stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vakoutuminen

Vakoutuminen varhaisessa alkiossa
Embryologiassa vakoutumisella tai vakoutumisjakautumisella tarkoitetaan solujen jakautumista varhaisessa alkiossa. Sen aikana monien eliölajien tsygootit käyvät läpi useita solusyklejä ilman näkyvää kasvua. Näin muodostuu solurykelmä, jonka läpimitta on sama kuin alkuperäisen tsygootin.
Ruskuaisen määrästä riippuen vakoutuminen voi olla joko holoblastinen, jolloin solujen jakautuminen on täydellistä, tai meroblastinen, jolloin vakoutuminen tapahtuu vain osittain. Kun solunjakautumiset ovat tuottaneet noin sata solua, kutsutaan alkiota blastulaksi. Alkion kehitystä tästä eteenpäin kutsutaan blastulaatioksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vakoutuminen Wikimedia Commonsissa
alkionkehitys · alkio
hedelmöittyminen · tsygootti · vakoutuminen · morula (solurykelmä-aste) · blastula · alkiorakkula (blastokysti) · gastrulaatio · alkiolevy · ektodermi: neurulaatio · hermostopiena · endodermi · mesodermi: somiitti
Ville Vakkuri

Ville Petteri Vakkuri (s. 29. syyskuuta 1981 Pudasjärvi) on oululainen Oulun Pyrintöä edustanut pikajuoksija. Vakkuri jäi kiinni toukokuussa 2001, vasta 19 vuoden iässä, kiellettyihin aineisiin kuuluvan nandrolonin käytöstä. Käyttö tapahtui yhteistyössä valmentaja Esko Olkkosen kanssa. Vakkuri myönsi dopingin käytön ja palautti oma-aloitteisesti vuosien 1999 ja 2000 SM-mitalinsa Suomen Urheiluliitolle. Hän sai kahden vuoden kilpailukiellon ja lopetti yhteistyönsä Olkkosen kanssa. Ennen kiinnijäämistään Ville Vakkuri oli rikkonut silloisen 100 metrin Suomen ennätyksen juoksemalla 22. kesäkuuta 2000 Pudasjärvellä ajan 10,35.
Kilpailukiellon jälkeen Vakkuri jatkoi urheilu-uraansa kauteen 2004. Vuonna 2003 hän juoksi 22-vuotiaiden Suomen mestariksi sekä 100 metrillä että 200 metrillä.
Aiheesta muualla

Ville Vakkuri Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
City-lehden haastattelu
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics  Tilastopaja 🔒
Vakiotila

Vakiotila eli stationääritila tarkoittaa kemiassa tilaa, jossa tietyn ajan jälkeen systeemiin saapuvien ja sieltä poistuvien massa- ja energioiden erotus on nolla ja tällöin tilassa ei tapahdu muutoksia. Useimmiten tämä vaatii virtausta systeemin läpi siten, että systeemiin saapuvat massa- ja energiavuot ovat yhtä suuret poistuvien kanssa. Vakiotila voidaan saavuttaa esimerkiksi virtausreaktoreissa ja biologisissa systeemeissä.
Vakiotilaoletus

Useampivaiheisissa kemiallisissa reaktioissa reaktiivisten välituotteiden voidaan olettaa olevan vakiotilassa ja niiden konsentraation olevan tietyn initiaatioajan jälkeen lähes muuttumaton verrattuina lähtöaineiden ja tuotteiden konsentraatioihin. Koska reaktiivisten välituotteiden konsentraation voidaan katsoa olevan muuttumaton, niiden muodostumis- ja häviämisnopeudet ovat yhtä suuret.
Oletetaan reaktio, jossa aine A reagoi muodostaen ainetta B reaktiivisen välitilan I kautta. Tällöin reaktionopeudet eri kemiallisille lajikkeille, kun kaikki reaktiot ovat 1. kertaluvun reaktioita ja nopeusvakio reaktiolle A → I on k1 ja nopeusvakio reaktiolle I → B on k2, ovat seuraavat:
Vakiotilassa reaktiivisen välituotteen  I konsentraation muutosnopeudeksi otetaan 0.
Vakiotilaoletuksen oikeellisuudeesta on lisää alkeisreaktiossa. Esimerkkeinä vakiotilaoletuksen käytöstä on Michaelis–Menten-kinetiikka ja Stern-Volmer -kuvaaja.
Sidusa

