stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Metsäkauris
Elintavat > Käyttäytyminen

Metsäkauris voi olla liikkeellä kaikkina vuorokauden aikoina, mutta se on aktiivisin ilta- ja aamuhämärissä. Metsäkauriit elävät usein pienissä perheryhmissä, joihin kuuluu uros, 2–3 naarasta ja vasat. Varsinkin urokset voivat elää yksinäänkin. Urosten sarvet alkavat kasvaa kevättavella, ja ne ovat lopullisessa mitassaan jo loppukeväällä. Niitä peittää aluksi verinahka, jonka uros kuitenkin pian hankaa pois kelomalla sarvia puunrunkoihin ja oksiin. Kelomisen yhteydessä eläimen otsassa olevista hajurauhasista tarttuu puuhun hajuainetta, jolla uros merkitsee reviirinsä. Aikuiset urokset valtaavat jo keväällä itselleen reviirin, jolta ne ajavat pois kaikki muut samaa sukupuolta olevat yksilöt. Naaraatkin ovat hirvieläimeksi poikkeuksellisen reviiritietoisia, ja saattavat ajaa omat aikuiset vasansa pois lähistöltään. Karkotetut yksilöt voivat vaeltaa jopa 700 kilometrin päähän talvisesta elinalueestaan. Joillakin alueilla metsäkauriit vaeltavat talvisin myös ravinnon perässä. Pohjoismaissa lumisuus ei yleensä aiheuta vaelluksia, vaan Ruotsissa naaraiden on todettu päinvastoin vähentävän liikkumistaan paksun lumipeitteen aikana. Talvisin ravintoa etsiessään kauriit voivat lyöttäytyä suuriksi laumoiksi.
Metsäkauris pystyy juoksemaan nopeasti ja tekemään pitkiä hyppyjä. Se on myös taitava uimari. Pohjois-Euroopassa aikuisten yksilöiden merkittävin saalistaja on ilves, minkä lisäksi kettu voi syödä pieniä vasoja.
Elintavat > Ravinto

Metsäkauris kuuluu märehtiviin kasvinsyöjiin. Päivän aikana se voi käydä laiduntamassa jopa runsaat kymmenkunta kertaa, sillä pienenä eläimenä sen suhteellinen energiantarve on suuri. Ravintonaan se suosii energiapitoisia, helposti sulavia kasvikunnan tuotteita. Joillain seuduilla metsäkauriin ruokalistalle voi kertyä vuoden aikana jopa 1 000 kasvilajia. Ravinnonkäyttö vaihtelee vuodenaikojen mukaan. Kesällä metsäkauris syö enimmäkseen metsänreunojen vihreitä heinä- ja ruohokasveja. Myös marjat, jäkälät ja sienet kelpaavat ravinnoksi. Talvisin metsäkauriit joutuvat turvautumaan varpuihin ja puiden ja pensaiden oksiin, versoihin ja silmuihin. Pienen kokonsa takia ne eivät kuitenkaan pysty hyödyntämään niin korkealla olevia puiden oksia ja lehtiä kuin suuremmat hirvieläimet. Ne voivat etsiä latojen ympäriltä maahan pudonnutta kauraa ja heinää. Jos muuta ravintoa ei ole enää saatavilla, metsäkauris voi joutua turvautumaan männynneulasiinkin, joita se ei muutoin syö. Se ei aiheuta mäntytaimikoille niin paljon vahinkoa kuin hirvi, koska ei ylety katkomaan latvoja. Runsaslumisina talvina laji selviytyy hyvin pitkälle lisäruokinnan ansiosta.
Elintavat > Lisääntyminen ja elinikä

Metsäkauriiden pariutumisaika on loppukesällä. Suomen oloissa kiima-ajan kiivain kausi ajoittuu heinä–elokuun vaihteeseen. Tuolloin urokset puolustavat reviiriään aggressiivisesti muita uroksia vastaan ja yrittävät houkutella sinne naaraita. Naaras synnyttää alkukesällä, ja saa yleensä kaksi tai kolme vasaa kerrallaan.
Vanhin tunnettu metsäkauris eli vankeudessa 17,5-vuotiaaksi. Luonnossakin ne saavuttavat usein 15 vuoden iän.
Metsäkauris ja ihminen

