Lapuanliike
Lapuanliikkeen vaiheet > Kesäkuu 1930: Väkivalta ja poliittinen terrori > Kyyditysten ja terrorin aalto

Kesäkuun puolivälissä lapuanliike toteutti uhkauksensa toiminnan laajenemisesta ja aloitti väkivaltaiset kyyditykset eli muilutukset. Kyydityksissä kommunistiedustajia ja kymmeniä muita vasemmistolaisia siepattiin väkivalloin ja kuljetettiin autolla muualle Suomeen tai itärajalle. Useimpia kyyditettyjä pahoinpideltiin. Kaikkiaan lapuanliikkeen nimissä tehtiin 254 kyyditystä tai niiden yritystä, joista lähes puolet kesäkuun kahden viimeisen viikon aikana. Kesäkuun lopulla joinakin öinä tapahtui jopa 5–10 kyyditystä. Kyydityksiä tutkineen Juha Siltalan mukaan poliittinen väkivalta alkoi eri puolilla maata samaan aikaan ja kyyditysten reitit oli järjestetty etukäteen. Monet kyyditykset kulkivat Lapuan päämajan kautta. Lapuanliikkeen johto antoi kyyditysmääräyksiä ja -valtuutuksia sekä maksoi kyydittäjille kulukorvauksia. Eräät lapuanliikkeen valtuuskunnan jäsenet organisoivat kyydityksiä itse. Jotkut kyyditetyistä vietiin Neuvostoliiton rajalle ja heidät pakotettiin ylittämään raja, eikä heistä kuultu enää koskaan. Eniten kyydityksiä tehtiin läntisessä Suomessa. Kyydityksistä 56 kohdistui muihin kuin kommunisteihin. Myös lapuanliikkeeseen kielteisesti suhtautuneita porvarillisia henkilöitä kuten lehtien toimittajia uhkailtiin väkivallalla.
Kolme kyyditettyä tapettiin: 4. heinäkuuta forssalainen Yrjö Holm, joka puolustautui aseen kanssa kotiovellaan, 19. heinäkuuta heinjokelainen Erik Mättö, jonka Vihtori Kosolan poika Pentti Kosola ampui kyyditysretkellä ”vahingossa” humalapäissään, ja 1. syyskuuta heinäveteläinen sosiaalidemokraattinen kunnanvaltuutettu Onni Happonen, joka siepattiin valtuuston kokouksesta ja murhattiin. Kommunistinen autonkuljettaja Armas Valve puolestaan ampui Vaasassa humalassa kostona lapualaismielisen poliisin Arvo Sorvarin. Lapualaiset kaappasivat Valveen poliisin vankikuljetuksesta ja kyyditsivät ja pahoinpitelivät hänet. Lisäksi Pöytyällä kyydittäjä Paavali Roukanoja kuoli aiotun uhrin puolustautuessa aseen kanssa.
Silloin, kun kyyditykset ja murhat etenivät rikostutkintaan ja oikeuteen saakka, lapualaiset häiritsivät prosesseja. Painostuksella esimerkiksi Holmin murhaa tutkineet poliisit järjestettiin erotetuiksi ja eräs murhaajista vapautetuksi. Ongelmana oli myös poliisien ja oikeuslaitoksen yleinen lapualaismielisyys sekä uhrien ja sivullisten haluttomuus todistaa kyyditsijöitä vastaan. Useissa tapauksissa Etsivän Keskuspoliisin (EK) virkailijat auttoivat kyydittäjiä toimittamalla näille salaisia tietoja kommunistien maanalaisen organisaation jäsenistä sekä näiden valokuvia ja kotiosoitteita, jopa kotiavaimia. Pidätettyjä kommunisteja saatettiin vapauttaa suoraan kyydittäjien käsiin. Suojeluskunnista kyydityksiin osallistui monia upseereita ja jopa yksi piiripäällikkö. Yksittäiset tunnolliset viranomaiset olivat voimattomia; maaherroista Uudenmaan läänin Bruno Jalander ja Mikkelin läänin Albin Pulkkinen yrittivät puuttua kyydityksiin olemattomalla menestyksellä. Jalanderille myönnettiin jatkuvasti virkavapaata ja sairauslomaa, jotta lapualaismielinen Hjalmar Honkanen voisi hoitaa hänen virkaansa.
Oikeistolehdistö rakensi vastoin parempaa tietoaan tarinan, jonka mukaan väkivaltaan syyllistyivät liikkeen sijasta sen reunoilla häärineet epämääräiset lievemiehet. Terrori yritettiin selittää sivuseikkana, vaikka lapuanliikkeen vaikutusvalta perustui juuri voimankäyttöön ja väkivallan uhkaan. Liikkeen omassa lehdessä Aktivistissa kaikki teot kuitenkin tulkittiin liikkeen aatteeseen perustuviksi ja sen tavoitteita edistäviksi. Edistyspuolue ja Maalaisliitto protestoivat radikalisoitumista ja väkivallantekoja, mutta suhtautuivat kommunismiin vielä vihamielisemmin.