stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Guanidiinifosfaatti
Valmistus

Guanidiinifosfaattia valmistetaan guanidiinisuolan kuten guanidiinikarbonaatin tai -nitraatin ja fosforihapon välisellä reaktiolla.
Guanidiinifosfaattia käytetään palonsuoja-aineena erityisesti selluloosapohjaisten tuotteiden kuten puun, paperin, tekstiilien ja laminaattien palonsuoja-aineena, mikäli runsaasta vesiliukoisuudesta ei ole haittaa. Sitä voidaan käyttää myös lannoitteena.
Gudmund

| Gudmund |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  16. tammikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Guðmundur
Nimen alkuperä:  muinaisskandinaavinen, jumala + suojelija
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gudmund on miehen etunimi. Nimi on muinaisskandinaavista alkuperää ja on muodostettu yhdistämällä jumalaa ja suojelijaa tarkoittavista sanoista.
Suomessakin nimi Gudmund on ollut käytössä jo keskiajalla. Nykyisin se on kuitenkin harvinainen. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan se on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä alle 80 henkilölle. Gudmundin samoin kuin Germundin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 16. tammikuuta.
Tunnettuja Gudmundeja

Gudmund Jöran Adlerbeth (1751−1818), ruotsalainen kirjailija, akateemikko ja kirjallisuuden kääntäjä
Gudmund Harlem (1917–1988), norjalainen lääkäri, poliitikko ja ministeri
Gudmund Hernes (s. 1941), norjalainen sosiologi, professori, poliitikko ja ministeri
Gudmund Laurinpoika (k. 1537), suomalainen rälssimies ja kihlakunnanvouti
Gudmund Restad (1937–2021), norjalainen poliitikko ja ministeri
Gudmund Storlien (s. 1990), norjalainen yhdistetyn hiihtäjä
Gudmund Laurinpoika

Kihlakunnantuomari Gudmund Larssonin sinetti. Gudmund ei käyttänyt isänsä sinettiä, vaan vaimonsa Malin Arvidsdotterin.
Gudmund Laurinpoika (ruots. Gudmund Larsson, k. 1537) oli 1500-luvulla elänyt hauholainen rälssimies ja kihlakunnantuomari. Gudmundin isä oli porvoolainen rälssimies Lasse kauppias. Gudmund oli naimisissa Hyvikkälän isännän Arvid Olavinpojan (k. 1495) tyttären Malinin kanssa. Ensimmäisen kerran Gudmund mainitaan lähteissä vuonna 1507 Viipurin linnanpäällikön palvelijana. Samana vuonna valtionhoitaja Svante Niilonpoika nimitti hänet Hollolan kihlakunnanvoudiksi.
Konflikti Hauhon kirkolla

Gudmund osallistui isänsä Lassen kanssa välienselvittelyyn Hämeen linnan entisen voudin Henrik Stenssonin kanssa joskus vuosien 1505 ja 1511 välillä. Henrikiltä on säilynyt valituskirje, jonka mukaan Henrik oli lampuotinsa luona Hauhon (tai Tuuloksen) kirkolla Annan päivän aattona. Henrik oli rukoilemassa kirkkomaalla seuranaan vain keihästä kantanut renki. Heidän lisäkseen kirkolla oli vain vanha saksalainen palkkasoturi Jacob Lothernikht, joka oli matkalla Pyhän Jaakon kirkolle Renkoon.
Henrikin ollessa astumassa ulos kirkosta paikalle saapui reellä Gudmundin isä Lasse kauppias palvelijansa kanssa aseet kädessään. Hyökkääjät yrittivät ampua entistä voutia varsijousella, mutta Henrik tarttui palvelijansa keihääseen ja iski sen tylpällä päällä Lassea selkään, minkä seurauksena Lasse pakeni paikalta. Hyökkäyksen taustalla oli riita siemenviljasta, jonka Henrik oli voutina ollessaan lainannut Lassen lampuodille, ja jonka Henrikin palvelija oli väkisin käynyt hakemassa takaisin.
Seuraavana päivänä Henrik oli taas Hauhon kirkossa viettämässä messua. Sinä päivänä Gudmund ja hänen isänsä Lasse tulivat kirkolle, kumpikin täyteen haarniskaan pukeutuneena. Miehet hyökkäsivät kirkkoon, mutta Henrik oli jo ehtinyt lähteä pappilaan. Lasse ja hänen poikansa pieksivät hänen sijaansa kirkkomaalla olleen Henrikin palvelijan ja veivät hänen hilparinsa. Tapauksen jälkeen Lasse lähti Viipuriin valittamaan linnanherra Erik Turessonille Henrikin varastaneen hänen viljaansa ja hyökänneen hänen kimppuunsa kirkkotiellä.
Gudmund ja hänen isänsä Lasse hyökkäsivät entisen voudin Henrik Stenssonin palvelijan kimppuun Hauhon kirkolla 1500-luvun alussa.
Henri Guise

