stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sisäinen standardi

Sisäinen standardi tarkoittaa analyyttisessä kemiassa ainetta, jota lisätään analyysin yhteydessä sama määrä kaikkiin näytteisiin ja standardiliuoksiin. Sisäistä standardia käytetään erityisesti kromatografisissa ja spektrometrisissä analyyseissä. Tuntemattoman näytteen pitoisuus määritetään vertaamalla sisäisen standardin vastetta näytteen vasteeseen esimerkiksi kromatografiassa kromatogrammissa standardin ja analyytin aiheuttamien piikkien pinta-alaa vertaamalla. Sisäistä standardia käyttämällä voidaan menetelmän satunnaisista ja systemaattisista virheistä, esimerkiksi näytteen käsittelyn virheet, matriisihäiriöt tai laitehäiriöt, aiheuttama vääristymä korjata, koska virheet vaikuttavat samalla tavoin sekä sisäiseen standardiin että tutkittavaan analyyttiin. Käyttämällä sisäistä standardia myös rinnakkaisten näytteiden keskihajontaa voidaan pienentää.
Sisäinen standardin käyttö onnistuu vain silloin kuin sopiva standardi on olemassa. Sisäisen standardin tulisi käyttäytyä riittävän samankaltaisesti tutkittavan analyytin kanssa, mutta kuitenkin poiketa riittävästi, että esimerkiksi kromatografiassa sen retentio poikkeaa tutkittavasta aineesta riittävästi eli että se erottuu analyytistä. Sisäistä standardia ei myöskään saa olla jo valmiiksi tutkittavan näytteen matriisissa.
Pankration

Pankration-ottelu kuvattuna attikalaisessa amforassa, noin 490 eaa.
Pankration (m.kreik. παγκράτιον) oli antiikin kreikkalainen kamppailulaji, joka yhdisteli nyrkkeilyä ja vapaapainia. Pankration oli mukana muun muassa Olympian kisojen ja muiden panhelleenisten kisojen ohjelmassa.
Lajin nimi tulee sanoista pan, ”kaikki” ja krateō, ”voittaa”, ”hallita”. Lajin sääntöjä ei nykyään tarkalleen tiedetä, mutta erilaisten tekniikkojen käyttö oli hyvin vapaata. Muun muassa lyöminen, potkiminen ja kuristaminen olivat sallittuja, sen sijaan pureminen ja sormen työntäminen silmään kiellettyjä. Kintaita ei käytetty. Kilpailijat ottelivat alastomina vartalot öljyttyinä, mutta vastustajan päälle saatettiin heittää esimerkiksi hiekkaa ja tuhkaa, jotta ote pitäisi paremmin. Ottelun voittaja selvisi, kun toinen osapuoli luovutti. Usein ottelu päättyi toisen kuolemaan.
Nykyaikana pankrationia muistuttava laji vapaaottelu kasvattaa suosiotaan, ja jotkut lajijärjestöt käyttävätkin pankration-nimeä.
Pankration Olympian kisoissa

Olympian kisoissa pankration otettiin mukaan kisaohjelmaan 33. olympiadin kisoissa vuonna 648 eaa. Se toimi kisojen päätöslajina. Lisäksi kisoihin kuului poikien pankration, joka otettiin mukaan 145. olympiadin kisoissa vuonna 200 eaa. Lajin tunnetuimpiin voittajiin kuuluu Arrhikhion Figaleialainen, joka voitti Olympiassa kolmesti vuosina 572–564 eaa. ja viimeisellä kerralla julistettiin voittajaksi vaikka oli jo kuollut ottelussa.
Seuraavassa luetellaan pankrationin ja poikien pankrationin tunnetut voittajat Olympian kisoissa. Luettelo perustuu Foundation of the Hellenic World -säätiön kokoamaan tietokantaan, johon on koottu antiikin ajalta säilyneet tiedot kisojen voittajista (katso myös: luettelo Olympian kisojen voittajista). Säilyneet tiedot ovat epätäydellisiä.
Pankration Olympian kisoissa > Poikien pankration

