stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Trey Spruance
Elämä > Levy-yhtiö

Spruance on myös kalifornialaisen riippumattoman levy-yhtiön Mimicry Recordsin perustaja ja webmaster. Yhtiö on julkaissut monia albumeita eri yhtyeiltä, kuten Secret Chiefs 3, Matt Chamberlain, Estradasphere, ASVA, The Stares, The Tuna Helpers, Miasma & The Carousel Of Headless Horses, The Youngs, Brazzaville, Dengue Fever, Faxed Head, Danubius ja sir Millard Mulch.
Yhtyeet joissa ollut jäsenenä

Secret Chiefs 3
Faith No More
Mr. Bungle
Weird Little Boy (yhdellä studio-projektilla)
ASVA
Faxed Head
Noddingturd Fan
Plainfield
The Bon Larvis Band
The Three Doctors Band
Zip Code Rapists
Mr. Bungle
| Mike Patton – Trey Spruance – Trevor Dunn –  Danny Heifetz - Clinton 'Bär' McKinnonTheo Lengyel – Jed Watts – Hans Wagner |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Mr. Bungle – Disco Volante – California - The Raging Wrath of the Easter Bunny Demo
Demoalbumit:  The Raging Wrath of the Easter Bunny – Bowel of Chiley - Goddammit I Love America! - OU818
Katso myös:  Tomahawk - Fantômas - Faith No More - Secret Chiefs 3 - John Zorn
Thomas Molineux

Thomas Molineux
Thomas Molineux (14. toukokuuta 1759 Manchester – 15. marraskuuta 1850 Macclesfield) oli englantilainen pikakirjoittaja ja opettaja. Hän toimi opettajana Macclesfieldissä ja julkaisi John Byromin pikakirjoitusjärjestelmästä useita oppikirjoja, joista tuli hyvin suosittuja.
Teoksia

An Abridgement of Mr. Byrom's Universal English Short-hand (1796)
An Introduction to Byrom's Universal English Short-hand
The Short-hand Instructor or Stenographical Copy Book
Junzō Inohara

| Mitalit> Maa:   Japani.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Japani.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Japani.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Japani> Miesten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Los Angeles 1932 |  |  |
Junzō Inohara (jap. 猪原 淳三, Inohara Junzō; 31. tammikuuta 1910 Hiroshiman prefektuuri – ?) oli japanilainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Inohara osallistui olympialaisiin Los Angelesissa 1932, jolloin hän pelasi Japanin hopeaa voittaneessa joukkueessa. Hän oli kentällä molemmissa kahdessa joukkueensa ottelussa ja teki niissä yhteensä viisi maalia joista neljä Yhdysvaltoja vastaan ja yhden, joukkueensa ainoan maalin, Intiaa vastaan.
Jäljet (Juustopäiden albumi)

| Jäljet Juustopäät |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 5 by 5 -studio, Helsinki
 Julkaistu: 13. helmikuuta 2015
 Tuottaja(t): Matias Kupiainen
 Tyylilaji: punk rock
 Kesto: 34.28
 Levy-yhtiö: Universal Music
Juustopäiden muut julkaisut
| Nuori kaunis onneton 1999 | Jäljet 2015 | Sukkapuikkokapina Live 2020 |
Jäljet on punkyhtye Juustopäiden viides studioalbumi, joka julkaistiin 13. helmikuuta 2015.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Mitä teetkään | 3.07 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Kansanlaulu | 3.32 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Jäljet | 1.44 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Painajainen | 3.11 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Juokse nopeempaa | 4.53 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Peilityyni | 2.56 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Ei valtakuntaa | 3.13 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Lasken kymmeneen | 2.25 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Reunalla maan | 3.14 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Vitun kypsä | 2.37 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Asiat jotka haluan | 3.31 |  |  |  |  |  |  |  |
Jutta Kleinschmidt

