stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Agathon Meurman
Poliittinen vaikuttaja

Kotitilaansa viljellessä Meurman alkoi kirjoittaa sanomalehtiin. Kannanotoissaan hän oli vankkumaton suomenmielinen ja terävällä ja iskevällä tyylillään hän herätti melko suppean suomalaisen lehtien lukijakunnan mielenkiinnon. Enoltaan A. I. Arwidssonilta hän sai myös vaikutteet tämän poliittisen näkemyksensä muodostamiseksi. Toinen merkittävä hänen poliittiseen ajatteluunsa vaikuttanut henkilö oli G. Z. Forsman (myöh. Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen), johon hän oli tutustunut sukulaisvierailullaan Hämeenkyrössä. Yhdessä Yrjö Koskisen kanssa hänestä tuli suomalaisen puoleen johtohahmo aina vuodesta 1863 lähtien.
Omassa elinympäristössään Meurman osallistui innokkaasti ja antautuen kunnalliseen toimintaan. Tämä puolestaan oli itsestään selvä askel kohden valtakunnan politiikkaa ja valtiopäiviä. Valtiopäiville hän osallistui talonpoikaissäädyssä 1872, 1877–1878, 1882, 1885, 1888, 1891, 1894, 1897 (säädyn varapuhemies), 1899 (säädyn varapuhemies) ja 1900, kun Suomen kansanedustuslaitos kehitti toimintamuotojaan.  Meurman kohosi säätynsä vaikutusvaltaiseksi jäseneksi, jonka mielipide tuli usein koko säädyn yhteiseksi mielipiteeksi. Vain harvat, esimerkiksi Juhana Idänpään-Heikkilä, uskalsivat nousta vastustamaan Kangasalan karhun näkemyksiä. Usein vastustajia kohtasi tyly tappio, ensin säädyn sisällä ja todennäköisesti myös seuraavissa valtiopäivämiesvaaleissa.
Meurman kuitenkin edusti yhteiskunnallisesti melko konservatiivista näkemystä ja sen tähden loppuvaiheissa puolueen nuorempi ja ns. radikaalimpi siipi nousi jossain määrin häntä vastaan. Riita kosketti ensisijaisesti kieliasiaa, jossa Kangasalan Karhu oli sovinnollisempi ja taipuisampi kompromisseihin kuin nuoret kieliradikaalit.
Meurman oli keskeinen henkilö 1800-luvun maahanmuuttokysymyksessä ja vastusti pitkään juutalaisten asuttamista Suomeen.
Kirjoittaja

Kirjoittajana Agathon Meurman oli monipuolinen. Hänen tuotantonsa käsittää tekstejä lehtiartikkeleista tietosanakirjaan. Aluksi Meurman kirjoitti lehtikirjoituksensa ruotsiksi, mutta Yrjö Koskisen vaikutuksesta hän vuonna 1863 vaihtoi kirjoituskielensä suomeksi. Artikkeleita ilmestyi lähes kaikissa tuona aikana ilmestyneissä ruotsin- ja suomenkielisissä lehdissä.
Meurman oli taitava kirjoittaja myös suomeksi ja hänen muistelmansa kuin historialliset tutkielmansakin ovat mielenkiintoista luettavaa vielä tänäänkin. Samoin hänen kielensä on pysynyt hyvin elävänä ja lukukelpoisena. Eritoten 1800-luvun loppu oli Meurmanilla tuotteliasta kirjoittamisen aikaa. Myös Meurmanin teoksissa käsitellyt aiheet olivat monipuolisia, muistelmista sanakirjoihin. Suuressa osassa hänen kirjoituksiaan onkin oman koetun ja eletyn poliittisen elämän muistelua ja dokumentointia, näin esimerkiksi suuret nälkävuodet ja suomen kielen uuden aseman historialliset piirteet tulevat aikalaiskirjoittajan mukaisina esille.
Kirjojen tekemisen lisäksi Meurman myös arvosteli kirjallisuutta, ja täten hän joutui ristiriitaan muun muassa Minna Canthin ja muiden tämän kaltaisten ”naturalistien” kanssa, mukaan lukien Aleksis Kivi. Tämä osaltaan kuvaa Meurmanin konservatiivisuutta, olivathan hänen omat kirjansa tiukasti kiinni yhteiskunnallisissa tapahtumissa ja muutoksissa, joissa hän itsekin oli ollut mukana.
Meurmanin tietosanakirja

