stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fjodor Dostojevski
Teokset > Romaanit

Köyhää väkeä (Bednyje ljudi, 1846)
Kaksoisolento (Dvojnik, 1846)
Vieras rouva ja mies vuoteen alla.  (Tšužaja žena, 1848)  Suomentanut Juho Ahava. Hämeenlinna:  Karisto, 1908, 2. painos nimellä Vieras rouva, 1966. Helmisarja 29
Netotška Nezvanova (Netotška Nezvanova, 1849, suom. Eila Salminen, kokoelmassa Valkeat yöt (Karisto, 1981), ja Veikko Koivumäki (Minerva, 2008)
Vanhan ruhtinaan rakkaus (Djadjuškin son, 1859, suom. Juhani Konkka, 1939)
Narri kartanon valtiaana (Selo Stepantšikovo, 1859)
Sorrettuja ja solvattuja (Unižennye i oskorblennye, 1861, suom. myös nimellä Alistetut ja loukatut)
Muistelmia kuolleesta talosta (Zapiski iz mertvogo doma, 1862)
Kirjoituksia kellarista (Zapiski iz podpolja, 1864, suom. myös nimellä Kellariloukko)
Rikos ja rangaistus (Prestuplenije i nakazanije, 1866)
Pelurit (Igrok, 1867, ens. suom. Pelaaja: erään nuoren miehen päiväkirjasta, 1907)
Idiootti (Idiot, 1869)
Ikuinen aviomies (Vetšnyi muž, 1870)
Riivaajat (Besy, 1872, suom. Ida Pekari 1928 ja Lea Pyykkö 1982)
Keskenkasvuinen (Podrostok, 1875)
Karamazovin veljekset (Bratja Karamazovy, 1880)
Teokset > Novellit

"Роман в девяти письмах" (ei suomennettu, sananmukainen käännös "Romaani yhdeksänä kirjeenä") (1847)
”Herra Prohartsin” (Gospodin Prohartsin, 1847)
”Emäntä” (1847)
”Polzunkov” (1848)
”Heikko sydän” (1848)
”Rehellinen varas” (1848)
”Елка и свадьба” (ei suomennettu, sananmukainen käännös "Joulukuusi ja häät") (1848)
”Vieras rouva” (Tšužaja žena, 1848)
”Valkeat yöt” eli ”Valkoisia öitä” (Belyje notši, 1848, suom. "Valoisia öitä", 1896)
”Pieni sankari” (Malenkij geroj, 1849)
”Krokotiili” (Krokodil, 1864)
”Ikuinen aviomies” (Vetšnyi muž, 1870)
”Bobok” (Bobok, 1873)
”Pietarilaiskuvia” (Malenkie kartinki, 1874)
”Lempeä neito” (Krotkaja, 1876)
”Talonpoika Marei” (Mužik Marej, 1876)
”Poika Kristuksen joulujuhlassa” (Maltšik u Hrista na jolke, 1876)
”Naurettavan ihmisen uni” (Son smešnogo tšeloveka, 1877)
Teokset > Muut teokset

Kirjailijan päiväkirja (Dnevnik pisatelâ, 1873–1881)
Talvisia merkintöjä kesän vaikutelmista (Zimnie zametki o letnih vpetšatlenijah, 1863). Suom. Tiina Kartano. Tampere: niin & näin, 2009.
Kulta-aika taskussa – Kirjoituksia Venäjän maasta ja hengestä. Suom. Tiina Kartano. Käännöstarkistus Arja Pikkupeura. Tampere: niin & näin, 2015.
Kirjeet
Teokset > Suomenkielisiä kokoelmia

