stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Irving Berlin

| Irving Berlin |
| --- | --- |
 Irving Berlin vuonna 1948
Henkilötiedot
Koko nimi:  Izrail Moisejevitš Beilin
Syntynyt: 11. toukokuuta 1888 Mogiljov, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 22. syyskuuta 1989 (101 vuotta) New York, Yhdysvallat
Ammatti:  säveltäjä, sanoittaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Irving Berlin 
Tyylilajit:  Broadway-musikaali, populaarimusiikki, ragtime
Soittimet:  piano 
Levy-yhtiöt:  Columbia Records 
Palkinnot
 Presidential Medal of Freedom 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Esittäjä Billy Murray vuonna 1911, äänitys Edison Amberol cylinder
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Irving Berlin (alk. Izrail Moisejevitš Beilin; 11. toukokuuta (J: 29. huhtikuuta) 1888 Mogiljov, Venäjä – 22. syyskuuta 1989 New York, Yhdysvallat), oli yhdysvaltalainen säveltäjä, lauluntekijä ja sanoittaja. Hän kirjoitti yli 900 kappaletta, 19 musikaalinäytelmää ja musiikin 18 elokuvaan. Irving Berlinin lauluista 25 nousi Yhdysvaltojen listaykköseksi.
Berlin syntyi venäjänjuutalaiseen perheeseen. Hän muutti viisivuotiaana perheensä kanssa Yhdysvaltoihin ja työskenteli aluksi katulaulajana ja vaudeville-esiintyjänä. Berlin ei pitänyt koulunkäynnistä, ja rupesi jo varhain tavoittelemaan laulunikkarin uraa. Hän pääsi 1910-luvulla maailman tietoisuuteen kansainvälisellä hitillä ”Alexander’s Ragtime Band” ja nousi seuraavina vuosikymmeninä yhdeksi populaarimusiikin menestyneimmistä laulusäveltäjistä, ellei menestyneimmäksi. Hän oli yksi harvoista ammattimiehistä, joka kirjoitti sekä sävellyksen että tekstin itse, siinä missä esimerkiksi Richard Rodgers työskenteli aina sanoittajan kanssa. Berlinin tunnetuimpiin teoksiin kuuluvat muun muassa Amerikan epävirallinen kansallislaulu ”God Bless America”, maailmanhistorian myydyin single ”White Christmas” ja Broadway-musiikin tunnuskappaleena pidetty "There's No Business Like Show Business". Muita suosituimpia lauluja ovat esimerkiksi " ”How Deep Is the Ocean?”, "Cheek to Cheek", "Always", "Blue Skies", "A Pretty Girl Is Like a Melody", " ja ”Easter Parade”.
Berlin ei osannut lukea eikä kirjoittaa nuottikirjoitusta ja työskenteli aina erillisen sovittajan kanssa. Hän oli itseoppinut ja käytti sävellyksissään huomattavasti vähemmän eurooppalaisia vaikutteita kuin muut Tin Pan Alleyn säveltäjistä, minkä takia hänen tuotantoaan pidetään tyypillisen amerikkalaisena.
Elämä ja ura > Laulavana tarjoilijana

