stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karjalanpiirakka
Aito perinteinen tuote > Erityisluonteen täyttymisen edellyttämät vähimmäisvaatimukset

Valmistusvaiheessa varmistetaan tuotantolaitoksessa, että kuoritaikina kaulitaan mahdollisimman ohuiksi pyöreiksi tai soikeiksi halkaisijaltaan noin 10–24 cm:n suuruisiksi piirakankuoriksi, täyte levitetään sen päälle 1–2 cm:n etäisyydelle reunoista ja reunat käännetään rypyttäen täytteen päälle niin, että piirakka jää keskeltä avoimeksi, sillä nämä ovat perinteisen valmistusmenetelmän kannalta määrääviä tekijöitä. Valmistusvaiheessa varmistetaan tuotantolaitoksessa, että piirakat paistetaan  250–300 °C:n lämmössä 15–20 minuutin ajan, sillä korkea lämpötila ja nopea paistoaika aikaansaavat rapean kuoren ja vaikuttavat siten karjalanpiirakan makuun.
Karjalanpiirakkaan liittyvää

Karjalanpiirakan perinteinen lisuke on munavoi. Savonlinnan Kauppatorilla niiden päälle laitetaan pieniä suolamuikkuja.
Karjalanpiirakan leivontakilpailuja, SM-kisoja ja maakuntakisoja, pidetään vuosittain, yleensä eri kesätapahtumien, muun muassa Rääkkylän Kihauksen yhteydessä. Joensuun torilla Martat leipovat ja paistavat yleisön nähden karjalanpiirakoita kesäisin joka arkipäivä Marttakahvion yhteydessä olevassa piirakkapajassa, jossa järjestetään viikoittain lasten piirakkakouluja.
Perinteisesti tunnetaan myös niin hirssi- kuin marjapuurollakin täytetyt piirakat. Marjatäytteisiä myydään nykyään kainuulaisten rönttösten nimellä. Karjalanpiirakka tunnetaan myös Venäjän pohjoisosissa, missä sen nimenä on kalitka (kukkaropiirakka kalitka<kalita). Keskiajalla sen tiedetään olleen suosittu koko Venäjällälähde?, nyt se tunnetaan vain pohjoisessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karjalanpiirakka Wikimedia Commonsissa
Munavoita karjalanpiirakan päällä.
Joensuun tori, jossa Martat paistavat kesäisin arkipäivinä karjalanpiirakoita.
Beaghmoren kivet

| Beaghmoren kivet> Beaghmore |
| --- | --- |

Sijainti
 Beaghmoren kivet
Koordinaatit:  54°42′14″N, 6°56′11″W
Valtio:   Iso-Britannia
Paikkakunta:  Tyrone
Aiheesta muualla
  Beaghmoren kivet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Beaghmoren kivet ovat pronssikautinen muinaisjäännös Pohjois-Irlannin Tyronessa. Muinaisjäännöksen muodostaa seitsemän kivistä tehtyä ympyrää ja kymmenen kiviriviä. Ne löydettiin 1940-luvulla turpeennoston yhteydessä.
Erään teorian mukaan kivet olisi asetettu maahan yrityksenä pitää maa hedelmällisenä ja estää sen soistuminen.
Beaghmoren kiviympyrä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Beaghmoren kivet Wikimedia Commonsissa
Perse (mytologia)

Perse (m.kreik. Περση, Persê, "tuhoaja") tai Perseis (m.kreik. Περσεις, Persêis) oli kreikkalaisessa mytologiassa Okeanoksen ja Tethyksen tytär; yksi kolmestatuhannesta okeanidista. Perse rakastui auringonjumala Heliokseen ja synnytti tälle Kirken, Aieteksen ja Pasifaen. Yksittäiset lähteet kertovat myös Perseksen ja Aloeuksen olleen heidän lapsiaan.
Homeros ja Apollonios Rhodios käyttävät nimeä Perse, kun taas muut lähteet käyttävät nimeä Perseis.
Cavallini & Shrty

| Cavallini & Shrty> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  2016–2021
Tyylilaji:  R&B, afro ja trap
Kotipaikka:  Helsinki
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Yahue Mahdi   Rashid Mohamed  
Levy-yhtiö:  Monsp Records, PME Records  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cavallini & Shrty on helsinkiläinen hip hop -duo, joka yhdistelee musiikissaan R&B:ta, Afroa ja melodista trappia. Duo tunnetaan parhaiten kappaleestaan ”16v”, jossa on mukana Gettomasa.
Cavallini & Shrty levytti aiemmin Monsp Recordsilla ja julkaisi vuonna 2018 EP:n Afro finska. Duo kiinnitettiin PME Recordsille syksyllä 2018 ja marraskuussa 2018 julkaistiin duon toinen EP Vaihost sisää. Debyyttialbumi 10/10 julkaistiin helmikuussa 2020.
Cavallinin rikossyyte