Metsäkauris on levinneisyysalueillaan tärkeä riistaeläin. Ahvenanmaalla lajin metsästys alkoi vuonna 1973. Manner-Suomessa metsäkauriin metsästys aloitettiin vasta myöhemmin, ensimmäisenä Pohjanlahden perukassa. Suomessa uros on rauhoitettu 1.2.–15.5. ja 16.6.–31.8., naaras ja saman vuoden vasa 1.2.–31.8. Muina aikoina metsäkauriita saa Suomessa metsästää ilman pyyntilupaa. Myös pyyntimenetelmä on vapaa laissa erikseen kiellettyjä menetelmiä lukuun ottamatta, eli metsäkaurista saa ampua myös haulikolla ja jousiaseella. Rihlatulla luotiaseella metsästettäessä ampujan on kuitenkin ensin suoritettava metsästyslaissa säädetty ampumakoe. Metsästäjällä on vuonna 2005 laaditun asetuksen mukaan myös velvollisuus ilmoittaa riistanhoitopiirille kunkin kaadetuksi tulleen metsäkauriin ikä, sukupuoli, pyyntiajankohta ja -paikka. Metsästyksessä voidaan kesäaikaan hyödyntää erityisiä pillejä, joiden tuottama ääni houkuttelee varsinkin uroksia. Metsästäjien saama vuotuinen saalis on 2000-luvulla vaihdellut 2 800 ja 4 200 välillä.
Itävaltalaisen Felix Saltenin kuuluisan Bambi: Tarina metsästä -lastenkirjan Bambi on metsäkauris, joka on yleinen riistaeläin Keski-Euroopassa. Kirjaan perustuva Disney-yhtiön yhdysvaltalainen piirroselokuva Bambi kuvaa kuitenkin valkohäntäkaurista. Metsäkaurista ei esiinny Amerikassa.
Kirjallisuutta

Halla, Tapio: Metsäkauris, uusi tulokas.  Helsinki:  Metsästäjäin keskusjärjestö, 2000.  ISBN 952-9593-38-4
Aiheesta muualla

Keskisuomalainen
Suomen Metsästäjäliitto
Metsästäjäin Keskusjärjestö (pdf-tiedosto)
Animal Diversity Web (englanniksi)
ARKive (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q122069  Wikispecies: Capreolus capreolus  ADW: Capreolus_capreolus  BioLib: 20894  BOLD: 329712  CoL: QSF3  EoL: 308479  EPPO: CAPRCA  Fauna Europaea: 305258  Fauna Europaea (new): 108c7a6f-f2ff-4a8d-977f-bbb008449751  GBIF: 5220126  iNaturalist: 42184  IRMNG: 10229244  ITIS: 625063  IUCN: 42395  MDD: 1006286  MSW: 14200217  NBN: NHMSYS0000080203  NCBI: 9858  Observation.org: 418  Open Tree of Life: 460517  Paleobiology Database: 149382  Paleobiology Database: 149382  TSA: 3401  Xeno-canto: Capreolus-capreolus  Laji.fi: MX.47507 
Sarvipäinen uros.
Metsäkauriin sorkanjälkiä lumessa.
Belgialainen metsäkauris elinympäristössään.
Talvisin metsäkauriit kerääntyvät usein laumoihin.
Emo ja vasa.
Nuori vasa.
Metsäkauriiden trofeita.
Matti Harkonmäki

Matti Harkonmäki (s. 1935 Kouvola) on taiteenkerääjä ja entinen mainosalan yrittäjä. Hänen kokoelmansa on nykyisin Helsingin taidemuseossa.
Harkonmäki opiskeli Helsingin yliopistossa humanistisia aineita, suomen kieltä, estetiikkaa ja nykykansojen kirjallisuutta sekä taidehistoriaa. Hän työskenteli ensin Markkinointi Viherjuurella ja Turkama & Kumppaneilla, kunnes perusti 1971 oman toimiston Harkonmäki Oy:n. Se muistetaan ehkä parhaiten 1980-luvun puolivälissä metsäteollisuusjärjestöille tehdystä kampanjasta Suomi elää metsästä. Toimisto meni konkurssiin talouslaman aikana 1991, ja Harkonmäki menetti omaisuutensa.
Harkonmäki maalaa myös itse ja on pitänyt näyttelyitä.
Kirjallisuutta