Kleinschmidt vuonna 2010.
Jutta Kleinschmidt vuoden 2005 Dakar-rallissa
Jutta Kleinschmidt (s. 29. elokuuta 1962) on saksalainen moottoriurheilija. Hän voitti Dakar-rallin ensimmäisenä naiskuskina vuonna 2001. Hän voitti ajamalla Mitsubishi Pajerolla. Kleinschmidt aloitti uransa Dakar-rallissa vuonna 1987 moottoripyörällä.
Kleinschmidt syntyi Kölnissä ja opiskeli 1980-luvulla Isnyn Naturwissenschaftlich-Technische Akademiessa.
Aiheesta muualla

The Queen of Dakar (englanniksi)
Thomas Middleton

| Thomas Middleton |
| --- | --- |
 Thomas Middleton
Henkilötiedot
Syntynyt: noin 1570 Lontoo, Englanti
Kuollut: 4. heinäkuuta 1627 Newington Butts, Surrey
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Thomas Middleton (noin 1570 Lontoo, Englanti – 4. heinäkuuta 1627 Newington Butts, Surrey) oli englantilainen näytelmäkirjailija.
Hän opiskeli ensin oikeustiedettä Oxfordissa ja kirjoitti kolme runokirjaa, mutta ryhtyi  sitten kirjoittamaan näytelmiä. Hän kirjoitti useita näytelmiä yksin ja yhteistyössä muiden, kuten William Rowleyn ja Thomas Dekkerin, kanssa. Parhaita ovat komediat, kuten A trick to catch the old one (1608). Niissä on eloisa juoni mutta varsin eroottinen aihe. Tragikomediassa The Witch (painettu vasta 1778) on havaittavissa yhtäläisyyttä William Shakespearen näytelmän Macbeth kanssa. The Witchin syntyaika on tuntematon, joten ei ole tietoa kumpi on jäljitellyt. Hänen menestyksekkäin näytelmänsä oli A Game at Chess (1625), jossa musta kuningas edustaa Espanjaa ja valkoinen kuningas prinssi Charlesia. Sitä esitettiin Globe-teatterissa, kunnes Espanjan lähettilään protestoitua Jaakko I esti sen esitykset.
Middleton sai  1620 nimityksen Lontoon kronikoitsijaksi.
Middletonin tekemiksi arvioidut teokset julkaistiin ensi kerran 2007 nimellä Thomas Middleton: The Collected Works (toim. Gary Taylor ja John Lavagnino).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thomas Middleton Wikimedia Commonsissa
Ingrid Bergman

| Ingrid Bergman |
| --- | --- |
 Bergman vuonna 1944.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. elokuuta 1915 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 29. elokuuta 1982 (67 vuotta) Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:   Petter Lindström  (vih. 1937; ero 1950)  Roberto Rossellini  (vih. 1950; ero 1957)  Lars Schmidt  (vih. 1958; ero 1975) 
Lapset:  4; Pia Lindström Isabella Rossellini
Näyttelijä
Aktiivisena:  1932–1982
Merkittävät roolit:   Casablanca  Kaasuvalo  Kohtalon avain 
Palkinnot
  Parhaan naispääosan Oscar  1945 Kaasuvalo  1957 Anastasia  Parhaan naissivuosan Oscar  1975 Idän pikajunan arvoitus  katso lisää  
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Ingrid Bergman (29. elokuuta 1915 Tukholma, Ruotsi – 29. elokuuta 1982 Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) oli ruotsalainen Oscar-palkittu näyttelijä ja aikansa suurimpia elokuvatähtiä. Viisikymmenvuotisen uransa aikana hän menestyi sekä Hollywood-elokuvissa että eurooppalaisissa tuotannoissa. Hän voitti parhaan naispääosan Oscarin elokuvista Kaasuvalo (1944) ja Anastasia (1956) sekä naissivuosan Oscarin elokuvasta Idän pikajunan arvoitus (1974).
Bergman aloitti uransa ruotsalaisissa elokuvissa, jolloin tuottaja David O. Selznick löysi hänet. Bergmanista tuli kansainvälinen tähti jo ensimmäisen Hollywood-elokuvansa Intermezzon (1939) myötä. Hänen tunnetuin elokuvansa lienee Casablanca (1942), jossa hän näytteli naispääosaa Humphrey Bogartin rinnalla. 1950-luvun vaihteessa Bergman jatkoi uraansa Italiassa, jossa hän näytteli ohjaaja Roberto Rossellinin psykologista realismia edustavissa elokuvissa. Bergmanin paluu Hollywoodiin osoittautui menestykseksi, kun hänet palkittiin roolistaan Anastasia-elokuvassa.
Bergman näytteli uransa aikana myös teatterissa. Hän jatkoi näyttelemistä kuolemaansa 1982 asti. Bergmanilla oli neljä lasta, joista tunnettuja ovat Pia Lindström ja Isabella Rossellini. Vuonna 1999 Yhdysvaltain elokuvainstituutti nimesi Bergmanin vuosisadan neljänneksi tärkeimmäksi naisnäyttelijäksi.
Lapsuus ja nuoruus