Cavallini eli oikealta nimeltään Mohamud Yahue Mahdi on Helsingin käräjäoikeudessa asetettu syytteeseen tapon yrityksestä. Syytteen mukaan katujengi on yrittänyt tappaa espoolaisjengi L-Cityn jäseniä. Syytteen mukaan Cavallini ja muut jäsenet olivat ampuneet aseella noin kymmenen laukausta kohti omakotitaloa, jossa oli käynnissä juhlat. Tapon yrityksen lisäksi Cavallinia syytetään myös ampuma-aserikoksesta, törkeästä ryöstöstä, törkeästä vapaudenriistosta, huumausainerikoksesta ja törkeästä henkeen tai terveyteen kohdistuvan rikoksen valmistelusta. Hänelle vaaditaan teoista seitsemää vuotta vankeutta.
Cavallini suunnitteli myös väkivaltaista iskua Helsingin ravintola Kaivohuoneelle vuoden 2021 lokakuussa. Mukana suunnittelussa oli myös muita helsinkiläisjengiläisiä. Iskun kohteena oli espoolainen jengi ja sen johtohahmona pidetty räppäri. 31. toukokuuta 2022 26-vuotias  Mahdi Mohamud tuomittiin yhdeksän vuoden ehdottomaan vankeuteen. Tuomio annettiin tapon yrityksestä, ampuma-aserikoksesta, törkeästä ryöstöstä, törkeästä vapaudenriistosta, huumausainerikoksesta ja törkeän henkeen tai terveyteen kohdistuvan rikoksen valmistelusta. Oikeus kovensi tuomioita, koska rikokset oli tehty osana järjestäytynyttä rikollisryhmää.
Rich Eisen

Rich Eisen vuonna 2011
Richard ”Rich” Eisen (s. 24. kesäkuuta 1969 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen urheilutoimittaja ja televisiojuontaja. Hän on vuodesta 2003 työskennellyt amerikkalaisen jalkapallon NFL-liigan omalla kanavalla, NFL Networkilla.
Ennen NFL Networkin palkkalistoille siirtymistä Eisen toimi vuosina 1996-2003 televisioankkurina ESPN-kanavalla, tavallisesti Stuart Scottin parina. Hän on myös toiminut yhtenä US Open -tennisturnauksen selostajana CBS-kanavan lähetyksissä.
Urheilun lisäksi Eisen on juontanut TNT-kaapelikanavalla The Great Escape -tositelevisio-ohjelmaa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Drungit

Drungit (kiin.: 独龙族; pinyin: Dúlóngzú) ovat yksi Kiinan 56:ta virallisesta vähemmistöstä. Muita heistä käytettyjä nimityksiä ovat derungit, dulonhit, dulongit, dulongzut, qiut, tulungit ja tulongit. Heitä oli Kiinassa vuoden 2000 arvion mukaan noin 14 000 ja Burmassa noin 225. Drungien perinteinen kotiseutu sijaitsee Dulonjoen haarojen jokilaaksoissa Yunnanissa Drung-Nun autonomisessa piirikunnassa, joka on osa Nujiangin lisujen autonomista prefektuuria.
Historia

Historiansa aikana drungit ovat olleet muun muassa Han-dynastian, lisuorjakauppiaiden ja tiibetiläisten munkkien vallan alla. Eniten heidän yhteisöönsä on kuitenkin vaikuttanut kommunistinen Kiina. Kiinan hallinto ryhtyi 1950-luvulla toimiin muuttaakseen drungien elinkeinoja, joihin olivat siihen asti kuuluneet metsästys ja keräily, sekä kaskiviljely. Hallinto perusti esimerkiksi työyhteisöjä, joissa paikalliset asukkaat pantiin työskentelemään riippumatta esimerkiksi klaani- tai etnisistä jaoista. Monet drungit välttivät tätä muuttamalla vuoristoisella asuinseuduillaan korkeammille ja vaikeampikulkuisille alueille. Tästä huolimatta osa perinteisistä tavoista, kuten naisten tatuointi, hävisivät.
Kulttuuri

