stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
BSCI (yritysvastuujärjestelmä)
Järjestelmää käyttävät yhtiöt

Vuonna 2013 vastuujärjestelmään kuului yli 1000 yhtiötä. Vaikka yhtiö kertoisi kuuluvansa järjestelmään, kaikki sen tuotteet eivät välttämättä kuulu.
Vuonna 2013 järjestelmään kuuluivat yhtiöistä ja niiden tuotemerkeistä muun muassa Björn Borg, Brothers (RNB Retail and Brands), By Malene Birger, Cottonfield, Designers Remix, Esprit, Gant, Carry Weber, Gina Tricot, IC Companys, InWear, Jackpot, JC, Kuyichi, Lidl, Marc O'Polo, Matinique, Mexx, Noa Noa, Part Two, Polarn O. Pyret, Peak Performance, RNB Retail and Brands, Saint Tropez, Sisters, Soaked in Luxury, Steilmann, Tiger og Sweden, Tom Tailor ja Triumph.
Suomeen rekisteröidyistä yhtiöistä järjestelmää käyttivät vuonna 2013 Halti, Kesko (omistaa Anttilat, Budget Sportit, Intersportit, Kesportit, K-citymarketit), Marimekko, Nanso Group, Reima, S-ryhmä (Mick'sit, Prismat, Pukumiehet, S-marketit, Sokokset) ja Stockmann (Hobby Hallit, Lindexit, Seppälät, Stockmann-tavaratalot), Tokmanni. Suomeen rekisteröidyistä maahantuojayrityksistä järjestelmää käyttivät vuonna 2013 A&M Holmberg, Basic Fashion ja Sultrade.
John Bercow

| John Bercow |
| --- | --- |

Britannian alahuoneen puhemies
 22. kesäkuuta 2009 – 4. marraskuu 2019  
Monarkki:  Elisabet II
Pääministeri:  Gordon Brown   David Cameron   Theresa May   Boris Johnson
Edeltäjä:  Michael Martin
Seuraaja:  Lindsay Hoyle
Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin kansanedustaja Buckinghamin vaalipiiri
 1. toukokuuta 1997 – 4. marraskuuta 2019  
Edeltäjä:  George Walden
Henkilötiedot
Koko nimi:  John Simon Bercow
Syntynyt: 19. tammikuuta 1963 Edgware, Middlesex, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Arvonimi: The Right Honourable
Puoliso:  Sally Ilman (2002–)
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
Muut puolueet:  Työväenpuolue (2021–2022) Konservatiivipuolue (–2009)
Tutkinnot:  Essexin yliopisto
Aiheesta muualla
www.johnbercow.co.uk
John Simon Bercow (s. 19. tammikuuta 1963) on brittiläinen poliitikko, joka toimi Britannian alahuoneen puhemiehenä kesäkuusta 2009 lähtien marraskuuhun 2019 asti. Ennen valintaansa puhemieheksi hän oli konservatiivipuolueen jäsen. Bercow oli aiemmin kovan linjan oikeistolainen, mutta hän muutti näkemyksiään vasemmistolaisemmiksi kansanedustajaksi tultuaan, ja aikoinaan hänen huhuttiin loikkaavan työväenpuolueeseen. Bercowin valinta puhemieheksi johtui muiden puolueiden tuesta, ja monet hänen entisistä puoluetovereistaan vastustivat valintaa. Vuonna 2021 hän ilmoitti liittyneensä työväenpuolueeseen.
Bercow pyrki kansanedustajaksi vuoden 1987 ja 1992 vaaleissa, mutta hävisi molemmat vaalit. Vuoden 1997 vaaleissa Bercow valittiin edustamaan Buckinghamin vaalipiiriä. Bercow sai paikan varjohallituksessa vuonna 2001. Bercow toimi Iain Duncan Smithin ja Michael Howardin varjohallituksissa. Bercow erotettiin syyskuussa 2004 varjohallituksesta, kun hänellä oli ollut erimielisyyksiä Howardin kanssa.
Puhemies Michael Martinin eron jälkeen Bercow ilmoitti aikeistaan asettua ehdokkaaksi puhemiesvaaleihin. Bercow voitti puhemiehen paikan. Bercow valittiin puhemieheksi uudelleen vuosina 2010, 2015 ja 2017. Hänestä tuli ensimmäinen kansanedustaja sitten toisen maailmansodan, joka valittiin puhemieheksi kolme kertaa peräkkäin. Bercow erosi puhemiehen paikalta ja jätti parlamentin alahuoneen marraskuussa 2019. Hänen seuraajakseen valittiin työväenpuolueen Sir Lindsay Hoyle.
Vuonna 2014 Bercow nimitettiin Bedfordshiren yliopiston kansleriksi.
Lapsuus ja koulutus