| Olympiadi | Vuosi | Voittaja | Kotipaikka |
| --- | --- | --- | --- |
| 145. | 200 eaa. | Faidimos | Aleksandria Troas |
| 152. | 172 eaa. | Diallos | Smyrna |
| 156. | 156 eaa. | Amyntas | Eresos |
| 177. | 72 eaa. | Kalas | Elis |
| 207. | 49 jaa. | Publius Cornelius Ariston | Efesos |
| 217. | 89 jaa. | Nikanor | Efesos |
| 224. | 117 jaa. | Publius Aelius Aristomachus | Magnesia, Maiandros |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pankration Wikimedia Commonsissa
Historical Pankration Project (englanniksi)
Pankrationia esittävän patsaan pienoiskopio.
Sitterviadukt (AB)

| Sitterviadukt, AB |
| --- | --- |

Raiteita:  1
Ylittää:  Sitter
Sijainti:  Schwende ja Rüte, Appenzell Innerrhoden, Sveitsi
Ylläpitäjä:  Appenzeller Bahnen
Siltatyyppi:  kaarisilta
Pisin jänneväli:  50 m
Pituus:  296 m
Avattu liikenteelle:  1904
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Sitterviadukt on Appenzeller Bahnen -yhtiön (AB) rautatiellä, Koillis-Sveitsissä, välillä Appenzell–Gais sijaitseva silta vuodelta 1924. Silta ylittää Sitterjoen. Se sijaitsee Schwenden ja Rüten kuntien alueella Appenzell Innerrhodenin kantonissa.
Sillan pisin aukko, joen ylittävä osuus on 50 metriä pitkä terässilta. Silta on kokonaisuudessaan 296 metriä pitkä. Kaikkiaan silta-aukkoja on 34 kpl.
Palokärki

| Palokärki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tikat Picidae
Suku::  Palokärjet Dryocopus
Laji::  martius
Kaksiosainen nimi
 Dryocopus martius  (Linnaeus, 1758) 
 Palokärjen levinneisyys
Alalajit
 D. m. khamensis  D. m. martius  D. m. pinetorum 
Katso myös
   Palokärki Wikispeciesissä   Palokärki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Palokärki (Dryocopus martius) on suurehko, noin variksen kokoinen musta tikkalintu, jolla on päässään tunnusomainen punainen väritys. Palokärki on Suomen ja koko Euroopan suurin tikka.
Koko ja ulkonäkö

Palokärjen pituus on noin 45–50 cm, ja sen paino on noin 300–400 g. Palokärjen höyhenpeite on hiilenmusta. Koiraalla päälaki on punainen, naaraalla on punaista vain takaraivossa. Sysimustaa, variksenkokoista palokärkeä ei Suomessa voi sekoittaa muihin lintulajeihin. Sen lento on syväaaltoista, ja se ääntelee ahkerasti ja kuuluvasti ympäri vuoden.
Keväällä palokärki rummuttaa kauas kuuluvia sarjoja ja huutelee kiihkeästi  ”kui-kui-kui…” (ohje). Lennossa se huutelee  ”kry-kry-kry…” (ohje) ja laskeutuessaan puuhun  ”kliiie” (ohje). Pesäpoikasten ääni on kiivasta kimitystä.
Vanhin tavattu suomalainen rengastettu palokärki on ollut 13 vuotta, 11 kuukautta ja 18 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin palokärki.
Levinneisyys

Palokärjen esiintymisaluetta on lähes koko Eurooppa ja Aasia. Euroopan populaation kooksi arvioidaan 1,5–2,9 miljoonaa yksilöä. Suomessa sitä tavataan miltei koko maassa, laji puuttuu vain aivan pohjoisimmasta Lapista. Suomen parimääräksi arvioidaan 23 000–35 000. Nuoret yksilöt vaeltavat syksyisin vaihtelevassa määrin.
Palokärki on Suomessa rauhoitettu ja sen ohjeelliseksi korvaussummaksi asetettu 841 euroa.
Elinympäristö

Palokärki suosii vanhoja havumetsiä, mutta pesii myös varttuneissa talousmetsissä. Reviiri saattaa olla hyvin laaja, joskus useita neliökilometrejä. Kelvollisen reviirin vaatimuksena on hevos- ja kekomuurahaisten runsaus. Palokärki pesii puuhun hakkaamaansa koloon.
Lisääntyminen