| Sidusa> Σίδουσα.Sijainti |
| --- | --- |
 Sidusa
Koordinaatit:  38°39′34″N, 26°30′56″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Büyük Ada (?), Karaburun, İzmir
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Joonia
Kaupunki:  Erythrai
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sidusa (m.kreik. Σίδουσα, Sidūsa tai Sidousa; myös Σίδουσσα, Sidussa tai Sidoussa; Σιδούσση, Sidūssē tai Sidoussē; Σιδοῦς, Sidūs tai Sidous) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Jooniassa nykyisen Turkin alueella. Sen paikkaa ei tunneta varmuudella, mutta se sijoitetaan nykyiselle Büyük Adan saarelle lähellä İzmirin maakunnan Karaburunia.
Maantiede

Sidusan polis sijaitsi Jooniassa Erythrain poliksen alueella, pohjoiseen Erythrain kaupunkikeskuksesta. Nimi Sidus esiintyy Stefanos Byzantionlaisella Erythrain alueella olleen kaupungin nimenä, ja viittaa todennäköisesti samaan paikkaan. Plinius vanhempi ja Stefanos kuvaavat paikan Erythrain rannikolla sijainneeksi saareksi. Sidusan kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kokoa ei tunneta.
Historia

Sidusan historiasta tiedetään vain vähän. Sen tiedetään olleen olemassa poliksena suuren osan klassista kautta ja ainakin vielä hellenistisen kauden alussa vuonna 323 eaa. Se oli kuitenkin todennäköisesti Erythrain alaisuudessa. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Sidusa kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 450/449–430/429 eaa. Se oli ateenalaisten vallassa Erythrain kapinoitua peloponnesolaissodan aikaan vuonna 412 eaa. Sidusa löi omaa pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Sidūsios (Σιδούσιος).
Rakennukset ja löydökset

Sidusan paikkaa ei ole vahvistettu kaivauksilla. Thukydideen kuvauksen perusteella kaupunki on ollut ympäröity muurein.
Valacken

| Valacken> Maantiede |
| --- | --- |
Sijainti:  60°7′10.00″N, 24°40′09.00″E
Merialue:  Suomenlahti, Itämeri
Pinta-ala:  0,007 km²
Korkein kohta:  8 m
Valtio
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Uusimaa
Kunta:  Espoo
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valacken on saari Espoonlahden merialueella. Espoon virallisessa kaupunginosajaossa se kuuluu Soukkaan. Amiraalinsatama Soukan manneralueen eteläkärjessä sijaitsee alle kilometrin Valackenista kaakkoon.
Valackenin eteläpuolella sijaitsee Svartholmenin saari ja pohjoispuolella Staffanin saari. Soukanniemen länsiranta sijaitsee lähimmillään noin 50 metriä Valackenista itään. Soukanniemellä toimi vuosina 1873–1932 vireä puusepänverstasyhteisö, johon kuului muun muassa puuseppä Henrik Edvard Söderström. Valackenilla sijaitsee Söderströmin 1910-luvulla rakentama huvila.
Aiheesta muualla

Tiedostopalvelu.maanmittauslaitos.fi
Paikkatietoalusta: Valacken
Valacken, Uusimaa, Suomi — Sunrise, Sunset, and Daylength
She’s Leaving Home

| ”She’s Leaving Home” The Beatles |
| --- | --- | --- |

Kappaleen tiedot
 Albumilta: Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band
 Julkaistu: 1. kesäkuuta 1967
 Tuottaja(t): George Martin
 Tyylilaji: kamaripop, klassinen
 Kesto: 03.26
 Levy-yhtiö:  Parlophone    Capitol Records
Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Bandin muut kappaleet
| ”Fixing a Hole” 5. | ”She’s Leaving Home” 6. | ”Being for the Benefit of Mr. Kite!” 7. |
She’s Leaving Home on Paul McCartneyn ja John Lennonin kirjoittama kappale, joka julkaistiin vuonna 1967 The Beatlesin albumilla Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band. Se on levyn kuudes kappale. Beatlesin jäsenistä kappaleen levytykseen osallistuivat ainoastaan Lennon ja McCartney, ja hekin vain laulajina – kaikki soittajat ovat vierailevia muusikoita. Kappaleessa on mukana erilaisia jousisoittimia sekä harppu.
Laulu kertoo nuoresta tytöstä, joka karkaa kotoaan. McCartney sai tähän idean lehtiartikkelista, jossa kerrottiin 17-vuotiaan teinitytön katoamisesta.
Laulun synty

