stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Rauhanliitto
Kirjallisuutta

Iversen, Felix: Mitä rauha on: Kirjoituksia 1925–1968.  (Toimittanut Kalevi Kalemaa)  Helsinki:  Suomen rauhanliitto – YK-yhdistys, 1991.  ISBN 951-9193-28-6
Santi, Rainer: 100 vuotta rauhan rakentamista: Kansainvälisen rauhantoimiston (IPB) ja muiden kansainvälisen rauhanliikkeen järjestöjen ja verkostojen historiikki.  ((100 years of peace making: A history of the International Peace Bureau and other international peace movement organisations, 1991.) Julkaisija Rauhankirjallisuuden edistämisseura. Aseidenriisuntavihkot 34)  Helsinki:  Suomen rauhanliitto, 1992.  ISBN 951-9193-35-9
Väänänen, Jouko & Kiljunen, Kimmo (toim.): Nuoriso ja asevelvollisuus.  (29.11.–1.12.1985 pidetyn Kansainvälisen rauhantoimiston (IPB) ja Sodanvastustajien kansainvälisen internationaalin (WRI) järjestämän symposiumin esitelmät. Käännöstyön suorittaneet Oili Alm ja Jari Leino. Julkaisijat Suomen rauhanliitto, Aseistakieltäytyjäliitto)  Helsinki:  Suomen rauhanliitto – YK-yhdistys, 1988.  ISBN 951-9193-11-1
Yli-Vakkuri, Juhani (toim.): Rauha ja konfliktit globalisoituvassa maailmassa.  (Pax kirja)  Helsinki:  Suomen rauhanliitto, 2000.  ISBN 951-9193-48-0
Aiheesta muualla

Yhdistyksen kotisivut
Rauhanaseman kotisivut
Pax-lehti
Suomen matemaattinen yhdistys

| Suomen matemaattinen yhdistys Finlands matematiska förening |
| --- | --- |
Perustettu:  1868
Tyyppi:  tieteellinen yhdistys
Jäsenet:  runsas 300
Puheenjohtaja:  prof. Eero Saksman
Kattojärjestö:  European Mathematical Society (EMS);  European Community on Computational Methods in Applied Sciences (ECCOMAS); International Congress on Industrial and Applied Mathematics (ICIAM); Tieteellisten seurain valtuuskunta (TSV)
Jäsenlehti:  Eukleides
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen matemaattinen yhdistys ry - Finlands matematiska förening rf on 1868 perustettu matematiikan tutkimusta ja harrastamista edistävä yhdistys. Se on yksi maailman vanhimpia matemaattisia yhdistyksiä.  Yhdistyksessä oli vuoden 2014 päättyessä 312 jäsentä. Yhdistyksen tärkein toimintamuoto on matemaattisten tieteellisten esitelmätilaisuuksien järjestämien. Vuosittain yhdistys myöntää Ernst Lindelöf -palkinnon parhaan edellisvuonna valmistuneen matematiikan pro gradu -tutkielman tai diplomityön tekijälle. Yhdistys on viime vuosina jakanut myös matematiikkapalkintoa parillisina vuosina. Yhdistyksen piirissä toimii Valmennusjaosto, joka huolehtii matematiikan koululaiskilpailutoimintaan liittyvästä valmennuksesta ja Suomen osallistumisesta Kansainvälisiin matematiikkaolympialaisiin.
Historia

Suomen matemaattisen yhdistyksen perustava kokous oli 20.11.1868.  Keskeinen syy seuran perustamiseen oli vuonna 1852 tapahtunut Keisarillisen Aleksanterin-yliopiston eli Helsingin yliopiston ylioppilasosakuntien lakkauttaminen (joksikin vuodeksi) ja niiden korvaaminen oppiainepohjaisilla yhdistyksillä. Matemaattisen yhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja oli tuolloin Suomen ainoa matematiikan professori Lorenz Lindelöf. Jäseniä oli muutama kymmenen, pääasiassa varttuneempia opiskelijoita. Kokouksia pidettiin kerran kuussa muun muassa vuonna 1870 valmistuneessa Ylioppilastalossa. Yhdistyksen toiminnassa oli 1800-luvulla joitakin muutaman vuoden katkoja, mutta etenkin Ernst Lindelöfin pitkän sihteeri- ja puheenjohtajakauden aikana 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä toiminta vakiintui.
Julkaisuja

