stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hysteria (albumi)
Kokoonpano

| --- | --- |
 Def Leppard Joe Elliott - laulu  Phil Collen - soolo- ja rytmikitara, taustalaulu  Steve Clark - soolo- ja rytmikitara, taustalaulu  Rick Savage - bassokitara, taustalaulu  Rick Allen - rummut, taustalaulu :  Muut Tuotanto - Robert John "Mutt" Lange  Äänitys - Nigel Green, Erwin Musper ja Ronald Prent  Miksaus - Mike Shipley  Masterointi - Bob Ludwig ja Howie Weinberg  Valokuvaus - Ross Halfin ja Laurie Lewis
Arvostelut

Imperiumi: 9/10
Metalliluola: 6½/10
Soundi:
Aiheesta muualla

Hysteria (albumi) Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Hysteria (albumi) Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
ISO 3166-2:LU

Luxemburgin kantonit.
1 – Capellen
2 – Clervaux
3 – Diekirch
4 – Echternach
5 – Esch-sur-Alzette
6 – Grevenmacher
7 – Luxemburg
8 – Mersch
9 – Redange
10 – Remich
11 – Vianden
12 – Wiltz
ISO 3166-2:LU on ISO-standardointijärjestön standardi, joka määrittää geokoodit Luxemburgille. ISO 3166-2:LU on ISO 3166-2 -standardin osajoukko, joka määrittää 12 kantonin koodit.
Koodit

Koodin ensimmäinen osa on ISO 3166-1 -standardin mukainen Luxemburgin maakoodi ”LU” ja toinen osa on aluekohtainen kaksikirjaiminen tunnus.
| Koodi | Alue |
| --- | --- |
LU-CA: Capellen
LU-CL: Clervaux
LU-DI: Diekirch
LU-EC: Echternach
LU-ES: Esch-sur-Alzette
LU-GR: Grevenmacher
LU-LU: Luxembourg
LU-ME: Mersch
LU-RD: Redange
LU-RM: Remich
LU-VD: Vianden
LU-WI: Wiltz
ISO 3166-2:MY

Malesian osavaltiot ja territoriot.
ISO 3166-2:MY on ISO-standardointijärjestön standardi, joka määrittää geokoodit Malesialle. ISO 3166-2:MY on ISO 3166-2 -standardin osajoukko, joka määrittää 13 osavaltion ja kolmen liittovaltion territorion koodit.
Koodit

Koodin ensimmäinen osa on ISO 3166-1 -standardin mukainen Malesian maakoodi "MY" ja toinen osa on aluekohtainen kahdesta numerosta muodostuva tunnus. Numerot 01–13 ovat osavaltioiden ja 14–16 liittovaltion territorioiden käytössä.
| Koodi | Alue |
| --- | --- |
MY-01: Johor
MY-02: Kedah
MY-03: Kelantan
MY-04: Melaka
MY-05: Negeri Sembilan
MY-06: Pahang
MY-07: Pulau Pinang
MY-08: Perak
MY-09: Perlis
MY-10: Selangor
MY-11: Terengganu
MY-12: Sabah
MY-13: Sarawak
MY-14: Wilayah Persekutuan Kuala Lumpur
MY-15: Wilayah Persekutuan Labuan
MY-16: Wilayah Persekutuan Putrajaya
ISO 3166-2:MT

Maltan kunnat.
ISO 3166-2:MT on ISO-standardointijärjestön standardi, joka määrittää geokoodit Maltalle. ISO 3166-2:MT on ISO 3166-2 -standardin osajoukko, joka määrittää 68 kunnan koodit.
Koodit

