stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kunnes toisin todistetaan

| Kunnes toisin todistetaan> Presumed Innocent |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Alan J. Pakula
Käsikirjoittaja:   Frank Pierson  Alan J. Pakula 
Perustuu:  Scott Turow’n romaaniin
Tuottaja:   Sydney Pollack  Mark Rosenberg 
Säveltäjä:   John Williams  Richard Wolff 
Kuvaaja:  Gordon Willis
Leikkaaja:  Evan A. Lottman
Pääosat:   Harrison Ford  Brian Dennehy  Raúl Juliá  Bonnie Bedelia  Paul Winfield  Greta Scacchi 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros
Levittäjä:  InterCom Netflix
Ensi-ilta:  27. heinäkuuta 1990
Kesto:  127 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  221 303 188 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kunnes toisin todistetaan (Presumed Innocent) on vuonna 1990 ensi-iltansa saanut oikeussalidraama, joka perustuu Scott Turow’n samannimiseen romaaniin. Elokuvan pääosia esittävät Harrison Ford, Brian Dennehy, Raúl Juliá, Bonnie Bedelia, Paul Winfield, John Spencer ja Greta Scacchi. Elokuvan on ohjannut Alan J. Pakula. Elokuva oli taloudellinen menestys tuottaen maailmanlaajuisesti yli 220 miljoonaa dollaria ja sai 91 % positiivisen arvostelun Rotten Tomatoes -sivustolta.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi kutsui elokuvaa eroottisesti latautuneeksi ja täyteläiseksi murhamysteeriksi ja antoi sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”. Helsingin Sanomien Mikael Fränti puolestaan arveli toimivien asioiden juontavan Scott Turow’n romaanista, kun taas Pakulan ohjauksesta puuttuu into ja näkemys. Hallitun ja sievistelevän filmatisoinnin ohjaaja on Fräntin mielestä tehnyt kuin velvollisuuden pakosta: ”Pakulan puhti on sammunut.”
Aiheesta muualla

Kunnes toisin todistetaan Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kunnes toisin todistetaan Elonet.
Länsimainen kulttuuri

Kreikkalainen Platon on yksi länsimaisen filosofian perustajista.
Länsimainen kulttuuri on Länsi-Euroopassa alkunsa saanut kulttuurin muoto, joka on myöhemmin levinnyt muihinkin maanosiin, erityisesti Pohjois-Amerikkaan ja Australiaan. Länsimaisen kulttuuripiirin paikalliset ja ajalliset rajat eivät kuitenkaan ole aivan yksiselitteisesti määriteltävissä. Toisinaan myös Latinalainen Amerikka luetaan länsimaiseen kulttuuripiiriin kuuluvaksi.
Levinneisyys

Historioitsija Arnold J. Toynbee katsoi 1940-luvulla maailman jakautuvan selvästi erottuviksi länsimaiseksi, ortodoksiseksi, islamilaiseksi, intialaiseksi ja Kaukoidän kulttuuriksi, joista viimeksi mainittu voidaan jakaa edelleen kiinalaiseen ja japanilaiseen haaraan. Hänen mukaansa länsimaisen kulttuurin levinneisyysalue käsittää Euroopan katoliset ja protestanttiset maat, Pohjois- ja Etelä-Amerikan, Etelä-Afrikan, Australian ja Uuden-Seelannin. Itä-Euroopan ortodoksiset maat hän sen sijaan käsitti länsimaista erilliseksi kulttuuriksi.
Myöhemmin esimerkiksi Samuel P. Huntington on määritellyt länsimaisen kulttuuripiirin suppeammin. Hänen mukaansa Latinalainen Amerikka on jo muodostunut siitä erilliseksi, omaksi kulttuuripiirikseen, ja vaikka myös Etelä-Afrikassa eurooppalaisperäisellä väestönosalla on tai on ollut, paitsi poliittisesti, myös kulttuurisesti suuri vaikutusvalta, on maa nykyisin pikemminkin luettava afrikkalaiseen kulttuuriin kuuluvaksi.
Osa-alueita > Alkuperä

Maailman varhaisimmista korkeakulttuureista Mesopotamiasta ja Egyptistä ovat lähtöisin monet länsimaisen kulttuurin peruselementit, kuten aakkoskirjoitus, geometrian, ajanlaskun ja tähtitieteen perusteet, tärkeät myytit kuten vedenpaisumus, sekä monet maanviljelyyn liittyvät välineet ja tekniikat.
Osa-alueita > Uskonnon, maailmankuvan ja ihmiskuvan alkuperä