Yhdistys julkaisee matematiikan tiedotuslehteä Eukleides. Yhdessä  Suomen Fyysikkoseuran ja Fysikersamfundet i Finlandin kanssa yhdistys julkaisee myös fysiikan ja matematiikan aikakauslehteä Arkhimedes. Myös matematiikan koululaisverkkolehti Solmu on löyhästi sidoksissa Suomen matemaattiseen yhdistykseen.
Tapahtumia

Joka toinen vuosi yhdistys järjestää Matematiikan päivät -tapahtuman, joka toimii tapaamispaikkana suomalaisille matemaatikoille, matematiikan opettajille ja opiskelijoille. Päivät järjestetään yhteistyössä jonkin yliopiston kanssa yleensä niin, että joka toinen kerta tapahtuma on pääkaupunkiseudulla ja joka toinen kerta muualla Suomessa. Nimi Matematiikan päivät otettiin käyttöön vuonna 1998; sitä ennen päivät oli järjestetty nimellä Matemaatikkopäivät. Ensimmäiset Matemaatikkopäivät pidettiin vuonna 1963 Helsingissä. Viimeksi Matematiikan päivät järjestettiin Turun yliopistossa tammikuun alussa 2016.
Aiheesta muualla

Yhdistyksen kotisivut
Eukleidesin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Solmun kotisivut
Arkhimedeksen kotisivut
Matematiikan kilpailuvalmennuksen kotisivut
Suomen kartasto

| Suomen kartasto |
| --- | --- |
 Vuoden 1999 laitoksen kansikuva, suunnittelu Martti Ruokonen.
Kieli:  suomi
Genre:  kartasto
Kustantaja:  Suomen maantieteellinen seura
Julkaistu:  1899, 1910, 1925, 1960, 1977–94 ja 1999
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomen kartasto on Suomen kansallinen kartasto, josta on julkaistu kuusi laitosta. Sitä julkaisee Suomen maantieteellinen seura, ja sen vuonna 1899 valmistunut ensimmäinen laitos oli maailman ensimmäinen kansalliskartasto, joka kuvaa monipuolisesti yhtä kansallisvaltiota ja antaa alueellisen kokonaiskuvan maasta ja kansasta. Kartastosta on julkaistu uudistetut laitokset vuosina 1910, 1925, 1960, 1977–1994 ja 1999, jolloin ilmestyi juhlalaitos. Kartaston mukana on ilmestynyt yleensä erikseen monisatasivuinen tekstinide ja karttaosa. Viides laitos julkaistiin useassa osassa, johon kuului 25 aihepiirivihkoa.
Ensimmäinen laitos