Harkonmäki-kokoelma: Suomalaista 80-luvun taidetta, Frenckell, 1985 ISBN 951-95311-5-7
Hannu Hannuksela

Kenraalimajuri Hannu Hannuksela.
Hannu Esa Hannuksela (12. joulukuuta 1893 Ilmajoki – 12. toukokuuta 1942 Kivennapa) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri.
Sukutausta, opinnot ja perhe

Hannuksela syntyi Ilmajoella. Hänen vanhempansa olivat kirkkoherra Juhani Hannuksela ja Sanni Heikkilä.
Hannuksela kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1914 ja liittyi Etelä-Pohjalaiseen Osakuntaan. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Martta Inkeri Nikkisen kanssa.
Upseerin urallaan Hannuksela suoritti Tykistöupseerien täydennyskurssin vuonna 1920 ja korkeamman päällystön kurssin vuonna 1923 sekä Sotakorkeakoulun yleisen osaston ensimmäisen vuosikurssin vuosina 1924–1925 ja komentajakurssin vuosina 1925–1926.
Jääkärikausi

Hannuksela liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 3. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 13. joulukuuta 1916 pataljoonan haupitsipatteriin. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misajoella, Riianlahdella ja Smārdesissa sekä Lielupejoella.
Suomen sisällissota

Hannuksela saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan valkoisten tähystys- ja patteriupseeriksi Jääkäritykistön 3. patteriin. Hän osallistui taisteluihin Kurussa, Muroleessa ja Messukylässä ja Tampereella. Tampereen valloituksen jälkeen hänet sijoitettiin tykistön uudelleen järjestämisen myötä Jääkäritykistöprikaatin 3. jääkäripatteriston 6. patteriin tähys- ja patteriupseeriksi ja otti osaa Viipurin valloitukseen.
Upseerin ura

Hannuksela palveli sisällissodan jälkeen III patteriston adjutanttina edelleen Jääkäritykistöprikaatissa, josta hänet määrättiin tykistön uudelleenjärjestelyssä opetusupseeriksi Suomen tykistökouluun ja siirrettiin 25. elokuuta 1918 Kenttätykistörykmentti n:o 1:een, missä toimi 1. ja 4. patterin päällikkönä. Hänet komennettiin 1. lokakuuta 1918 Kenttätykistörykmentti n:o 3:een patterinpäälliköksi ja 7. huhtikuuta 1919 alkaen Raskaaseen tykistörykmenttiin I patteriston komentajaksi, josta hänet määrättiin edelleen 2. helmikuuta 1926 Raskaan tykistörykmentin komentajaksi ja 1. heinäkuuta 1933 alkaen komentajaksi kenttätykistörykmentti 2:een ja 28. syyskuuta 1934 alkaen Savon sotilasläänin komentajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Hannuksela komensi talvisodassa 13. divisioonaa ja osallistui taisteluihin Laatokan Karjalassa. Välirauhan aikana hän toimi tykistökomentajana Maavoimien esikunnassa ja Etelä-Pohjanmaan sotilasläänin komentajana. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin 19. divisioonan komentajaksi ja osallistui komentajana taisteluihin Laatokan Karjalassa. Kun 19. divisioona lakkautettiin 1. helmikuuta 1942, hänet siirrettiin 2. divisioonan komentajaksi ja otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella.
I armeijakunnan komentaja jääkärieversti Einar Mäkinen esitti Hannukselalle Mannerheim-ristiä hieman ennen armeijakunnan lakkauttamista 20. elokuuta 1941, mutta Mannerheim hylkäsi esityksen.
Hannu Hannuksela kuoli sydänkohtaukseen toukokuussa 1942 ollessaan tarkastusmatkalla Kivennavan Kekrolassa. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Luottamustoimet

Hannuksela toimi 2. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1924 ja puheenjohtaja vuonna 1933 sekä varapuheenjohtajana vuonna 1934.
Kirjallisuutta

