stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nyrok Dolls
Historia

Ensimmäiset harjoitukset yhtye järjesti tammikuussa 2005 kokoonpanolla Arto Nyberg, Juba Tuomola, Pasi Heikura ja Mauri Kunnas. Myöhemmin yhtyeessä ovat olleet mukana Kjell Westö, Aku Syrjä, Henri Hyppönen, Tiina Nopola, Sinikka Nopola ja Silja Sillanpää. Ensimmäinen julkinen esiintyminen Nyrok Dollsilla oli kesän 2005 lopussa.
Kokoonpano

Lokakuussa 2007 Kårenilla Turussa yhtye esiintyi kokoonpanossa:
Pasi Heikura – kitara ja laulu
Mauri Kunnas – kitara ja laulu
Arto Nyberg – laulu
Silja Sillanpää – laulu
Aku Syrjä – rummut
Juba Tuomola – basso, laulu
Kjell Westö – kitara
Marraskuussa 2023 yhtye esiintyi Jyväskylän Popparissa seuraavalla kokoonpanolla:
Mauri Kunnas – laulu, kitara
Silja Sillanpää – laulu
Kjell Westö – kitara
Pasi Heikura – kitara, laulu
Pekka Seppänen – basso, laulu
Matti Toivonen – rummut, laulu
Diskografia

Kinkkuelämää (2006)
Teo

| Teo, Theo |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  Teo: 9. marraskuuta
– ruotsinkielinen:  Theo: 9. marraskuuta
– ortodoksinen:  Teo: 11. tammikuuta, 12. maaliskuuta, 3. toukokuuta, 11. lokakuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Théo, Theodoros
Nimen alkuperä:  Theodor
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Teo tai Theo on miehen etunimi.
Nimi on peräisin kreikkalaisesta nimestä Theodoros, joka merkitsee "lahja jumalalta".
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Suomessa on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä 1030 henkilöä saanut nimekseen Teo ja noin 740 henkilöä nimen Theo. Suurin osa heistä on syntynyt vuoden 2000 jälkeen.
Teon ja Theon nimipäivä on 9. marraskuuta. Suomenkieliessä kalenterissa nimi on muodossa Teo, ruotsinkielisessä muodossa Theo. Suomenkieliseen kalenteriin nimi lisättiin vuonna 2020.
Tunnettuja Teo- ja Theo-nimisiä

