stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Riva del Garda
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Riva del Garda Wikimedia Commonsissa
Trenton maakunta
Ala | Albiano | Aldeno | Altavalle | Altopiano della Vigolana | Amblar-Don | Andalo | Arco | Avio | Baselga di Pinè | Bedollo | Besenello | Bieno | Bleggio Superiore | Bocenago | Bondone | Borgo Chiese | Borgo Lares | Borgo Valsugana | Brentonico | Bresimo | Brez | Caderzone | Cagnò | Calceranica al Lago | Caldes | Caldonazzo | Calliano | Campitello di Fassa | Campodenno | Canal San Bovo | Canazei | Capriana | Carano | Carisolo | Carzano | Castel Condino | Castelfondo | Castel Ivano | Castello Tesino | Castello-Molina di Fiemme | Castelnuovo | Cavalese | Cavareno | Cavedago | Cavedine | Cavizzana | Cembra Lisignago | Cimone | Cinte Tesino | Cis | Civezzano | Cles | Cloz | Comano Terme | Commezzadura | Contà | Croviana | Daiano | Dambel | Denno | Dimaro Folgarida | Drena | Dro | Faedo | Fai della Paganella | Fiavè | Fierozzo | Folgaria | Fondo | Fornace | Frassilongo | Garniga Terme | Giovo | Giustino | Grigno | Imer | Isera | Lavarone | Lavis | Ledro | Levico Terme | Livo | Lona-Lases | Luserna | Madruzzo | Malosco | Malè | Massimeno | Mazzin | Mezzana | Mezzano | Mezzocorona | Mezzolombardo | Moena | Molveno | Mori | Nago-Torbole | Nave San Rocco | Nogaredo | Nomi | Novaledo | Ospedaletto | Ossana | Palù del Fersina | Panchià | Peio | Pellizzano | Pelugo | Pergine Valsugana | Pieve Tesino | Pieve di Bono-Prezzo | Pinzolo | Pomarolo | Porte di Rendena | Pozza di Fassa | Predaia | Predazzo | Primiero San Martino di Castrozza | Rabbi | Revò | Riva del Garda | Romallo | Romeno | Roncegno Terme | Ronchi Valsugana | Ronzo-Chienis | Ronzone | Rovereto | Roverè della Luna | Ruffrè-Mendola | Rumo | Sagron Mis | Samone | San Lorenzo Dorsino | San Michele all’Adige | Sant’Orsola Terme | Sanzeno | Sarnonico | Scurelle | Segonzano | Sella Giudicarie | Sfruz | Soraga | Sover | Spiazzo | Spormaggiore | Sporminore | Stenico | Storo | Strembo | Telve | Telve di Sopra | Tenna | Tenno | Terragnolo | Terzolas | Tesero | Tione di Trento | Ton | Torcegno | Trambileno | Trento | Tre Ville | Valdaone | Valfloriana | Vallarsa | Vallelaghi | Varena | Vermiglio | Vignola-Falesina | Vigo di Fassa | Villa Lagarina | Ville d’Anaunia | Volano | Zambana | Ziano di Fiemme
Näkymä kaupunkiin pohjoisesta
Rakovalkealla