Bercow syntyi  Middlesexin Edgwaressa Brenda (Bailey) ja taksinkuljettaja Charles Bercowin perheeseen. Johnin isä Charles oli juutalainen ja hänen äitinsä on kääntynyt juutalaisuuteen. Johnin isän isovanhemmat olivat Romaniasta Britanniaan vuosisata sitten tulleita juutalaisia. Johnin suvun alkuperäinen sukunimi oli Berkowitz ja se muutettiin myöhemmin muotoon Bercow.
Bercow kävi Frith Manorin peruskoulua Woodside Parkissa, ja Finchley Manorhilliä, suurta peruskoulua North Finchleyssa. Nuoruudessaan Bercow on ollut Britannian paras tennispelaaja junioritasolla, mutta hän oli liian lyhyt jatkamaan uraansa.
Bercow valmistui erinomaisin arvosanoin yhteiskuntatieteistä Essexin yliopistosta vuonna 1985. Nuorena aktivistina Bercow oli oikeistolaisen Conservative Monday Clubin jäsenenä. Hän jätti kuitenkin seuran 20-vuotiaana.
Ennen poliittista uraa

Valmistuttuaan Essexin yliopistosta, Bercow valittiin konservatiivisen opiskelijajärjestön Federation of Conservative Studentsin (FCS) viimeiseksi puhemieheksi, vuonna 1986. Konservatiivipuolueen puhemies päätti hajottaa järjestön sen jälkeen, kun yksi järjestön jäsenistä syytti entistä pääministeriä Harold Macmillania sotarikoksista. Bercow kiinnitti konservatiivipuolueen johdon huomion, ja vuonna 1987 hänet nimitettiin Conservative Collegiate Forumin (FCS:n seuraajan) varapuhemieheksi.
Poliittinen ura > Valtuutettu

Vuonna 1986 Bercow valittiin Lambethin valtuustoon, ja hän toimi valtuutettuna vuoteen 1990. Vuonna 1987 hänet nimitettiin valtuustoryhmän varapuheenjohtajaksi.
Poliittinen ura > Erityisavustaja

Vuonna 1995 Bercow nimitettiin apulaisvaltiovarainministeri Jonathan Aitkenin erityisavustajaksi. Aitkenin eron jälkeen Bercow toimi ministeri Virginia Bottomleyn erityisavustajana.
Poliittinen ura > Ura parlamentaarikkona

Bercow hävisi vuoden 1987 vaaleissa Motherwell Northin vaalipiirissä, ja uudelleen vuoden 1992 vaaleissa Bristol Southin vaalipiirissä. Vuonna 1996 hän maksoi tuhat puntaa tilaushelikopterista, jotta hän voisi osallistua kahden konservatiivisen vaalipiirin, Buckinghanmin ja Surrey Heathin valintakokouksiin samana päivänä. Hän sai ehdokaspaikan Buckinghamista.
Bercow valittiin ensimmäisen kerran parlamenttiin vuoden 1997 vaaleissa Buckinghamista äänienemmistöllä. Sitten hänet uudelleenvalittiin suuremmallakin enemmistöllä vuoden 2005 vaaleissa. Hänet uudelleenvalittiin taas vuoden 2010 vaaleissa, mutta pienemmällä äänimäärällä.
Vuonna 2003 Bercow kehui pääministeri Tony Blairin puhetta Irakin joukkotuhoaseista. Hän kirjoitti: "Onnittelut erinomaisesta puheesta Irakia koskevassa keskustelussa. Tässä asiassa, kuten monissa muissa ulkoasioissa, olet osoittanut erinomaista johtajuutta." Marraskuussa 2003 uusi konservatiivijohtaja Michael Howard nimitti Bercowin varjohallitukseen. Bercow ajautui kuitenkin ristiriitoihin Howardin kanssa, ja hänet erotettiin varjohallituksesta syyskuussa 2004. Vuonna 2001 hän kannatti sitä, ettei Monday Clubin jäseniä hyväksyttäisi puolueen jäseniksi. Bercow on ollut itse seuran jäsen (ks.edellä).
Bercow voitti Stonewall-palkinnon vuonna 2010 työstään tukea tasa-arvoa ja LGBT-yhteisöjen oikeuksia.
Poliittinen ura > Huhut loikkauksesta