Henri Guise
Henri Guise (oik. Henri I de Lorraine, Guisen herttua; 31. joulukuuta 1550 – 23. joulukuuta 1588 Blois) oli ranskalainen sotilas ja poliitikko. Hän taisteli hugenotteja vastaan Ranskan uskonsodissa ja oli katolisen liigan johtaja.
Henri Guise oli François Guisen vanhin poika. Hän oli yksi katolisen puolen johtajista Ranskan uskonsodissa ja hugenottien päävastustaja. Hän osallistui Pärttylinyön verilöylyn suunnitteluun 1572 ja oli mukana perustamassa katolista liigaa vuonna 1576.
Espanjan kuningas Filip II liittoutui katolisen liigan kanssa 1584. Kun Espanjan voittamaton armada eteni pohjoiseen vuonna 1588 tavoitteenaan lyödä protestanttinen Englanti, Ranskan kuningas Henrik III antoi periksi katoliselle osapuolelle. Armada kuitenkin kärsi tappion heinäkuussa 1588 ja voimasuhteet Ranskassakin muuttuivat. Jouluna 1588 Henrik III houkutteli Guisen suvun päämiehet Henri Guisen ja tämän veljen kardinaali Louis Guisen Bloisin linnaan, missä molemmat salamurhattiin.
Bealen salakirjoitukset

The Beale Papers -julkaisun kansilehti
Bealen salakirjoitukset (engl. Beale Ciphers) eli Bealen paperit (The Beale Papers) on koodattuja tekstejä sisältävä kokonaisuus, jonka tietyissä osissa sen väitetään sisältävän tiedon kulta-, hopea- ja jalokiviaarteen kätköpaikasta. Aarretta on yritetty etsiä ratkaisemalla koodeja, ja tekstejä on tutkittu eri menetelmin sekä dokumentteina että huijauksena.
Tarina

Yhdysvalloissa Virginian osavaltion Lynchburgin kaupungissa sijainneeseen hotelli Washingtoniin majoittui tammikuussa 1820 ja uudelleen tammikuussa 1822 mies, joka ilmoitti nimekseen Thomas J. Beale. Jälkimmäisellä käynnillä hän jätti hotellin omistajan haltuun lukitun laatikon, jonka sisällöksi ilmoitti ”arvokkaita ja tärkeitä papereita”. Hän lähetti tälle ohjeen avata laatikko kymmenen vuoden kuluttua, mikäli jättäjä ei sitä noutaisi. Samalla lähettäjä lupasi myös toimittaa sen sisällön tulkitsemiseen tarvittavan avaimen. Avainta ei kuulunut, ja hotellinpitäjä Robert Morriss avasi laatikon kesällä 1845.
Laatikosta löytyi kolme numerosarjoja, ilmeisesti koodattuja viestejä, sisältävää paperiarkkia ja englanninkielinen saate. Saatekirje kertoo aarteen kokoamisesta ja kätkemisestä. Robert Morriss yritti turhaan ratkaista koodia.
Julkaisu

Morriss paljasti Bealen paperit ystävälleen, joka vuonna 1885 kirjoitti anonyymina The Beale Papers -nimisen julkaisun. Julkaisu sisältää Bealen laatikosta löytyneet viestit ja Morrissin kertomuksen siitä, miten ne joutuivat hänelle.
Ratkaisuyrityksiä