Suomen kartaston julkaisemiselle alkusysäyksen antoi Venetsiassa vuonna 1881 pidetty maantieteellinen kongressi. Suomen Tiedeseura sai senaatilta määrärahan kongressiin osallistumiseen, ja Tilastollisen toimiston johtaja K. E. F. Ignatius valittiin valmistelemaan Suomen näyttelyä. Ignatius johti myös epävirallista maantieteellistä yhdistystä, ja hän ehdottikin, että yhdistys toimittaisi näyttelyyn karttoja. Suomella oli lopulta Venetsiassa esillä 27 karttaa ja 19 muuta teosta. Näyttelyn johto palkitsi kolme suomalaista karttaa parhaalla mahdollisella arvosanalla.
Menestys Venetsiassa rohkaisi suomalaisia maantieteilijöitä jatkamaan karttojen laatimista. Suomen maantieteellinen seura perustettiin 1888, jolloin kiinnitettiin huomiota siihen, että virallinen Suomen yleiskartta oli vanhentunut ja osittain virheellinen. Seuraavana vuonna yhdistys yhdisti voimansa Senaatin asettaman karttaverkon uudistuskomitean kanssa. Suomen maantieteellinen seura päätti myös osallistua Lontoon vuoden 1895 maantieteelliseen kongressiin. Suomalaiset kartat saivat sielläkin huomiota, ja jotkut ulkomaalaiset ehdottivat, että kartat pitäisi julkaista.
Maantieteellisen Seuran karttoja esiteltiin Lontoon kongressin jälkeen myös Helsingissä. Näyttelyn menestyksen jälkeen yhdistyksessä pohdittiin mahdollisuutta oman kartaston laatimiseen. Yhdistyksen sihteeri Johan Axel Palménin mukaan ”Suomen Maantieteellisellä Seuralla on tässä tärkeä isänmaallinen velvollisuus täytettävänään”. Kartaston suunnittelun vastuu annettiin erityiselle toimikunnalle, ja jo huhtikuussa 1897 useita karttoja oli painokunnossa. Kartat valmistuivatkin nopeasti painettavaksi, mutta tekstiosan kirjoittamisessa meni kauemmin. Palmén jäi kesäksi 1899 Helsinkiin kirjoittamaan niitä, ja samalla lehtori J. Pairot käänsi tekstit ranskaksi. Valmis kartasto esiteltiin lopulta 25. syyskuuta 1899. Se ilmestyi suomeksi, ruotsiksi ja ranskaksi ja sisälsi 32 kartta-aukeamaa ja yli 400 sivun mittaisen tekstiniteen. Kartasto kuvasi varsin monipuolisesti Suomea, ja monissa kartoissa kuvattiin historiallista kehitystä Ruotsin vallan loppuajoilta asti.
Suomen kartasto oli maailman ensimmäinen kansalliskartasto. Seuraavaksi ilmestyi Kanadan kansalliskartasto seitsemän vuotta myöhemmin. Vasta toisen maailmansodan jälkeen monet maailman valtioista ovat alkaneet tehostaa kansallista tiedonvälitystä ja painaa myös kansalliskartastoja.
Muut laitokset