Vuosina 1883–1890 ilmestyi erillisvihkosina Meurmanin toimittama Sanakirja yleiseen siwistykseen kuuluwia tietoja varten, joka oli ensimmäinen suomenkielinen tietosanakirja. Hanke oli vaativa, varsinkin kun suomenkielisiä esikuvia ei juuri ollut. Meurman ryhtyi työhön hieman peloissaan, sillä hän oli mielestään kurja oikolukija. Kiivaana suomenmielisenä Meurman halusi kuitenkin rakentaa suomen kieltä kaikin kirjallisin keinoin. Ruotsinmieliset vaativatkin juuri erilaisia näyttöjä suomen kielen sopivuudesta sivistyksen ja hallinnon tarpeisiin.
Kun Meurmanin kirja ilmestyi, oli käsite tietosanakirja vielä tuntematon suomen kielessä; siksi kirjan nimenä on sanakirja. Meurmanin alkuperäinen ajatus vain pienestä sivistyssanakirjasta paisui kustantajan yllytyksestä. Työn tuloksena syntyi kuitenkin 948-sivuinen teos, jossa on noin 12 000 hakusanaa. Sanakirja kokonaisuudessaan ei ollut kirjoittajansa omaa ideointia, sillä perusvalikoima on kopioitu kaksiosaisesta saksankielisestä teoksesta Meyers Handlexikon des allgemeinen Wissens. Meurman itse lisäsi sanastoon muun muassa sellaisia sanoja kuin sähkö ja kaasu sekä suomalaisia henkilö- ja paikannimiä.
Teoksia

Ranskalais-suomalainen sanakirja 1877
Veroista Suomessa 1878
Maatilojen yleiset rasitukset 1880
Sanakirja yleiseen sivistykseen kuuluvia tietoja varten
Suomi ennen ja nyt 1890
Nälkävuodet 1860-luvulla 1892
Kuinka suomen kieli pääsi viralliseksi.  (Helsinki: Otava, 1892)  Hattula:  Kirja-vana, 1993, näköispainos.  ISBN 951-9305-06-8
Venäläis-suomalainen sanakirja 1895
Martti Luther 1901
Siivosta esiintymisestä 1904
Muistelmat 1909
Kirjallisuutta

Jossas, Esko: Agathon Meurman – suomalaisuusliikkeen uskonto- ja kirkkopoliitikko 1863–1899.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Suomen kirkkohistoriallinen seura, 1990.  ISBN 951-9021-81-7
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Vapaasti ladattavia Agathon Meurmanin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Agathon Meurmanin painokuva.
Riad as-Solh

Riad as-Solhin patsas Beirutissa
Riad as-Solh (arab. رياض الصلح‎, Riyāḍ aṣ-Ṣulḥ; 1894 – 17. heinäkuuta 1951) oli Libanonin ensimmäinen pääministeri (1943–1945) maan itsenäistyttyä. Hän toimi uudelleen pääministerinä joulukuusta 1946 helmikuuhun 1951. Ennen toista maailmansotaa hän osallistui aktivismiin Ranskan hallintoa vastaan, ja tuomittiin tästä useit akertoja kuolemaan.
Hänet murhattiin Ammanissa matkalla lentokentälle.
Hääpuku

Morsian ja morsiuskruunu vuodelta 1876.
Valkoinen hääpuku 1940-luvulta Australiasta.
Hääpuku eli morsiuspuku on perinteinen asu, johon naiset pukeutuvat naimisiin mentäessä. Hääpuvun tyyli, väritys ja käyttötavat riippuvat kulttuurista.
Suomessa hääpuvun väri oli alkujaan musta. Valkoinen hääpuku yleistyi ensin ylempien säätyjen keskuudessa, ja tavallisen kansan parissa vasta 1900-luvun aikana. Valkoinen väri symboloi puhtautta, ja perinteisesti valkoiseen hääpukuun saivat pukeutua vain neitsyet.
Hääpuku oli pitkään naisten ainoa juhlapuku, jota käytettiin juhlassa kuin juhlassa niin kauan kuin nainen siihen mahtui. Kun mitat eivät enää riittäneet, puku annettiin ehkä lahjaksi tyttärelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hääpuku Wikimedia Commonsissa
Morsiamen pukeutuminen ennenwanhaan – (www.naimisiin.info)
Bablers