Koodin ensimmäinen osa on ISO 3166-1 -standardin mukainen Maltan maakoodi ”MT” ja toinen osa on aluekohtainen numero.
| Koodi | Alue (englanniksi) |
| --- | --- |
MT-01: Attard
MT-02: Balzan
MT-03: Birgu
MT-04: Birkirkara
MT-05: Birżebbuġa
MT-06: Bormla
MT-07: Dingli
MT-08: Fgura
MT-09: Floriana
MT-10: Fontana
MT-11: Gudja
MT-12: Gżira
MT-13: Għajnsielem
MT-14: Għarb
MT-15: Għargħur
MT-16: Għasri
MT-17: Għaxaq
MT-18: Ħamrun
MT-19: Iklin
MT-20: Isla
MT-21: Kalkara
MT-22: Kerċem
MT-23: Kirkop
MT-24: Lija
MT-25: Luqa
MT-26: Marsa
MT-27: Marsaskala
MT-28: Marsaxlokk
MT-29: Mdina
MT-30: Mellieħa
MT-31: Mġarr
MT-32: Mosta
MT-33: Mqabba
MT-34: Msida
MT-35: Mtarfa
MT-36: Munxar
MT-37: Nadur
MT-38: Naxxar
MT-39: Paola
MT-40: Pembroke (Malta)
MT-41: Pietà (Malta)
MT-42: Qala
MT-43: Qormi
MT-44: Qrendi
MT-45: Rabat Gozo (maltaksi Rabat Għawdex)
MT-46: Rabat Malta
MT-47: Safi
MT-48: Saint Julian’s (maltaksi San Ġiljan)
MT-49: Saint John (maltaksi San Ġwann)
MT-50: Saint Lawrence (maltaksi San Lawrenz)
MT-51: Saint Paul’s Bay (maltaksi San Pawl il-Baħar)
MT-52: Sannat
MT-53: Saint Lucia’s (maltaksi Santa Luċija)
MT-54: Santa Venera
MT-55: Siġġiewi
MT-56: Sliema
MT-57: Swieqi
MT-58: Ta’ Xbiex
MT-59: Tarxien
MT-60: Valletta
MT-61: Xagħra
MT-62: Xewkija
MT-63: Xgħajra
MT-64: Żabbar
MT-65: Żebbuġ Gozo (maltaksi Żebbuġ Għawdex)
MT-66: Żebbuġ Malta
MT-67: Żejtun
MT-68: Żurrieq
Hiomakone (paperiteollisuus)

Hiomakone on puuhioketta tuottava kone, jonka toiminta perustuu mekaaniseen puun työstämiseen. Puuta painetaan pyörivää hiomakivitahkoa vasten ja sekaan johdetaan vettä, jolloin puupölystä ja vedestä muodostuu hiokemassaa. Hioketta käytetään pahvin ja paperin valmistukseen.
Karhulan konepajan valmistama kylmähiomakone Verlan puuhiomossa on peräisin vuodelta 1903.
Hiomakoneen historiaa

Paperia valmistettiin vielä 1800-luvun alkupuolella pääosin lumpusta. Paperintarpeen kasvaessa jatkuvasti ei lumppua kuitenkaan ollut riittävästi saatavilla, jolloin sille alettiin etsiä vaihtoehtoisia raaka-aineita. Materiaalina testattiin kaisloja, sammalia, humalia, nokkosia, juolavehnän juuria, asbestia, olkea ja erilaisia puulajeja. Mullistavaksi raaka-aineeksi osoittautui puu. Yksi tätä vaihtoehtoa kehitelleistä kokeilijoista ja keksijöitä oli saksalainen hiomomestari Friedrich Keller, joka onnistui valmistamaan puusta kuitumassaa 1844. Kymmenisen vuotta myöhemmin 1852 Heinrich Voelter kehitti keksinnöstä tehdaskäyttöön soveltuvan hiomakoneen. Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1867 esiteltiin kokonainen hiomo, joka toi keksinnölle maailmanmaineen.
Kylmähiomakoneeksi kutsutaan koneita, jotka käyttävät runsaasti vettä, eikä puu pääse lämpenemään. Jos vettä käytetään vähän, hiokkeen lämpötila nousee, siitä tulee karkeampaa ja kuiduista pitempiä.
Hiomisen alkuvaiheet Suomessa