Ingrid Bergmanin vanhemmat olivat ruotsalainen Justus Samuel Bergman (1871–1929) ja saksalainen Frieda Henriette Auguste Louise ”Friedel” Bergman (o.s. Adler, 1884–1918). Friedel Bergman oli lähtöisin Kielistä. Vanhemmat olivat avioituneet Hampurissa pitkän seurustelun jälkeen 13. kesäkuuta 1907. Heidän esikoistyttärensä syntyi kuolleena 1908, ja neljä vuotta myöhemmin syntynyt keskostytär eli vain viikon. Pariskunnan ainokainen Ingrid syntyi 1915 ja sai nimensä tuolloin viisivuotiaan Ruotsin prinsessan mukaan.
Justus Bergman työskenteli valokuvaajana ja filmasi sekä valokuvasi Ingridiä tämän syntymästä lähtien. Tytön ollessa kaksivuotias hänen äitinsä kuoli pitkälle edenneeseen sappirakon tulehdukseen. Sen jälkeen Justus Bergmanin naimaton sisar Ellen muutti heidän luokseen huolehtimaan kodinhoidosta. Ingrid varttui isänsä huomassa teinivuosiinsa asti ja koki eläneensä onnellisen mutta yksinäisen lapsuuden. Hän vietti suurimman osan lapsuuden kesistä äitinsä vanhempien luona Saksassa. Erityisen läheinen hänelle oli äidin sisar Elsa, jota hän kutsui nimellä ”Tante Mutti”. Tämä opetti Ingridille sujuvan saksan kielen.
Ingrid piti hyvin paljon myös kotiapulaisesta Greta Danielssonista, joka oli Bergmanien talouteen tullessaan 18-vuotias. Hänestä tuli Ingridin viisikymppisen isän rakastajatar, mikä suututti hänen tätinsä Ellenin niin, että tämä muutti heidän luotaan pois. Kun Ingrid oli seitsemänvuotias, Danielsson vei hänet ensimmäistä kertaa elokuvateatteriin katsomaan elokuvaa Ken tuomitsee (1922), joka kertoi Jeanne d’Arcin oikeudenkäynnistä ja kuolemasta. Hahmosta tuli Bergmanille henkilökohtaisesti tärkeä, ja hän esitti tätä myöhemmin uransa aikana useasti. Saman vuoden syksynä Ingrid aloitti koulun kotinsa läheisessä tyttölyseossa. Hän oli luonteeltaan ujo ja pidempi kuin useimmat muut hänen sukupolvensa tytöt, eikä kokenut sopeutuvansa kouluun. Lausuntaesitykset olivat Ingridille keino ilmaista itseään; viidennellä luokalla hän teki luokkatovereihinsa vaikutuksen lausumalla Vänrikki Stoolin tarinoihin kuuluvan ”Viaporin” dramaattisia säkeitä, ja keväällä 1925 hän voitti julkisen lausuntakilpailun.
Justus Bergman vietti suuren osan vuodesta 1925 Yhdysvalloissa harrastajakuoron johtajana ja innostui musiikista. Palattuaan Tukholmaan hän jatkoi kuoronjohtajan opintojaan ja toivoi tyttärestään oopperalaulajatarta, mutta Ingridiä kiinnosti teatteri yli kaiken muun. Hän loi mielikuvitushahmoja, joita esitti itsekseen kotona, ja päätti alkaa näyttelijäksi nähtyään Hjalmar Bergmanin (jolle hän ei ollut sukua) näytelmän Patrasket Dramatenissa 11-vuotiaana.
Justus Bergman sai tietää vuoden 1929 alussa sairastavansa mahasyöpää ja kuoli siihen 29. heinäkuuta 58-vuotiaana. Suru teki Ingridistä sulkeutuneen, eikä häntä pitkään aikaan kiinnostanut mikään. Syyskuussa hän muutti asumaan isänsä sisaren Ellenin luo. Hän ehti asua Ellen-tädin luona puolisen vuotta, kun tämä kuoli yllättäen sydänkohtaukseen. Sen jälkeen Ingrid muutti setänsä Otton ja tämän vaimon Huldan luo ja sai läheisen ystävän serkustaan Brittistä.
Elokuvaura > Uran alku

