stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mielenfilosofia
Mielenfilosofian ongelmia > Kvaliat

Monet henkiset tilat ovat sellaisia, että eri yksilöt kokevat ne eri tavalla. Esimerkiksi henkistä tilaa ”kipu” luonnehtii se, että se sattuu. Kahden eri henkilön kokemus kivusta ei kuitenkaan välttämättä ole identtinen, koska meillä ei ole mahdollisuutta mitata sitä kuinka paljon jokin sattuu eikä tapaa kuvata täsmällisesti sitä, miltä kipu tuntuu. Filosofit ja tiedemiehet kysyvät, mistä tällaiset kokemukset tulevat. Mikään ei vaikuta siltä, että neuraalinen tai funktionaalinen tila voisi tuoda mukanaan tällaisia kivun kokemuksia. Usein näkemys muotoillaan seuraavasti: aivotapahtumien olemassaolo ei sellaisenaan voi selittää sitä, miksi ne tuovat mukanaan niitä vastaavia kvalitatiivisia kokemuksia. Kysymys siitä, miksi monet aivoprosessit tapahtuvat yhdessä tietoisuuskokemuksen kanssa vaikuttaa mahdottomalta selitettäväksi. Kuitenkin jotkut katsovat, että tiede voi lopulta selittää myös tällaiset kokemukset.
Sitä ongelmaa, kuinka henkisten tilojen introspektioon perustuvat ensimmäisen persoonan näkökulmat ja yleensäkin koko tietoisuus voitaisiin selittää kolmannen persoonan kvantitatiivisten neurotieteiden avulla, kutsutaan ”selitysaukoksi” (explanatory gap). Nykyaikaisilla mielenfilosofeilla on useita mielipiteitä tämän aukon luonteesta. David Chalmers ja varhaisempi Frank Jackson ovat tulkinneet aukon luonteeltaan ontologiseksi, eli he ovat katsoneet, ettei kvalioita voida koskaan selittää luonnontieteellisesti, koska fysikalismi on epätosi. Ongelma koskee kahta erillistä kategoriaa, joista toista ei voi palauttaa toiseen. Thomas Nagel ja Colin McGinn ovat omaksuneet toisen näkemyksen: heidän mukaansa aukko on luonteeltaan tietoteoreettinen. Nagelin mukaan luonnontieteet eivät vielä kykene selittämään subjektiivisia kokemuksia, koska se ei ole vielä edennyt vaaditulle tasolle. Emme kykene vielä edes muotoilemaan ongelmaa oikein. McGinnin mukaan ongelma sen sijaan johtuu pysyvistä biologisista rajoituksista. Emme voi ratkaista ongelmaa, koska subjektiivisten kokemusten piiri on meiltä kognitiivisesti suljettu samalla tavalla kuin kvanttifysiikka on kognitiviisesti suljettu norsuilta. Jotkut filosofit taas pitävät aukkoa pelkästään semanttisena ongelmana.
Mielenfilosofian ongelmia > Intentionaalisuus

Intentionaalisuus on henkisten tilojen ominaisuus suuntautua jotakin kohti tai olla suhteessa johonkin ulkoisessa todellisuudessa olevaan. Tämä ominaisuus tuo mukanaan sen, että henkisillä tiloilla on sisältö ja semanttisia viittauksia, ja niille voidaan näin antaa totuusarvoja. Kun nämä tilat yritetään palauttaa luonnollisiin prosesseihin, syntyy mielenfilosofinen ongelma: luonnolliset prosessit eivät ole tosia tai epätosia, ne yksinkertaisesti vain tapahtuvat — joten kuinka henkiset tilat voivat olla pohjimmiltaan luonnollisia prosesseja?
Mielenfilosofian ongelmia > Vierassieluisuuden ongelma

