stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alainenlammi (Kuhmoinen)
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähialueeseen (14.221) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 86,3 metriä mpy. Siihen laskevat Kuhmalammi ja Poikkijärvi. Alainenlammi laskee sen itäpäästä lähtevää ojaa pitkin Päijänteen Kuhmalahteen. Laskuojan pituus on 650 metriä ja pudotus 8,0 metriä.
Historiaa

Vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastossa lampi oli merkitty nimettömänä. Vuosien 1965 ja 1985 peruskartoissa lammen etelä- ja länsirannoilla oli peltoa.
Ajankohtainen kakkonen

| Ajankohtainen kakkonen |
| --- | --- |
 Ajankohtaisen kakkosen logo vuodelta 2002
Tyyli:  Ajankohtaisohjelma
Kestoaika:  50 minuuttia
Alkuperämaa:   Suomi
Alkuperäiskieli:  suomi
Verkko:  Yle TV2
Esitetty:  13. syyskuuta 1969 – 15. joulukuuta 2015
Tuotanto
Tuottaja(t):  Reeta Kivihalme
Ohjaaja(t):  Tea Helen
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Ajankohtainen kakkonen oli vuodesta 1969 vuoteen 2015 Yle TV2 -kanavalla esitetty makasiinityyppinen ajankohtaisohjelma. Ohjelmassa nähtiin reportaaseja sekä haastatteluja ajankohtaisista aiheista. Sen lähetysaika oli tiistaisin kello 21. Ohjelmaa tehtiin Tampereella, ja sitä tuotti Reeta Kivihalme ja ohjasi Tea Helen. Ohjelman juontajina vaihtelivat Jyrki Richt, Salla Paajanen, Reeta Kivihalme, Timo Seppänen ja Satu Miettinen. Aiemmin sitä juonsi myös Pasi Toivonen.
Ajankohtainen kakkonen oli osa Ylen uutis- ja ajankohtaistoimintaa, jonka vastaava päätoimittaja on Atte Jääskeläinen.
Yle ilmoitti lopettavansa Ajankohtaisen kakkosen vuodenvaihteessa 2015–2016. Viimeinen lähetys esitettiin 15. joulukuuta 2015.
Historia

Ensimmäinen Yleisradion ajankohtaisohjelma oli TV2-kanavalla nähty Viikon päivät, joka aloitti vuonna 1965. Neljä vuotta myöhemmin, kesällä 1969, TV2 perusti oman ajankohtaistoimituksensa. Uuden toimituksen ensimmäinen suuri hanke oli Ajankohtainen kakkonen, jonka ensimmäinen lähetys lähetettiin 13. syyskuuta 1969.
Ensimmäisten ohjelmien sisältö koostui pääosin nauhoitetuista haastatteluista ja reportaaseista. Ajankohtainen kakkonen alkoi tehdä reportaaseja puoluekokouksista kaudella 1971–1972. Syksyllä 1975 Ajankohtainen kakkonen sai pariksi vuodeksi väistyä suurisuuntaisen mutta epäonnistuneen Tasavallassa tapahtuu -ajankohtaismakasiinin tieltä.
Vanhoista Ajankohtaisen kakkosen toimittajista näkyviin asemiin mediamaailman ulkopuolelle siirtyivät muun muassa eduskuntaan kansanedustajiksi Antero Kekkonen ja Esko-Juhani Tennilä sekä Yleisradioon pääjohtajaksi Arne Wessberg. Toimittaja Risto Heikkilä koosti toimitussihteerin ominaisuudessa ohjelmaa lähes 20 vuotta. Hänen seuraajinaan virassa toimivat muun muassa Erkki Saksa, Ilkka Saari ja Helena Itkonen.[lähde? ]
Ohjelman tunnukset