Bablers vuonna 2014 Janne ja Olli Haaviston Fifty-Sixty -konsertissa Tavastia-klubilla. Vasemmalta oikealle: Mikko Lankinen, Arto Tamminen, Juha Mieskonen. Taustalla Janne Haavisto rummuissa.
Bablers on lauluyhtye, joka julkaisi The Beatles-vaikutteisen esikoisalbuminsa What’s All About vuonna 1980. Yhtyeen keskushahmo on Arto Tamminen, joka muun muassa oli säveltänyt kaikki levyn kappaleet. Esikoisalbumilla kokoonpanoon kuuluivat Tammisen (laulu, kitara, sello, koskettimet) lisäksi Janne Haavisto (rummut, lyömäsoittimet, taustalaulu), Mikko Lankinen (kitara, taustalaulu) ja Juha Mieskonen (basso, laulu kappaleella "McKinley’s Birthday Party", taustalaulu). Kahdeksankymmentäluvun alkupuolella Bablers julkaisi vielä singlen "Suddenly" / "Day by Day" (1982), jolla Tammisen lisäksi soittivat Pentti Ukkonen (basso, laulu), Mika Saksela (rummut) ja Hannu Nurkka-Tuorila (koskettimet).
Bablersin uusi tuleminen sai alkunsa, kun Arto Tamminen (laulu, kitara, piano, kosketinsoittimet, sello), Janne Haavisto (rummut, lyömäsoittimet), Pekka Gröhn (basso, haitari, piano, urut) ja Hannu Pikkarainen (kitara) vuonna 1998 levyttivät albumin Like the First Time. Levy ilmestyi jo samana vuonna Japanissa, mutta Suomessa vasta kahta vuotta myöhemmin. Osa levyn kappaleista oli jo aiemmin julkaistu suomenkielisinä, esimerkiksi "You Are the One for Me" oli Tammisen soolokappale "Perhosia mahassa" vuodelta 1997 ja "Together Forever" Samuli Edelmanin levyttämä "Ihana ilta" vuodelta 1994. Tamminen on kertonut säveltäneensä suurimman osan kappaleistaan alun perin englanniksi.
Bablers aloitti yhteistyön losangelesilainen Big Stir Recordsin kanssa vuonna 2020. Big Stir Records julkaisi Bablersin albumin ”Psychadilly Circus” albumin toukokuussa 2021. Albumin kappaleet ovat saaneet radiosoittoa useissa maissalähde?. Brittiläinen Louder Than War -verkkojulkaisu kirjoitti albumista kehuvan arvostelun.
Diskografia > Albumit

What’s All About (1980 Hi-Hat, vinyyli ja C-kasetti)
Like the First Time (1998 EMI Japan, CD)
Like the First Time (2000 Texicalli, CD)
Psychadilly Circus (2021 Big Stir Records, CD)
Diskografia > Singlet

"What Can I Do?" / "Walking on Sidewalks" (1980 Hi-Hat, 7”)
"Suddenly / "Day by Day" (1982 Hi-Hat, 7”)
"You Are the One for Me" / "Like the First Time" / "You Are the One for Me" (1998 Taiyo Music, CD)
"When You Were Growing" (2019, julkaistu Facebookissa)
Aiheesta muualla

Bablersin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
https://www.facebook.com/TheBablersOfficial/
B-elokuva

Roger Corman oli tunnettu B-elokuvien ohjaaja. Pieni kauhukauppa vuodelta 1960 (päähenkilöt kuvassa) tehtiin 30 000 dollarilla ja kuvattiin erittäin nopeasti. Myöhemmin se on saavuttanut kulttimainetta.
B-elokuva on elokuva, jolle on tyypillistä pieni budjetti, tiukka kuvausaikataulu, kaavamainen käsikirjoitus, suhteellisen lyhyt kesto ja minimaalinen lavastussuunnittelu.
Historia