Valitut kertomukset.  (Sisältää teokset: Heikko sydän (1848), Pieni sankari (Malenkij geroj, 1849), Rehellinen varas (1848), Emäntä (1847), Herra Prohartsin (Gospodin Prohartsin, 1847), Vaaleat yöt (Belye noči, 1848), Ilkeä tapaus (Skvernyj anekdot, 1862), Krokotiili (Krokodil, 1864), Lempeä luonne (Krotkaja, 1876), Naurettavan ihmisen uni (Son smešnogo čeloveka, 1877))  Suomentanut Juhani Konkka. WSOY, 1960, 4. painos 2002.  ISBN 951-02317-6-2
Valkeat yöt.  (Sisältää teokset: Netotška Nezvanova (Netočka Nezvanova, 1849), Valkeat yöt (Belyje notšǐ, 1848), Pietarilaiskuvia (Malenkie kartinki, 1874), Bobok (Bobok, 1873), Poika Kristuksen joulujuhlassa (Malčik u Hrista na jolke, 1876), Talonpoika Marei (Mužik Marej, 1876), Satavuotias (Stoletnjaja), Lempeä neito (Krotkaja, 1876), Naurettavan ihmisen uni (Son smešnogo čeloveka, 1877))  Suomentanut Eila Salminen. Karisto, 1981, 3. painos 2007.  ISBN 978-951-23485-5-8
Huomiot

↑  Etunimi translitteroitu suomeksi toisinaan muodossa Fedor.
↑  Nimen venäjänkielinen oikeinkirjoitus ennen vuoden 1918 uudistusta oli Ѳедоръ Михайловичъ Достоевскій.
↑  Juliaanisessa kalenterissa 30. lokakuuta 1821 – 28. tammikuuta 1881
↑  Juliaanisessa kalenterissa 25. tammikuuta.
Kirjallisuutta

Yrjö O. Alanen: Dostojevskin hyvä ja paha.  Espoo:  Weilin+Göös, 1981.  ISBN 951-35234-4-6
Martti Anhava & Tomi Huttunen & Pekka Pesonen (toim.): Dostojevski: kiistaton ja kiistelty.  Helsinki:  Siltala, 2017.  ISBN 978-952-234-430-4
Henri Troyat: Dostojevski.  (Dostoiëvsky, 1940)  Suomentanut Kaj Kauhanen. Jyväskylä:  Gummerus, 1963 (4. painos 2000).  ISBN 951-02462-8-X
Mihail Bahtin: Dostojevskin poetiikan ongelmia.  (Esipuhe Erkki Peuranen)  Suomentanut Paula Nieminen ja Tapani Laine. Orient Express, 1991.  ISBN 951-61573-2-7
munkki Serafim: Dostojevskin tie kohti ihmisyyden ideaalia.  Ortodoksinen kulttuurikeskus, 2005.  ISBN 952-99462-0-1
Leonid Tsypkin: Kesä Baden-Badenissa.  (s. 5–23: Susan Sontag: ”Rakkaus Dostojevskiin”)  Suomentanut Marja-Leena Jaakkola. Tammi, 2003.  ISBN 951-31252-1-1
René Girard: Kellariloukon psykologia. Esseitä.  (Suomentanut Olli Sinivaara ja Tuukka Sandström. Sisältää teoksen Dostoïevski, du double à l'unité ja kolme esseetä teoksesta To Double Business Bound: Essays on Literature, Mimesis, and Anthropology. Liitteenä Dostojevskin kirjeitä)  Hamina:  Idiootti, 2019.  ISBN 978-952-5860-18-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fjodor Dostojevski Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Fjodor Dostojevski Wikisitaateissa
Vapaasti ladattavia Fjodor Dostojevskin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Dostojevski-museo (englanniksi)
Pumpjanski, Lev: Dostojevski traagikkona [& suomentajan johdanto]. Suom. Tapani Laine. Niin & näin 4/1997, 23–25.
Pumpjanski, Lev: Lyhyt esitelmä Dostojevski-disputissa. Suom. Tapani Laine. Niin & näin 4/1997, 26.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  zbMATH 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef 
Moskovan Mariinskin köyhien sairaala, nykyisellä Dostojevski mukaan nimetyllä kadulla, kirjailijan lapsuuskodin ympäristö
Konstantin A.Trutovskin piirros nuoresta Dostojevskista vuodelta 1847.
Fjodor Dostojevski Semipalatinskissa vuonna 1858-1859
Fjodor Mihailovitš Dostojevski, A. O. Baumanin valokuva 1863
Apollinarija Prokofjevna Suslova (1839-1917/18) vuonna 1867
Anna Grigorjevna Snitkina (1846-1918) vuonna 1871, kirjailijan toinen vaimo
Dostojevskin työhuone Pietarissa vuonna 1870
Fjodor Dostojevski vuonna 1879
Ivan Kramskoin piirros kirjailijasta kuolinvuoteellaan 1881. Dostojevskin vaimo Anna Grigorjevna Snitkina kirjoitti piirroksesta: "Tuossa muotokuvassa Fjodor Mihailovitš ei näytä kuolleelta, vaan siltä, kuin hän olisi vain nukahtanut."
Pyhän Hilarionin luostari