Teo, oik. Juri Vaštšuk (s. 1983), valkovenäläinen laulaja
Theo Adam (1926–2019), saksalainen oopperalaulaja
Theo Albrecht (1922–2010), saksalainen miljardööri
Theo Angelopoulos (1935–2012), kreikkalainen elokuvaohjaaja
Theo Bell (1953–2006), yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
Theo Bos (s. 1983), alankomaalainen maantie- ja ratapyöräilijä
Theo van Doesburg (1883–1931), alankomaalainen arkkitehti ja kuvataiteilija
Teo Edo (s. 1979), espanjalainen uimari
Theo Evan (s. 1997), kyproslainen laulaja, lauluntekijä, tanssija ja näyttelijä
Teo Fabi (s. 1955), italialainen Formula 1 -kuljettaja
Theo Fitzau (1923–1982), saksalainen Formula 1 -kuljettaja
Theo Fleury, oik. Theoren Fleury (s. 1968), kanadalainen jääkiekkoilija
Theo van Gogh (1957–2004), alankomaalainen elokuvaohjaaja
Theo van Gogh (1857–1891), alankomaalainen taidekauppias, Vincent van Goghin veli
Theo Helfrich (1913–1978), saksalainen Formula 1 -kuljettaja
Theo Hernández, Théo (s. 1997), ranskalainen jalkapalloilija
Theo Hutchcraft (s. 1986), englantilainen laulaja ja lauluntekijä
Theo James, oik. Theodore Taptiklis (s. 1984), englantilainen näyttelijä
Theo Janssen (s. 1981), alankomaalainen jalkapalloilija
Theo Jörgensmann (s. 1948), saksalainen jazz-klarinetisti
Theo Loevendie (s. 1930), alankomaalainen säveltäjä, pianisti ja saksofonisti
Theo Lucius (s. 1976), alankomaalainen jalkapalloilija
Teo Macero (1925–2008), yhdysvaltalainen äänilevytuottaja, jazzsäveltäjä ja -saksofonisti
Theo Mackeben (1897–1953), saksalainen pianisti, kapellimestari ja säveltäjä
Theo Meijer (s. 1965), alankomaalainen judoka
Teo Mertanen (1925–1992), suomalainen päätoimittaja
Theo Morell (1886–1948), saksalainen lääkäri
Theo Nordlund (s. 2002), ruotsalainen jääkiekkoilija
Theo Nußbaum (1885–1956), saksalainen arkkitehti
Theo Parrish (s. 1972), yhdysvaltalainen muusikko ja näyttelijä
Théo Pourchaire (s. 2003), ranskalainen kilpa-autoilija
Theo de Raadt (s. 1968), kanadalainen käyttöjärjestelmä- ja ohjelmistosuunnittelija
Théo Raymond (s. 1991), ranskalainen jalkapalloilija
Theo Rekkers (1924–2012), alankomaalainen laulaja, De Spelbrekers -yhtyeen jäsen
Theo Rossi (s. 1975), yhdysvaltalainen näyttelijä, tuottaja ja hyväntekeväisyyden harrastaja
Théo Sarapo (1936–1970), ranskalainen laulaja ja näyttelijä
Teo Snellman (1894–1977), suomalainen lähetystöneuvos, kääntäjä ja poliitikko
Teo Sorri (1930–2015), suomalainen upseeri, toimittaja ja kirjailija
Teo Takala (s. 1994), suomalainen keihäänheittäjä
Theo Walcott (s. 1989), englantilainen jalkapalloilija
Tunnettuja Teo- ja Theo-nimisiä > Kuvitteellisia henkilöitä

Theo Carver, Päivien viemää -sarjan henkilö
Pitäjänmäen rautatieasema

Pitäjänmäen rautatieasema (lyh. Pjm, ruots. Sockenbacka järnvägsstation) on rautatieasema Helsingissä. Se sijaitsee Valimon ja Mäkkylän asemien välissä. Helsingin päärautatieasemalta sinne on matkaa noin 8 kilometriä.
Asemalla pysähtyvät A- ja L-junat. Helsingin suuntaan liikennöidään raiteelta 3 ja Leppävaaran suuntaan raiteelta 4.
Museovirasto on luokitellut Pitäjänmäen rautatieaseman valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Historia

Asemarakennus sijaitsee radan pohjoispuolella ja valmistui 1902, ja sitä laajennettiin 1911. Sen on suunnitellut Bruno Granholm. Lipunmyynti asemalla lopetettiin 1987. Tämän jälkeen rakennuksessa on toiminut muita yrityksiä, kuten Petfilms Oy.
Pitäjänmäellä rautatien tavaraliikenne oli ennen erittäin vilkasta, mutta se hiipui VR:n lopettaessa pienten asemien tavarapalvelut Pitäjänmäellä 1988), Malmilla (1976) ja Herttoniemessä (1992) ja siirsi niiden toiminnan Pasilaan.
Pitäjänmäen asema sijaitsee rataosalla Pasila–Karjaa. Se avattiin 1902, ja säännöllinen liikenne alkoi 1. syyskuuta 1903. Pitäjänmäen asema-alue rautatien ja sen pohjoispuolella kulkevan Pitäjänmäentien välissä rakennuksineen ja puistoineen on suojeltu rautatiesopimuksella. Asema-alueeseen sisältyy nykyisellään neljä varsinaista rakennusta piharakennuksineen sekä puisto. Asuinrakennuksia on kaksi: myöhemmin asemapäällikön asuntona toiminut ratavartijan tupa sekä rautatiehenkilökunnan talo, jossa on neljä asuntoa. Radan toisella puolella sijaitseva entinen tavara-asema (ei suojeltu) valmistui 1970. Tavara-aseman lopettamisen jälkeen rakennus on ollut muussa käytössä, nyt Teknos Oy:n varastona.
Asema-alueen ympäristö mullistui huomattavasti Helsinki–Leppävaara-kaupunkiradan valmistuessa 2001. Lisäraiteiden lisäksi saatiin uusi asemalaituri sekä kevyen liikenteen silta. Samalla kuitenkin vanha, raiteiden pohjoispuolella sijaitseva asemarakennus jäi lopullisesti syrjään matkustajien kulkureiteistä, sillä sitä lähinnä sijaitsevat, pohjoisimmat raiteet on nyt varattu pysähtymättä ohi kulkeville junille, kun taas Pitäjänmäellä pysähtyvät paikallisjunat pysähtyvät kahdella eteläisimmällä raiteella. Vuonna 2015 avatun Kehäradan vuoksi liikenne kaupunkiradan raiteilla muutettiin 27. lokakuuta 2013 oikeanpuoleisesta vasemmanpuoleiseksi.
Peltipurkkikatedraali