Ajankohtaisella kakkosella oli alusta asti tunnuksenaan analogisen tutkan näyttöä esittävä liikkuva kuva. Sen musiikkina oli Francis Lain säveltämä, elokuvassa Mies ja nainen alun perin kuultu instrumentaalikappale ”Aujourd’hui c’est toi”. Tunnussävelmää sovitettiin uudelleen vuosien varrella, viimeksi vuoden 2012 alussa. Myös tutkakuvaa uudistettiin kolmeen kertaan vuosikymmenten mittaan. Ensimmäinen, mustavalkoinen kuva kuvattiin sota-aluksella Upinniemen edustalla 1960-luvun lopussa. Kuvassa näkyy alueen pikkusaaria, mutta sota-aluksen nimestä ei ole tietoa. Toinen tutkakuva kuvattiin Aitolahden tutka-asemalla Teiskon lähellä. Tätä kuvaa käytettiin 1970-luvun puolivälissä, kun Ajankohtaisen kakkosen tunnus tehtiin värillisenä. Tutkakuvaa on käsitelty, eikä siinä olevaa aluetta voi tunnistaa. Kolmannen kerran ohjelman tunnuskuva uusittiin 1980–1990-lukujen vaihteessa, jolloin kuvana käytettiin Pirkkalan lentokentän tutkakuvaa.
A2-teemaillat

Ajankohtaisen Kakkosen A2-teemaillat olivat jopa parinkymmenen osanottajan suoria keskusteluohjelmia, joita Yle TV2 lähetti helmikuusta 1989 lähtien pari kertaa vuodessa. Kukin ohjelma kesti useita tunteja, mutta uutislähetys jakoi lähetyksen kahtia. Ensimmäisessä ”näytöksessä” esiteltiin kunkin illan teemaa esimerkkitapauksista kertovin insertein ja asianosaisten haastatteluin, ja uutisten jälkeisessä osuudessa tunnelmaa tiivistettiin kahteen ryhmään jaetun keskustelijajoukon kesken mies- ja naisjuontajan ohjatessa ja tarpeen mukaan provosoidessa tai hillitessä keskustelua. Puhutuimmiksi teemailloiksi muodostuivat vuosina 1996 ja 2010 järjestetyt ”homoillat”, keskustelut sukupuolivähemmistöjen oikeuksista, joista jälkimmäisen sanottiin johtaneen jopa kymmenien tuhansien suomalaisten eroamiseen kirkosta. Vuonna 2014 kannabiskeskustelu johti erään MS-tautia sairastavan keskustelijan pilkkaamiseen Twitterissä ja keskustelu Venäjän Krimin-valloituksesta herätti ihmetystä antaessaan paljon puhetilaa dosentti Johan Bäckmanille ja muille Venäjä-mielisille.
Aiheesta muualla

Ajankohtaisen kakkonen Yle Areenassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Ajankohtainen kakkonen Ylen Elävässä arkistossa
Michael Amott

Michael Amott
Michael Amott (s. 28. heinäkuuta 1969 Ruotsi) on ruotsalainen kitaristi. Amott on soittanut yhtyeissä Arch Enemy, Spiritual Beggars, Carnage ja Carcass. Amott on maininnut suuriksi vaikuttajikseen kitaransoitossa muun muassa Frank Marinon, Dave Mustainen sekä Michael Schenkerin. Amott tunnetaan ehkä parhaiten ruotsalaisen Arch Enemyn säveltäjänä ja kitaristina, sekä myös yhtyeen nokkamiehenä - yhtyeen toisen keulahahmon, Alissa White-Gluzin ohella. Soittotyylinä Amottin sävellyksiin liittyy voimakkaat ja nopeat riffit, melodiset ja usein melko hitaat soolo-osuudet, sekä kitaraharmoniat, joita hän Arch Enemyssä toteuttaa pikkuveljensä Christopher Amottin kanssa. Amott syntyi vuonna 1969 englantilaiselle isälle, mutta kasvoi Ruotsissa, Halmstadin kaupungissa.
Historia