Kartaston ensimmäinen laitos herätti niin suurta kansainvälistä huomiota, että Suomen maantieteellinen seura päätti jo pian julkaista uuden laitoksen. Toinen laitos ilmestyi 1911, vaikkakin sen kannessa oli vuosi 1910. Toisen laitoksen taustalla olivat erityisesti J. A. Palmén ja geologi Johannes Sederholm. Toisen laitoksen kuvitetussa tekstikirjassa on 750 sivua ja kartasto-osassa 55 aukeamaa. Suomen itsenäistymisen jälkeen alettiin suunnitella jälleen uutta laitosta, joka ilmestyi vuonna 1925. Sen karttaosa oli yhtä suuri kuin edellisessäkin versiossa, mutta sen tekstiosa vain viidenneksen edellisestä painoksesta. Julkaisutyöstä vastasi J. G. Granö, jonka vaikutuksesta kartasto kuvitti erityisesti Suomen maisemallista ilmettä.
Toisen maailmansodan jälkeen haluttiin näyttää Suomen sodanjälkeinen tila. Suomen Maantieteellisen seuran ja Helsingin yliopiston maantieteen laitoksen julkaisema neljäs laitos ilmestyi vuonna 1960. Se oli laajuudeltaan edeltäjiensä tasolla, mutta sen esitystekniikkaa oli uudistettu. Karttoihin haluttiin liittää myös muutoksista kertovaa tietoa, minkä takia niiden yhteydessä oli usein diagrammeja. Suomen kartaston neljännen laitoksen toimitti professori Leo Aario.
Suomen Maantieteellinen Seura ja Maanmittaushallitus julkaisivat kartaston viidennen laitoksen. Sen suunnittelu aloitettiin 1971, kun opetusministeriö asetti kansalliskartastotoimikunnan. Kartaston toimituskunnan puheenjohtajana toimi professori Stig Jaatinen, ja työhön osallistuivat julkaisijoiden lisäksi muun muassa Tilastokeskus, maa- ja metsätalousministeriö, opetusministeriö, maatilahallitus, monia yliopistoja ja julkisia laitoksia sekä useita tutkijoita. Uuden kartaston suunnitteluvaihe loppui 1974, jolloin päästiin varsinaiseen työvaiheeseen. Viides laitos painettiin uudistuneessa tilanteessa, sillä luonnontieteellistä tietoa oli runsaasti aiempaa enemmän ja tietojenkäsittely oli nopeutunut ja automatisoitunut. Samalla erilaiset ilmiöt olivat käyneet entistä moniselitteisemmiksi. Laajan tietomäärän takia viides laitos painettiin 25 aihepiirivihkona, jotka olivat keskimäärin 30 sivua pitkiä. Vihkojen rinnalla julkaistiin viimeisenä osana 234-sivuinen Maisemat, asuinympäristöt -kirja. Tekstiosuudet julkaistiin myös ruotsin- ja englanninkielisinä liitteinä, ja kartoissa sekä muissa grafiikoissa oli kolmikieliset selitykset. Laitos julkaistiin vuosina 1977–1994, ja siinä oli kaikkiaan yli 3 000 karttaa ja yli 2 000 diagrammia.
Ensimmäisen laitoksen satavuotisjuhlavuoden kunniaksi Suomen maantieteellinen seura julkaisi keväällä 1999 juhlakartaston, jonka se oli toteuttanut yhteistyössä WSOY:n kanssa. Se käsitteli Suomea osana Eurooppaa ja maailmaa. Kartasto oli aiempaa pelkistetympi, eikä se ollut luonteeltaan tieteellinen esitys vaan enemmän tietokirjamainen. Kartaston päätoimittaja oli professori John Westerholm. Juhlavuoden kunniaksi Tieteiden taloon avattiin myös kartastoista kertova näyttely. Vuonna 2002 juhlakartaston aineistosta ilmestyi valikoitu, päivitetty ja osittain laajennettu englanninkielinen laitos Suomen maantieteellisen seuran aikakauskirja Fennian erikoisnumerona 180:1–2.
Kirjallisuutta

Westerholm, John & Raento, Pauliina (toim.): Suomen kartasto 1999: 100-vuotisjuhlakartasto.  (6. laitos)  Helsinki:  WSOY: Suomen maantieteellinen seura, 1999.  ISBN 951-0-22480-4
Aiheesta muualla

Suomen kartasto.  Helsinki:  Suomen maantieteellinen seura, 1899.  Kartan verkkoversio julkaisuarkisto Doriassa.
Suomen kartasto 100 vuotta Suomen maantieteellinen seura.
Suomen kouluja kuvannut kartta ensimmäisessä Suomen kartastossa.
Suomen taiteen kultakausi

Akseli Gallen-Kallela, Sammon puolustus, 1896.
Suomen taiteen kultakaudeksi kutsutaan noin vuosia 1880–1910, jolloin suomalaiselle taiteelle luotiin kansallinen ilme. Kultakausi sijoittui samaan aikaan sortokausien ja kansallisen heräämisen kanssa. Aikakauden on katsottu ilmenneen kuvataiteessa, kirjallisuudessa, musiikissa ja arkkitehtuurissa. Aikakauden keskeisiä hahmoja olivat Akseli Gallen-Kallela, Pekka Halonen, Albert Edelfelt, Jean Sibelius, Eino Leino, Eero Järnefelt, Emil Wikström, Eliel Saarinen ja Hugo Simberg. Suomen taiteen kultakausi tuli esille erityisesti vuonna 1900 Pariisin maailmannäyttelyssä. Taiteilijat alkoivat kuvata teoksissaan kotimaataan, sen ihmisiä, luontoa ja historiaa. Taiteessa korostettiin oman maan kauneutta ja erityislaatuisuutta.
Akseli Gallen-Kallela, (1865–1931).1894:
»Minä tunnen, että kohta taas avautuu minulle se ihana taiteen maailma, jonka kauneuksia saan mieleni mukaan nauttia. Maailmassa, elämässä ja luonnossa ei olekaan muuta kuin kauniita satuja, ja kun ovi aukenee, mene sisään ja ota sielusi täyteen.»
Teoksia