Palokärki hakkaa ison pesäkolon, mutta pesii joskus myös vanhaan koloon. Pesä on useimmiten männyssä tai haavassa. Pesäkolo voi olla suurelle hakkuuaukolle jätetyssä ainoassa säästöhaavassa. Lintu munii huhtikuun lopussa 3–6 hohtavan valkeata munaa, joita emot hautovat 12–15 vuorokautta. Poikaset jättävät pesän noin 24–29 vuorokauden ikäisinä. Palokärjellä on vain yksi pesue vuodessa.
Ravinto

Lajin pääasiallista ravintoa ovat hyönteiset, joita palokärki etsii ennen kaikkea lahovaurioisista ja kuolleista puista. Palokärki saalistaa ainakin mäntypuupistiäisiä (Sirex noctilio), sinipuupistiäisiä (Sirex juvencus), jättipuupistiäisiä (Urocerus gigas), porapuupistiäisiä (Xeris spectrum) ja Sirex cyaneus -pistiäisiä. Palokärki kaivelee myös muurahaiskekoja, joista se syö sekä muurahaisia että niiden toukkia. Joskus se syö myös marjoja.
Kulttuurissa

Palokärki on melko peloton tikkalaji, johon liittyy paljon kansanperinnettä: sanotaan, että kuolema vierailee talossa, jonka pihaan palokärki asettuu. Palokärjen on myös joskus uskottu varoittavan tulevasta pahasta huudollaan, jolloin talon väki on saattanut välttää onnettomuudet olemalla varuillaan. Usein palokärjen huuto on kuitenkin tarkoittanut paljon viattomampaa epäonnea, kuten sateen tai ukkosen tuloa.
Palokärki on aiheena Akseli Gallen-Kallelan vuonna 1893 valmistuneessa maalauksessa. Palokärki oli Gallen-Kallelalle erityisesti yksinäisyyden ja vapauden symboli. Hänen mukaansa palokärjen punainen päälaki oli kuin ”yksilön elämän huuto korven hiljaisuudessa”.
Kirjallisuutta

Hautala, Hannu: Palokärki.  (135 s)  Metsäkustannus, 2016.  ISBN 9789526612737
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Palokärki (Dryocopus martius)
ITIS: Dryocopus martius (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Dryocopus martius:  Wikidata: Q143284  Wikispecies: Dryocopus martius  ADW: Dryocopus_martius  Avibase: EDB4BBA6E765E593  BioLib: 8792  BirdLife: 22681382  BOLD: 52573  BOW: blawoo1  CoL: 37VCZ  eBird: blawoo1  EPPO: DRYKMA  EUNIS: 1014  EURING: 8630  Fauna Europaea: 97095  Fauna Europaea (new): 9e7649e4-7a18-4709-99c0-b4934492c06a  GBIF: 2477872  iNaturalist: 17835  IRMNG: 11038835  ITIS: 554101  IUCN: 22681382  NBN: NHMSYS0000532907  NCBI: 187859  Observation.org: 759  Open Tree of Life: 459335  TSA: 6209  Xeno-canto: Dryocopus-martius  Laji.fi: MX.30504 
Picus martius:  Wikidata: Q125503342  GBIF: 8980264  ZooBank: CDCB8CFE-79EE-49E1-8618-ADABE2BAA776 
Palokärki on etsinyt ravintoa lahon kuusen rungosta.
Palokärki. Magnus von Wrightin maalaus teoksesta Svenska fåglar, efter naturen och på sten ritade.
munia Dryocopus martius pinetorum
Juri Sisikin

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten miekkailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten miekkailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten miekkailu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten miekkailu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Rooma 1960 | floretin joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Tokio 1964 | floretin joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Rooma 1960 | floretti |  |
|  Hopeaa | México 1968 | floretin joukkuekilpailu |  |
Juri Sisikin (s. 15. toukokuuta 1937) on entinen Neuvostoliittoa edustanut miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen aseenaan oli floretti.
Sisikin voitti florettimiekkailun joukkuekilpailussa olympiakultaa Roomassa 1960 ja Tokiossa 1964. Rooman kisojen henkilökohtaisessa kilpailussa hän sai hopeaa maanmiehensä Viktor Ždanovitšin jälkeen. Méxicon 1968 olympialaisissa Sisikin sai joukkuekilpailussa hopeaa.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Sisikin voitti kuusi peräkkäistä joukkuemestaruutta vuosina 1959–1966.
Saavutukset

