stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sakari Tuomioja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sakari Tuomioja Wikimedia Commonsissa
Tuomioja, Erkki: / Tuomioja, Sakari (1911–1964). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 28.10.2003. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Risto Ryti | Suomen Pankin pääjohtaja 1945–1955 | Seuraaja: Rainer von Fieandt |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Urho Kekkonen | Suomen pääministeri 1953−1954 | Seuraaja: Ralf Törngren |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Johan Helo | Suomen valtiovarainministeri 1945 | Seuraaja: Ralf Törngren |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Uuno Takki | Suomen kauppa- ja teollisuusministeri 1950 | Seuraaja: Teuvo Aura |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Åke Gartz | Suomen ulkoasiainministeri 1951–1952 | Seuraaja: Urho Kekkonen |
| n k  Suomen pääministerit |
| --- | --- | --- |
:  Svinhufvud  Paasikivi  Ingman  K. Castrén  Vennola  Erich  Vennola  Cajander  Kallio  Cajander  Ingman  Tulenheimo  Kallio  Tanner  Sunila  Mantere  Kallio  Svinhufvud  Sunila  Kivimäki  Kallio  Cajander  Ryti  Rangell  Linkomies  Hackzell  U. Castrén  Paasikivi  Pekkala  Fagerholm  Kekkonen  Tuomioja  Törngren  Kekkonen  Fagerholm  Sukselainen  von Fieandt  Kuuskoski  Fagerholm  Sukselainen  Miettunen  Karjalainen  Lehto  Virolainen  Paasio  Koivisto  Aura  Karjalainen  Aura  Paasio  Sorsa  Liinamaa  Miettunen  Sorsa  Koivisto  Sorsa  Holkeri  Aho  Lipponen  Jäätteenmäki  Vanhanen  Kiviniemi  Katainen  Stubb  Sipilä  Rinne  Marin  Orpo 
| n k Suomen vuoden 1956 presidentinvaalien ehdokkaat |
| --- | --- |
 K.-A. Fagerholm (SDP)  Urho Kekkonen (ML)  Eino Kilpi (SKDL)  Juho Kusti Paasikivi (Kok.)  Eero Rydman (KP)  Sakari Tuomioja (VL)  Ralf Törngren (RKP) 
Kokoomuksen ehdokkaat Suomen presidentinvaaleissa
Valitsijamiesten vaali

1925: Hugo Suolahti | 1931: P. E. Svinhufvud | 1937: P. E. Svinhufvud | 1940: P. E. Svinhufvud | 1950: J. K. Paasikivi | 1956: Sakari Tuomioja | 1968: Matti Virkkunen | 1978: Urho Kekkonen | 1982: Harri Holkeri | 1988: Harri Holkeri

Eduskunnan suorittama vaali

1946: J. K. Paasikivi

Suora kansanvaali

1994: Raimo Ilaskivi | 2000: Riitta Uosukainen | 2006: Sauli Niinistö | 2012: Sauli Niinistö | 2018: Sauli Niinistö | 2024: Alexander Stubb
| n k Suomen Pankin pääjohtajat |
| --- | --- |
 Sacklén  Idestam  Lode  Winter  C. W. Trapp  Born  Federley  R. Trapp  Edelheim  Blidberg  Björkman  von Haartman  Florin  von Troil  Charpentier  Wegelius  von Collan  Stenroth  Ramsay  Ryti  Rangell  Ryti  Tuomioja  von Fieandt  Waris  Koivisto  Karjalainen  Kullberg  Hämäläinen  Vanhala  Liikanen  Rehn 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  SNAC 
Erkki, Vappu ja Sakari vuonna 1961.
Sakari Tuomioja vuonna 1941.
Tuomivenhokas

| Tuomivenhokas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Venhokkaat Nolidae
Alaheimo::  Venhokkaat Nolinae
Suku::  Nola
Laji::  cucullatella
Kaksiosainen nimi
 Nola cucullatella  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Tuomivenhokas Wikispeciesissä   Tuomivenhokas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tuomivenhokas (Nola cucullatella) on pienehkö harmaansävyinen yöperhonen. Suomessa se on levinneisyydeltään eteläinen.
Koko ja ulkonäkö

