stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heikki-Tapio Nieminen
Tutkimus- ja opetustyö

Maisteritutkintonsa aikana 1960-luvulla Niemisen intresseissä oli suorittaa tohtoriopintojaan dogmatiikkaan liittyen. Hän oli kiinnostunut erityisesti prof. Paul Althausin vanhurskauttamisopista, ja pääsikin maisteriopintojensa loppuvaiheessa Kirkkojen maailmanneuvoston stipendiaattina keväällä 1965 tapaamaan prof. Althausia Erlangenin yliopistoon ja keskustelemaan väitöskirjan sopivista teemoituksista. Työuran edetessä teema-alue ja väitöskirjan otsikko kuitenkin vaihtuivat koskemaan käytännöllisen teologian alueelle sijoittuvaa kristillistä radio- ja TV-toimintaa. Vaikka väitöskirjan teeman vaihtumisen käytännölliset ja työuraan liittyvät syyt lienevätkin tärkeimmät, ovat asiaan saattaneet vaikuttaa myös Niemisen tietoisuuteen kantautuneet ilmeistä pohtimista aiheuttaneet viestit Pault Althausin, taidokkaan teologin ja ansioituneen professorin, suhtautumisesta Hitleriin ja Natsi-liikkeeseen 1930-luvulta alkaen, jota sittemmin tarkasteltiin myös parikymmentä vuotta Niemisen väitöskirja-aihe-pohdinnan jälkeen julkaistussa akateemisessa artikkelissa (Ericksen 1986: "The Political Theology of Paul Althaus: Nazi Supporter"). Niemisen vuonna 1982 julkaistun lisensiaatintyön otsikko on "Kristillinen radio- ja televisiojulistus saksalaisessa evankelisessa keskustelussa toisen maailmansodan jälkeen" ja vuonna 1999 tarkastetun väitöskirjan otsikko "Suomalainen radiohartaus: Yleisradiossa vuosina 1932-1997 lähetettyjen luterilaisten aamuhartauksien rakenne ja sisältö".
Joukkoviestintään, radioon ja televisioon, liittyvän pitkän uransa ohella Niemiselle oli erittäin tärkeää tutkimus- ja opetustyö. Tutkimustyötä Nieminen teki jatkuvasti ja työteliäästi vuosikymmenten ajan päivätyönsä rinnalla. Hänen uransa loppupuoli painottui opetukseen ja koulutukseen. Oltuaan vuodet 1990–1992 Suomen kirkon seurakuntatoiminnan keskusliiton (SKSK, nyk. Kirkkopalvelut) viestintäjohtajana, Nieminen toimi 1990-luvun lopun Laajasalon Kristillisen Opiston koulutusjohtajana ja kirkollisen koulutusyksikön vastaavana opettajana. Toimittaja-taustansa luonteen mukaisesti Nieminen sai monet kansallisesti näkyvistä poliitikoista vierailemaan Laajasalon opiston tilaisuuksissa tarjoten näin mahdollisuuden opiskelijoille harjoitella toimittajille tyypillisissä todellisissa tilanteissa. Uransa loppuvaiheessa sekä jo eläkkeelle jäätyään Nieminen oli useiden vuosien ajan Helsingin yliopistossa käytännöllisen teologian dosenttina keskittyen kouluttamaan opiskelijoita kirkkoon ja kristilliseen uskoon liittyvien teemojen käsittelyyn ja hartausohjelmien toteuttamiseen radiossa ja televisiossa. Nieminen osallistui myös aihetta tarkastelleiden väitöskirjojen ja pro gradu -töiden ohjaamiseen ja antoi niistä arviointilausuntoja. Eläkkeelle jäätyään Nieminen keskittyi useiden kirkollista viestintää käsittelevien tietokirjojen kirjoittamiseen sekä julkaisi myös joitakin kirja-arvosteluja Teologisessa aikakauskirjassa. Taitavana kirjoittajana ja historiantutkimukseen perehtyneenä tutkijana hän toimitti ja toteutti myös Helsingin sydäntoipilaat ry:n historiikin.
