stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kyllikki Saaren murha
Teosta epäiltyjä > Entinen poliisi

Karijoella asunut 35-vuotias kahvilanpitäjä on ollut eräs Kyllikki Saaren murhan vahvimmista epäillyistä. Silminnäkijän havainnon mukaan hänen epäiltiin ajaneen autolla yhdessä erään toisen miehen kanssa Kauhajoelle johtaneella tiellä. Myöhemmin Kyllikin katoamispaikalla havaittiin auton kääntymisjälkiä ja ajolyhdyn sirpaleita. Kahden moottoripyöräilijän mukaan miehen autoa muistuttanut auto oli ollut pysähdyksissä Kauhajoen Karhunkankaalle johtaneen metsätien varressa samana iltana kun Kyllikki katosi. Kahvilanpitäjä oli entinen poliisi, joka oli erotettu virastaan huonojen elämäntapojensa vuoksi. Hänet tunnettiin hämäräperäisenä liikemiehenä. Kahvilanpitäjän pidätyksen jälkeen isojokelaiset uskoivat varman syyllisen olevan nyt telkien takana. Tapaus oli heidän mielestään jo lähes selvitetty. Oli vain ajan kysymys, milloin mieheltä saataisiin puristetuksi tunnustus Saaren kohtalosta.
Kahvilanpitäjällä oli kuitenkin katoamisillalle alibi. Hänet tuntenut isojokinen autoilija oli nähnyt hänet ja erään porilaisen johtajan viettävän iltaa Kaupunginhotellissa Kristiinassa kello 22–24. Porilainen johtaja kertoi vieneensä miehen Karijoelle tuttavansa kotiin, jossa entinen poliisi oli kertomansa mukaan yöpynyt. Helsingin Sanomat kirjoitti laajasti entisen poliisin pidätyksestä ja kuvaili miehen kahvilaa ”häpeäpilkuksi”, jossa tarjoiltiin vieraille laitonta alkoholia. Kun varmana syyllisenä pidetyt kahvilanpitäjä ja hänen apurinsa vapautettiin olivat heidän nimensä tulleet tutuiksi jo monien sanomalehtien palstoilta.
Kahvilanpitäjän auto oli tuotu autokorjaamolle Lapväärttiin 4. toukokuuta 1953 ja se oli ajokelpoinen vasta 30. toukokuuta. Kyllikki Saaren katoamisen aikaan auto oli siis vielä korjaamolla ilman renkaita ja akkua. Korjaamon omistaja kertoi olleensa kotona surmailtana. Hän olisi kuullut, mikäli auto olisi otettu käyttöön ilman lupaa. Kahvilanpitäjä vapautettiin elokuun lopulla, mikä herätti isojokelaisten keskuudessa suurta tyrmistystä. Hänet pidätettiin jutun vuoksi myöhemmin uudelleen, mutta laskettiin senkin jälkeen vapaaksi. Komisario Skogman sanoi olevansa kahvilanpitäjän syyttömyydestä täysin vakuuttunut. Kahvilanpitäjä ja hänen toverinsa, joiden nimet olivat esiintyneet lehtien palstoilla useaan otteeseen, eivät kuitenkaan ryhtyneet oikeustoimiin maineensa puhdistamiseksi, vaikka heillä olisi ollut siihen lain takaama mahdollisuus.
Teosta epäiltyjä > Runar Holmström

Heinävedellä vuonna 1959 tapahtunut Tulilahden kaksoismurha muistutti tekotavaltaan monilta osin Kyllikki Saaren murhaa. Siksi heräsivät epäilyt teosta syytetyn Runar Holmströmin osallisuudesta myös Kyllikki Saaren murhaan. Vankeinhoitoviranomaisten antaman lausunnon mukaan Holmström oli kuitenkin ollut Saaren katoamisen ajankohtana kärsimässä vapausrangaistusta Okeroisissa. Lähellä Lahtea sijainneesta työsiirtolasta ei ollut minkäänlaisia mahdollisuuksia päästä pistäytymään lähes 300 kilometrin päässä Isojoella. Myös Tulilahden murhien tutkimuksiin osallistunut komisario Axel Skogman piti epätodennäköisenä, että sama henkilö olisi syyllistynyt kumpaankin rikokseen. Hän tuli kuitenkin siihen johtopäätökseen, että Tulilahden murhaaja oli lukenut tarkoin Saaren tapauksen tutkintaselostukset.
Teosta epäiltyjä > Epäiltyjen määrä

