stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mongolia
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mongolian kunniakonsulaatti
Mongolia photo
Mongolia History Asia Planet
Hannu Pesonen: Mongolian aroilla vauraus lasketaan hevosin ja lampain/Mongolia ratsastettiin maailmankartalle (Tiede 3/2002)
Natalia Rudaya, Pavel Tarasov, Nadezhda Dorofeyuk, Nadia Solovieva... Holocene environments and climate in the Mongolian Altai reconstructed from the Hoton-Nur pollen and diatom records: a step towards better understanding climate dynamics in Central Asia // Quaternary Science Reviews
| n k Aasian valtiot |
| --- | --- | --- |
| Itsenäiset valtiot |  Afganistan  Armenia1  Azerbaidžan1  Bahrain  Bangladesh  Bhutan  Brunei  Etelä-Korea  Filippiinit  Georgia1  Indonesia  Intia  Irak  Iran  Israel  Itä-Timor  Japani  Jemen  Jordania  Kambodža  Kazakstan1  Kiina  Kirgisia  Kuwait  Kypros1  Laos  Libanon  Malediivit  Malesia  Mongolia  Myanmar  Nepal  Oman  Pakistan  Pohjois-Korea  Qatar  Saudi-Arabia  Syyria  Singapore  Sri Lanka  Tadžikistan  Thaimaa  Turkki1  Turkmenistan  Uzbekistan  Venäjä1  Vietnam  Yhdistyneet arabiemiirikunnat  |  |
| Kiistanalaiset valtiot |  Abhasia1  Etelä-Ossetia1  Palestiina  Pohjois-Kypros1  Vuoristo-Karabah1  Taiwan  |  |
| Erityisalueet |  Akrotíri ja Dekéleia  Brittiläinen Intian valtameren alue  Hongkong  Joulusaari  Kookossaaret  Macao  |  |
1Lasketaan kuuluvaksi myös Eurooppaan.
Punainen alue osoittaa etnisten mongolien asuma-alueet nykyisin. Oranssi viiva on Mongolien valtakunnan raja 1200-luvun lopulla.
Naadam
Mongolian kartta
Kazakki-haukkametsästäjiä Sagsaissa
Mongolia satelliittikuvassa
Mongolialainen muusikko soittamassa hevosenpääviulua.
Mustasaari (Helsinki)

Mustasaari
Mustasaari.
| --- | --- |
Muut nimet:  Svartholmen
Sijainti:  60°10′21″N, 24°52′8″E, Helsinki Uusimaa Suomi
Vesialue:  Suomenlahti 
Pinta-ala:  0,06 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mustasaari (ruots. Svartholmen) on saari Helsingin keskustan länsipuolella Seurasaarenselällä. Se kuuluu Lauttasaaren kaupunginosaan ja Lehtisaaren osa-alueeseen.
Helsingin Mustasaaren vesibussi ja yhteyslaituri (2006).
Helsingin Mustasaaren toimintakeskuksen päärakennus (2021).
Iso siirtolohkare Helsingin Mustasaaressa (2021).
Saari on pääosin metsän peittämä. Mustasaaren eteläpuolella on kaksi pienempää saarta, Hevossaari ja Haapasaari, jotka sijaitsevat muutaman kymmenen metrin päässä emäsaarestaan. Lähin asuttu saari on Kaskisaari 80 metriä Mustasaaresta länteen. Lauttasaaren pohjoiskärki sijaitsee noin 250 metrin päässä.
Saaren omistaa Helsingin seurakuntayhtymä. Siellä sijaitsee toimintakeskus sekä 1930-luvulla rakennettu puukappeli. Saari on avoin vierailijoille. Kesäisin pidetään päivittäin päivähartaus, torstai-iltaisin Taizé-rukoushetki ja sunnuntaisin jumalanpalvelus.
Saaren päärakennus on Florentin Granholmin suunnittelema ja se valmistui vuonna 1888. Saarella on myös pieni uimaranta ja luontopolku. Kaikki yleisöliikenne saarelle tapahtuu Töölön Taivallahdesta, mutta saarelle johtaa Kaskisaaresta vain pelastus- ja huoltokäytössä oleva huoltosilta.
Mustasaarta ei pidä sekoittaa Suomenlinnan saariin Iso Mustasaari, Pikku Mustasaari ja Länsi-Mustasaari.
Kirjallisuutta

