stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joni Malmi

Joni Malmi (s. 5. tammikuuta 1979) on suomalainen ammattilaislumilautailija. Hän on ollut jo pitkään muun muassa lumilautamerkki Forumin ammattilaistiimissä. Malmi on auttanut myös muita suomalaisia kyvykkäitä lumilautailijoita pääsemään eteenpäin urallaan. Malmi on tuottanut rap -artisti Asan kappaleen Vaaranmaa musiikkivideon.
Joni Malmi valmistui ylioppilaaksi Helsingin ranskalais-suomalaisesta koulusta.
Malmia ja Jussi Oksasta voidaan pitää lumilautailun edelläkävijöiksi Suomessa. He järjestivät vuosina 2001–2005 Malmi & Oksanen Invitational -tapahtumia.
Vuonna 2001 Malmi yhdessä Oksasen ja graafisen suunnittelijan Ivar Fougstedtin kanssa perusti vaatemerkki Makian Helsingin Punavuoressa.
Joni Lius

| Joni Lius> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 4. maaliskuuta 1971 (ikä 53) Keuruu, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Kiekkokaukalon professori,   Keuruun Larionov
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  82 kg
Sarja:  Lopettanut
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1989–2006
Aik. seurat:  JYP (SM-liiga)   Frölunda HC (Elitserien)   TPS (SM-liiga)
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Sveitsi 1998 | jääkiekko |  |
Joni Lius (s. 4. maaliskuuta 1971 Keuruu) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, joka pelasi viimeisen pelikautensa TPS:ssä kaudella 2005–2006. Jatkosopimusta ei tämän jälkeen enää syntynyt.
Lius pelasi hyökkääjänä varsin menestyksekkään uran niin kotimaassa kuin ulkomaillakin. Uran kohokohtia olivat maajoukkue-edustukset sekä muutama Suomen mestaruus TPS:n paidasta. JYP:ssä hän oli joukkueen avainpelaajia.
Lius oli naimisissa Salatut elämät -sarjassa näytelleen Sanna Luostarisen kanssa. He asuivat Jyväskylässä ja heillä on yksi lapsi.
Joni Lehosmaa

Joni Lehosmaa (s. 27. kesäkuuta 1996) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa torniolaista Tornion Pallo -47 -seuraa. Hänellä on kuitenkin sopimus veikkausliigajoukkueen PS Kemin kanssa vuoden 2017 loppuun asti, mutta on lainalla Torniossa. Lehosmaa aloitti jalkapallouransa FC Kemissä ja on myös pelannut FC Kemissä liigafutsalia pari kautta.
Juuret (Pelle Miljoonan albumi)

| Juuret Pelle Miljoona & Rockers |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1996
 Studio : Soundtrack Studios
 Julkaistu: huhtikuu 1996
 Tuottaja(t): Kari Kalén ja Ilari Niemelä
 Tyylilaji: rock, punk
 Kesto: 43.10
 Levy-yhtiö: Pyramid
Listasijoitukset
  25.
Pelle Miljoonan muut julkaisut
| Stoori – vuodet 1978–82 1995 | Juuret 1996 | Kaikki hitin ainekset 1992–96 1997 |
Juuret on Pelle Miljoona & Rockers -yhtyeen viides, ja Pelle Miljoonan 20. albumi. Se julkaistiin keväällä vuonna 1996. Pelle yhtyeineen palasi albumilla ns. juurilleen eli punk-musiikin pariin.
Kappaleet

Kaikki kappaleet on säveltänyt ja sanoittanut Pelle Miljoona, ellei toisin mainita.
Plaa plaa plaa... – 2.43
Suuret ikäluokat – 2.39
Kaks vanhaa punkkaria – 4.12
8 tuntia – 3.04 (säv. ja san. Tumppi Varonen)
Mari on onnellinen – 3.24
Ja matka jatkuu – 2.21 (säv. ja san. Tumppi Varonen)
Se tulee uniin – 3.50
Syksy oli erilainen – 4.04
Perseelleen – 4.04
Kivipäät – 3.27 (säv. ja san. Tumppi Varonen)
EU-sotilas – 3.07
Kun päässä soi – 3.11 (säv. ja san. Tumppi Varonen)
Eiks oo nastaa (olla elossa) – 2.43
Kokoonpano

| --- | --- |
 Muusikot Pelle Miljoona – rummut, laulu  Tumppi Varonen – basso, laulu  Pekka ”Devil” Virtanen – kitarat, laulu, kosketinsoittimet  Ölli Hilden – kitara :  Tuotanto Kari Kalén – tuottaja, äänittäjä, miksaaja  Ilari Niemelä – tuottaja, äänittäjä  Rade & Aku – kansi  Dick Lindberg – kannen kuvat
Juho Nykänen