Baline siirtyi ennen pitkää Bowerystä laulamaan Chinatownin kaduille. Hän aloitti Blind Sol -nimisen sokean katulaulajan apulaisena ja sai alkuvuodesta 1904 laulavan tarjoilijan paikan Chinatownin Pelham Caféssa, jonka omisti venäjänjuutalainen maahanmuuttaja ”Nigger Mike” Salter. Baline lauloi kahden muun tarjoilijan kanssa irlantilaisia balladeja ja sai huomiota keksimällä parodiaversioita tunnetuista lauluista. Hänen työvuoronsa Pelham Caféssa kesti kahdeksasta illalla kuuteen aamulla. Pelhamin vakiopianisti Mike ”Nick” Nicholsonia tuurasi toisinaan Lukie Johnson, jonka kautta Baline sai ensikosketuksensa ragtime-musiikkiin.
Marraskuussa 1905 Pelham Café sai vieraakseen brittiläisen laivaston kontra-amiraalin, Battenbergin prinssi Louisin, joka oli seurueineen kiertoajelulla Chinatownissa. Baline ja toinen tarjoilija lauloivat ja tarjoilivat seurueelle, ja vierailusta kerrottiin seuraavana päivänä New Yorkin lehdistössä. Useissa lehtiartikkeleissa mainittiin nimeltä laulava tarjoilija ”Izzy”.
Baline ystävystyi Harry Von Tilzerin managerina työskentelevän nuoren säveltäjän Max Winslow’n kanssa, joka yritti turhaan saada Von Tilzerin palkkaamaan Balinen sanoittajaksi. Baline ja Winslow vuokrasivat yhdessä asunnon Manhattanin East 18th Streetiltä, mikä oli suuri muutos kaksi vuotta majataloissa asuneen Balinen elinolosuhteisiin. Taloudellisen tilanteensa salliessa hän alkoi vähitellen pukeutua muodollisemmin, pukuun ja suoriin housuihin.
Eräänä iltana uupunut Baline nukahti työssä ja hänen työtoverinsa lavasti 25 dollarin varkauden ravintolan kassasta. Mike Salter erotti Balinen välittömästi kuultuaan varkaudesta, eikä Baline koskaan valittanut. Hän löysi alkuvuodesta 1908 uuden työpaikan 14th Streetin ja Union Squaren kulmassa sijaitsevasta Jimmy Kelly’s -nimisestä ravintolasta. Laulaessaan Jimmy Kelly’sissä hän pyrki samalla opettelemaan säveltämistä ja sanoittamista.
Elämä ja ura > 1920- ja 1930-luku

Vuonna 1921 Berlin avasi Sam Harrisin kanssa oman teatterinsa The Music Boxin.
Vuonna 1927 Berlinin ura kääntyi laskuun. Hän kirjoitti edelleen aktiivisesti musiikkia, mutta ei saanut aikaiseksi menestyviä kappaleita eikä vuosikymmenen vaihteessa alkanut 1930-luvun lama helpottanut hänen taloudellista tilannettaan. Myös Berlinin epäonnistuneet elokuvamusikaaliyritykset saivat hänet jopa epäilemään omaa kyvykkyyttään säveltäjänä, eikä itseluottamuksensa menettänyt Berlin pystynyt panostamaan riittävästi laulujensa markkinointiin. Käännekohta tuli vuonna 1932, jolloin laulaja Rudy Vallée nauhoitti menestyksekkäästi useita Berlinin sävellyksiä ja sai tämän uran uuteen nousuun.
Elämä ja ura > Myöhemmät vuodet

Berlin sai vuonna 1954 Yhdysvaltain presidentiltä erityismaininnan isänmaallisten laulujen kirjoittajana. Vuonna 1977 presidentti Gerald Ford myönsi hänelle Presidential Medal of Freedomin työstä yhdysvaltalaisen populaarimusiikin hyväksi.
Berlin eli elämänsä viimeiset 30 vuotta omissa oloissaan eikä juuri näyttäytynyt mediassa. Hän lahjoitti pianonsa Smithsonian-instituutille vuonna 1974. Hänen satavuotispäivänään vuonna 1988 järjestettiin tribuuttikonsertti New Yorkin Carnegie Hallissa, ja merkkipäivää juhlistettiin myös ulkomailla. Juhliin osallistuivat Yhdysvaltojen musiikkimaailman tärkeistä nimistä muun muassa Leonard Bernstein, Natalie Cole, Isaac Stern, Willie Nelson ja Frank Sinatra.
Irving Berlin kuoli New Yorkissa runsaat neljä kuukautta 101-vuotissyntymäpäivänsä jälkeen vuonna 1989. Hänen vaimonsa oli kuollut edellisenä vuonna 85 vuoden ikäisenä.
Tuotanto > Ragtime-kuningas