Konservatiivipuolueen kansanedustaja Quentin Davies loikkasi työväenpuolueeseen kesäkuussa 2007. Tämän jälkeen puolueessa alkoi kiertämään huhuja, että Bercow olisi todennäköisesti seuraava konservatiivipuolueen kansanedustaja, joka jättää puolueen.
Bercow ei kuitenkaan loikannut, mutta syyskuussa 2007 pääministeri Gordon Brown ilmoitti, että Bercow oli hyväksynyt työväenpuolueen tarjouksen tulla työväenpuolueelle neuvonantajaksi työväenhallituksen keskusteluissa erityistarpeiden lasten tuesta. Konservatiivien puhemies Caroline Spelman vahvisti, että tämä tehtiin puolueen suostumuksella. Bercowilla on ollut pitkäaikainen kiinnostus tähän aiheeseen, sillä hänen pojallaan Oliverilla on diagnosoitu autismi.
Vuonna 2021 Bercow ilmoitti liittyneensä työväenpuolueen jäseneksi. Hänet erotettiin kuitenkin puolueesta maaliskuussa 2022, kun riippumaton selvitys totesi, että Bercow oli syyllistynyt sarjaluontoiseen työpaikkakiusaamiseen toimiessaan puhemiehenä.
Alahuoneen puhemies

Bercow oli kampanjoinut pitkään tullakseen puhemieheksi. Hän ilmoitti 20. toukokuuta 2009 virallisesti aikomuksestaan asettua ehdolle puhemiesvaaleissa.
Puhemiesvaalien ensimmäisellä kierroksella Bercow sai 179 ääntä – enemmän kuin kukaan muu ehdokas, mutta voittoon tarvittiin enemmistö. Kolmannella ja viimeisellä kierroksella hän voitti Sir George Youngin äänin 322–271. Kuningatar hyväksyi Bercowin valinnan myöhemmin sinä iltana ja Bercowista tuli virallisesti Britannian alahuoneen 157. puhemies. Hän luopui puolueensa jäsenyydestä tultuaan valituksi, kuten puhemiehillä on tapana tehdä.
Bercow on ensimmäinen juutalainen, joka toimii alahuoneen puhemiehenä, ja ensimmäinen puhemies, joka ei käytä perinteisiä kaapuja, kuten hänen edeltäjillään on ollut tapana.
Yksityiselämä

Bercow on ollut naimisissa Sally Illmanin kanssa vuodesta 2002. Heillä on kolme lasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta John Bercow Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:John Bercow
Bercow Puolassa vuonna 2010
Bercow puhumassa Institute for Governmentille, 2011
Käännös suomeksi
Australian avoin tennisturnaus 2015

Vuoden 2015 Australian avoin tennisturnaus pelattiin 19. tammikuuta – 1. helmikuuta 2015 Melbournessa. Se oli kaikkiaan 103:s Australian avoin tennisturnaus ja vuoden ensimmäinen Grand Slam -turnaus.
Kaksinpelien hallitsevat mestarit olivat Stanislas Wawrinka ja Li Na, joka lopetti uransa vuoteen 2014. Ottelukaavio julkaistiin 16. tammikuuta 2015. Turnauksen voittivat tänä vuonna miesten kaksinpelissä Novak Đoković ja naisten kaksinpelissä Serena Williams.
Kaksinpelin sijoitetut pelaajat > Miesten kaksinpeli