Kappale oli hyvin pitkälle Paul McCartneyn työstämä, ja myös laulun aihe oli hänen ideansa. McCartney luki helmikuun 27. päivän Daily Mail -sanomalehdestä artikkelin 17-vuotiaan Melanie Coen katoamisesta Pohjois-Lontoon Stamford Hillissä. Hän oli karannut kasinolla tapaamansa miehen luo. McCartney kiinnitti huomiota erityisesti vauraan perheen tytön isän lausuntoon, jossa tämä ihmetteli tämän pakoa, ”koska hänellä on täällä kaikki tarvittava”. McCartney tajusi tämän olevan erinomainen aihe laululle. Sanomana oli myös sukupolvien välinen kuilu – sodanjälkeinen vapaa maailma, jossa rahalla voisi kirjaimellisesti ostaa onnellisuuden.
Laulu kirjoitettiin nopeasti, ja John Lennon teki suurimman osan sen kertosäkeestä. Hänen ideansa oli laulaa kertosäkeessä kappaleen nimeä ja khoros-tyylisesti tytön vanhempien vuorosanoja. Lennonin tekemistä sanoista merkittävin on säe We gave her everything money could buy (suom. Annoimme hänelle kaiken mitä rahalla saa) ja sen loppusointu bye, bye (suom. hei, hei).
Kappaleen sanoituksessa mainittava ”man from the motor trade” (suom. autokaupan mies) sai innoituksensa manageri Brian Epsteinin kumppanista Terry Doranista, joka työskenteli Brydor Cars -nimisessä yhtiössä Hounslow’ssa. Monet pitivät sitä kiertoilmaisuna sikiönlähdettäjälle, mitä se ei kuitenkaan ollut.
Nauhoitus

Aiemman ”Eleanor Rigby” -kappaleen tavoin ”She’s Leaving Home” -kappaleessa ei ole yhtyeen jäsenten soittoa, eikä sillä esiinny Lennonin ja McCartneyn lisäksi muut Beatlesin jäsenet. Kappaleen äänitys olikin hyvin yksinkertainen, etenkin Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band -albumin mittapuun mukaan. 17. maaliskuuta 1967 Paul McCartney meni studioon mukanaan sovitus pienelle orkesterille. Tuottaja George Martin ei ollut ehtinyt tekemään sovitusta, koska työskenteli Cilla Blackin levyn parissa, joten McCartney oli antanut sovitustyön Mike Leanderille. ”She’s Leaving Home” onkin ainoa Beatles-kappale, jonka orkesteriosuutta George Martin ei sovittanut, lukuun ottamatta neljää Phil Spectorin yhtyeen tosiasiallisen hajoamisen jälkeen tekemää uudelleenmiksausta.
»Muistan, että George Martin oli loukkaantunut, koska käytin toista sovittajaa. Hänellä oli kiireitä ja minulla oli kova hinku päästä tekemään sitä (kappaletta). Luulen, että Georgella oli suuria vaikeuksia antaa se minulle anteeksi. Loukkasin häntä, vaikka en tarkoittanut.» 
(Paul McCartney, 1984.)
Laulu nauhoitettiin Abbey Road Studiosissa Lontoossa, studiossa numero 2. Kappaleesta otettiin kaikkiaan yhdeksän ottoa. Niistä ensimmäistä pidettiin parhaana ja se valittiin levylle. Kolme päivää myöhemmin Lennon ja McCartney nauhoittivat taustalaulun. Kappaleesta tehtiin kaikkiaan kuusi monomiksausta. Stereomiksauksessa kappaleen pyörimisnopeutta hidastettiin, minkä takia versioiden sävellajeissa on puolisävelaskelen ero. Samasta syystä monoversio on tempoltaan nopeampi.
Nauhoitus > Kokoonpano

John Lennon – laulu, taustalaulu
Paul McCartney – laulu, taustalaulu
Erich Gruenberg, Derek Jacobs, Trevor Williams, Jose Luis Garcia – viulut
John Underwood, Stephen Shingles – alttoviulut
Alan Dalziel, Dennis Vigay – sellot
Gordon Pearce – kontrabasso
Sheila Bromberg – harppu
Geoff Emerick – äänittäjä
George Martin – tuottaja
Rakenne