Drungin kieli kuuluu tiibetiläis-burmalaisiin kieliin. Kielellä ei ole omaa kirjoitustapaansa, sillä sille sitä ei keskushallinto laatinut toisin kuin monille muille Kiinan etnisille kielille, koska kielen puhujia oli niin vähän.
Drungien uskonto on sekoitus animismia, shamanismia, buddhalaisuutta ja kristinuskoa. Perinteisessä uskonnossa esimerkiksi kuu, aurinko, kasvit ja eläimet käsitetään eläviksi itsetietoisiksi olennoiksi. Maailman tasapainon käsitetään puolestaan riippuvan luonnon kunnioituksesta tai epäkunnioituksesta jälkimmäisen saattaessa johtaa luonnon "kostoon". Uskontoon kuuluu myös esi-isien palvonta. 1930-luvulta alkaen Burman tien valmistuttua alueelle saapui kristittyjä lähetyssaarnaajia, joiden vaikutuksesta nykyisin noin kolmasosa drungeista on kristittyjä.
Drungimiehen perinteinen asu.
Matei Basarab

| Matei Basarab |
| --- | --- |

Prinssi/Voivodi
 1632–1654  
Edeltäjä:  Radu XI Iliaş
Seuraaja:  Constantin I Şerban
Henkilötiedot
Syntynyt: 1580 Brâncoveni
Kuollut: 19. huhtikuuta 1654 (74 vuotta) Târgoviște
Puoliso:  Elena Năsturel 
Matei Basarab (rom. maˈtej basaˈrab; 1588–1654) oli Valakian voivodi vuosina 1632–1654. Hän oli yksi Romanian tärkeimmistä hallitsijoista ja hänen aikakaudellaan Valakian alueen kehitys sekä Bukarestin kaupungin laajentuminen oli merkittävää.
Elämä

Basarab kuului pajarisukuun isoisänsä Vâlsan Caracalin puolelta. Basarabin isä oli Brâncovenin kuvernööri vuosina 1591–1592. Basarabin isä kuului Mihail Urhean armeijaan ja hän kuoli Şelimbărin taistelussa. Isänsä perintönä Basarab siirtyi taistelemaan Mihail Urhean joukkoihin, missä hän sai kapteenin arvon. Basarb oli naimisissa pajari Radu Năsturelin tyttären Elena Năsturelin kanssa koko aikuisikänsä.
Matei Basarabin valinta voivodiksi vuonna 1632 rikkoi perimysjärjestystä, sillä hän oli vasta toisen polven pajari, eikä hänen suvussaan ollut aikaisempia prinssejä tai voivodeja.
Valtakautensa aikana hän kävi jatkuvaa sotaa sekä valtataistelua Moldavian kuningasta Vasile Lupua vastaan. Toisaalta hänellä oli erittäin hyvät suhteet Transylvanian ruhtinaan György II Rákóczin kanssa, jonka avulla hän alkoi saada ylivoimaa Moldaviaa vastaan sekä lisätä autonomiaa osmanien kustannuksella.
Hänen aikakaudella ryhdyttiin korjaamaan Sinan Pashan lähes kokonaan tuhoamaa Bukarestin kaupunkia. Lisäksi hän rakennutti 45 kirkkoa ja luostaria Valakian alueelle.
Matei Basarb kuoli 19. huhtikuuta 1654 luodista saatuun verenmyrkytykseen 74-vuotiaana (tai 73-vuotiaana). Jotkut historioitsijat uskovat, että Moldavian hallitsija György II Rákóczi oli määrännyt Matei Basarabin puolalaisen lääkärin myrkyttämään tämän sairasvuoteellaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Matei Basarab Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:  Radu XI Iliaş | Valakian voivodi 1632−1654 | Seuraaja: Constantin I Şerban |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC  IdRef 
Matei Basarab poikansa ja vaimonsa kanssa.
Käännös suomeksi
FS Montcalm (1935)