| Pyhän Hilarionin luostari |
| --- | --- |

Sijainti
 Pyhän Hilarionin luostari
Koordinaatit:  31°26′50.3″N, 34°21′58.9″E
Valtio:   Palestiina
Paikkakunta:  Gazan kaista Deir al-Balahin kuvernementti Nuseirat
Historia
Tyyppi:  luostari
Ajanjakso:  300–700-luku jaa.
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pyhän Hilarionin luostari eli Umm al-Amr on arkeologinen kohde Palestiinassa Gazan kaistalla. Pyhä Hilarion perusti paikalle luostarin 300-luvulla. Sen perustamisella oli huomattava vaikutus luostarilaitoksen leviämiseen edelleen muille alueille.
Nykyisin luostari on Unescon maailmanperintöluettelon kohde.
Kohde

Pyhän Hilarionin luostari sijaitsee Gazan kaistalla Nuseiratin kunnassa Nuseiratin pakolaisleiriin liepeillä Gazan kaistan rannikon hiekkadyyneillä. Kohdetta ympäröi nykyisin oliivitarhat ja rakennettu alue.
Paikan arkeologisen kohteen rauniokummun (tell) löysivät paikalliset arkeologit vuonna 1999. Myöhemmin kaivauksia teki vuosien ajan ranskalainen tutkijaryhmä. Löydöksiä paikalta on ajoitettu satojen vuosien ajalle myöhäiseltä roomalaiskaudelta umaijadien valtakauteen saakka.
Historia

Luostarin perusti sen nimen mukaisesti Pyhä Hilarion 300-luvulla. Hilarion (291–371 jaa.) syntyi vauraaseen perheeseen Gazassa ja tutustui anakoreettilaisuuteen Antonius Suuren vaikutuksesta. Hilarion päätti perustaa luostarin lähelle kotikaupunkiaan. Hilarion kuoli uskonnollisella matkalla Kyproksessa, mutta hänen ruumiinsa tuotiin takaisin kotiseudulleen ja haudattiin luostarille. Haudasta tuli palvonnan kohde. Hilarion vaikutti siihen, että Gazan alueesta tuli Pyhän maan luostariliikkeen tärkeä keskus Juudean autiomaan ohella, sillä Gaza oli myös avainpaikalla kauppareiteillä Aasiasta ja Afrikasta. Hilarionin luostari oli aktiivinen 700-luvulle saakka. Luostarin toiminnan päättymiseen vaikutti ilmeisesti maanjäristys.
Luostari lisättiin Palestiinan kohteena Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2024. Kohde määriteltiin samalla myös vaarantuneeksi.
Ultšat

Ultšat (myös ultšit, omakielinen nimitys nani) ovat Venäjällä Habarovskin aluepiirissä asuva tunguusilaista ultšan kieltä puhuva kansa. Heillä on laissa tunnustettu Venäjän vähälukuisen alkuperäiskansan asema.
Asuinalue ja lukumäärä

