stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Osiris
Taistelu kuninkuudesta

Kun Ylä-Egyptin kuningas Menes valloitti Ala-Egyptin, Osiris-taruun alkoi otaksuman mukaan sekoittua myös valtapoliittisia aiheita. Egyptin valtakunta muodostettiin yhdistämällä Ala- ja Ylä-Egypti, joiden tunnuksia käytettiin yhdistetyn valtion tunnuksina. Yhdistäjiksi on mainittu Narmer ja Menes, joista jälkimmäistä pidetään nykyisin edellisen poikana ja varsinaisena yhdistäjänä. Egyptiläisen historioitsijan Manethon mukaan Menes tuli etelästä, mutta tämä on aika epämääräinen maininta eikä ehkä tarkoita muuta kuin että hän tuli Ylä-Egyptistä.
Tutkijat ovat nähneet jonkinlaisia yhteyksiä näiden melko viitteellisten tietojen ja Osiris-myytin välillä. Osiris-myytissähän Osiriksen veli Seth surmaa Osiriksen, ja Osiriksen poika Horus kosti isänsä puolesta ja peri isänsä aseman
Menes samaisti itsensä Horukseen ja omaksui arvonimen "Horus" (haukka). Tämä hallitsijan arvonimi oli yleisesti käytetty vuoteen 2560 eaa., jolloin tilalle tuli "se Ra", auringonjumala Ran poika.
Kreikkalais-roomalainen kausi

Osiriksen kultti levisi kreikkalais-roomalaisella kaudella Egyptin rajojen ulkopuolelle, koska se linkittyi vahvasti Rooman valtakunnassa suosittuun Isiksen kulttiin. Hellenistisellä kaudella Osiriksesta, Apis-sonnista ja kreikkalaisista jumalista Zeuksesta, Dionysoksesta, Haadeksesta ja Asklepioksesta yhdistettiin piirteitä egyptiläis-hellenistiseen Serapis-jumalaan, jonka kultista tuli hyvin suosittu hellenistisessä maailmassa.
Osiriksen kultti vapahtajauskontona

Osiriksen palvonta oli laajaa, ja Osiriksen temppeleissä vietettiin vuosittain Osiris-juhlia Osiris-mysteerioineen. Pappien lisäksi ylösnousemusnäytelmään osallistui myös ammattinäyttelijöitä. Osiris-mysteeriot levisivät Serapis-kultin mukana myös Roomaan ja Kreikkaan, ja Isistä ja Horusta esittäviä egyptiläisiä veistoksia on löydetty jopa Keski-Euroopan kristillisistä kirkoista muka Neitsyt Mariaa ja Jeesusta esittävinä. Kristityt sulkivat viimeisen Osiriksen temppelin vasta vuonna 527. Armas Salonen sanoo kristinuskossa ja Osiris-kultissa olevan niin paljon yhteisiä piirteitä, että Osiris-kultti säilyi juuri tästä syystä niin kauan.lähde tarkemmin?
Yhteys Lemminkäiseen?

Osiriksen ruumiin pilkkominen ja kokoaminen sekä Osiriksen henkiinherättäminen ovat johtaneet muun muassa Martti Haavion ja Timo Heikkilän arvelemaan, että Osiris-myytti on saattanut vaikuttaa muinaissuomalaiseen Lemminkäisen myyttiin. Lemminkäistarinoiden iästä ei tosin voida olla varmoja, koska suomalaista kansanperinnettä alettiin kerätä ja kirjata muistiin 1700-luvulla eli verrattain myöhään. Lemminkäismyytissä saattaa olla kristinuskonkin vaikutusta.lähde?
Kirjallisuutta

Salonen, Armas & Rostislav Holthoer: Egypti ja sen kulttuuri. Toinen, uudistettu painos. Helsinki: Otava, 1982.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Osiris valvomassa Hunefer-nimisen vainajan sydämen punnitusta kuolleiden kirjassa. British Museum.
Serapista esittävä rintakuva.
Jouni Paakkinen