Harrastukset

Heikki-Tapio Nieminen pelasi nuorena jalkapalloa maalivahtina kokkolalaisessa KPV:ssä sekä jonkin vuoden myös jääkiekkomaalivahtina Hermeksessä. Maalivahdin rooli näkyi monin tavoin Niemisen toimintatavoissa myös myöhemmissä elämänvaiheissa erilaisissa tilanteissa. Rauhallisuudestaan huolimatta hän yllätti silloin tällöin kanssaihmisiään nopeilla reflekseillään kyeten nappaamaan säpäkästi kiinni esimerkiksi yhtäkkisesti pudonneita esineitä tai yllättäen pöydältä lennähtäneitä papereita. Maalivahti myös vastaa lopulta viimeisenä siitä, että vastustaja ei saa palloa maaliin. Nieminen kertoikin tähän liittyen pitävänsä suorien radio- ja TV- lähetysten pelimäisestä yllätyksellisyydestä, joissa nopea "tilanteen lukeminen" ja tilannekohtainen toimintakyky asioiden edistämiseksi ja tavoitteiden mukaisen toiminnan ylläpitämiseksi on tärkeää - kuten maalivahtina oltaessa.
Nuoruutensa urheilutaustan lisäksi Nieminen oli myös taiteellisesti lahjakas. Hänen persoonallinen piirtämistyylinsä tuli vuosien saatossa tutuksi sukulaisille, tuttaville ja työtovereille. Hän piirsikin usein nopeasti persoonallisia, iloisia ja positiivisia onnittelukortteja ja harrasti ajan salliessa jonkin verran myös maalaamista.
Julkaisut

Nieminen on julkaissut tekstejään mm. seuraavissa teoksissa:
Heikki-Tapio Nieminen: Suomenkieliset radiohartaudet Yleisradion ohjelmistossa vuosina 1926-1939.  Yleisradio Oy, 1994.  ISBN 951-43-0689-9
Heikki-Tapio Nieminen: Suomalainen radiohartaus.  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura - Yleisradio Oy, 1999.  ISBN 952-9791-35-6
Heikki-Tapio Nieminen: Suomalainen radiojumalanpalvelus ja radiosaarna. Yleisradiossa vuo­sina 1926−2001 lähete­tyt luterilaiset jumalanpalvelukset ja radiosaar­nan sisältö.  Helsinki:  Yleisradio Oy, 2001.  ISBN 951-43-0814-X
Heikki-Tapio Nieminen: Taivaasta maan yli tuulee - Herännäispuhujien radiohartauksia Yleisradiosta 1932-2002.  Kirjapaja, 2004.  ISBN 951-607-064-7
Heikki-Tapio Nieminen: Kokoon tulkaa, taivaan linnut - Vanhoillislestadiolaisten puhujien radiohartauksia Yleisradiosta 1932-2002.  Kirjapaja, 2004.  ISBN 951-607-056-6
Heikki-Tapio Nieminen: Armon lapset, riemuitkaa - Evankelisen liikkeen puhujien radiohartauksia Yleisradiosta 1932-2002.  SLEY, 2004.  ISBN 951-618-666-1
Heikki-Tapio Nieminen: Piispainkokous - Piispainkokouksen synty, tehtävät ja toiminta 1908-2008.  Kirkkohallitus, 2008.  ISBN 951-789-268-3
Raija Vartiainen: Saarnaa sanaa : Sanajulistajan käsikirja, s. 191-198.  Helsinki:  Kirjaneliö, 1985.  ISBN 951-600-675-2
Veli-Matti Hynninen: Miksi minusta pappi, s. 80-87.  Edico, 2009.  ISBN 978-952-5708-37-0
Eila Helander: Muutoksen tulkkina : Kirkot ja uskonnollinen elämä osana yhteiskuntaa, s. 333-347.  Kirjapaja, 2003.  ISBN 951-625-900-6
Helvi Ukkola, Pentti J. Voipio, Heikki-Tapio Nieminen: Lahjaksi saatu päivä - 111 aamuvartiota.  Kirjapaja, 1974.  ISBN 951-621-102-X
Helvi Ukkola, Pentti J. Voipio, Heikki-Tapio Nieminen: Hyvää hän on tehnyt - 67 radiohartauspuhetta.  Kirjapaja, 1976.  ISBN 951-621-152-6
Heikki-Tapio Nieminen: Sydämen asialla - Helsingin sydäntoipilaat ry. 1972-2012, s. 128.  Helsingin Sydäntoipilaat, 2012.  ISBN 978-952-930-984-9
Heikki-Tapio Nieminen Yleisradion radiostudiossa 1970-luvulla (Kuva: Mauri Kalima).
