stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Flegmaatikot
Aiheesta muualla

Flegmaatikot Last.fm:ssä (englanniksi)
Forest Green Rovers FC

Forest Green Rovers FC on englantilainen jalkapalloseura Nailsworthista Gloucestershirestä. Seura perustettiin vuonna 1889 nimellä Nailsworth & Forest Green. Miesten edustusjoukkue nousi Conference Nationalista, Englannin viidenneksi korkeimmalta sarjatasolta Englannin kakkosliigaan kaudeksi 2017–2018. Rovers pelaa kotiottelunsa The New Lawn -stadionilla, jolle mahtuu 5 140 katsojaa.
Fiat Grand Siena

| Fiat Grand Siena |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Argentiina  Brasilia
Valmistaja:  Fiat
Konserni:  Fiat Chrysler Automobiles
Valmistusvuodet:  2012–2022
Muut nimet:  Dodge Vision
Korimalli:  4-ovinen sedan
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  Fiat Siena
Teknisesti samankaltaisia:  Fiat Fiorino (2013) Fiat Mobi Fiat Palio Fiat Uno (2010)
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  FCA Economy
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,4–1,6 l
Polttoaine:  E85
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen robotti
Fiat Grand Siena on Fiatin vuosina 2012–2022 valmistama keskiluokan sedan, jota myytiin Etelä-Amerikassa. Se oli tarkoitettu Fiat Sienan seuraajaksi, vaikkakin vanha malli jäi yhä mallistoon. Meksikossa Grand Sienaa myytiin vuodesta 2015 alkaen nimellä Dodge Vision.
Dodge Vision
Grand Sienassa on voimanlähteenä joko 1,4- (85 hv) tai 1,6-litrainen (115 hv) moottori, jotka molemmat toimivat etanolilla ja bensiinillä sekoitussuhteen ollessa vapaa. Suuremman moottorin yhteyteen oli saatavana Dualogic-robottivaihteisto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fiat Grand Siena Wikimedia Commonsissa
Fiatin automallit
Francisco de Campos Barreto

Francisco de Campos Barreto (28. maaliskuuta 1877 Campinas – 22. elokuuta 1941) oli brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi São Paulon hiippakuntaan 22. joulukuuta 1900 ja nimitettiin Pelotasin hiippakunnan johtoon 12. toukokuuta 1911. Piispaksi vihkiminen seurasi 27. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi João Batista Corrêa Nery, jota avustivat Sebastião Leme da Silveira Cintra ja Antônio Augusto de Assis. De Campos Barreto asetettiin virkaansa 22. lokakuuta.
De Campos Barreto sai 30. heinäkuuta 1920 nimityksen Campinasin piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 14. marraskuuta. Hän kuoli 64-vuotiaana virassa.
Florestan I

| Florestan I |
| --- | --- |
 
Monacon ruhtinas
Valtakausi:  2. lokakuuta 1841 – 20. kesäkuuta 1856
Edeltäjä:  Honoré V
Seuraaja:  Kaarle III

Syntynyt:  10. lokakuuta 1785 Pariisi, Ranska
Kuollut:  20. kesäkuuta 1856 (70 vuotta) Pariisi, Ranska
Puoliso:  Maria Caroline Gibert de Lametz
Lapset:  Kaarle III Florestine
Koko nimi:  Tancrède Florestan Roger Louis Grimaldi
Suku:  Grimaldi
Isä:  Honoré IV
Äiti:  Louise d'Aumont
Uskonto:  roomalaiskatolilainen
Florestan I (10. lokakuuta 1785 Pariisi – 20. kesäkuuta 1856) oli Monacon kahdeksas ruhtinas 2. lokakuuta 1841 – 20. kesäkuuta 1856. Hänen koko nimensä on Tancrède Florestan Roger Louis Grimaldi. Florestan oli Honoré IV:n ja Louise d'Aumont Mazarinin toinen poika ja hän nousi valtaistuimelle veljensä, Honoré V:n kuoleman jälkeen.
Aika Monacon ruhtinaana