| ”Rakovalkealla” Tapio Rautavaara |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Tapsa Tutuissa Tunnelmissa 
 B-puoli: ”Kulkuri ja joutsen”
 Äänitetty : 1950
 Julkaistu: 1950
 Formaatti: 10" Sellakkalevy
 Tekijä(t): Sävellys ja sanat: Reino Helismaa
 Tyylilaji: Laulelma, Iskelmä
 Levy-yhtiö: Rytmi
Listasijoitukset
  Ei listasijoitusta
Tapio Rautavaaran muut singlet
| ”Cowboy-serenaadi / Reissumies Ja Kissa” 1949  | ”Rakovalkealla” 1950 | ”Isoisän Olkihattu / Ontuva Eriksson” 1951  |
Rakovalkealla on Reino Helismaan säveltämä ja sanoittama musiikkikappale, joka tunnetaan parhaiten Tapio Rautavaaran esittämänä. Kappaleen on sovittanut Toivo Kärki. Laulun ensiesitys oli vuonna 1949 elokuvassa Lähde tunturille.
Reino Helismaa sai Rakovalkealla-laulun inspiraation ollessaan Lapissa Äkäslompololla hiihtämässä vuonna 1948. Äkäslompolon kylä sijaitsi tuohon aikaan vielä lähes tiettömän taipaleen takana. Laulun sävellys ja sanat syntyivät samalla matkalla. Elokuvaohjaaja Aimo Jäderholm kuvasi Äkäslompolon Ylläksellä Lapin luonnosta ja taiasta kertovaa lyhytelokuvaa Lähde tunturille. Hän pyysi Helismaalta ja Tapio Rautavaaralta lauluja elokuvassa esitettäväksi. Tapio Rautavaara esitti Rakovalkealla-laulun elokuvan toisessa osassa, jossa Lappia kuvattiin romanttisesti rakovalkeineen ja kuun valaisemine hankineen. Lyhytelokuva valmistui vuonna 1949.
Laulu alkaa sanoin: "On yö, ja tähdet taivahalla loistaa välkkyen, Kuu kirkas hohdettaan luo tunturille. On ympärilläin erämaa ja outo hurma sen, On avautunut sydämeni sille."
Rautavaara levytti laulun vuonna 1950 mieskvartetin ja Toivo Kärjen johtaman Rytmi-orkesterin säestämänä. Kvartetissa laulavat Teijo Joutsela, Kauko Käyhkö, R. R. Ryynänen ja Jorma Rousti. Helismaan tekstissä oli alun perin neljä säkeistöä, mutta gramofonilevyn kolmen ja puolen minuutin aikarajan vuoksi yksi säkeistö jouduttiin jättämään pois. Single-levyn B-puolella on toinen Tapio Rautavaaran tunnetuksi tekemä laulu Kulkuri ja joutsen. Rakovalkealla-laulun ovat levyttäneet myös mm. Vesa-Matti Loiri (1977), Pasi Kaunisto (1980) ja Tapani Kansa (2004).
Floridan lainsäädäntöelin

| Floridan lainsäädäntöelin |
| --- | --- |
 
Tyyppi
Tyyppi:  kaksikamarinen
Johto
Senaatin puheenjohtaja:  Wilton Simpson
Edustajainhuoneen puhemies:  Chris Sprowls
Edustajia:  160 40 senaattoria 120 edustajainhuoneen jäsentä 
Kokouspaikka
 Florida State Capitol
Floridan lainsäädäntöelin (engl. Florida Legislature) on Floridan osavaltion kaksikamarinen kansanedustuslaitos. Se muodostuu edustajainhuoneesta ja senaatista. Edustajainhuoneessa on kaikkiaan 120 edustajaa ja senaatissa 40 senaattoria. Lainsäädäntöelin ei kokoonnu ympärivuotisesti.
Lainsäädäntöelimen kokoontumispaikka on Florida State Capitol, joka sijaitsee pääkaupunki Tallahasseessa. Yhdysvaltain republikaanisella puolueella on enemmistö sen molemmissa kamareissa.
Aiheesta muualla

Lainsäädäntöelimen viralliset kotisivut
Kaukoputki

Kaukoputki vanhassa saksalaisessa propagandakuvassa.
Kaukoputki on optinen laite, jonka tarkoitus on tuottaa silmälle lähikuva kauempana olevasta kohteesta. Kaukoputket jaetaan tehtävänsä perusteella kahteen ryhmään: maa- ja tähtikaukoputkiin.
Kaukoputkityyppejä > Linssikaukoputki

Linssikaukoputkessa kaukoputken putken päässä oleva linssi eli objektiivi kerää valoa, jonka se taittaa okulaarille putken toiseen päähän. Koska yksielementtinen linssi taittaa eri aallonpituudet eri kohtaan, kaukoputkien objektiivit täytyy tehdä useammasta eri lasilaadusta (kaksi eri lasilaatua: akromaatti, kolme eri lasilaatua: apokromaatti) (esimerkiksi kruunulasista ja piilasista). Tämä kasvattaa linssin paksuutta ja sitä myöten hintaa, sillä tarkasti hiottavia pintoja on nyt kahden sijasta neljä tai useampia kappaletta.
Kaukoputkityyppejä > Peilikaukoputki