Ilmari Turjan kirjoittama kirja Kahden everstin taistelu, joka kertoo Kumurin taistelusta
Veikko Juraman kirjoittama kirja Hannuksela vastaan Laurila, eräiden 19. divisioonan komentajien henkilösuhteista v. 1941 sekä näiden suhteiden taustaa ja seurauksia (Marktar 2002)
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. joulukuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 28. huhtikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1923  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1927  Eversti 16. toukokuuta 1930  Kenraalimajuri 1942 |      |  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien kera 1941  Vapaudenristi 1. lk. 1940  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera 1918  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. komentajamerkki, 1928  Suomen Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Väestönsuojelun ansiomitali  Jääkärimerkki  Saksan 2. lk. Rautaristi, 1941  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Jääkäripataljoona saapuu paraatista Liepājassa kesällä 1917, joukkoa johtaa ratsailta luutnantti Basse ja häntä seuraa pataljoonan pioneerikomppania.
Hannu Hannuksela jääkärinä.
Hannoverin evankelisluterilainen maakirkko

| Hannoverin evankelisluterilainen maakirkko |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  Luterilaisuus
Johtaja:  maapiispa Ralf Meister
Yhteistyötahoja:  Saksan evankelinen kirkko Saksan yhdistynyt evankelisluterilainen kirkko Luterilainen maailmanliitto Kirkkojen maailmanneuvosto
Toiminta-alue:  osapuilleen entisen Hannoverin kuningaskunnan alue nykyisen Ala-Saksin alueella sekä Bremerhaven
Seurakuntia:  1248
Jäseniä:  2 482 015 jäsentä, osuus alueen väestöstä 43,3% (31.12.2019)
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hannoverin evankelisluterilainen maakirkko (saks.  Evangelisch-lutherische Landeskirche Hannovers) on yksi Saksan 20 protestanttisesta maakirkosta ja siten Saksan evankelisen kirkon jäsenkirkko. Sen pääpaikka on Hannoverissa. Kirkon jäsenmäärä on 2 482 015, ja se muodostuu 1 248 seurakunnasta. Kirkko on suurin Saksan luterilaisista maakirkoista ja kymmenenneksi suurin luterilainen kirkko maailmassa. Kirkko on Kirkkojen maailmanneuvoston ja Luterilaisen maailmanliiton jäsen. Kirkko kuuluu myös Ala-Saksin evankelisten kirkkojen konfederaatioon. Kirkkokunnan piispankirkko ja pääkirkko on Marktkirche Hannoverissa. Rehburg-Loccumissa kirkolla on Evankelinen Akatemia ja pappisseminaari, joka sijaitsee Loccumin luostarissa. Kirkon asioita hoitaa maakirkon virasto.
Toimialue

Kirkko toimii alueella, joka oli vuoteen 1945 Preussin Hannoverin maakunta. Toisen maailmansodan jälkeen alue on pienin muutoksin kuulunut Ala-Saksin osavaltioon. Kirkon toimialueen rajat eivät täysin noudata nykyisiä osavaltiorajoja.
Historia