Vierassieluisuuden ongelma on mielenfilosofinen ja tietoteoreettinen ongelma, joka voidaan esittää seuraavasti: koska voin havainnoida muista ihmisistä vain heidän käyttäytymistään, kuinka tiedän, että heillä on mieli (tai ”sielu”)? Kysymyksen taustalla on se ajatus, että vaikka jonkun käyttäytyminen olisi kuinka hienostunutta, se ei itsessään takaa mielen mukanaoloa. Olisi silti mahdollista, että toiset ihmiset olisivat pelkkiä automaatteja. Se, että emme voi olla varmoja muiden kuin oman mielemme olemassaolosta, voi johtaa filosofiseen näkökantaan jota kutsutaan solipsismiksi. Eräitä lähestymistapoja ongelmaan ovat behaviorismi, joka samaistaa henkisen toiminnan ulkoiseen käyttäytymiseen, ja analogia-argumentti, joka perustuu siihen, että toiset ihmisolennot vaikuttavat lukemattomilla tavoilla hyvin samanlaisilta kuin minä itse. Tästä voidaan päätellä, että myös muilla ihmisillä on oma sisäinen elämänsä.
Mielenfilosofian seuraamuksia

Mielenfilosofiset ajatukset liittyvät useisiin inhimilliselle elämälle keskeisiin puoliin. Eräitä esimerkkejä ovat ajatukset minuudesta ja vapaasta tahdosta, havaitsemisen, tunteiden ja muistin luonne, sekä kuoleman luonne ja kysymys siitä, onko se kaiken loppu. Minuuteen liittyvät muun muassa kysymykset siitä, mikä henkilö todella on ja mistä hänen identiteettinsä koostuu.
Mielenfilosofian seuraamuksia > Minä

Mielenfilosofialla on merkittäviä seuraamuksia minän käsitteen kannalta. Jos minällä viitataan henkilön olemukselliseen, muuttumattomaan ytimeen, suurin osa nykyajan mielenfilosofeista katsoisi, ettei sellaista ole olemassa. Ajatus minästä tällaisena olemuksellisena, muuttumattomana ytimenä on peräisin kuolemattoman sielun ajatuksesta. Suurin osa nykyajan filosofeista ei hyväksy tällaista ajatusta omaksumansa fysikalismin seurauksena sekä siksi, että he hyväksyvät David Humen skeptisismin minän käsitettä kohtaan. Monet filosofit, kuten Daniel Dennett ja Thomas Metzinger, hyväksyvät ajatuksen minästä illuusiona. Sen sijaan ajatus olemuksellisesta mutta muuttuvaisesta, aineellisesta ytimestä — joka muodostuu vaihtuvista synaptisisista yhteyksistä — vaikuttaa järkevältä kehityspsykologian, kehitysbiologian ja neurotieteiden empiiristen tutkimustulosten valossa.
Mielenfilosofian seuraamuksia > Vapaa tahto

Vapaan tahdon ongelma on vanha kysymys, jota aikaisemmin on pohdittu muun muassa teologisista näkökulmista. Nykyaikaisessa mielenfilosofiassa kysymys on herännyt uudelleen ennen kaikkea siksi, että materialistinen determinismi haastaa sen olemassaolon. Tällaisen näkemyksen mukaan luonnonlait määräävät täydellisesti materiaalisen maailman tapahtumien kulun. Henkiset tilat, ja samalla tahto, olisivat materiaalisia tiloja, mistä seuraa, että inhimillinen käyttäytyminen ja päätöksenteko olisivat kokonaisuudessaan luonnonlakien määräämiä. Jotkut vievät tämän päättelyn vielä askelen pidemmälle: ihmiset eivät voi päättää itse, mitä he haluavat ja tekevät. Seurauksena vapaata tahtoa ei ole olemassa.
Tämän johtopäätöksen hylkäävät muun muassa kompatibilismin kannattajat. Kompatibilistit ehdottavat, että kysymykseen ”olemmeko vapaita?” voidaan vastata vasta kun termin ”vapaa” merkitys on määritelty. ”Vapaan” vastakohta ei ole ”kausaalisesti aiheutettu” vaan ”pakotettu”. Siksi vapautta ei voida samaistaa epädeterminismiin. Vapaa teko on sellainen, jossa toimija olisi voinut tehdä toisin jos olisi valinnut toisin. Tässä merkityksessä henkilö voi olla vapaa vaikka determinismi olisikin totta. Muun muassa David Hume kannatti kompatibilismia. Nykyfilosofiassa näkemystä on kannattanut muun muassa Daniel Dennett, ja kaksoisaspektiteorian näkökulmasta Max Velmans.
On kuitenkin monia inkompatibilismin kannattajia, jotka hylkäävät edellä esitetyn näkemyksen, koska he katsovat tahdon olevan vapaata vahvemmassa merkityksessä, jota he kutsuvat libertarianismiksi. Nämä filosofit katsovat, etteivät maailman tapahtumat ole kokonaan luonnonlakien määräämät: ainakaan vapaan tahdon ei tarvitse olla, ja siksi se on potentiaalisesti vapaa. Merkittävin inkompatibilisti historiassa on ollut Immanuel Kant, ja nykyään sitä ovat kannattaneet muun muassa Peter van Inwagen ja Robert Kane. Inkompatibilismin vastustajat syyttävät sen kannattajia sopimattoman vapauden käsitteen käytöstä. He katsovat, että jos vapaata tahtoamme ei määrää mikään, silloin haluamme sitä mitä haluamme pelkästään puhtaan sattuman ansiosta — ja jos haluamme jotain vain sattumalta, silloinkaan emme ole vapaita. Joten jos tahtoamme ei määrää mikään, emme ole vapaita.
Mielenfilosofia ja nykyfilosofian koulukunnat