Luettelo pikkuplaneetoista: 196001–197000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
196001:stä ja päättyen 197000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Neron sota Parthiaa vastaan

Sodan kaksi ensimmäistä vuotta. Corbulon hyökkäys Armeniaan.
Neron sota Parthiaa vastaan käytiin vuosina 58–63 Rooman valtakunnan ja Parthian valtakunnan välillä pääasiassa Armeniassa. Se oli ainoa varsinainen sota, jonka Rooman keisari Nero kävi. Parthian sota, ja varsinkin rauhansopimus, oli Nerolle poliittinen voitto Roomassa ja lisäsi hänen suosiotaan Itä-Euroopassa.
Armenia oli ollut Rooman vasallivaltio keisari Augustuksen ajoista lähtien, mutta vuonna 52 parthialaiset onnistuivat asettamaan oman ehdokkaansa Tiridateen Armenian valtaistuimelle. Vuonna 54 Rooman keisariksi valittu Nero päätti toimia Rooman arvovallan palauttamiseksi Armeniassa ja sotapäällikkö Gnaeus Domitius Corbulo lähetettiin itään johtamaan sotatoimia. Neuvotteluista huolimatta sota syttyi vuonna 58. Roomalaiset hyökkäsivät Armeniaan ja valtasivat maan pääkaupungit Artašatan ja Tigranocertan. Tiridates joutui pakenemaan maasta, ja roomalaiset asettivat Armenian valtaistuimelle oman ehdokkaansa, Tigranes VI:n. Parthialaisten valtakunnassa oli kapinoita, eivätkä he pystyneet auttamaan Tiridatesta. Tigraneen hyökkäys Parthian vasalliin Adiabeneen vuonna 61 pakotti kuitenkin Parthian kuninkaan Vologaseksen toimimaan. Hän teki rauhan kapinoitsijoiden kanssa ja suuntasi huomionsa Armenian tilanteeseen. Parthialaiset hyökkäsivät Armeniaan vuonna 62 ja aiheuttivat lopulta vakavan tappion roomalaisille Rhandeian taistelussa.
Sota päättyi vuonna 63, jolloin Parthia ja Rooma solmivat kompromissin. Sen mukaan Armenian kuningas olisi vastedes parthialainen prinssi, mutta hänen nimittämisensä vaati hyväksynnän roomalaisilta. Konflikti oli ensimmäinen suora yhteenotto sitten Crassuksen ja Marcus Antoniuksen Parthian sotien, ja se aloitti sarjan sotia, joita Rooma ja iranilaiset valtakunnat kävivät keskenään Armenian hallinnasta.
Taustaa

Rooma ja Parthia olivat sotineet aiemminkin. Vuonna 54 eaa. Publius Licinius Crassus hyökkäsi Parthiaan, mutta hänet kukistettiin Carrhaen taistelussa vuonna 53 eaa. Parthialaiset hyökkäsivät vuonna 40 eaa. Rooman hallitsemille alueille Syyriaan ja Asiaan mutta kärsivät tappion. Vuonna 36 eaa. Marcus Antoniuksen johtamat roomalaiset hyökkäsivät uudestaan Parthiaan, mutta sotaretki päättyi jälleen tappioon. Vuonna 20 eaa. Rooman keisari Augustus lähetti Tiberiuksen asettamaan uuden kuninkaan Armenialle Parthian nukkehallitsijan tilalle. Väkivallalla uhkailemalla ja diplomatialla roomalaiset onnistuivat pääsemään tavoitteisiinsa ja saivat takaisin sodissa menetetyt roomalaiset standaarit ja kotkat sekä sotavangit.
Sekä Rooma että Parthia katsoivat Armenian kuningaskunnan kuuluvan etupiiriinsä. Roomalaisille Armenia oli yksi monista Rooman vasallivaltioista, ja he edellyttivät, että Armenian kuningas tunnustaisi avoimesti valtansa nojaavan Rooman hyväksyntään. Armenia oli kuitenkin kulttuurisesti lähempänä Parthiaa. Rooman keisarin Augustuksen ja Parthian kuninkaan Fraates IV:n välisen sopimuksen mukaan Roomalla oli oikeus nimittää kuningas Armenian valtaistuimelle. Augustuksen aikainen sopimus vahvistettiin aivan Tiberiuksen valtakauden alussa. Vuonna 35 jaa. Parthian kuningas Artabanos II oli aikeissa nostaa oman poikansa Armenian valtaistuimelle, mutta hän luopui aikeistaan, kun roomalaiset uhkasivat sodalla.