Kun tutkimusten johdossa pisimpään toiminut komisario Skogman jäi eläkkeelle syksyllä 1970, eri tutkimuslinjoja oli kertynyt 370. Suuri osa oli kuitenkin käsitelty loppuun tuloksettomina. Kuulusteltujen henkilöiden nimikortteja oli yli 5 000 kappaletta. Todellisia epäiltyjä oli kuitenkin vain muutamia kymmeniä. Heidän joukossaan oli myös surmatun isä, jota jotkut pitävät edelleen syyllisenä tyttärensä murhaan.
Historian tutkija ja tietokirjailija Teemu Keskisarja ja hänen avustajansa ovat tutkineet tarkasti näiden henkilöiden taustoja ja elämänvaiheita, mutta itse tutkija myöntää, että vaikka hän on saanut enemmän tietoa kuin kukaan muu elossa oleva, ei hän ole varma murhaajan henkilöllisyydestä. Keskisarjan mukaan tutkimuksessa ei ole päästy yksimielisyyteen siitä, kuka murhan teki, ja tutkijaryhmä oli jopa eri mieltä asiasta keskenään.
Teosta epäiltyjä > Myöhempiä ulkopuolisten teorioita syyllisestä > Mustapartainen mies

Isojoen eläkkeellä oleva palopäällikkö Esko Varpelaide kertoi 2004 Ilta-Sanomille epäilleensä surmaajaksi erästä 51-vuotiasta paikkakuntalaista miestä. Epäilty tunnettiin mustasta parrastaan ja häntä pidettiin Isojoella outona henkilönä. Nuorena opinhaluiseksi ja eteväksi mainittu mies oli saanut hermoromahduksen ylioppilaskirjoitusten aikana ja muuttunut ihmisenä. Elokuussa 1952 hän oli kosketellut autokolarissa kuollutta naista intiimialueelta Isojoen sairaalassa. Tämän nähtiin osoittavan taipumusta nekrofiiliaan. Miehen väitettiin syyllistyneen naisten ahdisteluun, ja hänelle oli tehty käräjäoikeuden päätöksellä kastraatio.
Mies oli asioinut usein kansliassa, jossa Kyllikki työskenteli. Kuulopuheiden mukaan mies piti Kyllikkiä ”morsiamenaan”. Mies asioi myös kunnantoimistossa, jossa hän oli kiinnostunut toimistovirkailijana työskennelleestä nuoresta naisesta. Varpelaide toimi yhteistalon tansseissa järjestysmiehenä, ja oli nähnyt usein mustapartaisen miehen seuraavan puiden takana tuntikausia tanssipaikan tapahtumia. Kyllikin katoamisiltana miestä ei näkynyt. Yöllä kahden aikoihin mies oli heitellyt hiekkaa ikkunaan kunnantalolla ja pyytänyt yläkerrassa asuvaa kunnantoimiston naista ulos. Kun tämä ei suostunut, mies oli lähtenyt kävelemään kohti Mäkikaupunkia, poispäin kodistaan. Hän oli kantanut olallaan pussia. Pari vuotta aiemmin mies oli suunnitellut ohikulkutien linjan Mäkikaupungista Heikkilän kylään. Tämä suuntakepein merkitty tielinja kulki läheltä Kyllikin hautauspaikkaa, joten maasto oli miehelle tuttu.
Kyllikin katoamisen jälkeisenä aamuna mies oli yrittänyt hyökätä holhoojansa kimppuun aseenaan kettinkivarren päähän kiinnitetty rautamöhkäle. Holhooja oli ampunut revolverilla itsepuolustukseksi miestä rintaan. Mies selvisi hengissä ja pääsi sairaalasta jo parin viikon päästä. Varpelaide epäili, että mies olisi surmannut illalla Saaren samalla aseella, jonka kanssa hyökkäsi holhoojansa kimppuun. Hän oli mennyt kunnantalolle ase mukanaan ja palannut tuntemaansa tielinjaa pitkin hautaamaan ruumiin. Varpelaide kertoi epäilystään poliisille ja mies joutui kuulusteltavaksi. Tuloksena oli pelkkiä viisastelevia vastauksia. Varpelaide epäili, että päätutkija rikoskomisario Axel Skogman uskoi miehen olleen syyntakeeton tai liian yksinkertainen pystyäkseen suorittamaan murhan. Varpelaide toivoi, että miehen kuulustelupöytäkirjat tarkistettaisiin uudestaan. Mustapartainen mies kuoli Teuvan B-mielisairaalassa 1971. Ilta-Sanomien artikkelin mukaan ”myös poliisi vahvistaa epäillyn henkilöllisyyden IS:lle.” Tämä oli kuitenkin väärinkäsitys, sillä poliisi oli tarkoittanut pääepäiltyä eli ojankaivajaa.
Teosta epäiltyjä > Myöhempiä ulkopuolisten teorioita syyllisestä > Hans Assmann