Serafim ja Peltipurkkikatedraali
Peltipurkkikatedraali tai ukrainaksi Bliašana Katedra oli Pohjois-Amerikan ensimmäinen itsenäinen ukrainalainen kirkko. Se oli niin sanotun Serafimilaisen kirkon keskus. Manitoban Winnipegissä perustettu kirkko ei kuulunut yhteenkään eurooppalaiseen kirkkokuntaan.
Ukrainalainen siirtolaisuus Kanadaan alkoi vuonna 1891. Siirtolaiset saapuivat etupäässä Itävalta-Unkarista Galitsian ja Bukovinan alueilta. Bukovinasta saapuneet olivat ortodokseja, galitsialaiset kreikkalaiskatolisia eli itäisen riitin katolilaisia. Kummatkin olivat tottuneet bysanttilaiseen jumalanpalvelusjärjestykseen. Vuoteen 1903 mennessä Länsi-Kanadan ukrainalainen siirtolaisväestö oli kasvanut niin suureksi, että uskonnolliset johtajat, poliitikot ja koulutusalan henkilökunta alkoivat kiinnittää siihen huomiota.lähde?
Seuraukset

Ukrainankanadalainen yhteisö syntyi edellä kuvatun yhteiskunnallisen ja hengellisen kuohunnan jälkimainingeissa.
Serafimia vastaan kapinoineesta Ivan Bodruhista tuli uuden itsenäisen kirkon johtaja. Hän osoittautui sangen karismaattiseksi papiksi, joka presbyteereiltä saamiensa  vaikutteiden vuoksi saarnasi evankelista kristillisyyttä. Hän eli 1950-luvulle saakka. Itsenäisen kirkon rakennukset sijaitsivat Pritchard Avenuen ja McGregor-kadun kulmassa. Ensimmäinen, Serafimin käyttämä kirkkorakennus on sittemmin purettu, mutta toinen, presbyteerien varoin rakennettu rakennus on yhä pystyssä työväentaloa vastapäätä Winnipegin North End -kaupunginosassa.
Arkkipiispa Langevin lisäsi ponnistuksiaan ukrainalaisen yhteisön sulauttamiseksi roomalaiskatolisuuteen. Hän perusti Pyhän Nikolauksen basiliaanisen kirkon, jonka papit, isä Delaere ja muut, olivat belgialaisia. He toimittivat messun kirkkoslaaviksi, käyttivät kreikkalaisen riituksen mukaisia jumalanpalveluspukuja ja saarnasivat puolaksi. Tämä kirkko sijaitsi McGregor-kadulla Winnipegin North Endissä heti kadun toisella puolella katsottuna itsenäisen ukrainalaisen katolisen kirkon Pyhän Vladimirin ja Olgan katedraalista käsin. Kirkkojen välinen kilpailu tarjosi kanadanukrainalaisille lapsille hyvät mahdollisuudet ukrainan kielen opetteluun.
Liberaalisessa Puolueessa ymmärrettiin, etteivät ukrainalaiset olleet enää arkkipiispa Langevinin liittolaisia. Koska Langevin ja roomalaiskatoliset olivat yhteydessä Konservatiiviseen Puolueeseen, liberaalit alkoivat rahoittaa Kanadan ensimmäistä ukrainankielistä sanomalehteä Kanadiiskyj Farmeria (Kanadalainen maanviljelijä), jonka ensimmäinen päätoimittaja oli Ivan Nehrytš.lähde?
Serafim katosi vuonna 1908, mutta vielä vuonna 1913 Ukrainskyi Holos -sanomalehti (Ukrainalainen ääni, ilmestyy edelleen Winnipegissä) kertoi hänet havaitun myymässä raamattuja rautatieläisille Brittiläisessä Kolumbiassa.lähde?
Kyrylo Henyk muutti vanhimman tyttärensä ja yhden pojistansa kanssa joksikin aikaa Yhdysvaltoihin Pohjois-Dakotaan, palasi sitten Winnipegiin, missä hän kuoli vuonna 1925.lähde?
Serafimin lähdön jälkeen Makarii Martšenko julistautui paitsi Serafimilaisen kirkon piispaksi, myös arkkipatriarkaksi, arkkipaaviksi, arkkihetmaaniksi ja arkkiruhtinaaksi. Jättämättä mitään sattuman varaan ja osoittamatta puolueellisuutta hän julisti sekä paavin että Venäjän Pyhän synodin kirkonkiroukseen. Hänestä on vielä 1930-luvulta tietoja, joiden mukaan hän matkusti maaseudulla toimittaen jumalanpalveluksia ukrainalaisille, jotka harvoin saivat mahdollisuuden osallistua itäisen riituksen jumalanpalvelukseen.lähde?
Kirjallisuus