| La Montcalm |
| --- | --- |
 Montcalm

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Société Nouvelle des Forges et Chantiers de la Méditerranée, La Seyne-sur-Mer
Kölinlasku:  15. marraskuuta 1933
Laskettu vesille:  26. lokakuuta 1935
Palveluskäyttöön:  1. toukokuuta 1937
Poistui palveluskäytöstä:  nimetty 1969 Q457:ksi
Loppuvaihe:  romutettu 1970
Tekniset tiedot
Uppouma:  7 600 t (standardi) 9 120 t (kuormattu)
Pituus:  179 m (kokonaispituus)
Leveys:  17,5 m
Syväys:  5,35 m
Koneteho:  84 000 hv
Nopeus:  31 solmua
Miehistöä:  540
Aseistus
Aseistus:  9 x 155 mm tykkiä kolmoistorneissa 8 x 90 mm ilmatorjuntatykkiä 24 x 40 mm ilmatorjuntatykkiä 4 x 550 mm torpedoputkea
Montcalm oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus oli nimetty Louis-Joseph de Montcalmin mukaan.
Valmistus

Alus tilattiin Société Nouvelle des Forges et Chantiers de la Méditerranéelta La Seyne-sur-Meristä, missä köli laskettiin 15. marraskuuta 1933. Alus laskettiin vesille 26. lokakuuta 1935 ja valmistui 15. marraskuuta 1937.
Liturgiset värit

Liturgiset värit ovat kristillisissä kirkoissa käytettyjä symbolisia värejä, jotka korostavat kirkkovuoden eri aikojen merkitystä. Jumalanpalveluksessa tekstiilit eli paramentit (alttariliinat, saarnaliinat) ja papin stola ja/tai messukasukka ovat kirkkovuoden liturgisen värin mukaisia. Liturgiset värit ovat tärkein paramentteja korostava tekijä.
Liturgisia värejä käytetään muun muassa katolisessa, ortodoksisessa ja evankelis-luterilaisessa kirkossa. Eri kirkkokunnissa niiden käyttö ja merkitys kuitenkin jonkin verran poikkeavat toisistaan.
Musta messukasukka, 1700-luku
Liturgisten värien käyttö tunnetaan jo 800-luvulta ja niiden käyttö vakiintui seuraavien vuosisatojen kuluessa ja vuonna 1198 se sai lain voiman katolisessa kirkossa, niin myös Pohjoismaissa. Reformaation jälkeen 1600-luvulla liturgisten värien käyttö vähentyi, ja usein käytettiin kirkon parasta tai ainoaa messukasukkaa. 1700- ja 1800 luvuilla Suomessa samoin kuin Ruotsissa käytössä oli oikeastaan vain kaksi liturgista väriäː musta ja punainen, ja värit näkyivät vain kirkkojen messukasukoissa. Nämä värit, punainen, kultakoristeinen sametti ja erityisesti hopealla koristeltu musta sametti miellettiin ”evakelisten kirkkotekstiilien” materiaaliksi. Näkemys vastasi klassisistisen kauden taidenäkemystä. Keskiajan ja 1600-luvun elävää värien käyttöä kirkkosalissa pidettiin silloisen näkemyksen mukaan vanhanaikaisena ja sopimattoma. 1800-luvulla käyttöön jäivät useimmiten vain punaiset ja mustat messukasukat, joista mustaa käytettiin pitkäperjantaina ja punaista ”joulukoristeena”.
Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa, samoin kuin monissa muissa kirkoissa nykyään käytettävien liturgisten värien ”värikaanon” pohjautuu keskiaikaiseen käytäntöön, mutta se on tullut käyttöön uudelleen 1900-luvun alussa. Nykyisin käytössä oleva liturgisten värien "värikaanon" Suomessa seuraa läheisesti Ruotsin kirkossa vakiintunutta tapaa. Siellä liturgisten värien käyttö tuli uudelleen yleiseksi viimeistään 1950-luvulla. Ruotsin kirkon omaksuma värien käyttö pohjautuu katolisen kirkon käytäntöön 1800-luvulla.
Neljä stolaa
Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa liturgisia värejä on kaikkiaan viisi: musta, valkoinen, vihreä, punainen ja violetti. Ortodoksisessa kirkossa liturgiseksi kutsuttuja värejä on periaatteessa seitsemän. Käytännössä voidaan käyttää useampaakin väriä. Ortodoksisessa kirkossa värien käyttö vaihtelee merkittävästi etenkin kulttuurista toiseen eikä värien käytöstä ole kiinteää sääntöä. Esimerkiksi Kreikassa värien käyttöön vaikuttaa se, että papisto hankkii itse jumalanpalveluspukunsa. Suomen ortodoksisessa kirkossa käytetään tavallisesti värejä venäläisen perinteen mukaisesti.
Liturgisten värien käyttö