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Yhden asian voin kuitenkin kertoa heti... koska se on vanhin ja tavallaan vahinko, joka piti peittää. Muuten retkemme olisi paljastunut. Vaikka ystäväni oli hyvä ajaja, vahinkoa ei voinut välttää. Tietänet, mitä meinaan. | ” |
– Assmannin sanat kuolinvuoteella.
Jorma Palo ja Matti Paloaro julkaisivat vuonna 2004 kirjan Luottamus tai kuolema! Hans Assmannin arvoitus, jossa esille nostettiin Bodominjärven murhista epäillyn saksalaissyntyisen Hans Assmannin mahdollinen osuus myös Kyllikki Saaren murhaan.  Rikospoliisi Matti Paloaro tapasi Hans Assmannin tämän kuolinvuoteella vuonna 1997, jolloin hän kertoi olevansa vastuussa vanhasta kolarista, joka piti peittää. Vaikka nimeä ei mainittu, Paloaro päätteli Assmannin epäsuoran tunnustuksen tarkoittaneen Kyllikki Saaren kuolemaa. Autonkuljettaja olisi törmännyt autollaan Saareen vahingossa. Jälkiensä peittämiseksi miehet olisivat lavastaneet tapauksen murhaksi.
Assmannin vaimo on kertonut miehensä liikkuneen Isojoen ja Kauhajoen suunnalla murhailtana tarkoituksenaan suunnitella kirkkojen maalausurakoita. Assmann myös omisti murhan aikoihin vaaleanruskean henkilöauton, jollaisen useat silminnäkijät olivat nähneet kiirehtivän murhapaikan suunnalta poispäin. Assmannin vaimo on kertonut, että hänen mieheltään puuttui automatkalta palattuaan toisen jalan sukka ja hänen kenkänsä olivat märät. Myös autossa oli näkyvissä pieniä kolhuja. Muutaman päivän kuluttua Assmann ja hänen autonkuljettajansa lähtivät uudelleen automatkalle, mutta tällä kertaa heillä oli mukanaan lapio. Assmannin oman kertoman mukaan hän osallistui vaimonsa kanssa Saaren hautajaisiin. Kertomuksia on kuitenkin epäilty, koska todisteiden tietojen mukaan Assmann oli Saksassa teon tapahtuma-aikana. Supon arkiston mukaan Hans Assmann saapui ensimmäisen kerran Suomeen Helsingin olympialaisten aikana kesällä 1952, mutta palasi takaisin Saksaan ja muutti pysyvästi Suomeen vasta heinäkuussa 1953. Assmann kuoli Ruotsissa 1998.
Teosta epäiltyjä > Myöhempiä ulkopuolisten teorioita syyllisestä > Muusikkoseurue