Kirkon toiminta ja kehitys maakirkkona on sen historian ajan ollut riippuvainen Hannoverin valtiollisesta kehityksestä. 1800-luvulla aluekokonaisuuteen kuuluivat Lüneburgin herttuakunta, Calenbergin herttuakunta, Grubenhagenin herttuakunta, Hadeln ja Amt Neuhaus Sachsen-Lauenburgista sekä kreivikunnat Diepholz, Hoya, Lingen, Bentheim, Itä-Friisinmaa ja Hohnstein sekä Spiegelberg, Plesse, Goslarin vapaakaupunki sekä Bremenin, Verdenin, ja Hildesheimin piispankaupungit. Lisäksi luostareiden alueista Hannoveriin ja kirkon toimialueeseen kuuluivat Münster, Osnabrück, Eichsfeld ja Loccum.
Uskonpuhdistuksessa lähes koko alue kääntyi luterilaisuuden kannalle vuonna 1527. Erityisen suuri merkitys oli Johannes Bugenhagenilla, jonka laatima kirkko-ohjesääntö oli ensimmäisiä. Luostareiden alueet Hildesheim, Münster, Osnabrück-Land ja Eichsfeld jäivät katolisiksi. Alueelle syntyi myös joitakin reformoituja seurakuntia.
Vuonna 1692 syntyi Hannoverin vaaliruhtinaskunta, mikä samalla laajensi Hannoverin aluetta. Alue laajeni edelleen, kun Hannoverista vuonna 1815 tuli kuningaskunta ja sen alueeseen liitettiin Itä-Friisinmaa, Lingenin ja Bentheimin kreivikunnat, Plesse, Osnabrück ja Hildesheim. Maakirkon alueella toimi nykyisin luterilaisten lisäksi myös reformoituja seurakuntia, joiden kaikkien päämies (summus episcopus) aikoinaan oli Hannoverin vaaliruhtinas. Maakirkko jakautui viiteen suhteelliseen itsenäiseen piiriin (saks. Konsistorialbezirk), Hannover, Stade, Aurich, Osnabrück ja Otterndorf. Vuonna 1866 Hannoverista tuli Preussin maakunta, mutta kirkko säilyi itsenäisenä eikä sitä liitetty Preussin evankeliseen kirkkoon. Preussin vallan aikana Preussin kuningas oli kirkon päämies. Hengellistä päämiestä nimitettiin superintendentiksi.
Vuodesta 1922 Hannoverin maakirkko oli vapaavaltion itsenäinen maakirkko, jonka päämiehenä toimi maapiispa. Maakirkkopäivät alkoi käyttää kirkon ylintä valtaa. Konsistorista muodotettiin kirkkohallitus ja kirkon keskusvirasto. Toisen maailmansodan jälkeen kirkko oli Saksan evankelista kirkkoa muodostettaessa sen perustajajäsen samoin kuin muodostamassa Saksan yhdistynyttä luterilaista kirkkoa. Vuonna 1971 muodostettiin toisen Ala-Saksin evankelisen kirkon kanssa Ala-Saksin evankelisten kirkkojen konfederaatio. Vuonna 1977 muodostettaessa Pohjois-Elben evankelisluteriliasta kirkkoa, Harburg (Hampurissa) liittyi uuteen kirkkoon. Samoin Cuxhaven siirtyi Hampurin kirkosta Hannoverin kirkkoon.
Kirkon johto ja hallinto

Maapiispa on kirkon pää ja korkein viranhaltija. Nykyinen maapiispa on Ralf Meister. Maapiispa Hanns Lilje (1899–1977) toimi Kirkkojen maailmanneuvoston presidenttinä 1968–1975.
Maasynodi toimii kirkolliskokouksena. Edustajat valitaan vaaleilla, joissa luottamusmiehet ja papisto ovat äänioikeutettuja. Synodi kokoontuu kaksi kertaa vuodessa.
Synodissa on edustettuina eri lailla ajattelevia edustajia. Maltilliset konservatiivit edustavat kansankirkollista suuntausta (saks.  Lebendige Volkskirche, LVK). Liberaaliryhmittymä edustaa 'avoimen kirkon' linjaa, joka muotoiltiin vuonna 1969 (saks.  Gruppe Offene Kirche, GOK). Nämä kirkkopuolueet pitävät kokouksia useita kertoja vuodessa ja valmistautuvat synodin kokouksiin.
Kirkolliskomitea saks.  Landessynodalausschuss toimii toimeenpanevana elimenä – kirkon hallituksena. Myös komitean paikat jakaantuvat kirkkopuolueiden kesken: Avoimen kirkon hallussa on neljä paikkaa ja kansankirkollisilla kolme paikkaa.
Maakirkonvirasto ja piispanistuin sijaitse Hannoverissa. Virastoa johtaa presidentti, virastokollegion puheenjohtaja on maapiispa. Kirkolla on myös senaatti, johon kuuluvat johtavat viranhaltijat ja luottamusmiehet. Piispainneuvosto kokoaa yhteen maapiispan ja aluepiispat
Alueellisesti kirkko rakentuu seurakunnista ja kirkkopiireistä (saks.  Kirchenkreis), joita johtaa superintendentti. Kirkkopiirejä on 57. Kirkkopiirejä laajempia alueyksiköitä ovat Sprengelit. Välitason hallintoa on kuitenkin pyritty vähentämään ja siirtämään tehtäviä kirkon keskushallinnolle.
Virsikirja

Kirkossa veisataan Saksan evankelisen kirkon virsikirjan Ala-Saksin ja Bremenin aluepainoksesta (saks.  Evangelisches Gesangbuch: Ausgabe für die Evangelisch-Lutherischen Kirchen in Niedersachsen und für die Bremische Evangelische Kirche, Hannover/Göttingen), 1994.
Lähetystyö ja kansainväliset yhteydet