Viipurilainen kirjanpainaja C. G. Holmström sai vuonna 1856 patentin keksimälleen hiomakoneelle, mutta myi patenttinsa viipurilaiselle apteekkarille Achates Thunebergille. Thuneberg rakennutti pienen puuhiomon Kinterin koskelle. Warkauden konepajalla rakennettiin hiomakone Thunebergin piirustusten mukaan ja puumassan valmistus voitiin aloittaa 1860. Raaka-aineena käytettiin haapaa. Toisen puuhiomon Suomeen rakennutti vuori-insinööri Knut Fredrik Idestam vuonna 1865 Tampereelle. Myös Idestamin hiomo käytti raaka-aineena haapaa. Vuonna 1868 Idestam rakennutti suuremman hiomon Nokialle. Kolmantena hiomon ennätti perustamaan G. A. Serlachius Mänttään.
Suomessa voi katsoa vallinneen 1870-luvun alussa pienen puuhiomoiden perustamisaallon, jonka seurauksena vuonna 1875 puuhiomoita oli jo 12:
Kinterin puuhiomo Viipurin pitäjässä (1859)
Tampereen puuhiomo Tampereen kaupungissa (1865)
Nokian puuhiomo Pirkkalan pitäjässä (1868)
Mäntän puuhiomo Keuruun pitäjässä (1868)
Kyröskosken puuhiomo Hämeenkyrön pitäjässä (1871)
Valkeakosken puuhiomo Sääksmäen pitäjässä (1872)
Tampereen puuhiomo Tampereen kaupungissa (1872).
Werlan puuhiomo ja pahvitehdas Iitin pitäjässä (myöh. Jaala, 2009 alk. Kouvola) (1872)
Inkeroisten puuhiomo Sippolan pitäjässä (1872)
Kuusankosken puuhiomo Iitin pitäjässä (1872)
Kymin puuhiomo Iitin pitäjässä (1872)
Hovinmaan (Åstrandin) puuhiomo Viipurin pitäjässä (1875)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hiomakone (paperiteollisuus) Wikimedia Commonsissa
Kutsumerkki

Kutsumerkki (engl. call sign), joskus suomen kielessä myös kutsutunnus tai 1900-luvun alussa myös kutsuhuuto, on tapa erottaa dataliikenteessä, puheliikenteessä, sähkötyksessä tai muussa viestinnässä radioasemat toisistaan pitkää nimeä lyhyemmällä tavalla. Kun 1900-luvun alussa sähkötys oli erittäin merkittävä radioliikennemuoto, oli tärkeää myös se, että vakioidut viestin osat lyhennettiin sähkötykselle sopiviksi. Yhdysvalloissa kutsumerkkien vakioiminen alkoi 1912.
Radioamatööriliikenteessä kutsumerkeille perustettiin aikaisemmin solmitun kansainvälisen sopimuksen perusteella kansainvälinen järjestelmä 1. tammikuuta 1929 alkaen. Kutsumerkeistä muodostui vakioitu tapa ilmoittaa radioasema tunnuksena siten, että kutsumerkin ensimmäinen kirjainosa osoitti valtion tai joissain tapauksissa kutsumerkillisen yhteisön, kutsumerkin keskellä oleva numerotunnus merkkiin liittyvän aluepiirin maan tai yhteisön sisällä ja numeron jälkeinen osa varsinaisen radioaseman.  Tätä järjestelmää käytetään edelleen. Suomen yleisin kutsutunnustyypin, OH:n, merkki oli ennen kansainvälistä vakioimista Havaijilla käytetty. OH on myös Suomen lentokoneiden kansainvälinen tunnus.
Merenkulun kutsumerkit

Amatööriradioasemien lisäksi kutsumerkkejä on myös vesialuksilla meri-VHF:n ja meri-HFn käyttöön liittyen. Myös lentokoneilla on vakioitu tunnuksensa. Kansainvälisen televiestintäliiton, ITU:n, tietokannassa oli 30. lokakuuta 2014 57 OF-kutsutunnusta, 139 OG-kutsutunnusta, 148 OI-kutsutunnusta. Eniten on OH- ja OJ-kutsutunnuksia.
Radioamatöörien kutsumerkit