Anneli Karhusaaren 2009 julkaisemassa kirjassa Kyllikin surma (Reino Ojanperän muistelmien pohjalta) esitetyn teorian mukaan Saareen olisi törmännyt mustalla henkilöautolla liikkunut kolmihenkinen seurue, johon kuului myös muusikko. Teorian mukaan kuljettaja ajoi kolarin humalassa, ja siksi onnettomuus salattiin. Metsään viedyn uhrin alkaessa virota hänet surmattiin lapiolla, mikä selittäisi poskiluun murtuman. Myöhemmin tekijät olivat tunnontuskissaan käyneet merkkaamassa haudan, ja pudottaneet paikalle sieltä löytyneet nuottivihon palasen ja pääsylipun, joista löytyy maininta tutkimusten yhteydessä. Ojanperän tiedot ovat peräisin Oulun läheltä Vaalasta, jossa seurue oli ollut töissä. Ojanperän mukaan auto maalattiin matkan jälkeen valkoiseksi, ja useat olivat kuulleet matkalla olleiden puhuvan tapahtumasta. Ojanperä oli tuolloin 16-vuotias ja työskenteli varastomiehenä Vaalan työmaalla.
Ojanperä ei kerro miesten oikeita nimiä. Kirjan mukaan kaikki kolme törmäysautossa ollutta miestä kärsivät voimakkaista tunnontuskista Saaren kuoleman jälkeen. Ensimmäinen miehistä hukuttautui Oulujokeen vuonna 1955 surmattuaan sitä ennen vaimonsa. Toinen miehistä päätti päivänsä kolme vuotta myöhemmin ampumalla itsensä. Kolmikon viimeinen kuoli lääkkeiden yliannostukseen kotonaan Kemijärvellä vuonna 1960. Anneli Karhusaaren mukaan teoria polkupyörän kätköpaikan vaatimasta paikallistuntemuksesta kumottiin jälkeenpäin ja todettiin, että pyörän oli voinut piilottaa kuka tahansa ulkopuolinen henkilö. Hänen mukaansa mielisairaasta työmiehestä tehtiin epäilty, koska kolarin ajanutta autoa ei löydetty. Monet paikkakuntalaiset olivat Karhusaaren mukaan kiihtyneitä miehen pidätettynä olosta, koska he eivät toisin kuin poliisi uskoneet hänen syyllisyyteensä. Karhusaari on tutkinut aikalaislehtiä ja mainitsee niissä olleen uutisen alueella liikkuneesta mustasta autosta, joka oli hänen mukaansa kolariauto. Toisen lähteen mukaan elokuussa 1953 saatiin pitävät todisteet siitä, että vaikka kaksi henkilöautoa (sininen Ford Custom ja tumma Ford Taunus) ajoi Päntäneen tietä Kauhajoelta Isojoelle, molempien autojen kuljettajat tavoitettiin, ja autoilla liikkuneet voitiin todeta syyttömiksi.
Murha kollektiivisessa muistissa

Tampereen yliopiston sosiaali- ja terveyspolitiikan professori Juho Saari julkaisi syyskuussa 2020 teoksen Kuuluisan kuoleman varjo, jossa hän tarkastelee Kyllikki Saaren tapausta sosiologisena ilmiönä. Kirjan keskeisenä lähdemateriaalina on Keskusrikospoliisin esitutkinta-aineisto, joka avautui vuonna 2018 tutkijoiden käyttöön. Juho Saari ei ole sukua Kyllikki Saarelle. Juho Saari listaa kirjassaan viisi syytä, miksi Kyllikki Saaren murha ei ole unohtunut, vaikka tapauksesta on kulunut jo useita kymmeniä vuosia ja vaikka monet muut samankaltaiset henkirikokset ovat painuneet historian hämärään.
Kollektiivista muistia edistivät poliisin lukuisat tutkintalinjat.
Muistamista edistivät lukuisat tapahtumaan liittyneet paikat. Kyllikki Saarta etsittiin useasta eri paikasta, kunnes hänen ruumiinsa löytyi suohaudasta läheltä hänen katoamispaikkaansa.
Nuoren naisen surma herätti monia tunnereaktioita: surua, vihaa, ahdistusta ja uteliaisuutta.
Muistamista edistivät symbolit: kunnollista ja siveellistä elämää viettänyt, syvästi uskonnollinen maalaistyttö koki väkivaltaisen kuoleman.
Kyllikki Saaren kuolemaan liittyi pahuutta: hänelle tehty seksuaalinen väkivalta ja voimakas lyönti hänen kasvoihinsa järkyttivät ihmisiä.
Markku Koski ja Leo Lindsten ovat esittäneet Kyllikki Saaren tarinan Armi Kuuselan synnyttämän legendan negaatioksi. Sekä Saari että edellisvuonna ensin Suomen Neidoksi ja sitten Miss Universumiksi valittu Kuusela koskettivat syvältä suomalaisten syvimpiä tuntoja: kumpikin oli 17-vuotias ja nuorina neitoina ”kukkaan puhkeamaisillaan”. Sattumoisin juuri viikkoa ennen Saaren katoamista oli ollut kohu-uutisena maailmanympärimatkalle lähteneen Armi Kuuselan yllättävä avioituminen filippiiniläisen liikemiehen Virgilio Hilarion kanssa. Kuvaavaa on, että monien maalaistalojen ja -tupien kamarien seinillä riippuivat vuosikausia rinnakkain lehdistä leikatut Armi Kuuselan ja Kyllikki Saaren kuvat.
Murha kollektiivisessa muistissa > Suohauta