Tuomivenhokas on helposti tunnistettava perhonen. Etusiiven pohjaväri on harmaa, mutta sävy vaihtelee yksilöittäin vaaleanharmaasta ruskeanharmaaseen. Sisempi poikkiviiru on musta, kaareva ja leveä ja erottaa voimakkaan tummanruskean tyviosan muusta siivestä. Ulompi poikkiviiru on ohut, tumma ja aaltoileva. Aaltoviiru on himmeä. Siiven suomutupsut ovat ruskeita ja uloimmaisen suomutupsun vierellä, siiven etureunassa ulomman poikkiviirun kärjessä on tumma täplä. Takasiivet ovat vaaleammat, ja siipiväli on 17–21 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Perhosta tavataan Pohjois-Afrikasta ja Iberian niemimaalta Etelä- ja Keski-Eurooppaan. Pohjoisessa levinneisyys ulottuu Etelä-Englantiin ja Skandinavian eteläosiin. Suomessa sitä tavataan paikoittain koko etelärannikolla Satakunnasta itärajalle sekä Turun saaristossa Ahvenanmaa mukaan lukien. Pohjoisin havainto on Valassaarilta. Laji lentää yhtenä sukupolvena heinäkuun alusta elokuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat

Tuomivenhokas on lämpimien pensaikkojen, lehtimetsien, metsänreunojen, puutarhojen ja puistojen asukki. Sitä tavataan tyypillisesti samoilla paikoilla kuin tammivenhokasta. Tyypillisen elinympäristönsä ulkopuolella sitä tapaa vain harvoin. Perhoset lentävät hämärän laskeutumisesta keskiyöhön. Koiraat tulevat usein runsaslukuisina valolle, mutta naaraita on korkeintaan 10 % valolle saapuneista yksilöistä. Päivisin perhonen piilottelee kaarnanraossa tai oksistossa.
Naaras munii korkeintaan noin 50 munaa lehtien alapinnoille. Muniva naaras lentää melko matalalla. Munat kuoriutuvat heinä-elokuun vaihteessa, ja toukat elelevät yksinään kunnes vetäytyvät talvilevolle kuorenrakoon tai käärityn lehden sisään. Keväällä toukat kasvavat nopeasti. Ne ovat aktiivisia pääasiassa öisin ja viihtyvät oksien kärkiosissa. Toukat koteloituvat oksille venemäisen kotelokopan sisään touko-kesäkuun vaihteessa.
Ravintokasvi

Toukka elää puu- tai pensasmaisilla ruusukasveilla (Rosaceae).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Tuomivenhokas (Nola cucullatella)
Suomen Perhostutkijain seura: Tuomivenhokas (Nola cucullatella) (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Nola cucullatella (englanniksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Nola cucullatella, the Short-cloaked moth (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2119393  Wikispecies: Nola cucullatella  BioLib: 54752  BOLD: 197718  CoL: 937SK  EUNIS: 311258  Fauna Europaea: 447166  Fauna Europaea (new): f55ee6f5-9278-4a49-a96c-8d5d32e1f799  GBIF: 1801896  iNaturalist: 205155  IRMNG: 11314054  ITIS: 939633  LepIndex: 35175  LoB: 4245  MaBENA: NolaCucul  NatureServe: 2.858651  NBN: NBNSYS0000006163  NCBI: 987999  Observation.org: 9392  Open Tree of Life: 1039555  Laji.fi: MX.62352
Veikko Tuomi

| Veikko Tuomi |
| --- | --- |
 Veikko Tuomen yhtye 50-luvulla vas: Jaakko Malja, Matti Murto, Antero Aarre, Yrjö Honkanen ja Veikko Tuomi.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Vieno Veikko Tuomi
Syntynyt: 24. maaliskuuta 1924 Kiukainen, Suomi
Kuollut: 11. tammikuuta 1992 (67 vuotta) Pori, Suomi
Ammatti:  laulaja, säveltäjä, sanoittaja
Muusikko
Aktiivisena:  1930–1980-luku
Tyylilajit:  iskelmä
Levy-yhtiöt:  Levytukku, PSO
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Vieno Veikko Tuomi (24. maaliskuuta 1924 Kiukainen – 11. tammikuuta 1992 Pori) oli suomalainen muusikko, iskelmälaulaja, -säveltäjä ja -sanoittaja. Hänen lempinimensä oli ”Panelian satakieli” (Panelia oli Tuomen asuinkylä Kiukaisissa parinkymmenen vuoden ajan). Ensimmäisten vuosiensa levytykset Tuomi teki Levytukku-yhtiön Triola-levymerkille, kunnes hän siirtyi levyttämään PSO:lle.
Diskografia

