stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elias Puolanne
Ura > Seuraura

Puolanne on Espoo Bluesin kasvatti. Seuran juniorijoukkueet siirtyivät myöhemmin Kiekko-Espoon alaisuuteen. Kaudella 2021–2022 Puolanne jakoi tehoilla 31+35=66 U16 SM-sarjan pistepörssin toisen sijan joukkuetoverinsa Jimi Säiniön kanssa edellään vain joukkuetoveri Tuomas Suoniemi. Hänet palkittiin sarjan herrasmiespelaajana Holger Granström -palkinnolla sekä opiskelijapalkinnolla.
Dubuque Fighting Saints varasi Puolanteen 196. pelaajana USHL:n varaustilaisuudessa 2024. Hän jatkoi kaudella 2024–2025 kuitenkin Kiekko-Espoon U20-joukkueessa, jonka varakapteeniksi Puolanne nimettiin. Hän debytoi SM-liigassa 22. tammikuuta 2025 Rauman Lukkoa vastaan. Puolanne merkittiin Kiekko-Espoon nelossentteriksi laidoilleen Arvid Degerstedt ja Janne Hämäläinen. Hän sai ottelussa jääaikaa 11.32 minuuttia ja Puolanteelle merkittiin teholukema –1.
Ura > Maajoukkueura

Puolanne on pelannut seitsemän poikien maaottelua.
Muuta

Puolanteen pikkuveljet Amos ja Morris pelaavat myös jääkiekkoa. Amos pelaa hyökkääjänä Kiekko-Espoon U18-joukkueessa ja Morris kenttäpelaajana U13- ja U14-joukkueissa. Veljesten isä Lauri Puolanne pelasi omalla urallaan puolustajana 87 SM-liigaottelua Helsingin IFK:ssa, jossa hän oli voittamassa Suomen-mestaruutta vuonna 1998.
Pentti Soinne

Pentti Sakari Soinne (6. maaliskuuta 1927 Kuopio – 17. toukokuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen pianisti ja urkuri, Ilmari Hannikaisen ja Enzio Forsblomin oppilas, Liisa ja Paavo Sointeen veli.
Pentti Soinne opiskeli Sibelius-Akatemiassa ja suoritti siellä pianodiplomin vuonna 1949 sekä urkudiplomin vuonna 1961. Pianoensikonserttinsa hän piti vuonna 1961 Helsingissä. Soinne opiskeli myös Helsingin yliopistossa ja valmistui sieltä humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1972. Hän kävi Pariisissa opiskelemassa urkujensoittoa Marie-Claire Alainin johdolla.
Soinne opetti Sibelius-Akatemiassa liturgista soittoa ja urkujensoittoa vuodesta 1959 lähtien. Hän työskenteli kanttori-urkurina Helsingin Munkkiniemen seurakunnassa vuodesta 1962 ja Munkkivuoren seurakunnassa vuodesta 1967. Hänelle myönnettiin arvonimet director cantus 1972 ja director musices 1973.
Pentti Sointeen tytär Elina Soinne on viulisti ja hän on tehnyt pitkän uran Keskisen Uudenmaan musiikkiopiston lehtorina.
Liisa Soinne

Kaisa Liisa Soinne (oik. Suhonen; 10. heinäkuuta 1935 Kuopio – 13. marraskuuta 2010 Turku) oli suomalainen pianisti ja pianopedagogi, Pentti ja Paavo Sointeen sisar.
Soinne aloitti pianon soittamisen jo nelivuotiaana ja opinnot kuusivuotiaana Sohvi Korhosen johdolla. Myöhemmin häntä opettivat Suomessa muun muassa Elli Rängman-Björlin ja Timo Mikkilä sekä ulkomailla Emil Danenberg ja Jan Hoffman. Soinne esiintyi radiossa säännöllisesti yhdeksänvuotiaasta lähtien, ja ensikonserttinsa hän piti 15-vuotiaana Helsingissä. Sointeen taiteilijanura kesti 35 vuotta, minkä aikana hän konsertoi aktiivisesti Helsingissä ja muualla Suomessa sekä toteutti muun muassa useita mittavia Bach-projekteja.
Soinne toimi pianistin työn ohella pedagogina. Hän opetti pianonsoittoa Sibelius-Akatemiassa 1973–1983, ja hän oli Keski-Pohjanmaan konservatorion pianonsoiton yliopettaja 1988–1996. Soinne kirjoitti pedagogisen teoksen Piano soi ja laulaa, joka julkaistiin 1984.
Soinne harrasti myös kuvataiteita. Hänellä oli muun muassa oma taidenäyttely Turussa heinäkuussa 2010.
Sointeella oli viisi lasta, joista tytär Arja Yurtseven (o.s. Suhonen) on viulisti ja Leena Suhonen pianisti.
Slade