Kyllikki Saaren suohautaa käy edelleen kesäisin katsomassa suuri joukko väkeä. Hauta sijaitsee seututien 661 varrella Isojoelta Kauhajoelle päin, noin paikassa 62°09′N, 21°57′E. Haudalla on Kyllikin sisaren, Allin perheen vuonna 1987 pystyttämä muistokivi, johon on kiinnitetty tapauksesta kertova kuparilaatta.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Kyllikki Saaren surma.
Saari, Kyllikki hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Kyllikki saaren suohauta (sijainti maastokartalla) Karttapaikka. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 10.10.2019.
Yle Areena: Teemu Keskisarja ja kuolleet ihmiset -dokumenttisarjan 1. jakso Kyllikin murha
Kengän löytymispaikka
Hauta aidattuna ennen poliisin ja lääkärin saapumista
Lääninlääkäri Onni Hokkanen avaamassa hautaa
Saarta kannetaan metsästä tiellä odottavaan autoon
Muistomerkki suohaudalla
Seututien 661 varrella oleva kyltti Kyllikki Saaren suohaudalle.
Kemin uimahalli

| Kemin uimahalli |
| --- | --- |
 Kemin uimahalli
Osoite:  Meripuistokatu 28
Sijainti:  Sauvosaari, Kemi
Koordinaatit:  65°43′49″N, 024°33′24″E
Rakennustyyppi:  uimahalli
Valmistumisvuosi:  1967
Suunnittelija:  Aarne Ervi, laajennus 1997 Jukka Siren
Omistaja:  Kemin kaupunki
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kemin uimahalli on uimahalli Sauvosaaren kaupunginosassa Kemissä. Uimahalli on Aarne Ervin suunnittelema ja valmistui vuonna 1967. Siihen tehtiin peruskorjaus ja mittava laajennus vuonna 1997. Laajennuksen yhteydessä uimahalliin tuli viisi allasta: kunto-, opetus-, virkistys-, kahluu- ja toiminta-allas. Viimeksi mainitussa sijaitsee liukumäki ja kiipeilyseinä. Kemin uimahalli on vesipinta-alaltaan 664 m².
Kemin uimahallin palveluihin kuuluvat allasosaston lisäksi kuntosali, tilaussauna, kahvio ja neuvontapiste.
Kemin uimahallin laajennos.
Katon sortumavaara

Syksyllä 2018 tehdyssä kuntotutkimuksessa havaittiin katon sortumavaara vanhassa allasosassa eli kunto- ja opetusaltaassa, joten se otettiin pois käytöstä.
Aiheesta muualla

Kemin uimahallin kotisivut
Helinä Rautavaaran museo

| Helinä Rautavaaran museo |
| --- | --- |
Tyyppi:  Etnografinen museo 
Osoite:  Siltakatu 11, 02770 Espoo  
Sijainti:  Entresse 
Kotisivut:  helinamuseo.fi 
Koordinaatit:  60°12′14″N, 24°39′32″E
 fiHelinä Rautavaaran museo 
  
