stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Käthy
Muistomerkit

Helluntaina 1954 paljastettiin kivistä muurattu pyramidi, jossa oli hevosenkenkään kiinnitetty alumiinilevy. Levyssä oli teksti "Käthy, Suomen Marsalkka C. G. Mannerheimin viimeinen ratsu", risti ja vuosiluku. Vuosiluku oli kuitenkin virheellisesti 1952. Hautapaikka jäi unohduksiin puolustusvoimien jätettyä varuskunnan vuonna 1955. Muistolaatta löytyi 1990-luvulla erään pihattorakennuksen takaa, ja on nykyään esillä Suomen Hevosurheilumuseossa Ypäjällä.  Käthyn haudan nykyinen muistokivi paljastettiin vuonna 1991 Finnderbyn yhteydessä Hevosopiston alueella. Graniittiseen muistokiveen on kiinnitetty Jyrki Sailon tekemä korkokuva. Paljastustilaisuuden jälkeen huomattiin, että sama vuosilukuvirhe toistui – myös tässä muistokivessä Käthyn kuolinvuodeksi on merkitty 1952.
Käthy oli vielä elossa, kun Mannerheimin ratsastajapatsaan veistokilpailu julkistettiin. Patsaan veistänyt Aimo Tukiainen on pitänyt Käthyä veistoksen hevoshahmon lähtökohtana, mutta suoranaisesti hän ei Käthyä ikuistanut.
Tallirakennuksessa, johon Käthy oli majoitettuna vuosina 1939-45 käytyjen sotien aikana, toimii nykyisin Kaakkois-Suomen ammattikorkeakoulu XAMKin Mikkelin kampuksen laboratorioita. Kyseisen rakennuksen aulassa on Käthyn muistoa kunnioittava muistolaatta.
Ajaston julkaisemassa hevosten nimipäiväkalenterissa Käthyn nimipäivä on sijoitettu Mannerheimin syntymäpäivälle, 4. kesäkuuta.
Käthyn muistokivi Ypäjällä
Kýthnos

Kýthnoksen saaren pohjoisosa ilmasta nähtynä.
| --- | --- |
Sijainti:  37°23′00″N, 24°25′00″E, Kýthnos Kéa-Kýthnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Kykladit
Korkein kohta:  Profítis Ilías, 336 m
Pinta-ala:  99,432 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  1 310
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kýthnos (kreik. Κύθνος; transl. myös Kíthnos) on Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään. Saaren pinta-ala on 99,432 neliökilometriä ja asukasluku 1 310 (vuonna 2011). Hallinnollisesti Kýthnos kuuluu Kýthnoksen kuntaan, Kéa-Kýthnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkylä on Kýthnoksen kylä.
Maantiede

Kýthnos sijaitsee Välimereen kuuluvassa Egeanmeressä. Se kuuluu Kykladien luoteisimpiin saariin. Sen lähimmät suuremmat saaret ovat Kéa pohjoispuolella ja Sérifos eteläpuolella.
Saaren korkein kohta on Profítis Ilías (336 metriä).
Maantiede > Hallinto ja kylät

Kýthnos kuuluu hallinnollisesti Kýthnoksen kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
Saaren suurimmat asutukset ovat pääkylä Kýthnoksen kylä eli Chóra (561 asukasta), pääsatama Mérichas (369), Dryopída (325) ja Loutrá (81). (Katso myös: Luettelo Kýthnoksen kunnan kylistä.)
Historia > Antiikki

Antiikin ajan Kythnoksen poliksen eli kaupunkivaltion kaupunkikeskus sijaitsi saaren länsirannikolla lähellä nykyistä Mérichasta. Sen akropoliilla on muun muassa julkisten rakennusten ja pyhäköiden sekä muurien jäänteitä. Saari ei ollut historiassa kovin suuressa osassa. Sen tiedetään lähettäneen laivoja Salamiin meritaisteluun vuonna 480 eaa. kreikkalaisten puolella sekä olleen tämän jälkeen mukana Ateenan johtamassa Deloksen meriliitossa.
Historia > Myöhempi historia