| Slade |
| --- | --- |

 Slade alkuperäisessä ja kuuluisimmassa kokoonpanossaan vuonna 1973. Vasemmalta Jim Lea, Don Powell, Noddy Holder ja Dave Hill.
Tiedot
Toiminnassa:  1966–1991, 1993–
Tyylilaji:  glam rock, hard rock, rock and roll, poprock
Kotipaikka:  Wolverhampton, Britannia
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Russell Keefe – laulu, kosketinsoittimet   Dave Hill – soolokitara, taustalaulu   John Berry – bassokitara, taustalaulu, viulu   Alex Bines – rummut  
Entiset jäsenet:  Noddy Holder – kitara, laulu (1966–1991)   Jim Lea – bassokitara, kosketinsoittimet, viulu, taustalaulu (1966–1991)   Don Powell – rummut (1966–2020)   Steve Whalley – laulu, kitara (1993–2005)   Steve Makin – kitara, laulu (1993–1997)   Craig Fenney – bassokitara, laulu (1993–1997)   Trevor Holliday – bassokitara, laulu (1998–2000)   Dave Glover – bassokitara, laulu (2000–2003)   Mal McNulty – laulu, komppikitara (2005–2009)  
Levy-yhtiö:  Fontana 1969–1970   Polydor Records 1970–1976/1991   Barn 1977–1979   Cheapskate 1980–1981   RCA Records 1981–1989  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Slade on brittiläinen rockyhtye, jonka alkuperäinen ja tunnetuin kokoonpano vaikutti vuodesta 1966 vuoteen 1991. Yhtye on alun perin kotoisin Englannin Wolverhamptonista. Sladen tunnetuimpiin kappaleisiin lukeutuvat muun muassa "Mama Weer All Crazee Now", "Gudbuy T’Jane", "Cum On Feel the Noize", "Merry Xmas Everybody", "Far Far Away", "My Oh My" ja "Run Runaway".
Yhtye aloitti toimintansa vuonna 1966 nimellä The ’N Betweens, joka vuonna 1969 muutettiin muotoon Ambrose Slade. Vuotta myöhemmin nimi vaihtui kuitenkin lopulliseen muotoonsa Slade. Slade nousi suureen suosioon 1970-luvun ensimmäisellä puoliskolla, jolloin se julkaisi useita hittejä ja kaupallisesti menestyneitä albumeja. Slade oli huippuaikanaan maailman kaupallisesti menestyneimpiä yhtyeitä. Menestys alkoi hiipua 1970-luvun puolivälissä, vaikka yhtye nousi listoille vielä myöhemminkin. Alkuperäinen Slade hajosi vuonna 1991.
Vuonna 1993 alkuperäisjäsenet Dave Hill ja Don Powell perustivat Slade II -yhtyeen. Vuonna 2002 se jätti järjestysluvun nimestään pois, ja nykyisin yhtye tunnetaan jälleen nimellä Slade.
Muun muassa yhdysvaltalainen Kiss-yhtye on ilmoittanut Sladen suureksi vaikuttajakseen.
Historia > Alkuajat (1966–1968)