Manitoba Free Press, issues of 10 October 1904, 20 January 1905, 28 December 1905.
Maruschak, M. The Ukrainian Canadians: A History, 2nd ed., Winnipeg: The Ukrainian Academy of Arts and Sciences in Canada, 1982.
Winnipeg Tribune, issue of 25 February 1903.
Yereniuk, Roman, A Short Historical Outline of the Ukrainian Orthodox Church of Canada (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peltipurkkikatedraali Wikimedia Commonsissa
Православная Церковь Всероссийского Патриаршества
Five Door Films, Romance of the Far Fur Country (Arkistoitu – Internet Archive)
Hryniuk, Stella: Bishop Seraphim Dictionary of Canadian Biography.
Nick Mitchell: Tin Can Cathedral
Orysia Paszczak Tracz: Our Christmas: nothing's really changed The Ukrainian Weekly. Arkistoitu 8.11.2013. Viitattu 28.1.2014.
University of Manitoba Libraries: Winnipeg Building Index. Tin Can Cathedral Selkirk Avenue 1904
Kyrylo Henyk (1857–1925)
HMS Anthony (H40)

| HMS Anthony |
| --- | --- |
 HMS Anthony

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Scotts Shipbuilding and Engineering Company, Greenock
Kölinlasku:  30. heinäkuuta 1928
Laskettu vesille:  24. huhtikuuta 1929
Palveluskäyttöön:  14. helmikuuta 1930
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 21. helmikuuta 1948
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 350 t (standardi) 1 773 t (max)
Pituus:  98,4 m
Leveys:  9,83 m
Syväys:  3,73 m
Koneteho:  34 000 hv
Nopeus:  35,25 solmua
Miehistöä:  138
Aseistus
Aseistus:  4 × 4,7"/L45 QF Mk IX -tykkiä CP Mk XIII -asennuksena 2 × QF 2 naulan Mk II -ilmatorjuntatykkiä 8 × 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Anthony (viirinumero H40) oli vuonna 1930 palvelukseenotettu Britannian kuninkaallisen laivaston A-luokan hävittäjä, joka palveli kuninkaallisessa laivastossa koko toisen maailmansodan. Sotatoimien päätyttyä alus siirrettiin maaliskuussa 1946 reserviin ja myytiin romutettavaksi helmikuussa 1948.
Valmistus

