Liitukausi
Maantiede

Liitukauden maailmankartta näytti vielä kauden lopullakin erilaiselta kuin nykyisin. Mantereet olivat eri paikoissa ja merenpinta suurimman osan ajasta huomattavan korkealla.
Merten pieneliöstö oli hyvin runsaslukuista, ja pieneliöt toimivat aineksena suurten kalkkikivimuodostumien syntymiselle sekä Euroopassa että Pohjois-Amerikassa. Englannin kalkkikivi syntyi keski- ja myöhäisliitukaudella noin 97,5–66,5 miljoonaa vuotta sitten. Se muodostui lämpimissä, matalissa merissä, joita oli merenpinnan noustua korkealle runsaasti. Merissä oli suotuisan lämpötilan myötä runsaasti planktonia ja muuta pieneliöstöä. Kivihiiltä, öljyä ja kaasua syntyi matalan meren eloperäisten pohjalietteiden vajottua syvälle kallioperään. Liitukaudella syntyi puolet maailman öljyvaroista ja niistä puolet kauden lämpöhuipun aikoihin noin 100 miljoonaa vuotta sitten.
Jättiläismanner Pangean hajoaminen jatkui liitukaudella. Atlantin valtameri laajeni ja Afrikka puristui kohti Euraasiaa, minkä seurauksena Alppien vuoristo alkoi muodostua. Suurin osa mantereista joutui liitukauden puolivälissä tulvan valtaan, kun uusien merten keskiselänteet syrjäyttivät liikkeelle valtavia vesimääriä. Merenpinta oli keskiselänteiden ja laavatasankojen myötä noin 300 metriä nykyistä ylempänä.
Pohjois-Atlantti oli nykyistä kapeampi. Amerikka ja Eurooppa sijaitsivat hyvin lähellä toisiaan. Grönlanti oli kiinni Amerikassa ja erittäin lähellä Norjaa. Euroopassa ja Aasiassa oli huomattavan korkean merenpinnan myötä laajoja matalia meriä nykyisten manneralueidenkin kohdalla. Meriä esiintyi liitukaudella muun muassa nykyisessä Keski- ja Etelä-Euroopassa sekä Ukrainassa, Iranissa ja eteläisen Venäjän länsialueella. Merialueita sijaitsi myös Arabiassa, Pohjois-Afrikassa ja monilla muilla nykyisin kuivilla seuduilla. Myös Pohjois-Amerikan Suurten tasankojen alue oli merta. Intia sijaitsi kaukana eteläisellä pallonpuoliskolla ja liikkui melko nopeasti kohti Aasiaa. Australia ja Etelämanner olivat kiinni toisissaan, Pohjois- ja Etelä-Amerikka puolestaan irti toisistaan. Afrikan ja Euraasian välissä oli Tethysmeri, joka ulottui nykyiseltä Välimereltä Irakiin. Tethysmeri oli yhteydessä suuriin valtameriin, toisin kuin nykyinen Välimeri. Sen kautta oli vapaa pääsy Intian valtamereltä Atlantille.
Etelä-Amerikan ja Etelämantereen välillä oli liitukauden aikana kannas. Aasian ja Amerikan välille syntyi Apt-vaiheessa niin ikään kannas. Lauraasian ja Gondwanan välinen Tethysmeri laajeni liitukauden alussa noin 140 miljoonaa vuotta sitten leveäksi salmeksi, joka päästi merivirran kulkemaan sen läpi ja lämmittämään Maata varsinkin 130–100 miljoonaa vuotta sitten, jolloin Tethysmeri oli leveä. Myös Pohjois- ja Etelä-Amerikan yhteys katkesi liitukauden alkupuolella.
Merenpinta nousi keskiliitukaudella, koska merten sisällä esiintyi selänteiden kohoamisesta laavan purkautumisen seurauksena. Valtavat laavapurkaukset loivat laajoja merenalaisia tasankoja eteläisen Tyynenmeren pohjaan liitukauden lämpöhuipun aikoihin noin 135–115 miljoonaa vuotta sitten. Pangea hajosi 125 miljoonaa vuotta sitten Lauraasiaksi ja Gondwanaksi. Ontongin Jaavan tasanko lounaisella Tyynellämerellä on kaksi kertaa Alaskan kokoinen sekä noin 40 kilometriä paksu. Valtavat laavapurkaukset johtuivat Maan vaipassa olevista suurikokoisista kuumista pisteistä, pluumeista, joiden nouseminen pintaan on suhteellisen harvinaista Maan historiassa. Mannerlaattojen liikkeen on arvioitu olleen nopeimmillaan noin 100 miljoonaa vuotta sitten, pluumien toimintaan liittyen. Välillä lyhyeksi aikaa takautunut, yhteensä 135 miljoonaa vuotta noussut merenpinta alkoi laskea liitukauden loppupuolella. Merenpinta lienee ollut korkeimmillaan noin 93 miljoonaa vuotta sitten Turonia-vaiheen lämpöhuipun aikoihin. Merenpinnan yleinen lasku muuttui selväksi 75–72 miljoonaa vuotta sitten. Liitukauden lopussa tapahtui lukuisia alle puoli miljoonaa vuotta kestäneitä merenpinnan tilapäisiä laskuja sekä loivempia, pidempiä laskukausia. Lyhyiden laskujen uskotaan liittyneen Etelämantereen ajoittaisiin jäätiköitymisiin, vaikka ajatus tuntuu lämpimän ilmaston vuoksi hieman epävarmalta. Merenpinta poikkesi lyhytaikaisesti hyvin alhaalla noin 66 miljoonaa vuotta sitten alennuttuaan noin 50 metrillä.