Heprealaiset perustivat yksijumalaisuuden ja juutalaisen uskonnon, jolle länsimainen juutalais-kristillinen kulttuuri perustuu. Heprealaisten uskonnosta ovat lähtöisin länsimainen individualismi sekä käsitykset ihmisen vapaasta tahdosta ja ihmisestä Jumalan kuvana. Heprealaisten käsitys tulevasta messiaanisesta, kultaisesta rauhan ja oikeudenmukaisuuden ajasta on vaikuttanut länsimaiseen ajatukseen kehityksen hyödyllisestä voimasta. Heprealaisten kirjoitukset vaikuttivat myös monella tavalla länsimaiseen uskonnolliseen ja maalliseen kirjallisuuteen.
Juutalaisuudesta ajanlaskun ensimmäisillä vuosisadoilla Rooman valtakunnassa kehittynyt kristinusko nousi länsimaisuuden keskeiseksi uskonnoksi. Se tarjosi eurooppalaiselle ihmiselle muun muassa uudenlaisen käsityksen omasta kuolemattomuudestaan.
Osa-alueita > Filosofia ja tiede

Länsimainen filosofia on kytkeytynyt länsimaissa muiden tieteiden ja erityisesti luonnontieteiden kehitykseen. Se jaetaan ylätasolla tyypillisesti kolmeen jaksoon – antiikkiin, keskiaikaan ja uuteen aikaan. Nykyfilosofiaan kuuluu filosofinen kehitys 1900-luvulta nykypäiviin.
Antiikin kreikkalaiset toivat länsimaiseen maailmankatsomukseen filosofisen, rationaalisen ja tieteellisen ajattelun. He uskoivat, että luonto ei seuraa jumalolentojen käskyjä vaan luonnonlakeja. Ihmistä he pitivät järjellisenä ja vastuullisena yksilönä, joka halusi olla vapaa.
Osa-alueita > Yhteiskunta

Demokratia syntyi Ateenan kaupunkivaltiossa Kreikassa. Länsimaisen lain, valtion, hallinnon ja kansalaisuuden perustan loivat antiikin roomalaiset. Roomalaisesta laista tuli useimpien myöhempien Euroopan valtioiden lakien perusta.
Keskiajalla länsimaisen sivistyksen keskus siirtyi Välimereltä pohjoisemmaksi. Syntyi yhteinen eurooppalainen kulttuuri, jossa kristillinen, kreikkalais-roomalainen ja germaaninen perinne yhdistyivät. Kulttuurin keskipisteessä oli kristinusko, latina oli tiedollisen elämän pääkieli, ja germaaniset käytännöt levisivät sosiaalisiin ja oikeudellisiin suhteisiin.
Keskiajan lopulla länsimainen filosofia, taiteet ja kirjallisuus nousivat uuteen kukoistukseen. Yliopistolaitos syntyi ja kehitettiin skolastiikka.
Keskiajalta ovat peräisin muun muassa eurooppalaiset kaupungit, keskiluokka, valtiojärjestelmä, englantilainen tapaoikeus ja yliopistot. Keskiajan oppineet välittivät nykyaikaan myös oleellisia antiikin kreikkalaisten ja arabien kirjoituksia. Nykyajan länsimaisuus onkin monella tapaa keskiajan perintöä. Keskiaikaa seurasivat 1400-luvun renessanssi, uskonpuhdistus ja 1700-luvun valistuksen aika, ja niiden myötä moni asia muuttui länsimaisessa kulttuurissa perusteellisesti.
1800-luvulta alkaen länsimaista ajattelua, kulttuuria ja yhteiskuntaa muokkasivat muun muassa teollinen vallankumous, imperialismi, liberalismi, konservatismi, nationalismi, positivismi, darvinismi, marxilaisuus ja feminismi.
Osa-alueita > Taiteet

Länsimaisiin taiteisiin kuuluvat länsimaiden eli Euroopan ja sen kulttuurisen perinteen jakavan maailman kirjallisuus, kuvataiteet ja esittävät taiteet. Länsimaisen taiteen perusta on antiikin Kreikan ja Rooman taiteissa. Kristinuskon myötä tämä perusta kehittyi ja levisi muuallekin Eurooppaan. Eurooppalaisten löydettyä Amerikan eurooppalaiset taiteen tyylit levisivät Uuteen maailmaan, missä ne kehittyivät omiksi perinteikseen alkuperäisasukkaiden kulttuurin rinnalla.
Osa-alueita > Taiteet > Arkkitehtuuri

