Neuvostoliiton maatalous
Tehokkuus

Vuonna 1973 Neuvostoliitossa kaksi prosenttia maatalousmaasta oli yksityisessä käytössä. Tämä tuotti noin 25 prosenttia maataloustuotannosta, yli kymmenen kertaa enemmän kuin ne yhteistiloina (kolhoosi) ja valtiontiloina (sovhoosi) olevat 98 prosenttia, jotka tuottivat 75 prosenttia, Neuvostoliiton omien tilastojen mukaan. Vielä 1980-luvulla yksityisessä käytössä oli kolme prosenttia, joka tuotti yli 25 prosenttia.
Tosin yllä olevat vertailut ovat hyvä esimerkki pettävästä ensivaikutelmasta, sillä niissä sivuutetaan se mitä tuotettiin, miten sosialisoitu sektori tuki yksityisiä ja kuinka paljon työvoimaa eri sektoreilla oli käytössään: esimerkiksi perunantuotannossa vuonna 1988 yksityisillä oli käytössään 46 prosenttia koko maan viljelyalasta ja he tuottivat 50 prosenttia koko sadosta. Maidontuotannossa vastaavat osuudet olivat 31 ja 20 prosenttia, eli sillä alueella yksityinen tuotanto oli itse asiassa tehottomampaa kuin neuvostotuotanto yleensä ottaen.
Valtiontilat ja kolhoosit antoivat yksityisille käytännössä kaiken näiden tarvitseman rehun, ja omia eläimiä sai viedä valtion maille laiduntamaan. Kun kaikki sosialisoidun sektorin suora ja epäsuora tuki lasketaan mukaan, oli lähes 20 prosenttia Neuvostoliiton maatalousmaasta yksityisen tuotannon tavalla tai toisella hyödynnettävissä. Noin 40 prosenttia Neuvostoliiton maataloustyövoimasta osallistui yksityiseen tuotantoon.
Neuvostoviljelijän tuottavuus oli 1980-luvulla kymmenesosa yhdysvaltalaisviljelijän tuottavuudesta, joskin Neuvostoliiton omat luvut väittivät maan tuottavuuden olevan 20–25 prosenttia yhdysvaltalaisviljelijän tuottavuudesta, siitä huolimatta että Neuvostoliitto oli investoinut valtavasti rahaa maatalouteen. Länsi-Eurooppaan verrattuna vastaavaa eroa ei ollut samassa mitassa, esimerksiksi Italiassa tuottavuus oli 1970-luvun alussa alhaisemmalla tasolla kuin Neuvostoliitossa.
Tuotantokustannukset olivat erittäin korkeat, Neuvostoliitto joutui tuomaan ruokaa ja silti sillä oli laajoja ruokapulia, vaikka maalla oli suuri osa maailman parhaasta viljelysmaasta ja lisäksi hyvin paljon maa-alaa kansalaista kohden. Pinta-alasta huolimatta maatalous oli Neuvostoliitossa korkean riskin toimintaa, sillä vain 27 prosenttia valtioalueesta oli maatalousmaata, ja tästä vain 10 prosenttia oli viljelyskelpoista. Alueilla, joilla kasvukausi oli riittävän pitkä, ei useinkaan satanut tarpeeksi: vain yksi prosentti viljelykelpoisesta maasta sai optimaalisen sademäärän vuosittain, kun esimerkiksi Yhdysvalloissa vastaava luku on 60 prosenttia ja Kanadassa 80 prosenttia.
Puuton arktinen tundra peitti 9,3 prosenttia Neuvostoliiton pinta-alasta ja soinen mannerilmastollinen taiga 31 prosenttia. Jeniseistä itään ikirouta oli kaikkialla, vetelä suomaaperä sekä hedelmätön podsoli estivät kaiken maataloustoiminnan lukuun ottamatta poronhoitoa ja taigavyöhykkeen eteläreunan rajallista heinien viljelyä.
Taloustieteen professori Joseph Medley väittää, että Neuvostoliiton maatalous oli kohtalaisen tuottavaa, mutta tehokkuutta olisi voitu parantaa investoimalla koneisiin ja infrastruktuuriin, purkamalla keskusjohtoisuutta ja mitoittamalla palkat paremmin työpanosta vastaaviksi. Maa kykeni kasvattamaan viljaa oman väestönsä käyttöä varten, mutta ennen Hruštšovin aikaa kadot aiheuttivat massateurastuksia, kun rehuvilja jouduttiin varaamaan väestölle. Hruštšovin kaudella käytännöksi muodostui ostaa tarvittava vilja ulkomailta, lähinnä lännestä, mikä rasitti jatkuvasti kansantaloutta. Tärkein vilja oli vehnä, mutta myös ohraa, ruista, kauraa ja riisiä viljeltiin. Maissin viljely-yritykset Hruštšovin kaudella johtivat laajamittaiseen epäonnistumiseen.
YK:n mukaan elintarvikkeiden vähäinen määrä kauppojen hyllyillä Neuvostoliitossa ei ollut merkki puutteellisesta ravinnosta tai nälkäongelmasta ainakaan enää 1950- ja 1960-luvuilta eteenpäin. Neuvostokansalaisten ruokavalio, kalorien ja proteiinien määrä, oli YK:n mukaan hyvällä tasolla, mutta valtion toteuttama elintarvikkeiden hintojen subventointi (”liian halpa ruoka”) ja muiden kulutusmahdollisuuksien vähäisyys aiheuttivat sen, että kuluttajat ostivat elintarvikkeita enemmän kuin markkinaehtoisen hinnanmuodostuksen vallitessa olisi ostettu. Esimerkiksi vuosina 1964–1966 neuvostokansalaisen saama kalori- ja proteiinimäärä ylitti ruotsalaisen, norjalaisen, länsisaksalaisen ja japanilaisen, mikä tosin saattoi olla haitallista ylipainon ja elintasosairauksien kannalta. Ylituotannosta johtuvaa syötäväksi kelpaavan ruoan polttamista ja kaatopaikoille ajamista ei Neuvostoliitossa esiintynyt.