Bergman loi 1930-luvun jälkipuoliskolla menestyksekkään uran ruotsalaisella valko­kankaalla. Hänen ensiesiintymisensä oli Elsan roolissa elokuvassa Munkbrogreven (1935), jossa Edvin Adolphson toimi ohjaajana ja miespääosan esittäjänä. Adolphson myös kehitti käsikirjoituksen yhdessä Gösta Stevensin kanssa ja samalla laajensi Bergmanin roolia. Bergmanin työosuus kuvattiin 12 päivässä, mutta hän halusi samalla oppia kaiken mahdollisen elokuvanteosta. Jo ensimmäisessä elokuvaroolissaan Bergman pystyi kehittämään roolihahmonsa henkilökuvaa. Hän esitti huonesiivooja Elsaa, joka rakastuu Adolphsonin esittämään salaperäiseen mieheen. Sekä yleisö että kriitikot vaikuttuivat uuden tulokkaan suorituksesta. Bergman oli päässyt elokuvaurallaan hyvään alkuun, joten hän päätti erota Dramatenista juuri ennen toisen lukuvuoden alkua tehtyään jo sopimuksen kahdesta uudesta elokuvasta.
Bergmanin toinen elokuva oli melodraama Myrskyluodon pappi, jossa hänen Karin-hahmonsa oli hyvin erilainen kuin edellisen elokuvan tyttömäinen ja rakastunut Elsa. Hän esitti köyhän kalastajan tytärtä, jonka Sten Lindgrenin esittämä himokas pappi viettelee ja saattaa raskaaksi. Tytöstä kasvaa rohkea ja uhrautuvainen äiti julkisen paheksunnan keskellä. Kuvauksia tehtiin pienellä kalastajasaarella Luoteis-Ruotsissa. Kun elokuva tuli levitykseen helmikuussa 1935, Bergmanin katsottiin nostaneen vaisuhkon tarinan tasoa ja tehneen yksioikoisesta henkilöhahmosta sekä uskottavan että sympaattisen. Eräs aikalaisarvio Bergmanin suorituksesta kuului: ”Hänen näyttelemisensä on harkittua ja herkkää, hän on rakastettava ja aito”.
Ennen Bergmanin kolmannen elokuvan kuvauksia marraskuussa 1934 elokuvayhtiö lisäsi hänen sopimukseensa vuositakuun ja vuosittaisen 20 prosentin korotuksen. Bergman oli kuitenkin koko uransa ajan kiinnostuneempi hyvistä rooleista ja ammatillisesta kehityksestään kuin muhkeista palkkioista. Vuoden lopussa hän näytteli sivuroolin Hjalmar Bergmanin näytelmään perustuvassa elokuvassa Swedenhielmit, joka toteutti hänen nuoruuden unelmansa päästä Gösta Ekmanin vastanäyttelijäksi. Elokuvan ohjasi Gustaf Molander. Bergman piti työskentelystä Molanderin kanssa, sillä tämä keskittyi aina näyttelijään. Hän myös sanoi myöhemmin Molanderin opettaneen hänet ”näyttelemään niukasti, olemaan täydellisen vilpitön ja luonnollinen”.
Elokuvaura > Ruotsin suurin filmitähti