Jouni Paakkinen (s. 1971 Pori) on suomalainen kirjailija ja opettaja. Paakkinen on julkaissut kuusi kirjaa, jotka on kustantanut Atena Kustannus. Näistä kolme ovat käännöskukkaskokoelmia: Yhdeksänmetrinen maasika vuodelta 2003, Agentti Appelsiini vuodelta 2005 ja Yhdeksänmetrisen maasian poika vuodelta 2010. Jälkimmäisenä mainittu sisältää kaksi ensiksi mainittua kirjaa sekä yli 200 uutta käännöskukkasta. Vuonna 2005 ilmestyi myös hänen suomeksi toimittamansa kummallisten käyttöohjeiden kokoelma Varoitus! Älä niele nauloja!, joka perustuu Bryony Evensin englanninkieliseen teokseen The World's Stupidest Instructions (2004), ja vuonna 2006 Aprillia! Aprillia! -aprillipilakokoelma. Paakkinen on kirjoittanut myös yhdysvaltalaisesta animaatiosarjasta Simpsonit kertovan kirjan Simpsonit – keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä, joka julkaistiin vuonna 2008.
Elämä

Paakkinen toimii Tietokone opetuksessa – TOP-keskuksen toiminnanjohtajana Turussa. Aiemmin hän on työskennellyt muun muassa turkulaisen Kerttulin koulun määräaikaisena rehtorina. Hän on koulutukseltaan kasvatustieteen maisteri (luokanopettaja, englannin opettaja), joksi hän valmistui Turun yliopistosta vuonna 1998.
Paakkinen toimii webmasterina The Simpsons Archivessa, joka on maailman laajin Simpsonit-aiheinen verkkosivusto. Hän on myös perustanut pienyrityksen Tmi Jouni Paakkinen.
Paakkinen on naimisissa Jatta Paakkisen kanssa ja hänellä on kaksi lasta.
Teokset

Yhdeksänmetrinen maasika: Käännöskukkasten parhaita.  Jyväskylä:  Atena, 2003.  ISBN 951-796-332-7
Agentti Appelsiini: Käännöskukkasten parhaita 2.  (Kuvitus: Heikki Aro)  Jyväskylä:  Atena, 2005.  ISBN 951-796-385-8
Varoitus! Älä niele nauloja! – kummallisia käytösohjeita. Kuvitus: Tomi Tuominen. Atena Kustannus, 2005. ISBN 951-796-411-0
Aprillia! Aprillia! – parhaat pilat kautta aikojen. Kuvitus: Heikki Aro. Atena Kustannus, 2006. ISBN 951-796-426-9
Simpsonit: Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä.  Jyväskylä:  Atena, 2008.  ISBN 978-951-796-537-8  3. tarkistettu painos: Atschi!-pokkari, Atena 2010. ISBN 978-951-796-639-9.
Yhdeksänmetrisen maasian poika: 1001 parasta käännöskukkasta.  (Kuvitus: Heikki Aro)  Jyväskylä:  Atena, 2010.  ISBN 978-951-796-636-8
Aiheesta muualla

Jouni Paakkisen kotisivut.
Jaakko Paatela

| Jaakko Paatela> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. lokakuuta 1922 Helsinki Espoo
Kuollut: 1. maaliskuuta 1989 (66 vuotta) Espoo
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  arkkitehti
Arkkitehti
Koulutus:  Ressun lukio ja Teknillinen korkeakoulu
Jaakko Sakari Paatela (3. lokakuuta 1922 Helsinki – 1. maaliskuuta 1989 Espoo) oli suomalainen arkkitehti, joka suunnitteli sairaaloita, parantoloita sekä liike- ja teollisuusrakennuksia. Paatela kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta 1942 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1947. Hän teki opintomatkoja Euroopan maihin sekä Yhdysvaltoihin 1951 ja 1965 sekä Japaniin 1963. Paatela toimi Teknillisen korkeakoulun asemakaavaopin assistenttina 1948–1950 ja perusti 1951 puolisonsa kanssa oman arkkitehtitoimiston, joka toimi vuoteen 1989. Jaakko Paatelan isä oli arkkitehti Jussi Paatela (1886–1962) ja puoliso vuodesta 1945 arkkitehti Eva Paatela (o.s. Meurman, s. 1922). Hänen veljiään olivat maataloustieteilijä Juhani ja arkkitehti Veli Paatela.
Jaakko Paatelan suunnittelemia rakennuksia ja rakennelmia ovat muun muassa
Jaakko Paatela ja Reino Koivula ovat suunnitelleet Meilahden sairaalan päärakennuksen.
Kuopion yliopistollinen sairaala (KYS) yhdessä Veijo Larkaksen kanssa  (1958)
asuinkerrostalo, Hakolahdenkuja 4, Helsinki 1960
asuintalo, Rantapaadentie, Helsinki 1961, yhdessä Eva Paatelan kanssa
Oy Esmi Ab:n teollisuusrakennus, Lauttasaarentie 50, Helsinki 1964, yhdessä Eva Paatelan kanssa, he suunnittelivat myös 1969 valmistuneen nelikerroksisen lisäsiiven
Meilahden sairaalan päärakennus, Helsinki 1965, yhdessä Reino Koivulan kanssa
Meilahden sairaala-alueen hallinto- ja huoltorakennus, Helsinki 1965
Kymenlaakson keskussairaala yhdessä Veli Paatelan kanssa (1967)
Länsi-Pohjan keskussairaalan laajennuksia, Kemi 1971, 1973 ja 1987, yhdessä Eva Paatelan kanssa
Eurajoen hautausmaan sankarivainajien muistomerkki.
Askolan kirkon sankarimuistomerkki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jaakko Paatela Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Paatelan suunnittelema Sankarihaudan muistomerkki Askolassa on vuodelta 1949.
Paatelan suunnitteleman Eurajoen sankarihautausmaan muistomerkki Isä hyvästelee poikansa on vuodelta 1951. Muistomerkin reliefi on Jyrki Sailon suunnittelema.
Konversio