Olympiakultaa floretin joukkuekilpailussa 1960 ja 1964
Olympiahopea floretin henkilökohtaisessa kilpailussa 1960
Olympiahopeaa floretin joukkuekilpailussa 1968
MM-kultaa floretin joukkuekilpailussa 1959, 1961, 1962, 1963, 1965 ja 1966
Pallokalat

| Pallokalat |
| --- | --- |
 Pippuripallokala (Arothron nigropunctatus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Osaluokka::  Teleostei
Ylälahko::  Acanthopterygii
Lahko::  Jäykkäleukakalat Tetraodontiformes
Yläheimo::  Tetraodontoidei
Heimo::  Pallokalat Tetraodontidae  Bonaparte, 1831
 Pallokalojen levinneisyys.
Alaheimot ja suvut 
 Canthigasterinae Canthigaster  Tetraodontinae Amblyrhynchotes  Arothron  Auriglobus  Carinotetraodon  Chelonodon  Chonerhinos  Colomesus  Contusus  Ephippion  Feroxodon  Guentheridia  Javichthys  Lagocephalus  Marilyna  Omegophora  Monotrete  Pelagocephalus  Polyspina  Reicheltia  Sphoeroides  Takifugu  Tetractenos  Tetraodon  Torquigener  Tylerius 
Katso myös
   Pallokalat Wikispeciesissä   Pallokalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pallokalat (Tetraodontidae) on kalaheimo, johon kuuluu sekä koralliriutoilla, murtovedessä että makeassa vedessä eläviä lajeja. Vuonna 2004 heimosta tunnettiin 187 lajia, joista jotkin elävät makeassa tai murtovedessä, jotkut taas viettävät osan elämästään murto- ja osan merivedessä.
Pallokalat ovat saaneet nimensä siitä, että pelästyessään ne imevät itsensä täyteen vettä tai ilmaa, ja pullistuvat palloiksi. Toinen pullistelevien kalojen heimo on siilikalat. Pallokalat ovat terävähampaisia petoja, jotka syövät muun muassa simpukoita, kotiloita ja muita kaloja. Pallokaloja voidaan pitää akvaariossa, mutta hoitajan tulee olla perehtynyt niiden hoitoon hyvin.
Ulkonäkö, koko ja rakenne

Pallokalat ovat normaalitilassaan nuijan muotoisia. Niiden pienet evät törröttävät sivuille, ja selkäevä puuttuu kokonaan. Monien lajien pintaa peittävät pienet piikit, kuitenkin paljon lyhyemmät kuin siilikaloilla. Pää on iso, ja silmät sijaitsevat kaukana toisistaan. Monet lajit osaavat liikuttaa silmiään. Pallokaloilla ei ole suomuja eikä varsinaisia kiduskansia; kidukset ovat pehmeät aukot lähellä rintaeviä, ja hampaat ovat sulautuneet neljäksi kovaksi levyksi. Pallokalat liikkuvat yleensä vispaamalla rintaeviään, ja heilauttavat pyrstöään vain syöksähtäessään pakoon tai ruoan kimppuun. Rintaeviensä avulla ne kykenevät uimaan myös taaksepäin.
Eräillä pallokalalajeilla on vähemmän selkänikamia (16) kuin millään muulla kalalajilla. Nikamien pieni määrä tekee niiden liikkumisesta erikoista, ja tämän on ajateltu selittävän, miksi niille on kehittynyt puolustusmenetelmiä kuten myrkky, piikit ja pullistuminen.
Suurimmat makean veden lajit, kuten kultapallokala, ovat yli 60 cm pitkiä, kun taas pienin kääpiöpallokala jää alle kolmesenttiseksi. Kaikkein suurin on merivedessä elävä, yli 120 cm pitkäksi kasvava tähtipallokala.
Pallokalojen naama vaikuttaa ilmeikkäältä. Niillä on voimakkaat leuat, ja leukoja liikuttavien lihasten takia sieraimet ja silmät mahtuvat vain pään yläpinnalle kuten sammakoilla. Niillä on lihaksikkaat huulet, joita ne mutristelevat syödessään. Koska kalan pääravintoa ovat kuorelliset selkärangattomat, sen on vaikea nähdä, onko ruoka pilaantunutta, minkä takia sen täytyy luottaa makuaistiinsa.
Useimpien pallokalalajien hampaat kasvavat koko niiden elämän ajan. Ne ovat sopeutuneet syömään kovakuorista ruokaa kuten simpukoita ja rapuja. Jos ne elävät akvaariossa liian pehmeällä ruoalla, hampaiden kasvusta tulee ongelma. Tämän ehkäisemiseksi jotkut akvaarioharrastajat lyhentävätkin lemmikkiensä hampaita säännöllisesti. Hampaiden leikkausta varten pienet pallokalat nukutetaan poikkeuksellisesti neilikkaöljyllä, joka voi väärin annosteltuna vahingoittaa kalaa tai jopa tappaa sen. . Tärkeämpää onkin antaa kalalle kovaa syötävää, kuten pieniä kotiloita ja murskattuja simpukoita, jotka luonnollisella tavalla auttavat pitämään hampaat lyhyinä.lähde?
Pallokalat voivat pullistua täyttämällä itsensä vedellä tai ilmalla. Ilmalla täyttyminen on vaarallista, sillä varsinkaan pienet pallokalalajit eivät saa puserrettua ilmaa enää ulos, kun ympäröivä veden paine puristaa niiden hengitysaukot kiinni. Siksi akvaariossa olevia pallokaloja ei siirretä haavilla vaan vesiastiassa.
Pullistumiseen liittyy myös joidenkin pallokalalajien kyky tuottaa voimakkaita ääniä.
Levinneisyys ja elintavat