Alus tilattiin 6. maaliskuuta 1928 Scotts Shipbuilding and Engineering Companyltä Greenockista osana vuoden 1927 laivasto-ohjelmaa ja sen köli laskettiin 30. heinäkuuta 1928. Alus laskettiin vesille 24. huhtikuuta 1929 ja se otettiin palvelukseen 14. helmikuuta 1930.
Palvelus

Alus liitettiin 11. maaliskuuta 1930 Välimeren laivaston 3. hävittäjälaivueeseen. Normaalien koulutuspurjehdusten, vierailujen ja huoltojen lisäksi alus oli heinäkuusta 1936 maaliskuuhun 1937 Espanjan Välimeren puoleisella rannikolla valvomassa aseiden vientikieltoa. Siinä tehtävässä se tutki 13. joulukuuta 1936 tulessa olleen neuvostoliittolaisen rahtialuksen.
Alus siirrettiin maaliskuussa 1937 Sheernessin paikallislaivueeseen ja 28. syyskuuta huollettavaksi Chathamin telakalle, mistä se palasi 2. maaliskuuta 1938. Alus sijoitettiin tykistön koululaivaksi ja saman aikaisesti päivystysalukseksi Noreen. Se kolaroi 16. tammikuuta 1939 apualus HMS Leonard Piperin kanssa. Anthonyn saamat vauriot korjattiin Chathamin telakalla, mistä se poistui 18. helmikuuta sijoitettuna Noreen. Alus oli Noressa valvontatehtävissä, kunnes se siirrettiin 15. maaliskuuta torpedokouluun HMS Vernoniin.
Hieman ennen toisen maailmansodan syttymistä alus muodosti 4. elokuuta laivaston liikekannallepanossa sisaraluksineen, lukuun ottamatta HMS Activea, Portlandissa Kanaalin läntisen kulkureitin alaisuuteen (engl. Western Approach Command) 18. hävittäjälaivueen. Se siirrettiin marraskuussa 23. hävittäjälaivueeseen suojaamaan itärannikon saattueita.
Alus saattoi tammikuussa 1940 sisaralustensa HMS Achatesin ja HMS Arrow’n kanssa taistelulaiva HMS Royal Sovereignin Halifaxiin, mistä palattuaan se jatkoi saattueiden suojaamista läntisen reitin alaisuudessa. Alus siirrettiin maaliskuussa 16. hävittäjälaivueeseen Portsmouthiin. Alus siirrettiin 15. huhtikuuta Portsmouthin telakalle korjattavaksi, ja se palasi palvelukseen koeajojen päätyttyä 20. toukokuuta.
Palvelus > Dunkerquen evakuointi

Alus määrättiin 26. toukokuuta evakuoimaan joukkoja Ranskasta osana operaatio Dynamoa, ja se kuljetti kaikkiaan yli 3 000 sotilasta Britteinsaarille. Se vaurioitui 30. toukokuuta ilmapommituksessa lähelle osuneesta pommista. Seuraavana päivänä alus siirrettiin Portsmouthin telakalle korjattavaksi, mistä se palasi 18. kesäkuuta Harwichiin sijoitettuun laivueeseensa. Seuraavasta päivästä alkaen alus suojasi laivueen mukana saattueita sekä valvoi meriliikennettä Pohjanmerellä.
Alus suojasi elokuussa laivueensa mukana raskaita pinta-aluksia. Syyskuussa alus siirrettiin saattueiden suojaksi 12. hävittäjälaivueeseen Greenockiin. Se pelasti 27. syyskuuta SS City of Benaresin eloonjäänyitä, jotka olivat olleet kymmenen päivää pelastusveneessä Saksan laivaston sukellusveneen upotettua heidän aluksensa 17. syyskuuta.
Alus vaurioitui Saksan ilmavoimien Clyden alueelle helmikuussa 1941 tekemässä ilmahyökkäyksessä, ja se siirrettiin 13. helmikuuta korjattavaksi telakalle Glasgow’hun. Telakalta palattuaan alus määrättiin 3. hävittäjälaivueeseen, mistä se erkani huhtikuun alussa suojatakseen pohjoisen miinasulun miinanlaskuja Tanskansalmessa sekä Färsaarten ja Islannin välisellä merialueella. Alus suojasi 6. huhtikuuta HMS Cossackin kanssa miinoitusoperaatio SN8:aa. Se suojasi Achatesin kanssa risteilijöitä HMS Kenyaa ja HMS Edinburghia miinoitusoperaatiossa SM71. Anthony, HMS Electra ja Antelope sekä risteilijät HMS Hermione ja Kenya olivat 15. toukokuuta miinoittajien kaukosuojana miinoitettaessa Färsaarten ja Islannin väliä operaatiossa SN9B.
Palvelus > Tanskansalmen taistelu