Amott perusti Carnage-nimisen death metal -yhtyeen vuonna 1988 parhaiten aikaisemmasta Arch Enemystä tunnetun laulaja Johan Liivan kanssa. Yhtye hajosi kuitenkin yhden täyspitkän albumin, Dark Recollectionsin julkaisun jälkeen, vuonna 1990. Carnagen hajoamisen jälkeen Amott liittyi vielä samana vuonna brittiläiseen grindcore/death metal -yhtye Carcassiin, jossa hän vaikutti kahden täyspitkän albumin ajan, joista jälkimmäinen, Heartwork nousi death metal -genren merkittävimpien klassikkoalbumien joukkoon. Amottin liittyminen vaikutti jonkin verran yhtyeen soundiin, joka meni selvästi poispäin grindcoresta ja lähemmäs melko melodista death metallia. Amott kuitenkin jätti yhtyeen pian Heartworkin julkaisun jälkeen vuonna 1993. Amott perusti samana vuonna vielä nykyäänkin pystyssä olevan stoner rock -yhtyeen Spiritual Beggars.
Parhaiten tunnetun projektinsa Arch Enemyn Amott perusti erittäin voimakkaasti Carcass-vaikuttimiensa pohjalta vuonna 1996. Yhtyeen rungoksi muodostui Amottin lisäksi pikkuveli Christopher Amott, laulaja Johan Liiva (joka kuitenkin erotettiin Angela Gossowin tieltä arvostetun Burning Bridges -albumin jälkeen vuonna 2000) sekä aluksi vielä sessiorumpalina yhtyeeseen liittynyt, myöhemmin kokoaikajäsen Daniel Erlandsson. Arch Enemystä ja sen menestyksestä syntyneet kiireet ovat saaneet aikaan vähemmän ajan Spiritual Beggars -yhtyeelle, jonka seurauksena Amott on useammankin kerran eronnut yhtyeestä - ja liittynyt taas uudestaan.
Välineet

Amottilla oli sopimus ESP-kitaramerkin kanssa, jossa hänellä on myös oma V-mallinen nimikkokitara Ninja. Vuoden 2009 alussa Amott siirtyi käyttämään amerikkalaisvalmisteisia Dean-kitaroita, joiden listoilla hänellä onkin nykyisin kaksi kitaramallia. Amott on käyttänyt myös Gibsonin Les Paul -kitaraa, esimerkiksi The Immortal -kappaleesta (Burning Bridges -albumilta) tehdyllä musiikkivideolla.
Amott käytti pitkään Krankin kitaravahvistimia, mutta nykyään käyttää sopimuksensa mukaisesti Randallin vahvistimia. Samoja vahvistinmerkkejä käytti uransa aikana myös edesmennyt Pantera-kitaristi Dimebag Darrell. Amott käyttää Seymour Duncanin mikkejä, D'Addarion kieliä, BOSSin, Digitechin ja Ibanezin efekti- ja säröpedaaleja, Dunlop, BOSSin virittimiä ja Jim Dunlopin wahwah -pedaaleja. Michael Amott on myös tehnyt yhteistyössä japanilaisen Zoom-multiefektivalmistajan kanssa nimikkoversiot G1- sekä G2.1 -pedaaleista.
Diskografia > Carnage

Dark Recollections (1990)
Diskografia > Carcass

Necroticism - Descanting the Insalubrious (1991)
Tools of the Trade (1992, EP)
Heartwork (1993)
Diskografia > Spiritual Beggars

Spiritual Beggars (1994)
Another Way to Shine (1996)
Mantra III (1998)
Ad Astra (2000)
On Fire (2002)
Demons (2005)
Return to Zero (2010)
Diskografia > Arch Enemy

Black Earth (1996)
Stigmata (1998)
Burning Bridges (1999)
Burning Japan Live 1999 (1999) (live)
Wages of Sin (2001)
Burning Angel (2002, EP)
Anthems of Rebellion (2003)
Dead Eyes See No Future (2004, EP)
Doomsday Machine (2005)
Live Apocalypse (2006, konsertti-DVD)
Revolution Begins (2007, EP)
Rise of The Tyrant (2007)
The Root of All Evil (2009)
Khaos Legions (2011)
War Eternal (2014)
As the Stages Burn! (2017)
Will to Power (2017)
Covered in Blood (2019)
Deceivers (2022)
Diskografia > Muut