The Beale Papers -julkaisussa esitetään salakirjoitusten yhden osan ratkaisu. Tämä järjestyksessä toinen kolmesta koodatusta arkista oli niin sanottua kirjasalakirjoitusta, jossa kooditekstin numerot vastaavat tietyn avaintekstin sanojen järjestystä ja edelleen esimerkiksi niiden alkukirjaimia. Avaintekstiksi osoittautui Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus. Avatun tekstin mukaan kolmas arkki paljastaisi henkilöt, joille aarre kuuluu ja ensimmäisestä arkista kävisi ilmi tarkka kätköpaikka. Avattu teksti ilmaisee aarteen summittaiseksi sijainniksi Bedfordin piirikunnan ja edelleen Bufford-nimisen paikan lähistön.
Simon Singh kertoo teoksessa Koodikirja (Tammi, 1999), että monet aarteenetsijät kokeilivat turhaan onneaan Bealen salakirjoitusten parissa. Esimerkiksi Hiram Herbert Jr. -niminen Beale-fanaatikko aloitti etsinnän vuonna 1923 ja jatkoi sitä 1970-luvulle asti. Osa salakirjoitusten taustasta kiinnostuneita on puolestaan yrittänyt osoittaa Bealen salakirjoitukset huijaukseksi. He ovat tutkineet esimerkiksi sitä, oliko Thomas Beale todellinen henkilö, ja yrittäneet selvittää kielianalyysin keinoin, onko The Beale Papers -julkaisun laatinut sama henkilö kuin salakirjoitukset.
Aiheesta muualla

Guardian-lehden artikkeli ”The Beale Treasure Ciphers” Simon Singhin verkkosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
François Guise

François Guise.
François Guise (oik. François I de Lorraine, Guisen herttua; 24. helmikuuta 1519 Bar-le-Duc, Meuse – 24. helmikuuta 1563 Orléans) oli kyvykäs ranskalainen kenraali ja poliitikko. Hän johti Ranskan armeijoita italialaissotien loppuvaiheessa ja oli katolisten tärkeimpiä johtajia Ranskan uskonsotien puhjetessa. Hän sytytti sodat järjestämällä vuonna 1562 Wassyn verilöylyn, jonka vuoksi hugenotit murhasivat hänet seuraavana vuonna.
Guise sai mainetta italialaissodissa johdettuaan menestyksellisesti Metzin puolustusta keisari Kaarle V:n armeijaa vastaan vuonna 1552 ja lyötyään keisarilliset Rentyn taistelussa vuonna 1554. Vuosina 1557–1559 hän johti Ranskan armeijaa sen sotiessa Espanjan Alankomaissa, ja valtasi muun muassa Calais’n englantilaisilta vuonna 1558.
Guisen vanhempi sisar Maria Guise oli mennyt naimisiin Skotlannin kuninkaan Jaakko V:n kanssa vuonna 1538. Heidän tyttärensä oli Maria Stuart, jonka aviomiehestä tuli Ranskan kuningas Frans II vuonna 1559. Tämä nosti Guisen ja hänen veljensä, kardinaali Charles Guisen, korkeaan asemaan Ranskan hovissa, ja heitä voisikin pitää maan todellisina hallitsijoina. Lapsesta asti heikko Frans kuitenkin kuoli jo joulukuussa 1560, ja uuden kuninkaan, 10-vuotiaan Kaarle IX:n noustessa valtaan Guisen veljekset menettivät aikaisemman asemansa, koska uuden kuninkaan äiti ja todellinen hallitsija Katariina de’ Medici ei luottanut heihin.
Kun Katariina de’ Medici alkoi suosia hugenotteja hallinnossaan, tiivistyivät katolisten riitaiset rivit ja Guise nousi yhdeksi kolmesta johtajasta. Katolisten valmistellessa toimia hugenotteja vastaan tapahtui 1. maaliskuuta 1562 Wassyn verilöyly, jossa Guisen miehet tappoivat jumalanpalveluksessa olleita hugenotteja. Tämä sytytti Ranskan uskonsodat. Guise johti katolisia sodassa: hän valtasi hugenoteilta Rouenin, ja oli valmistelemassa Orléansin valtausta, kun kostona Wassyn tapahtumista hugenotit murhasivat hänet pistoolilla helmikuussa 1563.
Sinfonia nro 1 (Corigliano)

Sinfonia nro 1 on John Coriglianon ensimmäisen sinfonia, jonka hän sävelsi vuosina 1988–1989 vastauksena AIDS-epidemiaan. Se kantaesitettiin 15. maaliskuuta 1990. Teoksen kolmesta ensimmäisestä osasta jokaisella kunnioitetaan jonkun Coriglianon AIDSiin kuolleen läheisen ystävän muistoa. Viimeisellä osalla muistetaan heistä jokaista. Vuosikymmenen sisällä vajaat sata sinfoniaorkesteria esitti teoksen, joka myös palkittiin Grawemeyer-palkinnolla. Chicagon sinfoniaorkesterin levytys sai kaksi Grammya.
Osat