Suomessa radioliikenteen kutsumerkit alkavat kirjaimilla OF, OG, OH tai OI. Näistä OH on kaikkein yleisin. 30. syyskuuta 2014 käytössä olevista 7 103 julkisesta radioamatöörikutsumerkistä 6 975 (98 %) oli OH-kutsumerkkejä, 78 (1 %) OG-kutsumerkkejä, 25 (0,3 %) OJ-kutsumerkkejä 21 (0,3 %) ja OF-kutsumerkkejä 4 (0,05 %).
Suomalaisten radioamatööriyhteisöjen kutsumerkkejä

Monissa tapauksissa alueelliset radioamatööriyhteisöt käyttävät pääasiallisena kutsumerkkinään Suomen OH-tunnuksellisia merkkejä, joissa on numero-osana kotipaikan entinen piirinumerotunnus, joka on Ahvenanmaan maakunnassa 0 ja manner-Suomessa 1-9. Kun samassa entisessä piirissä on useimpia yleisradioamatöörikerhoja, on usein ensimmäiseksi perustetun tunnus muotoa OH#AA, toisen OH#AB, kolmannen OH#AC ja neljännen OH#AD. OH#AF -asemissa on ollut asemia, jotka ovat liittyneet asevelvollisten radioamatööritoimintaan varuskunnissa, esimerkiksi OH5AF, joka on ollut reserviupseerikoulun viestikomppanian toisessa kerroksessa olleen amatööriradioaseman tunnus.
Jos amatööriradioaseman tunnus kerhoilla on OH#R**, niin silloin kyse on todennäköisesti radiotoistimesta, joka vastaanottaa vaikutusalueensa yhdestä suunnasta lähettäjien viestit ja lähettää sen koko vaikutusalueen säteelle muille radioasemille, jolloin käyttäjäpiiri laajenee yli radiolähettimien oman kantaman.
OI-kutsumerkit olivat ennen sotilasradioamatööritoiminnan kutsumerkkejä, mutta kun toiminta virallisessa muodossaan päätettiin, jäivät ne edelleen varuskuntien käyttöön. OI-kutsumerkkejä on viestikilloilla ja radioamatöörikerhoilla, jotka ylläpitävät museoradioasemia, jotka liittyvät jotenkin sotamuseoihin.
| Kutsumerkki | yhteisö | maakunta |
| --- | --- | --- |
| OH1AA | Turun Radioamatöörit  | Varsinais-Suomi |
| OH1AAA | Turun Radioamatöörit | Varsinais-Suomi |
| OH1AU | Turun Radioamatöörit | Varsinais-Suomi |
| OH1AB | Teljän Radioamatöörit Ry  | Satakunta |
| OH1AF | Teljän Radioamatöörit Ry  | Satakunta |
| OH1F | Teljän Radioamatöörit Ry  | Satakunta |
| OH1T | Turun Radioamatöörit | Varsinais-Suomi |
Imola

| Comune di Imola |
| --- | --- |
 Rocca Sforzesca
 lippu:  vaakuna
 Comune di Imola
 Koordinaatit: 44°21′12″N, 11°42′52″E 
Valtio:  Italia
Alue:  Emilia-Romagna
Metropolikaupunki:  Bologna
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  205,02 km²
Korkeus:  7–316 m
Väkiluku (31.12.2015):  69 797
 – Väestötiheys:  340 as./km²
 
 www.comune.imola.bo.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Imola on kaupunki ja kunta Pohjois-Italiassa Emilia-Romagnan alueella Bolognan metropolikaupungissa. Sen asukasluku on noin 70 000.
Historiaa

Rooman valtakunnan aikaan keramiikastaan kuuluisa kaupunki tunnettiin nimellä Forum Cornelii. Perinteet ovat pitkät, sillä Imolassa sijaitsee edelleen merkittävä keramiikkatehdas.[lähde? ]
Moottoriurheilu