Lähde:
| Sijoitettu | Pelaaja | Tilanne |
| --- | --- | --- |
| 1 |  Novak Đoković | mestari, voitti loppuottelussa  Andy Murrayn [6] |
| 2 |  Roger Federer | 3. kierros, hävisi  Andreas Seppille |
| 3 |  Rafael Nadal | puolivälierät, hävisi  Tomáš Berdychille [7] |
| 4 |  Stan Wawrinka | välierät, hävisi  Novak Đokovićille [1] |
| 5 |  Kei Nishikori | puolivälierät, hävisi  Stan Wawrinkalle [4] |
| 6 |  Andy Murray | loppuottelu, hävisi  Novak Đokovićille [1] |
| 7 |  Tomáš Berdych | välierät, hävisi  Andy Murraylle [6] |
| 8 |  Milos Raonic | puolivälierät, hävisi  Novak Đokovićille [1] |
| 9 |  David Ferrer | 4. kierros, hävisi  Kei Nishikorille [5] |
| 10 |  Grigor Dimitrov | 4. kierros, hävisi  Andy Murraylle [6] |
| 11 |  Ernests Gulbis | 1. kierros, hävisi  Thanasi Kokkinakisille [WC] |
| 12 |  Feliciano López | 4. kierros, hävisi  Milos Raonicille [8] |
| 13 |  Roberto Bautista Agut | 2. kierros, hävisi  Gilles Müllerille |
| 14 |  Kevin Anderson | 4. kierros, hävisi  Rafael Nadalille [3] |
| 15 |  Tommy Robredo | 1. kierros, luovutti  Édouard Roger-Vasselinia vastaan |
| 16 |  Fabio Fognini | 1. kierros, hävisi  Alejandro Gonzálezille |
| 17 |  Gaël Monfils | 2. kierros, hävisi  Jerzy Janowiczille |
| 18 |  Gilles Simon | 3. kierros, hävisi  David Ferrerille [9] |
| 19 |  John Isner | 3. kierros, hävisi  Gilles Müllerille |
| 20 |  David Goffin | 2. kierros, hävisi  Marcos Baghdatisille |
| 21 |  Aleksandr Dolgopolov | 1. kierros, hävisi  Paolo Lorenzille |
| 22 |  Philipp Kohlschreiber | 2. kierros, hävisi  Bernard Tomicille |
| 23 |  Ivo Karlović | 2. kierros, hävisi  Nick Kyrgiosille |
| 24 |  Richard Gasquet | 3. kierros, hävisi  Kevin Andersonille [14] |
| 25 |  Julien Benneteau | 1. kierros, hävisi  Benjamin Beckerlle |
| 26 |  Leonardo Mayer | 2. kierros, hävisi  Viktor Troickille |
| 27 |  Pablo Cuevas | 1. kierros, hävisi  Matthias Bachingerille [Q] |
| 28 |  Lukáš Rosol | 2. kierros, hävisi  Dudi Selalle |
| 29 |  Jérémy Chardy | 2. kierros, hävisi  Andreas Seppille |
| 30 |  Santiago Giraldo | 2. kierros, hävisi  Steve Johnsonille |
| 31 |  Fernando Verdasco | 3. kierros, hävisi  Novak Đokovićille [1] |
| 32 |  Martin Kližan | 2. kierros, luovutti  João Sousaa vastaan |
Kaksinpelin sijoitetut pelaajat > Naisten kaksinpeli