Vuonna 52 Parthian kuningas Vologases I kuitenkin syrjäytti Armenian kuninkaan Rhadamistuksen ja nimitti veljensä Tiridateen hänen tilalleen. Ikääntynyt Claudius ei reagoinut tähän mitenkään, mutta vuonna 54 keisariksi valittu Nero koki Parthian tunkeutuvan Rooman valtapiiriin ja lähetti vuonna 55 sotajoukkonsa Gnaeus Domitius Corbulon johdolla Kappadokiaan. Paikalla oli jo Syyrian maaherra Gaius Ummidius Durmius Quadratus. Ummidius oli jo yli 60-vuotias, ja senkin takia Nero näki parhaaksi lähettää Corbulon itään. Corbulo oli senaattori, joka oli toiminut noin vuonna 50 Asian provinssin prokonsulina. Asian tai African prokonsulina toimiminen oli keisariajalla yleensä senaattorin uran kohokohta, johon ylsivät vain harvat senaattorit.
Diplomaattiset neuvottelut ja valmistautuminen sotaan

Corbulon hallintaan annettiin provinssi, johon oli yhdistetty Kappadokia ja Galatia, ja hänelle annettiin myös propreettorin ja myöhemmin prokonsulin imperium. Tacituksen mukaan Corbulo sai erityisnimityksen "Armenian varmistamiseksi". Eräät historioitsijat ovat sitä mieltä, että Corbulolle ei annettu Kappadokiaa ja Galatiaa provinssiksi, vaan hänet nimitettiin ainoastaan sotapäälliköksi. Tacitus käyttää Corbulosta nimitystä "dux bello" (’sotapäällikkö’), joka saattoi olla hänen virallinen tittelinsä.
Roomalaiset toivoivat, että Tiridates suostuisi matkustamaan Roomaan, ottamaan muodollisesti vastaan valtansa keisari Nerolta ja tunnustamaan siten Rooman ylivallan Armeniassa. Corbulo ja Ummidius lähettivätkin neuvottelijoita Vologaseksen puheille, mutta samaan aikaan armeijaa alettiin valmistella sotaan siltä varalta, että diplomatia pettäisi. Kappadokian varuskuntajoukkoihin kuului joitakin apujoukkojen yksiköitä mutta ei yhtään legioonaa. Suurin osa Corbulon armeijasta irrotettiin Syyrian varuskuntajoukoista. Syyrian neljästä legioonasta kaksi lähetettiin Corbulon komentoon, ja niihin lisättiin vielä puolet provinssin apujoukoista. Myös alueen klienttikuningaskunnat antoivat joukkojaan roomalaisten avuksi. Ummidius joutui luovuttamaan suuren osan armeijastaan Corbulolle, mistä syntyi jonkin verran kitkaa heidän välilleen. Corbulon joukkoihin kuuluivat Legio III Gallica ja Legio VI Ferrata, kun taas Ummidiuksen alaisina olivat Legio X Fretensis ja Legio XII Fulminata. Vuoden 56 aikana roomalaiset kouluttivat ja vahvistivat joukkojaan ja paikalle saapui myös Legio IV Scythica Tonavalta. Legioonat täydennettiin määrävahvuisiksi väenotolla, ja Corbulo vei miehensä harjoittelemaan ankariin olosuhteisiin vuoristoon. Hän rohkaisi ja yritti innostaa miehiään mutta kovensi samalla rangaistuksia, kun hän käski teloittaa karkurit välittömästi, vaikka normaalisti ensi- ja toiskertalaisille annettiin lievempiä rangaistuksia.
Vologaseksen poika Vardanes kapinoi isäänsä vastaan, jolloin Vologases päätti jättää Armenian toistaiseksi ja lähetti panttivankeja Ummidiukselle. Roomalaiset päälliköt riitaantuivat tuntemattomasta syystä. Corbulo vaati panttivankeja itselleen ja saikin heidät lopulta. Roomalaiset tuntuivat aluksi saavan tahtonsa läpi diplomatialla, ja Rooman senaatti myönsi keisari Nerolle kunnianosoituksen. Jännitys alkoi kuitenkin taas kasvaa, kun Vologases tuki roomalaisten vaatimuksista huolimatta Tiridatesta, joka kieltäytyi lähtemästä Roomaan. Sota syttyi keväällä 58.