Pelham Caféssa soitti toisinaan pianisti Lukie Johnson, jonka kautta Berlin tutustui afroamerikkalaiseen ragtime-musiikkiin. Musiikkityyli oli tuohon aikaan jo mennyt muodista, mutta Berlin uskoi sen uuteen tulemiseen. Hän teki yhteistyökumppaninsa Ted Snyderin kanssa joukon ragtime-lauluja, kuten ”That Opera Rag”, ”Sweet Marie, Make a Rag-a-Time-Dance with Me” ja ”Yiddle Your Fiddle Play Some Ragtime”.
Lukuisien hutien jälkeen Berlin sai vuonna 1911 kaipaamansa ragtime-hitin, joskin kappaleen nouseminen suosioon oli aluksi hidasta. ”Alexander’s Ragtime Band” sai alkunsa instrumentaalisävellyksenä musikaalirevyyhyn Folies Bergère. Kappale oli rytmiltään marssi ja sisälsi vain vähän ragtimelle tyypillistä synkoopin käyttöä. Melodia sisälsi lainauksen Stephen Fosterin kappaleesta ”Swanee River”. Laulun 32 tahdin mittainen kertosäe oli ajalle epätavallisen pitkä; seuraavien vuosikymmenten aikana 32 tahdin mittaiset kertosäkeet muodostuivat normiksi Tin Pan Alleyn musiikissa. Instrumentaaliversion jäätyä pettymykseksi Berlin kirjoitti kappaleeseen sanat ja se esitettiin Aaron Hoffmanin tuottamassa revyyssä Merry Whirl. Näytelmä jäi lyhytaikaiseksi, mutta kappale alkoi vähitellen saada huomiota kaupungin ulkopuolella. Emma Carus otti sen ohjelmistoonsa Chicagossa ja lopulta vuonna 1911 se nousi pinnalle myös New Yorkissa, jossa sitä lauloi muun muassa Al Jolson.
”Alexander’s Ragtime Band” saavutti kansainvälisesti suuren suosion ja teki ragtimea muistuttavien rytmien käyttämisestä muoti-ilmiön Yhdysvalloissa. Kappaletta myytiin vuoden 1912 loppuun mennessä kaksi miljoonaa kappaletta, tehden siitä musiikkiteollisuuden siihen mennessä myydyimmän musiikkikappaleen. Huhut kertoivat Berlinin ostaneen sävellyksen mustalta ragtime-säveltäjältä, mahdollisesti Scott Joplinilta; Berlin kuitenkin kiisti väitteet eikä kukaan hänen kehotuksistaan huolimatta vaatinut julkisesti osaansa tekijänoikeuksista. Berlin sai ragtime-buumin alullepanijana lisänimekseen ”Ragtime-kuningas”. Englannissa yleisö piti häntä virheellisesti paitsi ragtime-musiikin suosion muotiin tuojana, myös koko tyylilajin alkuperäisenä keksijänä.
Berlin jatkoi ”Alexander’s Ragtime Bandin” suosion innoittamana ragtime-kappaleiden kirjoittamista: ”That Dying Rag”, ”Whistling Rag”, ”The Ragtime Mocking Bird” ja ”Alexander’s Bag-Pipe Band”. Hän suunnitteli kokonaisen ragtime-oopperan säveltämistä ja puhui vuosia lehdistössä työstävänsä sellaista, mutta projekti ei koskaan valmistunut. Ragtime-säveltäjä Scott Joplin kirjoitti samoihin aikoihin omaa Treemonisha-oopperaansa, mutta ei myöskään ehtinyt elinaikaan nähdä teosta esitettynä.
Tuotanto > Hollywood

Broadway-komedia The Cocoanutsista tehtiin samanniminen elokuvaversio (suom. Kookospähkinöitä) vuonna 1929.
Berlin sävelsi musiikin Fred Astairen ja Ginger Rogersin elokuviin Top Hat (1935), Laivasto tanssii (1936) ja Ihanaa on elää (1938). Vuoden 1942 elokuvamusikaalissa Ravintola Vapaa-aika sai ensiesityksensä yksi Berlinin tunnetuimmista kappaleista, ”White Christmas”, joka tunnetaan suomeksi nimellä ”Valkea joulu”. Tunnetuin lukuisista ”White Christmasin” levyttäneistä artisteista on Bing Crosby, jonka nauhoitusta on myyty yli 25 miljoonaa kappaletta.
Berlin näyttäytyi itse This Is the Army -musikaalin elokuvaversiossa (suom. Revyyparaati) vuonna 1943. Hän sävelsi kappaleita elokuviin Sinitaivaan alla (1946), Sinun kanssasi kahden (1948) ja Valkea joulu (1954), joiden musiikkiraidat kuitenkin suurimmaksi osaksi koostuivat hänen vanhemmasta tuotannostaan.
Tuotanto > Yksittäisiä kappaleita