Ultšat asuvat etupäässä Amurin alajuoksulla Habarovskin aluepiirin Ultšan piirissä. Neuvostoliiton vuoden 1989 väestönlaskennassa rekisteröitiin 3200 ultšaa, joista 2700 asui Habarovskin aluepiirissä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan ultšia oli 2900 henkeä. Habarovskin aluepiirissä heitä oli 2700, joista 2300 asui maaseudulla.
Kieli

Lähes kaikki ultšat osaavat venäjää, kun taas ultšan kieltä puhuu vain 700 henkeä. Tarkempi tilasto kertoo, että Habarovskin aluepiirin ultšista vain alle 400 ilmoitti osaavansa kansansa omaa kieltä.
Käytännössä kansan puhekielenä toimii venäjä, ja vain vanhempi sukupolvi käyttää ultšaa jonkin verran perhepiirissä sekä perinteiseen kulttuuriin liittyvissä yhteyksissä. Vuonna 1990 kieltä varten luotiin kyrilliseen kirjaimistoon perustuva kirjoitusjärjestelmä. Myöhemmin ultšaa on alettu opettaa kouluissa.
Etninen historia

Ultšien lähin sukukansa ovat nanait. Samaan kulttuuripiiriin kuuluvat myös udeget, negidaalit, orotšit, orokit (ultat) ja nivhit, joiden kanssa ultšat ovat osittain sekoittuneet. Seudulle 1850-luvulta lähtien asettuineilla venäläisillä on ollut huomattava vaikutus kansan elinkeinoihin, yhteiskuntaan ja aineelliseen kulttuuriin. 1800-luvun lopussa ultšat käännytettiin muodollisesti kristityiksi.
Elinkeinot ja kulttuuri

Perinteisiä elinkeinoja olivat miehille kuuluneet kalastus ja metsästys. Naiset hoitivat kotityöt ja saaliin käsittelyn sekä keräsivät erilaisia villikasveja. Perheet olivat yleensä pieniä ja yksiavioisia. Yhteiskuntajärjestelmän perustana oli kyläyhteisö sekä aviosuhteita säädellyt suku. Jokien varsille keskittynyt asutus oli jo vanhastaan kiinteää. Asumuksena toimi yksihuoneinen hirsitalo. Kesäisin perheet muuttivat erämaajärvien ja -jokien rannoille pystytettyihin majoihin. Ruokavalion perustan muodosti kala, jota syötiin keitettynä, paistettuna, kuivattuna ja toisinaan myös raakana. Lisäksi käytettiin lihaa, hylkeenrasvaa sekä juureksia ja heinäkasveja.
Ultšien perinteiseen uskontoon kuului animistinen taivaan, veden, metsän, asuinpaikan ja muiden henkien kunnioittaminen, karhunpalvonta sekä šamanismi. Suullinen kansanperinne käsittää myyttejä, historiallisia tarinoita, satuja, arvioituksia ja sananlaskuja. Taidekäsitöistä korkealla tasolla ovat puun- ja luunleikkaus sekä vaatteiden ja muiden esineiden kirjonta. Seudulle on ominaista erityinen Amurin ornamenttityyli.
Aiheesta muualla

The Red Book of the Peoples of the Russian Empire: the Ulchis (englanniksi)
Ultši (venäjäksi)
Umba

Vanhaa Umbaa Umbajoen länsirannalla
Umban kaupunkikunta punaisella, siitä itään Varzuga
Umba (ven. У́мба), suom. Umpi on kaupunkityyppinen taajama ja kaupunkikunta Murmanskin alueen Turjan piirissä Venäjällä, Vienanmeren Kantalahden pohjoisrannalla.
Taajama