Myöhempi historia seuraa lähisaarten kuten Kéan vaiheita. Venetsialaiset valtasivat saaren vuonna 1207 ja osmanit vuonna 1537. Saaresta tuli osa itsenäistynyttä Kreikkaa vuonna 1821. Vielä 1800-luvulla saari tunnettiin nimellä Thermia saaren koillisosassa olevien kuumien lähteiden mukaan.
Nähtävyydet

Saaren nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Katafýkin luola Dryopídassa, venetsialaisaikainen linna (Kástro) saaren pohjoisosassa, saaren antiikin aikaisen kaupungin arkeologinen alue Vryókastro lähellä Mérichasta, sekä Chóran kylässä olevat antiikin aikaiset jäänteet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kýthnos Wikimedia Commonsissa
Kykladit
| --- | --- |
Pääsaaret:   Amorgós  Anáfi  Ándros  Antíparos  Delos  Folégandros  Íos  Kéa  Kímolos  Kýthnos  Mílos  Mýkonos  Náxos  Páros  Santoríni Thíra  Sérifos  Sífnos  Síkinos  Sýros  Tínos 
Muut suuremmat saaret:   Antímilos  Despotikó  Donoúsa  Gyáros  Irakleiá  Káto Koufonísi  Kéros  Koufonísi  Makrónisos  Nikoúria  Pacheiá  Polýaigos  Ríneia  Schoinoúsa  Thirasía 
Pienet saaret:   Agía Kalí  Agía Paraskeví  Ágios Andréas, Kímolos  Ágios Andréas, Koufonísia  Ágios Artémios  Ágios Efstáthios  Ágios Geórgios  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos, Makáres  Ágios Nikólaos, Thíra  Ágios Spyrídonas  Akráthi  Almyronísi  Anánes  Áno Antikéri  Ánydros  Árgilos  Askaniá  Áspro  Aspronísi, Santoríni  Aspronísi, Schoinoúsa  Avelonísia Megálos Avelás  Mikrí Akradiá  Avoladonísi  Báos  Christianí  Daskalió  Diakoftó  Didými  Dipló  Drakonísi  Dryonísi  Dýsvato  Escháti  Evriókastro  Filídi  Foínisses  Ftená  Foúis  Gaïdouronísi  Galiátsos  Gavrionísia Akamátis  Alidonísi  Gáidaros  Megálo  Platý  Prásso  Tourlítis  Glarómpouta  Glaronísi, Gyáros  Glaronísi, Koufonísia  Glaronísi, Sérifos  Glaronísia  Gramvoússa  Kalógeroi, Kímolos  Kalógeroi, Tínos  Kalógeros  Kampána  Káravos  Kardiótissa  Kasséles  Káto Antikéri  Kávouras, Antíparos  Kávouras, Mýkonos  Kitrianí  Klidoúra  Klimatónisa  Kounelonísi  Krommýdi  Ktapódia  Lazaronísi  Lázaros  Makáres  Makrá  Makronísi  Manolonísi  Mantó  Marmaronísi  Mavronísi  Megáli Pláka  Megálo Viókastro  Megálos Refmatiáris  Mikrí Pláka  Mikronísi  Mikró Viókastro  Mikrós Avelás  Mikrós Refmatiáris  Moschonás  Náta  Néa Kaméni  Ofeidoússa  Palaiá Kaméni  Panagía  Panteronísi  Paximádi  Petalídi, Íos pohj.  Petalídi, Íos loun.  Pipéri  Pláka  Plakí  Planítis  Porí  Práso  Prasonísi, Íos  Prasonísi, Kímolos  Prasoúra  Psathonísi, Íos  Psathonísi, Sýros  Revmatonísi  Revmatonísia  Sáliagkos  Schinonísi  Serifopoúla  Sfontíli  Skylonísi  Strongylí, Antíparos  Strongylí, Makáres  Strongyló, Sýros Ermoúpoli  Strongyló, Sýros Poseidonía  Tetartonísi  Theotókos  Thermonísia  Tigáni  Toúrlos, Antíparos  Toúrlos, Páros  Tragonísi  Tría Adélfia  Tsimintíri  Tsouloúfi  Varvaronísi  Varvaroúsa  Venétiko  Voúlgari  Vous  Vryokastráki 
Kýthnoksen saarta.
Loutrán kylä Kýthnoksella.
Käyränokka