Britannian amiraliteetti sai lentotiedustelutiedon, jonka mukaan Saksan laivaston taistelulaiva Bismarck ja risteilijä Prinz Eugen oli havaittu 21. toukokuuta 1941 kello 13.00 Bergenissä. Tiedoista pääteltiin, että alukset olivat matkalla Pohjois-Atlantin saattuereiteille. Kotilaivaston komentaja amiraali John Tovey käski taistelulaivaviirikön taisteluristeilijä HMS Hoodin ja taistelulaiva HMS Prince of Walesin sekä niitä suojanneet hävittäjät Electran, HMS Echon, Anthonyn, Antelopen, Achatesin ja HMS Icaruksen Islantiin Hvalfjörðuriin. Osasto lähti merelle seuraavan vuorokauden puolella kello 01.00.
Amiraali Holland antoi jälkeen jääneelle hävittäjäsuojaukselleen määräyksen kello 2 aamuyöllä 24. toukokuuta etsiä pohjoisesta ja sitten lähteä Islantiin tankkaamaan. Achates, Electra, Anthony ja Echo kohtasivat tankattuaan Prince of Walesin 26. toukokuuta kello 11.00 (60°30′N, 29°00′W). Osasto saapui varhain aamulla 27. toukokuuta Hvalfjörðuriin, josta se jatkoi Prince of Walesin taistelussa saatujen vaurioiden pikakorjausten jälkeen seuraavana päivänä matkaansa. Osasto saapui 30. toukokuuta Rosythiin.
Palvelus > Operaatio ER

Anthony liitettiin operaatio ER:n Liinahamariin ja Kirkkoniemeen hyökkäävään osastoon, jossa se suojasi Murmanskiin matkannutta miinalaiva HMS Adventurea. Alus lähti hävittäjien mukana tankkaamaan Islantiin. Achatesin moottori sammui veden sekaisen polttoaineen vuoksi Islannin rannikolla, ja ohjauskyvytön alus ajautui 25. heinäkuuta Islannin rannikolle laskettuun pohjoiseen sulkuun kuuluneeseen miinakenttään SN69. Alus osui brittiläiseen Mk XXSB -miinaan (64°11′N, 13°00′W), jolloin sen keula tuhoutui kokonaan. Kaksitoista minuuttia räjähdyksestä aluksen moottorit saatiin käyntiin, ja se peruutti kahdeksan solmun nopeudella pois miinakentästä. Kaksi tuntia myöhemmin aluksen koneet jälleen sammuivat, ja Anthony hinasi pahoin vaurioituneen liikuntakyvyttömän sisaraluksensa Islantiin Seyðisfjörðuriin, jonne ne saapuivat 26. heinäkuuta kello 01.00.
Elokuussa alus liitettiin amiraali Vianin Force K:hon, jonka tehtävänä oli suojata joukkojenkuljetusalus SS Empress of Canada Huippuvuorille. Osastoon kuuluivat myös risteilijät HMS Aurora ja HMS Nigeria, joiden tehtävänä oli evakuoida norjalaisen ja neuvostoliittolaisen siirtokunnan henkilöstö saarelta sekä tuhota kaikki jälkeen jätettävä materiaali.
Palvelus > Gibraltarilla