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon evankeliumikirjaan on merkitty kunkin pyhäpäivän liturginen väri. Liturgisten värien käyttöä säätelee ja ohjaa Piispainkokouksen hyväksymä Jumalanpalveluksen opas. Liturginen väri vaihdetaan yleensä pyhän aattona klo. 18. Sitä käytetään koko seuraavan viikon ajan. On kuitenkin sellaisia pyhäpäiviä (ns. pistepyhiä), joiden värisuositus rajoittuu kyseiseen päivään. Tällöin liturginen väri vaihdetaan vain yhden päivän ajaksi. Esimerkiksi paaston aikaan vietettävänä Marian ilmestyspäivänä käytetään valkoista väriä vain sunnuntain ajan, sen jälkeen palataan violettiin eli kirkkovuoden mukaiseen väriin. Samoin Mikkelinpäivää seuraavalla viikolla käytetään vihreää. Tällaisia pistepyhiä ovat:
1. adventtisunnuntai
tapaninpäivä (26. joulukuuta)
apostoli Johanneksen päivä (3. joulupäivä)
viattomien lasten päivä (4. joulupäivä),
kynttilänpäivä
Marian ilmestyspäivä
apostolien päivä
juhannuspäivä
kirkastussunnuntai
mikkelinpäivä
pyhäinpäivä
Pyhän Henrikin muistopäivä (19. tammikuuta)
itsenäisyyspäivä (6. joulukuuta)
Valkoinen

Valkoinen on ilon, kiitoksen, puhtauden ja autuuden väri. Se on myös Jumalan, Kristuksen, taivaan enkelien ja pyhien symboli. Sitä käytetään kirkkovuoden suurissa juhlissa: jouluna ja pääsiäisenä. Valkoista käytetään myös joulunaikana tapaninpäivää lukuun ottamatta aina loppiaiseen asti sekä pääsiäisaikana aina helluntaiaattoon asti. Nykyään myös 1. adventtisunnuntai on valkoinen juhla, koska se mielletään ensi sijassa ilon juhlaksi. Adventtiajan väri violetti otetaan käyttöön 1. adventtisunnuntain iltana.lähde?
Lisäksi kirkkovuodessa on koko joukko sunnuntaita, joiden liturginen väri on valkoinen. Tällaisia ovat loppiaisen jälkeinen sunnuntai, jonka aiheena on Kristuksen kaste, kynttilänpäivä ja marianpäivä, jotka sisällöllisesti mielletään Kristus-juhliksi, sekä juhannus, Jeesuksen edelläkävijän Johannes Kastajan juhla, joka tuli todistamaan valkeudesta. Samoin valkoinen väri on käytössä kolminaisuudenpäivänä ja kirkastussunnuntaina. Myös luterilaisen kirkkovuoden ainoa enkelijuhla mikkelinpäivä on valkoinen sunnuntai.lähde?
Ruotsin kirkossa käytetään valkoista myös kiirastorstaina (ehtoollisen asettamisen muisto) ja pyhäinpäivänä.
Valkoista väriä voidaan käyttää myös kirkollisissa toimituksissa eli kasteen, avioliittoon vihkimisen ja hautauksen yhteydessä.
Venäläisessä ja Suomeen omaksutussa ortodoksisessa perinteessä on tapana käyttää valkoista myös pääsiäisyönä ja pääsiäiskaudella, helatorstaina, helluntaina, Kristuksen suurissa juhlissa yhtenä päävärinä (hopean, keltaisen ja/tai kullan ohella) sekä enkelien päivinä.
Valkoisen rinnalla voidaan käyttää myös kullan ja hopean värejä. Katolisessa kirkossa valkoista käytetään edellisten lisäksi Neitsyt Marian juhlina, enkelipyhinä sekä muiden pyhimysten kuin marttyyrien muistopäivinä.lähde?
Vihreä

Vihreä on toivon väri, iankaikkisen elämän väri ja kasvun väri. Se on kuitenkin myös kasvun, elämän ja arjen väri. Sitä käytetään kaikkina niinä kirkkovuoden aikoina, joita varten ei ole määrätty muuta liturgista väriä. Katolisessa kirkossa ei vihreällä värillä ole erikoista merkitystä, mutta siinä nähdään toivon väri. Se on käytössä sekä katolisessa että luterilaisessa kirkossa muun muassa loppiaisen ja helluntain jälkeisinä aikoina.lähde?
Suomen ortodoksisessa kirkossa vihreää käytetään tavallisten sunnuntaipäivien ja pyhittäjien päivien liturgisena värinä.
Punainen