Hosio, Pia ym.: Pala paratiisia – Mustasaaren tarina. Helsingin seurakuntayhtymä, 2006. ISBN 952-99457-2-8.
Mudholinvinttikoira

| Mudholinvinttikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Intia
Määrä:  kotiseudullaan yleinen
Rodun syntyaika:  ikivanha
Alkuperäinen käyttö:  riistan metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästys- ja vahtikoira
Muita nimityksiä:  Karwani, Mudhol Hound, Mudhol Dog, Mudhol, Caravan Hound, Kathewar Hound, Lahori Pashmi, Pashmi, Pisuri Hound, Levriero dell'India del Sud, Levriero Sudindiano
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Paino:  caravan 22-28 kg
Säkäkorkeus:  caravan 65 cm (Baskaran) caravan 70–75 cm (Canton) pashmi 51-71 cm
Väritys:  mikä tahansa
Mudholinvinttikoira (Karwani) on intialainen koirarotu, joka tunnetaan myös nimillä caravan hound (lyhytkarvainen) ja pashmi (pitkäkarvainen). Intian kansallinen kennelliitto on rekisteröinyt rodun mudholinvinttikoirana, kun taas Intian kennelliitto tunnustaa sen caravan houndina. Vaikkei sitä Euroopassa liiemmin tunnetakaan, on se kotialueellaan hyvin yleinen.
Ulkonäkö

Mudholinvinttikoira on kooltaan englanninvinttikoiran ja whippetin välimuoto; se on englanninvinttikoiraa tiivisrakenteisempi ja hoikempi. Siinä on jonkin verran paariakoiran perimää, mikä näkyy vahvassa rakenteessa. Sen rakenne on kevyt, elegantti ja siro; luusto vahva mutta hieno. Pää on pitkä, kapea ja korvien välistä leveä ja kuono suipponeva. Leuat ovat pitkät ja voimakkaat ja purenta leikkaava. Kirsu on suuri ja voi olla joko musta, maksanruskea tai lihanvärinen (vaaleanpunertava). Korvat ovat keskikokoiset, vain aavistuksen verran kärjistään pyöristyneet, riippuvat ja kallonmyötäiset. Silmät ovat suuret ja soikionmuotoiset ja väriltään joko tummat tai vaaleat. Katse on läpitunkeva.lähde?
Niska on pitkä, selkeä, lihaksikas ja olkavarsiin verrattuna sopusuhtainen. Selkä on pitkä, leveä ja lihaksikas. Rintakehä on voimakas ja leveä ja kylkiluut kaareutuneet. Vatsalinja on sisäänvetäytynyt. Lanteet ovat leveät ja syvät. Eturaajat ovat pitkät, suorat ja hyväluustoiset. Takaraajat ovat leveät ja lihaksikkaat. Häntä on luonnollisesti kiertynyt, alaskiinnittynyt ja tyvestä vahva eikä ole turhan pitkä. Liikkeet ovat lennokkaat ja joustavat olematta vossikkamaiset.lähde?
On olemassa kaksi karvamuunnosta:
1) Caravan hound: täysin lyhytkarvainen, kevytluustoisempi
2) Pashmi: hapsuinen tai puolipitkäkarvainen, voimakasluustoisempi
Caravan hound
Pashmi
Kaikki värit ja niiden yhdistelmät hyväksytään.
Luonne ja käyttäytyminen