Annihilator - Metal (2007) (kitarasoolo kappaleessa "Operation Annihilation")
Candlemass - Dactylis Glomerata (1998) (soolokitarat)
Destruction - Thrash Anthems II (2017) (kitarasoolo kappaleessa "The Ritual")
Kreator - Enemy of God (2005)  (kitarasoolo "Murder Fantasies" -kappaleessa)
The Haunted - One Kill Wonder (2003) (kitarasoolo kappaleessa "Bloodletting")
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Amottin haastattelu (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Alaine Agirre

| Alaine Agirre |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Alaine Agirre Garmendia
Syntynyt: 1981
Kansalaisuus:  Espanja
Ammatti:  kirjailija, fyysikko
Kirjailija
Äidinkieli: Baskin kieli
Tyylilajit:  proosa, lastenkirjallisuus, runous
Esikoisteos:  Nire potxolina maitea, 2013
Pääteokset:  X hil da, 2015
Palkinnot
 Euskadi-kirjapalkinto Xabier Lizardi -palkinto 2014 teoksesta Hau ez da zoo bat 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Alaine Agirre Garmendia (s. 1990 Bermeo, Biskaja) on baskinkielinen espanjalainen kirjailija.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Hänen ensimmäinen teoksensa oli lastenkirja Nire potxolina maitea, ja se julkaistiin vuonna 2013. Sen jälkeen hän on julkaissut useita lastenkirjoja sekä myös kahdeksan romaania ja runoteoksen. Vuonna 2017 Agirre valittiin yhdeksi 39:stä lupaavimmista eurooppalaisesta alle 40-vuotiaasta lasten ja nuorten kirjojen kirjailijasta Hay-festivaalilla Tanskan Aarhusissa.
Teoksia

Txokolatezkoa izan nahi nuke, kuvitus Leire Salaberria, Elkar, 2016
Bihotza lo daukat, eta zer?,  kuvitus Jokin Mitxelena, 2016
Hau ez da zoo bat!,  kuvitus Iratxe López de Munain, Elkar, 2015
Nora joan da aitona?, kuvitus  Maite Gurrutxaga, Elkar, 2014
Letra txarra daukat, eta zer?,  kuvitus Jokin Mitxelena, Elkar, 2014
Nire potxolina maitea,  kuvitus Eider Eibar Zugazabeitia, Elkar, 2013
X hil da. Elkar, 2015
Martin,  kuvitus Maite Gurrutxaga, Elkar, 2016
Txoriak etortzen ez diren lekua, Erein, 2017
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alaine Agirre Wikimedia Commonsissa
Allan Loney

Allan Loneyta esittävä piirros The Ottawa Journalista 27. helmikuuta 1905.
Allan Loney (3. toukokuuta 1885 – 2. maaliskuuta 1965) oli kanadalainen jääkiekkoilija. Hän oli ensimmäinen pelaaja, jota syytettiin toisen pelaajan murhasta, kun hän oli nuijinut Alcide Laurinin kuoliaaksi pelin aikana 24. helmikuuta 1905.
Loney sanoi puolustaneensa itseään. Syytteet alennettiin tapoksi, ja myöhemmin hänet vapautettiin syytteistä.
Amalie Skram -palkinto

Amalie Skram -palkinto on norjalainen kirjallisuuspalkinto, joka myönnetään vuosittain kaunokirjallissesta teoksesta. Sen myöntää  bergeniläinen Amalie Skram-selskapet.
Palkinto jaetaan Amalie Skramin syntymäpäivänä 22. elokuuta, ja sääntöjen mukaan se myönnetään "naiskaunokirjailijalle, joka kirjoittaa Amalie Skramin hengessä". Palkinnon suuruus on 25 000 Norjan kruunua (2013) ja siihen liittyy taiteilija Ingri Egebergin suunnittelema kunniakirja alkuperäispainatuksena.
Palkitut