Konversio tai konvertointi (conversion, to convert) on jonkin sisällön tai tiedon muuttamista toiseen käyttötarkoitukseen tai toiseen tekniseen ympäristöön kelpaavaan muotoon. Esimerkiksi multimediassa videon (avi → mpg) tai audion (wma → mp3) voi konvertoida toiseen formaattiin.
Tietotekniikassa konvertointia tehdään yleensä siksi, että materiaalia saadaan katseltua tai toistettua jollain tietyllä laitteella, joka ei tue tiedon alkuperäistä muotoa (kuten mp3-soittimet, DVD-soittimet ja matkapuhelimet). Konvertoinnin yhteydessä tietoa voidaan myös muokata, esimerkiksi lisätä tekstiä videoon tai normalisoida audioraita.
Myös dokumetteja joissa on tekstiä konvertoidaan tiedostomuodosta toiseen, esimerkiksi asiakirjoja pdf -tiedostoiksi.
Konversio voi myös tarkoittaa internet-sivulle (useimmiten verkkokaupalle) asetettavia myynti- tai välitavoitteita, joka voi johtaa halun syntymiseen, josta päästään haluttuun toimintoon eli konversioonselvennä. Konversio voi olla siis esimerkiksi lomakkeen täyttäminen, tuotteen lisääminen ostoskoriin tai ostaminen. Internet-sivulla konversioiden määrän lisäämisestä käytetään termiä konversio-optimointi.
Juhani Paatela

Juhani Paatela vuonna 1973.
Juhani Elias Paatela (5. joulukuuta 1917 Tampere – 23. syyskuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen maataloustieteilijä, Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskuksen ylijohtaja ja lintuharrastaja.
Juhani Paatela oli arkkitehti Jussi Paatelan poika. Paatela kävi koulunsa Helsingin suomalaisessa reaalilyseossa. Hän valmistui agronomiksi kasvinviljelylinjalta vuonna 1944, jonka jälkeen hän aloitti tutkijana Maatalouskoelaitoksessa vuonna 1945. Tohtorinväitöksen hän suoritti 1947. Paatela oli Helsingin yliopiston kasvinviljelytieteen professori vuosína 1954–1973. Hän hoiti myös puutarhatieteen professorin virkaa vuodet 1956–1959.
Paatela oli innokas lintuharrastaja ja hän tutki erityisesti lintujen laulua. Yhdessä Leo Lehtosen kanssa hän julkaisi Laulavan lintukirjan vuonna 1963. Paatela äänitti itse kaikki levyillä kuultavat linnunlaulut. Paatela kuvasi myös kaitafilmille naurulokkien elämää ja hän voitti teoksellaan Wings and Rings -palkintoja Zürichissä 1956 ja Cannesissa 1957. Hän myös vastaanotti tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon yhdessä muun toimituskunnan kanssa vuonna 1979 teoksesta Metsä.
Paatela oli Ruotsin Kuninkaallisen metsä- ja maatalousakatemian (Kungliga Skogs- och Lantbruksakademien) jäsen.
Paatelan veljiä olivat arkkitehdit Jaakko ja Veli Paatela.
Teoksia