Länsimaisen arkkitehtuurin historiaan lukeutuu antiikin Kreikan ja Rooman ajan jälkeen lukuisia tyylikausia ja -suuntauksia, kuten Bysantin arkkitehtuuri, karolinginen, ottolainen, romaaninen ja goottilainen arkkitehtuuri, renessanssi, manierismi, barokki, rokokoo, uusklassismi, uusgotiikka, jugend, funktionalismi ja modernismi.
Osa-alueita > Taiteet > Kuvataide

Antiikin Kreikan taide on vaikuttanut paljon länsimaiseen taiteeseen. Länsimainen taide oli pitkään uskonnollista. Keskiajalta alkaen on syntynyt useita taidesuuntauksia.
Osa-alueita > Taiteet > Kirjallisuus

Länsimaisen kirjallisuuden valtakieliä ovat indoeurooppalaiset kielet, kuten kreikka ja latina sekä uudemmat romaaniset, germaaniset, balttilaiset ja slaavilaiset kielet. Pienempiä länsimaisen kirjallisuuden kieliryhmiä ovat muun muassa suomalais-ugrilaiset ja seemiläiset kielet.
Länsimaisen kirjallisuuden juuret ovat antiikin Kreikassa ja Roomassa. Näiden kulttuurien kirjallinen perintö levisi kristinuskon myötä muualle Eurooppaan ja sen kansankieliin. Euroopan suulliseen kirjallisuuteen kuuluvat monet eepokset kuten skandinaavien Edda-runot.
Länsimaisessa kirjallisuudessa on keskiajalta lähtien kehittynyt useita lajeja ja tyylejä. Eniten länsimainen kirjallisuus monimuotoistui 1800-luvun aikana, jolloin syntyivät muun muassa romantiikka, symbolismi ja realismi.
Osa-alueita > Taiteet > Musiikki

Länsimaisen musiikin juuret ovat hedelmällisen puolikuun alueella, josta vaikutteet levisivät Välimeren kautta Kreikkaan, Roomaan ja muualle Eurooppaan. Aluksi musiikki oli länsimaissa pääasiassa uskonnollista, mutta vuosisatojen kuluessa musiikkia alettiin pitää nautintona sinänsä.
Länsimaisiin musiikillisiin keksintöihin kuuluvat lukuisat erilaiset soittimet sekä esimerkiksi polyfonia, joka kehitettiin varhaiskeskiajalla. Maallinen taidemusiikki kehittyi uudella ajalla. Syntyivät muun muassa sinfoniat, konsertot, barokkimusiikki, kamarimusiikki, orkesterimusiikki, ooppera ja monenlaisia tansseja. Populaarimusiikin eri muodot nousivat länsimaissa hyvin suosituiksi 1900-luvulla.
Kirjallisuutta

Murray, Charles A.: Human accomplishment: The pursuit of excellence in the arts and sciences, 800 B.C. to 1950.  New York:  HarperCollins, 2003.  ISBN 006019247X  (englanniksi)
Kulttuuripiirit
Afrikkainen

Länsimainen: (Angloamerikka • Eurooppa • Latinalainen amerikka)

Islamilainen

Itämainen: (Intia • Japani • Kiina)

Ortodoksinen eli Venäläinen

Oseanialainen
Chartresin katedraali edustaa goottilaista arkkitehtuuria.
Jousikvartetti 1700-luvulta.
Baletti on länsimainen taidetanssin muoto. Maalaus Edgar Degas.
Maasäteily