Apologue: Of Rage and Remembrance
Tarantella
Chaconne: Giulio's Song
Epilogue
Aiheesta muualla

Schirmer.com: Symphony No. 1, John Corigliano (englanniksi)
Guerriera-luokka

| Guerriera-luokka |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  1 821 t 2 352 t (kuormattu)
Pituus:  56,00 m
Leveys:  14,43 m
Syväys:  4,27 m
Koneteho:  454-588 ihp
Nopeus:  6,3 solmua
Aseistus
Meritorjunta:  12 × tykkiä
Guerriera-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston kahden puurunkoisen aluksen muodostama uiva patteriluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| RN Guerriera | Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia | 1864 | 12. toukokuuta 1866 | 1868 | poistettu 1875 |
| RN Voragine | La Foce, Genova | 1864 | 13. kesäkuuta 1866 | 1869 | poistettu poistettu 31. maaliskuuta 1875 |
Guljai-gorod

Rekonstruktio guljai-gorodeista.
Guljai-gorod (ven. Гуляй-город, "liikutettava kaupunki") oli Moskovan Venäjän armeijan 1400–1600-luvuilla käyttämä liikuteltava linnoitus. Se tarjosi suojaa käsiaseilla ammuttuja nuolia ja kuulia vastaan sekä myös näkösuojan viholliselta. Se soveltui hyvin esimerkiksi aron kaltaisille avoimille taistelukentille, joiden maastossa ei ollut luonnollisia suojia, kuten puita tai jyrkkiä maastomuodostelmia.
Englantilainen aikalaisdiplomaatti Giles Fletcher kirjoitti ylös havaintojaan nähtyään guljai-gorodin Moskovassa vuoden 1588 aikoihin. Hänen näkemänsä guljai-gorod oli kaksinkertainen muurirakennelma, jonka yläosa oli suora tai sahalaitainen ja joka oli koottu valmiista puulevyistä, joihin oli leikattu ampuma-aukkoja. Nämä puulevyt liu'utettiin pienten pyrien tai suksien päälle, ja ne lukkiutuivat paikalleen "ilman minkäänlaisten puuseppien tai apuvälineiden apua, koska kehikon osat oli leikattu niin että ne lukittuisivat toisiinsa". Rakenteista kasattujen vierekkäisten seinien välinen etäisyys oli noin kolme metriä, mikä oli riittävä tila jalkaväelle, jotta sotilaat saattoivat ampua ja ladata aseensa.
Krimin tataareja vastaan käydyssä Molodin taistelussa 1572 niiden katsotaan olleen ratkaisevana apuna. Sotilaallisista tapahtumista kertova aikalaiskirja Razriadnaja kniga kuvailee, kuinka voivodi Mihail Vorotynskijin käytti guljai-gorodia Molodissa. Hän sijoitti joukkojen pääosan sen suojiin. Siirrettävän linnakkeen ampuma-aukoista avattu tarkka tulitus, sekä sen tarjoaman näkösuojan turvin tehty ratsuväen yllätyshyökkäys ajoi tataarit sekasortoon.
Guljai-gorodin periaatteella toimivat suojat eivät olleet ennennäkemättömiä sodankäynnissä, vaan esimerkiksi hussilaissodissa böömiläiset kapinalliset olivat käyttäneet tarkoitukseen muokattuja vankkureita sotilaiden suojina taistelukentillään. Guljai-gorod menetti merkityksensä 1600-luvun lopulla kenttätykistön yleistyttyä ja kehityttyä raskaammaksi.
Grönlannin varhaiset arktiset kulttuurit

Grönlannin varhaiset arktiset kulttuurit syntyivät jo noin 2500–2000 eaa. Alaskan paleoskimojen saavuttua sekä pohjoiseen että eteläiseen Grönlantiin. Dorsetin kulttuuri levittäytyi näiden varhaiskulttuurien jälkeen Kanadan pohjoisosista Grönlantiin.
Independence I