Pallokaloja tavataan päiväntasaajan molemmin puolin 45. leveyspiirille asti kaikkien tälle vyöhykkeelle ulottuvien mantereiden rannikoilla.  Merivedessä eläviä lajeja tavataan yleensä koralliriuttojen läheisyydestä. Murtovesilajit elävät tyypillisesti jokisuussa.
Pallokalat voidaan luokitella saalistustapansa mukaan avoveden saalistajiin, hiipijöihin ja vaanijoihin. Avovedessä saalistavat lajit, kuten messinkipallokala, liikkuvat helikoptereiden lailla ylös ja alas ja hyökkäävät saaliseläintensä kimppuun avoimesti. Hiiviskelijät, kuten kääpiöpallokala, uivat luolissa ja kasvitiheiköissä, näykkivät simpukoita ja muita hitaasti liikkuvia selkärangattomia ja varovat itse tulemasta syödyiksi. Vaanijat, kuten pohjapallokala, piiloutuvat kasvien sekaan tai jopa kaivautumalla hiekkaan ja syöksyvät sieltä ohikulkevien saaliseläinten kimppuun.
Pallokalat puolustavat reviiriään aggressiivisesti. Nuoret yksilöt saattavat elää parvina, mutta aikuiset pitävät välimatkaa toisiinsa. Tämä liittyy ravinnonhankintaan: kalat viettävät tuntikausia etsien ruokaa omalta alueeltaan, ja kun sitä löytyy, ne eivät halua jakaa sitä lajitoveriensa kanssa. Jotkin lajit, kuten juovapallokala, tarvitsevat niin ison reviirin, ettei niiden kanssa mahdu suureenkaan kotiakvaarioon mitään muita kaloja, ja akvaarion hoitajan täytyy varoa omia sormiaankin. Rauhallisimmat lajit voivat elää lähellä toisiaan silloin, kun niillä ei ole kutuaika. Tällaisia ovat rengaspallokala ja Carinotetraodon-lajit. Sekä meressä että makeassa vedessä elävien pallokalojen on useita kertoja raportoitu purreen ihmisiä, katkoneen tytöltä varpaita ja miehiltä sukupuolielimiä.
Pallokalat kutevat yleensä kiinteälle alustalle kuten kasvin lehdelle. Koiras vartioi mätiä sen kuoriutumiseen asti. Monet sellaisetkin lajit, jotka muuten viettävät koko elämänsä meressä, tulevat jokisuihin kutemaan makeassa tai murtovedessä.
Suvut