On the possibilities of growing oil flax in Finland. Suomen maataloustieteellinen seura, 1947.
Laulava lintukirja, yhdessä Leo Lehtosen ja Teuvo Suomisen kanssa. WSOY. 1963.
Tuottava Maa: Viljelijän Tietokirja. Kirjayhtymä. 1976. ISBN 951-26-1159-7.
Urheilunurmikoiden perustaminen ja hoito, yhdessä Christian Lagerstedtin ja Elise Järvisen kanssa. Rakennustieto Oy. 2005.
Krosna

| Krosna |
| --- | --- |
 Katolinen kirkko Krosnassa.
 lippu:  vaakuna
 Krosna
 Koordinaatit: 54°22′40″N, 23°31′50″E 
Valtio:   Liettua
Lääni:  Alytus
Kunnallispiiri:  Lazdijain kunnallispiiri
Väkiluku (2001):  401
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Krosna on kauppala eteläisessä Liettuassa, Lazdijain kunnallispiirissa, Alytusin läänissä lähellä Puolan rajaa. Vuonna 2001 kauppalassa asui 401 asukasta.
P-90

Lollarin P-90 -mikrofoni. Kuvassa niinkutsuttu "koirankorvamalli" joka on saanut nimensä mikrofonin kuoren muodosta.
P-90 -mikrofoni
P-90, lempinimeltään saippuapala, on Gibsonin valmistama passiivinen yksikelainen mikrofoni, jota on valmistettu vuodesta 1946. Toisin kuin esimerkiksi Fenderin valmistamat yksikelaiset mikrofonit, on P-90 isokokoisempi, ja siksi sitä usein erehdytään luulemaan humbuckeriksi.
Historia

Gibson toi P-90 -mikrofoninsa markkinoille 1946. Alkujaan sitä käytettiin etumikrofonina muutamissa Gibsonin kitaramalleissa, kuten ES-150, mutta jo muutaman vuoden kuluttua se oli yleisesti käytössä kaikissa Gibsonin sähkökitaroissa, mukaan lukien vuonna 1952 esitelty Les Paul-malli. Gibsonin esiteltyä ensimmäisen humbucker-mikrofonin (PAF) vuonna 1957 ryhtyi se pikkuhiljaa käyttämään sitä kaikissa malleissaan. Tämän jälkeen P-90:tä käytettiin lähinnä halvemmissa kitaroissa, kuten Gibson ES-330, Les Paul Junior ja SG Special, kunnes 1970-luvun alussa muut yksikelaiset mikrofonit, mini-humbuckerit ja koteloimattomat humbuckerit korvasivat P-90:n myös halvemmissa kitaroissa.
Yleistä

P-90 -mikrofoneissa on isokokoinen litteä kuparisesta käämilangasta käämitty kela, napapaloina säädettävät teräksiset ruuvit, ja pari käämin alle sijoitettua litteää AlNiCo-tankomagneettia. Säädettävät naparuuvit poimivat ja myös johtavat magneettisuutta kielille. Soundiltaan kyseinen mikrofonimalli sijoittuu rinnakkaiskelaisen Gibson-humbuckerin ja yksikelaisen Fender-mikrofonin välimaastoon.
Koska P-90 on tyypiltään myös yksikelainen, 50 Hz hurinaongelma kuuluu mikrofonin ominaisuuksiin. Korkeammasta induktanssista johtuen hurinan on luonnehdittu olevan voimakkaampaa kuin Fenderin yksikelaisissa. Tästä huolimatta se on saanut lukemattomien kitaristien suosion. Jäljellä olevaan hurinaongelmaan toivotaan ratkaisua ominaissoundin eli tonen siitä kuitenkaan kärsimättä. Tätä varten on P-90:sta on kehitetty myös ns. stack-humbucker -versioita, jotka eivät soundiltaan poikkea alkuperäisestä, mutta siinä olevat kaksi kelaa ehkäisevät humbuckereiden tavoin hurinaa.
Tunnettuja P-90 -mikrofonia käyttäviä kitaristeja