Kaupunki tunnetaan Autodromo Enzo e Dino Ferrari -moottoriurheiluradasta, jolla ajettiin Formula 1:n San Marinon Grand Prix vuosina 1981–2006. Vuonna 1980 radalla ajettiin Italian Grand Prix. Kolminkertainen Formula 1 -mestari Ayrton Senna kuoli Imolassa.
Imola
Nähtävyyksiä

Imolan nähtävyyksiin kuuluu Rocca Sforzesca, vaikuttava nelitorninen linnoitus, jonka perustukset ovat 1200-luvulta. Linnassa sijaitsee myös Imolan kansainvälisesti tunnettu pianoakatemia (Accademia Pianistica "Incontri col maestro"), jossa ovat opiskelleet monet maailman parhaista nuorista pianisteista.kenen mukaan? Myös Palazzo Tozzoni sisältää kiinnostavan 1700-luvulle sijoittuvan, aatelisperheen elämää heijastelevan museon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Imola Wikimedia Commonsissa
Bolognan metropolikaupunki
Alto Reno Terme | Anzola dell’Emilia | Argelato | Baricella | Bentivoglio | Bologna | Borgo Tossignano | Budrio | Calderara di Reno | Camugnano | Casalecchio di Reno | Casalfiumanese | Castel Guelfo di Bologna | Castel Maggiore | Castel San Pietro Terme | Castel d’Aiano | Castel del Rio | Castel di Casio | Castello d’Argile | Castenaso | Castiglione dei Pepoli | Crevalcore | Dozza | Fontanelice | Gaggio Montano | Galliera | Granarolo dell’Emilia | Grizzana Morandi | Imola | Lizzano in Belvedere | Loiano | Malalbergo | Marzabotto | Medicina | Minerbio | Molinella | Monghidoro | Monte San Pietro | Monterenzio | Monzuno | Mordano | Ozzano dell’Emilia | Pianoro | Pieve di Cento | Sala Bolognese | San Benedetto Val di Sambro | San Giorgio di Piano | San Giovanni in Persiceto | San Lazzaro di Savena | San Pietro in Casale | Sant’Agata Bolognese | Sasso Marconi | Valsamoggia | Vergato | Zola Predosa
Leonardo da Vincin laatima Imolan kartta vuodelta 1502.
Leo Sayer

Leo Sayer vuonna 2009
Leo Sayer (alkujaan Gerard Hugh Sayer s. 21. maaliskuuta 1948 Shoreham-by-Sea, Sussex) on nykyään Australiassa asuva englantilainen esiintyvä artisti, jonka laulu-ura on kestänyt jo neljä vuosikymmentä.
Elämä ja ura