Umban taajama on Turjan piirin hallintokeskus. Se sijaitsee noin sata kilometriä Kantalahden kaupungista itään, Umbajoen suulla. Vanhastaan Umbaa ovat asuttavat lähinnä slaavilaiset pomorit, joiden kantavanhemmat muuttivat alueelle venäjänkieliseltä Novgorodin seudulta jo yli tuhat vuotta sitten. Paikalla on myös jonkin verran vienankarjalaista väkeä sekä turjansaamelaisten jälkeläisiä. Nykyään on tapahtunut jonkin verran kansojen sekoittumista ja venäläistymistä.
Taajama on jakautunut kahteen osaan. Suurin osa noin 6 200 asukkaasta asuu uudessa osassa, joen itäpuolella sijaitsevalla kerrostaloalueella. Länsirannalla taas sijaitsee vanhan Umban perinteinen pomoriasutus. Taajaman läpi johtava maantie jatkuu Umbasta vielä parisataa kilometriä itään Varzugan kylään.
Umban edustalla on joka kesä regatta ja itse taajamassa joka kolmas vuosi pomorien kulttuurifestivaalit, joissa on esityksiä myös seudun muilta arktisilta kansoilta, kaukaisimmat Ruotsista ja Norjasta.
Umban kunta

Umban kaupunkikuntaan kuuluvat asutuskeskukset:
Umba (kaupunkityyppinen taajama)
Vostotšnoje Munozero (Восточное Мунозеро) (Munajärvi)
Indel (Индель)
Petrajoki - Olenitsa (Оленица).
Umban taajamassa on sähköt, mutta sähkölinja ei vie pitemmälle itään. Turjan piirin lasten koulutus on keskitetty Umbaan, jonne heidät tuodaan asuntolaan kotikylistään yleensä helikopterilla. Umban lisäksi Turjan piirissä on oma peruskoulu vain Varzugassa.
Umbassa on jonkin verran metsätaloutta, enemmänkin ammattimaista kalastusta. Meren ohella joki on hyvin kalaisa ja pitkälti rakentamaton.
Aiheesta muualla

Городское поселение Умба Терского района (Arkistoitu – Internet Archive) Umba Murmanskin aluehallinnon sivuilla (mm. kartta) (venäjäksi)
Умба районный центр Мурманской области Turjan rannikon sivusto (venäjäksi)
Администрация Терского района Turjan piirihallinnon sivut (venäjäksi)
| n k Murmanskin alue |
| --- | --- | --- |
Hallinnollinen keskus: Murmansk
| Piirit |  Kantalahti  Koutero  Kuola  Lovozero  Petsamo  Turja  |  |
| Suljetut alueet |  Aleksandrovsk  Ostrovnoi  Severomorsk  Vidjajevo  Zaozjorsk  |  |
| Kaupungit |  Apatiitti  Gadžijevo  Kantalahti  Kirovsk  Koutero  Kuola  Montšegorsk  Murmansk  Olenegorsk  Ostrovnoi  Poljarnyi  Poljarnyje Zori  Severomorsk  Snežnogorsk  Zaozjorsk  Zapoljarnyi  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Kildinstroi  Molotšnyi  Murmaši  Nikkeli  Parkkina  Revda  Safonovo  Tumannyi  Umba  Ylä-Tuuloma  Zelenoborski  |  |
Umban vaakuna
Mustaviiri

Näkymä Mustaviiriltä vuonna 2004.
Mustaviiri (ruots. Svartviran) on saari Pyhtään kunnassa Kymenlaakson merialueella, muutaman kilometrin päässä Kotkaan johtavalta laivaväylältä. Saari kuuluu Itäisen Suomenlahden kansallispuistoon. Saarella sijaitsee yksi Struven ketjun mittauspisteistä. Pisteen koordinaatit (60°16′35 N ja 26°36′12 E) mitattiin vuonna 1833. Struven ketju houkuttelee saarelle myös ulkomaisia vieraita.
Saari kuului vuosisatojen ajan Ahvenkosken kartanolle. Saarelaiset kalastivat, ampuivat hylkeitä, kasvattivat heinää ja ottivat metsästä kotitarvepuut. Kaukaisempaa menneisyyttä ovat saaren kaksi jatulintarhaa, joista toinen on Kymenlaakson komein. Saarella on aallonmurtaja, metsähallituksen autiotupa ja telttailualue. Saaren koillispuolella on Kaiskeri-niminen pieni saari, jota kutsutaan myös Pieneksi Mustaviiriksi. Eteläpuolella on luotoja, joiden yhteinen nimi on Mustanviirinkarit.
Umm Qasr