Sodan alku > Roomalaisten hyökkäys Armeniaan

Corbulo oli perustanut linnakkeita Armenian vastaiselle rajalle ja sijoittanut sinne suuren määrän apujoukkojen yksiköitä. Linnoitusketjun komentajana toimi Paccius Orfitus, joka oli entinen vanhempi centurio (primus pilus) ja nyt luultavasti prefektin apulainen tai legioonan tribuuni. Orfitus totesi läheisten armenialaisten varuskuntien olevan heikosti valmistautuneita ja määräsi apujoukkojen ratsuväen hyökkäämään niitä vastaan ilman Corbulon lupaa. Hyökkäys kuitenkin epäonnistui, ja joukot joutuivat perääntymään ja levittivät pakokauhua läheisiin roomalaislinnakkeisiin. Corbulo oli raivoissaan ja rankaisi ankarasti Orfitusta ja muita prefektejä. Lyötyjen joukkojen piti pystyttää telttansa leirin ulkopuolelle, mikä eristi ne muusta armeijasta. Jonkin ajan kuluttua joukot kuitenkin saivat palata leiriin.
Kun Tiridates huomasi roomalaisten keskittävän joukkojaan rajalle, hän alkoi järjestelmällisesti painostaa Armenian roomalaismielisiä kaupunkeja. Corbulo marssi armeijansa kanssa Armeniaan ja yritti estää hyökkäykset roomalaisten puolella olevia kaupunkeja vastaan, mutta Tiridates vältti taistelua roomalaisten kanssa. Corbulo jakoi armeijansa pienemmiksi osastoiksi ja yritti painostaa Tiridatesta monelta suunnalta yhtä aikaa. Hän antoi Rooman liittolaisille Kommagenen kuninkaalle Antiokhos IV:lle, Iberian kuninkaalle Parsman I:lle ja Armenian itärajalla asuville muskheille ohjeen tehdä iskuja Armeniaan. Samaan aikaan hyrkanialaiset kapinoivat Vologasesta vastaan eikä tämä pystynyt auttamaan veljeään. Myös hyrkanialaiset olivat liittoutuneet roomalaisten kanssa.
Tiridates lähetti neuvottelijoita Corbulon luo kysymään, miksi häntä vastaan hyökättiin, vaikka hän oli luovuttanut panttivankeja aikaisemmin. Corbulo vastasi vain, että Tiridateen oli lähdettävä Roomaan hakemaan kruununsa keisari Nerolta. Osapuolet päättivät sopia tapaamisesta. Tiridates ilmoitti tuovansa tuhannen miehen ratsujousimieskaartin tapaamiseen mutta ehdotti, että Corbulo ottaisi mukaansa vain aseettomista legioonalaisista koostuvan suojasaattueen. Corbulo ei välittänyt pyynnöstä vaan toi mukanaan koko armeijansa. Nähtyään Corbulon joukot Tiridates tuli epäluuloiseksi eikä suostunut tulemaan lähemmäksi. Pimeän tultua molemmat armeijat vetäytyivät ja leiriytyivät yöksi. Yöllä Tiridates lähetti joukkojaan hyökkäämään Mustanmeren rannalla sijaitsevaan Trapezukseen johtavien huoltolinjojen kimppuun. Corbulo oli kuitenkin perustanut linnakkeita reitin varrelle ja järjestänyt saattueen jokaiselle huoltokuljetukselle, joten hyökkäykset torjuttiin.
Sodan alku > Artaksatan valtaus

Corbulo ei onnistunut saamaan Tiridatesta ratkaisevaan yhteenottoon, joten hän keskittyi Armenian kaupunkien valtaamiseen. Rooman armeijan reitti kulki Erzurumin ylätasangon yli Araksjoen laaksoon. Corbulo johti henkilökohtaisesti joukkonsa Volandumia (ehkä nykyinen Iğdır) vastaan, ja kaupunki vallattiin muutamassa tunnissa. Sen asukkaat surmattiin tai myytiin orjiksi, ja ryöstösaalis annettiin palkkioksi sotilaille. Roomalaiset valtasivat myös kaksi muuta linnoitettua kaupunkia. Muut kaupungit antautuivat taistelutta, kun niissä oli nähty, kuinka helposti aikaisemmat kohteet oli vallattu.