Punainen on tulen, veren ja tunnustuksen (ks. marttyyri) väri. Se on myös Pyhän Hengen ja Kristuksen tunnustamisen väri. Katolinen kirkko käyttää punaista väriä Kristuksen kärsimysjuhlissa ja helluntaina, mutta myös apostolien ja useiden marttyyrien muistopyhinä. Luterilaisessa kirkossa sitä käytetään katolisen perinteen mukaisesti helluntaina ja pyhäinpäivänä. Punainen väri on käytössä myös apostolien muistopäivänä – evankelista Johannesta lukuun ottamatta kaikkien apostolien kerrotaan kärsineen marttyyrikuoleman – sekä Pyhän Henrikin muistopäivänä. Myös tapaninpäivän ja pyhäinpäivän liturginen väri Suomen ev. lut. kirkossa on punainen.lähde?
Suomen ortodoksisessa kirkossa punaista käytetään 2. pääsiäispäivänä, Pyhän Hengen päivänä, martyyrien päivinä ja apostolien päivinä. Tummanpunaista käytetään suuren torstain liturgiassa (vaihtoehtona violetti), palmusunnuntaina ja ristin päivinä.
Violetti/sininen

Violetti on katumuksen ja syntien tunnustamisen väri. Sitä käytetään pääsiäistä edeltävänä paastonaikana sekä joulun edellä adventtiaikana 2. adventtisunnuntaista lähtien. Ruotsissa, Ruotsin kirkossa on käytössä myös harmaa väri, ja sitä käytetään paastonajan arkipäivinä. Sen käyttö on kuitenkin harvinaista.
Myös muiden paastojen ja paastopäivien aikaan ortodoksisessa kirkossa käytetään violettia. Suuren torstain liturgiassa voidaan käyttää violettia tummanpunaisen sijaan. Violetin sijasta voidaan käyttää, etenkin paastonajan loppupuolella roosaa väriä tai sinistä väriä, joka symboloi myös Neitsyt Mariaa. Katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa sininen tai taivaansininen on Marian väri.
Musta

Musta on murheen, surun, katoavaisuuden ja kuoleman väri. Ainoat kirkkovuoden päivät, jolloin sitä käytetään, ovat pitkäperjantai ja sitä seuraava lauantai (hiljainen lauantai, lankalauantai). Mustaa voidaan käyttää myös hautajaisissa. Katolinen kirkko käyttää mustaa sielunmessuissa. Venäjän ja Suomen ortodoksisessa perinteessä musta on suuren viikon väri.
Nykyään hautajaisissa käytetään yleisesti kirkkovuoden ajan mukaista väriä tai valkoista. Ortodoksisessa hautajaispalveluksessa käytetään pääsääntöisesti valkoista väriä. Lasten hautajaisissa valkoinen on lähes aina käytetty liturginen väri.lähde?
Kulta

Kulta on katolisessa kirkossa juhlan merkki, kultakangas voi erityistapauksissa korvata valkean värin, mutta toisaalta myös vihreää ja punaistakin väriä. Suomen ortodoksisessa kirkossa kulta liittyy yhtenä värinä erityisesti Kristuksen suuriin juhliin.
Jos kirkossa ei ole käytössä esimerkiksi stolaa tai messukasukkaa kaikissa yleisesti käytetyissä liturgisissa väreissä, ne voidaan korvata toisella värillä. Ruotsin kirkossa seurataan seuraavia korvausohjeitaː
Jos käytössä on valkoinen ja punainen, käytetään punaista väriä muulloin kuin päivinä, jolloin tulee käyttää valkoista väriä.
Jos käytässä on valkoinen ja musta, käytetään valkoista muulloin kuin päivinä, jolloin tulee käyttää mustaa väriä
Jos käytössä on valkoinen ja vihreä, käytetään vihreää väriä muulloin kuin päivinä, jolloin tulee käyttää valkoista väriä.
Jos käytässä on punainen ja violetti, käytetään punaista muulloin kuin päivinä, jolloin tulee käyttää violettia tai mustaa väriä
Jos käytössä on musta ja vihreä, käytetään vihreää väriä muulloin kuin päivinä, jolloin tulee käyttää mustaa väriä.
Jos käytässä on punainen ja vihreä, käytetään punaista muulloin kuin päivinä, jolloin tulee käyttää vihreää väriä.
Aiheesta muualla