Albert Edelfelt, Kuningatar Blanka, 1877.
Albert Edelfelt, Lapsen ruumissaatto, 1879.
Akseli Gallen-Kallela, Akka ja kissa, 1885.
Elin Danielson-Gambogi, Nuori Äiti, 1885.
Akseli Gallen-Kallela, Sammon taonta, 1893.
Elin Danielson-Gambogi, Äiti, 1893.
Akseli Gallen-Kallela, Lemminkäisen äiti, 1897.
Akseli Gallen-Kallela, Kullervon kirous, 1899.
Kirjallisuutta

Kämäräinen, Eija: Suomalainen taidegalleria: Albert Edelfelt, Akseli Gallen-Kallela, Juho Rissanen, Helena Schjerfbeck, Hugo Simberg.  (Sisältö: Albert Edelfelt: Kultainen häkki; Akseli Gallen-Kallela: Katsoin outoja unia; Juho Rissanen: Naurava kisälli; Helena Schjerfbeck: Paljas minäni; Merenpoika Hugo Simberg)  Helsinki:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23521-0
Levanto, Marjatta: Taide on totta.  Helsinki:  Otava, 1983.  ISBN 951-1-07349-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen taiteen kultakausi Wikimedia Commonsissa
Suomen taiteen kultakausi
Suomalais-Ugrilainen Seura

Suomalais-Ugrilainen Seura (ransk. Société finno-ougrienne) on suomalainen tieteellinen seura, joka on perustettu professori Otto Donnerin aloitteesta 15. marraskuuta 1883. Sääntöjensä mukaan se pyrkii edistämään suomalais-ugrilaisten ja niin sanottujen altailaisten kielten sekä näitä kieliä puhuvien kansojen ja niiden kulttuurien tutkimusta eli fennougristiikkaa ja altaistiikkaa.
Vuonna 2022 Suomalais-Ugrilaisella Seuralla oli yhteensä noin tuhat jäsentä, joiden joukossa oli opiskelijajäseniä, ulkojäseniä, lahjoittajajäseniä ja varsinaisia jäseniä. Seuran toimitilat sijaitsevat Tieteiden talolla Helsingin Kruununhaassa.
Seura järjestää vuosittain yhdeksän kokousta, joiden yhteydessä kuullaan seuran toimialaan liittyviä tieteellisiä esitelmiä. Kokoukset järjestetään syyskuusta toukokuuhun kuukauden kolmantena perjantaina. Poikkeuksena on joulukuun vuosikokous, joka pidetään aina M. A. Castrénin syntymäpäivänä 2. joulukuuta.
Seura jakaa vuosittain kaksi tieteellistä apurahaa ja väitöskirjapalkintoja.
Vuonna 2022 seuran johtokunnan esimies oli Helsingin yliopiston professori Riho Grünthal.
Seuran julkaisutoiminta

Nykyisin seuran merkittävin toimiala on julkaisutoiminta. Seura julkaisee useita tieteellisiä sarjoja, joista vanhin on monografiasarja Suomalais-Ugrilaisen Seuran Toimituksia (Mémoires de la Société Finno-Ougrienne, 258 nidettä), jota on julkaistu vuodesta 1890 saakka. Muita julkaisuja ovat muun muassa sanakirjasarja Lexica Societatis Fenno-Ugricae, aikakausjulkaisu Finnisch-Ugrische Forschungen (59 nidettä) sekä Suomalais-Ugrilaisen Seuran Aikakauskirja (Journal de la Société Finno-Ougrienne, 92 nidettä). Lisäksi seura julkaisee sarjaa Apuneuvoja suomalais-ugrilaisten kielten opiskelua varten (Hilfsmittel für das Studium der Finnisch-Ugrischen Sprachen) sekä sarjaa Kansatieteellisiä julkaisuja (Travaux ethnographiques de la Société Finno-Ougrienne). Vuosittain seura julkaisee nykyisin kymmenkunta tieteellistä teosta.
Seuran julkaisutoiminta > Seuran stipendiaatit