Suuri osa yllä olevasta käsittelystä liittyy mielenfilosofiaan analyyttisessä filosofiassa, joka on akateemisen filosofian valtavirta muun muassa englanninkielisissä maissa ja Pohjoismaissa. Analyyttinen mielenfilosofia hyödyntää usein luonnontieteiden tutkimustuloksia.
Eräitä muita filosofisia koulukuntia luetaan usein mannermaisen filosofian käsitteen alle. Siihen kuuluvissa suuntauksissa kuten fenomenologia pyritään usein ymmärtämään inhimillistä olemassaoloa ja kokemusta suoraan, sen sijaan että keskityttäisiin kieleen ja loogiseen analyysiin. Mielenfilosofisten kysymysten suhteen tätä tarkoittaa usein pyrkimyksiä tavoittaa ajattelun ja havaintokokemuksen käsitteet jollain suoralla tavalla, johon ei liity kielellisten muotojen analyysiä. Edmund Husserlin perustama fenomenologia pohtii ihmismielen sisältöjä (noema) sekä sitä, kuinka fenomenologiset tapahtumasarjat muovaavat ihmisen kokemuksia.
Jotkut filosofit ja kognitiotieteilijät ovat pyrkineet hyödyntämään sekä analyyttisen että mannermaisen perinteen ajatuksia. Esimerkiksi Ron McClamrock on saanut vaikutteita Herbert Simonilta, Maurice Merleau-Pontyltä ja Martin Heideggerilta, ja esittää, että ihmisen maailmassa-olemisen (Dasein, In-der-welt-sein) tila tekee mahdottomaksi sen, että hän voisi ymmärtää itsensä abstrahoimalla maailma pois ja tutkimalla sitä kuin se olisi irrallinen ulkoinen olio, jonka osa hän ei itse ole.
Mielenfilosofian suhde eri tieteenaloihin

Ihmiset ovat ruumiillisia olentoja ja siksi tutkittavissa luonnontieteellisin menetelmin. Koska henkiset tapahtumat eivät ole itsenäisiä suhteessa ruumiillisiin tapahtumiin, ihmistä kokemusperäisin menetelmin tutkivien tieteenalojen tulokset ovat merkittäviä myös mielenfilosofian kannalta. On olemassa useita tieteenaloja, jotka tutkivat tapahtumia, jotka ovat jossain suhteessa henkisiin tapahtumiin. Tällaisia tieteitä ovat muiden muassa biologia, tietojenkäsittelytiede, kognitiotiede, kybernetiikka, kielitiede, lääketiede, farmakologia ja psykologia.
Mielenfilosofian suhde eri tieteenaloihin > Psykologia

Psykologia on ihmisen toimintaa ja käyttäytymistä tutkiva tiede, joka tutkii mielentiloja suoraan. Se hyödyntää yleensä empiirisiä menetelmiä tutkiessaan sellaisia konkreettisia mielentiloja kuten ilo, pelko tai pakkomielle. Psykologia tutkii niitä lainmukaisuuksia, jotka sitovat nämä tilat toisiinsa tai ihmiseliön ”syötteisiin” ja ”tulosteisiin”.
Eräs esimerkki koskee havaitsemisen psykologiaa. Tällä alalla työskentelevät tieteilijät ovat havainneet yleisiä periaatteita, jotka koskevat hahmojen havaitsemista. Eräs hahmopsykologian lainmukaisuus sanoo, että ihminen havaitsee samaan suuntaan liikkuvat kappaleet sellaisina kuin ne liittyisivät toisiinsa. Tämä lainmukaisuus kuvaa siis suhteen näköaistin saaman syötteen ja mielen havaintotilojen välillä. Se ei kuitenkaan sano mitään havaintotilojen luonteesta. Psykologian tulokset ovat näin yhteensopivia kaikkien edellä esitettyjen mieli–ruumis-ongelman ratkaisuvaihtoehtojen kanssa.
Mielenfilosofian suhde eri tieteenaloihin > Neurobiologia