Eddie Cochran
Carlos Santana
Pete Townshend
Leslie West
Bob Marley
Hank Thompson
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta P-90 Wikimedia Commonsissa
Patrik Ouředník

Patrik Ouředník
Patrik Ouředník (s. 1957 Praha) on tšekkiläis-ranskalainen kirjailija.
Ouředník on kirjoittanut parikymmentä kirjaa ja kääntänyt Rabelais’n, Jarryn, Queneaun, Beckettin, Michaux’n, Simonin ja Vianin teoksia tšekiksi. Vuonna 2001 hän julkaisi kirjan, joka kiersi maailmaa: Europeana. 20. vuosisadan lyhyt historia.
Ouředník vietti nuoruutensa Tšekkoslovakiassa 1970-luvulla, keskellä ”normalisointia”, joka oli tehnyt lopun Prahan kevään toiveista. Poliittisten vankien vapauttamista koskevan vetoomuksen allekirjoittaja ja samizdatien julkaisija suljettiin yliopisto-opinnoista ”ideologisen poikkeavuuden” vuoksi. Vuonna 1984 hän lähti maanpakoon Ranskaan, jossa hän on asunut siitä lähtien.
Patrik Ouřednikin kaikkia teoksia – sanakirjoja, esseitä, romaaneja, runoutta – leimaa kiinnostus vallitseviin käsityksiin, ennakkoluuloihin ja stereotypioihin, joita tarkastellaan kielen kautta ja jotka ovat hänelle ”aikakauden totuuden” ilmaus.
Teokset > Romaanit

Vuosi kaksikymmentäneljä (Rok čtyřiadvacet), 1995.
Sikurin kreivin poikkeukselliset seikkailut (O princi Čekankovi, jak putoval...), 1995
Europeana. 20. vuosisadan lyhyt historia (Europeana. Stručné dějiny dvacátého věku), 2001; Slitala, ISBN 978-952-234-848-7.
Oikea aika 1855 (Příhodná chvíle, 1855), 2006.
Ad acta (Ad acta), 2006.
(ranskaksi) Ranskan historia. Rakkaiden edesmenneiden puolesta (Histoire de France. À notre chère disparue), 2014.
(ranskaksi) Maailma ei olisi loppunut (La Fin du monde n'aurait pas eu lieu), 2017.
Teokset > Runous

Tai sitten (Anebo), 1992.
Sitä suuremmalla syyllä (Neřkuli), 1996.
Paljasjalka talo, 2004.
Teokset > Teatteri

Tänään ja ylihuomenna (Dnes a pozítří), 2012.
Teokset > Esseet

Kadonneen kielen jäljillä (Hledání ztraceného jazyka), 1997.
Utopus itse teki minusta saaren (Utopus to byl, kdo učinil mě ostrovem), 2010.
Kielen vapaa tila (Svobodný prostor jazyka), 2013.
Antikoraani tai TH:n outo maailma (Antialkorán aneb Podivný svět TH), 2017.
Teokset > Leksikografia

Epätavanomaisen tšekin kielen sanakirja (Šmírbuch jazyka českého), 1988.
Auringon alla ei ole mitään uutta (Aniž jest co nového pod sluncem), 1994.
Pyydä avainta baarissa (Klíč je ve výčepu), 2000.
Unohtuneet sanat (Slova v zapomenutí daná), 2021.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Patrik Ouředník
Käännös suomeksi
Rasmus Korsström

Rasmus Korsström (1968lähde?–2013) oli tenorisaksofonistina kansainvälistä huomiota saavuttanut virtuoosi, jonka yhteistyökumppaneita olivat muun muassa Ulf Krokfors, Otto Donner, Jukka Gustavson, Seppo Kantonen, Antero Priha ja Iro Haarla. Korsström soitti muun muassa yhtyeissä Iro Haarla–Ulf Krokfors, Otto Donner Free for All ja Breadmachine.
Jukka Paastela

Jukka Pekka Paastela (27. joulukuuta 1946 Helsinki – 31. maaliskuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen yhteiskuntatieteilijä ja Tampereen yliopiston järjestötutkimuksen professori. Hän toimi valtio-opin dosenttina yliopiston Johtamiskorkeakoulussa. Hän julkaisi runsaasti teoksia ja artikkeleita politiikantutkimuksen alalta, erityisesti sosialistisista suuntauksista, josta hän kirjoitti teoksia neljänkymmenen vuoden ajan 1970-luvulta alkaen.
Teoksia