1994 – Liv Køltzow
1995 – Bergljot Hobæk Haff
1996 – Bjørg Vik
1997 – Herbjørg Wassmo
1998 – Cecilie Løveid
1999 – Marit Tusvik
2000 – Eldrid Lunden
2001 – Britt Karin Larsen
2002 – Hanne Ørstavik
2003 – Merete Morken Andersen
2004 – Toril Brekke
2005 – Margaret Skjelbred
2006 – Torunn Ystaas
2007 – Linn Ullmann
2008 – Cecilie Enger
2009 – Ragnhild Nilstun
2010 – Mirjam Kristensen
2011 – Tove Nilsen
2012 – Merethe Lindstrøm
2013 – Karin Fossum
2014 – Vigdis Hjorth
2015 – Helga Flatland
2016 – Gøhril Gabrielsen
2017 – Marit Eikemo
2018 – Aasne Linnestå
2019 – Inghill Johansen
2020 – Brit Bildøen
2021 – Sumaya Jirde Ali
2022 – Ingvild H. Rishøi
2023 – Trude Marstein
Yamaha FJR 1300

Yamaha FJR 1300
Yamaha FJR 1300 on Yamahan valmistama urheilullinen matkapyörä, joka on ollut myynnissä vuodesta 2001. Pyörän huippunopeus on vuoden 2009 tiedon mukaan 240 km/h.
Tekniikka

Pyörä on kardaanivetoinen ja nelisylinterisellä rivimoottorilla varustettu. Runko on alumiiniprofiilia. Etuhaarukka on täysin säädettävä, ja takajousitukselle on kaksiasentoinen pikasäätö, jolla sen saa jäykemmäksi esimerkiksi matkustajan kanssa ajettaessa. Tuulilasin korkeutta voi säätää sähköllä myös ajon aikana. Edessä on kaksi jarrulevyä ja takana yksi, nykyisissä versioissa (FJR 1300A) on ABS-jarrut, vanhemmissa versioissa ne olivat valinnaisvarusteina. Vuodesta 2006 eteenpäin FJR:n on saanut myös sähkötoimisella, puoliautomaattisella vaihteistolla, jossa kytkinvipu on korvattu automaatilla (malli FJR 1300AE), ja vaihteita voi vaihtaa joko vasemman käden nappuloilla tai jalkakäyttöisellä vivulla. Pyörään kuuluvat myös vakiovarusteena sivulaukut, jotka kiinnittyvät suoraan pyörän rakenteisiin, eivätkä vaadi erillistä laukkutelinettä (vanhimmissa versioissa laukut olivat lisävaruste).
Alla olevat tiedot ovat vuoden 2003 1300A-mallista. Moottori on pysynyt samana, mutta akseliväli on pidentynyt ja jousitusta on jäykistetty uusimmissa malleissa, myös katteisiin ja satulaan on tullut pieniä muutoksia. Muutokset vaikuttavat hieman mittoihin ja painoon, ja valinnaisvarusteinen, puoliautomaattinen vaihteisto nostaa painoa viidellä kilolla.
Tekniikka > Moottori

1298-kuutioinen, 4-tahtinen rivimoottori, 4 sylinteriä, kaksi kannen yläpuolista nokka-akselia (DOHC), 16 venttiiliä, nestejäähdytys
Suurin teho 105.5 kW (143.5 hv) @ 8 000 rpm
Suurin vääntö 134.4 Nm (13.7 kg-m) @ 7 000 rpm
Sylinterimitat 79.0 x 66.2 mm
elektroninen polttoaineenruiskutus
elektroninen TCI-sytytysjärjestelmä
märkäsumppuvoitelu
sähkökäynnistys
Tekniikka > Alusta ja jousitus

Runko  alumiiniprofiilirunko
Etujousitus  teleskooppihaarukka, 48 mm putket
Takajousitus  monolink
Etupyörän joustovara  135 mm
Takapyörän joustovara  125 mm
Ohjausakselin kallistuskulma (caster-kulma)  26°
Etujättö  109 mm
Etujarru  kaksoislevyjarru, Ø 320 mm
Takajarru  levyjarru, Ø 282 mm
Eturengas  120/70 ZR17 M/C (58W)
Takarengas  180/55 ZR17 M/C (73W)
Etuvanne  17 M/C x MT3.50
Takavanne  17 M/C x MT5.50
Tekniikka > Mitat