Biologian teoreettinen tausta, samoin kuin nykyaikaisen luonnontieteen yleensä, on pohjimmiltaan materialistinen. Tutkimuksen kohteena olevat oliot ovat ensi sijassa fyysisiä prosesseja, ja näiden katsotaan olevan henkisten toimintojen ja käyttäytymisen perustana. Eräs tähän liittyvä perustavanlaatuinen väittämä on: ”henkilön mielentiloissa ei voi tapahtua muutoksia ilman aivojen tiloissa tapahtuvia muutoksia”. Tätä väittämää ei ole kumottu empiirisesti, mikä osoittaa biologian olleen tähän saakka menestyksekäs henkisten ilmiöiden selittämisessä.
Neurobiologian ala koostuu useista osa-alueista, jotka tutkivat henkisten ja fyysisten tilojen ja prosessien välistä suhdetta. Neurofysiologia tutkii havaintoprosessien ja ärsykkeiden välisiä suhteita. Kognitiivinen neurotiede tutkii henkisten prosessien ja neuraalisten prosessien välisiä riippuvuussuhteita. Neuropsykologia kuvaa henkisten kykyjen riippuvuutta tietyistä aivojen anatomisista alueista. Evoluutiobiologia tutkii ihmisen hermojärjestelmän syntyä ja kehitystä ja kuvaa myös henkisten ilmiöiden ontogeneettistä ja fylogeneettistä kehitystä, alkaen niiden alkeellisimmista muodoista.
Neurotieteissä tapahtuneet metodologiset läpimurrot, erityisesti korkeateknologisen aivokuvauksen kehitys, ovat kannustaneet tieteilijöitä kohti yhä kunnianhimoisempia päämääriä: eräs päämääristä on kuvata ja ymmärtää niitä neuraalisia prosesseja, jotka vastaavat henkisiä toimintoja.
Mielenfilosofian suhde eri tieteenaloihin > Tietojenkäsittelytiede

Tietojenkäsittelytiede tutkii informaation (tai vähintään fysikaalisten symbolijärjestelmien, joilla informaatiota kuvataan) automaattista käsittelyä esimerkiksi tietokoneilla. Tietokoneohjelmoijat ovat alusta saakka kehittäneet ohjelmia, joiden avulla tietokoneet voivat suorittaa tehtäviä, joita varten orgaaniset eliöt ovat tarvinneet mielen. Eräs yksinkertainen esimerkki on kertolasku. Mutta onko selvää, etteivät tietokoneet käytä jonkinlaista mieltä laskiessaan? Voisiko niillä olla joku päivä jotain sellaista, jota kutsuisimme mieleksi? Tämä kysymys on eräs keskeisimpiä tekoälytutkimuksen ja tekoälyn filosofian aloilla.
Tekoälytutkimuksessa erotetaan usein ns. vahva tekoäly heikosta tekoälystä. Tämä erottelu on peräisin John Searlelta. Hänen mukaansa heikko tekoäly tarkoittaa henkisten tilojen onnistunutta simulointia, ilman yritystä synnyttää tietokoneissa tietoisuutta. Vahvan tekoälyn päämääränä on sen sijaan tietokone, jolla on samanlainen tietoisuus kuin ihmisillä. Vahvan tekoälyn ohjelma palautuu jo alan varhaisen pioneerin Alan Turingin tutkimuksiin. Hän muotoili Turingin testin vastaukseksi kysymykseen ”voivatko koneet ajatella?” Turing uskoi, että koneen voidaan sanoa ”ajattelevan”, jos ihminen ei kykene erottamaan sen antamia vastauksia ihmisen antamista vastauksista. Hänen näkemyksensä seurasi behavioristista näkemystä mielestä — älykkyys on sitä miten se ilmenee ulospäin. Turingin testiä on kritisoitu paljon, esimerkiksi Searlen kiinalaisen huoneen ajatuskokeen kautta.
Kysymys siitä, voivatko tietokoneet tai robotit aistia (voiko niillä olla kvalioita), on edelleen avoin. Jotkut tietojenkäsittelytieteilijät uskovat, että tekoälytutkimus voi kuitenkin ennen pitkää valottaa myös mieli–ruumis-ongelmaa. Heidän mukaansa on mahdollista, että ohjelmistojen (software) ja tietokonelaitteistojen (hardware) välistä keskinäistä suhdetta tarkastelemalla voidaan löytää uusia teorioita, jotka auttavat ymmärtämään ihmismielen ja aivojen (wetware) välistä keskinäistä suhdetta.
Kirjallisuutta