Lähde:
| Sijoitettu | Pelaaja | Tilanne |
| --- | --- | --- |
| 1 |  Serena Williams | mestari, voitti loppuottelussa  Marija Šarapovan [2] |
| 2 |  Marija Šarapova | loppuottelu, hävisi  Serena Williamsille [1] |
| 3 |  Simona Halep | puolivälierät, hävisi  Jekaterina Makarovalle [10] |
| 4 |  Petra Kvitová | 3. kierros, hävisi  Madison Keysille |
| 5 |  Ana Ivanović | 1. kierros, hävisi  Lucie Hradeckálle [Q] |
| 6 |  Agnieszka Radwańska | 4. kierros, hävisi  Venus Williamsille [18] |
| 7 |  Eugenie Bouchard | puolivälierät, hävisi  Marija Šarapovalle [2] |
| 8 |  Caroline Wozniacki | 2. kierros, hävisi  Viktoryja Azarenkalle |
| 9 |  Angelique Kerber | 1. kierros, hävisi  Irina-Camelia Begulle |
| 10 |  Jekaterina Makarova | välierät, hävisi  Marija Šarapovalle [2] |
| 11 |  Dominika Cibulková | puolivälierät, hävisi  Serena Williamsille [1] |
| 12 |  Flavia Pennetta | 1. kierros, hävisi  Camila Giorgille |
| 13 |  Andrea Petkovic | 1. kierros, hävisi  Madison Brenglelle |
| 14 |  Sara Errani | 3. kierros, hävisi  Yanina Wickmayerille |
| 15 |  Jelena Janković | 1. kierros, hävisi  Timea Bacsinszkylle |
| 16 |  Lucie Šafářová | 1. kierros, hävisi  Jaroslava Švedovalle |
| 17 |  Carla Suárez Navarro | 1. kierros, hävisi  Carina Witthöftille |
| 18 |  Venus Williams | puolivälierät, hävisi  Madison Keysille |
| 19 |  Alizé Cornet | 3. kierros, hävisi  Dominika Cibulkoválle [11] |
| 20 |  Samantha Stosur | 2. kierros, hävisi  Coco Vandeweghelle |
| 21 |  Peng Shuai | 4. kierros, hävisi  Marija Šarapovalle [2] |
| 22 |  Karolína Plíšková | 3. kierros, hävisi  Jekaterina Makarovalle [10] |
| 23 |  Anastasija Pavljutšenkova | 1. kierros, hävisi  Yanina Wickmayerille |
| 24 |  Garbiñe Muguruza | 4. kierros, hävisi  Serena Williamsille [1] |
| 25 |  Barbora Záhlavová-Strýcová | 3. kierros, hävisi  Viktoryja Azarenkalle |
| 26 |  Elina Svitolina | 3. kierros, hävisi  Serena Williamsille [1] |
| 27 |  Svetlana Kuznetsova | 1. kierros, hävisi  Caroline Garcialle |
| 28 |  Sabine Lisicki | 1. kierros, hävisi  Kristina Mladenovicille |
| 29 |  Casey Dellacqua | 2. kierros, hävisi  Madison Keysille |
| 30 |  Varvara Lepchenko | 3. kierros, hävisi  Agnieszka Radwańskalle [6] |
| 31 |  Zarïna Dïas | 3. kierros, hävisi  Marija Šarapovalle [2] |
| 32 |  Belinda Bencic | 1. kierros, hävisi  Julia Görgesille |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Judel Pen

Judel Pen, omakuva, maalattu vuonna 1898.
Judel Pen, nimi kirjoitettu myös asuissa Jehuda Pen ja Juri Pen (jidd. ‏יודל פּען‎, Judl Pen, 5. kesäkuuta (J: 24. toukokuuta) 1854– 28. helmikuuta 1937) oli juutalaistaustainen nykyisen Valko-Venäjän alueella toiminut merkittävä taidemaalari ja taideopettaja. Hänen Vitebskiin perustamassaan taidekoulussa opiskelivat muun muassa Marc Chagall ja El Lisitski.
Elämänvaiheita > Vaikeat lähtökohdat

