauer)
Lea Laven: Aamulla rakkaani näin – 3.03 (säv. ja san. R. Reiman, sov. J. Sivonen)
Markku Aro: Rakkautta vain – 3.46 (alkup. ”Love is in the Air”, säv. H. Vanda – G. Young, suom. san. P. Reponen, sov. V. Samuli)
Mika ja Turkka Mali: Runkomäen iltamat – 3.22 (alkup. ”Wine with Dinner”, säv. Loudon Wainwright, suom. san. T. Mali, sov. K. Westerlund)
Eino Valtanen: No justiinsa juu – 2.50 (säv. J. Kuoppamäki, san. C. Johansson, sov. H. Annala)
Francis Goya, kitara: Tyttöni mun – 3.17 (alkup. ”Sheila, mon amour”, adapt. F. Friday – A. LeBaron)
Maarit: Jäätelökesä – 3.35 (säv. ja sov. S. Hurmerinta, san. M. Alatalo)
Anneli Sari, Feija ja Taisto: Luonnonlapset – 3.24 (säv. R. Markkula, san. J. Vainio, sov. J. Salo)
Kappaleet > B-puoli

Kontra: Jerry Cotton – 3.06 (alkup. ”Jack the Idiot Dunce”, säv. R. D. Davies, suom. san. Moog Konttinen, sov. Kontra)
Pepe Willberg: Rasvis mä oon – 3.13 (alkup. ”Grease”, säv. Barry Gibb, suom. san. Hector – P. Reponen, sov. M. Johansson)
Kake Singers: Me halutaan olla neekereitä – 3.21 (säv. ja sov. J. H. Trambolino, san. O. O. Ollén)
Merja Rantamäki: Sinne – 2.03 (säv. ja sov. T. Kärki, san. J. Vainio)
Jamppa Tuominen: Yritetään yhdessä vielä – 3.15 (säv. ja san. V. Juntunen, sov. J. Sivonen)
Taiska: On uusi päivä huominen – 3.13 (alkup. ”Tomorrow is Another Day”, säv. C. Connors – A. Robbins, suom. san. Hector, sov. A. Butler)
Tapani Kansa: Tulkaa tytöt takaisin – 4.33 (säv. ja san. Tapani Kansa, sov. Antti Hyvärinen)
Mikko Alatalo: Vicky Lee – 3.23 (säv. ja san. M, Alatalo – H. Rinne, sov. K. Halonen)
Lähde:
Kolmen kappaleen probleema

Kolmen toisiinsa vaikuttavan kappaleen liikettä.
Kolmen kappaleen probleemasta voidaan fysiikassa puhua kahdessa eri merkityksessä:
Alun perin kolmen kappaleen probleemalla tarkoitetaan kysymystä siitä, miten voidaan laskea kolmen kappaleen liikeradat, kun niiden massat sekä sijainnit ja nopeudet jollakin annetulla hetkellä tunnetaan ja niiden oletetaan noudattavan klassisen mekaniikan liike­lakeja ja vaikuttavan toisiinsa Newtonin gravitaatio­lain mukaisella tavalla.
Nykyaikaisessa laajemmassa merkityksessä kolmen kappaleen probleema on klassisessa tai kvantti­mekaniikassa mikä tahansa kysymys kolmen kappaleen liikkeestä tiettyjen alku­tilannetta koskevien oletusten vallitessa. Tyypillisessä tapauksessa kaikki kolme kappaletta voidaan olettaa massapisteiksi ja niiden välistä vuorovaikutusta, joka voi olla esimerkiksi gravitaatio tai sähkö­magneettinen, voidaan kuvata skalaarisella potentiaalilla.
Yleisessä tapauksessa kolmen kappaleen vuoro­vaikuttaessa niiden liike­yhtälöitä ei voida ratkaista matemaattisen analyysin keinoin, vaan on turvauduttava erilaisiin likiarvoihin tai numeerisiin ratkaisuihin. Suomalainen matemaatikko Karl F. Sundman osoitti vuosina 1906–1912, että ratkaisu voidaan esittää myös suppenevien potenssi­sarjojen avulla.
Historiallisesti kolmen kappaleen probleemaa tutkittiin ensimmäiseksi Kuun, Maan ja Auringon välisten voimien ja niiden liikkeiden tarkemmaksi selvittämiseksi.
Historia