| Käyränokka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Paratiisilinnut Paradisaeidae
Suku::  Käyränokat Drepanornis
Laji::  albertisi
Kaksiosainen nimi
 Drepanornis albertisi  (Sclater, 1873) 
Katso myös
   Käyränokka Wikispeciesissä   Käyränokka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Käyränokka (Drepanornis albertisi) on Papua-Uudessa-Guineassa tavattava paratiisilintujen heimoon kuuluva varpuslintu. Laji luokitellaan usein sirppinokkien (Epimachus) sukuun, mutta BirdLife Suomi katsoo sen kuuluvan käyränokkien (Drepanornis) sukuun.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan käyränökka on noin 35 cm. Koiraan selkä ja siivet ovat väritykseltään ruskeat. Rinta on harmaa ja kaulassa on oransseista höyhenistä koostuva viuhkamainen muodostelma. Lajin musta ja pitkä nokka kaartuu voimakkaasti alaspäin. Nokan tyvessä on kaksi sarvimaista höyhentä. Naaras on ruskea ja vatsastaan voimakkaasti mustaviiruinen.
Levinneisyys ja elintavat

Käyränokka elää Papua-Uudessa-Guineassa. Linnun elinympäristöä ovat metsät. Laji oleskelee latvuskerroksissa yleensä yksinään. Lintu käyttää ravintonaan hyönteisiä, hyönteisten toukkia sekä hedelmiä. Käyränokan puussa sijaitseva pesä on avoin, kuppimainen ja rakennettu tikuista ja sammalista.
Köneürgenç

| Köneürgenç |
| --- | --- |
 Köneürgençin vanha kaupunki.
 Köneürgenç
 Koordinaatit: 42°19′23″N, 59°9′5″E 
Valtio:  Turkmenistan
Alue:  Daşoguzin maakunta
Piiri:  Köneürgençin piirikunta
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunki
Väkiluku:  35 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Köneürgenç on kaupunki ja samannimisen piirikunnan keskus Daşoguzin maakunnassa Turkmenistanissa. Se sijaitsee Amudarjajoen vasemmalla rannalla 95 kilometriä Daşoguzista luoteeseen. Kaupungissa on noin 35 000 asukasta.
Kaupungin edeltäjä oli Gurgandž, joka toimi 700-luvun alun arabivalloituksen jälkeen Horezmin lounaisosan ja myöhemmin koko maan keskuksena. Mongolit hävittivät Gurgandžin vuonna 1221 ja perustivat vuonna 1231 sen lähelle Ürgenčin kaupungin. Siitä kasvoi pian suuri ja kukoistava kauppakaupunki, joka toimi myös alueen hallinnollisena ja kulttuurikeskuksena. Timur Lenk hävitti vuonna 1388 Ürgenčin maan tasalle moskeijoita ja minareetteja lukuun ottamatta. Väestö siirrettiin Samarkandiin, mutta kaupunki rakennettiin pian uudelleen.
Ürgenč sijaitsi Amudarjan sivuhaaran tai kanavan varrella, ja joen muutettua kulkuaan Horezmin pääkaupungiksi tuli 1600-luvulla Hiva. Sen lähelle perustettiin uusi ”Uusi Ürgenč”, joka on nykyään Uzbekistanin Xorazmin alueen keskus Urganch.
Köneürgenç eli ”Vanha Ürgenč” perustettiin uudelleen vuoden 1831 tienoilla kastelukanavan rakentamisen ansiosta. Se on maatalousalueen keskus, jossa on puuvilla- ja elintarviketeollisuutta. Köneürgençista tuli kaupunki vuonna 1984. Kaupunkiin johtaa rautatie Daşoguzista, ja sieltä on maantieyhteys myös Aşgabatiin. Köneürgençin pohjoispuolella on rajanylityspaikka Uzbekistanin Xojeliin.
Köneürgenç liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2005. Muinaisen kaupungin alueella sijaitsee keskiaikainen moskeija, 60 metriä korkea minareetti, joukko mausoleumeja sekä linnoitusten raunioita. Entisessä madrasassa toimii museo. Kaupungissa ei juurikaan ole matkailupalveluja.
Kimmo Kääriäinen