Churchland, Patricia Smith: Neurofilosofia.  ((Brain-Wise: Studies in neurophilosophy, 2002.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2004.  ISBN 952-5202-81-X
Damasio, Antonio: Descartesin virhe: Emootio, järki ja ihmisen aivot.  ((Descartes’ error, 1994.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2001.  ISBN 952-5202-49-6
Paavilainen, Petri: Toimivat aivot: kognitiivisen neurotieteen perusteita.  Helsinki:  Edita, 2016.  ISBN 978-951-37-6860-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aiheesta muualla > Esyklopedia-artikkeleita:

Guide to Philosophy of Mind. (englanniksi)
Contemporary Philosophy of Mind: An Annotated Bibliography. (englanniksi)
Dictionary of Philosophy of Mind. (englanniksi)
An Introduction to the Philosophy of Mind (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
A list of online papers on consciousness and philosophy of mind. David Chalmers & David Bourget, Australian National University. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Artikkeleita:

Panu Raatikainen: Subjektiivisten kokemusten todellisuudesta. niin & näin 1/2001, 38–40.
René Descartesin teoksesta peräisin oleva kuva silmien, käden ja aivojen yhteistoiminnasta kuvaa hänen omaksumaansa ruumiin ja mielen kahtiajakoa, kartesiolaista dualismia. Descartes katsoi, että aistimukset päätyvät Aistinelimistä aivoissa sijaitsevaan käpyrauhaseen ja sieltä aineettomaan sieluun.
Frenologinen kartta aivoista. Frenologia oli eräs varhaisimpia yrityksiä yhdistää henkiset toiminnot aivojen tiettyihin osiin.
Aivokuvausmenetelmien, kuten kuvassa oleva fMRI, kehittyminen on lisännyt tietämystämme ihmisaivojen toiminnasta. Tämä on samalla tuonut lisävaloa myös ikiaikaisiin filosofisiin ongelmiin.
Miehitetty Mars-lento

Miehitetty Mars-lento eli retkikunnan lähettäminen Mars-planeetalle on ollut ihmiskunnan haaveissa jo pitkään matkan mittavista haasteista ja ratkaisemattomista teknisistä kysymyksistä huolimatta. Toistaiseksi miehitettyjä avaruuslentoja matalaa Maan kiertorataa edemmäs on tehty ainoastaan Kuuhun vuosina 1969–1972. Lento Marsiin olisi huomattavasti vaativampi muiden muassa matkan pituuden, suuremman delta-v:n ja miehistön säteilyaltistumisen vuoksi. Mars-lentoa on eri tahoilla jollain tasolla suunniteltu ensimmäisen Kuu-lennon jälkeen, mutta vielä yksikään maa tai muu taho ei ole täysipainoisesti ryhtynyt hankkeeseen.
BFR Starship Mk2 prototyyppi rakenteilla. Cocoa, Florida, elokuu 2019.
Ehkä pisimmällä miehitetyn Mars-lennon toteuttamisessa oleva SpaceX-yritys kehittää Mars-lentoihin soveltuvaa avaruusalusta BFR:ää. Vuonna 2019 sen ensimmäiset prototyypit olivat rakenteilla. Yrityksen tavoite on Marsin asuttaminen. Sen ensimmäinen ja SpaceX:n perustajan Elon Muskin mukaan vaikein askel on riittävän suuren ja edullisen kuljetusratkaisun kehittäminen. Vuoden 2024 lopulla Musk tviittasi ensimmäisen miehitetyn Starshipin laskeutuvan Marsiin vuonna 2029, jos vuonna 2027 miehittämättömät Starshipit onnistutaan laukaisemaan kohti Marsia.
Miehitetty Mars-lento