Juho Nykänen -nimisiä henkilöitä ovat:
Juho Nykänen (1910–1987), suomalainen SKDL:n kansanedustaja
Juho Nykänen (s. 1985), suomalainen jalkapalloilija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Juho Nykänen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Juurekkaat

| Juurekkaat |
| --- | --- |
 Kalpeajuurekas (Gymnopus dryophilus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Omphalotaceae
Suku::  Juurekkaat Gymnopus  (Pers.) Gray
Katso myös
   Juurekkaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Juurekkaat (Gymnopus) on kantasienisuku. Suomessa on noin 15 pientä, valkoitiöistä juurekasta. Niistä yleisin lienee varsin kosteissa metsissä kasvava kalvakankeltainen kalpeajuurekas (Gymnopus dryophilus). Aiemmin juurekkaat-nimitystä käytettiin suvusta Collybia, mutta suurin osa Suomessa esiintyvistä juurekkaista on sittemmin siirretty Gymnopus-sukuun.
Lajeja

Kimppujuurekas (Gymnopus acervatus)
Maksajuurekas (Gymnopus alpinus)
Jouhinahikas (Gymnopus androsaceus)
Nuppijuurekas (Gymnopus aquosus)
Tupasjuurekas (Gymnopus confluens)
Kalpeajuurekas (Gymnopus dryophilus)
Haisunahikas (Gymnopus foetidus)
Tummajuurekas (Gymnopus fuscopurpureus)
Löyhkäjuurekas (Gymnopus hariolorum)
Haisujuurekas (Gymnopus impudicus)
Keltahelttajuurekas (Gymnopus ocior)
Kirpeäjuurekas (Gymnopus peronatus)
Mäntyjuurekas (Gymnopus putillus)
Koivujuurekas (Gymnopus terginus)
Kevätjuurekas (Gymnopus vernus)
Aiheesta muualla

Juurekkaat
Jane Birkin

| Jane Birkin |
| --- | --- |
 Birkin vuonna 1985
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. joulukuuta 1946 Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 16. heinäkuuta 2023 (76 vuotta)
Ammatti:  laulaja, näyttelijä, ohjaaja, lauluntekijä, malli
Puoliso:  John Barry (1965–1968)
Lapset:  Kate Barry Charlotte Gainsbourg Lou Doillon
Näyttelijä
Aktiivisena:  1966–
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb
Elonet
Birkin Venetsian elokuvajuhlilla vuonna 2009
Jane Birkin (14. joulukuuta 1946 Lontoo – 16. heinäkuuta 2023) oli englantilainen näyttelijä ja laulaja. Birkin nousi julkisuuteen 1960-luvun svengaavassa Lontoossa esiintyessään Michelangelo Antonionin kohua herättäneessä elokuvassa Blow-Up – erään suudelman jälkeen 1967. Hän näytteli muun muassa Jacques Rivetten, Agnès Vardan ja Jacques Doillonin ohjaamissa elokuvissa.
Tosielämässäkin parin muodostanut kaksikko, lapsenääniseksi tyyli-ikoniksi noussut Birkin ja Serge Gainsbourg, levytti vuonna 1969 Gainsbourgin säveltämän laulun ”Je t'aime... moi non plus”, joka aiheutti skandaalin seksuaalisella suorasukaisuudellaan. Kappaleen radioesittäminen kiellettiin muun muassa Italiassa, Ruotsissa ja Espanjassa, ja siitä tuli kaupallinen menestys.
Birkinin myöhempi musiikkituotanto ei yltänyt aiemman kaltaiseen suosioon. Birkin levytti kuitenkin tasaisin väliajoin uusia albumeita ja 2000-luvulla hän sävelsi albumin ja ohjannut elokuvan.
Birkin näytteli lukuisissa elokuvissa ja häntä on pidetty ilmaisukykyisenä näyttelijänä. Hänen filmidebyyttinsä oli 19-vuotiaana tehty rooli filmissä Temppu - ja miten se tehdään (The Knack...and How to Get It, 1965). Tunnetuimpia hänen elokuviaan ovat Jacques Doillonin La fille prodigue (1981) ja La pirate (1984) sekä Bertrand Tavernierin Daddy Nostalgie (1990). Hänet nähtiin myös Agatha Christien romaaneihin perustuvissa elokuvissa Rikos auringon alla (1982) ja Kuolema Niilillä (1978). Parhaan naispääosan palkinnon hän sai elokuvista Dust (1985, palkittu Venetsian elokuvajuhlilla 1985) ja Whoever Was Using This Bed (2016, palkittu Chicagon elokuvajuhlilla 2017). Lisäksi oli useita palkintoehdokkuuksia.
Diskografia > Studioalbumit