Florestan ei ollut valmis ottamaan ruhtinaan asemaa. Hän oli ollut aikaisemmin näyttelijänä pariisilaisessa teatterissa, Théâtre de l'Ambigu-Comiquessa, eikä hänellä ollut kokemusta eikä koulutusta johtaa ruhtinaskuntaa. Todellinen valta olikin hänen vaimollaan, näyttelijä Maria Caroline Gibert de Lametzilla. Pariskunta oli vihitty 27. marraskuuta 1816.
Monaco oli vaikeassa taloudellisessa tilanteessa, joka johtui Wienin kongressin määräyksestä siirtää Monaco Ranskan alaisuudesta Sardinian kuningaskunnan protektoraatiksi, ja tämä aiheutti poliittisia levottomuuksia ja jännitteitä kansan keskuudessa. Yritellessään rauhoitella levottomuuksia ruhtinaspari yritti tehdä demokraattisia uudistuksia tarjoamalla kahta eri perustuslakia, mutta niitä ei hyväksytty. Erityisesti Mentonin kaupungin väestö oli kaikkia uudistuksia vastaan. Uudistusyritysten epäonnistuttua Florestan I ilmoitti olevansa valmis luopumaan vallasta poikansa Kaarle III:n hyväksi.
Tämä tapahtui kuitenkin liian myöhään – vuoden 1848 tapahtumien innoittamana Mentonin ja Roquebrunen kaupungit nousivat kapinaan ja julistivat olevansa riippumattomia Monacosta. Kaupunkien väestö olisi halunnut, että kaupungit liitettäisiin suoraan Sardinian kuningaskuntaan. Näin ei tapahtunut, vaan kaupungeissa vallitsi poliittinen epävarmuus, kunnes Kaarle III luovutti ne Ranskalle 1861.
Kuolema ja perintö

Florestanin ponnistuksista huolimatta hänen kuollessaan 1856 Monacolla oli hyvin heikot tulevaisuudennäkymät ja pienen ruhtinaskunnan taloudellinen tilanne oli hyvin heikko.
Lapset

Florestan I ja Maria Gibert de Lametz saivat kaksi lasta, joista poika Prinssi Kaarle III (1818-1889) oli seuraava Monacon ruhtinas ja tytär Florestine Gabrielle Antoinette Grimaldi (22. lokakuuta 1833 Fontenay – 24. huhtikuuta 1897 Stuttgart) avioitui Urachin herttuan Wilhelmin kanssa 15. helmikuuta 1863. Heidän poikansa, myös Wilhelm, tavoitteli myöhemmin Monacon kruunua. Hän oli myös muutaman kuukauden ajan Liettuan kuningas Mindaugas II.
Ford Escort (1974)

| Ford Escort II |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Alankomaat  Australia  Etelä-Afrikka  Irlanti  Iso-Britannia  Israel  Saksa  Uusi-Seelanti
Valmistaja:  Ford
Konserni:  Ford Motor Company
Valmistusvuodet:  1974–1980
Korimalli:  2-ovinen sedan 2-ovinen pakettiauto 3-ovinen farmari 4-ovinen sedan
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  Ford Escort I
Seuraaja:  Ford Escort III Ford Laser
Tekniset tiedot
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,1–2,0 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti
Ford Escort II on Ford Escortin toinen sukupolvi, jota valmistettiin vuosina 1974–1980. Toisen sukupolven autojen valmistus loppui Englannissa elokuussa 1980 ja Saksassa hieman myöhemmin. Australiassa mallin korvasi Ford Laser.
Ford Escort II (1974–1980)