Teatteri- ja elokuvamusiikin lisäksi Berlin sävelsi uransa aikana jatkuvasti myös yksittäisiä kappaleita erikseen julkaistavaksi. Kaiken kaikkiaan hän kirjoitti urallaan yli 900 kappaletta, 19 musikaalinäytelmää ja musiikin 18 elokuvaan.
Berlinin teki vuonna 1911 ajan muodikkaista tanssivillityksistä kertovan laulun ”Everybody’s Doin’ It Now”, josta tuli suuri hitti.
Vuonna 1925 syntyivät balladit ”Remember” ja ”Always”, jotka Berlin kirjoitti tavattuaan toisen vaimonsa Ellin Mackayn.
Rudy Vallée nosti vuonna 1932 Berlinin säveltämän ja sanoittaman kappaleen ”Say It Isn’t So” listaykköseksi. Vallée otti ohjelmistoonsa myös muita Berlinin kappaleita, ja samana vuonna kappaleesta ”How Deep Is the Ocean?” tuli hitti usean eri artistin esittämänä.
Vuonna 1939 Berlin sävelsi laulun ”God Bless America”, jonka nauhoitti Kate Smith ja joka on edelleen yksi Berlinin suosituimmista sävellyksistä. Kappaletta pidetään usein Yhdysvaltojen epävirallisena kansallislauluna. Berlin perusti kappaleen tekijänoikeuksia valvomaan God Bless America -säätiön, joka tukee kappaleen tuotoilla yhdysvaltalaisia partiojärjestöjä.
Berlin kirjoitti vuonna 1948 kappaleen ”It Gets Lonely in the White House” Harry Trumanin presidentiksi valinnan kunniaksi.
Vuonna 1966 julkaistiin hetkellistä suosiota nauttinut kappale ”An Old Fashioned Girl”.
Yksityiselämä

Vuonna 1911 Berlin meni naimisiin 20-vuotiaan Dorothy Goetzin kanssa. Heidän ollessaan häämatkalla Kuubassa Goetz sairastui lavantautiin, joka johti hänen kuolemaansa New Yorkissa heinäkuussa 1912, vain 20-vuotiaana. Berlin kirjoitti vuonnaselvennä vaimonsa muistoksi laulun ”When I Lost You”, eikä kirjoittanut sen jälkeen balladeita moniin vuosiin. Laulua myytiin yli miljoona kappaletta. ”When I Lost You” on ainoa kappale, jonka Berlin on myöntänyt perustuvan hänen omaan elämäänsä. Dorothyn kuoleman jälkeen hänen veljensä Ray Goetz pysyi Berlinin läheisenä ystävänä.
Berlin alkoi vuonna 1925 seurustella newyorkilaisen Ellin Mackayn kanssa. Mackayn katolinen isä, Postal Telegraph Companyn johtaja Clarence Mackay, vastusti jyrkästi tyttärensä ja Berlinin suhdetta ja lähetti Ellinin yhdessä vaiheessa jopa Eurooppaan, jotta tämä olisi Berlinin ulottumattomissa. Ellin Mackayn palattua New Yorkiin pari meni vaivihkaa naimisiin 4. tammikuuta 1926. Avioliitosta syntyi jonkinasteinen skandaali. Laulunkirjoittajat Al Dubin ja Jimmy McHugh tekivät Berlinin ja Mackayn suhteesta laulun ”When a Kid Who Came from the East Side Found a Sweet Society Rose”. Irving ja Ellin Berlin olivat naimisissa 62 vuotta, Ellinin kuolemaan saakka, ja saivat kolme tytärtä.
Henkilökuva

Nuorena Berlin ei toisista Lower East Siden pojista poiketen juonut eikä harrastanut yletöntä juhlimista. Omissa asioissaan hän otti vastaan neuvoja, mutta ei halunnut uskoutua kenellekään. Hän piti säveltämistä ammattina muiden joukossa ja painotti menestyksensä avaimena inspiraation sijaan kovaa työtä.
Koko uransa ajan hän oli erittäin tarkka kontrollistaan omiin kappaleihinsa. Hän ei sallinut yhteistyökumppaneiden tai esittäjien ottaa suuria vapauksia sävellyksissään ja piti tarkasti huolta tekijänoikeuksiensa valvomisesta.lähde? Kustantajana hän muutti usein nimettömämpien lauluntekijöiden sävellyksiä ja sanoja ennen julkaisua. Häntä ei kuitenkaan koskaan merkitty yhdeksi tekijöistä eikä hän ”virallisesti” tehnyt musiikkia muiden kanssa.
Berlin kärsi koko elämänsä unettomuudesta. Hänelle muodostui tavaksi säveltää pianonsa ääressä aamuyöhön asti ja nukkua aamupäivällä.
»Hikoilen verta kello kolmen ja kuuden välillä monina aamuina, ja kun otsaltani putoavat tipat osuvat paperille, ne ovat nuotteja.» 
(Irving Berlin)
Suosioon noustuaan Berlin ei juurikaan kiinnittänyt huomiota vanhojen yhteistyökumppaniensa, kuten Ted Snyderin tai Edgar Leslien, auttamiseen. Tästä syystä useat hänen alkuvuosien ystävistään alkoivat myöhemmin kadehtia ja jopa inhota häntä.
Luettelo näytelmistä