1969 – Je t’aime... moi non plus (Serge Gainsbourgin kanssa)
1973 – Di doo dah
1975 – Lolita go home
1978 – Ex fan des sixties
1983 – Baby alone in Babylone
1987 – Lost song
1990 – Amours des feintes
1996 – Versions Jane
1999 – À la légère
2004 – Rendez-Vous
2006 – Fictions
2008 – Enfants d’Hiver
2017 – Birkin/Gainsbourg: Symphonique
Diskografia > Livealbumit

1987 – Jane Birkin au Bataclan
1992 – Integral au Casino de Paris
1996 – Integral a l’Olympia
2002 – Arabesque
2009 – Au palace (live)
2012 – Jane Birkin sings Serge Gainsbourg via japan
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jane Birkin Wikimedia Commonsissa
www.janebirkin.net (Arkistoitu – Internet Archive)
Jane Birkin Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Janne Väätäinen

Janne Väätäinen (2010)
Janne Henrik Väätäinen (s. 6. maaliskuuta 1975 Kuopio) on suomalainen mäkihyppyvalmentaja ja entinen mäkihyppääjä. Hän kilpaili maailmancup-tasolla vuosina 1992–2000. Urheilu-uransa jälkeen hän on toiminut valmennustehtävissä ja oli kausina 2006–2007 ja 2007–2008 Suomen maajoukkueen kakkosvalmentaja. A-maajoukkueen päävalmentajana hän toimi vuosina 2008–2010 ja uudelleen vuosina 2020–2023. Keväällä 2010 hän siirtyi valmentajaksi Japaniin ja on valmentanut muun muassa Noriaki Kasaita.
Mäkihyppääjänä Väätäinen kuului Suomen joukkueeseen, joka sijoittui viidenneksi Lillehammerin olympialaisten 1994 joukkuemäen kilpailussa. Hän oli samoissa kisoissa lisäksi 30. normaalimäessä ja sijoittui myöhemmin samalla kaudella neljänneksitoista lentomäen MM-kilpailuissa Planicassa. Väätäinen sijoittui kolmanneksi maailmancupin osakilpailussa Kuopion normaalimäessä helmikuussa 1996. Hän oli maailmancupissa lisäksi kolmesti kymmenen parhaan joukossa kaudella 1993–1994.
Juuret (Vesku Jokisen albumi)

| Juuret Vesku Jokinen & Sundin pojat |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2012
 Julkaistu: 25. huhtikuuta 2012
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 46.50
 Levy-yhtiö: Sony Music
Listasijoitukset
  8.
Vesku Jokisen muut julkaisut
| Outo kunnia 2000 | Juuret 2012 | Lomalla 2014 |
Juuret on Vesku Jokinen & Sundin pojat -kokoonpanon vuonna 2012 julkaisema albumi. Albumi koostuu muiden artistien tekemistä kappaleista uusina versioina. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 8.
Ennen albumin julkaisua ilmestyi single kappaleesta "Olen suomalainen", josta on kuvattu myös musiikkivideo.
Kappaleet