Maapallon ilmasto lämpeni 4500 vuotta sitten, ja tämä lämpökausi päättyi 3600 vuotta sitten. Esimerkiksi Hudsoninlahti oli jäätön 4000 vuotta sitten. Näihin aikoihin intiaanit saattoivat vaeltaa pohjoiseen ja uhata varhaiseskimoja eli paleoeskimoja. Toisaalta paleoeskimot saattoivat liikkua helpommin vesitse arktisilla alueilla.
Koillis-Grönlannin vuonoon ilmestynyt Independence I on pajujen jäänteiden mukaan 4050–3700 vuotta vanha. Tämä kulttuuri levisi länteen ja etelään Devoninsaarelle, ja idässä ainakin Dovenlahdelle. Tämä todella pohjoinen kulttuuri oli aina 75 leveysasteen pohjoispuolella, eli harvinaisen arktinen. Ihmiset elivät pääosin myskihärän sisämaametsästyksellä. Sisämaametsästys pääelinkeinona oli harvinainen hyvin arktisilla kansoilla. Myös jääkarhua, jänistä ja kettua metsästettiin, sekä linnustettiin muun muassa kiirunaa ja hanhea. Independence I:n käyttämä harppuuna ei ollut kovin hyvä.
Arktisten paleoeskimojen varhaisen kulttuurin väitetään levinneen seudulle myskihärän perässä. Läntisin Independence I -kulttuurin löytö on tehty Ellesmeren saarelta Independence I:n kesäasumukset olivat ehkä vain telttoja ja monet leiripaikat tilapäisiä, joissa saatettiin yöpyä yön yli tai asua korkeintaan kuukauden verran. Teltat olivat pohjakaavaltaan soikeita, ja 4 x 3 metrin kokoisessa keskitilassa oli ruokavarasto. Teltasta tarvitsi talvisin poistua ulos vain harvoin. On säilynyt piikivisiä ja obsidiaanisia terätyökaluja ja muun muassa luisia neuloja. Noin 3700 vuotta sitten ilmasto kylmeni, mikä saattoi hävittää Independence I:n.
Nykyään ranta on 4–10 metriä paleoeskimojen rantoja matalammalla Nämä paleoeskimot eivät käyttäneet hylkeenihralamppua, rekeä tai kesyä koiraa, jota ei tunnettu saati käytetty vetojuhtana. Tuohon aikaan oli lämmintä ja ajopuita tuli Pohjois-Grönlantiinkin. Pientyökalukulttuuri hävisi, kun 3500–2300 vuotta sitten alkoi kylmä "pienjääkausi". Näihin aikoihin Thulen seuduilla oli Denbighiä muistuttava ryhmä, joka saattoi tulla seudulla Smithin salmen kautta
Independence II

Independence II käytti enemmän luutyökaluja kuin Independencen kulttuuri, mutta ei kaivertimia. Hylkeen metsästys oli entistä tärkeämpää, samoin myskihärän pyynnillä oli yhä merkitystä.
Sarqaqin kulttuuri

Etelä-Grönlantiin syntyi paleoeskimojen Sarqaqin eli Saqqaqin kulttuuri 4200 vuotta sitten. Tämäkin kulttuuri pohjautui vuodenaikojen mukaiseen pyyntiin, kuten lohen kalastukseen ja karibun sekä amerikkalaistyyppisen peuran metsästykseen otollisina vuodenaikoina. Sarqaqin kulttuuria oli muun muassa Angmassalikin kunnassa, Sarqaqissa ja Diskon lahdella. Sen alue ulottui suunnilleen Scoresby Sundista Grönlannin eteläkärkeen.
Se muistutti samanaikaisia Pohjois-Grönlannin Independende I:tä ja Alaskan Denbighiä esineistöltään, mutta esineet olivat pienempiä ja paremmin tehtyjä. Harvinaiset harppuunan kärjet muistuttavat Independence I:n kärkiä. Kulttuurin vuolukiviset öljylamput olivat vain sille tyypillisiä, niitä ei ole Independence I:ssä. Rannikolla harjoitettiin hylkeenpyyntiä, sisämaassa peuran metsästystä. Kulttuurin piirissä oli enemmän ihmisiä kuin pohjoisen Independence I:ssä. Veneet olivat kajakkimaisia. Nykyisen näkemyksen mukaan Sarqaqin ihmiset tulivat Alaskasta eri reittiä kuin Pohjois-Grönlannin Independence I:n asukkaat. Qeqertasussukista Diskolahden rannalta on löydetty jousi, nuoli, kapea vene, vanhimmat arktiksesta tunnetut koiran luut, pyydystettyjen lintujen luita ja puisia majoja. DNA-tutkimusten mukaan Saqqaqin kulttuurin loivat aasiasta 5500 vuotta sitten tulleet, korjakeille, tsuktseille ja nganasaneille sukua olevat ihmiset, eivät inuitit tai intiaanit. He olivat ruumiinrakenteeltaan sopeutuneet arktisiin oloihin.
Otto von Guericke