Maasäteily eli maansäteily tarkoittaa oletettua energiakenttää, johon niin sanotun taikavarvun väitetään reagoivan.  Termin on tehnyt tunnetuksi saksalainen Gustav von Pohl, joka 1930-luvulla väitti maasäteilyn aiheuttavan syöpää. Hänen mukaansa Aurinkokunta on verrattavissa atomiin, jossa Aurinko vastaa ydintä ja planeetat elektroneja. Tämän mukaan maapallon pinnalla olisi negatiivinen sähkövaraus, kuten elektroneilla, ja maapallon sisällä oleva magma lähettäisi sähköisesti negatiivista säteilyä, joka johtuu maan pinnalle vesisuonia ja malmikerrostumia pitkin. Maasäteilyä on väitetty myös kosmiseksi, avaruudesta tulevaksi säteilyksi, joka vahvistuu sen heijastuessa Maassa olevista malmeista tai vesisuonista.
Tieteellisiä todisteita maasäteilystä ei ole. Maasäteilyä on sanottu pseudotieteeksi ja taikauskoksi.
Maasäteily liittyy läheisesti kaivonkatsontaan. Maassa uskotaan olevan maasäteilyä voimistavia vesisuonia. Uskomuksen mukaan hyvä kaivon paikka voidaan löytää säteilyä mittaamalla. Erityisen voimakasta maasäteilyn on ajateltu olevan vesisuonten risteyksessä. Taikavarvun käyttäjä havaitsee voimakkaasti säteilevän kohdan siitä, että varpu taipuu hänen käsissään. Toinen käytetty havaintoväline ovat erilaiset heilurit; säteilyn voimakkuutta arvioidaan heilurin pyörähdysten lukumäärän perusteella.
Maasäteilyn on väitetty aiheuttavan lukuisia sairauksia, muun muassa syöpää, nivelreumaa, unettomuutta ja lapsettomuutta. Säteilyllä on kerrottu olevan muitakin vaikutuksia, kuten pianon joutuminen epävireeseen, auton akun tyhjeneminen ja tuulenpesien ilmestyminen koivuihin. Erityisen vaaralliseksi on väitetty vuoteen sijaitsemista säteilevässä kohdassa. Säteilyltä suojautumiseen on myyty erilaisia laitteita, kuten sängyn alle asetettavia metallilevyjä ja muovipurkkien väliin aseteltuja käämejä.
Maasäteilystä kirjoitettiin Suomen lehdistössä runsaasti 1950-luvulla sekä 1970- ja 1980-luvuilla. Tähän vaikutti entisen kansanedustajan Mauno Pohjosen maasäteilyinnostus.
Maasäteilytutkimus

Maasäteilyä tutkittiin Oulun yliopistossa vuosina 1976–1983. Sokkotutkimuksessa 32 kaivonkatsojaa yritti etsiä vesisuonia pajusta ja metallista tehtyjen taikavarpujen avulla. Koehenkilöt eivät pystyneet havaitsemaan maastosta maasäteilyä tai maahan kaivettua vesiletkua. Tutkimuksessa selvitettiin myös maasäteilyltä suojaavien laitteiden tehoa, mutta minkäänlaista tehoa ei havaittu. Tämän jälkeen maasäteilyä ei ole Suomessa akateemisesti juuri tutkittu.
Suomessa toimii 1979 perustettu Maasäteilyntutkijat ry (vuoteen 2016 Sähkö- ja Maasäteilyntutkijat ry). Yhdistys julkaisee Varpuasiaa-nimistä lehteä.
Kirjallisuutta

Edelman, Nils: Taikavarvut ja maasäteily. Teoksessa Häyry, Heta & Karttunen, Hannu & Virtanen, Matti (toim.): Paholaisen asianajaja: Opaskirja skeptikolle.  (Ursan julkaisuja 38)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1989.  ISBN 951-9269-48-7  Teoksen verkkoversio.
Selin, Risto & Ollikainen, Marketta & Salmi, Ilpo V. (toim.): Paholaisen asianajajan paluu: Opaskirja skeptikolle.  (Ursan julkaisuja 63)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1997.  ISBN 951-9269-88-6
Pohjonen, Mauno & Jantunen, Asko: Maasäteily ja terveys.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1982.  ISBN 951-26-2025-1
Aiheesta muualla

Maasäteilyntutkijat ry
Kuningasarkontti

Arkontit
Arkontti
Basileus
Polemarkki
Thesmothetai
Muut virkamiehet
Prytani
Strategos
Nomothetai
Muita virkamiehiä...
Toimielimet
Ekklesia eli kansankokous
Bule eli neuvosto
Areiopagi
Heliaia
Muuta
Ostrakismos
Kuningasarkontti (m.kreik. ἄρχων βασιλεύς, arkhōn basileus), yleensä vain basileus (βασιλεύς, ”kuningas”), oli antiikin Ateenassa erään arkontinviran nimitys, joka oli seremoniallinen jäänne Ateenan kuninkaista. Hän toimi alun perin valtion muodollisena päämiehenä, kun taas myöhemmässä vaiheessa hänellä säilyivät lähinnä kuninkaalta perityt uskonnolliset tehtävät. Kuningasarkontti oli yksi Ateenan kolmesta pääarkontista eponyymiarkontin ja polemarkin ohella.
Historia