B-elokuvia tehtiin alun perin Hollywoodin kultakaudella 1930- ja 1940-luvulla näytettäväksi kahden elokuvan näytöksissä isommalla rahalla tehdyn A-elokuvan jälkeen. Päivänäytöksissä keskellä viikkoa saatettiin näyttää kaksi B-elokuvaa.
B-elokuvia alettiin tehdä, jotta elokuvanäytöksiin saataisiin enemmän väkeä suuren laman aikaan, kun elokuvayleisöt alkoivat pienentyä. Useimmilla elokuvayhtiöillä, kuten MGM:llä ja RKO:lla, oli omat B-elokuvien tuottamiseen tarkoitetut yksikkönsä. Kaksoisnäytöksiä oli vuoteen 1935 mennessä jo 85 prosentissa yhdysvaltalaisista elokuvateattereista. A- ja B-elokuvan lisäksi näytökseen kuului piirrosfilmi, uutisfilmi ja tulevien elokuvien mainoksia. B-filmit tuottivat elokuvayhtiöille pientä mutta tasaista tuottoa.
B-elokuvat eivät halpuudestaan huolimatta olleet aina huonoja. Nykyisin niistä arvostetaan esimerkiksi Val Lewtonin RKO:lle ohjaamia kauhuelokuvia kuten Kissaihmiset (1942) ja Yö voodoo-saarella (1943) sekä film noir -klassikoita kuten Robert Siodmakin Criss Cross (1949).
Kun elokuvanteon kustannukset nousivat 1940-luvulla, suuret yhtiöt alkoivat luopua B-elokuvayksiköistään, ja pienet yhtiöt kuten Republic ja Monogram täyttivät niiden paikan.
B-elokuvien tuotanto väheni entisestään vuoden 1948 jälkeen, kun Yhdysvaltain korkein oikeus kielsi rajoittavat varauskäytännöt ja pakotti suuret yhtiöt myymään elokuvateatterinsa. Tämä uudelleenjärjestely, kilpailu television kanssa sekä yleisön muuttunut maku lopettivat elokuvien kaksoisnäytökset. Pienen budjetin elokuvien tuotanto kuitenkin jatkui, ja 1950-luvulla uudet elokuvayhtiöt tekivät eksploitaatioelokuvia pienille kohderyhmille ja edullisille esittäjille. Näitäkin elokuvia kutsuttiin B-elokuviksi, vaikka niitä ei aina enää esitettykään A-elokuvien kanssa. Tässä vaiheessa B-elokuvat alettiin yhdistää kehnoon laatuun ja ala-arvoiseen tuotantoon.
Nykyään B-elokuva-käsitettä käytetään niin pienen budjetin elokuvien (ei kuitenkaan taide-elokuvien) kuin huonojen elokuvienkin yhteydessä. Tyypillisiä B-elokuvia ovat esimerkiksi kaapelitelevisiokanaville valmistetut toimintaelokuvat. Nimitystä B-elokuva on käytetty myös elokuvista, joita ei esitetä teattereissa, vaan jotka menevät suoraan videolevitykseen tai niitä esitetään heti valmistuttuaan televisiossa.
B-elokuvien ohjaajia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Charles Band  William Beaudine  Uwe Boll  J. R. Bookwalter  Edward Cahn  David Decoteau  John Gale  |  Lloyd Kaufman  Michael Legge  Donald G. Jackson  Paul Morrissey  Nicholas Musuraca  Jean-Marie Pallardy  Fred Olen Ray  |  Timo Rose  Andreas Schnaas  Vincent Sherman  Andy Sidaris  Phil Tucker  Ed Wood  Timo Vuorensola  |
Valikoituja b-elokuvien näyttelijöitä

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Armand Assante  Daniel Baldwin  Jill Banner  Valerie Bertinelli  Karen Black  Raine Brown  Gary Busey  Bruce Campbell  Lynda Carter  Damian Chapa  Jeffrey Combs  Sybil Danning  Bo Derek  |  Joe Estevez  C. Thomas Howell  Tor Johnson  David Keith  Sylvia Kristel  Christopher Lambert  Lorenzo Lamas  Traci Lords  Dolph Lundgren  Sasha Mitchell  Brigitte Nielsen  Chuck Norris  |  Lou Diamond Phillips  Linnea Quigley  Ronald Reagan  Eric Roberts  Debbie Rochon  Steven Seagal  Julie Strain  Tony Todd  Shannon Tweed  Vampira  Jean-Claude Van Damme  Casper Van Dien  |  Pia Zadora  Joe Zaso  |
Valikoituja suomalaisia B-elokuvia

Kuutamosonaatti (1988)
Star Wreck: In the Pirkinning (2005)
Bunny the Killer Thing (2015)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta B-elokuva Wikimedia Commonsissa
Kirjallisuutta