| Otto von Guericke |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. marraskuuta 1602 Magdeburg
Kuollut: 21. toukokuuta 1686 Hampuri
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Fysiikka
Tunnetut työt:  Tyhjiöpumppu
Otto von Guericke (30. marraskuuta 1602 Magdeburg – 21. toukokuuta 1686 Hampuri) oli saksalainen valtiomies, fyysikko ja insinööri. Hän kehitti tyhjiöpumppua ja oli varhaisia sähköilmiöiden tutkijoita.
Guericke opiskeli Leydenin yliopistossa lakia ja matematiikkaa. 1627 hän aloitti poliittisen uransa Magdeburgissa, mutta joutui pakenemaan 30-vuotisen sodan aikana Ruotsiin, jossa palveli insinöörinä Kustaa II Aadolfin armeijassa. Guericke palasi sodan jälkeen Magdeburgiin, ja vuonna 1646 hänet valittiin kaupungin pormestariksi. Hän toimi pormestarina 35 vuotta ja poliittisen uransa ohella tutki fysikaalisia ilmiöitä ja rakensi kojeita.
Guericke oli tutustunut Gilbertin luonnonfilosofisiin teoksiin. Hän kiinnostui erityisesti tyhjiöön liittyvistä selityksistä. Vuonna 1650 Guericke kehitti tiettävästi ensimmäisen toimivan tyhjiöpumpun. Pumpulla hän järjesti kokeita, jossa tyhjiöön viedyt kynttilät sammuivat, hiiret kuolivat ja ääni vaimeni. Vuonna 1654 järjesti kuuluisaksi tulleen demonstraation, jossa kaksi pallonpuolikasta oli asetettu vastakkain ja niiden välille oli muodostettu tyhjiö. Pallonpuolikkaita ei saatu erotettua toisistaan edes kuudentoista hevosen voimilla.
Gilbertin tutkimus magnetismin ja kappaleiden ominaisuuksien osalta sai Guericken valmistamaan keinotekoisen pallon, jonka hän yritti saada vastaamaan maapalloa koostumukseltaan. Kokeella oli tarkoitus koettaa Gilbertin teoriaa taivaankappaleiden magneettisesta voimasta pysyä taivaalla. Guericke kiinnostui kuitenkin toisesta seikasta, hänen tekemänsä pallo sinkoili kipinöitä, kun sitä hieroi kuivalla kädellä. Hän päätti valmistaa uuden pallon, tällä kertaa puhtaasta rikistä. Rikkipallolla ilmiö voimistui, ja sillä saatettiin tehdä monia sähkökenttiin liittyviä kokeita, joita Guericke ei kuitenkaan pystynyt selittämään.
Kokeissaan rikkipallon kanssa Guericke käytti höyheniä, lehtiä ja muita pieniä kappaleita sekä pellavalankaa. Hän totesi pallon tuottaman veto- tai karkotusvoiman siirtyvän lankaa pitkin. Näin Guericke oli huomaamattaan keksinyt ensimmäisen johtimen. Havaintojaan hän ei kuitenkaan osannut hyödyntää eikä antaa niille luotettavaa selitystä.
Guericke kirjoitti kokeistaan kirjan Experimenta Nova Magdeburgica de Vacuo Spacio, joka ilmestyi 1672. Kirja käsittelee sekä tyhjiöön että staattiseen sähköön liittyviä havaintoja. Kirja sai laajaa huomiota aikanaan, ja rikkipallokokeita toistettiin. Francis Hauksbee kehitti rikkipalloa edelleen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Otto von Guericke Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Guoqiao mixian