Mudholinvinttikoira on valpas ja tarkkaavainen. Se ei ole luonteeltaan kovinkaan avoin eikä pidä vieraiden kosketuksesta. Sen ei kuitenkaan tule koskaan olla aggressiivinen, koska kyseinen ominaisuus ei sovi metsästyskoiralle jonka täytyy sietää muita koiria ja ihmisiä. Sen koulutuksen tulee aina olla johdonmukaista, reilua ja kunnioittavaa, ettei siitä tulisi hermostunutta tai ilkikurista. Tätä metodia noudattamalla siitä saa ehdottoman uskollisen.lähde?
Rotu on ennen kaikkea työkoira, joka kykenee erinomaisiin saavutuksiin ympäristö- ja ilmasto-olosuhteissa jotka nujertaisivat suurosan muista koirista. Sen fyysinen voimakkuus yhdistyy suureen nopeuteen ja sinnikkyyteen, mikä mahdollistaa monenlaisen erityyppisen riistan – kuten jäniksen, antiloopin, muntjakin, shakaalin ja varaanin - kiinniottamisen ja tappamisen erittäin karkeassa maastossa.
Mudholinvinttikoira ei ole paras vaihtoehto pieneen kerrostalohuoneistoon, sillä se tarvitsee ympärilleen paljon tilaa voidakseen liikkua riittävästi, mieluiten aidatulla alueella.
Alkuperä

Tämän ikivanhan rodun kotiseutua on Deccanin ylänkö (Karnataka – erityisesti Bijapurin alue, Etelä-Maharashtra ja vähimmissä määrin myös Andhra Pradesh) Länsi-Intiassa, jonka kylissä se on yleinen metsästys- ja vahtikoira. Paštut, arabit, persialaiset ja afgaanit toivat tullessaan Intiaan Khyberin solan kautta mukanaan useita vinttikoiria, muiden muassa salukin ja afgaaninvinttikoiran. Sanotaan että afgaaneille annettiin maata puskuriksi Aurangzebin hallitseman Deccanin kuningaskunnan ja Marathan kuningaskunnan välille, minkä vuoksi myös koirapopulaatio rajoittui kyseiselle alueelle. Mudholinvinttikoira polveutuu todennäköisesti näistä koirista, ja sen kehittivät Mudholin valtion Ghorpade-sukuiset johtajat menneiden vuosisatojen aikana. Erityisesti Chandrashivan perhe on aina ollut mukana rodun jalostuksessa ja sen levittämisessä laajemmille alueille.
Rotu seurasi paimentolaisisäntiään karavaaneissa paikasta toiseen, mistä johtuu paikallisten käyttämä nimitys karwani. Sitä jalostettiin metsästysominaisuuksia kuten karujen, kuivien sääolosuhteiden kestämistä, metsästyskykyjä, nopeutta ja kestävyyttä silmällä pitäen eikä ulkonäöllä ollut merkitystä. Nykyisin sitä käytetään Maharashtrassa kuitenkin lähinnä vahtikoirana.
Viime aikoina mudholinvinttikoiraa on risteytetty paljon salukin kanssa, tarkoituksena parantaa kantaa. Puhdasrotuisiakin yksilöitä kuitenkin vielä löytyy syrjäisimmiltä alueilta, erityisesti Karnatakan eteläalueilta. Nykyisin se on kaikista intialaisista roduista yleisin paikallisissa näyttelyissä.
Alkuperä > Etymologia

Mudholin entisen hallitsijan Sri Srimanth Raja Malojirao Gorphaden (Maloji Rao Ghorpade) sanotaan esitelleen kaksi vinttikoiraa Englannin kuningas Yrjö V:lle, joka kutsui niitä nimellä hounds of Mudhol. Karnatakassa rotua kutsutaan ainoastaan mudholinvinttikoiraksi pienen Bagalkotissa sijaitsevan Mudholin pikkukaupungin mukaan. Sitä ei kuitenkaan esiinny pelkästään Mudholissa, vaikka myös Intian kansallinen kennelliitto siitä kyseistä nimitystä käyttääkin.lähde?
Nimitys karwani puolestaan englannistettiin muotoon caravan hound samalla kun Intian kennelklubi hyväksyi rodun. Termi juontaa juurensa paikasta toiseen liikkuneisiin heimoihin, jotka kuljettivat näitä koiria mukanaan. Toisaalta myös paikkaa nimeltä Karwar, joka sijaitsee Karnatakan rannikolla, pidetään yhtenä teoriana nimen alkuperästä – ja siihen liittyen uskotaan, että vinttikoirat saapuivat alueelle vuosisatoja sitten Lähi-idän asukkaiden laivoilla. David Hancockin mukaan nimitys caravan hound kattaisi sisäänsä paitsi mudholinvinttikoiran ja pashmin, myös rampurinvinttikoiran.
Alkuperä > Mytologia