Revyyt ja näyttämömusikaalit, joihin Berlin sävelsi tai sanoitti suuren osan musiikista. Yksittäisiä Berlinin kappaleita on lisäksi käytetty lukuisissa muissa näytelmissä.
| --- | --- |
 Ziegfeld Follies (1911, 1919, 1920 ja 1927)  Watch Your Step (1914)  Stop! Look! Listen! (1915)  The Century Girl (1916)  The Cohan Revue of 1918 (1917)  Yip Yip Yaphank (1918)  Music Box Revue (1921–1925)  The Cocoanuts (1925) :  Face the Music (1932)  As Thousands Cheer (1933)  Louisiana Purchase (1940)  This Is the Army (1942)  Annie Get Your Gun (1946)  Miss Liberty (1949)  Call Me Madam (1950)  Mr. President (1962)
Kirjallisuutta

Magee, Jeffrey: Irving Berlin’s American Musical Theatre.  Oxford:  Oxford University Press, 2012.  ISBN 978-0-19-539826-7
Sears, Benjamin (toim.): The Irving Berlin Reader.  Oxford:  Oxford University Press, 2012.  ISBN 978-0-19-538374-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lisää luettavaa aiheesta Irving Berlin on Wikiaineistossa (englanniksi)
Irving Berlin. Internet Broadway Database. (englanniksi)
Martinetti, Ron: Irving Berlin – The Great American Composer Remembered. American Legends. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  NARA  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
”Alexander’s Ragtime Band” oli Berlinin uran alkuaikojen suurin menestys.
Irving Berlin ensimmäisen vaimonsa Dorothy Goetzin kanssa vuonna 1912.
Kesso Barry

Kesso Barry (s. 1948 Mamoun alue) on guinealaissyntyinen kirjailija.
Kesso Barry syntyi Mamoun perinteisen fulbehallitsijan perheeseen. Hän kävi koraanikoulun ja alkeiskoulun Mamoussa ja jatkoi opintojaan Conakryssa ja Dakarissa. Barry meni viisitoistavuotiaana naimisiin ja sai kaksi lasta. Hän muutti erottuaan Pariisiin, teki uran muotialalla, meni naimisiin ranskalaisen kanssa ja sai kolmannen lapsen.
Barry julkaisi vuonna 1988 omaelämäkerran Kesso, princesse peuhle. Se on kertomus omapäisestä fulbeprinsessasta, joka murtautuu ulos afrikkalaisesta kulttuurista ja päätyy länsimaisiin oloihin. Lopulta päähenkilö tuntee, ettei hän kuulu kumpaankaan maailmaan.
Rian Malan

Rian Malan (s. 1954 Johannesburg) on eteläafrikkalainen kirjailija, toimittaja ja lauluntekijä. Hän on etnisyydeltään afrikaaneri.
Malan syntyi merkittävään afrikaanerisukuun ja hänen sukulaisiinsa kuuluvat muun muassa Etelä-Afrikan entinen pääministeri ja yksi apartheidin pääarkkitehdeistä Daniel François Malan on entinen puolustusministeri Magnus Malan. Opiskeltuaan vuoden Witwatersrandin yliopistossa hän siirtyi rikostoimittajaksi Johannesburg Star -sanomalehteen. Vuonna 1977 Rian Malan pakeni Etelä-Afrikasta Yhdysvaltoihin välttääkseen palvelemasta maan apartheid-järjestelmää ylläpitäneessä puolustusvoimissa. Hän palasi Etelä-Afrikkaan vuonna 1985 hankkiakseen taustamateriaalia sukuaan käsittelevään kirjaan.
Malanin tunnetuin teos on omaelämäkerta Petturin sydän (engl. My Traitor’s Heart), joka käsittelee Etelä-Afrikan apartheid-hallinnon viimeisiä vuosia. Malan on työskennellyt myös Rolling Stone ja Esquire -lehdille ja kirjoittanut artikkeleita muun muassa Timeen, The Spectatoriin ja The Observeriin. Malan asuu Kapkaupungissa.
Aiheesta muualla