Kokonaispituus 2 195 mm
Kokonaisleveys 730 mm
Kokonaiskorkeus 1 435 mm
Istuinkorkeus 805 mm
Akseliväli 1 515 mm
Maavara 135 mm
Kuivapaino 251 kg
Polttoainetilavuus 25 litraa
Öljytilavuus 4.9 litraa
Muutokset 2013

Uudet ominaisuudet FJR1300A / FJR1300AS vm. 2013:
vakionopeudensäädin
luistonesto
Yamaha D-mode moottorinohjaus
AS-mallissa lisäksi:
elektronisesti säädettävä jousitus
USD (Upside Down) etuhaarukka
uudistettu sähköinen puoliautomaattivaihteisto
Suurin teho 107.5 kW (146.2 hv) @ 8 000 rpm
Suurin vääntö 138.0 Nm (14.1 kg-m) @ 7 000 rpm
Paino ajokunnossa: 289 kg / 296 kg
Vuonna 2013 värivaihtoehtoina olivat ABS mallissa pronssi, musta ja hopea; AS-mallissa pronssi ja musta.
Muutokset 2014

Vuonna 2014 Yamaha on esitellyt uuden AE-mallin, joka on käytännössä tuotu A ja AS -mallien väliin jättämällä AS-mallista puoliautomaattivaihteisto pois. Teho ja vääntö kaikissa A, AE ja AS malleissa on pysynyt entisellään. Värivaihtoehdot tänä vuonna ovat pronssi ja musta, sekä A-mallissa lisäksi punainen. Paino ajokunnossa: A 289 kg, AE 292 kg ja AS 296 kg.
AE-mallissa on A-malliin verrattuna lisäksi sähköisesti säädettävä jousitus ja USD-etuhaarukka. AS-mallissa on tämän lisäksi ilman kytkinkahvaa toimiva YSS-C vaihteisto.
Amalthea-ryhmä

Amalthea-ryhmä käsittää Jupiterin neljä sisintä kuuta. Ne ovat läheisessä tekemisessä Jupiterin renkaiden kanssa sillä ne imevät renkaan ainesta sekä myös syöttävät renkaisiin ainesta. Kuiden etäisyys Jupiteriin on 128 000–222 000 kilometriä.
Ryhmän jäsenet ovat (alkaen lähinnä Jupiteria kiertävästä)
Metis
Adrastea
Amalthea
Thebe
Metis ja Adrastea kiertävät Jupiterin nopeammin kuin itse planeetta pyörähtää. Näiden kahden lisäksi ainoastaan Marsia kiertävä Phobos kiertää emoplaneettansa nopeammin kuin mitä planeetta itse pyörähtää.
Kuvagalleria

Kuva Metiksestä Galileo-teleskoopin kuvaamana.
Galileo-teleskoopin kuva Adrasteasta
Kuva Amaltheasta Galileo-teleskoopin ottamana.
Kuva Thebestä Galileo-teleskoopin ottamana.
Jupiterin kuut
| --- | --- |
Amalthea-ryhmä:   Metis  Adrastea  Amalthea  Thebe 
Galilein kuut:   Io  Europa  Ganymedes  Kallisto 
Themisto-ryhmä:   Themisto 
Himalia-ryhmä:   Leda  Himalia  Lysithea  Elara 
Carpo-ryhmä:   Carpo  S/2003 J 12  S/2011 J 1 
Ananke-ryhmä:   Ananke  Praxidike  Harpalyke  Iocaste  Euanthe  Thyone  Euporie  S/2003 J 3  S/2003 J 18  S/2010 J 2  Thelxinoe  Helike  Orthosie  S/2003 J 16  Hermippe  Mneme  S/2003 J 15 
Carme-ryhmä:   Herse  S/2003 J 10  Pasithee  Chaldene  Arche  Isonoe  Erinome  Kale  Aitne  Taygete  S/2003 J 9  Carme  S/2003 J 5  S/2003 J 19  Kalyke  Eukelade  Kallichore 
Pasiphaë-ryhmä:   Eurydome  S/2003 J 23  Hegemone  Pasiphaë  Sponde  Cyllene  Megaclite  S/2003 J 4  Callirrhoe  Sinope  Autonoe  Aoede  S/2011 J 2  S/2010 J 1  Kore  S/2003 J 2 
Varmistamattomat:   S/2000 J 11
Alkusoitto