Judel Pen syntyi köyhään perheeseen Novoaleksandrovskissa (nyk. Zarasai, Liettua). Hänen syntymäpäiväänsä ei tiedetä tarkasti, ja hän itse ilmoitti syntymäpäiväkseen 27-vuotiaana 24. toukokuuta saadakseen henkilöllisyystodistuksen. Hän itse kertoi kotinsa olleen niin köyhä, että ei edes kolera tullut perheeseen, sillä siellä oli jo nälkä.
Perheen isä kuoli, kun Pen oli nelivuotias. Äiti teki parhaansa saadakseen elätettyä itsensä ja kaikki kymmenen lastaan.Siitä huolimatta lapset saivat tuskin koskaan tarpeeksi ruokaa. Muiden juutalaispoikien tavoin Judel laitettiin uskonnolliseen kouluun. Koulun tarjoama opetus ei häntä juurikaan kiinnostanut. Sen sijaan hän piirsi jatkuvasti. Hän piirsi kuvia toisista oppilaista ja opettajastaan. Kun opettaja huomasi sen, hän löi Judelia. Tiukan uskonnollisen tulkinnan mukaan juutalaisten ei ollut sallittua piirtää muita eläviä olentoja kuin kasveja.
Kun Pen oli 13-vuotias, hänet lähetettiin Daugavpilsiin talo- ja kylttimaalarin oppipojaksi. Tähän ammattiin häntä suositeltiin juuri paheksutun piirtämisharrastuksen vuoksi. Ollessaan kerran mestarin mukana tekemässä talomaalausta, päätti Pen hiukan keppostella. Erääseen taloon oli sovittu maalausurakka ja Pen maalasi taloon kuvan portaikosta. Talon omistaja erehtyi ensiksi luulemaan, että portaikko oli oikea. Ihastunut maalarimestari maksoi Penille ensimmäisen rahapalkan tämän elämässä, 25 ruplaa. Summa oli Penin mielestä suuri.
Daugavpils oli tarjonnut elatuksen lisäksi myös hengenravintoa. Sinne oli muodostunut pieni maallistuneiden juutalaisten ryhmä, joka oli kiinnostunut taiteesta. Heidän paristaan  Pen sai paljon rohkaisua ryhtyä taidemaalariksi.
Elämänvaiheita > Taiteilijaksi

Saamiensa rahojen turvin Pen päätti otaa elämässään suuren riskin. Hän päätti pyrkiä Pietarin taideakatemiaan. Mahdollisina esteinä olivat juutalaisuus ja venäjän kielen osaamattomuus. Ensimmäisellä kerralla akatemian ovet eivät avautuneet juuri kielitaidottomuuden vuoksi. Näytetyöt sen sijaan hyväksyttiin.
Pen hyväksyttiin opiskelijaksi vuonna 1881. Hänen opiskelukavreihinsa kuului muiden muassa Ilja Repin. Hänen opettajinaan olivat muotokuva- ja historiamaalari Pavel Chistiakov ja kuvanveistäjä Nikolai Laverestki. Opinnot päättyivät vuonna 1886. Toisin kuin kuviteltiin, Pen ei jäänyt Pietariin, vaan halusi palata kotiseudulleen.
Elämänvaiheita > Taiteilijana

Aluksi Pen asui Dvinskissä, muutti pian Riikaan. Siellä hän tapasi myöhemmän elämän kannalta merkittävän henkilön, paroni Nikolai Korfin. Korfia kiinnostivat sekä sivistys- että sosiaalikysymykset. Paroni kutsui Penin työskentelemään Kutspilsin kartanolleen. Penin ei ollut juutalaisena helppoa saada alueelle oleskelulupaa, mutta paronin vaikutusvaltaiset ystävät auttoivat asiassa. Pen oleskeli kartanolla lähes viisi vuotta. Kovin onnellinen Pen ei kuitenkaan tuona aikana ollut, sillä hänen täytyi maalata lähes pelkästään valokuvien, eikä elävän mallin mukaan. Lisäksi Peniä alkoi raivostuttaa paronin halu tulla maalatuksi aina ratsailla. Ilja Repin vieraili usein Penin luona ja Pen kertoi tälle halustaan päästä jo elämässään ja urallaan eteenpäin.
Muutos elämään tuli yllättäen, kun Vitebskin kuvernööri Vladimir Levashov tuli koputtamatta Penin ateljeeseen. Penin mielestä tämä oli loukkaavaa ja röyhkeää, joten hän hyväksynyt kuvernöörin pyyntöä tulla kanssaan Vitebskiin. Viikon kuluttua tuli uusi kutsu, eikä Pen halunnut noudattaa sitäkään. Korfin neuvosta hän tarttui tarjoukseen. Vitebskin kuvernööri tarjosi asunnoksi huoneen virka-asunnostaan. Penille ja kuvernöörin tyttärelle syntyi orastava rakkaussuhde. Suhde päättyi vuonna 1905, jolloin kuvernöörin tytär matkusti Pariisiin vuonna 1905. Tämän jälkeen Pen eli poikamiehenä lopun elämäänsä.
Elämänvaiheita > Vitebskin koulu