Meksikon ja Guatemalan esillepanoa Helinä Rautavaaran museossa.
Helinä Rautavaaran museo on etnografinen museo Espoossa. Se on toiminut kauppakeskus Entressen tiloissa syksystä 2019. Helinä Rautavaaran nimelle omistettu museo esittelee maailmankulttuureita järjestämällä vaihtuvia näyttelyitä sekä erilaisia tapahtumia, työpajoja ja seminaareja.
Historia

Museo avattiin Tapiolassa, Weegee-talon kolmannessa kerroksessa kesäkuussa 1998. Vuonna 2006 se siirtyi Weegeen toiseen kerrokseen. Vuonna 2017 kokoelmat siirtyivät Näyttelykeskus Weegeen yhteydessä sijainneeseen väliaikaiseen tilaan Ahertajankuja 4:ssä, jossa kokoelmanäyttely Leiri kertoi yhteisöjen voimasta ja kyvystä selviytyä muuttuvassa maailmassa esittelemällä sekä Helinä Rautavaaran kokoelmaa että museolle lahjoitettua esineistöä.  Näyttelyn seitsemän ”telttaa” kätkivät sisälleen yhteisöilleen merkityksellisiä esineitä. Länsiafrikkalaiset tanssipuvut, capoeiera-soittimet ja bengaliyhteisön Durga-alttari ovat elävää kulttuuriperintöä ja yhdyssiteitä eri puolilla maailmaa asuvien ihmisten välillä.
Historia > Keskustelu ja kritiikki

Syyskuusta 2007 asti Espoon kaupungin koulutoimi on vaatinut koululaisten vanhemmilta luvan siihen, että lapset voivat kouluaikana osallistua kulttuuri- ja liikuntapolku KULPS:n puitteissa järjestettävälle vierailulle Helinä Rautavaaran museoon. Päätöksen perusteena oli huoli lasten altistumisesta vieraille uskonnollisille tavoille. Museon kanta on, että sen tiloissa harjoitetaan ainoastaan sivistystointa – ei siis minkäänlaisia uskonnollisia menoja. Päätös liittyy pitkäaikaiseen keskusteluun Helinä Rautavaaran elämäntyöstä sekä vieraita kulttuureja koskevan tiedon roolista perusopetuksessa.
Historia > Tanssiteos

Elokuussa 2010 sai Louhisalissa ensi-iltansa espoolaisen tanssiteatterin Glims & Glomsin esitys Helinä, joka kertoo itseoppineesta antropologista ja uskontotieteilijästä. Helinän koreografian on tehnyt Simo Heiskanen, joka myös esittää vanhaa Helinää, teoksen kertojaa.
Jackass 3D

| Jackass 3D |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jeff Tremaine
Käsikirjoittaja:  Jeff Tremaine Johnny Knoxville Bam Margera Steve-O Chris Pontius Ryan Dunn Jason "Wee Man" Acuña| Preston Lacy "Danger Ehren" McGhehey Dave England Spike Jonze Loomis Fall Barry Owen Smoler Duudsonit Dave Carne Mike Kassak Madison Clapp Knate Gwaltney Derek Freda Trip Taylor Sean Cliver Dimitry Elyashkevich J.P. Blackmon Rick Kosick
Tuottaja:  Jeff Tremaine Johnny Knoxville Spike Jonze
Säveltäjä:  Sam Spiegel
Kuvaaja:  Dimitry Elyashkevich
Leikkaaja:  Seth Casriel Matthew Probst Matthew Kosinski
Pääosat:  Johnny Knoxville Bam Margera Steve-O Ryan Dunn Wee Man Preston Lacy Chris Pontius Danger Ehren Dave England
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Dickhouse Productions Lynch Siderow Productions
Levittäjä:  Paramount Pictures
Ensi-ilta:   2010-10-1515. lokakuuta 2010 (Yhdysvallat)  2010-11-2626. marraskuuta 2010 (Suomi)  
Kesto:  94 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  20 miljoonaa $
Tuotto:  171,7 miljoonaa $
Edeltäjä:  Jackass: Number Two
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jackass 3D (myös Jackass 3) on ensi-iltansa 15. lokakuuta 2010 saanut neljäs Jackass-elokuva. Se on jatko-osa sarjan muille elokuville Jackass: The Movielle (2002), Jackass: Number Twolle (2006) ja Jackass 2.5:lle (2007, epävirallinen). Elokuvaa alettiin kuvata tammikuussa 2008. Elokuvan kuvaukset myöhästyivät pahasti kun yksi elokuvan päätähti, Steve-O joutui mielisairaalaan pakkohoitoon maaliskuussa. Hänet myös pidätettiin epäiltynä vandalismista ja huumausainerikoksesta. Elokuva on kuvattu 3D-muodossa. Elokuvassa esiintyvät nopeasti myös Duudsonit. Vuoden 2011 alussa julkaistiin DVD, Jackass 3.5. Se sisältää materiaalia, jota ei ollut sisällytetty elokuvateattereissa näytettyyn versioon.
Progressiivinen rock