Linssikaukoputkesta poiketen objektiivin virkaa toimittaa peili putken pohjalla. Kuva heijastetaan apupeilin avulla joko putken sivulla sijaitsevaan okulaariin tai pääpeilin keskellä olevan reiän läpi putken taakse. Koska peilissä ei ole kuin yksi hiottava pinta, sen valmistus on edullisempaa verrattuna monielementtilinssiin ja lisäksi peili heijastaa kaikkia valon aallonpituuksia samalla tavalla, joten linssikaukoputkesta poiketen värivirhettä ei synny. Tosin peilikaukoputken erotuskyky ei ole yhtä hyvä kuin vastaavan kokoisen linssikaukoputken, koska apupeili on pääpeilin edessä aiheuttamassa diffraktiota kuvaan. Ennen peilit tehtiin metallistaselvennä, mutta sen huonona puolena oli suhteellisen nopea tummuminen. Sitten siirryttiin käyttämään hopeapinnoitusta, mutta tämäkin tummui liian nopeasti. Nykyään peilit pinnoitetaan alumiinilla, joka ei tummu yhtä nopeasti, noin 5–10 vuodessa. Infra-alueen kaukoputkien peilit päällystetään kullalla, sillä alumiinipinta säteilee paljon voimakkaammin infrapunassa. Peilikaukoputken tyyppejä ovat Newton sekä Cassegrain, jonka alatyyppejä ovat klassinen Cassegrain, Ritchey-Chrétien (kuuluisin tämän lajin kaukoputki on Hubble-avaruuskaukoputki) sekä Dall-Kirkham.
Kaukoputkityyppejä > Katadioptrinen kaukoputki

Katadioptrinen kaukoputki koostuu sekä linsseistä että peileistä. Yleensä putken 'pohjalla' on pääpeili ja edessä korjauslinssi jota kutsutaan meniskukseksi, jonka tarkoitus on poistaa tyypillisiä peilikaukoputken kuvavirheitä, kuten koma ja palloaberraatio. Useimmissa katadioptrisissa kaukoputkissa valo kulkee siten, että pohjassa oleva peili heijastaa valon putken meniskuksessa olevaan apupeiliin ja se taas edelleen pääpeilissä olevan reiän kautta fokusointilaitteeseen. Katadioptrisen putken pituus saadaan näin pieneksi, mutta sen valoakselilla polttoväli suureksi. Yleensä mittakaava noudattaa kaavaa jossa putki on noin viidesosan polttovälistä. Katadioptrisen kaukoputken tyyppejä ovat muun muassa Schmidt-kamera, Schmidt-Cassegrain ja Maksutov-Cassegrain sekä uusimpia innovaatioita ovat Ritchey-Chrétien ja Klevtsov-Cassegrain. Nämä mallit eroavat edellisistä siinä, ettei niissä ole ns. Meniskus-linssiä, vaan aberraation poistaa erityisesti hiottu apupeilin pyöreä pallomuoto. Avaruuskaukoputki Hubble on Ritchey-Chrétien-kaukoputki.
Kaukoputken varhaista historiaa

Linssejä valmistettiin ehkä jo Kreikassa ja Roomassa.milloin? Gotlannista Ruotsista on löydetty 1000-luvulta peräisin olevia linssejä, joita on väitetty kaukoputken osiksi. Roger Baconin sanotaan usein rakentaneen kaukoputken 1200-luvulla, mutta tätä ei ole kyetty todistamaan. Kuperia silmälaseja alettiin valmistaa Italiassa 1200-luvun lopussa,. Talmudissa mainitaan, että rabbi Gamalielilla oli "putki, jolla kykeni näkemään etäälle, 2000 kyynärän päähän", mikä saattaa olla viittaus kaukoputkeen.
Kaukoputken keksijäksi väitetään usein Galileo Galileita, mutta näitä laitteita tehtiin jo ennen häntä. Galilei teki ensimmäiset merkittävät havainnot muun muassa Jupiterin kuista. Englantilaisen Leonard Diggesin sanotaan aikalaiskirjeissä keksineen linssikaukoputken 1570, mutta keksintö ei levinnyt laajalle. Vuonna 1608 saman viikon aikana yritti jopa kolme henkilöä patentoida keksimänsä kaukoputken.
Tavallisemmin ensimmäisen kaukoputken valmistajana pidetään hollantilaista silmälasintekijää, joka rakensi ensimmäisen putkensa 1608.
Jotkut väittävät täksi kaukoputken keksijäksi Hans Lipperheytä, joka eli noin 1570 – noin 1619 ja levitti kaukoputken ajatuksen julkiseen tietoisuuteen. Muita kaukoputken keksijöiksi sanottuja ovat Jacob Metius Alkmaarin kaupungista ja Zacharias Janssen Middelburgista, ja myös Jacob Adriaanszoon. Lipperhey, Metius ja Janssen kaikki hakivat patenttia kaukoputkilleen samoihin aikoihin parin viikon aikana, mutta Nick Pellingin tutkimusten mukaan kukaan heistä ei ollut sen oikea keksijä. Alkuperäisissä hollantilaisissa kaukoputkissa oli kupera ja kovera linssi. Pellingin mukaan Janssen oli ostanut kaukoputkensa sen keksineeltä espanjalaiselta Jaime Galvanylta. Galilei teki kaukoputkensa vasta maaliskuussa 1609 kuultuaan hollantilaisesta keksinnöstä.
Peiliteleskooppeja kehittivät 1600-luvun alussa englantilainen maanmittari Leonard Digges ja italialainen jesuiitta Niccolo Zucchi 1616. James Gregory rakensi "gregoriaanisen peilikaukoputken" 1660-luvulla. Isaac Newton rakensi 1666 ensimmäisen peilikaukoputkensa. Cassegrain loi 1670-luvulla oman peiliteleskooppinsa. Voimakkaita teleskooppeja rakensi ensi kertaa Christiaan Huygens 1600-luvun puolivälissä, ja Giovanni Cassini 1670-luvulla sekä James Bradley 1700-luvun alussa.
Kirjallisuutta