Veikko Tuomi (Scandia) (1958)
Veikko Tuomi (Triola) (1958)
Lemmen trubaduuri (1958)
Veikko Tuomi (PSO) (1963)
Sulle kauneimmat lauluni laulan (PSO) (1968)
Kotiseutuni (PSO) (1975)
Eri esittäjiä: 16 tähteä – 16 iskelmää (Finndisc) (1975)
Soittajan kaipuu (PSO) (1977)
Elä elämäsi hymyillen (PSO) (1978)
Sävelkansio (1979)
Unohtumattomat (1992)
20 suosikkia − Musta ruusu (2000)
Veikko Tuomi (2005)
Rantalavan laulu (2006)
Lempilauluni (2009)
Tähtisarja: 30 suosikkia (2013)
Ensimmäisen kvartetin kokoonpano

Onni Salomaa, (viulu)
Risto Toivonen, (rummut)
Kauko Naarmala, (basso)
Jouko Kuusela, (hanuri)
Säestys-kvartetin kokoonpano

Matti Murto, (piano), (haitari)
Leo Salminen, (haitari), (piano)
Ismo Puustjärvi, (rummut)
Aiheesta muualla

Populaarimusiikin museo / Tuomi
Veikko Tuomen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Veikko Tuomen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Veikko Tuomen sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Oikeusaste

Oikeusaste eli instanssi tarkoittaa jonkin tuomioistuimen asemaa verrattuna sen alapuolella tai yläpuolella oleviin tuomioistuimiin, jotka käsittelevät samaa oikeusriitaa.
Oikeuslaitoksessa kullakin tuomioistuimella on tietty toimivalta, joka määrää sen aseman oikeusastejärjestyksessä. Yleensä oikeusjuttu pannaan vireille alimmassa oikeusasteessa eli ensimmäisessä instanssissa. Vasta sen ratkaisun jälkeen voidaan ratkaisuun hakea muutosta ylemmästä oikeusasteesta.
Monessa valtiossa on käytössä vain kaksi oikeusastetta. Toinen mahdollisuus on jaottelu kolmeen oikeusasteeseen: alioikeuksiin, ylioikeuksiin ja korkeimpiin eli ylimpiin oikeuksiin. Suomessa on käytössä kolme oikeusastetta. Yleisinä alioikeuksina toimivat käräjäoikeudet, joiden ratkaisuihin voi hakea muutosta hovioikeudesta. Hovioikeuden ratkaisuun voi pyytää valituslupaa korkeimmalta oikeudelta, joka joko myöntää tai epää valitusluvan. Hallintolainkäytössä ensimmäisenä oikeusasteena toimivat hallinto-oikeudet ja ylimpänä oikeusasteena korkein hallinto-oikeus.
Oi kallis Suomenmaa