Rooman armeija lähti nyt marssimaan kohti alueen pääkaupunkia Artaksataa. Roomalaiset ylittivät Araksin kahlaamon kohdalta, koska se oli kauempana kaupungista kuin silta, joka oli ampumamatkan päässä Artaksatan muureista. Tiridateen oli nyt pakko tuoda armeijansa roomalaisia vastaan suojatakseen kaupunkia. Rooman armeija eteni ontossa neliössä, jossa joukot pystyivät siirtymään nopeasti taistelumuotoon. Legio III Gallica oli oikealla ja VI Ferrata vasemmalla. Etusivulla oli Legio X Fretensiksen lippukunta (vexillatio), jonka Corbulo oli jossain vaiheessa saanut vahvennukseksi. Takana puolestaan tuli tuhannen miehen vahvuinen ratsuväki. Joukot suojasivat keskellä olevaa kuormastoa, ja niille oli annettu tiukat ohjeet pysyä muodostelmassa. Sivustoilla oli vielä lisää ratsuväkeä ja jalan liikkuvia jousiampujia. Tiridates näki, että roomalaiset olivat hyvin valmistautuneita suoraan hyökkäykseen ja lähetti ratsastavia jousimiehiä tunnustelijoiksi. He ampuivat nuolia roomalaisia kohti ja perääntyivät yrittäen houkutella vihollisen takaa-ajoon. Roomalaiset pysyivät kuitenkin muodostelmassa, ja yön tultua Tiridates vetäytyi armeijoineen.
Corbulo käski perustaa leirin ja harkitsi yllätyshyökkäystä Artaksataan. Hän toivoi näin voivansa yllättää Tiridateen, ennen kuin tämä ehtisi valmistella puolustusta, mutta luopui ajatuksesta kuultuaan, että Tiridates oli vetäytynyt ja hylännyt kaupungin. Aamulla roomalaiset saartoivat kaupungin, jolloin sen asukkaat avasivat porttinsa ja antautuivat. Corbulo päästi kaupunkilaiset poistumaan rauhassa, mutta Artaksata poltettiin ja sen muurit hajotettiin maan tasalle, sillä roomalaisilla ei ollut irrottaa tarpeeksi joukkoja sinne varuskunnaksi. Tämän jälkeen Rooman armeija nimesi Neron imperaattoriksi. Kaupunki vallattiin luultavasti myöhään kesällä 58, mutta varmuutta siitä ei ole, sillä roomalainen historioitsija Tacitus puhuu ajankohdista epämääräisesti.
Sodan alku > Tigranocertan valtaus

Vuonna 59 roomalaiset ylittivät Tigriksen ja lähtivät marssille kohti Armenian toista pääkaupunkia Tigranocertaa. He armahtivat antautuvat kaupungit, mutta rankaisivat niitä, jotka ryhtyivät vastarintaan tai pakenivat. Iberialaisia neuvottiin ryöstämään mardien vuoristoheimo, joka kieltäytyi antautumasta. Rooman armeijan marssi Tigranocertaan oli vaikea, ja ruokavarat alkoivat jo loppua. Tilanne helpottui, kun armeija pääsi kaupungin viljaville tasangoille, mutta toisaalta vastarinta oli järjestäytyneempää. Yksi kaupunki vallattiin nopeasti, mutta toinen antautui vasta piirityksen jälkeen. Roomalaiset pidättivät ja teloittivat muutamia armenialaisia ylimyksiä, joiden epäiltiin suunnitelleen Corbulon salamurhaa. Sillä aikaa Tigranocertassa ei osattu päättää, taistellako vai antautua. Ensimmäisellä vuosisadalla eläneen roomalaisen kirjailijan Frontinuksen mukaan Corbulo käski teloittaa erään paikallisen armenialaisylimyksen ja ampua hänen päänsä ballistalla muurin yli kaupunkiin. Pää putosi suoraan keskelle kaupungin johtomiesten kokousta, joka päätti antautua heti. Kaupunkilaiset lahjoittivat Corbulolle kultaisen kruunun. Hän piti puheen, jossa ilmoitti, että asukkaita ei rangaistaisi millään tavalla.