Alkusoitto (joskus myös overtyyri, ransk. ouverture eli avaus) on instrumentaalinen esittelyjakso oopperassa, kuoroteoksessa tai instrumentaalisävellyksessä. Oopperassa alkusoiton on tarkoitus johdattaa oopperan tunnelmaan. Alkusoittoja on olemassa pelkästään erillisinäkin teoksina. Alkusoitto on usein sävelletty orkesterille.
Kuuluisia alkusoittoja

Bizet: Oopperan Carmen alkusoitto
Brahms: Akateeminen juhla-alkusoitto, Traaginen alkusoitto
Mozart: Oopperoiden Taikahuilu ja Figaron häät alkusoitot
Tšaikovski: 1812 alkusoitto
Rossini: Wilhelm Tell ja Sevillan parturi -oopperoiden alkusoitot
Wagner: oopperoiden Tristan ja Isolde, Lentävä Hollantilainen, Lohengrin ja Tannhäuser alkusoitot
Aleksandrian pommitus

Aleksandrian pommitus oli brittien sotilasoperaatio Aleksandrian kaupungin egyptiläisiä puolustajia vastaan 11. heinäkuuta 1882. Brittilaivasto oli saapunut maan rannikolle tukemaan kediivi Tawfiqia Urabi-kapinaa johtanutta Ahmad Urabia vastaan. Tilanteen kiristyessä britit siirtyivät voimannäytöstä suoraan toimintaan laivaston pommittaessa Aleksandrian rannikkopuolustuksia. Britit kärsivät vain vähäisiä tappioita ja lopulta puolustajat pakenivat. Aleksandria vallattiin. Urabi-kapinan ratkaisutaistelu Tall al-Kabirissa käytiin myöhemmin saman vuoden syyskuussa.
Tausta