Edeltäjäänsä hieman tilavampi toisen sukupolven Escort esiteltiin alkuvuonna 1975. Mallisarjan ensimmäiset yksilöt valmistuivat tehtaan liukuhihnalta edellisen vuoden marraskuussa. Tekniset muutokset olivat vähäisiä, sillä auto perustui samalle perusrakenteelle kuin edeltäjänsä, ja siksi myös akseliväli oli pysynyt samanpituisena. Toisin kuin ensimmäisen sukupolven autot, toinen sukupolvi oli saksalais-englantilainen yhteishanke. Fordin ajatuksena Escortin markkinoinnissa oli tarjota pohjimmiltaan samaa autoa eri asiakaskohderyhmille. Perusmallit L ja GL suunnattiin tavanomaisille asiakkaille, kun taas Sport-, Mexico- ja RS2000-mallit oli tarkoitettu urheilullista, mutta silti edullista autoa hakeville asiakkaille. Ensi kertaa oli tarjolla myös selkeästi paremmin varusteltu Ghia-malli, jossa oli muun muassa musta vinyylikatto sekä erikoisvanteet. Kaupallisen sektorin tarpeisiin oli jo ensimmäisestä sukupolvesta tuttu kaksipaikkainen umpipakettiauto Van.
Mexico-mallia myytiin nyt vain Englannin sisämarkkinoilla, ja se oli saanut keulalleen ensimmäisen sukupolven RS2000-mallista tutun Pinto-moottorin, kutistettuna 1,6-litraiseksi. Muualla Euroopassa sen sijaan myytiin perinteisellä Kent-moottorilla varustettua mallia nimellä 1600 Sport. Ensimmäisen sukupolven RS1600-mallin BDA-moottorin kokoa oli hieman kasvatettu ja se tunnettiin nyt nimellä RS1800. Tämä malli oli erityisesti suunnattu kilpakäyttöön, ja vain harvoja yksilöitä on säilynyt tieliikenteessä. Niistäkin harvoista yksilöistä lähes kaikki ovat nykyisin keräilijöiden tallettamia harvinaisuuksia. FIA:n sääntöjen mukaan Fordin olisi pitänyt valmistaa 400 samanlaista yksilöä luokitustarkoituksiin, mutta harrastajien keskuudessa on jo pitkään vallinnut yleinen yhteisymmärrys siitä, että autoja olisi alun perin valmistettu huomattavasti vähemmän. Osaltaan hämmennys saattaa selittyä sillä, että monikaan RS1800 ei koskaan tullut siviililiikenteeseen, vaan ne varustettiin kilpa-autoiksi joko ralliin tai radalle jo uudesta pitäen. Toisen sukupolven mallistosta RS2000 erottuu muista muovisen viistetyn etusäleikkönsä ja nelivalojärjestelmänsä ansiosta. Kaikissa muissa malleissa oli joko yksi pyöreä tai neliskulmainen ajovalo kummallakin puolella. Neliovinen RS2000 oli saatavana ainoastaan Australiassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ford Escort (1974) Wikimedia Commonsissa
Neliovinen Ford Escort II
Ford Escort II Estate
Vain Australiassa myyty neliovinen Ford Escort RS2000.
Ford Escort (1986)

| Ford Escort IV |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Argentiina  Brasilia  Espanja  Iso-Britannia  Saksa  Venezuela
Valmistaja:  Ford
Konserni:  Ford Motor Company
Valmistusvuodet:  1986–1992
Korimalli:  2-ovinen cabriolet 3-ovinen hatchback 3-ovinen farmari 3-ovinen pakettiauto 5-ovinen hatchback 5-ovinen farmari
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  Ford Escort III
Seuraaja:  Ford Escort V
Teknisesti samankaltaisia:  Ford Orion II
Tekniset tiedot
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,0–1,8 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti CVT-automaatti
Ford Escort IV on Ford Escortin neljäs sukupolvi, jota valmistettiin vuosina 1986–1992.
Ford Escort IV (1986–1992)

Escort sai pienen kasvojenkohotuksen mallivuodelle 1986. Monissa yhteyksissä auto tunnetaan Mk IV -nimellä, vaikka virallisesti se luetaan edelleen kolmannen sukupolven Escortiksi. Tärkeimmät uudistukset olivat lisävarusteena saatava mekaaninen ABS-jarrujärjestelmä (Turbo-mallissa vakiovaruste) sekä lämmitettävä tuulilasi. Fiestan alitehoiseksi osoittautunut 1,1-litrainen jätettiin pois moottorivalikoimasta ja 1,3 litran CVH-moottori kasvoi 1,4-litraiseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ford Escort (1986) Wikimedia Commonsissa
Kolmiovinen farmarikorinen Ford Escort IV.
Viisiovinen farmarikorinen Ford Escort IV.
Ford Escort IV Cabriolet
Francisco de Lacerda

Francisco de Lacerda Pariisissa vuonna 1897.
Francisco de Lacerda (1869–1934) oli portugalilainen säveltäjä. Hän oli kotoisin São Jorgen saarelta, Azoreilta. Hän aloitti musiikinopintonsa Portossa vuonna 1888 ja jatkoi niitä myöhemmin Lissabonissa. Lacerda kuoli Lissabonissa vuonna 1934. Säveltäjän tuotantoon kuuluu niin sinfonista kuin pienimuotoisempaakin musiikkia.
Fiat Freemont