Hokkanen, Jouni & Virolainen, Nalle: Roskaelokuvat.  (Täydennetty laitos. Ilmestyi ensi kerran vuonna 1990)  Helsinki:  Johnny Kniga, 2011.  ISBN 978-951-0-38140-3
Baari (liike)

Baari Sveitsissä.
Baari Dublinissa, Irlannissa.
Baari on juomia ja virvokkeita tarjoava ravintola tai ravintolan osa, jossa istutaan korkean myyntipöydän (baaritiskin) ääressä. Tavallisesti baarissa myydään ja tarjoillaan juomia heti nautittavaksi. Baarit eroavat alkoholimyymälöistä, joissa juomia myydään muualla nautittavaksi. Usein baari on osa ruokaravintolaa tai hotellien aulan yhteydessä. Baareissa työskentelee baarimestareita ja tarjoilijoita.
Alkoholilaki uudistui keväällä 2018, jolloin aiemmin käytössä ollut lupien jaottelu kolmeen eri luokkaan poistui. Aiemmin Suomessa alkoholitarjoilu jaoteltiin kolmeen luokkaan (suluissa puhekielen ilmaisut):
Käymisteitse valmistetut enintään 4,7 % etyylialkoholia sisältävät juomat (keskiolut-lupa, C)
Miedot, enintään 22 % etyylialkoholia, (väkevät viinit, B)
enintään 80 % etyylialkoholia (A-lupa)
Suomessa sanaa ”baari” on käytetty myös pienestä kahvilasta tai ruokalasta, jollaisia ovat olleet esimerkiksi Matkahuollon ja huoltamoiden kahvilat sekä Valion jäätelöbaarit. Perinteisesti baareissa saattoi olla keskiolut-lupa ja varsinaisissa ravintoloissa A-lupa. Vastaava tarjonta ulkomaisissa ravintoloissa on ollut kahviloissa. Nykyisin sanalla saatetaan tarkoittaa myös yökerhoa tai pubia.
Savuttomat baarit

Tupakoinnin torjunnassa on kiinnitetty huomiota siihen, että Suomessa tupakointi on edelleen sallittua ravintoloiden sisätiloissa olevissa tupakointitiloissa. Maailman terveysjärjestön tupakoinnin torjuntaa koskevan puitesopimuksen toimintaohjeissa sopimuksen jäsenmaita kehotetaan luomaan lainsäädännön keinoin täysin savuttomia ympäristöjä, joissa ei ole erillisiä tupakointitiloja. Tupakointikieltoa on vaadittu laajennettavaksi ravintoloiden terasseille ja sisäänkäyntien lähelle. Ravintoloitsijalla on mahdollisuus itse kieltää terassilla tupakoiminen. Savuttomuus voi olla ravintolalle kilpailuvaltti.
Melu

Baareissa soiva kovaääninen musiikki lisää ja vauhdittaa alkoholin juontia, mihin lienee yhtenä syynä taustamelun haitallinen vaikutus sosiaaliseen vuorovaikutukseen.
Useissa baareissa on vaarallisen korkea melutaso. Melun rajana pidetään 85 desibelin keskiarvoa. Kuulovaurio voi syntyä jo 15 minuutin oleskelusta 100 desibelin äänenvoimakkuudessa ilman korvien suojausta. Näin korkea melutaso on useissa karaokeravintoloissa.
Kirjallisuutta

Aho, Kimmo & Autti, Niko & Siitonen, Timo: Mikosta mestariksi: Baarityön käsikirja.  Helsinki:  Restamark, 2009.  ISBN 978-951-9185-58-3
Olsson, Björn: Baarimestari: Käsikirja kaikkiin baareihin.  ((Bartender, 2002.) Suomentanut Ilona Sevelius)  Karkkila:  Kustannus-Mäkelä, 2003.  ISBN 951-882-356-1
Villberg, Kari: Baarikirja.  Helsinki:  Mixtec, 2000.  ISBN 952-91-1852-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mikko-Pekka Heikkinen: Hiukopala baarissa keventäisi känniä (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 13.6.2010.
Irma Jäppinen: HS-Gallup: Yli puolet sulkisi kapakat nykyistä aikaisemmin (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 21.4.2012.
Seitsenruototokko

| Seitsenruototokko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Silmälläpidettävä  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Gobioidei
Heimo::  Tokot Gobiidae
Suku::  Gobiusculus  Duncker, 1928
Laji::  flavescens
Kaksiosainen nimi
 Gobiusculus flavescens  (Fabricius, 1779) 
Katso myös
   Seitsenruototokko Wikispeciesissä   Seitsenruototokko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Seitsenruototokko (Gobiusculus flavescens) on rakkolevän keskellä viihtyvä pieni kalalaji. Se on sukunsa Gobiusculus ainoa laji.
Ulkonäkö ja koko