Kysymys kolmen kappaleen liikkeestä niiden välisen gravitaation vaikutuksesta tuli tarkemman käsittelyn alaiseksi ensimmäiseksi vuonna 1687, kun Isaac Newton julkaisi teoksensa 'Principia' (Philosophiae Naturalis Principia Mathematica). Sen ensimmäisen kirjan 66. propositiossa ja sen 22 korollaarissa Newton otti ensimmäiset askelet tämän kysymyksen selittämiseksi. Kolmannen kirjan 25. ja 35. propositiossa Newton otti myös ensimmäiset askelet tämän soveltamiseksi Kuun liikkeeseen sen ollessa Maan ja Auringon vetovoimien vaikutuksen alaisena.
Vasta myöhemmin tämä kysymys tuli kolmen kappaleen probleeman nimisenä kuuluisaksi varsinkin suuren vaikeutensa vuoksi.
1700-luvun toisella neljänneksellä Kuun liikettä tutkittiin erityisen tarkasti. Asia sai suuren käytännöllisenkin merkityksen, sillä mitä tarkemmin Kuun liikkeet pystyttiin ennalta laskemaan, sitä tarkemmin Kuun asemaa voitiin käyttää hyväksi navigoinnissa pituuspiirin määrittämiseksi merellä. Newtonin työn perusteella pääteltiin, että ainakin suurimmaksi osaksi kysymystä Kuun liikkeestä voitiin käsitellä yksin­kertaisesti olettamalla, että Aurinko aiheuttaa tietyn suuruisia häiriöitä Kuun kierto­liikkeeseen Maan ympäri.
Jean d’Alembert ja Alexis Clairaut yrittivät toisistaan riippumatta molemmat kehittää probleemalle yleisemmän ratkaisun käyttämällä differentiaaliyhtälöitä, joiden ratkaisuina saatiin perättäisiä, yhä tarkempia liki­arvoja. Molemmat jättivät ensimmäiset kilpailevat analyysinsä asiasta Ranskan tiedeakatemialle (Académie Royale des Sciences) vuonna 1747.
Nimitys ”kolmen kappaleen probleema” (ransk. Problème des trois corps) tuli ensimmäiseksi käyttöön Pariisissa 1740-luvulla näiden tutkimusten yhteydessä. Myöhemmin, vuonna 1761, Jean d’Alembert mainitsi eräässä kysymyksen historiaa käsittelevässä tutkielmassaan, että Leonhard Euler oli kehittänyt keinon eräiden aiheeseen liittyvien differentiaali­yhtälöiden ratkaisemiseksi jo vuonna 1740. Suomessa probleeman kansantajuistajana ja merkittävänä tutkijana on 1980–2010-luvuilla tullut tunnetuksi Turun yliopiston tähtitieteen professori Mauri Valtonen.
Esimerkkejä > Ympyräliike

Eräs tärkeä esimerkki kolmen kappaleen probleemasta on tapaus, jossa kaksi massiivista kappaletta kiertää ympyrä­rataa yhteisen massakeskipisteensä ympäri, ja kolmas kappale on paljon pienempi ja liikkuu samassa tasossa. Tällöin kahden massiivisen kappaleen keskinäinen kierto­liike on vakaa, ja myös kolmas, pienempi kappale voi pysyä näiden suhteen levossa, jos se sijaitsee jossakin Lagrangen pisteistä. Näistä viidestä pisteestä kolmessa tilanne on kuitenkin epävakaa, sillä pienikin ulkoinen häiriö saa kappaleen poikkeamaan paikoiltaan, ja vain kaksi on vakaita.
Tällaisen systeemin voivat muodostaa esimerkiksi Maa, Kuu ja avaruuteen lähetetty avaruusluotain.  Sellaisen muodostavat myös Aurinko, Jupiter ja troijalaiset asteroidit, jotka sijaitsevat näiden muodostaman systeemin Lagrangen pisteissä ja kiertävät Aurinkoa siten, että osa niistä on aina kuudesosan kierrosta Jupiteria edellä, toiset taas saman verran jäljessä.
Esimerkkejä > Kuiden liikkeet