| Fiat Freemont |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Meksiko
Valmistaja:  Fiat
Konserni:  Fiat Chrysler Automobiles
Valmistusvuodet:  2011–2016
Muut nimet:  Dodge Journey
Korimalli:  5-ovinen crossover
Luokka:  J-segmentti
Edeltäjä:  Fiat Ulysse
Teknisesti samankaltaisia:  Chrysler 200 Chrysler Sebring Dodge Avenger
Tekniset tiedot
Moottori:  R4 V6
Iskutilavuus:  2,0–3,6 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto neliveto
Vaihteisto:  6-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen automaatti
Fiat Freemont on Fiatin vuosina 2011–2016 valmistama crossover-tyyppinen automalli, joka oli Euroopassa myytävä uudelleennimetty versio Dodge Journeystä. Se korvasi tila-automalli Fiat Ulyssen.
Vuoden 2011 Euro NCAP -kolaritestistä Freemont sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Freemont esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2011. Moottorivalikoimassa olivat Fiatin 2,0-litraiset (140/170 hv) Multijet-dieselit, Chryslerin 3,6-litrainen Pentastar-V6 (280 hv), jonka yhteydessä on neliveto, sekä nelisylinterinen 2,4-litrainen (170 hv) bensiinimoottori.
Bensiinimoottorit
|  | 2> 4 VVT | 3> 6 V6 |
| --- | --- | --- |
Valmistusaika:: –
| Moottorityyppi: | rivimoottori, polttoaineen suihkutus | V6-moottori, polttoaineen suihkutus |
Ahtaminen:: –
| Sylinterit/venttiilit: | 4/16 | 6/24 |
| Iskutilavuus: |  2 360 cm³ | 3 605 cm³ |
| Suurin teho: | 125 kW (170 hv) | 206 kW (280 hv) |
| Suurin vääntö (kierrosalueella): | 220 Nm 4 500 | 342 Nm 4 350 |
| Vetotapa: | etuveto | neliveto |
Vaihteisto:: 6-vaihteinen automaatti
| Kiihtyvyys 0–100 km/h: | 13,3 s | 8,4 s |
| Huippunopeus: | 190 km/h | 208 km/h |
| Polttoaineenkulutus (100 km, yhdistetty): | 9,6 l | 11,3 l |
| Hiilidioksidipäästöt (yhdistetty): | 225 g/km | 262 g/km |
Dieselmoottorit
|  | 2> 0 Multijet | 2> 0 Multijet |
| --- | --- | --- |
Valmistusaika:: –
Moottorityyppi:: rivimoottori, yhteispaineruiskutus
Ahtaminen:: turboahdin
Sylinterit/venttiilit:: 4/16
Iskutilavuus::  1 956 cm³
| Suurin teho: | 103 kW (140 hv) | 125 kW (170 hv) |
Suurin vääntö (kierrosalueella):: 350 Nm 1 750–2 000
Vetotapa:: etuveto
| Vetotapa (valinnainen): | – | neliveto |
Vaihteisto:: 6-vaihteinen manuaali
| Vaihteisto (valinnainen): | – | 6-vaihteinen automaatti |
| Kiihtyvyys 0–100 km/h: | 12,3 s | 11,0 s 11,1 s |
| Huippunopeus: | 185 km/h | 197 km/h 183 km/h |
| Polttoaineenkulutus (100 km, yhdistetty): | 6,4 l | 6,4 l 7,3 l |
| Hiilidioksidipäästöt (yhdistetty): | 169 g/km | 169 g/km 194 g/km |
 Huomioita 1 2 3 4  Arvot automaattivaihteistolla varustetuilla malleilla
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fiat Freemont Wikimedia Commonsissa
Fiatin automallit
Francisco de Paula Rodrigues Alves

Virallinen muotokuva (1902).
Francisco de Paula Rodrigues Alves, (portugali ääntäminen: [frɐˈsisku di ˈpawlɐ roˈdriɡis ˈawvis]; 7. heinäkuuta 1848 – 16. tammikuuta 1919) oli brasilialainen poliitikko, joka ensin toimi São Paulon osavaltion kuvernöörinä vuonna 1887, sen jälkeen valtiovarainministerinä 1890-luvulla. Rodrigues Alves valittiin Brasilian presidentiksi vuonna 1902 ja hän palveli tässä tehtävässä vuoteen 1906.
Presidenttikaudellaan hän uudisti Brasilian pääkaupunki Rio de Janeiroa ja paransi sen terveysoloja. Kaupunki pääsi eroon sitä piinanneesta keltakuumeesta. Hänet valittiin presidentiksi toiselle kaudelle vuonna 1918, mutta hän kuoli ennen kuin ehti astua virkaansa, 16. tammikuuta 1919. Seuraajaksi nousi varapresidentti Delfim Moreira.
Käännös suomeksi
Huhtikuun 9. päivän tragedia