Seuran stipendiaatteihin ovat kuuluneet monet suomalais-ugrilaisen ja altailaisen kielitieteen klassikot, muun muassa Artturi Kannisto, Kai Donner, G. J. Ramstedt ja Heikki Paasonen. Stipendiaattien keräämien aineistojen toimittaminen ja julkaiseminen ovat olleet seuran keskeistä toimintaa koko 1900-luvun ajan, ja ne ovat keskeinen osa suomalais-ugrilaisen vertailevan kielitieteen ja kansatieteen kansainvälistä perustaa. Venäjän vallankumous vuonna 1917 katkaisi aineistojen keruutoiminnan Venäjällä suomalais-ugrilaisia kieliä puhuvien kansojen keskuudessa, mutta 1990-luvulta alkaen ovat eräät seuran jäseneet jälleen jatkaneet Venäjälle suuntautuvien kielitieteellisten kenttätyömatkojen perinnettä.
Seuran hallussa on merkittävä tieteellinen arkisto, joka on luovutettu Kansallisarkistoon. Tutkimusarkisto koostuu Suomalais-Ugrilaisen Seuran stipendiaattien Venäjältä keräämistä kieli- ja kansatieteellisistä aineistoista.
Kirjallisuutta

Korhonen, Mikko & Suhonen, Seppo & Virtaranta, Pertti: Sata vuotta suomen sukua tutkimassa: 100-vuotias suomalais-ugrilainen seura.  Espoo:  Weilin + Göös, 1983.  ISBN 951-35-2977-0
Salminen, Timo: Aatteen tiede: Suomalais-ugrilainen seura 1883–2008.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1172)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008.  ISBN 978-952-222-013-4
Aiheesta muualla

Suomalais-Ugrilaisen Seuran kotisivu
Suomalais-Ugrilaisen Seuran Facebook-sivut
Suomalais-Ugrilaisen Seuran julkaisu vuodelta 1908.
Suomen kansallissymbolit

Suomen kansallissymbolit ovat Suomen virallisia tai epävirallisia kansallisia tunnuksia. Keskeisiä kansallisia symboleita ovat sinivalkoinen kansallislippu ja leijonavaakuna.
Kansallisia tunnuksia

| --- | --- |
kansallislippu: Suomen lippu
vaakuna: Suomen vaakuna
kansalliseepos: Kalevala
kansallislaulu: Maamme
kansallispäivä: Suomen itsenäisyyspäivä
kansallissoitin: kantele
henkilöitymä: Suomi-neito
kansallispyhäkkö: Turun tuomiokirkko
Kansalliset luontotunnukset ja eläimet

| --- | --- |
kansalliseläin: karhu
kansallishevonen: suomenhevonen
kansallishyönteinen: seitsenpistepirkko
kansalliskala: ahven
kansalliskukka: kielo
kansalliskivi: graniitti
kansalliskoira: suomenpystykorva
kansallislintu: laulujoutsen
kansallisperhonen: paatsamasinisiipi
kansallispuu: rauduskoivu
Merkkihenkilöt