| Umm Qasr |
| --- | --- |
 Umm Qasr
 Koordinaatit: 30°02′03″N, 47°55′46″E 
Valtio:   Irak
Maakunta:  Basra
Väkiluku (2003)  (arvio):  40 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Umm Qasr on kaupunki ja satama Etelä-Irakissa. Vuoden 2003 alussa kaupungissa oli noin 40 000 vakituista asukasta. Kaupungin satama on Irakin ainoa syvänveden satama ja siten merkittävä koko maan taloudelle.
Maantiede

Umm Qasr sijaitsee Etelä-Irakissa Fawin niemimaalla Persianlahdelle johtavan Khawr Abd Allahin estuaarissa. Kaupungin satama on Irakin ainoa syvänveden satama.
Historia

Umm Qasr on ollut suurimman osan historiastaan kalastajakylä, mutta sillä on ajoittain ollut myös sotilaallista merkitystä. Aleksanteri Suuri kulki alueen kautta vuonna 325 eaa. Makedonian valloittaessa Mesopotamiaa. Toisen maailmansodan aikana kaupungin kautta kuljetettiin amerikkalaisen Lend-Lease-ohjelman kautta Neuvostoliitolle luovutettuja tarvikkeita. 1950-luvun alussa Irakin kuningas Faisal II sijoitti huomattavia summia rahaa kaupungin sataman jälleenrakennukseen ja nykyaikaistamiseen. Faisal II:n kukistuttua vallankaappauksessa vuonna 1958 maan uusi hallinto perusti paikalle laivastotukikohdan, joka toimi Irakin laivaston päätukikohtana Irakin sotaan saakka vuonna 2003. Sataman kehitystä kiihdytettiin Abd al-Karim Qasim kaudella vuodesta 1961 lähtien tarkoituksena vähentää Irakin riippuvuutta Shatt al-Arab vesireitistä merelle. Sataman uusiminen ja rautatie Basraan ja Bagdadiin valmistuivat vuoteen 1967 mennessä. Sataman rakennustöistä vastasivat suurimmaksi osaksi länsisaksalaiset, libanonilaiset ja ruotsalaisetyhtiöt.
Satama ja kaupunki joutuivat hyökkäysten kohteeksi Irakin–Iranin sodan aikana 1980–1988. Iran miehitti suuren osan Fawin niemimaasta vuonna 1986, mutta Irak ei menettänyt itse Umm Qasrin hallintaa. Myöhemmin kaupunki oli Irakin ja Kuwaitin välisten jännitteiden taustatekijä. Molemmat maat pitivät kaupungin merelle johtavaa salmea ja lähistön kahta saarta ominaan. Syttyneen Persianlahden sodan aikana Umm Qasria pommitettiin voimakkaasti. Sodan jälkeen Kuwait sai salmen hallintaansa, vaikkakaan Saddam Husseinin hallinto ei tätä tunnustanut. Vuosien 1992 ja 2003 välillä Umm Qasrin satamaa kehitettiin edelleen ja suuri osa Irakin meren kautta kulkevasta kauppaliikenteestä ohjattiin kulkemaan sen kautta. Toimenpiteet olivat rankaisukeino Basran kaupunkia vastaan, jossa oli ollut hallinnon vastaisia kapinoita. Irakin sodassa kaupungin valtasivat odotettua kiivaamman vastarinnan jälkeen amerikkalaiset, sekä brittien ja puolalaisten joukot 25. maaliskuuta 2003.
Talous