Kappaleen sävellaji on monoversiossa F-duuri ja stereoversiossa E-duuri. Tahtilaji on 12/8 ja se etenee seuraavasti:
Ensimmäinen säe
Toinen säe
Kertosäe
Kolmas säe
Neljäs säe
Kertosäe
Viides säe
Kertosäe
Outro
Kappale on ollut musiikintutkijoiden kiinnostuksen kohteena, ja sitä on analysoitu hyvin paljon. Sen sävelkuluista ja rakenteesta on löydetty yhtäläisyyksiä Franz Schubertin teoksiin.
Julkaisu

”She’s Leaving Home” oli Britanniassa 1. kesäkuuta 1967 ja Yhdysvalloissa 2. kesäkuuta ilmestyneen Sgt. Pepper’s Lonely Hears Club Band -albumin kuudes raita. Kappaleen stereoversio pyörii hitaammalla nopeudella kuin monoversio. Stereoversion sävellaji on E ja monoversion vastaava F. Kappale julkaistiin myöhemmin myös kokoelma-albumilla Love Songs.
Laulun inspiraation antanut Melanie Coe, joka palasi kotiinsa noin kymmenen päivää lehtiartikkelin julkaisun jälkeen, on kertonut myöhemmin, että laulu kuvasti hänen silloisia tunteitaan ja elämäntilannettaan täydellisesti. Lisäksi 1970-luvulla oli paljastunut, että McCartney oli tietämättään tavannut tytön. McCartney oli vuonna 1963 julistanut tämän voittajaksi ja ojentanut tälle palkinnon Ready Steady Go! -televisio-ohjelman eräässä kilpailussa.
Kappaleesta on tehty lukuisia cover-versioita. Esittäjiin lukeutuvat Harry Nilsson, Bryan Ferry, Tori Amos, Cheap Trick ja Rick Wakeman. Suomeksi laulun on sanoittanut Hector nimellä ”Hän lähtee pois”, ja sen levytti Maarit vuonna 1975.
Valasikloviiri

| --- | --- |

Valasikloviiri
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-[(2-amino-6-okso-3H-purin-9-yyli)metoksi]etyyli-(2S)-2-amino-3-metyylibutanoaatti
Tunnisteet
CAS-numero: 124832-26-4
ATC-koodi: J05AB11
PubChem CID: 60773
DrugBank: DB00577
Kemialliset tiedot
Kaava: C13H20N6O4 
Moolimassa: 324,35
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Liukoisuus veteen: 174 g/l 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 50–60 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Valasikloviiri (C13H20N6O4) on nukleosidianalogeihin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Lääketieteessä sitä käytetään herpesviruksien aiheuttamien infektioiden hoitamiseen. Valasikloviiri on rakenteeltaan asikloviirin ja valiinin esteri.
Ominaisuudet ja käyttö

Valasikloviiri on aihiolääke ja ihmisen elimistössä se hydrolysoituu entsymaattisesti asikloviiriksi, joka on varsinainen aktiivinen yhdiste. Asikloviiri estää virusten DNA-polymeraasientsyymiä. Valasikloviiri imeytyy parammin kuin asikloviiri ja on siksi tehokkaampaa. Yhdistettä käyteään muun muassa Herpes simplex-, Varicella-zoster- ja sytomegalovirusten aiheuttamien infektioiden esimerkiksi vyöruusun hoitoon.
Valasikloviiri on hyvin siedetty lääkeaine. Mahdollisia haittavaikutuksia ovat pääkipu, oksentelu ja ripuli. Immuunivasteeltaan alentuneille potilaille valasikloviiri saattaa suurina annoksina aiheuttaa luuydinkatoa.
Valasikloviiriä valmistetaan asikloviirin ja valiinijohdannaisen esimerkiksi N-bentsyylivaliinin välisellä reaktiolla, jossa muodostuu esteri. Lopuksi suojaryhmänä toimiva bentsyyliryhmä poistetaan vedyttämällä.
Valenssisidosteoria