Alus siirrettiin 2. marraskuuta 1941 telakalle Humberiin. Siellä se sai määräyksen telakalta vapauduttuaan liittyä Gibraltarille sijoitettuun 38. hävittäjälaivueeseen. Tammikuussa 1942 alus aloitti koejot ja kouluttautumisen uuteen tehtäväänsä. Se liittyi 17. tammikuuta HMAS Normanin kanssa saattueeseen WS15, josta alus erkani seuraavana päivänä palaten Clydeen. Anthony aloitti laivuepalveluksen 21. tammikuuta. Alus liittyi 17. helmikuuta saattueeseen WS16 ja suojasi taistelulaiva HMS Malayaa, lentotukialus HMS Eagleä ja risteilijä Hermionea yhdessä Activen, HMS Blankneyn, HMS Croomen, HMS Duncanin, HMS Firedraken, HMS Laforeyn ja HMS Lightningin kanssa. Alus erkani 22. helmikuuta saattueesta yhdessä operaatio Spotteriin määrättyjen alusten kanssa ja aloitti matkan Gibraltarille. Osasto oli 24. helmikuuta Gibraltarilla, missä se valmistautui operaatioon.
Huhti-toukokuussa alus oli Intian valtamerellä, jossa se otti osaa Madagaskarin valtaukseen. Alus oli 24.–31. elokuuta Selbornen kuivatelakalla Simon’s Townissa Etelä-Afrikassa.
Alus oli tammi-helmikuun 1944 Gibraltarilla, jossa se osallistui Saksan laivaston sukellusveneen U-761 tuhoamiseen.
Alus muutettiin toukokuussa sukellusveneentorjunta-alukseksi poistamalla muut paitsi A- ja X-tykit. Alus oli 24. joulukuuta suojaamassa yhdessä neljän muun aluksen kanssa saattuetta, jonka puolustuksen U-486 läpäisi ja upotti joukkojenkuljetusalus SS Leopoldin.
Anthony siirrettiin tammikuussa 1946 lentokoneiden maalialukseksi Forthiin korvaamaan HMS Rapidin ja reserviin 27. maaliskuuta. Pian sen jälkeen aluksen myynti romutettavaksi hyväksyttiin, mutta kuusi kuukautta myöhemmin alus sijoitettiin koeajoihin Ship Target Trials Committeelle. Alus luovutettiin 18. elokuuta 1947 BISColle ja se saapui toukokuussa 1948 hinattuna romutettavaksi Trooniin West of Scotland Shipbreaking Companylle.
Palvelus > Aluksen päälliköt

Aluksen toisen maailmansodan aikaiset päälliköt olivat:
Norman Vivian Joseph Thompson Thew 15. maaliskuuta 1939 – 14. lokakuuta 1940
Victor Cecil Froggatt Clark 14. lokakuuta 1940 – 25. helmikuuta 1941
John Michael Hodges 25. helmikuuta 1941 – 25. tammikuuta 1943
John Henry Wallace, DSC 25. tammikuuta 1943 – 11. syyskuuta 1944
Anthony Charles Dennis Leach 11. syyskuuta 1944 – helmikuu 1945
Arthus St. George Walton helmikuu–heinäkuu 1945
William Ridley Morton Murdoch heinäkuu 1945 –
Anthony pelastaa SS City of Benaresin eloonjääneitä.
Anthonyn miehistö lataa syvyyspomminheitintä Gibraltarilla.
Alus sukellusveneentorjuntatehtävässä 26. tammikuuta 1944.
Kirsi Antila