Toinen paljon tutkitun tapauksen muodostavat Aurinko, planeetta ja sitä kiertävä kuu. Tällaisissa tapauksissa voidaan planeetan ja kuun liikettä Auringon ympäri tarkastella ikään kuin ne muodostaisivat yhden kappaleen. Kuun liikkeelle planeetan ympäri voidaan taas laskea ensimmäinen liki­arvo jättämällä Auringon vaikutus kokonaan ottamatta huomioon, ja tarkemmin sen liike on laskettavissa käsittelemällä Auringon vaikutusta häiriö­teoreettisena korjauksena.
Esimerkkejä > Planeettojen liikkeet

Kaikkialla aurinkokunnassa Auringon vetovoima on paljon suurempi kuin planeettojen väliset vetovoimat. Näin ollen planeettojen radat voidaan likimääräisesti laskea ottamatta huomioon muita voimia kuin Auringon vetovoima, mutta näin saatuja likiarvoja tarkennetaan muiden planeettojen aiheuttamilla pienillä häiriöillä. Myös näille korjauksille on johdettu sarjakehitelmiä.
Esimerkkejä > Atomifysiikka

Sähkömagneettinen vuorovaikutus muistuttaa gravitaatiota siinä, että kahden sähkö­varauksen välinen voima on kääntäen verrannollinen niiden etäisyyden neliöön aivan samoin kuin kahden massan välinen gravitaatio­voimakin. Tämän vuoksi gravitaation liittyvälle kolmen kappaleen probleemalle kehitettyjä ratkaisuja voidaan analogisesti soveltaa myös tapauksiin, jossa hiukkaset vaikuttavat toisiinsa sähköisillä voimilla. Tällaisia sovelluksia on varsinkin atomi­fysiikassa. Tällä tavoin voidaan tutkia esimerkiksi heliumatomin ytimen ja sen molempien elektronien välisiä vuoro­vaikutuksia.
Samaan tapaan voidaan kuvata myös joidenkin kolmi­atomisten molekyylien, kuten vesi- ja hiilidioksidimolekyylien ominaisuuksia.  Tätä on voitu käyttää kaasujen eri suurten lämpökapasiteettien selittämiseen. Useimpia atomi­fysikaalisia kysymyksiä on kuitenkin käsiteltävä kvantti­mekaniikan avulla.
Suhteellisuusteoreettisia näkökohtia

Jos kappaleiden nopeus on lähellä valon­nopeutta, kysymyksen käsittelyssä on otettava huomioon myös suhteellisuusteorian tulokset. Yleisen suhteellisuus­teorian mukaan kiihtyvässä liikkeessä olevat massat saavat aikaan myös gravitaatio­aaltoja ja menettävät täten energiaansa, mikä on otettava huomioon.
Kvantti­fysiikassa on lisäksi otettava huomioon, että jos energiaa on riittävästi, voi esiintyä myös parinmuodostusta ja annihilaatiota eikä hiukkasten luku­määräkään näin ollen pysy vakiona.
Näiden seikkojen vuoksi klassiseen fysiikkaan perustuvat kolmen kappaleen probleeman ratkaisut ovat vain liki­määräisiä.
Useamman kappaleen probleema