Yhtye aloitti The ’N Betweens -nimellä vuonna 1966. Kitaristi Dave Hill ja rumpali Don Powell olivat soittaneet samassa yhtyeessä jo parin vuoden ajan. Yhtyeeseen liittyivät myös laulaja-kitaristi Noddy Holder ja basisti Jim Lea. Samalla muodostui kokoonpano seuraavaksi lähes 30 vuodeksi.
Myöhemmin samana vuonna 1966 Van Morrisonin johtama Them-yhtye oli hajonnut kesken Yhdysvaltain-kiertueensa, ja ’N Betweensiä pyydettiin sen tilalle, mistä yhtye kuitenkin kieltäytyi. Yhtye julkaisi saman vuoden joulukuussa myös singlen, mutta "You Better Run" ei ollut suuri menestys, vaikkakin se oli Wolverhamptonin oman singlelistan ykkösenä yli kuukauden ajan. Yhtye saavutti suosiota keikoillaan kotiseutunsa lisäksi myös Lounais-Englannissa, Walesissa ja etenkin Skotlannissa. Myös silloisessa Länsi-Saksassa yhtye esiintyi monien brittiyhtyeiden tapaan.
1960-luvun lopulla The ’N Betweensille tarjottiin kahden kuukauden pestiä Bahamalta. Yhtye suostui, koska kukaan yhtyeen jäsenistä ei ollut aikaisemmin vieraillut yhtä eksoottisessa paikassa. The ’N Betweensillä oli normaalisti kaksi pitkää settiä illassa paikallisissa pubeissa, minkä lisäksi yhtye säesti monia muita esiintyjiä. Vierailu Bahamalla venyi erilaisten rahallisten epäselvyyksien vuoksi lopulta neljän kuukauden pituiseksi.
Historia > Levytysuran ensiaskeleet (1969–1970)

Englantiin palattuaan yhtye hankki levytyssopimuksen Fontana-yhtiöltä ja ryhtyi työstämään esikoisalbumiaan. Fontanan johtaja Jack Baverstock antoi yhtyeelle viikon aikaa kappaleiden äänittämiseen. Baverstock piti yhtyeen musiikista mutta vihasi sen nimeä ja ehtona levyn julkaisemiselle käski vaihtamaan sen uuteen. Baverstock ehdotti uudeksi nimeksi Ambrose Slade, ja vaikka se kuulosti yhtyeen mielestä naurettavalta, se otettiin käyttöön. Kerrotaan, että Baverstock olisi keksinyt nimen sihteeriltään, jolla oli tapana antaa nimiä tavaroilleen. Erään esineen nimi olisi ollut Ambrose ja erään toisen nimi Slade. Toisen teorian mukaan nimi olisi tullut eräästä elokuvasta, jossa oli ollut Ambrose Slade -niminen henkilö. Debyyttialbumi Beginnings julkaistiin lopulta vuonna 1969. Se sisälsi useita lainakappaleita, kuten Beatlesin ”Martha My Dear” ja Steppenwolfin ”Born to Be Wild”.
Vuonna 1970 yhtyeen nimi lyhennettiin muotoon Slade, sillä aikaisempi ei ollut uuden managerin Chas Chandlerin mielestä tarpeeksi iskevä. Hän loi yhtyeelle myös skinhead-imagon, jotta Slade erottuisi pitkätukkaisista valtavirtayhtyeistä. Yhtyeen jäsenten hiukset leikattiin lyhyiksi ja he ryhtyivät pukeutumaan vanhanmallisiin vaatteisiin. Myös levy-yhtiötä vaihdettiin Polydorille. Samana vuonna julkaistiin toinen albumi Play It Loud, joka oli äänimaailmaltaan raskaampi kuin debyyttialbumi. Myöskään Play It Loud ei ollut suuri menestys, mutta yhtye sai haluamaansa huomiota uudella imagollaan.
Historia > Menestys haihtuu (1976–1979)