Bergmanin elokuvaura Ruotsissa edistyi hyvää vauhtia, ja hänen suosionsa nousi entisestään Molanderin ohjaaman Intermezzon (1936) myötä. Bergmanin vastanäyttelijänä oli jälleen Ekman. Hänen roolihahmonsa on tyypillinen uran ja rakkauden ristiriidan repimä nainen, ja tarinaa säestää klassinen viulu- ja pianomusiikki. Roolisuoritus sai jälleen kiitosta herkkyydestä ja luontevuudesta. Tammikuussa 1937 Bergman palasi näyttämölle, kun hän esiintyi pienessä roolissa ranskalaisessa satiirinäytelmässä Tukholman Komediateatterissa.
Vuonna 1937 Bergman oli mukana kahdessa elokuvassa: avioliittofarssissa Dollareita (1938) ja romanttisessa draamassa Vain yksi yö (1938). Bergmanin mielestä Vain yksi yö -elokuvan käsikirjoitus oli ”täyttä roskaa”, mutta hän suostui Molanderin pyyntöön näytellä siinä saadakseen haluamansa pääroolin elokuvasta Naisen kasvot. Bergman avioitui heinäkuussa 1937, viisi päivää Dollareiden valmistumisen jälkeen pitkäaikaisen poikaystävänsä, hammaslääkäri Petter Lindströmin kanssa. Hän oli tuossa vaiheessa Ruotsin kuuluisin filmitähti, joten parin häistä uutisoitiin pitkin Eurooppaa.
Bergman filmasi Naisen kasvot vuoden 1938 alkupuolella. Hän näytteli naista, jonka kasvot ovat palaneet pahoin tulipalossa. Käytyään kauneutensa palauttaneessa leikkauksessa katkeroitunut nainen alkaa muuttua myös henkisesti. Bergman loi roolissa yhden intensiivisimmistä ja kompleksisimmista henkilöhahmoistaan. Samoihin aikoihin Bergmanin täti Elsa eli ”Mutti-täti” oli kertonut sisarentyttärestään ystävälleen, joka työskenteli saksalaisella elokuvastudiolla. Ministeri Joseph Goebbels teki paljon myönnytyksiä saksalaiselle elokuvateollisuudelle, jossa natseja kritisoitiin ja sensuuri tuomittiin jyrkästi. Adolf Hitlerin valtakaudella myös ”ei-arjalaisten” sallittiin esiintyvän elokuvissa, kun se oli välttämätöntä poliittisen ja taloudellisen edun nimissä. Kun Goebbels näki järjestetyssä yksityisnäytännössä yhden Bergmanin elokuvista, syntyi heti ajatus hänen palkkaamisestaan. Aviopuolisonsa kautta Bergman sai agentin avukseen hiomaan sopimuksen yksityiskohtia, ja pian hän allekirjoitti sopimuksen kahdesta elokuvasta, jotka tehtäisiin Saksassa.
Elokuvaura > Läpimurto Hollywoodissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Hänessä yhdistyvät harvinainen kauneus, raikkaus, elinvoima ja lahjakkuus, joka on yhtä harvinaista kuin kukkiva satavuotinen aaloe. | ” |
– Kriitikon näkemys Bergmanista Intermezzossa (1939)
Bergman neuvotteli Ruotsiin palattuaan uudesta elokuvasta Ufan kanssa, mutta Saksan ja puolueettoman Ruotsin välit ajautuivat epävarmalle pohjalle Saksan aloitettua elokuussa 1939 sodan Britanniaa ja Ranskaa vastaan. Bergmanilla ei ollut halua eikä mahdollisuutta tehdä elokuvaa sotaa käyvässä maassa. Bergman sai seuraavaksi naispääosan ruotsalaiselokuvasta Kesäkuun yö, jonka hän kuvasi loppuvuonna 1939. Elokuva laajensi Bergmanin roolirekisteriä, kun hän näytteli naista, joka kokee kovia miehen käsissä mutta vapaamielisyytensä vuoksi menettää maineensa. Samaan aikaan Bergman teki läpimurtonsa Yhdysvalloissa, kun Intermezzon amerikkalaisversio sai valtavan suosion ja kriitikot haltioituivat ulkomaisesta tähdestä.
Selznick kosiskeli Bergmania uudella sopimuksella takaisin Yhdysvaltoihin, jonne tämä lähtikin vuodenvaihteen jälkeen 1940. Bergman matkusti valtamerilaivalla New Yorkiin tyttärensä ja lastenhoitajan kanssa, kun Petter Lindström jäi Ruotsiin ilmoittauduttuaan armeijaan vapaaehtoisena. Selznick lupaili Bergmanille tämän unelmaroolia Jeanne d’Arcina, mutta tuotanto siirtyi. Sen sijaan hän pääsi keväällä 1940 tekemään debyyttinsä Broadwayllä sympaattisen Julien roolissa Ferenc Molnárin näytelmässä Liliom. Kirjailija sekä ohjaaja Vinton Freedley suhtautuivat epäilevästi Bergmaniin, mutta arvostelijat ihastuivat häneen ja nostivat esille hänen raikkaan olemuksensa sekä kyvyn tehdä roolistaan elävän. Näytelmää esitettiin kuusi viikkoa aina toukokuun loppuun asti.
Kahden yleisesti heikkotasoisena pidetyn elokuvan jälkeen alkuvuonna 1941 Selznick lainasi Bergmanin Metro-Goldwyn-Mayerille elokuvaan Tri Jekyll & Mr Hyde, jossa hänen piti näytellä viatonta ja rakastunutta morsianta vastaparinaan Spencer Tracy mieleltään järkkyvänä Jekyllinä. Bergman oli kuitenkin alkanut kyllästyä Hollywoodissa näyttelemiinsä kiltin tytön rooleihin ja toivoi monipuolisempaa ”langenneen naisen” osaa. Selznick ja ohjaaja Victor Fleming taipuivat hänen tahtoonsa, ja Bergman saikin esittää seksuaalisen ja traagisen Ivyn roolin Lana Turnerin näytellessä herttaisen Beatrixin osan. Elokuva sai elokuun ensi-illassa laajan yleisösuosion ja erinomaiset arvostelut, ja se oli myös Bergmanin henkilökohtainen suosikki.
Elokuvaura > Freelance-näyttelijäksi