Nälkämaan laulu – 3.00  (säv. Oskar Merikanto, san. Ilmari Kianto)
Olen suomalainen – 3.49  (säv. Salvatore "Toto" Cutugno, suom. san. Raul Reiman)
Tuopin jäljet – 3.04  (säv. Toivo Kärki, san. Reino Helismaa & Kari Wilkman)
Läähätän ja läkähdyn – 3.07  (säv. J. M. Bridge, suom. san. Kari Tuomisaari)
Sellaista elämä on – 2.49  (säv. ja san. Juha "Watt" Vainio)
Henkipatto – 3.00  (säv. Juha Tikka, san. Emil von Retee)
Pohjantähden alla – 4.43  (säv. Petri Laaksonen, san. Turkka Mali)
Laulajan testamentti – 2.44  (säv. ja san. Veikko Lavi)
Päätösvalta – 3.19  (säv. ja san. M. A. Numminen)
Meni hermot – 2.54  (säv. Toto Savio ja Armando Ambrosino. suom. san. Juha Vainio)
Ota löysin rantein – 4.23  (säv. ja san. Veikko Lavi)
Jokainen ihminen on laulun arvoinen – 2.59  (säv. ja san. Veikko Lavi)
Jos jotain yrittää (harva meistä on rautaa) – 2.58  (säv. ja san. Kari Kuuva)
Aurinko, tähdet ja kuu – 3.57  (säv. Irwin Goodman, san. Vexi Salmi)
Aiheesta muualla

Juuret discogs.com -sivustolla
Kaiman-luokka

| Kaiman-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  409 t (pinnalla) 482 t (sukellus)
Pituus:  41,0 m
Leveys:  3,7 m
Syväys:  4,9 m
Koneteho:  800 hv/400 hv
Propulsio:  2 × 300 hv:n bensiinimoottoria ja 1 &times 200 hv:n bensiinimoottori (pinnalla) 2 &times sähkömoottoria (sukellus)
Nopeus:  8,4 solmua (pinnalla) 7 solmua (sukellus)
Miehistöä:  34
Toimintamatka:  750 merimailia@8solmua (pinnalla) 24 merimailia@7 solmua (sukellus)
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 450 mm torpedoputkea 1 × 47 mm tykki 1 × konekivääri
Kaiman-luokka oli Venäjän keisarikunnan laivaston neljän sukellusveneen muodostama alusluokka ensimmäisessä maailmansodassa.
Alukset

Lake-tyyppiset sukellusveneet tilattiin 1906. Vaikka alukset valmistuivat loppuvuodesta 1910, laivasto ei niitä hyväksynyt lukuisten vikojen vuoksi. Muutostyöt kasvattivat uppoumaa 12 tonnilla. Laivasto hyväksyi alukset vasta vuonna 1911.
| nimi | rakentaja | kölinlasku | vesillelasku | valmistui | kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kasatka | Crighton, Pietari | 16. syyskuuta 1905 | 28. marraskuuta 1907 | 20. marraskuuta 1909 1911 | miehistönsä upottama 15. marraskuuta 1916 |
| Krokodil | Crighton | loka- joulukuu 1905 | 10. heinäkuuta 1908 | 20. marraskuuta 1909 1911 | miehistönsä upottama 15. marraskuuta 1916 |
| Alligator | Crighton | lokakuu 1905 | 3. toukokuuta 1908 | 20. marraskuuta 1909 1911 | miehistönsä upottama 15. marraskuuta 1916 |
| Drakon | Crighton | loka-marraskuu 1905 | 14. kesäkuuta 1908 | lokakuu 1910 1911 | miehistönsä upottama 15. marraskuuta 1916 |
Juho Nikkarla

Juho Nikkarla (27. helmikuuta 1820 Lemu – 27. toukokuuta 1868 Lemu) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Nikkarlan vanhemmat olivat Tuomas Antinpoika ja Maria Juhontytär Nikkarla ja puoliso Sofia Karolina Nikkarla. Juho Nikkarla oli  talonpoikaissäädyssä Mynämäen tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1867. Hän oli säädyn yksityisen valitusvaliokunnan jäsen.
Hyperborea (Clark Ashton Smith)

| Hyperborea |
| --- | --- |
 Lin Carterin toimittama, Ballantine Adult Fantasy -sarjassa ilmestynyt kirjamuotoinen laitos vuodelta 1971. Kansitaiteilija Bill Martin.
Kirjailija:  Clark Ashton Smith
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia, kauhu, Cthulhu-tarusto
Kustantaja:  Weird Tales (1931–1934) Strange Tales (1932) Science & Fantasy Book (1934) Stirring Science Stories (1941) Saturn Science Fiction (1958)
Julkaistu:  10 osaa vuosina 1931–1958