Maaliskuussa 1976 julkaistiin Sladen uusi albumi Nobody’s Fools, joka sisälsi selvästi kokeilevampaa materiaalia, sillä albumi oli tehty enemmän amerikkalaisten musiikkimaulle. Levy sisältää reggae-, gospel- ja soul-vaikutteita, Sladelle tyypillisen rockin ollessa enemmän taka-alalla. Levyllä Slade käytti myös naispuolista taustalaulajaa. Ironisesti Nobody's Fools menestyi Yhdysvalloissa huonommin kuin aiemmat Slade-albumit. Britanniassa levy oli korkeimmillaan sijalla 14 ja yhtyeen suosio alkoi laskea. Nobody's Fools oli samalla viimeinen albumi, jonka julkaisi Polydor Records.
Slade palasi Englantiin vuonna 1977. Samana vuonna julkaistu heavy rock -vaikutteinen Whatever Happened to Slade? -albumi ei noussut Britanniassa listoille lainkaan. Punk ja disko olivat vallanneet musiikkimaailman, ja kuten monen muunkin vanhemman rockyhtyeen kohdalla, myös Sladen suosio romahti. Vuoden lopulla Elvis Presleyn muistolle omistettu sikermä "My Baby Left Me/That’s All Right" -single ylsi Britannian listan häntäpäähän. Albumin ja singlen julkaisi manageri Chas Chandlerin oma Barn-levymerkki. Samana vuonna kitaristi Dave Hill kohautti ajamalla päänsä kaljuksi.
Vuonna 1978 manageri Chas Chandler ehdotti Noddy Holderille ja Jim Lealle kitaristi Dave Hillin erottamista ja uuden yhtyeen perustamista, mutta Holder ja Lea tyrmäsivät idean. Samana vuonna julkaistiin livealbumi Slade Alive Volume Two. Myös kaksi singleä tehtiin; jalkapalloteemainen "Give Us a Goal", sekä diskovaikutteinen "Rock ’n’ Roll Bolero", mutta menestys tuntui karkaavan yhä kauemmas. Yhtye esiintyi Puolassa, mikä oli hyvin harvinaista länsimaiselta yhtyeeltä sosialistisessa maassa.
Seuraavana vuonna 1979 julkaistu albumi Return to Base epäonnistui täysin taloudellisesti. Jotta yhtye ei olisi mennyt vararikkoon, heidän täytyi taloussyistä sulattaa myymättä jääneitä Return to Base -levyjä. Slade oli myös muodostunut lähes vitsiksi radioasemille, minkä vuoksi sen musiikkia ei juurikaan niillä soitettu. Yhtye oli turhautunut tilanteeseen, ja manageri Chas Chandler, joka ei ollut keksinyt ongelmaan ratkaisua, sai osansa kiukusta.
Historia > Comeback (1980–1985)