Valenssisidosteoria (VB-teoria) on malli, joka selittää elektronien toimintaa molekyyleissä rajoittamalla niiden sidosvuorovaikutukset diskreetteihin, toisistaan erillisiin ydinten välisiin sidoksiin. Tällöin jokainen sidos on muodostunut kahdesta elektronista kahden ytimen välille, ja sidoksia sanotaan lokalisoituneiksi. VB-teorian avulla jokaiselle sidokselle määritetään oma aaltofunktionsa, ja molekyylin aaltofunktio  \phi (molekyyli) määritetään yhdistämällä yksittäisten sidosten aaltofunktiot.
Toinen yleinen malli elektronien toiminnan selittämiseksi on molekyyliorbitaaliteoria eli MO-teoria. MO-teorian lähtökohta on muodostaa aaltofunktio koko molekyylille, jolloin elektronit voivat delokalisoitua koko molekyylin alueelle toisin kuin VB-teoriassa, jossa elektronit lokalisoituvat sidoksiin. VB-teoria on matemaattisesti yksinkertaisempi ja helpommin ymmärrettävissä perinteisten Lewis-rakenteiden pohjalta.
Valdainkarjalaiset

Sisä-Venäjän karjalaisasutus Peter von Köppenin laatimalla Euroopan-puoleisen Venäjän etnografisella kartalla vuodelta 1851.
Valdainkarjalaiset olivat Valdain ylängöllä nykyisellä Novgorodin alueella asunut karjalaisryhmä. Alkuperältään he olivat 1600-luvulla Venäjälle paenneiden Käkisalmen läänin asukkaiden jälkeläisiä. Paikallinen varsinaiskarjalan murre oli lähellä tverinkarjalaisten kielimuotoa.
Novgorodin seudulla karjalaisia asettui varsinkin Valdain lähellä sijainneen Iverskin luostarin maille. Vuonna 1661 luostarin mailta mainitaan 22 karjalaista kylää. Myöhemmin osa luostareiden ja tilanherrojen talonpojista pakeni verohelpotusten toivossa valtion omistamille maille.
1800-luvun puolivälissä Novgorodin läänissä laskettiin olleen 27 076 karjalaista, joista suurin osa asui noin 90 kylässä Valdain kihlakunnassa ja sen lähiseuduilla Borovitšin, Demjanskin ja Kresttsyn kihlakunnissa. Valdain kihlakunnan Ivantejevon, Jedrovon, Novotroitsyn ja Zimogorjen volosteissa sekä Demjanskin kihlakunnan Robežin volostissa karjalaiset muodostivat suurimman osan väestöstä.
Vanhauskoisiin tihvinänkarjalaisiin verrattuna hajallaan asuneet valdainkarjalaiset venäläistyivät varsin nopeasti. Jo 1850-luvulla monet heistä olivat kaksikielisiä, ja esimerkiksi Mstajoen varrella lapset puhuivat enää harvoin karjalaa. Vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan Novgorodin läänissä oli 9 980 karjalaa äidinkielenään puhuvaa. Heistä 5 808 asui Valdain, 1371 Tihvinän, 1076 Borovitšin, 571 Belozerskin, 525 Demjanskin ja 424 Kresttsyn kihlakunnissa. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan karjalaisia oli Novgorodin läänissä yhteensä 858 henkeä, joista Valdain kihlakunnassa 494, Demjanskin 274, Borovitšin 47 ja Malaja Višeran kihlakunnassa 23. Todellisuudessa heidän määränsä lienee ollut jonkin verran suurempi. Vuonna 1911 karjalaa puhuttiin vielä 62:ssa Valdain seudun kylässä, tosin osassa niistä lapset eivät enää osanneet kieltä.
Suomalaisista kielen- ja kansanperinteen tutkijoista valdainkarjalaisten luona kävivät V. R. Petrelius vuonna 1892, Väinö Salminen vuonna 1906 ja Juho Kujola vuonna 1910. Petrelius ja Salminen kirjoittivat muistiin kansanrunoja, satuja, arvoituksia ja lauluja. Kujola keräsi 1150 sanastomuistiinpanoa ja laati Valdain karjalaiskylien luettelon.
Virolaiset kielentutkijat aloittivat Valdain karjalaismurteen tutkimisen Paul Aristen ja Paula Palmeosin johdolla 1950-luvun alussa. Tuolloin karjalaa puhuttiin vielä kahdessatoista Valdain eteläpuolella sijainneessa kylässä. Viimeiset valdainkarjalaiset asuivat 1980-luvulla nykyisen Jedrovon kunnan Markovon kylässä.
Vainajien keskusteluja

| Vainajien keskusteluja> Νεκρικοὶ Διάλογοι.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Lukianos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  satiiri
Julkaistu:  100-luku
Suomennos
Suomentaja:  Ernst Lampén (osa), Kaarle Hirvonen (osa)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Vainajien keskusteluja (m.kreik. Νεκρικοὶ Διάλογοι, Nekrikoi dialogoi; lat. Dialogi mortuorum) on Lukianoksen kirjoittama satiiri, joka on nimensä mukaisesti kokoelma kuolleiden henkilöiden käymiä dialogeja.
Sisältö