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hyperborea on yhdysvaltalaisen Clark Ashton Smithin 1929–1957 kirjoittama fantasianovellien sarja, jonka kymmenen tarinaa julkaistiin vuosina 1931–1958. Sarjan novellit sijoittuvat kuvitteelliselle Hyperborean mantereelle eli esihistorialliseen Grönlantiin, joka on hitaasti jäämässä pohjoisesta työntyvän mannerjään alle. Novelleissa toistuvia piirteitä ovat ivallinen huumori ja absurdit juonenkäänteet, mutta sarjaan kuuluu myös vakavia kauhutarinoita.
Suurin osa novelleista julkaistiin Weird Talesissa, mutta osa päätyi muihin pulp-lehtiin tai erilaisiin amatöörijulkaisuihin. Sarjan menekki oli melko kehno, ja vuodesta 1933 alkaen Smith keskittyi Zothique-sarjaansa. Nykyään sarja kuuluu kuitenkin Smithin suosituimpiin, mikä on pitkälti groteskin huumorin ja Cthulhu-tarustosta otettujen vaikutteiden ansiota. Sarjan tunnetuimpia elementtejä ovat veijarivaras Satampra Zeiros, hirviöjumala Tsathoggua, eksentrinen velho Eibon sekä edellisen kirjoittama okkulttinen Eibonin kirja.
Miljöö

Hyperborea on fiktiivinen versio Grönlannista, joka Smithin mukaan oli esihistoriallisena aikana Amerikan mantereen niemimaa. Smithin mukaan novellit tapahtuvat ”jokunen vuosisata ennen suurta jääkautta”, mikä mahdollisesti viittaa Eem-interglasiaaliin noin satatuhatta vuotta sitten. Novellissa ”Ubbo-Sathla” Smith mainitsee Hyperborea-tarinoiden ajankohdaksi mioseenin (noin 23 miljoonaa vuotta sitten). Anakronismien vuoksi tarinoita on kuitenkin vaikea sovittaa mihinkään tiettyyn todelliseen ajankohtaan.
Hyperborea kuvataan lämpimäksi ja jopa trooppiseksi maaksi. Mantereen keskiosaa hallitsevat uhkaavat vuorijonot ja tiheät, kosteat viidakot. Vuorten lähellä sijaitsee aavekaupunki Commoriom. Asukkaat hylkäsivät sen pahaenteisen ennustuksen vuoksi ja rakensivat Hyperborean uudeksi pääkaupungiksi Uzuldaroumin. Hyperborean pohjoisin niemimaa on Mhu Thulan (vertaa Ultima Thule), missä velho Eibon asuu suuressa tornissa. Mhu Thulanista pohjoiseen sijaitsee suunnaton jäätikkö, joka etenee hitaasti kohti etelää ja lopulta tuhoaa Hyperborean sivilisaation.
Ihmisten lisäksi Hyperboreassa elää sapelihammaskissoja, alkuhärkiä, mammutteja ja muita esihistoriallisia petoja. Novellissa ”The Seven Geases” esiintyy hirmuliskoja. Kaikissa sarjan novelleissa on yliluonnollisia tapahtumia, kuten pahoja jumalia, ennustajattaria ja loitsuja. Monet Hyperborean hirviöt muistuttavat Smithin kirjeystävä H. P. Lovecraftin Cthulhu-tarustoa. Toistuvia elementtejä ovat irvokas jumala Tsathoggua sekä salaopillinen Eibonin kirja.
Sarjan novelleja sävyttää musta huumori, kuivakka sarkasmi sekä tarinoiden huipentuminen kohtalon ironiaan. Joukossa on kuitenkin myös vakavia kauhutarinoita, joiden synkeä sävy muistuttaa Smithin Zothique-sarjasta. Novelli ”Ubbo-Sathla” poikkeaa muista siinä, että se sijoittuu kirjoitusajankohdan Yhdysvaltoihin ja käsittelee Hyperborean historiaan perehtynyttä okkultistia. Novellien kieli on vaikeaselkoista jopa Smithin mittapuulla: polveilevasta Zothiquesta poiketen Hyperborean teksti on niukkasanaista ja perustuu sarkastiseen vähättelyyn.
Sarjan vaiheet

