Charles Perrault
Teokset

Perrault oli monipuolinen kirjailija, joka kokeili galanttia tyyliä teoksissaan "Rakkauden ja ystävyyden dialogi" (Dialogue de l’amour et de l’amitié, 1660) ja "Peili eli Oranten muodonmuutos" (Le Miroir ou la Métamorphose d’Orante). Hänen kirjallisiin teoksiin liittyi säännöllisesti lyhyitä runoja. Esimerkiksi kun hän 27. tammikuuta 1687 esitteli Akatemialle teoksensa Portrait d'Iris, hän luki runon: "Ludvig Suuren vuosisata" (le Siècle de Louis le Grand). Tässä runossa, jossa Perrault puhui Homeroksesta, Menandroksesta ja muista antiikin ihailluimmista runoilijoista sangen vähän kunnioittavaan sävyyn, Perrault nosti ensimmäisen kerran 1600-luvun kaikkien aikaisempien vuosi­satojen yläpuolelle, ja sillä oli merkittävä osuus kirjallisuuden historiassa, sillä se pani alulle antiikin ihailijoiden ja modernistien välisen pitkä­aikaisen kiistan (ransk. Querelle des anciens et des modernes). Tässä antiikin kirjallisuuden ihailijoiden kuten Boileaun ja Racinen kanssa käymässään ankarassa kiistassa hän puolusti oman aikansa kirjallisuutta pitäen sitä yhtä arvokkaana kuin antiikin kirjallisuutta. Tuohon aikaan yleinen käsitys oli, että sivistys oli aikojen kuluessa rappeutunut, kun taas Perrault uskoi edistykseen. Modernistien johtajana Perrault piti eri aikakausien saman­arvoisuutta yleisenä luonnon­lakina ja kirjoitti aiheesta runon, joka päättyi toteamukseen, että "samat äärettömät voimat tuottavat kaikkina aikoina saman­kaltaisia neroja"lähde?.
Runo suututti Boileaun, ja hänen mukaansa oli häpeällistä kannattaa sellaista näkemystä. Eräät muut akatemian jäsenet, jotka pitivät Perrault'n käsitystä imartelevana, asettuivat hänen puolelleen. Racine sen sijaan onnitteli Perraultia ivallisesti siitä, että hän oli niin hyvin saanut aikaan tämän hengen leikin, joka oli johtanut täysin päinvastaiseen tulokseen kuin hän oli tarkoittanut. Tästä sai alkunsa yksi tunnetuimmista kirjallisista kiistoista, mikäli on totta, kuten on sanottu, että juuri Racinelle vastatakseen Perrault ryhtyi järjestelmällisesti puolustamaan väitteitään ja julkaisi teoksensa "Muinaisten ja nykyisten rinnakkaisuus" (Parallèle des anciens et des modernes), joka ilmestyi Pariisissa neljänä niteenä vuosina 1688—1698. Se oli henkevästi dialogin muotoon kirjoitettu teos, jossa väittelijöinä olivat oppinut ja hieman itsepäinen puheenjohtaja, kevytmielinen ja uskalias ritari sekä kohtuutta edustava apotti. Teoksen neljännessä niteessä on myös tärkeä arkkitehtuuria käsittelevä osuus, joka perustuu Perrault'n veljen Claude Perrault'n töissään kehittämiin ajatuksiin, joissa hän kyseenalaisti kauneuden käsitteen ikuiset säännöt.lähde?.
Boileau vastasi arvosteluun epigrammeilla sekä teoksessaan Ajatuksia Longinoksesta. Osapuolten voidaan eri perustein sanoa olleen väittelyssä sekä oikeassa että väärässä, ja ennen pitkää molemmat vain toistivat aikaisempia väitteitään suoranaisesti vastaamatta toisilleen. Vuonna 1694 julkaisemassaan teoksessa Apologie des femmes Perrault'n voidaan sanoa esittäneen liiankin kiivaita kommentteja.lähde?.
Vuosina 1696—1701 Perrault laati kaksiosaisen teoksen Les hommes illustres qui ont paru en France pendant ce ciècle ("Kuuluisat miehet, jotka ovat esiintyneet Ranskassa tällä vuosisadalla"). Se sisältää 102 henkilön lyhyet, tarkat ja täsmälliset elämäkerrat ja muotokuvat.lähde?.
Kuolemattomaksi Perrault'n nimeä ei kuitenkaan ole tehnyt niinkään tämä laaja teos eivätkä myöskään hänen kirjallisuudesta käymänsä keskustelut vaan ennen kaikkea vuonna 1697 julkaistu pieni satukokoelma Hanhiemon satuja, eli kertomuksia menneiltä ajoilta (ransk. Contes de ma mère l’Oye, ou Histoires du temps passé), jonka hän julkaisi nuoren poikansa Perrault d’Armancourtin nimellä.