Kolmen kappaleen probleema on erikoistapaus useamman kappaleen probleemasta (n kappaleen probleemasta). Tämä koskee sitä, miten n kappaletta liikkuvat, kun ne vaikuttavat toisiinsa esimerkiksi gravitaatiovoimilla. Myös n kappaleen tapauksessa ratkaisu voidaan esittää suppenevien potenssi­sarjojen avulla, kuten Sundman osoitti kolmen ja myöhemmin Quidong Wang useamman kappaleen tapauksessa. Kuitenkin sekä Sundmanin että Wangin sarjat suppenevat yleensä niin hitaasti, etteivät ne sovellu käytännön tarkoituksiin, ja siksi toistaiseksi numeerisen analyysin menetelmät (sekä eräissä tapauksissa trigono­metrisilla sarjoilla saadut approksimaatiot) ovatkin ainoat käyttö­kelpoiset.
Esimerkkejä systeemeistä, joita n kappaleen probleema eri muodoissaan koskee, ovat galaksit sekä planeetta­kunnat, joissa on useampia planeettoja ja niillä mahdollisesti kuita, samoin useampi­elektroniset atomit, ionit ja molekyylit.
Kirjallisuutta

Aarseth S. J.: Gravitational N-Body Simulations. 2003. Cambridge University Press.
Bagla J. S.: Cosmological N-body simulation: Techniques, scope and status. 2005. Current Science.
Chambers J. E. – Wetherill G. W.: Making the Terrestrial Planets: N-Body Integrations of Planetary Embryos in Three Dimensions. 1998. Academic Press.
Chenciner, Alain: Three body problem. Scholarpedia, 2007, 2. vsk, nro 10.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 18.12.2009.
Efstathiou G. – Davis M. – White S. D. M. – Frenk C. S.: Numerical techniques for large cosmological N-body simulations. 1985. ApJ.
Hulkower Neal D.: The Zero Energy Three Body Problem. Indiana University Mathematics Journal 27 (1978), s. 409–447.
Hulkower Neal D.: Central Configurations and Hyperbolic-Elliptic Motion in the Three-Body Problem. Celestial Mechanics 21 (1980), s. 37–41.
Valtonen, Mauri: Ratkesiko kolmen kappaleen ongelma sata vuotta sitten? Tieteessä tapahtuu, 2013, nro 6, s. 25–27.  ISSN 0781-7916  Artikkelin verkkoversio.
Aiheesta muualla

Applet demonstrating chaos in restricted three-body problem (Arkistoitu – Internet Archive)
Scholarpedia: Three body problem (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki
Kokemäenjoen alueen lasketut järvet

Kokemäenjoen alueen lasketut järvet ovat  Kokemäenjoen vesistössä Kokemäenjoen alueella sijaitsevia järviä, joille on tehty pääasiassa viimeisen kolmen sadan vuoden aikana järvenlasku. Laskettu järvi on sellainen, että sen vedenpinnan korkeutta on alennettu tai sen vesiallas on tyhjennetty kokonaan vedestä. Kaikki järvenlaskut eivät sisälly tähän esittelyyn, mutta useimmat niistä merkittävimmistä järvenlaskuista, jotka voidaan lähteiden perusteella vahvistaa. Yleensä ottaen järviin on kajottu harvemmin kuin soihin, joiden raivuusta on syntynyt suurin osa seudun pelloista. Näillä molemmilla toimilla on ollut suuri vaikutus Kokemäenjoen alueen maisemaan, ekologiaan ja sen vesistöjen toimintaan.
Seuraavassa on luettelonomaisesti esitelty tunnettuja tapauksia Kokemäenjoen alueen lasketuista tai kuivatetuista järvistä. Esittely alkaa Kokemäenjoen suistosta ja seuraa jokivartta myöten yläjuoksun suuntaan. Pohjatietoina ovat Kansalaisen karttapaikka ja Oiva-tietokanta, joka on Ympäristöhallinnon eri hallintokuntien yhteispalvelu.
Mikäli järvenlaskusta on kerrottu järven omilla sivuilla, ei tässä asialle esitetä lähteitä. Järvi on niin sanotusti laskettu, kun sen vedenpintaa on alennettu perkaamalla laskuojaa tai kaivamalla sille uusi laskuoja toisaalle. Kuivatettu järvi tarkoittaa sitä, että kaikki tai lähes kaikki sen vedet on laskettu pois. Jäljelle on jäänyt kosteikko tai luhta, joka on nykyään monen lintuveden perusta, tai jäljelle on jäänyt metsittyvä suo tai niitty, ja joskus alue on raivattu pelloksi. Entisen järven pohja pidetään kuivana ojittamalla tai salaojittamalla se niin, että sadevesi virtaa sieltä pois.
Kokemäenjoen suisto ja Porin ympäristön järvet