Leo Sayer (alkuperäiseltä nimeltään Gerard Hugh Sayer) syntyi katoliseen perheeseen Shoreham-by-Seassa Sussexissa 21. toukokuuta 1948. Hänellä on isosisko ja pikkuveli. Leo lauloi kirkkokuorossa ja bändissä koulukaveriensa kanssa, ja opiskeli mainospiirtämistä.
Sayer aloitti muusikon uransa 1960-luvun lopulla lontoolaisen Terraplane Blues Bandin johtajana. Vuonna 1971 Sayer perusti yhtyeen nimeltä Patches yhdessä rumpali Dave Courtneyn kanssa. Yhtyeen manageri Adam Faith piti Sayeria lupaavana ja alkoi tehdä tästä sooloartistia. Sayer äänitti aluksi Courtneyn kanssa tekemiään kappaleita Roger Daltreyn studiossa. Courtney kirjoitti musiikin ja Sayer sanat. Courtney keksi Sayerille etunimen "Leo" tämän leijonamaisen kuontalon mukaan. Daltrey äänitti osan kaksikon tekemistä kappaleista itsekin.
Sayerin esikoissingle ”Why Is Everbody Going Home” ei vielä menestynyt, mutta vuoden 1973 ”The Show Must Go On” nousi Britannian singlelistan ykkössijalle.
Sayer julkaisi esikoisalbuminsa Silverbird vuonna 1974. Sitä seurasi Just a Boy, josta singlehiteiksi nousivat ”One Man Band” ja ”Long Tall Glasses (I Can Dance)”, joista ensinmainittu nousi myös Yhdysvaltain singlelistan kymmenen kärkeen.
Sayerin ja Courtneyn työsuhde katkesi Sayerin kolmannen albumin Another Year (1975) äänityksissä. Sayerin seuraavalla albumilla Endless Flight (1976) laulunkirjoittajana oli mukana Supertrampin entinen jäsen Frank Furrell. Albumista tuli Sayerin uran suurin menestysalbumi niin Britanniassa kuin Yhdysvalloissakin, ja siltä julkaistiin kaksi listaykkössingleä, ”You Make Me Feel Like Dancing” ja ”When I Need You”. Ensinmainitusta Sayer sai vuonna 1977 Grammy-palkinnon vuoden parhaasta rhythm and blues-kappaleesta. Albumia seuranneina vuosina Sayerin suosio säilyi korkeana Yhdysvaltain singlelistalla.
Sayerin viimeinen suuri hittisingle Yhdysvalloissa oli listakakkoseksi 1980 noussut ”More Than I Can Say”. Seuraavan vuoden single ”Living in a Fantasy” toi Sayerille hänen viimeisen listasijoituksensa Yhdysvalloissa, ja vuoden 1983 ”Till You Come Back to Me” oli hänen viimeinen listasijoituksensa Britanniassa.
Sayer yritti comebackia albumilla Cool Touch (1990), mutta ilman menestystä. Sayer muutti Australiaan vuonna 2005 ja sai Australian kansalaisuuden 2009. Hän on jatkanut levyttämistä ja konsertointia niin Australiassa kuin muuallakin maailmassa.
Diskografia > Albumit

Silverbird (1973)
Just a Boy (1974)
Another Year (1975)
Endless Flight (1976)
Thunder in My Heart (1977)
Leo Sayer (1978)
The Very Best of Leo Sayer (1979)
Here (1979)
Living in a Fantasy (1980)
World Radio (1982)
Have You Ever Been in Love (1983)
Cool Touch (1990)
All the Best (1993)
The Definitive Hits Collection (1999)
Live in London (1999)
Endless Journey – The Essential Leo Sayer (2004)
Voice In My Head (2005)
Leo Sayer: At His Very Best (2006)
Diskografia > Singlet

The Show Must Go On (1973)
One Man Band (1974)
Long Tall Glasses (I Can Dance) (1974)
Moonlighting (1975)
You Make Me Feel Like Dancing (1976)
When I Need You (1977)
How Much Love (1977)
Thunder in My Heart (1977)
Easy To Love (1977)
I Can't Stop Lovin' You (Though I Try) (1978)
Raining in My Heart (1978)
More Than I Can Say (1980)
Living in a Fantasy (1981)
Have You Ever Been in Love (1982)
Heart (Stop Beating in Time) (1982)
Orchard Road (1983)
Till You Come Back To Me (1983)
Sea Of Heartbreak (1984)
Unchained Melody (1986)
When I Need You (re-issue) (1993)
You Make Me Feel Like Dancing – The Groove Generation featuring Leo Sayer (1998)
Thunder in My Heart Again – Meck featuring Leo Sayer (2006)
Suomenkielisiä versioita Leo Sayerin kappaleista

The Show Must Go On = Tään shown jatkuvan tahdo en Battaglia (1974)
One Man Band = Mies ja skitta Markku Aro (1974)
More Than I Can Say = Samantekevää Markku Aro (1982)
When I Need You = Sua mä kaipaan Kirka (1988)
Thunder In My Heart = Voidaan lamput sammuttaa ELF (1978)
Aiheesta muualla