Hannoverin, Braunschweigin ja Schaumburg-Lippen maakirkoilla on yhteinen vuonna 1977 perustettu lähetysseura 'Evangelisch-lutherische Missionswerk in Niedersachsen', ELM. Kirkolla on viralliset yhteistyösuhteet muiden muassa Etelä-Afrikan evankelisluterilaiseen kirkkoon, Etiopian Mekane Yesus-kirkkoon, Tamilin evankelisluterilaiseen kirkkoon Intiassa, Siperian Uralin ja Kauko-Idän evankelisluterilaiseen kirkkoon Venäjällä sekä luterilaisiin kirkkoihin Ranskassa ja Isossa-Britanniassa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hannoverin kirkon virallinen sivusto
Kirjallisuutta

Hans Walter Krumwiede: Kirchengeschichte Niedersachsens. Erster und Zweiter Teilband. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 1996 ISBN 3-525-55434-6.
Gerhard Uhlhorn: Hannoversche Kirchengeschichte in übersichtlicher Darstellung. Neudruck der Ausgabe von 1902. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 1988, ISBN 3-525-55408-7.
| n k Saksan evankelisen kirkon jäsenkirkot |
| --- | --- | --- |
| Jäsenkirkot |  Anhalt  Baden  Baijer  Berliini, Brandenburg ja Sleesian Ylä-Lausitz  Braunschweig  Bremen  Hannover  Hessen ja Nassau  Kurhessen-Waldeck  Lippe  Keski-Saksa  Oldenburg  Pohjois-Saksa  Pfalz  Evankelis-reformoitu kirkko  Reininmaa  Saksi  Schaumburg-Lippe  Westfalen  Württemberg  |  |
| Liitännäisjäsenet |  Saksan evankelis-reformoitujen kirkkojen liitto  Herrnhutilais veljesseurakunnat  |  |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Evangelisch-lutherische Landeskirche Hannovers
Käännös suomeksi
Harden–Eulenburg-skandaali

Harden–Eulenburg-skandaali (myös Eulenburg-skandaali) oli Saksassa vuosina 1907–1909 käydyn sotilasoikeudenkäyntisarjan sekä viiden homoseksuaalista käyttäytymistä ja kunnianloukkaussyytöksiä koskeneen siviilioikeudenkäynnin ympärille syntynyt kohu.
Toimittaja Maximilian Harden (1861–1927) syytti vuonna 1906 Philipp Friedrich Alexander Fürst zu Eulenburg und Hertefeldiä ja Kuno von Moltkea homoseksuaalisuudesta. Syytökset johtivat kanteisiin ja vastakanteisiin ja julkiseen skandaaliin.
Homoseksuaalinen käyttäytyminen oli tuolloin Saksan rikoslain pykälän 175 mukaan kiellettyä. Keisari Vilhelm II:n kabinetin korkea-arvoisia jäseniä sekä keisarin läheisiä ystäviä oli vuoden 1907 tietämissä sotkeutunut skandaaliin.
Harden-Eulenburg-skandaalia on luonnehdittu Saksan toisen keisarikunnan pahimmaksi sisäpoliittiseksi kohuksi. Vaikka oikeudenkäynnit kohdistuivat vain Eulenburg-Hertefeldin ruhtinaaseen Philippiin sekä toimittaja Maximilian Hardeniin, kohu kasvoi nopeasti ja keisarin ympärille kokoontuneiden homoseksuaalien ryhmää alettiin kutsua nimellä "Liebenberger Kreis".
Syyt