Bergmanin seitsenvuotinen sopimus Selznickin kanssa päättyi Notoriousin jälkeen. Heidän etääntymistään edesauttoi Bergmanin aviopuolison jatkuva sekaantuminen sopimusasioihin. Työsuhteen kireydestä huolimatta heille jäi ystävälliset välit; Bergman puhui aina sydämellisesti Selznickistä ja tämä puolestaan piti Bergmanin puolia myöhemmin, kun hänet leimattiin huonoksi äidiksi. Vapauduttuaan Selznickin alaisuudesta Bergman otti naispääosan elokuvasta Riemukaari (1948). Kun elokuva valmistui leikkaamosta kahden vuoden jälkeen, se epäonnistui kaupallisesti ja arvosteluissa sitä pidettiin ainoastaan pitkäveteisenä.
Bergman sai Riemukaaren jälkeen näytellä pitkään toivomansa roolin Jeanne d’Arcina elokuvassa Orleansin neitsyt (1948). Hän käytti roolin tutkimiseen ja valmisteluun enemmän aikaa kuin uransa mihinkään muuhun osaan, mutta arvostelijoiden vastaanotto oli lopulta tyly ja tuotanto oli Bergmanille itselleenkin pettymys. Hän sai kuitenkin kiittävät arviot suorituksestaan sekä neljännen Oscar-ehdokkuutensa. Kolmen peräkkäisen huonon filmauskokemuksen jälkeen Bergman tunsi entistä vahvemmin, ettei Hollywood enää sopinut hänelle.
Elokuvaura > Takaisin suosioon