Smithin teksteissä toistuu ajatus vääjäämättömän tuhon alla elävästä sivilisaatiosta. Kadonneiden mantereiden ajatus oli peräisin teosofiasta. Smith ei uskonut teosofien oppeihin, mutta otti niistä fiktioonsa vaikutteita. Atlantiksen, Mun ja Lemurian kaltaisista uponneista mantereista poiketen Hyperborea ei kuitenkaan ole jäämässä veden vaan jään alle. Mantereen nimi on peräisin antiikin Kreikan tarustosta, jossa Hyperborea kuvataan onnelliseksi, lämpimäksi paikaksi kaukana pohjoisessa.
Smith sai ensimmäisen Hyperborea-novellin valmiiksi marraskuussa 1929. Syyskuuhun 1933 mennessä hän oli kirjoittanut aiheesta yhdeksän novellia. Hänellä oli kuitenkin vaikeuksia saada niitä kaupaksi, mikä lienee johtunut enimmäkseen tarinoiden vaikeaselkoisesta kielestä mutta myös oudoista juonenkäänteistä. Monia sarjan novelleja Smith joutui korjailemaan ennen kuin ne kelpasivat julkaistavaksi. Osa novelleista ilmestyi Weird Tales -lehdessä, mutta Smith joutui kaupittelemaan niitä myös erilaisille pienlehdille ja amatöörikustanteille, jotka maksoivat vain huonosti tai eivät lainkaan. Heikon myynnin vuoksi Smith lopetti Hyperborea-kertomuksien kirjoittamisen loppuvuodesta 1933 ja keskittyi paremmin menestyvään Zothiqueen. Hän palasi aiheeseen uudestaan vasta 1950-luvulla, jolloin hän kirjoitti jatko-osan sarjan ensimmäiselle novellille. Se ilmestyi Saturn Science Fiction & Fantasy -lehdessä maaliskuussa 1958 ja oli viimeisiä Smithin kirjoittamia proosatekstejä.
Valmistuneiden novellien lisäksi Smithiltä jäi muutama keskeneräinen Hyperborea-novelli. ”Kuningas Euvoranin matka” (The Voyage of King Euvoran) valmistui, mutta Smith muutti sen kirjoitusprosessin aikana Zothique-tarinaksi. Novellin huumori muistuttaa silti Hyperboreasta. Tarina ilmestyi omakustanteena 1933 ja lyhennettynä versiona Weird Talesissa 1946.
Smith haaveili sarjan julkaisemisesta yhtenäisenä kirjana, jonka nimeksi olisi tullut The Book of Hyperborea ja jossa novellit olisi järjestetty niiden sisäisen kronologian mukaan. Toive ei toteutunut hänen elinaikanaan. Lin Carterin toimittama ja Ballantine Adult Fantasy -sarjassa julkaistu kokoelma käytti Carterin kehittelemää kronologiaa, joka poikkesi Smithin vastaavasta. Necronomicon Pressin julkaisema The Book of Hyperborea -niminen kokoelma ilmestyi vuonna 1996. Nykyään Hyperborea kuuluu Smithin arvostetuimpiin teossarjoihin, mikä on pitkälti groteskin huumorin ja Cthulhu-vaikutteiden ansiota. Sarjasta muistetaan parhaiten sen omituinen komiikka, kun taas kauhutarinat ovat jääneet vähemmälle huomiolle.
Novellit

Novellit on järjestetty kirjoitusajankohdan mukaan. Suomenkielinen nimi on suluissa, samoin valmistumisvuosi.
Novellit > The Tale of Satampra Zeiros (Satampra Zeiroksen tarina, 1929)

”The Tale of Satampra Zeiros” oli ensimmäinen Smithin kirjoittama Hyperborea-novelli, ja se myös julkaistiin ensimmäisenä. Smith sai tarinan valmiiksi marraskuussa 1929, ja se ilmestyi Weird Tales -lehdessä marraskuussa 1931. Suomennos on ilmestynyt antologiassa Mustan jumalan suudelma (1993) nimellä ”Satampra Zeiroksen tarina”.
Novellin päähenkilö on ammattivaras, joka kertoo tarinaa minä-muodossa. Kertoja vähättelee kokemiaan kauhuja ja luonteensa vähemmän mairittelevia piirteitä, kuten taipumusta juopotteluun. Rahapulassaan kertoja päättää ryöstää autiokaupunki Commoriomissa sijaitsevann Tsathogguan temppelin. Temppeliä vartioiva olento osoittaa kuitenkin ”merkkejä antropofagisista taipumuksista”, mikä tekee päähenkilön ”poistumisesta” välttämättömän.
Smithin tuotantoa käsittelevässä artikkelisarjassaan Ryan Harvey kehuu epäluotettavaa minäkertojaa, jonka mahtipontinen kielenkäyttö tuo kauhistuttavaan kertomukseen sarkastisen vitsin tuntua. Hän kuvailee tarinan sävyä veijarimaiseksi.
Novellit > The Door to Saturn (Saturnuksen portti, 1930)