Rian Malan - The information (Arkistoitu – Internet Archive)
Rian Malan: Petturin sydän (Arkistoitu – Internet Archive) - kirja-arvostelu
Rian Malan's Johannesburg
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  IdRef
Birmingham Small Arms Company

| BSA Company Ltd |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  rajavastuuyhtiö
Perustettu:  1861
Kotipaikka:   Birmingham, Iso-Britannia
Toimiala:  ajoneuvot ja aseet
Tuotteet:  moottoripyörät ja aseet
Emoyhtiö:  Mahindra Group
Kotisivu:  BSA Company Ltd
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
1957 BSA Golden Flash 650
Birmingham Small Arms Company Limited (BSA) on vuonna 1861 perustettu brittiläinen yritys. Yritys valmisti moottoripyöriä, polkupyöriä ja autoja sekä aseita ja sotilastarvikkeita. Nykyään BSA valmistaa urheilun ilma-aseita.
1950-luvulla BSA oli maailman suurin moottoripyörien valmistaja, mutta myyntitappiot ja huonot investoinnit uusiin tuotteisiin yhtiön moottoripyöräyksikössä aiheutti koko yhtiöille taloudellisia ongelmia.
Historia

Neljätoista aseseppää perusti yrityksen Birminghamissa vuonna 1861. Krimin sota oli ohi ja aseiden kysyntä oli vähentynyt, joten BSA haki muita tuotantoaloja. Yritys aloitti polkupyörien tuotannon 1880-luvulla ja valmisti moottoripyörän prototyypin vuonna 1903. BSA:n ensimmäinen auto valmistettiin vuonna 1907 ja seuraavana vuonna yhtiö myi 150 autoa. Vuonna 1910 BSA osti Daimler Motor Companyn.
Historia > Aseteollisuus

Ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikana yhtiö palasi aseiden tuotantoon ja valmistus laajeni merkittävästi. BSA tuotti muun muassa kiväärejä ja panoksia, sekä moottoripyöriä ja muita ajoneuvoja sotiin.
Historia > Moottoripyörät

Vuonna 1951 BSA osti Triumph Motorcycles -yhtiön ja nousi maailman suurimmaksi moottoripyörien valmistajaksi. Vuonna 1957 Raleigh osti BSA:n polkupyörävalmistuksen, mutta TI Cycles of India valmistaa vielä BSA-nimisiä polkupyöriä. Vuonna 1960 BSA myi Daimlerin Jaguarille.
1970-luvulla japanilaiset moottoripyörävalmistajat valtasivat suuren osan markkinoista ja vuonna 1973 BSA/Triumph joutui äkilliseen taloudelliseen kriisiin. Yhtiö lopetti BSA-merkkisten moottoripyörien valmistuksen, mutta jatkoi Triumphin nimellä muutaman vuoden.
Moottoriurheilun puolella menestyneiden BSA mallien osavarasto siirtyi uudelle yrittäjälle, joka 1970-luvun mittaan rakensi CCM merkkisiä, menestyksekkäitä moottoripyöriä.
Suomessa BSA moottoripyörät olivat varsin suosittuja ennen toista maailmansotaa. Vuonna 1939 BSA oli kolmanneksi yleisin mp-merkki, ja maailmansodan jälkeen vuonna 1947 BSA oli vielä Suomen neljänneksi yleisin. Tuontisäännöstelyn vuoksi BSA:n ja muiden englantilaispyörien osuus väheni 1950-luvulla. Tuonnin vapauduttua 1964 BSA ei enää ehtinyt mainittavasti yleistymään. BSA pyörillä menestyttiin melkoisen hyvin motocross kilpailuissa.
Vuonna 1986 yhtiö lopetettiin. Sen varat otettiin talteen ja BSA Guns (UK) Ltd -yritys perustettiin. Yritys valmistaa yhä ilma-aseita Birminghamissa.
Aiheesta muualla