Tehtyään Rossellinin kanssa neljä elokuvaa Bergman alkoi jälleen saada tarjouksia myös Hollywoodista, eikä hän enää jatkossa kieltäytynyt roolitarjouksista Rossellinin tahdosta. Hän teki naispääosan ensin Jean Renoirin ohjaamassa elokuvassa Elena ja miehet ja elvytti maineensa Hollywoodissa Anastasian (1956) pääroolissa. 20th Century Foxin johtaja Spyros Skouras oli Bergmanin valintaa vastaan ja halusi antaa roolin Jennifer Jonesille. Tuottaja Darryl F. Zanuck halusi kuitenkin rooliin Bergmanin ja sai lopulta tahtonsa läpi. Pääosin Lontoossa kuvattu Anastasia oli yleisö- ja arvostelumenestys, ja Berg­man sai siitä uransa toisen Oscarin. Hän voitti kansansuosion takaisin, ja skandaali unohdettiin. Samoihin aikoihin Bergmanin ja Rossellinin avioliitto oli jo päätepisteessään, kun miehen omistushalu tuli esille yhä vahvemmin.
Vuonna 1958 Bergman palasi Cary Grantin vastanäyttelijäksi Stanley Donenin ohjaamassa komediassa Hätävalhe, joka perustui Broadwaylla epäonnistuneeseen näytelmään Kind Sir. Kuvaukset tehtiin Lontoossa samaan aikaan, kun Bergmanin ja Rossellinin sotkuinen avioeroprosessi oli meneillään. Bergman jatkoi mielellään yhteistyötä Grantin kanssa, mutta hyväksyi roolin myös taloudellisista syistä, sillä veroviranomaiset Ranskassa ja Italiassa olivat pidättäneet suurimman osan hänen teatteri- ja elokuvapalkastaan. Bergman teki vuonna 1958 myös lähetyssaarnaaja Gladys Aylwardin roolin elokuvassa Kuudennen onnen majatalo, josta hänet palkittiin Baftalla.
Bergman ei Rossellini-yhteistyön jälkeen halunnut enää sitoutua Hollywood-studioiden sopimusnäyttelijäksi, vaan teki uransa loppuun asti rooleja itsenäisenä näyttelijänä sekä elokuvissa että teatterissa.
Elokuvaura > Viimeinen rooli

Ingrid Bergmanin joutsenlaulu näyttelijänä oli päärooli televisioelokuvassa Nainen nimeltä Golda (1982), jossa hän esitti Israelin pääministeriä Golda Meiriä. Kuvausten aikaan Bergmanin syöpä oli edennyt jo pitkälle, mutta hän ei valittanut kipuja tai näyttänyt ulospäin sairauttaan. Hän sai postuumisti roolistaan parhaan pää­osan Emmy-palkinnon. Elokuvan lehdistötilaisuudessa joulun alla 1981 kuolemansairas Bergman piti jäähyväispuheensa: ”Minä lähden, enkä palaa elokuvaan enkä teatteriin. Olen lopettanut näyttelemisen. Nyt aion matkustella ympäri maailmaa ja leikkiä lastenlasteni kanssa.”
Julkisuuskuva