”The Door to Saturn” oli toinen Smithin kirjoittama Hyperborea-novelli. Hän sai tarinan valmiiksi heinäkuussa 1930, ja se julkaistiin Strange Tales -lehdessä tammikuussa 1932. Lehti oli Weird Talesin lyhytikäinen kilpailija, joka maksoi novelleista kuuluisampaa esikuvaansa paremmin. Suomennos on ilmestynyt kokoelmassa Viimeinen hieroglyfi (1994) nimellä ”Saturnuksen portti”.
Novellin päähenkilö on Mhu Thulanin noita Eibon, joka palvoo Tsathogguaa. Hirvijumalatar Yhoundehin inkvisitio ei tätä arvosta vaan saapuu pidättämään Eibonia, jolloin tämä pakenee taikuuden avulla Saturnukseen, missä myös Tsathoggua asui ennen maapallolle saapumistaan. Yhoundehin ylipappi Morghi seuraa Eibonia. Perillä kumpikin tajuaa, ettei heillä ole mitään keinoa palata kotiin. Eibon ja Morghi ystävystyvät ja kokevat monenlaisia seikkailuja. He esimerkiksi tapaavat Tsathogguan outoja sukulaisia sekä päättömiä ihmisiä muistuttavan kansan, joka nimittää heidät ylisiittäjikseen.
Ryan Harvey ylistää tarinan vitsimäistä rakennetta, koomista outoutta sekä hämmentävän eksoottisia nimiä, joita ovat esimerkiksi Zhotaqquah ja Cykranosh. Harveyn mukaan tarina pilkkaa uskonnollisia ristiretkiä. Hän ei pidä yllättävänä, että pitkitettyä vitsiä muistuttava kummallinen kertomus ei päässyt Weird Talesiin.
Novellit > The Testament of Athammaus (1931)

”The Testament of Athammaus” valmistui helmikuussa 1931 ja ilmestyi Weird Talesissa lokakuussa 1932. Tarinan myyminen osoittautui vaikeaksi, ja Smith sai sen myytyä vasta toisella yrittämällä. Novelli on antologioissa tai Smith-kokoelmissa harvinainen, eikä sitä ole myöskään suomennettu.
Novellin päähenkilö on Hyperborean pääkaupungin Commoriomin pyöveli, joka kertoo tarinaa minä-muodossa. Hänet määrätään mestaamaan Tsathogguasta polveutuva maantierosvo ja murhaaja. Tämä palaa kuolleista kerta toisensa jälkeen ja lopulta Commoriomin asukkaat joutuvat hylkäämään kaupunkinsa.
”The Testament of Athammaus” on aiempiin Hyperborea-novelleihin verrattuna vakavahenkisempi ja muistuttaa kauhutarinaa, vaikka toistuvat teloitukset tuovatkin tarinaan absurdia huumoria. Smith oli ylpeä tarinasta ja piti sen kuolleista palaavaa antagonistia siihen mennessä onnistuneimpana hirviönään.
Novellit > The Weird of Avoosl Wuthoqquan (1931)

”The Weird of Avoosl Wuthoqquan” valmistui marraskuussa 1931 ja ilmestyi Weird Talesissa kesäkuussa 1932. Se oli ainoa Hyperborea-novelli, jonka Weird Talesin päätoimittaja Farnsworth Wright osti ensimmäisellä yrittämällä.
Novellin päähenkilö on ahne rahanlainaaja, joka kieltäytyy antamasta kerjäläismunkille almuja. Kerjäläinen kiroaa rahanlainaajan ja ennustaa hänen kuolevan ikävällä tavalla (englannin sana ”weird” tarkoittaa paitsi outoa myös kohtaloa). Myöhemmin rahanlainaaja laskee rahojaan kotonaan. Kaksi maagista jalokiveä lähtee vierimään poispäin hänestä, ja niitä seuratessaan hän päätyy lopulta Tsathogguaa muistuttavan hirviön luolaan. Hirviö syyttää rahanlainaajaa varkaaksi ja nielaisee hänet.
Smith piti novellia ”täytteenä”. Se on kuitenkin julkaistu monissa novellikokoelmissa, mahdollisesti lyhyytensä vuoksi. Ryan Harveyn mukaan tarinan toteava loppuhuipennus on hauska, mutta muuten se on epäkiinnostava.