| --- | --- |
kansallispyhimys: piispa Henrik
kansallisrunoilija: Johan Ludvig Runeberg (joskus myös Eino Leino)
kansallisfilosofi: J. V. Snellman
kansalliskirjailija: Aleksis Kivi
kansallissäveltäjä: Jean Sibelius
kansallistaiteilija: Akseli Gallen-Kallela
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen kansallissymbolit Wikimedia Commonsissa
| n k Suomalainen kulttuuri |
| --- | --- |
Yhteiskunta:  Historia  Kielet  Suomalaiset  Uskonto 
Taide ja kirjallisuus:  Arkkitehtuuri  Kirjallisuus Sarjakuva  Runous  Kuvanveisto  Muoti  Musiikki  Taide  Tanssi  Teatteri 
Muut:  Juhlapäivät  Kansanperinne  Keittiö  Media Elokuva  Internet  Radio  Sanomalehdet  Televisio  Mytologia  Urheilu 
Symbolit:  Eepos  Henkilöitymä  Kansallislaulu  Kansallispäivä  Kansallispyhäkkö  Lippu  Soitin  Vaakuna 
| n k  Artikkelit Suomesta |
| --- | --- |
Historia:  Suomen asutushistoria  Suomen esihistoria  Ruotsin vallan aika Suomessa  Suomen suuriruhtinaskunta  Itsenäisen Suomen historia  Suomen sotahistoria 
Maantiede:  Geologia  Ilmasto  Joet  Järvet  Kansallispuistot  Kaupungit  Kaupunkialueet Helsinki  Tampere  Turku  Oulu  Jyväskylä  Kunnat  Linnut  Luonto  Luonnonsuojelualueet  Läänit  Maakunnat Ahvenanmaa  Metsät  Nisäkkäät  Saaret  Taajamat  Ääripisteet 
Hallinto:  Asevoimat NATO  Eduskunta  Hallinnolliset alueet  Ihmisoikeudet  Korruptio  Laki  Oikeusjärjestelmä  Perustuslaki  Poliisi  Politiikka  Presidentti  Puolueet  Pääministeri  Ulkopolitiikka  Vaalit  Valtioneuvosto  Valtion talousarvio 
Talous:  Eläkejärjestelmä  Energia  Liikenne  Maatalous  Matkailu  Meriteollisuus  Metsätalous  Keskuspankki  Pörssi  Teollisuus  Tiede  Tulopolitiikka  Valtionyhtiöt  Verotus  Viestimet  Yrittäjyys 
Yhteiskunta:  Hyvinvointi  Ihmiskauppa  Ilmastonmuutos  Kielet Suomi  Ruotsi  Pohjoissaame  Inarinsaame  Koltansaame  Karjala  Koulutus  Naiset  Prostituutio  Rikollisuus  Sensuuri  Siirtolaisuus  Suomalaiset  Terveydenhoito  Uskonto  Väestö 
Kulttuuri:  Arkkitehtuuri  Elokuva  Itsenäisyyspäivä  Juhlapäivät  Kansallislaulu  Kansanperinne  Kansallissymbolit  Keittiö  Kirjallisuus Kalevala  Lippu  Maailmanperintökohteet  Musiikki  Mytologia  Sauna  Taide  Urheilu  Valokuvaus  Vaakuna 
Kansalliskarhupostimerkki.
Suomenlinnan kurikomppania

Näkymä Susisaaresta Kustaanmiekan suuntaan 1970. Vastarannalla kurikomppania A3, oikealla ruutikellari A2.
Suomenlinnan Kurikomppania eli Suomenlinnan Työvelvollisten Kurikomppania oli 1930-luvulla toiminut Suomen armeijan rangaistusyksikkö. Komppaniaan komennettiin muun muassa aseistakieltäytyjät. Tunnetuimpia sinne passitettuja oli Arndt Pekurinen.
Yhtenä komppanian päälliköistä toimi Arvo Kartano, joka sai huonon maineen kurinpitotavoistaan.
Komppania toimi Helsingin edustalla Suomenlinnassa. Suomenlinnan rakennuksista A 3 on edelleen nimeltään Kurikomppania. Vuosina 1990–1991 rakennukseen peruskorjattiin neljä asuntoa.
Suomen metsäkasvillisuusvyöhykkeet