Keskusteluja on kolmekymmentä. Niissä on mukana sekä erilaisia historiallisia henkilöitä että kreikkalaisen mytologian hahmoja. Keskusteluissa Haadekseen tulijat keskustelevat yleensä joko Haadeen väen, kuten lautturi Kharonin, kanssa tai keskenään. Monissa keskusteluissa esiintyy kyynikkofilosofeja, kuten Menippos, Diogenes ja Krates. Mukana on myös tunnettuja hallitsijoita, kuten Aleksanteri Suuri, Filippos ja Minos.
Monissa keskusteluissa teemana on se, että kuoleman jälkeen kaikki ovat tasa-arvoisia ja samassa tilanteessa, vaikka olisivat eläessään olleet mahtavia, rikkaita tai kauniita. Eräässä keskustelussa Kharon käskee Haadekseen tulijoita heittämään pois kaiken mukanaan tuomansa ylimääräisen omaisuuden, jotta he mahtuisivat tämän pieneen lauttaan. Virtaan heitetään niin kyynikon kerjuupussi ja sauva, tyrannin rikkaudet ja turhamaisuus, kauniin pojan kauneus kuin painijan lihaksetkin. Filippoksen ja tämän pojan Aleksanterin keskustelussa Filippos puolestaan huomauttaa, ettei Aleksanteri voi tällä kertaa kieltää olevansa tämän poika; jos Aleksanteri olisi ollut jonkun jumalan poika Filippoksen sijaan, hän ei olisi nyt kuollut.
Keskusteluista on suomennettu kuusi teoksessa Terve, Lukianos! (Otava 1924; merkitty tähdellä) ja kuusi teoksessa Jumalatarten kauneuskilpa ja muita satiireja (Littera 1983; merkitty kahdella tähdellä).
Keskusteluihin kuuluvat seuraavat:
| --- | --- |
 I. Diogenes ja Polydeukes ** II. Vainajien (Kroisos, Midas ja Sardanapalos) kantelu Menipposta vastaan */** III. Menippos, Amfilokhos ja Trofonios IV. Hermes ja Kharon ** V. Pluton ja Hermes VI. Terpsion ja Pluton VII. Zenofantos ja Kallidemides VIII. Knemon ja Damnippos IX. Simylos ja Polystratos X. Kharon, Hermes, Menippos ja muita vainajia */** XI. Krates ja Diogenes XII. Aleksanteri, Hannibal, Minos ja Scipio XIII. Diogenes ja Aleksanteri * XIV. Filippos ja Aleksanteri XV. Antilokhos ja Akhilleus:  XVI. Diogenes ja Herakles * XVII. Menippos ja Tantalos XVIII. Menippos ja Hermes ** XIX. Aiakos, Protesilaos, Menelaos ja Paris XX. Menippos, Aiakos ja muita vainajia * XXI. Menippos ja Kerberos XXII. Kharon, Menippos ja Hermes ** XXIII. Protesilaos, Pluton ja Persefone XXIV. Diogenes ja Mausolos XXV. Nireus, Thersites ja Menippos * XXVI. Menippos ja Kheiron XXVII. Diogenes, Antisthenes ja Krates XXVIII. Menippos ja Teiresias XXIX. Agamemnon ja Aias XXX. Minos ja Sostratos
Kirjallisuutta

Lukianos: Vainajien keskusteluja. Teoksessa Jumalatarten kauneuskilpa ja muita satiireja.  (Suomennos ja selitykset Kaarle Hirvonen)  Espoo:  Littera, 1983.  ISBN 951-9356-01-0
Lukianos: Vainajien mietteitä. Teoksessa Lampén, Ernst: Terve, Lukianos!.  (Sisältää osittaisia ja kokonaisia suomennoksia Lukianoksen teoksista)  Helsinki:  Otava, 1924.
Aiheesta muualla