| Kirsi Antila> Kirsi Välimaa.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. lokakuuta 1978 (ikä 46) Jämijärvi
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Pituus:  168 cm
Seura:  Jämin Jänne
Laji:  maastohiihto
Maailmancup
Kaudet:  1999–2008
Kirsi Antila (o.s. Välimaa, s. 15. lokakuuta 1978 Jämijärvi) on suomalainen uransa lopettanut hiihtäjä. Antila kilpaili nuorempana hiihdon lisäksi yleisurheilussa, mutta hiihto vei lopulta voiton. Kesäisin hän on kilpaillut myös kirkkovenesoudussa, seuranaan Ikaalisten Soutajat. Hiihdossa hän edustaa Jämin Jännettä.
Antila osallistui Torinon olympialaisiin 2006, jossa hän oli yhdistelmäkilpailussa 34:s. Maailmanmestaruuskilpailuihin Antila on osallistunut Val di Fiemmessä 2003, missä hän sijoittui perinteisen hiihtotavan 10 kilometrillä kymmenenneksi ja yhdistelmähiihdossa 24:nneksi sekä Oberstdorfissa 2005, missä hän sijoittui viestissä aloitusosuuden hiihtäjänä viidenneksi sekä perinteisen hiihtotavan 30 kilometrillä 21:nneksi, perinteisen sprintissä 22:nneksi ja yhdistelmähiihdossa 27:nneksi. Maailmancupissa Antila on sijoittunut henkilökohtaisilla matkoilla kaksi kertaa palkintokorokkeelle parhaan sijoituksen ollessa toinen sija perinteisen sprintissä Lahdessa maaliskuussa 2005.
Antila on 168 senttimetriä pitkä ja hän painaa 60 kilogrammaa. Häntä valmensi Heikki Pusa. Antila meni kesällä 2007 naimisiin ampumahiihtäjä Timo Antilan kanssa.
Saavutuksia

Torino 2006: yhdistelmäkilpailu 34:s
Val di Fiemme 2003
10 km (p) kymmenes, yhdistelmäkilpailu 24:s
Oberstdorf 2005
yhdistelmäkilpailu 27:s, sprintti (p) 22:s, 30 km (p) 21:s, viesti viides
Neljä SM-hopeaa hiihdossa.
Kaksi SM-pronssia hiihdossa.
Nuorten SM-kultaa, pronssia ja hopeaa hiihdossa.
Antipatroksen hallitsijasuku

Antipatroksen hallitsijasuku tai Kassandroksen hallitsijasuku oli antiikin Makedoniaa hallinnut suku. Sen kantaisä oli Aleksanteri Suuren aikana hallitsijana toiminut Antipatros. Antipatroksen poika Kassandros toimi isänsä jälkeen myös Makedonian hallitsijana ennen kuin hän murhasi kuningas Aleksanteri IV:n ja julisti itsensä kuninkaaksi vuonna 306 eaa. Hallitsijasuku hallitsi vuoteen 294 eaa. asti, jolloin Demetrios I syrjäytti Kassandroksen pojat ja valtasi Makedonian. Hallitsijasuku teki paluun vuonna 279 eaa., kun Antipatros II hallitsi 45 päivän ajan.
|  | Kuningas | Hallitusaika | Huomautus |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Kassandros | 306–297 eaa. | Kassandros julistautui kuninkaaksi sen jälkeen kun  Antigonos I ja hänen poikansa Demetrios I julistautuivat kuninkaiksi vuonna 306 eaa. |
|  | Filippos IV | 297–296 eaa. | Filippos oli Kassandroksen poika. |
|  | Aleksanteri V | 296–294 eaa. | Aleksanteri oli Kassandroksen poika. Hän hallitsi Antipatros II:n kanssa vuoteen 294 eaa., jolloin hän syrjäytti veljensä. Antipatros palasi kuitenkin valtaan Demetrioksen avustuksella. Aleksanteri pakeni Lysimakhoksen luokse joka antoi murhata hänet. |
|  | Antipatros II | 296–294 eaa. | Antipatros oli Kassandroksen poika. Hän hallitsi Aleksanteri V:n kanssa vuoteen 294 eaa., jolloin hänet syrjäytettiin. Antipatros palasi valtaan Demetrioksen avustuksella, mutta Demetrios antoi murhata hänet ja otti vallan itselleen. |
|  | Antipatros Etesias | 279 eaa. | Antipatros oli Kassandroksen veljen Filippoksen poika. Hän hallitsi 45 päivää. |