Syksyllä 1980 hajoamispisteessä olleelle yhtyeelle tarjottiin yllättäen paikkaa Readingin rockfestivaaleilta. Ozzy Osbourne oli joutunut peruuttamaan esiintymisensä, ja paikkaa tarjottiin Sladelle, sillä he olivat jo vuonna 1978 ilmaisseet halunsa esiintyä festivaaleilla.
Konserttipäivänä yhtye joutui pysäköimään autonsa yleiselle pysäköintialueelle ja kuljettamaan soittimensa yleisön läpi lavan taakse, sillä heillä ei ollut paikalle kulkulupia. Yleisö otti kuitenkin Sladen hyvin vastaan, ja keikan jälkeen yhtyettä lähestyttiin lukuisilla konserttipyynnöillä. BBC kuvasi ja äänitti esiintymisen, ja kyseisistä nauhoista julkaistiin EP-levy, joka nousi listoille. Myös kokoelma-albumi Slade Smashes nousi brittilistan sijalle 21.
Vuonna 1981 julkaistiin LP We'll Bring The House Down, joka palautti Sladen lopullisesti huipulle. Myös albumin nimikappale muodostui hitiksi yltäen Britannian sijalle 11. Albumi oli soundiltaan melko raskas ja rokkaava. Levyn julkaisi jälleen Jim Lean oma Cheapskate-niminen yhtiö. Yhteistyö pitkäaikaisen managerin Chas Chandlerin kanssa päättyi tähän albumiin, ja viimeisenä työnään hän hankki yhtyeelle levytyssopimuksen RCA Records -yhtiöltä.
Myöhemmin samana vuonna 1981 julkaistiin seuraava albumi Till Deaf Do Us Part, joka oli musiikillisesti edeltäjäänsäkin raskaampi, ja sitä on usein verrattu AC/DC-yhtyeen hard rockiin. Itse albumi jäi Britanniassa listojen ulkopuolelle, mutta siltä julkaistu single "Lock Up Your Daughters" nousi sijalle 29. Joulukuussa 1982 julkaistiin Slade on Stage -livealbumi.
Vuonna 1983 julkaistut singlet, "My Oh My" ja seuraavana vuonna julkaistu "Run Runaway" olivat molemmat suuria hittejä nousten Britannian top 10:een. Singlet olivat peräisin vuoden 1983 The Amazing Kamikaze Syndrome -albumilta, jolla Slade oli valinnut uuden, pop-vaikutteisemman tyylin. Yhtyeen jäsenten ystävä Ozzy Osbourne pyysi Sladea Yhdysvaltain-kiertueelleen, ja hänen vaimonsa Sharon Osbourne tarjoutui uudeksi manageriksi. Yhtye suostui mielellään, sillä se sai näin uuden tilaisuuden yrittää Amerikan valloitusta. Ensimmäisen konsertin jälkeen basisti Jim Lea tunsi itsensä kuitenkin sairaaksi. Hänellä todettiin hepatiitti, ja Sladen loput esiintymiset jouduttiin peruuttamaan. Lean toivuttua yhtye palasi Englantiin. Yhtyeelle suunniteltiin kiertuetta Britanniassa, mutta Holder oli väsynyt kiertämiseen, joten keskeytynyt Yhdysvaltain-kiertue jäi alkuperäisen Slade-kokoonpanon viimeiseksi. Rumpali Don Powell puolestaan kärsi alkoholiongelmasta. Lopulta hän meni samaan vieroitukseen, jota kävi myös Ozzy Osbourne. Powell onnistui lopettamaan juomisen kokonaan.
Vuonna 1985 julkaistiin albumi Rogues Gallery, joka sisälsi hittikappaleen "All Join Hands". Samana vuonna julkaistiin myös "joululevy" Crackers. Molemmat albumit nousivat listoille Britanniassa.
Historia > Uuteen laskuun (1987–1991)

Alkuperäisen Sladen viimeiseksi jäänyt studioalbumi You Boyz Make Big Noize julkaistiin vuonna 1987. Näihin aikoihin yhtyeen yhteistyö alkoi takkuilla ja syntyi riitoja. Dave Hilliä suututti, kun hänen kappaleitaan ei päästetty albumeille, eikä hän siten saanut rahaa levynmyynnistä yhtä paljon kuin Jim Lea ja Noddy Holder. Albumi jäi listojen ulkopuolelle eikä myynyt hyvin. Myöskään albumilta julkaistut singlet eivät menestyneet. 
Vuoden 1988 loppuun mennessä Sladen toiminta oli käytännössä hiipunut kokonaan, mutta virallista tiedotetta yhtyeen hajoamisesta ei annettu. Tällä välin rumpali Don Powell ryhtyi vaimonsa kanssa antiikkikauppiaaksi ja kirjoitti lastenkirjan.
Vuonna 1991 Slade palasi vielä listoille kappaleella "Radio Wall of Sound", joka ylsi Britannian top 20:n tuntumaan. Saman vuoden 1. huhtikuuta Slade teki viimeisen keikkansa alkuperäisellä kokoonpanollaan Walsallissa Englannissa fanclubin järjestämässä tilaisuudessa. Alun perin tarkoituksena oli järjestää ainoastaan juhlatilaisuus, mutta yleisön vaatimuksesta yhtye kuitenkin nousi lavalle. Tasan 25 vuotta sitten, 1. huhtikuuta 1966, Noddy Holder, Dave Hill, Jim Lea ja Don Powell olivat esiintyneet ensimmäisen kerran yhdessä.
Historia > Alkuperäisen Sladen jälkeen (1992–)