Seitsenruototokko kasvaa 4–6 senttimetrin mittaiseksi. Kalan punaruskeassa vartalossa on naaraalla yksi, koiraalla kaksi suurta täplää. Selkäevät ovat punavalkoraitaiset, ja etummaisessa selkäevässä on 6–8, yleensä seitsemän ruotoa. Seitsenruototokko muistuttaa hietatokkoa, liejutokkoa ja mustatokkoa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Seitsenruototokko elää Pohjois-Euroopan rannikoilla, pääasiassa Itä-Atlantin vesillä.
Se havaittiin Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1904. Suomen Lajitietokeskuksen mukaan laji esiintyy ensisijaisesti Itämeressä. Suomessa sitä tavataan kahdella kasvillisuusvyöhykkeellä: Ahvenanmaan sekä Lounaisen rannikkomaan lauhkean vyöhykkeen sekametsissä ja Lounaismaan ja Pohjanmaan rannikon eteläboreaalisella vyöhykkeellä.
Ravinto ja elintavat

Seitsenruototokko syö planktonia. Se elää rakkolevävyöhykkeellä, kirkkaissa vesissä jopa 15 metrin syvyydessä.lähde? Muista tokoista se poikkeaa siinä, että se ei lepää pohjassa vaan uiskentelee vedessä lähes koko ajan. Sukukypsyyden seitsenruototokko saavuttaa yhden vuoden iässä. Seitsenruototokko kutee kesäkuusta elokuuhun. Kutuaikaa ennen koiraan värit voimistuvat. Koiras vartioi mätiä sen kuoriutumiseen asti. Nämä tokot kuolevat ensimmäisen kutunsa jälkeen.
Aiheesta muualla

ITIS: Gobiusculus flavescens (englanniksi)
Fritz-Hugo Backman

Backman 1930-luvun alussa.
Fritz-Hugo Backman (28. helmikuuta 1907 Berliini, Saksa – 8. huhtikuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja. Backman näytteli 1920- ja 1930-luvuilla Helsingissä, Viipurissa ja Tampereella ja toimi sitten teatterinjohtajana Porin Teatterissa 1943–1947, Lahden kaupunginteatterissa 1947–1953 ja 1959–1963 sekä Hämeenlinnan kaupunginteatterissa 1963–1965. Suomen Kansallisteatterissa Backman teki parikymmentä roolia vuosien 1938 ja 1972 välisenä aikana.
Backmanilla on nimiosa elokuvassa Herra Lahtinen lähtee lipettiin (1939). Neljä vuotta aiemmin häntä oli kaavailtu sankariosaan Valentin Vaalan komediaan Kun isä tahtoo..., mutta osaan päätyi ohjaaja itse. Enimmäkseen Backmanin elokuvatyöt ovat sivuosia. Vuoden 1968 Täällä Pohjantähden alla -elokuvassa hän näyttelee apteekkari Dahlbergiä. Vuonna 1954 Backman ohjasi Tampereella toimivalle Pyynikin kesäteatterille Wilhelm Meyer-Försterin näytelmän Vanha Heidelberg.
Fritz-Hugo Backmanille myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1962. Hänen äitinsä oli suomalaisen teatterin uranuurtaja Mia Backman ja puolisonsa vuodesta 1947 alkaen näyttelijä Asta Backman.
Filmografia

Rovastin häämatkat (1931)
Meidän poikamme ilmassa – me maassa (1934)
VMV 6 (1936)
Herra Lahtinen lähtee lipettiin (1939)
Varjoja Kannaksella (1943)
Jees ja just (1943)
Sellaisena kuin sinä minut halusit (1944)
Opri (1954)
Leena (1954)
Lain mukaan (1956)
Herra sotaministeri (1957)
Täällä Pohjantähden alla (1968)
Akseli ja Elina (1970)
Pohjantähti (1973)
Aiheesta muualla