Intialaisessa mytologiassa mudholinvinttikoira oli shivan lempirotu, ja hänelle rakkain yksilö Chatrapathi haudattiin lähelle hänen hautaansa Raighadissa. Myöskin hänen hautaansa maalattu koiran pää muistuttaa rotua. Lisäksi perinteinen legenda kertoo, että Shahuji Maharajin vinttikoirat tappoivat kuninkaan kimppuun hyökänneen tiikerin.
Alkuperä > Muunnokset > Karwani

Caravan hound, karwani eli kathewar hound saapui Deccanin ylängölle aasialaisten valloittajien karavaanien mukana ja sen uskotaan tulleen alueelle alun perin Lähi-idästä peräisin olleiden laivojen mukana, jotka rantautuivat Karwariin Karnatakan rannikolle. Sen taustalla on sekä salukin että afgaaninvinttikoiran perimää, mutta se muistuttaa enemmän azawakhia ja sloughia. Joitain vuosisatoja myöhemmin rodunedustajat kulkivat Hyderabadin nizamin armeijan mukana, ja sotilaat lahjoittivat koiria heitä auttaneille maanviljelijöille.
Caravan hound on tyypiltään klassinen vinttikoira: sillä on kapea pää, syvä rintakehä, ylösvetäytynyt vatsaviiva ja lihaksikkaat raajat. Kuono on pitkä ja teräväkärkinen, leuat pitkät ja vahvat. Häntä on alas kiinnittynyt ja kaareutuu luontevasti, kiertymättä selän päälle. Karvapeite on hienolaatuinen ja väritys vaihtelee kermasta ja keltaisesta (fawn) punaiseen ja mustaan – usein valkoisin merkein; näistä fawn on yleisin. Säkäkorkeus on S. Theodore Baskaranin mukaan noin 65 cm, kun taas Mario Cantonin mukaan se vaihtelee 70–75 cm välillä. Paino vaihtelee 22-28 kg välillä. Liikkeet ovat joustavat ja näyttävät.
Rotua esiintyy sekä Deccanin ylängöllä että Maharashtran eteläosissa. Shingawadi Karangan kaupunki on erityisen kuuluisa rodun edustajistaan, minkä lisäksi rotua kasvatetaan Laturin alueella Mhalangin kylässä. Rodun pelastamisesta sukupuutolta on kiittäminen asialleen omistautuneita Maharashtraan kuuluvassa Udgirin kaupungissa asuvia kasvattajia. Nykyisin ongelmana on sekoittuminen englanninvinttikoiran, whippetin ja salukin kanssa. Caravan hound on kuitenkin pikkuhiljaa saavuttamassa suosiota sekä Intiassa että sen ulkopuolella.
Alkuperä > Muunnokset > Pashmi

Pashmi eli pisouris saapui Intiaan yli 800 vuotta sitten ryöväreiden mukana. Se herätti kuitenkin laajempaa kiinnostusta vasta 1990-luvun alussa, ja se onnistuttiin pelastamaan sukupuutolta. Indian National Kennel Club tunnusti sen roduksi 1970-luvulla ja Kennel Club of India vuonna 1995. Se on ulkoisesti salukin "kopio", ja sillä on hapsuja korvissa, raajoissa ja hännässä. Karvapeite on rungossa toisinaan puolipitkää. Väritys vaihtelee suuresti, ja mm. valkoinen, kermanvärinen, keltainen, punainen ja musta ovat mahdollisia. Säkäkorkeus vaihtelee 51-71 cm välillä. Pashmia käytetään pienriistan, lähinnä villikanien ja jänisten metsästykseen. Tämän vuoksi sen tulee olla kestävä ja ketterä, ja se on sopeutunut pärjäämään kotiseutunsa kuivilla alueilla. Lisäksi siitä saa myös hyvän seurakoiran, ja toisinaan sitä käytetään jopa paimennukseen. Sen luonne tekee siitä helposti hallittavan ja miellyttävän näyttelykoiran, minkä vuoksi sitä näkee usein intialaisissa näyttelyissä – erityisesti Bijapurissa, Bagalkotessa ja Mudholissa. Nykyisin se on hyvin yleinen Karnatakassa ja Maharashtrassa (erityisesti Janwal-Vadvalin kylässä), ja sitä tapaa lähes kaikkialla Intiassa.
Terveys