Dave Hill ja Don Powell perustivat nopeasti hajoamisen jälkeen Slade II -yhtyeen, joka on esiintynyt myös Suomessa useaan otteeseen. Vuonna 2002 Jim Lea ja Noddy Holder antoivat yhtyeelle luvan pudottaa nimestä järjestysluvun pois, ja nykyisin yhtye tunnetaan jälleen nimellä Slade.
Noddy Holderia on usein pyydetty palaamaan Sladeen, mutta hän ei ole lämmennyt ajatukselle. Jim Lea on sanonut, että hän on valmis palaamaan Sladeen, jos Holderkin palaa. Holder itse on kuitenkin sanonut, että alkuperäisen Sladen paluu on erittäin epätodennäköistä.
Vuonna 2006 Salvo Records aloitti vanhojen Slade-albumien julkaisun remasteroituina versioina. Levyt sisältävät alkuperäisten kappaleiden lisäksi myös bonusmateriaalia. Salvo julkaisi myös neljän CD-levyn boksin Sladen tuotannosta vuosilta 1969–1991.
Sladen alkuperäinen rumpali Don Powell erotettiin yhtyeestä vuonna 2020. Hänet korvasi muun muassa Wilko Johnsonin ja The Rubettesin kanssa soittanut Alex Bines.
Kokoonpanot

| --- | --- |
Slade 1966–1991:  Noddy Holder – laulu, kitara  Dave Hill – kitara, laulu  Jim Lea – basso, viulu, piano, taustalaulu  Don Powell – rummut
Slade II 1993–1997 :  Steve Whalley – laulu, kitara  Dave Hill – kitara, laulu  Steve Makin – kitara, laulu  Craig Fenney – basso, laulu  Don Powell – rummut
Slade 1998–2000 :  Steve Whalley – laulu, kitara  Dave Hill – kitara, laulu  Trevor Holliday – basso, laulu  Don Powell – rummut
Slade 2000–2003 :  Steve Whalley – laulu, kitara  Dave Hill – kitara, laulu  Dave Glover – basso, laulu  Don Powell – rummut
Slade 2003–2005 :  Steve Whalley – laulu, kitara  Dave Hill – kitara, laulu  John Berry – basso, laulu, viulu  Don Powell – rummut
Slade 2005–2019 :  Mal McNulty – laulu, komppikitara  Dave Hill – soolokitara, taustalaulu  John Berry – basso, taustalaulu, viulu  Don Powell – rummut
Slade 2019–2020 :  Russell Keefe – laulu, kosketinsoittimet  Dave Hill – soolokitara, taustalaulu  John Berry – basso, taustalaulu, viulu  Don Powell – rummut
Slade 2019–2020 :  Russell Keefe – laulu, kosketinsoittimet  Dave Hill – soolokitara, taustalaulu  John Berry – basso, taustalaulu, viulu  Alex Bines – rummut
Diskografia > Albumit > Studioalbumit

Beginnings (1969)
Play It Loud (1970)
Slayed? (1972)
Old, New, Borrowed and Blue (1974)
Slade in Flame (1974)
Nobody's Fools (1976)
Whatever Happened to Slade? (1977)
Return to Base (1979)
We'll Bring the House Down (1981)
Till Deaf Do Us Part (1981)
The Amazing Kamikaze Syndrome (1983)
Keep Your Hands Off My Power Supply (1984) (The Amazing Kamikaze Syndrome -albumin yhdysvaltalainen julkaisu)
Rogues Gallery (1985)
Crackers (1985)
You Boyz Make Big Noize (1987)
Diskografia > Albumit > Livealbumit

Slade Alive! (1972)
Slade Alive Vol II (1978)
Alive at Reading (EP, 1980)
Slade on Stage (1982)
The Slade Live Anthology (2006)
Live at the BBC (2009)
Diskografia > Albumit > Kokoelmat