NASA ilmoitti 2012 lähettävänsä toisen mönkijän Marsiin vuonna 2020 valmistelemaan 2030-luvun miehitettyjä lentoja.
Marsiin on lähetetty useita miehittämättömiä luotaimia. Mars on lähimmillään muutaman kymmenen miljoonan kilometrin päässä Maasta. Polttoaineen säästämiseksi sinne ei kannata lentää suorinta rataa pitkin. Matka on keskimääräistä rataa pitkin käytännössä satoja miljoonia kilometrejä ja vie ajallisesti keskimäärin pari vuotta.
Mars-lennolle lähteviä uhkaisivat säteily, painottomuus ja psyykkiset ongelmat.
1990-luvulla NASA kaavaili perustavansa myöhemmin kuuaseman, jossa voidaan harjoitella tulevan Mars-lennon tilanteita.
Mars-lento vaatii uutta tekniikkaa

Osa Mars-lennolle haluttavasta tekniikasta on vielä kehittämättä. Esimerkiksi hapen ja veden kierrätys elossapitojärjestelmässä pienentäisi mukaan otettavien tarvikkeiden määrää, mutta sellaista ei ole kehitetty. On ajateltu viljellä kasvihuoneessa leviä tai muita kasveja ravinnoksi. Kasvit myös kierrättäisivät ilmaa ja ihmisen jätteitä.
Mars Direct -suunnitelmassa Mars-alus yhdistetään vaijerilla viimeiseen rakettivaiheeseen ja kokonaisuus pannaan ohjausrakettien avulla pyörimään siten, että miehistöalukseen saadaan Marsin painovoimaa vastaava keskipaikoisvoima.
Mars-lennon ongelmia > Lentoaika

Lento Marsiin niin sanottua Hohmannin ellipsiä pitkin vie noin 260 päivää, paluumatka yhtä kauan. Myös perillä halutaan viettää aikaa. Yhteensä lento kestäisi pari vuotta .
Lentomatkojen ajan miehistö olisi painottomassa tilassa, mikä aiheuttaisi lihasten surkastumista ja luumassan katoamista.
Mars-lennon ongelmia > Auringon purkaukset ja jatkuva säteily

Kosmisen taustasäteilyn ja auringosta ajoittain tulevien voimakkaampien purkausten yhteisvaikutus olisi niin iso, että vuoden kestävällä matkalla astronautit saisivat suurella todennäköisyydellä syövän. Lisäksi vastustuskyky heikkenee, kun immuunijärjestelmä muuttuu painottomassa tilassa.
Säteily voisi vaurioittaa myös sydäntä ja keskushermostoa. Nasan avaruusluotaimella tekemän mittauksen mukaan jo vuoden mittainen Mars-lento altistaisi avaruuslentäjän 660, jopa 1000 millisievertin säteilyannokselle Auringon ollessa rauhallinen. Koko astronautin uran aikana sallittu enimmäisannos on 800–1300 mSv. Koska monissa Mars-lentokaavailuissa lento kestää yli vuoden, avaruuslentäjät saisivat Mars-lennolla enimmäismäärän säteilyä. 2,5 vuoden mittainen matka Marsiin lyhentäisi astronautin elinikää 15–24 vuotta.
Suojaava lyijykerros taas olisi kovin painava. Suorien vaikutusten lisäksi säteily voi vaikuttaa mukana kuljettavan ruoan ravintoarvoihin, kuten vitamiineihin.
Painottomuudessa lisäksi luuston kalsium puolittuu kahdessa kuukaudessa ja lihaksisto pyrkii surkastumaan, mutta tätä estetään liikunnalla.
Mars-lennon ongelmia > Pitkä yhteydenpitoaika

Koska Mars on hyvin kaukana Maasta, valo ja radioaallot käyttävät edestakaiseen Marsin ja Maan väliseen matkaan useita minuutteja. Valo ja radioaallot kulkevat noin 0,3 miljoonaa kilometriä sekunnissa, ja Marsin etäisyys Maasta vaihtelee 56–400 miljoonan kilometrin välillä. Radioviestin kulkuaika yhteen suuntaan on 3–22 minuuttia.
Mars-lennon ongelmia > Korkeat kustannukset