Rotu on fyysisesti erittäin kestävä ja immuuni monille sairauksille.
Aiheesta muualla

Mudholinvinttikoira-kuvia (myös pashmi)
Mudholinvinttikoira
Mudhol Hound has its day - Uutisartikkeli The Hindu-lehdessä (Arkistoitu – Internet Archive)
Caravan Hound Preservation Society International
Yksityiskohtainen artikkeli mudholinvinttikoirasta
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Mudhol Hound
Käännös suomeksi
Mustion kaivos

Mustion kaivos on Lohjan Kalkkitehdas Oy:n vuonna 1954 avaama kalkkikivilouhos silloisen Karjaan maalaiskunnan (myöhemmin Karjaan, nykyisin Raaseporin) Mustiolla. Sen nykyinen omistaja on Nordkalk Oy Ab. Avolouhos sijaitsee Svartå Västra -nimisessä kaivospiirissä. Sieltä louhitaan kalkkikiveä ja sivukiveä.
Kaivospiirin pinta-ala on 51 ha. Esiintymä on kalsiittista kalkkikiveä (marmoria) sekä vähän dolomiittista kalkkikiveä.
Kaivoksen vieressä on Lohjanjärvi, ja 400 metrin päässä sijaitsee Kohagenin luonnonsuojelualue.
Paavo Talvela

| Paavo Talvela |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. helmikuuta 1897 Helsingin maalaiskunta
Kuollut: 30. syyskuuta 1973 (76 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Suomi
Palvelusvuodet:  1916–1945
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota  Aunuksen retki  talvisota  jatkosota Kannaksen suunnalla
Sotilasarvo:  jalkaväenkenraali (1966)
Kunniamerkit:  2. luokan Mannerheim-risti
Paavo Juho Talvela (alk. Thorén; 19. helmikuuta 1897 Helsingin maalaiskunta – 30. syyskuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen upseeri, joka sai Saksassa jääkärikoulutuksen. Hän osallistui sisällissotaan, heimosotiin sekä talvi- ja jatkosotaan. Hänestä tuli armeijakunnan komentaja sekä marsalkka Mannerheimin luottomies, joka neuvotteli Saksan korkeimman johdon kanssa. Hän oli mukana myös äärioikeistolaisessa Lapuan liikkeessä ja toimi myöhemmin 1930-luvulla liikemiehenä sekä jatkosodan jälkeen muun muassa paperiteollisuuden palveluksessa.
Perhe, lapsuus ja nuoruus

Paavo Juho Talvelan vanhemmat olivat Petaksen tilan Helsingin pitäjässä, nykyisellä Vantaalla, vuokranneet Johan Fredrik Thorén ja Helena o.s. Uino. Kuopus oli perheen yhdestoista lapsi. Vuoden 1905 nimenmuutoksessa lapset muuttivat sukunimensä Talvelaksi. Paavo kävi keskikoulun jäämättä luokalle, vaikka hän sai venäjän kielestä arvosanoiksi nelosia todistuksiinsa. Talvela pestautui 16-vuotiaana jungmanniksi norjalaiseen alukseen, joka purjehti Kap Hornin ympäri Australiaan. Talvela vihittiin toiseen avioliittoon vuonna 1923 Karin Johanna Tengmanin kanssa. Tengman oli Talvelan hyvän ystävän, ministeri Armas Saastamoisen serkku. Ensimmäinen avioliitto Martta Sofia Nikoskelaisen kanssa oli päättynyt eroon. Talvelalla oli kaikkiaan viisi lasta, kun mukaan luetaan avioliiton ulkopuolella syntynyt kirjailija Gunilla Boëthius.
Opinnot