Marx’s and Engels’ concepts of the parties and political organizations of the working class (väitöskirja, 1985).
Finnish communism under Soviet totalitarianism: Oppositions within the Finnish Communist Party in Soviet Russia 1918–1935 (2003)
Sosialismin sanakirja (1975)
Työväenluokan puolue ja sosialistinen demokratia (1976)
Johdatus marxilaiseen filosofiaan (Heikki Lakkalan kanssa, 1980)
Valhe ja politiikka: Tutkimus hyveestä ja paheesta yhteiskunnallisessa kanssakäymisessä. Helsinki : Gaudeamus, 1995 (ISBN 951-662-623-8 )
Yksin- ja harvainvallasta: Tutkimus muinaisista ja nykyisistä autokratioista ja oligarkioista sekä niistä esitetyistä käsityksistä 1–2. Tampereen yliopisto, politiikan tutkimuksen laitos, 2000. ISBN 951-44-4959-2
Suomen puolueiden periaateohjelmat: Ohjelmat, niiden taustaa ja tarkastelua (Heikki Paloheimon kanssa, 2006)
Aiheesta muualla

Jukka Paastelan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| n k Sosialidemokraattisten opiskelijoiden puheenjohtajat |
| --- | --- |
 Arvo Salo (1963)  Bo Ahlfors (1964–1966)  Jouko Möttönen (1967–1968)  Pentti Väänänen (1968)  Kari Piimies (1969)  Ilpo Manninen (1970)  Jukka Paastela (1971)  Christer Granskog (1972–1973)  Erno Lehtinen (1974)  Pentti Valtonen (1975–1976)  Heikki Kehälinna (1977)  Pentti Puoskari (1978)  Antti Vuorenrinne (1979)  Kalervo Haverinen (1980)  Amos Hasan (1981–1983)  Veli–Mikko Niemi (1984–1986)  Tarja Kantola (1986–1988)  Pauli Kivipensas (1988–1990)  Ulla-Maija Rajakangas (1991–1992)  Mikael Jungner (1992–1993)  Harri Liikkanen (1993–1995)  Sanna Vallinen (1995–1997)  Kaisu Heikkilä (1997–1998)  Petteri Oksa (1998–1999)  Tage Lindberg (2000–2002)  Katri Söder (2003–2004)  Esa Suominen (2005–2006)  Mikko Koskinen (2007–2008)  Katri Nokela (2009–2010)  Sarita Niemi (2011–2012)  Anette Karlsson (2013–2014)  Hanna Huumonen (2015–2016)  Jesse Jääskeläinen (2017–2018)  Topi Kytölehto (2019)  Heidi Miettinen (2020)  Ville Kurtti (2021)  Timo Keisala (2022)  Susan Saarinen (2022)  Mari van den Berg (2023) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Suonenjoen valuma-alue

| Suonenjoen valuma-alue  (2>  jakovaihe: 14.78) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo, Etelä-Savo
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
1. jakovaihe:  Rautalammin reitin valuma−alue (14.7)
2. jakovaihe:  Suonenjoen valuma-alue (14.78)
Vesistöjako:  Suonenjoen alue (14.781), Suontienselän–Paasveden a (14.782), Maijootjoen–Kivilammen va (14.783), Hiukkasen valuma-alue (14.784), Tuomiojärven valuma-alue (14.785), Jauhopuron valuma-alue (14.786)
Laskujoki:  Suonenjoki
Pääreitti:  ←Suontienselkä–Paasvesi ←Tuomiojärvi ←Katajapuro
Laskupaikka:  Iisvesi
Koordinaatit:  62°40′01″N, 27°03′07″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  336,74 km²  
Järvisyys:  21,65 % 
Alueen pituus:  35 km  
Alueen leveys:  15 km  
Pääuoma:  38 km  
Keskivirtaama:  2,6 m³/s (MQ) 
 fiSuonenjoen valuma-alueen laskujoen suu 
Suonenjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.78) on Kymijoen vesistössä (14) sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue. Sen laskujoki on Suonenjoki, joka laskee Iisveteen, joka sijaitsee Rautalammin pääreitillä. Iisvesi on järvenosa laajemmasta Iisvesi–Virmasvesi–Rasvangista, joka kuuluu Virmasveden alueeseen (14.72).
Yleistä > Vesistöalueen sijainti