Oi kallis Suomenmaa on kuoronjohtaja Heikki Klemetin sanoittama ja kansanlaulun sävelmään sovittama suomalainen isänmaallinen kuorolaulu, alun perin sotilasmarssi. Sävyltään harras kappale tuli erityisen tunnetuksi sotavuosina sankarivainajien hautajaisissa.
Sävelmä on alkujaan 1700-luvulta oleva kansanlaulu. Klemetin versiosta muutamalla tahdilla poikennutta alkuperäistä sävelmää käytettiin häämarssina. Kansakoulunopettaja K. W. Hanell toimitti sen nuotit 1870-luvulla Suomalaisen Kirjallisuuden Seuralle (SKS). Ne julkaistiin vuonna 1893 Ilmari Krohnin toimittamassa ja SKS:n julkaisemassa Suomen kansan sävelmiä -teossarjan kolmannessa osassa (julkaistu myöhemmin uudelleen nimellä Vanhoja pelimannisävelmiä) numerolla 648.
Suomen sisällissodan jälkeen Klemetti sävelsi ja sovitti puolustusvoimien ylikapellimestarin Aleksei Apostolin pyynnöstä valkoiselle armeijalle 13 isänmaallista marssilaulua. Varsinaisena tilaajana oli sotaministeriön perustama Sotilassoittokuntien Järjestelytoimikunta, johon Apostol kuului. Toimikunta halusi joukko-osastojen kunniamarsseiksi vanhoja suomalaisia kansanmarsseja, joten Klemetti etsi SKS:n teossarjasta sopivia melodioita ja tarvittaessa paranteli niitä. Nimettömästä häämarssista syntyi pienin muutoksin ”Oi kallis Suomenmaa”, joka oli vuosina 1919–1936 Kenttätykistörykmentti 3:n ja vuosina 1936–1939 Huoltopataljoonan kunniamarssina. Klemetti muokkasi laulusta myös hymninä esitettävän kuorosovituksen. Sen sanat julkaistiin ensi kerran vuonna 1920 ilmestyneessä Klemetin runokokoelmassa Mietteitä, mielialoja. Kuoroversio sai ensiesityksensä 10. heinäkuuta 1920 Isossakyrössä Napuen taistelun muistomerkin paljastustilaisuudessa.
Laulua tekivät alun perin tunnetuksi erityisesti suojeluskuntien mieskuorot, mutta toisen maailmansodan aikana se tuli sotilashautajaisista tutuksi kaikille suomalaisille. Se on laulettu useiden Suomen presidenttien hautajaisissa, ainakin Kyösti Kallion, Lauri Kr. Relanderin, Urho Kekkosen, Mauno Koiviston ja Martti Ahtisaaren. Se on myös tapana esittää puhallinorkesterilla ulkomaisten valtiovieraiden käydessä Helsingin Hietaniemen hautausmaan sankarihaudoilla. Kolme laulun säettä on kaiverrettu Hietaniemen hautausmaalle haudatun Klemetin hautakiveen.
Aiheesta muualla

Alkuperäisen kansansävelmän nuotit Suomen Kansan eSävelmät
Arvo Tuominen (dokumentaristi)

| Arvo Tuominen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1950 (ikä 74–75) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  toimittaja, ohjaaja, dokumentaristi ja tietokirjailija
Käsikirjoittaja
Palkinnot
 Ystävyyden kunniamerkki, 2013 
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Arvo Tuominen (s. 1950 Helsinki) on Yleisradion toimittaja ja palkittu dokumentaristi. Hän on työskennellyt A-studiossa ja ohjannut lukuisia suomalaisia dokumenttielokuvia. Lisäksi hän on tietokirjailija, asiantuntijaopas ja luennoitsija.
Ura

A-studion toimittajana hänet muistetaan muun muassa 1980-luvulla tekemästään Michael Monroen ja Andy McCoyn ”kolkytdonaa-haastattelusta” sekä 1 000 markan vedonlyönnistä koskien devalvaatiota valtiovarainministeri Iiro Viinasen kanssa.
Tuominen voitti ensimmäisen palkinnon Suomen vahvuudet esiin -journalistikilpailussa dokumentistaan Voittoisa Fabergé ja Suomi vuonna 1997. Palkinnon jakoi Suomalaisen Työn Liitto, Suomen Journalistiliitto ja Journalistisen kulttuurin säätiö.
Pietarin kaupungin 300-vuotisjuhlan yhteydessä Tuomisen dokumenttielokuva Mannerheim ja Pietari palkittiin Pietarin Valkeiden öiden dokumenttielokuvafestivaalien parhaana elokuvana kansainvälisessä sarjassa.
Tuominen käynnisti keväällä 2008 keskustelun suomalaisten kansanedustajien taloudellisista kytkennöistä. Dokumenttielokuvassaan Suomalainen korruptio Tuominen kertoi, että yritykset voivat ostaa itselleen kansanedustajan, joka sitten ajaa maksajansa etua. Pääministeri Matti Vanhanen kuvasi alkanutta keskustelua ”vakavaksi poliittiseksi kriisiksi”.
Vuonna 2014 Tuominen palasi teemaan Vaalirahoittaja-dokumenttielokuvan muodossa. Dokumentissa liikemies Arto Merisalo kertoo osallistuneensa rahoittajan ominaisuudessa kahden Vanhasen II hallituksen ministerin valintaan.
Vuonna 2013 Tuomiselle myönnettiin Ystävyyden kunniamerkki, Venäjän korkein ulkomaiden kansalaisille myönnettävä kunniamerkki.
Karjalan Liitto valitsi Arvo Tuomisen kirjan Karjala – koko tarina vuoden 2018 karjalaiseksi kirjaksi. Valinnan teki kansanedustaja, eduskunnan Karjala-kerhon puheenjohtaja Martti Talja.
Tuominen ennustaa kirjassaan Venäjä - Kirjoituksia Venäjästä ja Putinista (2022), että Putinin seuraajaksi Venäjän presidentiksi nousee nykyinen maatalousministeri Dmitri Patrušev.
Kunnianosoitukset