Kokemäenjoen suiston edessä olevat lähisaaret ja -niemet eivät kuulu Kokemäenjoen alueeseen vesistöllisesti, mutta ne voidaan liittää tähän yhteyteen maantieteellisen läheisyytensä vuoksi. Myös täällä harjoitettiin maanviljelyä edistävää niityn- ja pellonraivausta. Kohteena olivat erityisesti suot ja kosteikot, joita maankohoaminen synnytti. Joskus kohoavassa jokilietteessä oli epätasaisuuksia, joihin jäi lampia tai järviä. Myös näitä kuivattiin maanviljelyn käyttöön. Suurimmat järvet olivat Kyläjärvi ja Enäjärvi.
Pyntösjärvi oli 1800-luvulle saakka noin 8 kilometriä pitkä järvi aivan Porin itäpuolella. Sen kuivattaminen aloitettiin jo 1810-luvulla, mutta se saatiin päätökseen vasta 1930-luvulla.
Harjunpäänjoen valuma-alue

Haukijärven lähellä on sijainnut Koukkujärvi, ja ne laskivat silloin yhteistä laskuojaa ja nykyistä Fransinojaa pitkin Harjunpäänjokeen.
Kokemäenjoen alaosan alueen pohjoisreunan lähellä ja Harjavallan pohjoispuolella sijaitsee neljä entistä pikkujärveä, jotka on kuivatettu suoksi. Tällaisia ovat Ahvenjärvi, Iso-Huilu ja Vähä-Huilu, jotka sijaitsevat lähellä toisiaan. Ahvenjärven ja Iso-Huilun välissä on ollut vielä lampi, joka on kuivatettu suoksi.
Myös Juupajoen valuma-alueen eteläreuna ulottuu melko lähelle Kokemäenjoen alueen pohjoisreunaa. Juupajoen valuma-alueella Pitkäjärvi ja Katinhäntä kuuluivat samaan laskettuun Pitkäjärveen. Sen sijaan Juupajärven laskeminen ei tuottanut tulosta.
Levaoja, joka yhtyy Harjunpäänjokeen Kullaan alapuolella, on Levajärven laskuoja. Levajärven pintaa on laskettu selvästi. Levaojan kanssa rinnakkaisen Kissainojan yläpuolisia järviä on laskettu tai kuivattu. Näitä ovat Vaskujärvi, jonka kautta laski entinen Salmijärvi. Paikalla on nykyään ojitettu metsäinen suo nimeltään Vaskujärvi. Salmijärvi jakaantui järvenlaskun seurauksena pienemmäksi Salmijärveksi ja Pikku Salmijärveksi. Salmijärveä monin verroin suurempi Pirttijärvi hajosi vedenlaskussa Pitkäseläksi, Pirttijärveksi ja Petterinniituksi, joka on maatunut kosteaksi luhdaksi. Kalmbergin kartastossa oli piirretty "Okiveikon" järvi, joka on nykyään Veikkojärven nimellä tunnettu ja kosteikoksi laskettu järvi. Lasketut Kivi- ja Kotajärven vedet laskivat Veikkojärven kautta Pirttijärveen.
Pyhäjärvenjoki on Pyhäjärven alueen laskujoki ja sen yhtymäkohta Harjunpäänjoessa on hieman Kissainojaa ylempänä. Sen pääjärvi Pyhäjärvi on laskettu ja samoin ovat sen yläpuoliset Palusjärvi ja Palojärvi sekä näidenkin yläjuoksulla sijaitseva Tyvijärvi. Näiden laskeminen liittyi soiden kuivattamiseen pelloiksi.
Joutsijärven ympäristössä Jylhäjoen valuma-alueella erkanee Saarijärven kylässä etelään Liesoja, joka vie kuivatulle Liesjärvelle ja sen kautta laskeneelle Sammaljärvelle. Liesjärvi on nykyään ojitettua metsää ja peltoa ja Sammaljärvi on kokonaisuudessaan viljeltyä peltoa. Jylhäjoen pääjärvi on Saarijärvi, ja sen vedenpintaa ainoastaan alennettiin.
Tattaranjoen valuma-alue