Kuningasarkontin virka perustettiin niin kutsuttujen pimeiden vuosisatojen aikana, jolloin Ateenan kuninkaan virka jaettiin kolmelle arkontille. Ateenalaisen perinteen mukaan tämä tapahtui kaupungin viimeisen kuninkaan Kodroksen kuoltua vuonna 1068 eaa. Varmuudella virka oli olemassa viimeistään arkaaisen kauden alkupuolella 700-luvun eaa. lopulla. Aluksi johtoasema valtiossa annettiin kuningasarkontille, jossa virassa toimi ateenalaisen perinteen mukaan ensimmäisenä Kodroksen poika Medon. Muiden kahden arkontinviran haltijat valittiin eupatridien eli ylimystösukujen keskuudessa äänestämällä.
Kuningasarkontin virka oli aluksi elinikäinen ja säilyi perinnöllisenä Medontidai-suvussa eli Medonin suvussa tämän kahdentoista seuraajan aikana, ja se on tuossa vaiheessa ollut todennäköisesti käytännössä monarkiaa toisella nimellä. Vuonna 752 eaa. arkonttien virkakausi rajattiin kymmeneen vuoteen. Vuonna 714/713 eaa. kuningasarkontin virka avattiin kaikille Ateenan ylimystösuvuille. Eponyymiarkontti asetettiin oletettavasti jommassakummassa näistä vaiheista arvoasteikossa kuningasarkontin edelle valtion päämieheksi, mikä merkitsi lopullista loppua vanhalle kuninkuudelle, sillä tämän jälkeen kuningasarkontti oli hierarkiassa toisena.
Vuonna 683/682 eaa. kaikkien arkonttien virkakauden pituus rajattiin yhteen vuoteen. Solonin lakien myötä noin vuonna 594 eaa. myös kuningasarkontit, samoin kuin muut arkontit, alettiin valita arpomalla fylejen valitsemista ehdokkaista, jotka kuuluivat ylimpään pentakosiomedimnoi-luokkaan. Kleistheneen uudistuksista lähtien, toisin sanoen demokratian kaudella, kuningasarkontit ja muut arkontit valittiin ekklesiassa eli kansankokouksessa arpomalla. Noin vuodesta 479 eaa. lähtien virka oli avoin toiseksi ylimmälle hippeis-luokalle ja vuodesta 457 eaa. lähtien kolmanneksi ylimmälle zeugitai-luokalle.
Tehtävät

Kuningasarkontti peri Ateenan kuninkaalla aiemmin olleet uskonnolliset tehtävät toimien eräänlaisena Ateenan kaupunkivaltion ylipappina. Kuningasarkontti johti Eleusiin mysteereitä, minkä vuoksi hänen täytyi olla itse mysteereihin vihitty, ja hän uhrasi Eleusinionissa. Kuningasarkontti johti myös Lenaia- ja Anthesteria-juhlia ja suoritti muinaisilta ajoilta periytyneitä uhritoimituksia.
Kuningasarkontin eteen tuotiin myös syytökset jumalattomuuksista sekä pappeuksiin liittyvät epäselvyydet. Hän johti kaikkia areiopagin neuvoston oikeudenkäyntejä eli ainakin klassisella kaudella istuntoja, jotka koskivat uskonnollisia lakeja tai murhatapauksia.
Myös kuningasarkontin puolisolle (βασίλισσα, basilissa tai βασίλιννα, basilinna, ”kuningatar”) kuului tiettyjä kulttitehtäviä ja uhritoimituksia. Siksi puolison tuli olla puhdasverinen Ateenan kansalainen, joka ei ollut aiemmin ollut aviossa. Anthesteria-juhlaan liittyi basilissan rituaalinen avioliitto Dionysoksen kanssa.
Kuningasarkontilla oli käytössään kaksi avustajaa (πάρεδροι, paredroi) tehtäviensä hoitamisessa. Kuningasarkontin käytössä oli alun perin Bukoleion, joka sijaitsi Ateenan niin kutsutulla Arkaaisella agoralla. Myöhemmin toimipaikaksi tuli Kuninkaallinen stoa (Stoa basileios), joka sijaitsi kaupungin klassisella Agoralla.
Kunnian sirpaleita

| Kunnian sirpaleita> Shards of Honor.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Lois McMaster Bujold
Julkaistu:  1986
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kunnian sirpaleita (engl. Shards of Honor) on Lois McMaster Bujoldin vuonna 1986 ilmestynyt tieteisromaani. Teos on ensimmäinen osa Vorkosigan-sarjaa. Kirjan on julkaissut suomeksi Myrskykustannus vuonna 2009.
Vastaanotto

