Etelä-Afrikan unioni
Poliittinen kehitys

Etelä-Afrikan unionin perustuslaki oli maan valkoisten väestöryhmien, brittien ja afrikaanerien yhteistyösopimus. Unionissa käytännössä vain valkoisilla oli oikeus äänestää, ja parlamentin kaikki jäsenet olivat eurooppalaista alkuperää.
Etelä-Afrikan sisäpolitiikassa vaikutti 1890-luvulta aina 1940-luvulle asti kolme poliittista pääsuuntausta. Näistä South Africa Partyn edustama suuntaus katsoi, että maan valkoisen väestönosan etuja edisti parhaiten läheinen suhde Brittiläiseen imperiumiin ja englantilaisen ja afrikaanerikulttuurin yhteensulautuminen. Puolueen kannatus tuli suurimmaksi osaksi afrikaanereilta, mutta kannattajakunnassa ja johtajistossa oli myös merkittävä määrä englanninkielisiä. Unionist Party vastusti kiivaasti kaikkia irtautumispyrkimyksiä imperiumista ja katsoi, ettei esimerkiksi englanninkielisillä virkamiehillä pitänyt olla velvollisuutta opetella afrikaansia. Kolmantena voimatekijänä oli afrikaanerien vuonna 1914 perustettu etnonationalistinen Kansallispuolue (National Party, NP), joka kannatti erillisten englanninkielisten ja afrikaansinkielisten instituutioiden luomista ja painotti imperiumista erillisen Etelä-Afrikan itsenäisiä etuja. Poliittisen kamppailun seurauksena syntyi uusi, poissulkevampi afrikaaneri-identiteetti ja vanhat identiteetit, kuten "buurius" hiipuivat enenevästi urbanisoituvassa yhteiskunnassa.
Maan ensimmäisen hallituksen muodosti South African Party (SAP). Hallituksen keskeisiä poliittisia kysymyksiä olivat Lounais-Afrikan (nykyinen Namibia) siirtyminen Kansainliiton mandaatilla Etelä-Afrikan hallintaan ja mustien ja valkoisten välisen aseman järjestäminen maan kaupungeissa. Hallitus pyrki ratkaisemaan näitä kysymyksiä vuoden 1911 kaivos- ja työlailla (Mines and Works Act). Laki kielsi afrikkalaisilta suurimman osan korkeaa ammattitaitoa vaativista kaivostöistä, jotka varattiin valkoisille. Samana vuonna säädetyssä alkuasukkaiden työnsäätelylaissa (Native's Labor Regulation Act) määriteltiin mustien työn tekemisen olosuhteet: mustat värvättiin maaseudulta, heiltä otettiin sormenjäljet ja heille myönnettiin "passi", joka oikeutti heidät siirtymään kaupunkeihin. Jos afrikkalaiset rikkoivat työsopimusta tai jäivät kaupunkiin työsopimuksen päätyttyä, oli rangaistuksena kaksi kuukautta pakkotyötä.
Bothan jälkeen maan hallituksen muodosti vuosina 1919–1924 Jan Smuts, joka käytti kovia otteita lopettaakseen maata keväällä 1924 repineet hiili- ja kultakaivoslakot. Toimenpiteiden seurauksena valkoiset työläiset äänestivät seuraavissa vaaleissa työväenpuoluetta ja kansallispuoluetta, jotka voittivat vaalit ja muodostivat James Barry Munnik Hertzogin johdolla yhteishallituksen vuoteen 1933 asti. Hertzog jatkoi politiikkaa, jonka tarkoituksena oli turvata ennen kaikkea köyhien valkoisten työläisten edut. Samanaikaisesti afrikaanerinationalismiksi kutsuttu etnonationalistinen ideologia voimistui ja sen keskeiseksi toteuttajaksi syntyi Kansallispuolueesta eronnut Daniel François Malanin perustama Puhdasoppinen kansallispuolue (afrikaansiksi Gesuiverde Nasionale Party, GNP).
Vuonna 1931 säädetty Westminsterin säädös vahvisti lopullisesti Etelä-Afrikan unionin aseman yhdessä muiden samaan aikaan Kansainyhteisöön liittyneiden maiden kanssa tasavertaisena, itsenäisenä valtiona.
Vuoteen 1948 asti maata hallitsivat Smutsin ja Hertzogin johtamat fuusiohallitukset, joiden kannatus oli peräisin kansallispuolueen ja SAP:n yhteenliittymältä, vuonna 1934 perustetulta United Partylta. Vuonna 1936 Kapmaan äänioikeusjärjestelmä kumottiin alkuasukkaiden edustuslailla, ja mustat menettivät viimeisetkin poliittiset oikeutensa. Toisen maailmansodan alla Smuts ja Hertzog ajautuivat riitaan Etelä-Afrikan osallistumisesta sotaan. Hertzog katsoi, että Etelä-Afrikan tuli pysyä puolueettomana, mutta vuonna 1939 pääministeriksi noussut Smuts vei maan sotaan Ison-Britannian rinnalle.