Suonenjoen valuma-alue alkaa Pieksämäen Jäppilän luoteispuolella ja loppuu alajuoksulla Suonenjoen keskustaajamasta alkavalla Suonenjoen uomalla. Valuma-alue sijaitsee pääasiassa Pohjois-Savon Suonenjoen ja Leppävirran sekä Etelä-Savon Pieksämäen kuntien alueilla. Valuma-alue on noin 35 kilometriä pitkä ja 15 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 337 neliökilometriä ja järvisyys on 21,65 %. Suonenjoen valuma-alue sijaitsee Kymijoen vesistöalueen, ja myös Rautalammin reitin valuma-alueen, itäpuolella. Vedenjakajan takana etelässä on Mäntyharjun reitin valuma-alue (14.9), länsipuolella Pieksäjärven valuma-alue (14.79) ja itäpuolella Vuoksen vesistöön (04) kuuluva Haukiveden–Kallaveden alue (04.2).
Yleistä > Pääuoma

Valuma-alueen vesistöt virtaavat pois Suonenjoen kautta, joka on Suontienselkä–Paasveden laskujoki. Suonenjoen lähialueen pinta-ala on 16 neliökilometriä ja järven lähialueen 230 neliökilometriä, eli yhteensä 73 % koko valuma-alueen pinta-alasta. Valuma-alueen vesistöalueen jaon perusteella voidaan päätellä, että järvi on valuma-alueen pääjärvi, johon yläjuoksun valuma-alueiden uomat laskevat. Suonenjoen valuma-alueen pääuomasta ei löydy kirjallistietoja, joten se on pääteltävä vesistöviranomaisten hajatiedoista. Pääuomaan valitaan yläjuoksulla yleensä se vesistöreitti, jossa virtaa eniten vettä. Valuma-alueen eri osien virtaamatietoja ei kuitenkin tiedetä, joten niiden puuttuessa voidaan käyttää valuma-alueiden pinta-aloja. Näin pienellä valuma-alueella, jossa sademäärät ovat sen eri puolilla lähes yhtä suuret, kertoo pinta-ajojen vertailu virtaamien eroista riittävällä tarkkuudella. Pääuoman latvareittiin tulisikin valita Suontienselkä–Paasveden eteläosien lasku-uomista se, jonka valuma-alue on suurin. Vesistöviranomaiset ovat valinneet järveen laskevista vesistöalueista suurimmiksi Maijootjoen–Kivilammen valuma-alueen (14.783, valuma-alueen pinta-ala on 22 neliökilometriä), Hiukkasen valuma-alueen (14.784, 27 km²), Tuomiojärven valuma-alueen (14.785, 34 km²) ja Jauhopuron valuma-alueen (14.786, 9 km²) vesistöalueet. Tuomiojärven valuma-alueella on suurin pinta-ala ja siten suurin virtaama, ja samalla se sijaitsee järven eteläpäässä. Siksi tämä valuma-alue sisältää pääreitin vesistön.
Valuma-alueella sijaitsee matala Tuomiojärvi, jolla on 1,5 kilometriä pitkä laskujoki Suontienselkä–Paasveden Lahnaveteen. Laskujoella ei ole Karttapaikassa karttanimeä. Vesistöviranomaiset ovat merkinneet järven lounaisrantaan laskevan Katajapuron yläjuoksun pääuomaksi. Puro jatkuu Katajapuronsuolle, jossa siihen liittyy etelästä runsaasti kuivatusojia. Jos pääuomaan liitetään näiden johto-oja saadaan Lahnavedestä mitaten pääuoman pituudeksi noin 10 kilometriä. Kun pääuoman alaosan pituudeksi mitataan 28 kilometriä, tulee pääuoman pituudeksi 38 kilometriä.
Yleistä > Vesistöalueen jako

Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kuusi aluetta tai valuma-aluetta. Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen esitetyssä järjestyksessä. Pääuoman sisältävät vesistöalueet on merkitty lihavoidulla tekstillä  :
Suonenjoen alue (14.781)
Suontienselän–Paasveden alue (14.782)
Jauhopuron valuma-alue (14.786)
Tuomiojärven valuma-alue (14.785)
Hiukkasen valuma-alue (14.784)
Maijootjoen–Kivilammen valuma-alue (14.783)