Coz I Luv You (1972)
Sladest (1973)
The Story of Slade (1977)
Slade Smashes (1980)
Slades Greats (1984)
The Slade Collection 81–87 (1991)
Wall of Hits (1991)
The Slade Collection vol. 2 – 79–87 (1993)
The Genesis of Slade (1996)
Feel the Noize – Greatest Hits (1997)
Get Yer Boots On – The Best of Slade (2004)
The Very Best of Slade (2005)
The Slade Box – A 4 CD Anthology 1969–1991 (2006)
B-Sides (2007)
In for a Penny – Raves & Faves (2007)
Rockers (2007)
The Collection 79–87 (2007)
Merry Xmas Everybody: Party Hits (2009)
When Slade Rocked the World (2015)
Feel the Noize – The Singlez Box! (2019)
Cum On Feel the Hitz – The Best of Slade (2020)
Diskografia > Singlet

| Nimi | Vuosi | Iso-Britannia | Suomi | Yhdysvallat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| You Better Run | 1966 | - | - | - |
| Genesis | 1969 | - | - | - |
| Wild Winds Are Blowin' | 1969 | - | - | - |
| The Shape of Things to Come | 1970 | - | - | - |
| Know Who You Are | 1970 | - | - | - |
| Get Down and Get With It | 1971 | #16 | - | - |
| Coz I Luv You | 1971 | #1 | - | - |
| Look Wot You Dun | 1972 | #4 | - | - |
| Take Me Bak ’Ome | 1972 | #1 | - | #97 |
| Mama Weer All Crazee Now | 1972 | #1 | #11 | #76 |
| Gudbuy T’Jane | 1972 | #2 | #7 | #68 |
| Cum On Feel the Noize | 1973 | #1 | #11 | #98 |
| Skweeze Me, Pleeze Me | 1973 | #1 | #4 | - |
| My Friend Stan | 1973 | #2 | #10 | - |
| Merry Xmas Everybody | 1973 | #1 | #19 | - |
| Everyday | 1974 | #3 | #7 | - |
| The Bangin’ Man | 1974 | #3 | - | - |
| Far Far Away | 1974 | #2 | #12 | - |
| How Does It Feel? | 1975 | #15 | - | - |
| Thanks for the Memory | 1975 | #7 | #18 | - |
| In for a Penny | 1975 | #11 | - | - |
| Let’s Call It Quits | 1976 | #11 | - | - |
| Nobody's Fool | 1976 | - | - | - |
| Gypsy Roadhog | 1977 | - | - | - |
| Burning in the Heat of Love | 1977 | - | - |  |
| My Baby Left Me / That’s All Right | 1977 | #32 | - | - |
| Give Us a Goal | 1978 | - | - | - |
| Rock ’n’ Roll Bolero | 1978 | - | - | - |
| Ginny, Ginny | 1979 | - | - | - |
| Okey Cokey | 1979 | - | - | - |
| Sign of the Times | 1979 | - | - | - |
| We’ll Bring the House Down | 1981 | #10 | - | - |
| Wheel’s Ain’t Coming Down | 1981 | - | - | - |
| Knuckle Sandwich Nancy | 1981 | - | - | - |
| Lock Up Your Daughters | 1981 | #29 | - | - |
| Rock ’n’ Roll Preacher | 1981 | - | - | - |
| Ruby Red | 1982 | - | - | - |
| (And Now the Waltz) C’est La Vie | 1982 | - | - | - |
| My Oh My | 1983 | #2 | - | #37 |
| Run Runaway | 1984 | #7 | - | #20 |
| All Join Hands | 1984 | #15 | - | - |
| Little Sheila | 1985 | - | - | #86 |
| 7 Year Bitch | 1985 | #60 | - | - |
| Myzsterious Mizster Jones | 1985 | #50 | - | - |
| Do You Believe in Miracles | 1985 | #54 |  |  |
| Hi Ho Silver Lining | 1985 | - | - | - |
| Still the Same | 1987 | #73 | - | - |
| That's What Friends Are For | 1987 | #94 | - | - |
| You Boyz Make Big Noize | 1987 | #95 | - | - |
| We Won’t Give In | 1988 | - | - | - |
| Let’s Dance (1988 Remix) | 1988 | - | - | - |
| Radio Wall of Sound | 1991 | #21 | - | - |
| Universe | 1991 | - | - | - |
Kirjallisuutta