Manner, Olli: Kaukoputket: Käyttäjän opas.  4. laajennettu painos. Helsinki:  Ursa, 2005.  ISBN 952-5329-43-7
Schilling, Govert & Christensen, Lars: Katse taivaalle: 400 vuotta kaukoputken historiaa.  (Eyes on the skies: 400 years of telescopic discovery, 2008.)  Suomentanut Leena Tähtinen. Helsingissä:  Ursa, 2008.  ISBN 978-952-5329-73-5
Karttunen, Hannu: ”Luku 17. Kaukoputken vaiheet”, Vanhin tiede – Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin, s. 254–281.  Helsinki:  Ursa, 2003.  ISBN 978-952-5329-26-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaukoputken ostajan opas Ursan verkkokauppa
Galileo project: The Telescope
Timeline Help: Telescope Timeline
Newton-peilikaukoputken toimintaperiaate.
Optical diagram of Galilean telescope

y - Distant object ; y’ - Real image from objective ;  y’’ -  Magnified virtual image from eyepiece ;
D - Entrance pupil diameter ; d - Virtual exit pupil diameter ;  L1 – Objective lens ;  L2  -  Eyepiece lens  e - Virtual exit pupil - Telescope equals
Apokromaattinen kaukoputki
Johannes Kepler

| Johannes Kepler |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. joulukuuta 1571 Weil der Stadt (lähellä Stuttgartia), Saksa
Kuollut: 15. marraskuuta 1630 (58 vuotta) Regensburg, Saksa
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tübingenin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Michael Mästlin ja Tyko Brahe
Instituutti:  Linzin yliopisto
Oppilaat:  Peter Crüger, Ambrosius Rhode ja Johann Odontius (käännä suomeksi)
Tutkimusalue:  Tähtitiede, astrologia, matematiikka ja luonnonfilosofia
Tunnetut työt:  Keplerin lait, Keplerin konjektuuri
 Nimikirjoitus
Johannes Kepler (27. joulukuuta 1571 Weil der Stadt – 15. marraskuuta 1630 Regensburg) oli saksalainen tähtitieteilijä, joka laati planeettojen liikkeitä koskevia teorioita. Häntä kutsutaan myös joskus ”ensimmäiseksi teoreettiseksi astrofyysikoksi”, vaikkakin Carl Sagan luonnehti häntä myös viimeiseksi tieteelliseksi astrologiksi.
Kepler oli Grazin yliopiston matematiikan professori, keisari Rudolf II:n hovimatemaatikko, ja kenraali Albrecht von Wallensteinin hoviastrologi. Uransa alussa Kepler oli Tyko Brahen assistentti.
Teokset

Mysterium Cosmographicum (1596)
Astronomiae Pars Optica (1604)
De Stella nova in pede Serpentarii (1604)
Astronomia nova (1609)
Dioptrice (1611)
Epitome astronomiae Copernicanae (julkaistiin kolmessa osassa 1618–1621)
Harmonices Mundi (1619)
Tabulae Rudolphinae (1627)
Somnium (1634)
Kirjallisuutta