Huhtikuun 9. päivän tragedia (georg. 9 აპრილის ტრაგედია, 9 aprilis t'ragedia) viittaa tapahtumiin Tbilisissä, Georgian sosialistisessa neuvostotasavallassa 9. huhtikuuta 1989, kun puna-armeija hajotti neuvostovastaisen mielenosoituksen tappaen 20 henkeä ja haavoittaen lukuisia muita. 9. huhtikuuta muistetaan nykyään Georgiassa "kansallisen yhtenäisyyden päivänä" (georg. ეროვნული ერთიანობის დღე, erovnuli ertianobis dghe), joka on kansallinen vapaapäivä.
Johdanto

Nationalistisen ja Neuvostoliiton vastaisen liikkeen toiminta muuttui aktiivisemmaksi Georgian SNT:ssä vuonna 1988. Neuvostovastaiset poliittiset järjestöt organisoivat Tbilisissä useita lakkoja ja tapaamisia. Konflikti neuvostohallituksen ja georgialaisten nationalistien välillä syveni niin kutsutun Lykhnyn kokouksen jälkeen 18. maaliskuuta 1989, kun useat tuhannet abhaasit vaativat eroa Georgiasta ja neuvostotasavallan statuksen myöntämistä Abhasialle vuosien 1921–1931 tapaan. Vastatoimena neuvostovastaiset ryhmät järjestivät sarjan kokouksia ilman viranomaisten hyväksyntää, väittäen neuvostohallituksen käyttävän hyväkseen abhaasiseparatismia vastustaakseen nationalistista liikettä.
Protestit saavuttivat huippunsa 4. huhtikuuta 1989, kun kymmenet tuhannet georgialaiset kokoontuivat hallituksen rakennuksen eteen Rustavelis gamzirilla Tbilisissä. Mielenosoittajat, joita johti itsenäisyyskomitea (Merab Kostava, Zviad Gamsakhurdia, Giorgi Tšanturia, Irakli Bathiašvili, Irakli Tsereteli nuorempi ja muut), järjestivät rauhanomaisen mielenosoituksen ja nälkälakkoja, vaatien abhaasiseparatistien rankaisemista ja Georgian itsenäisyyden palauttamista. Paikalliset kommunistiviranomaiset menettivät tilanteen hallinnan pääkaupungissa eivätkä kyenneet enää hallitsemaan mielenosoitusta.
Jälkipyykki

10. huhtikuuta, protestina edellisen päivän tapahtumia vastaan, Tbilisi ja muu Georgia menivät lakkoon ja maahan julistettiin 40 päivän suruaika. Ihmiset toivat paikalle valtavan määrän kukkia. Mielenosoitukset jatkuivat julistetusta hätätilasta huolimatta.
Neuvosto-Georgian hallitus erosi tapahtumien johdosta. Moskova väitti mielenosoittajien hyökänneen ensin, ja että sotilaiden täytyi vastata heidän hyökkäykseensä. Ensimmäisessä neuvostokongressissa (touko–kesäkuu 1989) Mihail Gorbatšov kiisti kaiken vastuunsa ja syytti tapahtumista armeijaa. Paljastukset liberaalissa neuvostomediassa ja perestroikaa kannattavan edustajan Anatoli Sobtšakin komission löydökset, jotka kerrottiin toisessa neuvostokongressissa joulukuussa 1989, johtivat noloon tilanteeseen Neuvostoliiton kovan linjan edustajille ja tapahtumiin osallistuneelle armeijan johdolle.
Perintö

Huhtikuun 9. päivän tragedia radikalisoi Georgian neuvostovaltaa vastustavan opposition. Muutamaa kuukautta myöhemmin snt:n korkeimman neuvoston 17.–18. marraskuuta pidetyssä kokouksessa tuomittiin virallisesti Georgian demokraattisen tasavallan miehitys ja liittäminen Neuvosto-Venäjään vuonna 1921.
9. huhtikuuta vuonna 1991, tragedian toisena vuosipäivänä, Georgian tasavallan korkein neuvosto julisti Georgian itsenäiseksi Neuvostoliitosta 31. maaliskuuta 1991 järjestetyn kansanäänestyksen tulosten mukaisesti.
Muistomerkki tragedian uhreille avattiin tapahtumapaikalla 23. marraskuuta vuonna 2004.
Käännös suomeksi
Franz Seitz