Suomen metsäkasvillisuusvyöhykkeet muodostuvat Aimo Kaarlo Cajanderin kehittämän metsätyyppiopin mukaan kuudesta metsäkasvillisuusvyöhykkeestä: Saaristo-Suomesta, Etelä-Suomesta, Pohjanmaa-Kainuusta, Peräpohjolasta, Metsä-Lapista ja Tunturi-Lapista. Nykyisin käytössä olevat vyöhykkeet määritteli Aarno Kalela vuonna 1961.
Puuntuotoltaan parhaimmat metsäkasvillisuusvyöhykkeet ovat eteläisimmät.
Rannikko-Suomi

Rannikko-Suomi, eli käytännössä muutaman kymmenen kilometrin levyinen rannikkosiivu pääkaupunkiseudulta Turun seudulle, sekä Lounais-Suomen saaristo ja Ahvenanmaa ovat Suomen ihanteellisinta aluetta metsänkasvulle. Alueen kasvillisuudesta saa parhaan kuvan esimerkiksi vierailemalla Lohjan seudun hyvin runsaslehtoisissa metsissä tai Ahvenanmaan lehdesniityillä. Alue käsittää käytännössä Suomeen juuri ja juuri ylettyvän hemiboreaalisen kasvillisuusvyöhykkeen alueen. Alueella yleisin puulaji on metsäkuusi ja tyypillisimmät metsätyypit ovat tuorekangas (40 %) ja lehtomainen tuorekangas, jota on jopa noin 40 % metsämaasta. Kuivahkoja kankaita on 20 %, kuivia kankaita on 1 % ja karukkokankaita alle promille. Lehtomaisen tuoreenkankaan yleisyys on selkein erottava tekijä kasvillisuudessa Saaristo-Suomen ja Etelä-Suomen välillä. Varsinaiset lehdot eivät ole huomattavasti muuta Etelä-Suomea yleisempiä, mutta alueen lehdot muistuttavat monesti hyvin paljon lehtimetsävyöhykkeen metsiä jaloine lehtipuineen. Alueen jaloista lehtipuista yleisimmät ovat lehmus, pähkinäpensas ja vaahtera. Silmiinpistävää on myös, että saarnea tavataan alueen lähteikköalueilla, muttei pohjoisemmilla Suomen metsäkasvillisuusvyöhykkeillä lainkaan. Muualla Etelä-Suomessa lehtimetsävyöyhykkeen voimakkaat piirteet lehdoissa ovat harvinaisempia. Rannikko-Suomi on myös tammen pohjoisinta kasvualuetta, jossa sitä tavataan lehdoissa ja lehtomaisilla kankailla.
Saaristo-Suomen ilmasto on muuta Suomea lauhempi ja sateisempi. Käytännössä ilmasto on samanlainen kuin muualla Etelä-Suomessakin, mutta talvi ja pysyvä lumipeite tulevat muuta Etelä-Suomea myöhemmin Saaristo-Suomeen.
Etelä-Suomi

Etelä-Suomi on toiseksi eteläisin metsäkasvillisuusvyöhyke. Se käsittää suunnilleen saman alueen kuin eteläboreaalinen vyöhyke. Siihen kuuluu Etelä-Suomi tammivyöhykettä lukuun ottamatta, Järvi-Suomi ja Pohjanmaan rannikkoa noin Kalajoelle asti. Lehtojen luokittelussa erotetaan omaksi alueekseen eteläosasta vuokkovyöhyke (Lounaismaa tai Lounais-Kaakkoismaa).
Kasvukauden pituus Etelä-Suomen alueella on pohjoisimpia osia lukuun ottamatta 160–180 päivää. Alueen eteläisimmät osat ovat sisämaata sateisempia. Etelä-Suomen yleisin maalaji on moreeni.
Etelä-Suomi > Ilmasto

Etelä-Suomessa ilmasto on viileän lauhkea. Alueelle on ominaista 3,5-4 kk kesät, hieman alle puolen vuoden kasvukausi, sekä kuivat keväät ja syyssateet.