Koestler, Arthur: Vedenjakajalla. Johannes Keplerin elämäkerta.  Porvoo:  WSOY, 1961.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Di Liscia, Daniel A.: Johannes Kepler The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Karttunen, Hannu: Vanhin tiede – Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin, s. 452–453.  ("Johannes Kepler (1571–1630)")  Helsinki:  Ursa, 2003.  ISBN 978-952-5329-26-1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef 
Keplerin säännöllisistä monitahokkaista muodostuva aurinkokuntamalli teoksesta Mysterium Cosmographicum (1596).
Astronomiae pars optica.
Epitome astronomiae copernicanae, 1618
Riekko

| Riekko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kanalinnut Galliformes
Heimo::  Aitokanat Phasianidae
Alaheimo::  Metsäkanat Tetraonidae
Suku::  Riekot Lagopus
Laji::  lagopus
Kaksiosainen nimi
 Lagopus lagopus  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Riekko Wikispeciesissä   Riekko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Riekko eli metsäkana (Lagopus lagopus) on pohjoisten alueiden keskikokoinen kanalintulaji.
Riekko on Peräpohjolan maakuntalintu.
Levinneisyys

Riekkoa tavataan yleisesti Pohjois-Euroopassa, Pohjois-Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Britteinsaarilla elää riekon alalaji nummiriekko (Lagopus lagopus scoticus).
Suomessa riekko on Pohjois-Lapissa erittäin yleinen. Etelään päin tultaessa kannat pienenevät, mutta voivat kausiluontoisesti olla runsaita, varsinkin Itä-Suomessa, Joensuun ja Tampereen korkeudelle saakka. Etelä-Suomessa riekko on harvinainen. Länsi-Suomessa sitä tavataan vaihtelevasti aina Turun seudulle asti. Suomen riekkokannaksi on arvioitu 50 000–120 000 paria ja laji on luokiteltu uhanalaisuustarkastelussa vaaraantuneeksi. Asiantuntijoiden mukaan riekko on vaarassa hävitä Suomen metsäalueilta. Myös Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun suoalueiden riekkokantojen arvioidaan olevan uhanalaisia. Kannat ovat olleet laskussa jo yli 20 vuoden ajan. Kantojen taantumiseen vaikuttavat todennäköisesti ainakin osittain ilmastonmuutoksen aiheuttamat olosuhteiden vaihtelut.
Koko ja ulkonäkö

Riekon pituus on noin 35–43 cm ja paino 500–800 g. Koiras on hieman naarasta kookkaampi. Kesällä uros on punaisenruskea ja mustatäpläinen, naaras ruosteenkeltaisen ja mustan kirjava; siipien alapinnat ja vatsa ovat valkoiset. Syksyllä riekko alkaa vaihtaa asuaan valkoiseksi pian ruskan jälkeen, hyvissä ajoin ennen lumen tuloa. Talvella sekä koiras että naaras ovat kauttaaltaan puhtaan valkoisia mustia pyrstösulkia lukuun ottamatta.
Riekko kuuluu muiden metsäkanalintujen tavoin enimmäkseen hiljaisiin maalintuihin. Sen ääntely on harvakseltaan kuuluvaa kopek-kopek -nakuttelua, lukuun ottamatta äkillistä pakolentoon pyrähtämistä, jolloin lintu päästää äänekkään ka-ka-ka-ka-naurusarjan. Pakolento on harvoin 100 m pidempi, jonka jälkeen riekko jatkaa hiljakseen ja ääneti kulkuaan jalan. Soitimella riekkokoiras ”kalahtelee” voimakkaasti, mihin naaras vastaa pehmeämmillä naukaisua muistattavalla äänellä. Riekon ääntely eroaa selvästi sukulaisensa kiirunan narisevasta äännähtelystä.
Riekko sekoitetaan tunturialueilla helposti sukulaiseensa kiirunaan (Lagopus mutus). Lintujen erottaminen pelkästään ulkonäön perusteella on harjaantuneellekin silmälle vaikeaa. Havaintopaikan ja äänen perusteella lajin määrittely on jopa helppoa. Nyrkkisääntö on, että tunturipaljakalla pensasrajan alapuolella esiintyvät ovat riekkoja ja ylempänä havaitut kiirunoita.
Elinympäristö