Tigranocertan antauduttua roomalaiset valtasivat Legerda-nimisen paikan rynnäköllä. Tacituksen mukaan Tiridates yritti siirtyä Meedian kautta Armeniaan mutta kohtasikin legioonalegaatti Verulanus Severuksen komentaman taisteluosaston. Tiridates perääntyi, kun kuuli Corbulon ja Rooman armeijan päävoimien olevan tulossa paikalle, ja pakeni. Roomalaiset kukistivat pian vähäisen vastarinnan koko maassa. Armenia oli nyt roomalaisten hallinnassa, ja Nero lähetti kappadokialaisen prinssin Tigranes VI:n Armenian uudeksi kuninkaaksi. Corbulo vetäytyi armeijoineen Armeniasta ja jätti uutta hallintoa tukemaan tuhannen miehen legioonalaisosaston, kolme apujoukkojen kohorttia ja kaksi alaa ratsuväkeä.
Parthialaisten vastahyökkäys

Ummidius kuoli vuonna 60 ja Corbulo nimitettiin Syyrian uudeksi kuvernööriksi. Sota ei kuitenkaan ollut vielä ohi. Roomalaiset vahvistivat armeijaansa vuonna 61 Legio V Macedonicalla. Samana vuonna Armenian uusi kuningas Tigranes hyökkäsi uhkarohkeasti Adiabeneen, joka oli Parthian vasalli. Tigraneen hyökkäys pakotti Vologaseksen toimimaan arvovallan ja maa-alueiden menetyksen pelossa. Vologases teki rauhan hyrkanialaisten kanssa ja kruunasi julkisesti Tiridateen uudestaan Armenian kuninkaaksi. Hän antoi Tiridateelle myös taisteluosaston, johon kuului kuninkaan henkivartioratsuväkeä sekä sotilaita Adiabenestä. Tiridates lähti uuden armeijansa kanssa marssimaan kohti Armeniaa saadakseen kruununsa takaisin.
Corbulo vastasi parthialaisten liikkeeseen lähettämällä legioonat IV Scythican ja XII Fulminatan Armeniaan. Corbulo jäi kolmen legioonan kanssa vartioimaan Syyriaa, mutta hänellä näyttää olleen saatavilla vain yksi legioona, joka pantiin linnoittamaan Eufratjoen linjaa. Corbulo lähetti myös kirjeen Nerolle ja pyysi Neroa nimittämään uuden legaatin johtamaan sotaa Armeniassa, sillä Corbulon oli vaikea puolustaa yksin sekä Armeniaa että Syyriaa.
Keväällä 62 Monaesesin johtamat parthialaiset alkoivat piirittää Tigranocertaa. Tigranes oli valmistellut kaupungin puolustuksen hyvin ja varastoinut sinne runsaasti ruokaa sekä koonnut vahvan varuskunnan. Parthialaiset hyökkäsivät adiabeneläisen osaston johdolla kaupunkiin, mutta hyökkäys torjuttiin. Tämän jälkeen Corbulo lähetti neuvottelijoita Vologaseksen puheille Nisibisiin. Epäonnistunut piiritys ja ruoan puute sai Vologaseksen vetämään armeijansa pois Armeniasta. Parthialaiset suostuivat myös lähettämään neuvottelijoita Roomaan samalla, kun roomalaisetkin vetäytyivät Armeniasta ja poistivat Tigraneen valtaistuimelta. Sopuun ei kuitenkaan päästy, ja sota jatkui edelleen.
Nero lähetti vuoden 61 konsulin Lucius Caesennius Paetuksen uudeksi legaatiksi Kappadokiaan ja Galatiaan kesällä 62. Huhuttiin, että hänen nimityksensä oli saanut Corbulon yrittämään neuvottelua parthialaisten kanssa, koska hän ei halunnut toisen miehen lopettavan hänen aloittamaansa sotaretkeä. Rooman armeija jaettiin näiden kahden miesten kesken. Paetus sai Legio IV Scythican, Legio XII Fulminatan ja Legio V Macedonican. Corbulolla oli taas Legio III Gallica, Legio VI Ferrata ja Legio X Fretensis. On merkillepantavaa, että Corbulo piti itsellään kokeneemmat legioonat, kun taas Paetus sai komentoonsa heikommat ja ehkä huonommin koulutetut joukot. Corbulo ja Paetus eivät juuri pitäneet toisistaan, koska kumpikin halusi todistaa olevansa parempi kenraali.