Saksan ulkopolitiikan arvostelijat halusivat käyttää hyväkseen keisarin lähipiirin homoseksuaalisuutta. Keisari oli erottanut rautakansleri Otto von Bismarckin vuonna 1890 ja samalla irrottauduttiin myös tämän reaalipoliittisesta sopimus- ja sitoumuspolitiikasta. Bismarckin selkeä politiikka korvattiin epämääräisellä, laajentumishaluisella ja konfliktihakuisemmalla maailmanpolitiikalla. Anti-imperialistinen ruhtinas Eulenburg tuli Vilhelm II:n avustajien kärkihahmoksi ja hänet nimitettiin diplomaattikunnan jäseneksi ja suurlähettilääksi. Useiden muiden lailla Bismarck totesi, että keisarin ja Eulenburgin suhdetta ei voi julkisesti kuvailla, mutta monien muiden lailla hän arvioi, ettei sellainen suhde kuulu julkisuuteen.
Maximilian Harden, joka oli imperialistisen Die Zukunft -lehden päätoimittaja, oli Bismarckin kannalla. Hän odottikin aina vuoteen 1902 saakka ja uhkasi paljastaa Eulenburgin, ellei tämä eroa Wienin suurlähettilään tehtävästä; Eulenburg vetäytyikin kokonaan julkisuudesta vuoteen 1906 saakka. Harden uudisti uhkauksensa, kun Marokko oli luovutettu Ranskalle Algécirasin konferenssissa vuonna 1906. Tämä oli lehden mielestä suuri ulkopoliittinen fiasko. Eulenburgin ruhtinas vetäytyi Sveitsiin.
Vuosina 1906 ja 1907 kuusi korkea-arvoista sotilasta teki itsemurhan jouduttuaan kiristyksen uhriksi. Vastaavasti kolmena edellisenä vuonna kaksikymmentä sotilashenkilöä oli tuomittu sotaoikeudessa seksuaalisen suuntautumisensa tähden. Yksi henkivartiokaartin korkea upseeri sai syytteen homoseksuaalisuudesta. Tilanne oli kiusallinen, koska eliittikaartia komensi kenraaliluutnantti Wilhelm Grag von Hohenau, keisarin sukulainen. Seksuaalista skandaalia pahempi seikka oli Hardenin mielestä Eulenburgin ruhtinaan paluu Saksaan, missä hänelle luovutettiin Mustan kotkan ritarikunnan suurristi. Harden ei muuttanut mieltään, vaikka Preussin ruhtinaalta Friedrich Heinrichilta evättiin Pyhän Johanneksen ritarikunnan jäsenyys homoseksuaalisuuden vuoksi.
Paljastuminen

Harden paljasti Eulenburgin ruhtinaan 27. huhtikuuta 1907. Hän vahvisti, että ”harpunsoittaja” tarkoitti Eulenburgia ja ”namunen” oli kenraali Kuno Graf von Moltke.selvennä Vuonna 1906 keisari Vilhelm sai kuulla kohun leviämisestä, ja kolme viidestätoista korkeasta aristokraatista sai erota: Hohenau, Lynar ja Moltke, jotka Berliinin siveyspoliisi oli rekisteröinyt homoseksuaaleiksi. Keisari ei kuitenkaan nähnyt poliisin koko listaa, joka sisälsi useita satoja nimiä.
Moltken asianajaja koetti ajaa rikossyytettä, mutta hänen oli aloitettava siviiliprosessi Hardenia vastaan. Eulenburg kiisti syyllisyytensä ja väitti, että jutussa oli rikottu prosessisäännöksiä. Hänen asianajajansa onnistui vapauttamaan Eulenburgin kaikista syytöksistä heinäkuussa. Oikeudenkäynti jouduttiin järjestämään uudelleen, ja Harden tuomittiin kunnianloukkauksesta neljäksi kuukaudeksi vankeuteen.
Samanaikaisesti Kuninkaallisen teatterin johtajaa Georg von Hülseniä sekä kruununprinssin tallimestaria von Stückradtia sekä Bernhard von Bülowia, joka oli keisarin kansleri, syytettiin homoseksuaalisesta käyttäytymisestä.
Keisari oli aloittanut marraskuussa 1908 lomansa aristokraattien suosimassa lomapaikassa Schwarzwaldissa. Eräänä iltana illallisen jälkeen Dietrich Graf von Hülsen-Häseler, sotilaallisen sihteeristön päällikkö, esitti ”pas seul” -tanssinumeroa pukeutuneena tutuun, kun hänen sydämensä pettiselvennä. Läsnä ollut diplomaatti Ottokar Czernin muisteli: ”Kauhistunut Vilhelm II näki ensimmäisen kerran elämässään maailman sellaisena kuin se todella oli”. Tapaus viittasi siihen, että valtakunnan huipulla olisi homoseksuaaleja, mutta keisarin helpotukseksi tapaus pysyi aluksi poissa julkisuudesta.