Elinympäristönsä suhteen riekko on monipuolinen. Pesimäaikana sitä on erittäin vaikea havaita, mutta kesän kääntyessä kohti syksyä poikueita voi tavata lähes millaisessa ympäristössä tahansa, kunhan ravintoa on riittävästi. Se viihtyy kuusi- ja mäntymetsissä, ikikuusikoissa, soiden reunamilla, hakkuuaukeilla, teiden reunamilla, jne. Talven lähestyessä ja lumen peittäessä aluskasvillisuuden se siirtyy koivikkoisille alueille, mm. vaaroille ja pohjoisessa tuntureiden alarinteille. Lapissa ja paikka paikoin Itä-Suomessa ei ole lainkaan harvinaista, että 6–8-jäseniset poikueet hakeutuvat jopa asutuskeskuksiin ja talojen pihoille. Tällöin riekko tottuu ihmisen läsnäoloon nopeasti. Suojaväriinsä luottaen sen pakoetäisyys luonnossakin on vain 0–50 metriä.
Lisääntyminen

Riekko tekee pesänsä maahan yksinkertaisesti asettumalla hautoma-asentoon kuopimaansa matalaan, pehmustamaansa kuoppaan. Suojaiseksi ja turvalliseksi katsomassaan pesässä kanervikossa tai pensaan alla riekkonaaras munii 6–10 kappaletta ruosteenkeltaisia, mustatäpläisiä munia. Naaras hautoo noin 25 päivää. Naaras hoitaa poikasia mutta poikaset ruokkivat itsensä. Poikaset ovat pesäpakoisia.
Ravinto

Riekko on myös ruokansa suhteen monipuolinen. Kesän tullen sen ravinto muodostuu versoista, kasvien silmuista ja puhkeavista lehdistä. Heti kuoriutumisen jälkeen poikasten pääravinto koostuu hyönteisistä, mm. runsaina esiintyvistä sääskistä. Syyskesällä riekkojen ravintona ovat marjat, erityisesti mustikka ja variksenmarja sekä lumisena aikana koivujen ja pajujen silmut, koivujen urvut ja jopa ohuet oksat.
Metsästys

Riekko on rauhoitettu suurimmassa osassa maata. Metsästysajat ovat Pohjois-Pohjanmaan, Kainuun ja Lapin maakuntien alueella 10.–30.9., Enontekiön, Inarin ja Utsjoen kunnissa 10.9.–31.3. Enontekiön, Inarin ja Utsjoen kunnissa riekon ansapyynti on sallittua.
Harrastepyynti suoritetaan seisovaa koiraa käyttäen tai naakimalla eli jälkiä etsimällä ja seuraamalla. Pohjoisimmassa Lapissa riekkoja pyydetään ansalangoilla tunturi- ja jokivarsikoivikoissa.
Kirjallisuutta

Markus Varesvuo ja Pertti Koskimies: Metson suku – Suomen kanalinnut.  Docendo, 2015.  ISBN 978-952-291-164-3
Aiheesta muualla

Laji.fi: Riekko (Lagopus lagopus)
iNaturalist: Riekko (Lagopus lagopus)
Riekko Suomen riistakeskuksen sivuilla
Timo Hyytinen. Riekko, elämän lintu. Arma Fennica 1996.
Riekko Lintukuva-verkkopalvelussa
ITIS: Lagopus lagopus (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Lagopus lagopus, willow grouse; red grouse (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Lagopus lagopus (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Lagopus lagopus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q178702  Wikispecies: Lagopus lagopus  ABA: wilpta  ADW: Lagopus_lagopus  ARKive: lagopus-lagopus  Avibase: FC3D07C64FF2C915  BirdLife: 22679460  BOLD: 10358  BOW: wilpta  BTO: bob3292  CoL: 3RXR6  eBird: wilpta  EPPO: LAGPLA  EURING: 3290  Fauna Europaea: 96456  Fauna Europaea (new): 42875345-52b1-432f-9cec-d53af6572b22  GBIF: 2473421  GNAB: willow-ptarmigan  iNaturalist: 931  IRMNG: 10195588  ITIS: 175804  IUCN: 22679460  NatureServe: 2.104935  NBN: NHMSYS0000530420  NCBI: 52650  Observation.org: 70400  Open Tree of Life: 444614  Paleobiology Database: 368615  Paleobiology Database: 368615  Xeno-canto: Lagopus-lagopus  Laji.fi: MX.26921 
Lagopus lagopus alascensis -alalajin riekko.
Riekon pesä kuusen juurella.
Riekon munia.
Juutalainen kalenteri