Irakin sodan takia suljettu satama aukesi kaupalliselle liikenteelle kesäkuussa 2004. Sataman merkitys Irakin taloudelle on suuri ja sen kautta viedään öljyä maailmanmarkkinoille ja tuodaan tuotteita maailmalta Irakiin. Irakin ainoana syvänveden satamana se on ainoa, jonne pääsevät suuremmatkin rahtilaivat. Vuonna 2010 satamalla oli 12 000 työntekijää ja siellä purettiin 40 laivaa päivittäin.Sataman ongelmia ovat olleet hankala byrokratia ja sen vanhentuva kalusto.
Umm Qasrin satamaa.
SV Ried

SV Ried on vuonna 1912 perustettu jalkapalloseura Ried im Innkreisista Ylä-Itävallasta. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2018–2019 maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla.
Historia

SV Ried on perustettu toukokuussa 1912, ja se pelasi maan alueellisissa liigoissa aina vuoteen 1991 saakka. Seura on kehittänyt toimintaansa maan laajuiseksi 1990-luvulla, ja pääsarjassa se pelasi ensi kerran kaudella 1995–1996. Nousun jälkeiset vuodet olivat Riedin menestyksen aikaa ja kaudella 1997–1998 se voitti Itävallan cupin mestaruuden kaatamalla SK Sturm Grazin finaalissa 3-1. Seura putosi liigasta keväällä 2003, mutta palasi takaisin jo kauden 2004/05 jälkeen.
2000-luvulla Ried on tehnyt nousua kohti terävintä kärkeä, ja kaudella 2006–2007 se sijoittui Bundesliigassa hopealle. Kaudella 2010–2011 Ried lähti talvitauolle sarjaykkösenä voittaen ns. Syysmestaruuden.
Saavutukset

Itävallan cup: 1998
Erste Liga (2): 1995, 2005
Oberösterreichischer Landescup (2): 1927, 1986
1. Landesliga Oberösterreich (3): 1988, 1990, 1991
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu (saksaksi)
UEFA.com (englanniksi)
EUFO.DE (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Weltfussball.de (saksaksi)
Playerhistory.com (englanniksi)
Transfermarkt.de (saksaksi)
Football Squads.co.uk (englanniksi)
National Football teams.com (englanniksi)
Football-Lineups.com (englanniksi)
Underwood No. 1

Underwood-kirjoituskone noin vuodelta 1918.
Underwood No. 1 on vuonna 1897 markkinoille tullut kirjoituskonemalli, josta sittemmin tuli esikuva myöhemmille kirjoituskoneille. Sitä valmisti Underwood Typewriter Company New Yorkissa.
Historia

Underwood No. 1 -kirjoituskoneen suunnittelija oli Franz X. Wagner (1837–1907). Saksassa syntynyt Wagner muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1864. Useita keksintöjä, muun muassa vesimittarin, patentoinut Wagner oli koulutukseltaan koneinsinööri. Tuon ajan kirjoituskoneiden ongelmana oli se, että kirjoittaja ei yleensä nähnyt kirjoittamaansa tekstiä, ja koneet olivat myös epäluotettavia. Wagner kehitti vipukoneiston, joka jätti valmiin tekstin näkyviin. Wagnerin ongelmana oli muuttaa keksintönsä rahaksi. Hän pyysi apua John T. Underwoodilta (1857–1937), joka omisti värinauhoja ja hiilipapereita myyvän toimistotarvikeliikkeen. Aikansa johtavan kirjoituskonevalmistajan Remingtonin tuotua markkinoille oman värinauhansa Underwood oli uhonnut alkavansa itse valmistaa kirjoituskoneita ja voittavansa vielä Remingtonin. Nähtyään Wagnerin kirjoituskoneen Underwood ymmärsi heti koneen edut ja alkoi valmistaa niitä nimellä Underwood No. 1 vuonna 1897. Kahden ensimmäisen kirjoituskonesukupolven takaseinässä luki ”Wagner Typewriter Co” ja ”Underwood” paljon suuremmilla kirjaimilla etuseinässä. Wagnerin jouduttua myymään patenttinsa Underwoodille Wagnerin nimi katosi koneista. Vuoteen 1920 mennessä teknisesti ylivertainen kirjoituskonemalli pakotti kilpailijat Yhdysvalloissa lopettamaan, ja muut valmistajat ympäri maailmaa kopioivat Underwoodin rakennetta.
Toiminta