Suomen vahvuudet esiin -journalistipalkinto, pääpalkinto, Suomi (1997)
Valkeat yöt -dokumenttielokuvafestivaali, pääpalkinto, Pietari, Venäjä (2003)
Ystävyyden kunniamerkki (2013)
Tuotantoa

| --- | --- |
 Vuoksi virtaa vuolaasti (2021)  Suomi ja Venäjä - Pakanavuosista Putiniin ja Novgorodista Niinistöön - Koko tarina (2020)  Pietari - Arvo Tuomisen matkassa (2020)  Vladimir Putin - koko tarina (2019)  Tarunhohtoinen Viena (2018)  Viipurin henki, Duh Vyborg (2017)  Kannaksen kierros (2016)  Karen & Grigori (2014)  Vaalirahoittaja (2014)  Salaiset pelit (2013)  Stalinin kanava (2012)  Äänisen vettä — road movie Äänisen ympäri, matkalukemisena Olavi Paavolaisen  Synkkä yksinpuhelu. (2011)  Sota ja raha (2011)  Saunaliittolaiset Kekkonen ja Hrushtshev (2010) :  Vankileirien Syväri (2010)  Lapsivakooja (2010)  Energiakarhu Gazprom (2010)  Stalinin kanava (2009)  Kenraali Talvelan yksityinen sota (2009)  Aksel Berg (2009)  Venäläinen Viipuri (2009)  Suomalainen korruptio (2008)  Vodkaturistit (2008)  Hyvinvointivaltion loppu (2006)  Kuusisen klubin murhat (2006)  Venäläinen romanssi (2005)  Keisarinnan hovineito (2005)  Kiveen hakattu partisaani (2004)  Mannerheim ja Pietari (2003)
Kirjallinen tuotanto

Venäläinen Helsinki - opas Suomen pääkaupungin ja sen ympäristön venäläiseen historiaan.  Helsinki:  Johan Bäckman Publications, 2015.  ISBN 978-952-5412-34-5
Kannaksen kaleidoskooppi.  Kouvola:  Reuna, 2017.  ISBN 978-952-7028-87-2
Sankarikaupunki Pietari.  Kouvola:  Reuna, 2018.  ISBN 978-952-7221-37-2
Karjala: koko tarina.  Helsinki:  Readme.fi, 2018.  ISBN 978-952-3216-96-9
Vladimir Putin: koko tarina.  Helsinki:  Readme.fi, 2019.  ISBN 978-952-321-863-5
Pietari Arvo Tuomisen matkassa.  Helsinki:  Readme.fi, 2020.  ISBN 978-952-373-100-4
Suomi & Venäjä: koko tarina.  Helsinki:  Readme.fi, 2020.  ISBN 978-952-373-050-2
Venäjä - Kirjoituksia Venäjästä. Helsinki Readme.fi, 2022 ISBN 978-952-373-515-6
Riisutut naamiot, särkyneet unelmat. Helsinki Readme.fi, 2023 ISBN 978-952-373-656-6
Aiheesta muualla

Arvo Tuominen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Arvo Tuominen Elonetissä.
Arvo Tuomisen haastattelu Venäjän Karjalan TV:ssä 3.4.2015: https://www.youtube.com/watch?v=fTtjdcD2VGQ
Pentti Stranius: Kierros Karjalankannaksella. Arvostelu teoksesta Tuominen, Arvo: Kannaksen kaleidoskooppi. Reuna Oy, 2017 (Agricolan arvostelut 8.8.2017)
Arvio Arvo Tuomisen Russki Helsinki -kirjasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Arvio Arvo Tuomisen Sankarikaupunki Pietari -kirjasta
Arvio Arvo Tuomisen Karjala - koko tarina -kirjasta
Arvio Arvo Tuomisen Vladimir Putin - koko tarina -kirjasta
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Oi Herra, jos mä matkamies maan