Mars-lennon kustannuksia lisää sekin, että Mars-lennon valmistelu Maan kiertoradalla tulisi luultavasti vaatimaan useita rakettikuormia, joissa yhdessä voisi olla komentoalus, toisessa jarru- ja kiihdytysrakettiosa, kolmannessa polttoainesäiliöt, neljännessä laskeutumisosa ja niin edelleen. George Bushin SEI-hankkeen osana suunniteltu Mars-matka olisi maksanut 450 miljardia dollaria, Robert Zubrinin minimalistisen MarsDirect-suunnitelman hinta-arvio on 30 miljardia dollaria. Useimmat muut hinta-arviot asettuvat näiden välille.
Mars-aluksen voimanlähteistä

Nykyisissä suunnitelmissa yleisin ratkaisu Mars-lennon välineeksi näyttää olevan perinteinen kemiallinen raketti. 1970-luvulla hylätyt ydinvoimasuunnitelmat palaavat kuitenkin ajoittain harkintaan.
Mars-aluksen voimanlähteistä > Ilmajarrutus

Ilmajarrutuksessa avaruusalus sukeltaa useita peräkkäisiä kertoja planeetan kaasukehään voidakseen vähitellen hidastaa vauhtia ja asettua alemmalle kiertoradalle. Joillain amerikkalaisten Mars-luotaimilla on kokeiltu ilmajarrutusta luotainten ratojen muutteluun.
Mars-aluksen voimanlähteistä > Polttoaineen tuotanto perillä

Yksi Mars-lentoa tutkivan yksityisen Mars Societyn perustajajäsenistä, Robert Zubrin on ehdottanut Mars Direct -ohjelmaa, jossa Marsin kaasukehässä voitaisiin valmistaa esimerkiksi metaanipolttoainetta paluumatkaa varten. Hapetin voisi olla häkää, eli hiilimonoksidia. Raketin suihkunopeus ja työntövoima olisivat vähäiset, mutta polttoaineen valmistus Marsissa olisi etu. Tämä alentaisi lennon kustannuksia ehkä kymmenykseen ”perinteisistä” suunnitelmista, ja toimeen tultaisiin ehkä yhdellä kantoraketilla.
Mars-aluksen voimanlähteistä > Hylätty ydinreaktorisuunnitelma

1960- ja 1970-luvuilla ajateltiin käyttää Mars-lentoon muun muassa ydinreaktorin kuumennusvaikutukseen perustuvaa rakettia, jossa on ydinkäyttöinen keskusosa ja lisättäviä polttoainesäiliöitä. Toisessa, NASAn 1968 laatimassa IMIS-suunnitelmassa oli neljä ydinrakettiyksikköä ilman irrotettavia polttoainesäiliöitä, ja kartiomainen, kaksivaiheinen laskeutumisosa.
Yksi työntövoima-ajatus oli ioniraketti, joka saa voimansa ydinreaktorin tuottamasta sähköstä. Ioniraketti sopii paremmin hitaaseen lentoon, koska sen tuottama työntövoima on tyypillisesti pieni. Näin ollen se sopinee paremmin ei-kiireellisiin kuljetuksiin tai luotaimiin..
Mars-aluksen voimanlähteistä > Huimia visioita

Kehitteillä olevaa VASIMR-rakettimoottoria on esitetty Mars-lennon keston lyhentäjäksi.
Robert Zubrin on ajatellut myös Auringon säteilyn paineeseen perustuvaa aurinkopurjetta Mars-matkailussa, vaikka Auringon hiukkasvirta on huomattavasti pienempi. Aurinkopurjetta aiottiin kokeilla, mutta koesatelliitti Cosmos 1 tuhoutui vuonna 2005 laukaisussa. Toukokuussa 2010 Japani laukaisi ensimmäisen aurinkopurjetta ensisijaisena työntövoiman lähteenä käyttävän avaruusluotaimen Ikaroksen. Purjeen käyttövoimaksi on myös ehdotettu Maasta käsin toimivaa mikroaaltolähdettä. Tällöin purje höyrystyisi ohuelta pintakerrokseltaan vaihe vaiheelta mikroaaltosäteilyn voimasta ja työntäisi alusta eteenpäin. Näin saavutetaan suuria, jopa 60 km/s nopeuksia puolessa tunnissa. Varsinkin tämä tekniikka on vielä testaamatta.