Tähtivaeltaja-lehden arvostelijan Elli Lepän mukaan päähahmot ja monet juonenkäänteet ovat liian ihanteellisia realistisuuteen pyrkivään ympäristökuvaukseen nähden.
Aiheesta muualla

Thomas M. Wagner: Shards of Honor. SF Reviews.net 2004. (englanniksi)
Russ Allbery: Shards of Honor. 4.4.2004. (englanniksi)
Nicki Gerlach: Shards of Honor. The SF Site 2009. (englanniksi)
Toni Jerrman: Sotaa ja rakkautta avaruudessa[vanhentunut linkki]. Helsingin sanomat 13.11.2009.
Kuolanvuono

Kuolanvuono (ven. Ко́льский зали́в, Kolski zaliv) on 57 km:n pituinen kapea, vuonomainen Barentsinmeren lahti, joka työntyy pohjoisesta Kuolan niemimaahan. Suuaukolla vuonon leveys on 7 kilometriä ja syvyys 200–300 metriä. Eteläosassa vuonon leveys on kilometri. Tuulomajoki ja Kuolajoki laskevat Kuolanvuonon perukalle (eteläosaan).
Lahden itäranta on rikkonainen ja jyrkkä, länsireuna suhteellisen loivarantainen. Murmanskin kaupunki ja suljettu Severomorskin kaupunki laivasto- ja lentotukikohtineen sijaitsevat itärannalla. Lahden länsirannalla lähellä sen suuta on Poljarnyin kaupunki ja ydinsukellusvenetelakka. Vuonon eteläosassa sijaitsee Kuolan kaupunki ja silta vuonon vastarannalle.
Kahdesti vuorokaudessa nousevan vuoroveden vaihtelu Kuolanvuonossa voi olla 4 metriä. Lahden satamat ovat avoinna koko vuoden, vaikka sen eteläisimmät osat voivat joskus jäätyä.
Kuvia

Kartta vuodelta 1605 (Gerrit de Veer), jossa näkyy Kuolanvuono.
Murmanskin satamaa (5/2022).
Näkymä sataman yli Kuolanvuonoon (2013).
Näkymä vuonoon Murmanskin kaupungista (2010).
Silta yli Kuolanvuonon pohjukan (2007). Tulomajoki laskee vuonon pohjukkaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuolanvuono Wikimedia Commonsissa
narod.ru Alueen karttalehdet (1:50 000) neuvostoajalta (venäjäksi) (narod.ru)
Panoraama Murmanskiin Kuolanvuonon vastarannalta (2012).
Kuninkaansaari