Talvela kävi viisi luokkaa Helsingin suomalaista reaalilyseota ja aloitti Suomen liikemiesten kauppaopiston, mutta erosi sen ensimmäiseltä luokalta liittyäkseen jääkäriliikkeeseen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi yksityisoppilaana Helsingin suomalaista lyseosta vuonna 1921. Hän kävi tykistön ampumakoulun vuosina 1920–1921 ja suoritti tykistökurssit Englannissa vuonna 1923 Coast artillery school -oppilaitoksessa, Shoeburyness, battery commander course. Sotakorkeakoulun yleisen osaston hän suoritti vuosina 1924–1926.
Jääkärikausi

Meriseikkailun jälkeen Talvela opiskeli Suomen Liikemiesten Kauppaopistossa. Hänen opettajansa aktivisti Elmo Kaila houkutteli 19-vuotiaan Talvelan mukaan jääkäriliikkeeseen. Talvela liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 28. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 20. joulukuuta 1916. Hänen siirtonsa taustalla oli osallistuminen Berliinissä pidetyille räjäytyskursseille. Räjäytyskurssit käytyään hänet komennettiin keväällä vuonna 1917 erikoistehtäviin Ruotsiin ja Suomeen. Tällä matkalla Ruotsin viranomaiset pidättivät hänet ja hänen jääkäritoverinsa Ruotsin–Suomen rajalla Muonionjokilaaksossa epäiltynä aseiden salakuljetuksesta.
Pidätyksen jälkeen hänet internoitiin Ruotsiin aluksi Luulajaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin Upsalaan. Upsalasta hänet vapautettiin loppukesästä vuonna 1917, jonka jälkeen hän jatkoi valmisteluja alkuperäisen tehtävänsä suorittamiseksi, kunnes syystalvella hänet määrättiin palaamaan Suomeen, missä hänen tehtävänään oli osallistua suojeluskuntien perustamiseen ja kouluttamiseen. Suomeen hän palasi väärennetyn passin turvin joulukuussa vuonna 1917 Ahvenanmaan kautta Turkuun käyttäen nimeä Max Strömsten.
Suomen sisällissota ja heimosodat

Tammikuussa 1918 Talvela määrättiin Suupohjan suojeluskuntapiirin johtajaksi. Talvelan johdolla valkoiset valtasivat Kristiinankaupungin 31. tammikuuta. Satakunnan rintamaan kuuluneen rannikkolohkon ratkaisevat taistelut käytiin Ahlaisissa 14. maaliskuuta. Kenraalimajuri Ernst Linderin ryhmään kuuluneessa N:o 8 Porin rykmentin 2. pataljoonan komentajana valkoisten hyökkäyksiä johtanut Talvela ylennettiin kapteeniksi.
Sisällissodan jälkeen Talvela palveli sodanaikaisen pataljoonansa komentajana Tammisaaressa. Talvela oli tuolloin 21-vuotias ja 20. toukokuuta 1918 saamansa ylennyksen jälkeen Suomen nuorin majuri.
Talvela erosi armeijasta vuoden 1919 huhtikuussa ja liittyi puoliviralliseen Karjalan retkikuntaan lähtien valtaamaan Aunusta. Talvelan rykmentti pääsi kesäkuun alussa seitsemän kilometrin päähän Petroskoista.
Pari päivää ennen suunniteltua Petroskoin valtausta bolševikit nousivat maihin Laatokan rannalla. Suomalaiset joukot hajosivat ja Talvelan rykmentti joutui vetäytymään. Syyskuussa 1919 Talvela määrättiin retkikunnan komentajaksi jääkärieversti Aarne Sihvon tilalle. Tarton rauhassa lokakuussa 1920 Suomi luovutti itseensä liittyneet Repolan ja Porajärven kunnat Neuvosto-Venäjälle vastineeksi tärkeämmäksi katsotusta Petsamosta.
Joulukuussa 1921 Karjalan metsäsissit valtasivat Talvelan johdolla takaisin Repolan ja Porajärven ja hyökkäsivät edelleen Vienan Karjalaan. Tavoitteena oli Muurmannin radan katkaiseminen ja Itä-Karjalan puhdistaminen bolševikeista. Retki oli aluksi menestyksellinen, mutta mies- ja varustepula sekä surkeat sääolot ​romuttivat sissien taistelutahtoa ja hyökkäys pysähtyi ennen kuin se ehti Muurmannin radalle. Sissirykmentin suomalaiset syyttivät karjalaisia pelkuruudesta. Puna-armeija käynnisti suuren vastahyökkäyksen, sissit jäivät alakynteen ja suuri osa vapaaehtoisista palasi kotiin omin luvin. Sotaa pitkitettiin maaliskuulle asti ja vielä tammi-helmikuun vaihteessa Talvela ja Antti Isotalo suunnittelivat uuden vapaaehtoiskomppanian kokoamista, mutta helmikuuhun mennessä sota oli käytännössä hävitty. Neuvosto-Venäjä valloitti menettämänsä alueet pian takaisin.
Sisällissodan jälkeen