Tattaranjoen valuma-alueella Nakkilassa ja Harjavallassa ei enää ole järviä, koska ne on kaikki kuivatettu niityiksi, metsiksi tai pelloiksi. Tunnetuin järvistä on Leistilänjärvi, joka on kuivatettu kokonaan pelloksi. Muita järviä ovat Leistilänjärven itäpuolella sijainnut Vähäjärvi , joka on kuivatettu kokonaan metsäksi, Hiirijärvi, joka on kuivatettu pelloksi  ja Harolanjärvi (vanha nimitys "Isojärvi"), joka on kuivatettu keskeltä suoksi ja reunoiltaan pelloksi.
Suiston ja Sammunjoen välinen alue

Kokemäen Risten Rudangolla sijaitsi pieni Kivijärvi , joka on kuivattu suoksi ja metsäksi. Huittisten Raijalanjärven kylässä olleen suuren Raijalanjärven, joka oli yhteydessä Kokemäenjoen Kiettareenhaaraan, kuivatti Huittisten varavankila 1930-luvun lopulla pelloksi.
Kokemäen Kynsikankaalla ja Sääksjärven eteläpuolella olevissa metsissä on kuivatettu pari järveä. Alueen suurin järvi Kynsijärvi kuivatiin heinäniityksi ja puolet siitä on nykyään metsää ja puolet on avosuota. Takajärven pinnankorkeutta on alennettu, sillä järvi on pienentynyt vanhojen karttojen mukaan puoleen.
Kauvatsanjoen valuma-alue