Kuninkaansaari
Kuninkaansaari etelästä
| --- | --- |
Muut nimet:  Kungsholmen
Sijainti:  Helsinki Uusimaa Suomi
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kuninkaansaari ja sinne Vallisaaresta johtava maapenger
Kuninkaansaari (ruots. Kungsholmen) on Helsingin edustalla oleva saari, joka sijaitsee Santahaminan ja Valli­saaren välissä ja on yhdistetty maa­penkerellä Valli­saareen. Saaren omistaa Metsähallitus, joka on luovuttanut sen vuokralle Puolustusvoimille. Vuonna 2008 Puolustusvoimat luopui saaresta, ja sen siivoaminen siviilikäyttöön aloitettiin.  Saaren yleisökäyttö alkoi keväällä 2016.
Saaren nimenä on vanhoissa kartoissa ollut muiden muassa Bockholmen (1640-luvulla), Båck-Hollmen (1775) ja KungsHolmen (1778). Viimeksi mainittu nimi tuli käyttöön Ruotsin kuninkaan Kustaa III:n vierailtua Suomenlinnassa vuonna 1775. Vuodesta 1855 ruotsinkielinen nimi on ollut nykyisessä muodossa. Suomalaisena käännösnimenä oli 1920-luvulla käytössä Kuningassaari ja 1940-luvulta lähtien Kuninkaansaari.
Kuninkaansaari on kuulunut Helsingin sisääntuloväyliä vartioineiden linnoitussaarten ketjuun. Linnoittamista alettiin vahvistaa, kun Suomi liitettiin Venäjään vuosien 1808–1809 sodan seurauksena.
Kokonaisuuteen Vallisaari–Suomenlinna–Kuninkaansaari kuuluvalle saariryhmälle on luotu hoitosuunnitelma. Alue on valtakunnallisesti merkittävää maisema-aluetta.
Saarten käyttöä pohtineen työryhmän ehdotus julkistettiin maaliskuussa 2013. Työryhmän näkemyksen mukaan saaria on pyrittävä kehittämään niin, että ne avataan vaiheittain virkistys- ja ulkoilukäyttöön, ja matkailua niillä kehitetään hyödyntäen saarten kulttuuri- ja sotahistoriaa, luontoa ja yhteyttä Suomenlinnan maailmanperintökohteeseen.
Kuninkaansaari avautui yhdessä Vallisaaren kanssa virkistyskäyttöön keväällä 2016. Vallisaareen, josta pääsee kävellen Kuninkaansaareen, kulkee kesäisin (1.5.–30.9.) yhteysvene Kauppatorilta tunnin välein.
Kirjallisuutta

Alpo Tuurnala, Kuninkaansaari, John Nurmisen Säätiö, 2009
Enqvist, Ove & Eskola, Taneli: Kruunun jalokivet – Vallisaari ja Kuninkaansaari.  Vantaa:  Moreenikustannus, 2011.  ISBN 978-952-254-065-2
Nieminen, Jarmo: Aarresaaret – Helsingin saariston uskomaton luonto.  Helsinki:  Gummerus, 2014.  ISBN 978-951-209-704-3
Nieminen, Jarmo: Aarresaaret-opas – Vallisaari, Kuninkaansaari, Lonna ja Isosaari.  Helsinki:  Gummerus, 2017.  ISBN 978-951-240-747-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuninkaansaari Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kuninkaansaari (Q24326842)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: saari
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Suomenlinna, Helsinki
koordinaatit: 60°08′N 25°01′E﻿ / ﻿60.13°N 25.02°E﻿ / 60.13; 25.02
Maan Turva

Maan Turva oli Suomessa talvisodan aikana toiminut kansalaisten mielipidettä havainnoinut yhdistys. Yhdistyksen perustivat Akateemisen Karjala-Seuran aktiivit 12. lokakuuta 1939.
Maan Turva rakensi nopeasti koko Suomen kattavan noin 10 000 ihmisen tiedusteluverkoston, jonka tehtävä oli raportoida kansalaisten mielialoista ja keskusteluista. Yhdistyksen keskustoimiston koostamat raportit jaettiin edelleen valtiojohdolle ja propagandasta vastanneille viranomaisille.
Maan Turvasta tekevät poikkeuksellisen sen verkoston kattavuus, aktiivien äärioikeistolainen tausta ja toiminnan luonne valtion rahoittamana yksityisenä järjestönä.
Maan Turvan alkuvaiheet

Maan Turva -yhdistyksen perusti Akateeminen Karjala-Seura talvisodan alla 12. lokakuuta 1939. Samassa yhteydessä perustettiin ruotsinkielisen väestön keskuudessa toiminut Hembydsfronten-järjestö. AKS:ssa haluttiin sisäisen vaaran välttämiseksi luoda vahva propagandarintama, jonka tueksi oli järjestettävä mielialanhoito armeijan tiedotus- ja tarkastustoiminnan suunnitelmia tarkemmin ja laajemmin. AKS-aktiivi Vilho Helasen johtama lähetystö kävi esittelemässä ajatusta kansalaisten mielialojen seurantaan perustuvan verkoston perustamisesta ulkoministeri Eljas Erkolle ja valtiovarainministeri Juho Niukkaselle lokakuun 3. päivänä 1939. Julkisuudessa Maan Turvan yhteys AKS:n toimintaan ja äärioikeistolaiseen Vilho Helaseen pyrittiin häivyttämään. Luottamuksen lisäämiseksi Maan Turvan neuvottelukuntaan kutsuttiin jäseniä kaikista poliittisista ylioppilasyhdistyksistä.