Kirjasimet oli kiinnitetty iskuvarsiin, ja kun niitä ei tarvittu, ne lepäsivät alhaalla antaen näkyvyyttä paperiin. Kirjasinta painettaessa vipumekanismi iski kirjasimen vasten telaa, jonka ympärillä paperi oli. Samalla nousi värinauha ja liikahti hieman eteenpäin. Kirjasin iski värinauhaan niin, että alla olevaan paperiin jäi kirjasimen kuvan. Kirjasimen palautuessa värinauha laski ja teksti oli nähtävissä. Isot ja pienet kirjasimet oli valittavissa vaihtonäppäimellä. Vaunua voitiin siirtää eteenpäin painamalla välilyöntiä. Rivin tultua loppuun käyttäjä palautti vaunun siirtovivulla, joka samalla rullasi paperia rivin eteenpäin. Kirjoituskoneessa oli myös sarkainpainike. Kirjoituskoneen suosiota paransi kevyt näppäintuntuma kilpailijoihin verrattuna.
Flygflottilj 19

| Svenska frivilligflottiljen i Finland (F 19) |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1939–1940
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  ilmavoimat
Sodat ja taistelut:  talvisota
Vuosipäivät:  12. tammikuuta
F19:n Gloster Gladiator Mk.1 Kauhavalla 30. maaliskuuta 1940 lähdössä Ruotsiin talvisodan päätyttyä.
Brittiläisvalmisteinen kevyt 1930-luvun pommituskone Hawker Hart Keski-Ruotsin ilmailumuseossa Linköpingissä Suomen ilmavoimien tunnuksin.
Osasto Roininen ja Svenska Frivilligkåren Sallassa
F19:n pääkalusto: Gloster Gladiator I
F19:n muistokivi Oulun Äimärautiolla
Flygflottilj 19 (F19) (Lentolaivue 19, Lentorykmentti 19) oli ruotsalainen vapaaehtoinen lento-osasto, joka osallistui Suomen talvisotaan. Yksikkö lensi Kemin Veitsiluotoon 10. tammikuuta 1940. Osastoa johti majuri Hugo Beckhammar. Laivueen kokoisen osaston vahvuus oli noin 270 henkilöä, joista kaksi oli naista.
F19:n lähtöä valmisteltiin Suomessa ja Ruotsissa 8.–28. joulukuuta 1939 talvisodan alettua 30. marraskuuta. Toisessa vaiheessa rakennettiin tukikohtia 29. joulukuuta – 11. tammikuuta 1940. Tämän jälkeen F19 harjoitti taistelu- ja tiedustelutoimintaa Pohjois-Suomessa, minkä jälkeen se purettiin ja palautettiin Ruotsiin vastaamaan Ruotsin tehostuneesta valmiudesta, mikä oli seurausta Saksan hyökkäyksestä Tanskaan ja Norjaan.
Huollollisesti F19 oli Suomen sotatalouden kannalta omavarainen, koska se sai polttoaineensa, ammuksensa ja varaosansa Ruotsista.
Osastolla oli kaksitoista Gloster Gladiator I -hävittäjää sekä viisi Hawker Hart -tiedustelukonetta sekä joitain yhteistoimintakoneita. Se piti tukikohtanaan Veitsiluodon lentokenttää Kemissä ja työkenttinään Rovaniemen Olkkajärven jäälentokenttä, Hirvasjärven, Kemijärven, Oulun, Vaalan ja Posion lentokenttiä.