Noddy Holder: Who's Crazee Now? Ebury Press, 1999.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Slade Wikimedia Commonsissa
Virallinen kotisivu (englanniksi)
Diskografiasivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kasarin lapset -podcast osa 257: Slade yhdisti tarttuvat kertosäkeet voima-rockiin (Supla.fi)
Slade
|  Russell Keefe  Dave Hill  John Berry  Alex Bines >  Noddy Holder  Jim Lea  Don Powell  Steve Whalley  Steve Makin  Craig Fenney  Trevor Holliday  Dave Glover  Mal McNulty  |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Beginnings  Play It Loud  Slayed?  Old, New, Borrowed and Blue  Slade in Flame  Nobody’s Fools  Whatever Happened to Slade?  Return to Base  We’ll Bring the House Down  Till Deaf Do Us Part  The Amazing Kamikaze Syndrome  Keep Your Hands Off My Power Supply  Rogues Gallery  Crackers  You Boyz Make Big Noize 
Livealbumit:  Slade Alive!  Slade Alive Vol II  Alive at Reading (EP)  Slade on Stage  The Slade Live Anthology  Live at the BBC 
Kokoelmat:  Coz I Luv You  Sladest  The Story of Slade  Slade Smashes  Slades Greats  The Slade Collection 81–87  Wall of Hits  The Slade Collection vol. 2 – 79–87  The Genesis of Slade  Feel the Noize – Greatest Hits  Get Yer Boots On – The Best of Slade  The Very Best of Slade  The Slade Box  B-Sides  In for a Penny – Raves & Faves  Rockers  The Collection 79–87  Merry Xmas Everybody: Party Hits  When Slade Rocked the World  Feel the Noize – The Singlez Box!  Cum On Feel the Hitz 
Singlet:  ”You Better Run”  ”Genesis”  ”Wild Winds Are Blowin’”  ”The Shape of Things to Come”  ”Know Who You Are”  ”Get Down and Get With It”  ”Coz I Luv You”  ”Look Wot You Dun”  ”Take Me Bak ’Ome”  ”Mama Weer All Crazee Now”  ”Gudbuy T’Jane”  ”Cum On Feel the Noize”  ”Skweeze Me, Pleeze Me”  ”My Friend Stan”  ”Merry Xmas Everybody”  ”Everyday”  ”The Bangin’ Man”  ”Far Far Away”  ”How Does It Feel”  ”Thanks for the Memory (Wham Bam Thank You Mam)”  ”In for a Penny”  ”Let’s Call It Quits”  ”Nobody’s Fool”  ”Gypsy Roadhog”  ”Burning in the Heat of Love”  ”My Baby Left Me / That’s All Right”  ”Give Us a Goal”  ”Rock ’n’ Roll Bolero”  ”Ginny, Ginny”  ”Okey Cokey”  ”Sign of the Times”  ”We’ll Bring the House Down”  ”Wheel’s Ain’t Coming Down”  ”Knuckle Sandwich Nancy”  ”Lock Up Your Daughters”  ”Rock and Roll Preacher (Hallelujah I’m on Fire)”  ”Ruby Red”  ”(And Now the Waltz) C’est La Vie”  ”My Oh My”  ”Run Runaway”  ”All Join Hands”  ”Little Sheila”  ”7 Year Bitch”  ”Myzsterious Mizster Jones”  ”Do You Believe in Miracles”  ”Hi Ho Silver Lining”  ”Still the Same”  ”That’s What Friends Are For”  ”You Boyz Make Big Noize”  ”We Won’t Give In”  ”Let’s Dance (1988 Remix)”  ”Radio Wall of Sound”  ”Universe” 
Slade esiintymässä alankomaalaisessa TopPop-ohjelmassa 2. marraskuuta 1973.
Slade vuonna 1974.
Slade esiintymässä Oslossa 1977.
Soolokitaristi Dave Hill vuonna 1981.
Nykyinen Slade kuvattuna Sofiassa heinäkuussa 2011. Keskellä kitaristi Dave Hill, joka on rumpali Don Powellin ohella toinen yhtyeen alkuperäisjäsenistä.