Kuvassa oleva keskiaikainen juutalainen kalenteri muistuttaa juutalaisia tuomaan synagogaan palmun lehden (lulav) ja sitruunan (etrog) ennen sukkotia, joka päättää juhlan koollekutsumisen elokuussa.
Juutalainen kalenteri (הלוח העברי ha'luach ha'ivri) tai heprealainen kalenteri on juutalainen vuosikalenteri. Siinä on määritelty juutalaisten juhlapyhät sekä ajankohtaan sopivat psalmit luettavaksi. Nykyään juutalaiset enimmäkseen käyttävät maallisiin tarkoituksiin gregoriaanista kalenteria ja siten juutalainen kalenteri, samoin kuin islamilainen, on ensisijaisesti uskonnolliseen käyttöön.
Juutalainen kalenteri on tyypillinen lunisolaarinen kalenteri, joka perustuu sekä auringon että kuun kiertoon ja muistuttaa tässä suhteessa esimerkiksi kiinalaista kalenteria. Tässä suhteessa se eroaa sekä puhtaasti kuunkiertoon perustuvasta islamilaisesta kalenterista että puhtaasti auringonkiertoon perustuvasta gregoriaanisesta kalenterista.
Juutalaisessa kalenterissa jokainen kuukausi on joko 29 tai 30 päivän pituinen, ja kuukauden alku sattuu aina uuden­kuun aikaan tai lähelle sitä. Täten vuodessa on tavallisesti 353–355 päivää, mutta tietyin väli­ajoin vuoteen lisätään ylimääräinen kolmas­toista kuukausi, jotta kalenterin kuu­kaudet aina pysyisivät suunnilleen samana vuoden­aikana. Näin tehdään 19 vuotta kestävän Metonin jakson aikana seitsemän kertaa, jakson kolmantena, kuudentena, kahdeksantena, yhdentenä­toista, neljäntenä­toista, seitsemäntenä­toista ja yhdeksäntenä­toista vuotena. Siten kukin kohta kalenterivuotta siirtyilee luonnolliseen vuoteen nähden kuukauden verran edestakaisin muttei kierrä koko vuoden ympäri kuten pelkässä kuukalenterissa.
Juutalaisen kalenterin vuosiluvut alkavat vuodesta 3761 eaa, jota on pidetty maailman luomisen ajankohtana. Kalenterin mukainen vuosi 
5781 alkoi 18. syyskuuta 2020 ja loppui 6. syyskuuta 2021.
Historia > Raamatun aika

Juutalaiset ovat käyttäneet lunisolaarista kalenteria Raamatun ajoista lähtien, mutta ovat viitanneet kuukausiin nimien sijasta numeroilla. Vain neljä ensimmäistä kuukauden nimeä on saatavilla ennen pakoa olevalta ajanjaksolta; Tanakh (Raamattu): Abib (ensimmäinen, kirjaimellisesti "kevät"), Ziv (toinen), Ethanim (seitsemäs), ja Bul (kahdeksas). Kaikki ovat kanaanilaisia nimiä, kaksi viimeistä myös foinikialaisia. Pääasiassa kuukausien nimet on kuitenkin lainattu babylonialaisilta.
Raamatun aikana nisan- eli abib-kuuta, jossa pääsiäistä vietetään, pidettiin vuoden ensimmäisenä kuukautena. Nykyisin vuoden katsotaan alkavan tishri-kuusta syksyllä, koska juutalaisen perimä­tiedon mukaan maailma luotiin tämän kuun alussa, jolloin vietetään roš hašana -juhlaa, juutalaisten uuttavuotta.
Historia > Babylonian pakkosiirtolaisuus

Babylonian pakkosiirtolaisuuden aikana 586 eaa. juutalaiset ottivat käyttöön kuukausien babylonialaiset nimet, ja jotkut heimot kuten essealaiset käyttivät aurinkokalenteria viimeiset kaksi vuosisataa ennen ajanlaskun alkua. Babylonialainen kalenteri taas periytyy suoraan sumerilaisesta kalenterista.