Franz Seitz tarkoittaa seuraavia:
Franz Seitz (1887–1952), saksalainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja
Franz Seitz, Georg Laforet, (1920–2006), saksalainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja
Franz Seitz, saksalainen elokuvayhtiö
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Franz Seitz”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Frank Trentmann

Frank Trentmann (s. 18. heinäkuuta 1965, Hampuri, Länsi-Saksa) on saksalainen historioitsija, joka toimii historian professorina Lontoon yliopiston Birkbeck Collegessa.
Trentmann valmistui kandidaatiksi London School of Economics -yliopistossa vuonna 1988. Hän valmistui maisteriksi  Harvardin yliopistossa vuonna 1991 ja väitteli tohtoriksi Harvardissa vuonna 1999. Hän on myös vieraileva professori Helsingin yliopiston Kuluttajatutkimuskeskuksessa.
Trentmann kertoo tutkivansa kulutuskulttuurin, energian, veden, arkielämän, kaupan ja kansantalouden historiaa.
Julkaisut

Mark Bevir ja Frank Trentmann (toim.): Markets in Historical Contexts: Ideas and Politics in the Modern World. Cambridge University Press, 2004.
Frank Trentmann (toim.): The Making of the Consumer: Knowledge, Power and Identity in the Modern World. Berg Publishers, 2005.
John A. Hall ja Frank Trentmann (toim.): Civil Society: A Reader in History, Theory and Global Politics. Palgrave Macmillan, 2005.
Frank Trentmann ja Flemming Just (toim.): Food and Conflict in Europe in the Age of the Two World Wars. Palgrave Macmillan, 2006.
John Brewer ja Frank Trentmann (toim.): Consuming cultures, global perspectives: historical trajectories, transnational exchanges. Berg Publishers, 2006.
Kevin Grant, Philippa Levine ja Frank Trentmann (toim.): Beyond Sovereignty: Britain, Empire and Transnationalism, c. 1880–1950. Palgrave Macmillan, 2007.
Mark Bevir ja Frank Trentmann (toim.): Governance, Consumers and Citizens: Agency and Resistance in Contemporary Politics. Palgrave Macmillan, 2007.
Frank Trentmann: Free Trade Nation: Commerce, Consumption, and Civil Society in Modern Britain. Oxford University Press, 2008.
Alexander Nützenadel ja Frank Trentmann (toim.): Food and Globalization: Consumption, Markets and Politics in the Modern World. Berg Publishers, 2008.
Kate Soper ja Frank Trentmann (toim.): Citizenship and consumption. Palgrave Macmillan, 2008.
Elizabeth Shove, Frank Trentmann ja Richard Wilk (toim.): Time, Consumption and Everyday Life: Practice, Materiality and Culture. Berg Publishers, 2009.
Frank Trentmann: Empire of Things: How We Became a World of Consumers, from the Fifteenth Century to the Twenty-First. Allen Lane, 2016.
John Brewer, Neil Fromer, Fredrik Albritton Jonsson ja Frank Trentmann (toim.): Scarcity in the Modern World: History, Politics, Society and Sustainability, 1800–2075. Bloomsbury Publishing, 2019.
Elizabeth Shove ja Frank Trentmann (toim.): Infrastructures in Practice: The Dynamics of Demand in Networked Societies. Routledge, 2019.
Frank Trentmann: Out of the Darkness: The Germans, 1942–2022. Penguin Books, 2023.
Francisco de Moraes

| Francisco de Moraes> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: noin 1500
Kuollut: 1572 Evora, Portugali
Kansalaisuus:  Portugali
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: portugali
Tuotannon kieli: portugali
Pääteokset:  Palmerin de Inglaterra
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Francisco de Moraes, myös Morais (noin 1500 – 1572 Evora, Portugali) oli portugalilainen romaaninkirjoittaja, jonka kuuluisin teos on ritariromaani Palmerin de Inglaterra (1544). Moraes on lisäksi kirjoittanut kulttuurihistoriallisesti mielenkiintoiset Dialogos.
Fredrik Wilhelm Selin