Leo Sayerin kotisivut
Luca Cordero di Montezemolo

| Luca Cordero di Montezemolo |
| --- | --- |
 Luca Cordero di Montezemolo vuonna 2008
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. elokuuta 1947 (ikä 77) Bologna, Italia
Kansalaisuus:   Italia
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Luca Cordero di Montezemolo (s. 31. elokuuta 1947 Bologna, Italia) on italialainen liikemies, joka tunnetaan parhaiten autojätti Fiatin hallituksen entisenä puheenjohtajana, Ferrarin entisenä pääjohtajana sekä yhtenä Formula 1 -sarjan suurimmista vaikuttajista. Koulutukseltaan Montezemolo on juristi.
Montezemolo opiskeli lakia Rooman yliopistossa, josta hän siirtyi Columbian yliopistoon vuonna 1971. Myöhemmin hän siirtyi Fiat-konserniin, josta hänet siirrettiin Ferrarille 1973. Siellä hänestä tuli Enzo Ferrarin assistentti ja seuraavana vuonna jo Scuderia Ferrarin tallipäällikkö. Vuonna 1975 Montezemolo ylennettiin kuitenkin Ferrarista Fiatin urheilutoiminnan johtajaksi ja vuonna 1977 koko Fiatin johtajistoon.
Vuonna 1991 Montezemolo palasi Ferrarille, kun Fiatin pääjohtaja Gianni Agnelli nimitti hänet koko Ferrarin pääjohtajaksi, jossa hän toimi vuoteen 2014 asti. Hän toimi myös Maseratin johtajana vuosina 1997–2005.
Montezemolon vaikutus Formula 1 -sarjaan on ollut merkittävä. Jo hänen ensimmäisenä aikanaan Ferrarilla vuosina 1973–1977, talli voitti kaksi kuljettajien ja kolme valmistajien maailmanmestaruutta. Tehtyään paluun talliin hän palkkasi kaudeksi 1993 Peugeot'n johtajan Jean Todtin, joka houkutteli muun muassa Michael Schumacherin, Ross Brawnin ja Rory Byrnen talliin kaudeksi 1996. Vuonna 1999 Ferrari voitti valmistajien mestaruuden ensi kertaa 16 vuoteen ja seuraavana vuonna kuljettajien maailmanmestaruuden ensi kertaa 21 vuoteen. Tehtyään paluun Ferrarille, Montezemolo on johdattanut tallinsa kahdeksaan valmistajien- ja kuuteen kuljettajienmestaruuteen.
Montezemolo toimi Fiatin hallituksen puheenjohtajana vuosina 2004–2010.
Luca Cordero di Montezemolo on sukua Andrea Cordero Lanza di Montezemololle, josta tuli kardinaali vuonna 2006.
ISO 3166-2:LI

Liechtensteinin kuntajako.
ISO 3166-2:LI on ISO-standardointijärjestön standardi, joka määrittää geokoodit Liechtensteinille. ISO 3166-2:LI on ISO 3166-2 -standardin osajoukko, joka määrittää 11 kunnan koodit.
Koodit

Koodin ensimmäinen osa on ISO 3166-1 -standardin mukainen Liechtensteinin maakoodi ”LI” ja toinen osa on aluekohtainen numero.
| Koodi | Alue |
| --- | --- |
LI-01: Balzers
LI-02: Eschen
LI-03: Gamprin
LI-04: Mauren
LI-05: Planken
LI-06: Ruggell
LI-07: Schaan
LI-08: Schellenberg
LI-09: Triesen
LI-10: Triesenberg
LI-11: Vaduz
Irvine (täsmennyssivu)

Irvine voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Irvine, paikkakunta Kaliforniassa, Yhdysvalloissa
Irvine, paikkakunta Kentuckyssa, Yhdysvalloissa
Irvine, paikkakunta Pohjois-Ayrshiressä, Skotlannissa
sukunimenä:
Alan Irvine (s. 1958), skotlantilainen jalkapalloilija ja valmentaja
Christopher Irvine, Chris Jericho (s. 1970), kanadalainen showpainija, näyttelijä, kirjailija ja laulaja
Eddie Irvine (s. 1965), pohjoisirlantilainen Formula 1 -kuljettaja
Jackson Irvine (s. 1993), australialainen jalkapalloilija
Jeremy Irvine (s. 1990), englantilainen näyttelijä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Irvine”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Imolan 6 tunnin ajo 2011