Fritz-Hugo Backman Elonetissä.
"Fritsu" Fritz-Hugo Backman - teatteriyleisömme nuori suosikki, Seura, 12.10.1938, nro 41, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Namibian jalkapallomaajoukkue

Namibian jalkapallomaajoukkue on kansainvälisissä jalkapallo-otteluissa Namibiaa edustava maajoukkue. Sitä hallinnoi Namibian jalkapalloliitto. Joukkueen päävalmentaja on vuodesta 2022 ollut entinen maajoukkuepelaaja Collin Benjamin.
Namibian jalkapallomaajoukkue ei ole päässyt mukaan maailmanmestaruusturnaukseen. Afrikan-mestaruuskilpailuihin joukkue on osallistunut neljästi. Vuosina 1998, 2008 ja 2019 jäi alkulohkoon, mutta vuonna 2023 se ylsi neljännesvälieriin.
Joukkueen kotistadion on Independence Stadium maan pääkaupunki Windhoekissa.
Menestys arvokilpailuissa > Maailmanmestaruuskilpailut

1930–1990 – Ei osallistunut
1994–2022 – Ei selvinnyt karsinnoista
Menestys arvokilpailuissa > Afrikan-mestaruuskilpailut

1957–1994 – Ei osallistunut
1996 – Ei selvinnyt karsinnoista
1998 – 1. kierros
2000–2006 – Ei selvinnyt karsinnoista
2008 – 1. kierros
2010–2017 – Ei selvinnyt karsinnoista
2019 – 1. kierros
2021 – Ei selvinnyt karsinnoista
2023 – Neljännesvälierät
Azuchin linna

| Azuchin linna> Azuchi-jō |
| --- | --- |

Sijainti:   Ōmi-Hachiman, Shigan prefektuuri, Japani
Rakennustyyppi:  linna
Valmistumisvuosi:  1579
Tuhoutui:  1582
Rakennuttaja:  Oda Nobunaga
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Azuchin linna (jap. 安土城, Azuchi-jō) oli japanilaisen daimion Oda Nobunagan vuosina 1576–1579 Biwajärven rannalle Ōmin provinssiin rakennuttama linna. Se kohosi vuorella, jolta oli helppo valvoa Kiotoon johtavaa tietä. Linna rakennettiin ensisijaisesti sotilaallisiin tarkoituksiin, mutta se toimi myös Nobunagan residenssinä. Nobunaga teki seppukun vuonna 1582, minkä jälkeen puinen linna paloi maan tasalle. Nykyisin siitä on jäljellä vain rauniot, jotka sijaitsevat Shigan prefektuurin Ōmi-Hachimanin kaupungissa entisen Azuchin maaseutukaupungin alueella.
Linnan loistelias, värikäs arkkitehtuuri poikkesi huomattavasti aiemmista japanilaisista linnoista, joille luonteenomaista oli pikemminkin hillitty zenestetiikka. Sen sisätilat koristeltiin Kanō Eitokun maalauksin.
Japanin historian Azuchi-Momoyama-kausi on nimetty Azuchin linnan ja Toyotomi Hideyoshin rakennuttaman Fushimin eli Momoyaman linnan mukaan. Loisteliaat linnat ovatkin nousseet aikakauden merkittävimmäksi symboliksi.
Historia > Tuho

Nobunaga kuoli kapinoineen kenraalinsa Akechi Mitsuhiden vallankaappausyrityksen yhteydessä Honnō-jin temppelissä Kiotossa vuonna 1582. Akechin joukot ryöstivät Azuchin linnan kolme päivää salamurhan jälkeen. Nobunagan joukot tappoivat Akechin, linna syttyi kahakassa tuleen ja paloi maan tasalle. Tulipalo kesti päiviä. Ei tiedetä, poltettiinko linna tarkoituksella vai syttyikö se vahingossa. Tämän jälkeen Oda-klaani asui paikalla muutaman vuoden ajan, mutta vuonna 1585 Nobunagan poika Nobukatsu hävisi Toyotomi Hideyoshille Komakin ja Nagakuten taistelussa, ja linna jäi tyhjilleen. Sen raunioista on huolehtinut nykypäivään saakka Nobunagan perustama Sōken-jin buddhalainen temppeli.