Vitebskin kansan taidekoulun opettajia, 26. heinökuuta, vuonna 1919. Vasemmalta oikealle: El Lisitski, Vera Ermolaeva, Marc Chagall,  Judel Pen, David Jakerson, Nina Kogan ja Alexander Romm.
Pen ja opiskelijoita, kuva 1920-luvulta.
Pen avasi Vitebskin taidekoulun vuonna 1897. Suurin osa opiskelijoista oli rutiköyhien juutalaisperheiden poikia. Olutpanimon omistajan Adolf Livensonin rahoitus mahdollisti sen, että köyhimmät saivat opiskella ilmaiseksi. Opiskelijoita oli kymmenestä kahteenkymmeneen viiteen ja oppilaat olivat koulussa yhdestä kuukaudesta kuuteen kuukauteen. Sapattina ei ollut opetusta. Vuonna 1906 opiskelijaksi tuli Marc Chagall.
Penin perustamaa koulua on usein verrattu Kiovan taidekouluun. Kumpikin koulu opetti merkittäviä moderneja taiteilijoita. Kouluilla on merkittäviä eroavaisuuksia. Kiovan koulu oli suurempi ja siellä opetettiin myös arkkitehtuuria. Kiovan kouluun tuli myöskin juutalaisia opiskelijoita, mutta siellä ei ollut juutalaisia opettajia eikä siellä rohkaistu maalaamaan juutalaisuutta kuvaavia teoksia.
1910- luku oli modernin taiteen suuri kehitysvuosikymmen. Pen pysyi kiinni oppimassaan realismissa ja valitteli kubismi ja futurismin esiintulossa. Hän opetti vakaasti akateemista piirtämistä ja maalaamista. Chagall pitikin tärkeimpänä oppina mitä Peniltä saattoi saada että juutalainen voi olla vakavasti otettava taiteilija jonka ei pidä hävetä juutalaisia aiheita.
Taidekoulun ohella Pen piti yllä omaa taiteellista uraansa. Hän maalasi Vitebskin kaduilla kulkevia köyhiä juutalaisia jotka harjoittivat perinteisiä ammatteja kuten räätälin ja suutarin verstaita. Maalauksillaan hän halusi kumota valtaväestön ennakkoluulot juutalaisten laiskuudesta ja loismaisesta elämäntavasta. Maalauksissaan hän halusi myös osoittaa, että hengellisyys ja usko ovat se pohja jonka varaan juutalaisuus rakentuu.
Vuonna 1914, ensimmäisen maailmasodan syttymisvuonna Pen kävi Pariisissa, minne hänen entisiä oppilaitaan oli siirtynyt luomaan taiteellista uraa. El Lisitski oli siirtynyt Saksaan vuonna 1912 ja Chagall Ranskaan vuonna 1912. Pariisissa Pen maalasi joitakin teoksia ja jätti ne sinne. Kotiin hänellä oli kova ikävä ja kiire, sillä piti itseään jo liian vanhanaikaisena taiteilijana Parrisin taidepiireille.
Venäjällä oli vallankumousten vuosi vuonna 1917. Uusi hallinto muutti Penin koulun kansan taidekouluksi. Monista Penin oppilaista tuli sen opettajia. Hallinto kutsui Chagallin koulun johtajaksi jä tämä otti tarjouksen vastaan. Koulun perustaja, Pen, tyytyi olemaan riviopettajana. Myös suprematistinen taiteilija Kazimir Malevitš tuli koulun opettajaksi. Kävi kuitenkin niin, että Chagall ja  Malevitš olivat suuria egoja tullakseen toimeen samassa taidekoukussa. Chagall lähti ja pian myös Pen lopetti perustamassaan koulussa, sillä ei voinut hyväksyä Malevitšin edustamaa taidesuuntausta.
Elämänvaiheita > Vanhuus