Fredrik Wilhelm Selin (20. helmikuuta 1849 Viipuri – 26. heinäkuuta 1922 Helsinki) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.
Fredrik Wilhelm Selinin vanhemmat olivat Viipurin hovioikeuden hovioikeudenneuvos, tilanomistaja Johan Fredrik Selin ja Anna Eveline Blondine von Knorring ja puoliso vuodesta 1885 Ellen Hulda Louise Schulman. Fredrik Wilhelm Selin tuli oppilaaksi Pietarin merikadettikouluun 1865 ja ylennettiin gardemariniksi 1869. Valmistuttuaan koulusta hänet ylennettiin midshipsmaniksi ja määrättiin palvelukseen 1. meriekipaasiin 1871. Selin toimi fregatti Admiral Spiridonoffin miehistön 8. komppanian päällikkönä 1871–1873 ja korvetti Varjazin 10. komppanian päällikkönä 1873–1874. Hänet ylennettiin luutnantiksi huhtikuussa 1874 ja siirrettiin 8. meriekipaasiin Kronstadtiin. Kesäkuussa hänet määrättiin korvetti Giljakin vt. reviisoriksi ja vakinaistettiin tehtävään heinäkuussa. Syyskuusta lähtien hän toimi samalla 8. meriekipaasin miehistön valvontamiehenä. Vuonna 1876 Selin komennettiin palvelukseen suomenmaalaiseen merikomppaniaan. Hän toimi merenmittaustoimituskuntain päällikkönä Lauritsalan–Mikkelin kulkuväylällä 1876–1879 ja Päijänteellä 1879–1884. Selin ylennettiin kapteeniksi 1880 ja siirrettiin suomenmaalaisen merikomppanian upseeriluetteloihin 1883. Hän toimi merenmittaushöyryvene Sextantin päällikkönä Pohjanlahdella 1884–1889 ja Uudenkaupungin–Katajakarin kulkuväylällä 1889.
Majuriksi Selin ylennettiin 1886 ja siirrettiin Suomen luotsi- ja majakkalaitoksen palvelukseen, everstiluutnantiksi hän yleni 1888. Selin oli 1889–1892 senaatin Suomen karttalaitoksen tarkastamista varten asettaman valiokunnan jäsen. Vuonna 1890 hänet määrättiin Helsingin luotsipiirin päälliköksi ja nimitettiin 1895 ylijohtajan apulaiseksi Suomen luotsi- ja majakkalaitoksen ylihallitukseen, jonka vt. ylijohtajana hän toimi syksyllä 1897. Selin asetettiin Venäjän laivaston amiraalikuntaan huhtikuussa 1895, ylennettiin everstiksi toukokuussa 1895 ja kenraalimajuriksi tammikuussa 1908. Aktiivipalveluksesta Selin erosi vuonna 1912.
Fredrik af Forselles

Fredrik af Forselles (8. kesäkuuta 1829 Elimäki – 14. joulukuuta 1911 Helsinki) oli suomalainen sotilas ja valtiopäivämies.
Af Forsellesin isä oli majuri Fredrik Johan Ulrik af Forselles. Kenraali, senaattori Edvard Gustaf af Forselles,  everstiluutnantit Jacob Henrik Alexander af Forselles ja Theodor Ulrik af Forselles sekä virka- ja valtiopäivämies Karl Viktor Hjalmar af Forselles olivat hänen veljiään. Af Forsellesin puolisot olivat vuodesta 1857 Adolfina Emilia Kellander (k. 1875) ja vuodesta 1877 Sigrid Sofia Matilda Elving. Taidemaalari Anna af Forselles-Schybergson, juristi ja virka- ja valtiopäivämies Carl Axel Birger af Forselles ja kansanedustaja Jenny af Forselles olivat Fredrik af Forsellesin lapsia ensimmäisestä avioliitosta. Af Forselles kävi Haminan kadettikoulun ja palveli vänrikkinä vuodesta 1849, aliluutnantiksi hän yleni 1851, luutnantiksi ja alikapteeniksi 1854 ja kapteeniksi 1855. Vakinaisesta sotapalveluksesta af Forselles erosi everstiluutnanttina 1860, mutta toimi vielä reservialueen alueupseerina vuoteen 1894, jolloin hän sai eron palveluksesta everstinä.
Af Forselles oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1867 ja 1872.