Talvelan ensimmäinen vaimo oli Martta Sofia Nikoskelainen. Avioliitosta syntyi vuonna 1919 tytär Maija. Liitto päättyi eroon vuonna 1922. Talvela sai toisen vaimonsa Karin Johanna Tengmanin kanssa kolme lasta. Tulema Johanna syntyi vuonna 1923, Martti Juhani 1925 ja Sirkka Johanna 1926.
Aunuksen retkien jälkeen Talvela opiskeli sotataitoa kenraali Vilho Nenosen perustamassa Tykistön ampumakoulussa. Hän opiskeli myös Englannin Coast Artillery Schoolissa eli Rannikkotykistökoulussa. Vuonna 1924 perustettiin Suomen Sotakorkeakoulu. Talvela oli ensimmäisen kurssin oppilasvanhin ja kiistaton priimus.kenen mukaan? Diplomityönsä Talvela teki aiheesta Offensiiviset mahdollisuudet Laatokan Karjalassa ja toi siinä esiin erityisesti offenssiivihengen merkityksen Itä-Karjalan olosuhteissa.
Vuoden 1927 alussa everstiluutnantti Talvela määrättiin yleisesikunnan komento-osaston päälliköksi. Esimiehenä oli eversti Martti Wallenius. Talvelalle kuuluivat muun muassa henkilöasiat. Armeijassa oli meneillään "puhdistus", virkoja oltiin vakinaistamassa ja Venäjällä palvelleista upseereista haluttiin päästä eroon. Talvela ei kuitenkaan viihtynyt armeijassa. Hän otti yhteen Walleniuksen kanssa, joka "piti tärkeimpänä omaa itseään ja propagandan tekoa". Lisäksi hänen mielestään sotaväen päällikkö Aarne Sihvo oli "aloitekyvytön ja harkitsematon". Eversti lähti 32-vuotiaana Suomi-Filmin apulaisjohtajaksi vuonna 1929.
1920–1930-luvun vaihteessa Talvela kuului äärioikeistolaisten Lapuan liikkeen keskeisiin vaikuttajiin. Liikkeen sisäpiiriin kuulunut Talvela oli muun muassa vuonna 1930 järjestetyn talonpoikaismarssin organisoija. Hänen aloitteestaan marssi pidettiin yksipäiväisenä jolloin estettiin pääkaupungissa yöpyvien maakuntien miesten rettelöinti. Myöhemmin 1930-luvun aikana hänen näkemyksensä kuitenkin ilmeisesti maltillistuivat. Vuonna 1931 hän oli valitsijamiehenä valitsemassa P.E. Svinhufvudia maan presidentiksi ja vuoden 1936 vaaleissa hän oli Kokoomuksen kansanedustajaehdokkaana.
Kun kieltolaki päättyi vuonna 1932, Talvela nimitettiin Oy Alkoholiliike Ab:n apulaisjohtajaksi. Talvela rakensi erittäin lyhyessä ajassa Alkoholiliikkeen myymäläverkoston ja organisaation valiten johtotehtäviin lukuisia entisiä jääkäriupseereita, muun muassa everstiluutnantti Toivo Veistarosta tuli vähittäismyyntiosaston päällikkö. Vuonna 1937 Talvela siirtyi Suomen Selluloosayhdistyksen Finncellin apulaisjohtajaksi.