Lähdettyään perustamastaan koulusta Pen siirtyi piirustuksen opettjaksi teknilliseen kouluun. Työ oli puolipäiväinen ja palkka niin pieni, että sillä oli vaikea tulla toimeen. Se  antoi kuitenkin paljon aikaa maalamiselle. Hänen maalauksilleen olisi oluut ostajia, mutta hän kieltäytyi myymästä. Samoin hän kieltäytyi niiiden lähettämisestä Tretjakovin galleriaan. Kieltäytymisen syynä oli, että maalaukset saattaisivat kadota matkalla.Sen sijaan Vitebskissä niitä oli esillä. Hän auttoi edelleen yksityisesti entisiä oppilaitaan näiden opinnoissa.
Vähitellen Pen alkoi saada myös tunnustusta elämäntyöstään. Valtio myönsi hänelle vuonna 1923 eläkkeen. Hän yritti kuvata myös vallitsevaa neuvostotodellisuutta maalauksissaan kuten "Sanomalehteä luetaan" ja "Nuori kommunistiliittolainen". Muuten hän jatkoi juutalaisuuden kuvaamista, mikä aiheutti valtiovallan paheksunnan. Vuonna 1927 pidettiin Penin kunniaksi Vitebskissä suuret juhlat, jonka yhteydessä hän sai valtiovallalta arvonimen "Kunnioitettu juutalaistaiteilija". Hänen todettiin arvonimen perusteissa upeasti ikuistaneen valkovenäläistä kulttuuriperintöä, niin juutalaisten, talonpoikien kuin työläistenkin.
Neuvostoliitto alkoi 1920-luvun loppupuolella muuttua yhä sulkeutuneemmaksi diktatuuriksi. Penille tarjottiin mahdollisuutta pitää näyttely Berliinissä, mutta neuvostoviranomaiset eivät antaneet hänelle matkustuslupaa. Lupaa ei tullut vaikka entiset opiskelijat yrittivät vedota viranomaisiin. Kuultuaan olojen kiristymisestä Chagall, joka oli syvästi kiintynyt opettajaansa, pyysi tätä muuttamaan ulkomaille tai ainakin lähettämään työnsä turvaan. Pen jatkoi kirjeenvaihtoaan ulkomaille siirtyneiden opiskelijoidensa kanssa vaikka neuvostoviranomaiset eivät sitä suositelleet ja neuvostokansalaiselle kontaktit ulkomaailmaan olivat vaarallisia.
Pen sai surmansa hänen kotiinsa murtautuneen henkilön kirveeniskuista. Virallinen selitys tapahtuneelle oli ryöstömurha. Varsinkaan Penin opiskelijat eivät sitä uskoneet, sillä Penillä ei ollut rahaa, eikä häneltä oltu viety ainuttakaan maalausta. Uskottiin, että asialla oli ollut NKVD. Asiasta liikkui kaksi eri teoriaa, Pen murhattiin, koska hänellä kontakteja länteen ja Chagaliin. Toinen syy olisi ollut henkilökohtainen; Pen oli maalannut maalauksen alastomasta naisesta ja mallina olisi ollut paikallisen NKVD:n johtajan vaimo. Pen olisi kieltäytynyt luovuttamasta maalausta johtajalle. Viranomaiset vierittivät syyn tapahtuneesta Penin sukulaisille,
Taiteilijan kuoleman jälkeen Vitebskiin perustettiin Penin muistogalleria. Galleriassa oli 800 taiteilijan teosta. Vuonna 1941 Saksa valtasi Vitebskin ja Penin teokset evakuoitiin kiireellä Saratoviin. Sodan jälkeen vain pieni osa niistä palasi takaisin. Penin kotitalo on aikojen kuluessa kadonnut. Vuonna 2012 Valko-Venäjä päätti kunnioittaa Peniä perustamalla Vitebskiin hänen mukaansa nimetyn museon.