Ingrid Bergman rakensi jokaisen roolihahmonsa tunnepohjalta – kun hän sai roolin luettavakseen, hän paneutui hahmoon perusteellisesti ja oli kuvausten aloittamiseen mennessä sisäistänyt sen. Bergman kehitti ammattitaitoaan jatkuvasti ja hänen roolikirjonsa oli laaja jo parikymppisenä, mutta vasta keski-iässä hänelle suotiin varsinaisia luonneosia. Bergman tunnettiin siitä, että hän pystyi tavoittamaan jokaisen roolihenkilönsä aitouden ja siirtymään hetkessä tunnetilasta toiseen. Hollywoodissa hänen tyypikseen muodostui tervehenkinen ruotsalainen ”maitotyttö”, jollaisena häntä markkinoitiin; ihmisten oli helppo samastua Bergmaniin, jonka roolihenkilöt olivat rakastuneita, haavoittuvaisia ja uhrautuvaisia. Tri Jekyll & Mr Hyde -elokuvan Ivy puolestaan oli Bergmanin rooligalleriassa poikkeuksellisesti ilkeähkö hahmo.
Bergman löysi oman tyylinsä suoranaista itsepäisyyttään: kun Selznick heti ensitapaamisella vaati, että hänen olisi yhdysvaltalaisissa elokuvissa esiintyäkseen muutettava nimensä sekä ulkomuotonsa eli värjättävä hiuksensa, muotoiltava kulmakarvansa ja laitettava kuorikot hampaisiinsa, Bergman ilmoitti viileästi lähtevänsä noilla ehdoilla takaisin Ruotsiin tai Saksaan jatkamaan uraansa. Tuottaja antoi vastahakoisesti periksi, ja näin syntyi Bergmanin sittemmin maailmankuulu luonnollinen tyyli ja naapurintyttöimago. Kriitikot ihastuivat siihen, ja Bergmania alettiin kutsua aluksi ”saippuanraikkaaksi Garboksi” – joskin nimitys unohtui nopeasti kun hänen maineensa kiiri Greta Garbon ohi.
Bergmanin roolihahmot rakennettiin usein hänen ruotsalaisen taustansa varaan, josta kertoivat hänen näyttelemiensä henkilöiden nimet sekä hänen puheensa vieras korostus. Bergman näytteli uransa aikana peräti viidellä eri kielellä – hän puhui äidinkielensä ruotsin lisäksi sujuvasti saksaa, englantia, italiaa ja ranskaa.
Casablancan sankaritar Ilsa on Bergmanin kenties tunnetuin rooli, vaikka elokuva ei kuulunutkaan hänen omiin suosikkeihinsa. ”Emme koskaan tienneet varmasti, mistä siinä oli kysymys”, hän muisteli huvittuneena. Bergmanista tuli Casablancan myötä ”Amerikan kullannuppu”. Etenkin rooli Jeanne d’Arcina samastettiin häneen niin vahvasti, että häntä palvottiin lähes pyhimyksenä – kunnes avioliiton ulkopuolinen suhde italialaisen elokuvaohjaajan kanssa 1950 aiheutti laajan paheksunnan myrskyn, ja Bergmanin julkisuuskuva muuttui käden käänteessä puhtoisesta pyhimyksestä kansainväliseksi hutsuksi. Hän sai osakseen runsain mitoin ikäviä lehtiotsikoita ja vihapostia. Hän teki voitokkaan paluun vasta kuusi vuotta myöhemmin, kun päärooli Anastasiassa herätti yleisön sympatiat uudelleen, ja Bergman-Rossellini-skandaali häipyi unohduksiin.