| Progressiivinen rock |
| --- | --- |
Alkuperä:  psykedeelinen rock, progressiivinen pop, kamaripop, progressiivinen folk, folk rock, avant-garde, kokeellinen rock, fuusiojazz, klassinen musiikki, jazz
Alkuperämaa:  Britannia
Kehittymisen ajankohta:  1960-luvun loppu
Tyypillisiä soittimia:  laulu, kitara, bassokitara, rummut, koskettimet, syntetisaattori,
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  post-rock, post-punk, avantgardemetalli, New Age -musiikki, progressiivinen metalli, sinfoninen rock, space rock
Yes-yhtye lavalla vuonna 1977.
Progressiivinen rock, puhekielessä proge, on 1960- ja 1970-luvun taitteessa syntynyt rockin suuntaus. Käsite ”taiderock” on varsinkin aiemmin mielletty progressiivisen rockin synonyymiksi. Progressiiviselle rockille on luonteenomaista musiikillinen kokeellisuus, joka ilmenee esimerkiksi epätavallisten instrumenttien, totutusta poikkeavien äänimaailmojen ja monimutkaisten kappalerakenteiden käytössä. Usein innoitusta on haettu klassisesta musiikista, jazzista tai eri maiden kansanmusiikista. Progressiiviselle rockille on myös leimallisesti tunnusomaista pitkät, hitaasti aukeavat kappaleet. Useimmat genren edustajat esittävät kuitenkin myös populaarimusiikille tyypillisempiä muutaman minuutin kappaleita.
Tyylin erityispiirteitä

Progressiiviselle rockille tyypillisiä ovat pitkät, rakenteeltaan monimutkaiset kappaleet. Koko vinyylilevyn puoliskon täyttävät, yli 20 minuuttia kestävät kappaleet, eivät 1970-luvun alkupuolella olleet lainkaan harvinaisia. Progeyhtyeiden keskuudessa yleisiä ovat olleet myös niin sanotut konseptialbumit, joissa yksittäiset kappaleet muodostavat harkitun kokonaisuuden, useimmiten tarinan. Tarina saattoi olla kokoonpanon luoma tai pohjautua aiempaan teokseen.
Tunnettuja yhtyeiden itsensä kokonaan kehittämiä konsepti-albumeita ovat esimerkiksi Jethro Tullin Thick as a Brick (1972), Rushin 2112 (1976),  Pink Floydin Animals (1977) sekä Wigwamin albumi Being (1974).
Tunnettuja kirjallisuuteen pohjautuvia progressiivisia konseptialbumeja ovat muun muassa Aphrodite’s Childin 666 (1972), Camel-yhtyeen The Snow Goose (1975), Yesin Tales From Topographic Oceans (1974) ja Bo Hanssonin Sagan om Ringen (1970).
Mallia sävellyksille haettiin usein klassisen musiikin puolelta. Monimutkaisuus ei ole kuitenkaan edellytys progesävellykselle, vaan musiikin ”edistyksellisyys” voi perustua muihinkin seikkoihin. Sanoitusten tematiikka haetaan usein esimerkiksi mytologiasta, filosofiasta tai yhteiskunnallisista aiheista.
Progressiivisen rockin kokeellisuus ilmenee usein myös rockille epätavallisten soittimien käyttönä. Huilu oli varsin tavanomainen soitin progessa. 1970-luvun alussa vasta myyntiin tulleita syntetisaattoreita käytettiin ensimmäisten joukossa juuri progeyhtyeissä.