Guoqiao mixian, sillanylitysnuudelit
Guoqiao mixian (kiin. 过桥米线, pinyin: Guòqiáo mĭxiàn; suom. sillanylitysnuudelit) on yunnanilainen riisinuudelikeitto. Se on yksi Yunnanin keittiön tunnetuimpia ruokia. Keiton pohjana on kanasta, ankasta ja porsaan kylkiluista koostuva liemi. Keiton pinnalle kaadetaan kerros rapsiöljyä, alun perin sen vuoksi, että keitto pysyisi pidempään kuumana.
Pehr-Johan Gummerus

| Pehr-Johan Gummerus> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. kesäkuuta 1911 Helsinki
Kuollut: 8. tammikuuta 1967 (55 vuotta)
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1931 – 1967
Taistelut ja sodat:  Talvisota, Jatkosota
Sotilasarvo:  Kenraalimajuri
Kunniamerkit:  SL komentajamerkki VR 3.lk tammenlehvien kera Saksan Kotkan ritarikunnan 3.lk ritariristi
Pehr-Johan Gummerus  (30. kesäkuuta 1911 Helsinki – 8. tammikuuta 1967) oli suomalainen kenraalimajuri, joka teki uraansa erityisesti viestitehtävissä.
Gummerus opiskeli Kadettikoulun 15. kadettikurssilla 1931-1933 ja suoritti 1935 Taistelukoulussa luutnanttikurssin. 1943 hän oli opiskelemassa Saksan maavoimien viestikoulussa sekä Führerschulessa. 1947-1948 hän opiskeli Sotakorkeakoulun viestiosastolla. Sotilasuransa hän aloitti Uudenmaan Rykmentissä, jossa palveli nuorempana upseerina vuosina 1933–1937 ja komppanian päällikkönä 1938. Talvisodassa hän toimi Viestikoulutuskeskuksessa pataljoonan komentajana. Vuonna 1940 hän toimi Viestipataljoona 10:n aliupseerikoulun johtajana ja 1941 12. prikaatin viestikomppanian päällikkönä.
Jatkosodassa Gummerus palveli Viestipataljoona 35:n komentajana koillisrintamalla vuonna 1941, viestikomentajana 6.Divisioonan esikunnassa Maaselässä 1942–1943, Karjalankannaksella 1944 ja pohjoisella rintamalla 1944–1945. Sodan ja sotakorkeakoulun käymisen jälkeen hän toimi mm. toimistopäällikkönä Viestirykmentissä ja pääesikunnan viestiosastolla 1949–1952. Seuraavina vuosina 1953–1954 hän opetti sotakorkeakoulussa palaten takaisin pääesikuntaan aselajitoimiston päälliköksi 1954-1959. Viestirykmenttiä Gummerus komensi 1959–1963. Pääesikunnan viestiosaston päällikkönä hän toimi 1963–1965 ja viestitarkastajana 1965–1967.
Ylennykset: Vänrikki 1933, luutnantti 1935, kapteeni 1940, majuri 1942, everstiluutnantti 1954, eversti 1959, kenraalimajuri 1965.
Guranin kieli

Guranin kieli (myös gorani) on Iranissa ja Irakissa puhuttava iranilainen kieli. Sen puhujat asuvat Iranin Zagrosvuorten keskiosassa Kermānšāhin pohjois- ja länsipuolella sekä Irakissa Mosulin pohjoispuolella. Guraninkielisiä saarekkeita ympäröi kurdinkielinen alue.
Gurani kuuluu iranilaisten kielten luoteisryhmään. Sen lähin sukukieli on kurdi, jonka murteena sitä on toisinaan pidetty.
Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. 1700–1800-luvuilla sitä käytettiin kirjakielenä Ardalanin hallitsijoiden hovissa. Guraniksi on laadittu myös uskonnollista kirjallisuutta ja julkaistu kansanperinnekokoelmia.
Baškiirin kieli

| Baškiiri (Baškort) |
| --- | --- |
 "Baškort" sen kolmella eri kirjaimistolla
Oma nimi:  башҡорт теле, başqort tele / башҡортса,  başqortsa  Башкирский язык, baškirskiy jazyk (ven).
Tiedot
Alue:  Baškortostan, muu Venäjä, Kazakstan, Uzbekistan
Virallinen kieli:  Baškortostan
Puhujia:  1 451 340
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  kyrillinen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  turkkilaiset kielet
Kieliryhmä:  kiptšakkilaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  ba
ISO 639-2:  bak
ISO 639-3:  bak
 Ohje 
Baškiirin tai baškortin kieli (башҡорт теле, başqort tele / башҡортса, başqortsa) on Venäjän Baškortostanissa ja muualla Uralin alueella asuvien baškiirien puhuma turkkilainen kieli. Sillä on virallinen asema Baškortostanin tasavallassa.