Pallokalat jaetaan yli kahteenkymmeneen sukuun. Näistä monissa on kuitenkin vain yksi tai kaksi lajia. Yli kymmenen lajin sukuja on vain kuusi. Pallokalalajien sukujakoa on täsmennetty vielä 2000-luvulla, ja sukujen määrä vaihtelee edelleen eri lähteissä.
| Suku | Lajeja | Vesi | Alue | Muuta |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Amblyrhynchotes | 2 | meri, murto | Afrikka, Aasia | rannikoilla ja jokisuissa |
| Arothron | 15 | murto | indopasifinen merialue | monia akvaariokaloja |
| Auriglobus | 5 | makea | Aasia | akvaario |
| Canthigaster | 33 | meri | indopasifinen | akvaario |
| Carinotetraodon | 6 | makea | Kaakkois-Aasia | pienikokoisia |
| Chelonodon | 3 | makea,  murto | Aasia, Afrikka, Australia | 20-40 cm |
| Chonerhinos | 1 | makea | Aasia | 30 cm |
| Colomesus | 2 | makea, murto | Etelä-Amerikka | akvaariokaloja |
| Contusus | 2 | meri | Tyynimeri | 25 cm |
| Ephippion | 1 | meri | Atlantti |  |
| Feroxodon | 1 | meri | indopasifinen merialue |  |
| Guentheridia | 1 | meri | Tyynenmeren itäosat | 26 cm |
| Javichthys | 1 | meri | Indonesia | 60 m syvällä |
| Lagocephalus | 11 | meri, murto | trooppiset ja lauhkeat meret | 18-110 cm |
| Marilyna | 3 | murto | Tyynenmeren rannoilla |  |
| Monotrete | 1 | makea | Kaakkois-Aasia | akvaario |
| Omegophora | 2 | meri | Indopasifinen merialue |  |
| Pelagocephalus | 1 | meri | Uusi-Seelanti, Afrikka |  |
| Polyspina | 1 | meri | indopasifinen | alle 40 metrin syvyydessä. |
| Reicheltia | 1 | meri | Australia |  |
| Sphoeroides | 23 | meri | trooppiset ja lauhkeat meret |  |
| Takifugu | noin 25 | meri | Aasia | myös ruokakaloja |
| Tetractenos | 2 | meri | indopasifinen |  |
| Tetraodon | yli 20 | makea, murto | Afrikka ja Aasia | akvaario |
| Torquigener | 19 | meri, murto | Indopasifinen | akvaario |
| Tylerius | 1 | meri | indopasifinen | 250–435 metrin syvyydessä |
Myrkyllisyys ja käyttö ruokana

Pallokaloissa symbioottisesti elävät useat bakteerilajit tuottavat kalaan myrkyllistä tetrodotoksiinia. Myrkky muistuttaa koostumukseltaan eräiden salamantereiden myrkkyä. Myrkkyä on eniten kalan silmissä ja sisäelimissä, etenkin maksassa ja munasarjoissa.
Japanissa tietystä fuguksi kutsutusta pallokalalajista (Takifugu rubripes) valmistetaan kallista ruokaa. Kala tarjoillaan raakana ja siitä on leikattu myrkylliset osat pois. Fugun valmistukseen tarvitaan lupa, sillä virheellisesti käsitellystä kalasta annokseen voi päätyä myrkkyä, joka voi aiheuttaa sairastumisen tai jopa kuoleman. Fugua pidetään Japanissa suurena herkkuna ja sen aiheuttamaa kihelmöintiä suussa arvostetaan. Viljellyissä kaloissa on myrkkyä tuottavia bakteereita vähemmän kuin villeissä kaloissa. Jos kalaa on ruokittu vain näitä bakteereita sisältämättömällä ruoalla tarpeeksi kauan, siitä voi syödä jopa maksan.
Vuosisatoja vanhan kiellon mukaan Japanin keisari ei saa uhmata kuolemaa syömällä fugua. Viimeisen vuosikymmenen aikana Japanissa on kuollut fuguun keskimäärin noin kolme ihmistä vuodessa. Kuolemien määrä on kuitenkin vähentynyt aiemmasta: vielä 1950-luvulla fugun syönnistä saattoi kuolla 400 ja sairastua yli 31 000 ihmistä vuosittain.
Pallokalat akvaarioissa