Ulkovallat olivat huolestuneet omien etujensa puolesta Egyptin niin sanotun Urabi-kapinan kehityksen takia. Ahmad Urabi oli noussut ulkovaltojen tukemaa Egyptin kediivi Tawfiqia poliittisesti vahvemmaksi tekijäksi. Yhdistynyt kuningaskunta halusi suojella omia intressejään Egyptissä. Suuri osa esimerkiksi Suezin kanavan laivaliikenteestä oli brittiläistä ja maa omisti suuren osan Egyptin ulkomaanvelasta. Urabin nähtiin uhkaavan näitä etuja. Tilanne huolestutti myös Ranskaa, joka pelkäsi levottomuuksien leviävän sen hallitsemiin osiin Pohjois-Afrikkaa. Britit ja ranskalaiset päättivät Tawfiqia tukeakseen lähettää sota-aluksia Aleksandrian rannikkokaupungin edustalle. Sota-alukset saapuivat kaupungin edustalle 20. toukokuuta 1882. Samaan aikaan tilanne Egyptissä kiristyi. Aleksandriassa oli suuri ulkomaalainen vähemmistö ja poliittinen tilanne heijastui heidän ja paikallisten jo entuudestaan kireisiin suhteisiin. 11. kesäkuuta syttyi mellakoita tarinan mukaan, kun eräs maltalainen oli kieltäytynyt maksamasta egyptiläiselle asianajajalleen. Egyptin armeijan hajotettua mellakoitsijat noin 50 ulkomaalaista ja 250 egyptiläistä oli saanut surmansa.
Ulkovaltojen sotalaivaston läsnäolo oli alun perin tarkoitettu pelkäksi voimannäytöksi, mutta Aleksandrian mellakoiden jälkeen kovan linjan kannattajat alkoivat vaatia suoraa toimintaa kostoksi ulkomaalaisten surmista. Maltillisten ehdotukset neuvotteluista osmanien välityksellä alkoivat jäädä taka-alalle. Tilanteen näin kiristyessä entisestään egyptiläiset alkoivat vahvistaa Aleksandrian rannikkolinnoituksiaan. Valmistelut huolettivat brittiläistä laivasto-osastoa komentanutta amiraali Beauchamp Seymouria. Hän vaati egyptiläisiä lopettamaan asemiensa valmistelut ja niiden tykkien purkamista. Egyptiläiset olivat aluksi suostuvinaan vaatimukseen, mutta britit huomasivat näiden jatkavan valmistelujaan öisin. Seymour päätti 10. heinäkuuta antaa uhkavaatimuksen, jonka mukaan egyptiläisten tuli luovuttaa laivastoa uhanneet linnoitukset 12 tunnin sisällä tai britit avaisivat tulen vuorokauden sisällä. Ranskalaiset eivät halunneet osallistua uhkavaatimukseen, vaan he lähettivät omat aluksensa pois.
Egyptiläisten asemat Aleksandriassa käsittivät 180–200 tykkiä Faroksesta pohjoisessa Aleksandrian sataman ympäri aina Fort Maraboutin linnakkeeseen lounaassa. Keskustaa hallitsi Fort Meks ja sen 31 tykkiä. Puolustajia oli kaikkiaan noin 8 000. Seymorin laivasto-osastoon kuului 8 taistelulaivaa ja 11 tykkivenettä. Hänen lippulaivansa oli HMS Invincible.
Pommitus

Egyptiläiset eivät vastanneet Seymorin uhkavaatimukseen ja niin britit aloittivat egyptiläisten asemien pommituksen kello 7 aamulla 11. heinäkuuta 1882. Brittilaivaston suurimmat tykit olivat HMS Invinciblen ja HMS Inflexiblen tykit. Muilla aluksilla tykit olivat kuitenkin pääsääntöisesti pienempiä, minkä lisäksi briteillä oli joitakin vaikeuksia tähtäyksen ja tulenjohdon suhteen. He olivat kuitenkin selvästi ylivoimaisia egyptiläisiin puolustajiin nähden. Egyptiläiset tulittivat brittejä urhoollisesti, mutta pian he olivat kärsineet tappioina 900 miestä kaatuneina ja haavoittuneina. Tuli egyptiläisten asemista hiljeni iltapäivään mennessä. 10 brittiä oli kaatunut ja 27 haavoittunut. Laivaston alukset eivät olleet kärsineet suurempia vahinkoja.
Seuraukset

Kaupungin tulitus oli aiheuttanut pakolaisvyöryn Aleksandriasta kohti sisämaata. Kun puolustajat olivat kaikonneet, kaupunkiin saapui beduiineja ympäröivältä seudulta ryöstelemään autioitunutta ja pahoja tuhoja kärsinyttä kaupunkia. Järjestys palautui vasta kun brittijoukot nousivat maihin. Aleksandriaan pakeni sen brittivalloituksen jälkeen myös heidän tukemansa Tawfiq, kun taas Urabi hallitsi edelleen Kairoa. Urabi oli siirtänyt joukkonsa Kafr al-Dawwariin sulkemaan brittien reitti Aleksandriasta syvemmälle Niilin suistoon. Britit kuljettivat kuitenkin meriteitse joukkonsa toisaalle Port Saidiin  ja Urabi-kapinan päättänyt Tall al-Kabirin taistelu käytiin syyskuussa samana vuonna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksandrian pommitus Wikimedia Commonsissa
Egyptiläisten tykkejä Aleksandriassa.
Brittialukset tulittavat Aleksandriaa piirroksessa vuodelta 1882.
Raunioita Aleksandriassa pommituksen jäljiltä.