Oi Herra, jos mä matkamies maan on virsi, jonka on sanoittanut Wilhelmi Malmivaara vuonna 1903. Se otettiin virsikirjaan 1938. Virren kaksi versiota ovat säveltäneet Mikael Nyberg 1920 ja Erik August Hagfors 1874. Tätä virttä käytetään usein hautajaisissa. Virsi kuuluu myös Siionin virsiin.
Malmivaara kirjoitti tekstin toimiessaan pohjoispohjalaisen Paavolan seurakunnan kirkkoherrana. Teksti syntyi, kun paikkakunnalla raivonnut lavantautiepidemia oli vienyt hänen perheestään lyhyessä ajassa kolme jäsentä, äidin ja kaksi tytärtä. Se syntyi murheen murtaman ja yksinäisen miehen virtenä Erik August Hagforsin sävelmään "Minne käy tuulen ilmassa tie". Malmivaara oli mieltynyt lauluun ja toivoi sen päätyvän myös hengelliseen käyttöön. Kun virsi 1920-luvun alussa liitettiin kokoelmaan Hengellisiä lauluja ja virsiä, Mikael Nyberg sepitti siihen uuden sävelmän.
Kurja matkamies maan

Tuomari Nurmio teki 1979 virrestä pahennustakin aiheuttaneen mukaelman Kurja matkamies maan, joka julkaistiin hänen ensimmäisen singlensä a-puolena. B-puolella oli suuren menestyksen saanut kappale Valo yössä.
Nurmio oli muuttanut virren sanoja jonkin verran. Sanat “Mua auta, Herra, mä toivon vaan” olivat nyt muodossa “Ai jumalauta, mä toivon vaan”, ja Herran sijaan laulettiin rouvasta.
Kun Kurja matkamies maan esitettiin Yleisradion tauottomassa Kevyesti keskellä päivää -äänilevykonsertissa, Yleisradion puhelinkeskus tukkeutui kuuntelijoiden vihaisista soitoista. Kappaletta käsiteltiin radion ohjelmaneuvostossa, kun eräs keskustalainen pastori oli sitä vaatinut.
Yleisradio päätti, ettei levyä soiteta juontamattomissa ohjelmissa. Kun Heikki Harma (Hector) hieman myöhemmin haastatteli Nurmiota ohjelmassaan Pop eilen – tänään ja soitti ohjelman päätteeksi suuttumusta herättäneen levyn, minkäänlaista reaktiota ei syntynyt, vaikka ohjelma lähetettiin pääsiäissunnuntaina.
Nurmio kertoo, että laulu aiheutti hänelle myös välirikon joidenkin sukulaisten kanssa, jotka olivat Pohjois-Pohjanmaan ja Pohjois-Savon körttejä.
Oikeushyvä

Oikeushyvä on oikeusjärjestyksen suojelema etu, jollaisia tunnustetaan jollakulla olevan ja joita valtio tarvittaessa suojelee säätämällä siihen kohdistuvat loukkaukset rangaistaviksi ja ääritapauksissa väkivaltaakin käyttäen. Oikeushyvän synonyymejä ovat oikeushyödyke, oikeudellisesti suojeltu etu, intressi ja suojeluobjekti. Oikeushyvä on esimerkiksi henki, omaisuus ja ruumiillinen koskemattomuus. Oikeushyviin kuuluvien asioiden kirjo on laaja ja moninainen, aivan kuten oikeuksienkin piiri.
Oikeushyvät jaetaan kahteen luokkaan. Henkilöllisiä oikeushyviä, joita oikeushyvän käsitteellä on perinteisemmin tarkoitettu, ovat esimerkiksi henki, terveys, seksuaalinen koskemattomuus, kotirauha, yksityisyys, henkilökohtainen vapaus, kunnia ja omaisuus. Yhteisölliset oikeushyvät liittyvät esimerkiksi ihmisyyteen, oikeudenkäyttöön, valtion turvallisuuteen ja viranhoidon puolueettomuuteen. Sellaisina voidaan mainita esimerkiksi yleinen järjestys, markkinoiden häiriötön toiminta, ympäristö ja turvallisuus.
Oikeusaukko