Imolan rata.
Imolan 6 tunnin ajo 2011 oli Le Mans Series -kauden 2011 kolmas ja Intercontinental Le Mans Cup -kauden 2011 neljäs osakilpailu, joka ajettiin 3. heinäkuuta Autodromo Enzo e Dino Ferrarin moottoriradalla Italiassa.
Kilpailun voitti Peugeotilla ajaneet Sébastien Bourdais ja Anthony Davidson.
Aiheesta muualla

Imola 6 Hours (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:2011 6 Hours of Imola
Käännös suomeksi
Ilmapudotus

Laskuvarjojoukon maahanlasku.
Ilmapudotus tai lentopudotus tarkoittaa tarvikkeiden pudotusta ilma-aluksesta, tyypillisesti laskuvarjon varassa. Tavallisimpia ilmapudotuksen käyttökohteita ovat avustustarvikkeiden kuten ruoka-avun tai lääkkeiden pudottaminen lentokoneesta laskuvarjoilla alueille, jotka ovat muutoin vaikeasti saavutettavissa joko luonnonolojen tai poliittisen tilanteen vuoksi. Toinen tyypillinen ilmapudotuksen käyttökohde on sotajoukkojen huoltaminen pudottamalla näille lentoaluksesta täydennyksiä. Ilmapudotuksella sijoitettavia sotajoukkojen kutsutaan maahanlaskujoukoiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ilmapudotus Wikimedia Commonsissa
Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Levä (Ypäjä)

| Levä |
| --- | --- |
 Levä
 Koordinaatit: 60°46.739′N, 23°17.949′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Kanta-Häme
Kunta:  Ypäjä
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Levän koulu.
Ypäjän kylät 1927:
1. Ypäjä, 2. Perttula, 3. Kartano, 4. Varsanoja, 5. Manninen, 6. Levä, 7. Palikkala.
Levä on kylä Ypäjällä Loimijoen eteläpuolella. Kulmakuntia Levän alueella ovat Ketokylä, Jyvämäki ja Saarikko. Kylällä toimi vuoteen 2018 Levän koulu.
Historia

Levän historiallinen kylätontti on sijainnut Levänmäellä Loimijoen rannalla, nykyisestä Leväntiestä erkanevan Levänmäentien varrella Poukkasillan kohdalla. Siellä sijainnut Levän ryhmäkylä käsitti aikoinaan satoja rakennuksia. Nykyäänkin Levänmäellä sijaitsevat Markkulan, Hossin, Rassin ja Kylä-Tuomolan talot. Kylän eteläpuolella on Levänsuo, joka Kartanonkylän kartanon aikana ojitettiin ja otettiin viljelykseen. Levänsuon eteläpuolella Uudessakylässä on vanhastaan sijainnut Köllin talo. Muista kylän vanhoista taloista ovat vielä jäljellä Lassila Levänsuon laidalla Levänmäestä kaakkoon ja Tuomola Saarikon aukean pohjoislaidalla Jyvämäen eteläpuolella.
Vaikka Levä onkin vanha talonpoikaiskylä, sen historiaan on vaikuttanut Jokioisten kartano ja siitä myöhemmin erotettu Kartanonkylän kartano. Kylän talojen ollessa erilaisessa suhteessa kartanoon osa niistä yhdistettiin kartanon maihin ja kylän takamaille Saarikkoon, Loimijoen sivujoen Kuusjoen latvoille muodostettiin Kartanonkylän kartanolle Saarikon ulkotila. Kun Kartanonkylän kartano sittemmin liitettiin uudelleen Jokioisten kartanon yhteyteen ja Jokioisten kartanon omistajaksi tuli valtio, erotettiin kartanon maista ensin 1920-luvulla vuokra-alueita, ja toisen maailmansodan jälkeen koko Saarikon ulkotilan maat käytettiin siirtoväen asuttamiseen maanhankintalain mukaisia tiloja perustamalla.