Lucian: Dialogues of the Dead (englanniksi)
Shades of Deep Purple

| Shades of Deep Purple Deep Purple |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 11.–13. toukokuuta 1968; Pye Studios, Lontoo
 Julkaistu:  heinäkuu 1968    syyskuu 1968
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Derek Lawrence
 Tyylilaji: psykedeelinen rock progressiivinen rock hard rock poprock
 Kesto: 43.27
 Levy-yhtiö:  Parlophone    Tetragrammaton
Muut kannet
   Yhdysvaltain-painos      Vuoden 2000 remasteroitu CD-painos
Listasijoitukset
  Yhdysvallat: 24.
Deep Purplen muut studioalbumit
|   | Shades of Deep Purple 1968 | The Book of Taliesyn 1968 |
Shades of Deep Purple on brittiläisen Deep Purple -yhtyeen esikoisalbumi. Se äänitettiin toukokuussa 1968 ja julkaistiin saman vuoden heinäkuussa. Yhdysvalloissa albumin julkaisi levy-yhtiö Tetragrammaton ja Britanniassa Parlophone.
Albumilla oleva lainakappale ”Hush” oli suuri hitti Yhdysvalloissa nousten singlelistan sijalle neljä. Levyllä on myös hidastempoinen ja alussa mystisiä tunnelmia luova versio The Beatlesin ”Helpistä”. Itse albumi nousi sijalle 24 ja oli Deep Purplen menestynein albumi Yhdysvaltain markkinoilla vuoden 1972 Machine Head -albumiin asti.
Albumin työstö

Albumi äänitettiin 11.–13. toukokuuta 1968 Pye Studiosissa, Lontoon Marble Archissa. Kolme päivää oli tuolloin tyypillinen äänitysaika ensilevynsä tehneelle yhtyeelle. The Beatlesin levy-yhtiönä Parlophone oli tottunut vaatimuksiin pidemmästä levytysajasta, mutta Deep Purplen Yhdysvaltain levy-yhtiö Tetragrammaton oli työskentelytavoissaan hektisempi. Shades of Deep Purple oli vasta yhtiön toinen äänite, ja sen julkaisu oli sovittu heinäkuulle. Niinpä levy piti äänittää yhden viikonlopun aikana. Tämä kuitenkin riitti yhtyeelle, sillä se oli harjoitellut kappaleita ja soittanut niitä keikoillaan. Levylle päätyivät kaikki äskettäisellä Skandinavian-kiertueella soitetut kappaleet.
Levyn kappaleet soitettiin kahteen kertaan ja parempi versio valittiin albumille. Ensimmäisenä studiopäivä oli lauantai 11. toukokuuta, jolloin valmistuivat kappaleet ”And the Address” ja ”Hey Joe”, ja niitä seurasivat ”Hush” ja ”Help”. Sunnuntaina äänitettiin kappaleet ”I’m So Glad”, ”Love Help Me” ja ”Mandrake Root”. Maanantaiaamuna saatiin vielä valmiiksi ”One More Rainy Day”. Deep Purple oli päättänyt kappalejärjestyksen jo ennen levytystä, ja heidän toiveensa kahdeksan kappaleen sitomisesta toisiinsa toteutettiin lisäämällä raitojen väleihin BBC:n kaupallisessa levityksessä olleita ääniefektejä.
Levyn tuotti Derek Lawrence, joka pääasiassa katseli sivusta, kun yhtye äänitti ohjelmistonsa, jonka esitykset ja sovitukset olivat hioutuneet jo keikoilla. Omien sanojensa mukaan hän vain seurasi kelloa, etteivät  Ritchie Blackmoren ja Jon Lordin soolot venyisi liian pitkiksi. Kesken äänitysten yhtyeen aiempi yhteistyökumppani Chris Curtis saapui studiolle ilmoittamaan, että hänet on valittu Deep Purplen uudeksi tuottajaksi. Blackmore sanoi, ettei soita siinä tapauksessa nuottiakaan. Tämän jälkeen Curtis lähti eikä enää tullut takaisin.
Studio oli varattu niin lyhyellä varoitusajalla, että yhtyeen majoittamisessa oli ongelmia. Solisti Rod Evans nukkui yöt pakettiautossa, mikä heikensi hänen lauluääntään.