Treenaa liturginen väritysopas (Arkistoitu – Internet Archive) (tiekirkot.fi)
Kirkkokäsikirja: Kirkkovuosikalenteri. Tämä päivä (sis. päivän liturginen väri) (Arkistoitu – Internet Archive) (evl.fi)
Liturgiset värit ortodoksi.net. Viitattu 16.3.2016.
Valkoinen messukasukka, 1950-luvulta.
FS La Galissonnière (1933)

| La Galissonnière |
| --- | --- |
 La Galissonnière

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Brest
Kölinlasku:  15. joulukuuta 1931
Laskettu vesille:  18. marraskuuta 1933
Palveluskäyttöön:  1. tammikuuta 1936
Poistui palveluskäytöstä:  Toulonissa miehistönsä upottama 27. marraskuuta 1942
Tekniset tiedot
Uppouma:  7 600 t (standardi) 9 120 t (kuormattu)
Pituus:  179 m (kokonaispituus)
Leveys:  17,5 m
Syväys:  5,35 m
Koneteho:  84 000 hevosvoimaa
Nopeus:  31 solmua
Miehistöä:  540
Aseistus
Aseistus:  9 x 155 mm tykkiä kolmoistorneissa 8 x 90 mm ilmatorjuntatykkiä 24 x 40 mm ilmatorjuntatykkiä 4 x 550 mm torpedoputkea
La Galissonnière oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus oli nimetty Roland Michel Barrin de La Galissonnièren mukaan.
Valmistus

Alus tilattiin 1931 Brestin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 15. joulukuuta 1931. Alus laskettiin vesille 18. marraskuuta 1933 ja valmistui 1. huhtikuuta 1936. Alus oli varustettu Parsons-turbiineilla ja se saavutti Marseillen lähistöllä kahdeksan tunnin koeajoissa 90 000 hevosvoimalla 35,42 solmun keskinopeuden.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin tilapäisesti Ranskan Välimeren laivaston (ransk. Forces de haute mer) 2. kevyeen laivueeseen, josta se siirrettiin edelleen Toulonissa 2. marraskuuta 1937 muodostettuun 3. risteilijäviirikköön, kun viirikön muut alukset Jean de Vienne ja Marseillaise valmistuivat. Toisen maailmansodan alkaessa alus partioi Tunisian rannikolla Bizertessä, kunnes alus siirrettiin 18. marraskuuta 1939 Brestiin huollettavaksi. Se palasi palvelukseen 1. maaliskuuta 1940 jatkaen palvelustaan Toulonissa Ranskan kesäkuiseen antautumiseen. Alus osallistui kahdella matkalla 8.-12. maaliskuuta kahden legioonalaispataljoonan ja kolmen Afrikan siirtomaista kootun kevyen rykmentin (ransk. tirailleurs) kuljettamiseen Pohjois-Afrikasta Marseilleen.
Ranskan antautuessa alus oli viirikkönsä mukana Algerissa. Tammikuusta 1941 alkaen La Galissonnière kuului Vichyn Ranskan laivaston Touloniin sijoitettuun avomerilaivastoon. Se ei kuitenkaan polttoainepulan vuoksi osallistunut purjehduksiin lukuun ottamatta 6.-8. marraskuuta 1940 Provencen siirron suojaamista Pohjois-Afrikan rannikolta Touloniin.
Saksan miehittäessä Vichyn Ranskan aluksen miehistö upotti 27. marraskuuta 1942 aluksensa Toulonissa Porte de Missiessyn telakka-altaassa no3 estääkseen sen joutumisen saksalaisille tai italialaisille. Italian kuninkaallinen laivasto nosti hylyn 3. maaliskuuta 1943 ja he aloittivat FR.12:ksi nimetyn aluksen kunnostamisen. Italian antautuessa korjaustöistä oli tehty noin 60 prosenttia. Saksalaiset miehittivät Toulonissa olevan aluksen, joka vaurioitui 24. marraskuuta Yhdysvaltain lentokoneiden hyökkäyksessä. Alus upposi 18. elokuuta 1944 ilmahyökkäyksessä. Hylky nostettiin ja romutettiin 1952.