BSA-polkupyörien sivusto
BSA Ten.
BSA:n kolmipyörä.
Robert Holdstock

| Robert Holdstock |
| --- | --- |
 Robert Holdstock vuonna 2004.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. elokuuta 1948
Kuollut: 29. marraskuuta 2009 (61 vuotta)
Aiheesta muualla
robertholdstock.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Robert Holdstock (2. elokuuta 1948 – 29. marraskuuta 2009) oli englantilainen fantasia- ja tieteiskirjailija. Holdstock aloitti kirjailijan uransa 1960-luvun lopulla Michael Moorcockin toimittamassa New Worlds -lehdessä. Holdstock työskenteli eläintutkijana, kunnes siirtyi täysipäiväiseksi kirjailijaksi vuonna 1975. Hänen läpimurtoteoksensa oli vuonna 1984 ilmestynyt romaani Alkumetsä.
Holdstockin varhaisiin teoksiin kuuluvat tieteiskirjat Näkevä sokea (1976), Travellers (1976) ja When Time Wind Blows (1981) sekä fantasiaromaani Earthwind (1977). Berserker-fantasiaseikkailusarjan Holdstock kirjoitti salanimellä Chris Carlsen. Vuosina 1983–1984 ilmestyi viisiosainen okkultistinen Nighthunter-trillerisarja, jossa hän käytti salanimeä Robert Faulcon. Nighthunter-sarjan henkilöhahmo Francoise Jeury esiintyy myös Holdstockin kauhuromaanissa Necromancer (1978) sekä teoksessa Muinaisuuden kosketus (1991). Muinaisuuden kosketus on parapsykologinen jännitysromaani, joka yhdistelee kauhu- fantasia- ja tieteiskirjallisuutta.
Holdstockin tuotannosta tunnetaan parhaiten Alkumetsä-sarja (Mythago Wood). Se on myyttisluontoista tieteisfantasiaa, joka poikkeaa fantasiakirjallisuuden ”miekka ja magia” -tyyppisestä valtavirrasta.
Holdstockin parhaat tieteisnovellit on julkaistu kokoelmassa In the Valley of the Statues (1982) ja fantasiatarinat osittain Alkumetsän maailmaan liittyvässä kokoelmassa The Bone Forest (1991).
Holdstock kuoli 61-vuotiaana kolibakteeri-infektioon.
Suomennetut teokset > Alkumetsä-sarja

Alkumetsä.  ((Mythago wood, 1984.) Suom. Anja Haglund)  Karisto, 1985 (3. painos 2000).  ISBN 951-23-2258-7
Metsän henget.  ((Lavondyss: Journey to an unknown region, 1988.) Suom. Anja Haglund)  Karisto, 1990.  ISBN 951-23-2843-7
Holvi metsään.  ((The hollowing, 1993.) Suom. Anja Haglund)  Karisto, 1994.  ISBN 951-23-3371-6
Norsunluuportti.  ((Gate of ivory, gate of horn, 1997.) Suom. Leena Peltonen)  Karisto, 1999.  ISBN 951-23-3863-7
Suomennetut teokset > Merlinin kronikat

Merlinin kronikat. 1, Celtika.  ((The Merlin codex. 1, Celtika, 2001.) Suom. Leena Peltonen)  Karisto, 2002.  ISBN 951-23-4361-4
Merlinin kronikat. 2, Rautagraali.  ((The Merlin codex. 2, The Iron Grail, 2002.) Suom. Leena Peltonen)  Karisto, 2004.  ISBN 951-23-4493-9
Suomennetut teokset > Muut teokset

Näkevä sokea.  ((Eye among the blind, 1976.) Suom. Anja Haglund. Scifin parhaita)  Karisto, 1988.  ISBN 951-23-2528-4
Muinaisuuden kosketus.  ((The fetch, 1991.) Suom. Anja Haglund)  Karisto, 1993.  ISBN 951-23-3269-8
Merlinin metsä, tai, Magian näky.  ((Merlin’s wood, or, The vision of magic, 1994.) Suom. Susanna Paarma)  Karisto, 1996.  ISBN 951-23-3609-X
Kaukaiset kaiut.  ((Ancient echoes, 1996.) Suom. Leena Peltonen)  Karisto, 2000.  ISBN 951-23-4084-4