Oikeusaukko tarkoittaa, ettei valtion oikeusjärjestyksessä ole sellaista oikeusnormia, jonka perusteella jokin oikeudellinen kysymys voitaisiin ratkaista. Koska tuomareilla ja viranomaisilla on yleensä ratkaisupakko, tulee ratkaisuksi negatiivinen päätös, jos tapaukseen soveltuvaa normia ei ole. Tällaisissa tilanteissa käytetään seuraavia osittain päällekkäisiä periaatteita:
mitä ei ole kielletty, on sallittua
vaatimuksen tulee nojautua johonkin oikeusperusteeseen
viranomaisen toiminnan tulee perustua oikeusnormiin.
Tuomioistuin hylkää syytteen, jos tekoa tai laiminlyöntiä ei ole tarpeeksi selkeästi säädetty rangaistavaksi. Viranomainen puolestaan jättää toimenpiteen tekemättä, jos pitää itseään toimivallattomana normin puuttumisen vuoksi. Oikeusaukkoja ilmenee myös sellaisissa tapauksissa, että soveltuva sääntö löytyy, mutta se antaa epätyydyttävän ratkaisun. Tällöin esimerkiksi sääntöä laadittaessa ei ole osattu varautua siihen, että se kattaisi myös kyseessä olevan tapauksen. Tämä ei tarkoita, että oikeusaukoiksi nimitettäisiin kaikkia epätyydyttävinä pidettyjä oikeudellisia tilanteita.
Oikeusaukon täyttäminen tarkoittaa, että ratkaisija ei teekään negatiivista päätöstä, vaan päätyy jollakin perusteella toisenlaiseen ratkaisuun. Tällöin ratkaisija on etsinyt perustetta esimerkiksi ei-velvoittavista oikeuslähteistä, kuten koti- tai ulkomaisesta oikeuskirjallisuudesta. Hän tulee siten käyttäneeksi oikeusperiaatetta oikeuslähteenä. Ratkaisija joutuu pohtimaan sellaisia oikeusperiaatteita kuten kohtuus, oikeusvarmuus ja sopimusvapaus. Jos perusteet ovat erisuuntaisia, joutuu hän pohtimaan viime kädessä oikeusideologisia kysymyksiä. Ratkaisijan joutuessa näin jatkamaan lainsäätäjän työtä tulee pohdittavaksi myös se pidetäänkö sitä suotavana. Se taas on oikeusideologinen ja oikeuspoliittinen kysymys.
Oikeuspolitiikka

Oikeuspolitiikka on oikeustieteen erityisala, joka tutkii lainsäädännön kehittämistä yhteiskunnallisia tavoitteita entistä paremmin toteuttavaksi oikeusnormistoksi. Toisaalta se on yhteiskuntapolitiikan osa-alue, jonka tavoitteita toteutetaan lainsäädännön avulla. Raja yhteiskunta- ja oikeuspolitiikan välillä on häilyvä, koska yhteiskuntapoliittisiin tekoihin liittyy suoraa tai välillistä oikeudellista säätelyä.
Väljästi määriteltynä oikeuspolitiikka kattaa esimerkiksi lainvalmistelun ja lainkäytön lisäksi oikeuden konstitutiiviset tehtävät, joita ovat lakien ihmisten ajattelutapoja muovaamat ja mahdollisesti uutta luovat tehtävät eli yhteiskuntamoraaliin vaikuttavat tehtävät. Oikeuspolitiikan tavoitteet liittyvät säädösten avulla tapahtuvan yhteiskunnallisen vaikuttamisen mahdollisuuksiin ja sen rajallisuuteen. Oikeuspolitiikan avulla kansalaiskeskustelu muovataan oikeudellisiksi päätöksiksi.
Edellä kuvattua alaa koskevaa tutkimusta nimitetään oikeuspoliittiseksi tutkimukseksi. Sitä ovat esimerkiksi lakien syntyä ja vaikutuksia käsittelevät tutkimukset. Myös vallitsevista käytännöistä poikkeavien oikeuspoliittisten menettelytapojen teoreettinen tai käytännöllinen tutkimus kuuluu sen piiriin.
Paavo Tuononen

Paavo Tuononen (3. marraskuuta 1887 Juuka – 15. kesäkuuta 1982) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä kuormastopäällikkönä.
Perhetausta

Tuonosen vanhemmat olivat työmies Elias Tuononen ja Anna Pirinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Hilja Maria Huttusen kanssa.
Jääkärikausi

Tuononen työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 24. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän toimi pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Lihaussa vuonna 1917 komppanian rehumestarina.