Ala-Kauvatsan joen suussa on ollut Takajärvi , joka on kärsinyt Kokemäenjoen perkauksissa niin, että joen vedenpinnan laskiessa Takajärvi jäi ilman vettä. Se on nykyään soinen niitty. Kauvatsan Pikku-Säpilässä  olevat pellot ovat entisiä järviä. Kauvatsanjoen itäpuolella olevat Lievijärvi ja Pätkysjärvi ovat molemmat laskettuja järviä.
Rukajoen valuma-alueella Lutajärvestä laskevaan Kivijärvenojaan yhtyy monen kuivatun järven laskuojat. Näitä kuivatettuja järviä ovat olleet suuri Kivijärvi ja pienet Rukajärvi, Pikku Rukajärvi, Tervajärvi ja Riukujärvi. Mustajärvenojan kautta laskivat kuivatetut Pikku Mustajärvi ja Iso Mustajärvi, jotka oli laskettu 1853 mennessä.  Kuivatukset ovat mahdollistaneet Kivijärvenmaan kylän syntymisen usean pitäjän yhteisen rajapyykin ympärille.
Kiikoisissa Sastamalan puolella on suuri Kiikoisjärvi, joka on aluksi laskettu ja sitten nostettu säännöstelyä varten. Kiikoisjärven luoteispuolella oli järvi Liehuva, joka on nykyään Liehuvansuo.. Järven koillispuolella on Nutojärven suo , joka ennen kuivattamistaan tunnettiin myös Mutajärven nimellä. Sen laskeminen oli aloitettu ennen vuotta 1838 .
Kuorsumaanjärven valuma-alueella laskettuja järviä ovat Kuorsumaanjärvi ja Jättijärvi. Nämä laskivat nykyään kokonaan kuivatettuun Marjajärveen.
Mouhijärvi on nykyään säännöstelty järvi, jota aikoinaan laskettiin hieman. Mouhijärveen laskee Karhuojan kautta laskettu Ylinen Alhajärvi (aiemmin "Pieneksi Alhajärveksi"), jonka sisar Alinen Alhajärvi  on kuivatettu suoksi. Järven aikaisempi nimi oli "Iso Alhajärvi". Kalmbergin karttastoon on Alhajärvien itäpuolelle merkitty eräs nimetön järvi , jota ei enää ole.
Suodenniemen Kirkkojärvi on laskettu. Kirkko-ojan varrelta on kuivatettu pelloksi eräs lampi. Suksijärvi , jonka aikaisempi nimitys ennen järvenlaskua oli "Iso Säksjärvi", kuroutui selvästi erillisiksi Isoksi- ja Pieneksi Suksijärveksi.
Suodenniemen Taipaleen kylässä Sävijokeen laskee vasemmalta Taipaleenjoki, jonka lähde Märkäjärvi on laskettu kahden metrin verran. Järvenlaskun seurauksena Märkäjärvi jakaantui viideksi järveksi. Ihananjärvi on todennäköisesti laskettu järvi. Yläjuoksulla olevien järvien laskemisista tulee etsiä kattavista lähteistä.
Sammunjoen valuma-alue

Sammunjoen valuma-alueen pohjoispuolella sen suurinta järveä Houhajärveä on laskettu metrin verran. Se on heikentänyt muutenkin matalan järven tilaa. Heti sen länsipuolella oli melko suuri Hanhijärvi, josta on järvenlaskun jäljiltä olemassa vain pieni lampi avosuon keskellä. Iso-Kuovanen on merkitty vanhoihin Kalmbergin karttoihin pitkänä järvenä ilman pieniä lampareita, jollaiset sillä nykyään on. Tämän vuoksi sitä voi myös pitää laskettuna järvenä.
Sammunjoen suiston ja Rautaveden välinen alue

Sastamalassa Keikyän Villilässä on Kokemäenjoken rannassa Paskajärvi , joka on entinen "Pielimesjärvi" ja joka on osittain kuivatettu pelloksi.
Sastamalan Kiikan Kikkelänjoen valuma-alueella Kiimajärven vedenpintaa on alennettu. Samoin on toimittu saman valuma-alueen Syväjärvessä ja Kortejärvessä. Viereinen Soperojärvi  on kuivattu avosuoksi vuosina 1842−1850 .
Saikkalanjoen valuma-alue

Jo valuma-alueensa laskujoessa Saikkalanjoessa on joen perkauksesta ja järvenlaskusta johtuvia muutoksia. Mätikön vedenpinnan alentaminen on lyhentänyt järveä melkoisesti. Myös Kirkkojärveä ja Kallojärveä on laskettu hieman. Pääuomassa olevaa Hahmajärveä on alennettu.
Aiheesta muualla

Anttila Veikko: Järvenlaskuyhtiöt Suomessa. Kansatieteellinen arkisto 19. Helsinki, SMYA, 1967.
Koproporfyrinogeenioksidaasi

Malli ihmisen koproporfyrinogeenioksidaasin rakenteesta
Koproporfyrinogeenioksidaasi on oksidoreduktaaseihin kuuluva entsyymi. Entsyymi katalysoi koproporfyrinogeeni III:n hapettumista protoporfyrinogeeni IX:ksi. Koproporfyrinogeenioksidaasi osallistuu hemiryhmän ja muiden porfyriinien sekä klorofyllin biosynteesiin ja sitä tavataan kaikista eliöistä. Entsyymin EC-numero on EC 1.3.3.3.