Tunnetuimpia akvaariossa pidettäviä pallokaloja ovat murtovedessä pidettävät rengaspallokala Tetraodon biocellatus, viherpallokala Tetraodon fluviatilis ja pantteripallokala Tetraodon nigroviridis. Makean veden pallokaloista akvaariossa pidetään usein kääpiöpallokalaa, kimalaispallokalaa sekä monia Carinotetraodon Auriglobus ja Tetraodon -lajeja. Merivesilajeista akvaariossa yleisimpiä ovat Arothron- ja Canthigaster-sukujen lajit.
Pallokalat ovat niin voimakkaasti reviiriään puolustavia, että vain harvoissa tapauksissa sopii useita yksilöitä samaan akvaarioon. Silloinkin akvaariossa pitää olla paljon kasveja ja muita näköesteitä, ja kaikki yksilöt pitää laittaa altaaseen yhtä aikaa. Valmiille reviirille tuotu uusi kala tapetaan lähes poikkeuksetta. Jotkin lajit voivat elää yhdessä muiden lajien kuin pallokalojen kanssa, mutta ruokinnasta voi silloin tulla ongelma: pallokala liikkuu hitaammin kuin muut kalat, jotka helposti ahmivat kaiken ruoan. Jos taas kaloja ruokitaan niin paljon, että pallokaloillekin varmasti riittää ruokaa, liiat ravinteet voivat pilata veden laatua.
Genetiikka ja evoluutio

Kahden pallokalalajin genomit selvitettiin ensimmäisten joukossa vuonna 2001. Tutkitut lajit olivat kaakkoisaasialainen murtovesilaji  pantteripallokala (Tetraodon nigroviridis) ja merivesilaji Takifugu rubripes, jotka erosivat toisistaan noin 20–30 miljoonaa vuotta sitten.  Näistä T. rubripes -lajin genomin sekvenssin selvittäminen aloitettiin jo vuonna 1989. Tutkimusten perusteella pantteripallokalan genomissa on 350 miljoonaa emäsparia, joka on vähemmän kuin minkään muun tunnetun selkärankaislajin genomissa. Myös T. rubripesin genomi on eläinkunnan pienimpiä, sillä sen koko on vain 390  Mbp, yksi kahdeksasosa ihmisen genomista. Vaikka genomi on pieni, se sisältää silti useimmat ihmisen genomissakin sijaitsevat geenit ja säätelyelementit. Tämän vuoksi T. rubripes -lajia on käytetty hyvällä menestyksellä verrokkina myös vuonna 2003 julkaistun ihmisen genomin selvittämisessä ja esimerkiksi ihmisen geenimäärien arvioinnissa.
Pallokalojen ruumiinrakenne on erikoistunut kovakuorisiin saaliseläimiin. Sekä niiden liikuntatapa että kovat hampaat ja voimakkaat leuat ovat osoitus tästä. Pallokalat kehittyivät varhaisella eoseenikaudella. Fossiileiden perusteella näyttää siltä, että useimmat muutkin simpukoita pääasiallisena ravintonaan syövät lajit ovat kehittyneet viimeistään tällöin, mitä käsitystä myös fylogenetiikka tukee.
Aiheesta muualla

(
tiedot
)
Audiotiedosto luotu 8. helmikuuta 2021 eikä tiedosto sisällä myöhemmin tehtyjä muutoksia. (Kuunteluohjeet)
Tommin sivut[vanhentunut linkki] Harrastajan kokemuksia
Pallokalat suomalaisen harrastajan sivut
Pufferpedia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q201701  Wikispecies: Tetraodontidae  ADW: Tetraodontidae  AFD: Tetraodontidae  BioLib: 16157  BOLD: 1228  CoL: H3W  EoL: 5056  EPPO: 1TETDF  GBIF: 2219  iNaturalist: 49266  IRMNG: 114230  ITIS: 173283  NBN: NBNSYS0000161123  NCBI: 31031  NZOR: 26ab1319-9ef6-47bc-89f1-156cfb06f4a4  Open Tree of Life: 65336  Paleobiology Database: 83298  Plazi: FD1087D9-FFB5-4A44-FF67-A1C14DB1F853  uBio: 114406  WoRMS: 125612 
Harmaapallokala.
Pullistunut nuori tähtipallokala.
Pallokalaravintola Osakassa.
Pallokalaviipaleita lautasella.
Kimalaispallokala akvaariossa.
noicon
Puhuttu Wikipedia