Kimmo Kääriäinen (s. 18. lokakuuta 1959 Kouvola) on Kirkkohallituksen ulkoasian osaston johtaja (2010–). Hän on valmistunut Helsingin yliopistosta teologian tohtoriksi 1989 ja valtiotieteen kandidaatiksi 1991.
Kääriäinen aloitti pappina Kuopion Kallaveden seurakunnan pastorina 1984 ja toimi vuodesta 1990 nuorempana tutkijana Suomen Akatemiassa. Vuodesta 1997 hän on ollut Kirkon tutkimuskeskuksen palveluksessa, ensin tutkijana, vuodesta 2001 vuoteen 2010 johtajana.
Julkaisut

Discussion on scientific atheism as a Soviet science 1960–1985.  (Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series B, 249)  Helsinki:  Suomalainen tiedeakatemia, 1989.  ISBN 951-41-0594-X  (englanniksi)
Atheism and perestroika.  (Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series B, 270)  Helsinki:  Suomalainen tiedeakatemia, 1993.  ISBN 951-41-0713-6  (englanniksi)
Religion in Russia after the collapse of communism : religious renaissance or secular state. Mellen Press, 1998
Salonen, Kari & Kääriäinen, Kimmo & Niemelä, Kati: Kirkko uudelle vuosituhannelle: Suomen evankelis-luterilainen kirkko vuosina 1996–1999.  Tampere:  Kirkon tutkimuskeskus, 2000.  ISBN 951-693-229-0
Church at the turn of the millennium / Kari Salonen, Kimmo Kääriäinen, Kati Niemelä. Research Institute of the Evangelical Lutheran Church in Finland, 2001
Kurronen, Era & Aspegrén, Jorma (toim.): Seurakunnan luottamushenkilön perustieto.  (Julkaisija: Kirkkopalvelut, Kristillinen opintokeskus)  Helsinki:  Kirjapaja, 2002.  ISBN 951-625-868-9
Kääriäinen, Kimmo & Niemelä, Kati & Ketola, Kimmo: Moderni kirkkokansa: Suomalaisten uskonnollisuus uudella vuosituhannella.  (Kirkon tutkimuskeskuksen julkaisuja 82)  Tampere:  Kirkon tutkimuskeskus, 2003.  ISBN 951-693-245-2
Matkassa maailmalla : kirkon ulkosuomalaistyö 1900-luvulla, toim. Kimmo Kääriäinen. Kirkon tutkimuskeskus, 2003
Ateismin jälkeen: Uskonnollisuus Venäjällä.  (Kirkon tutkimuskeskuksen julkaisuja 86)  Tampere:  Kirkon tutkimuskeskus, 2004.  ISBN 951-693-253-3
Kääriäinen, Kimmo ym.: Kirkko muutosten keskellä: Suomen evankelis-luterilainen kirkko vuosina 2000–2003.  (Kirkon tutkimuskeskuksen julkaisuja 89)  Tampere:  Kirkon tutkimuskeskus, 2004 (2. korjattu painos 2004).  ISBN 951-693-256-8
Church in change: The Evangelical Lutheran Church of Finland from 2000 to 2003 / [translation: Virginia Mattila]. Church Research Institute, 2005
Religion in Finland : decline, change and transformation of Finnish religiosity, Kati Niemelä, Kimmo Ketola. Church Research Institute, 2005
Ministry to Finns abroad, toim. Kimmo Kääriäinen and Eila Helander. Church Research Institute, 2007
Kääriäinen, Kimmo ym.: Monikasvoinen kirkko: Suomen evankelis-luterilainen kirkko vuosina 2004–2007.  (Kirkon tutkimuskeskuksen julkaisuja 103)  Tampere:  Kirkon tutkimuskeskus, 2008.  ISBN 978-951-693-289-0
Ferenc Kövesdi

Ferenc Kövesdi on entinen unkarilainen kuulantyöntäjä.
Kövesdi sijoittui Bernin EM-kilpailuissa 1954 kuulantyönnössä kuudenneksi tuloksella 15,70 m.
Magnus Körner

Magnus Körner
Magnus Körner (1808–1864) oli ruotsalainen litografi ja piirtäjä. Körner oli ammattitaitoinen litografi ja siirsi suurimman osan piirroksistaan itse kivelle. Hän myös vedosti osan lehdistä itse. Körneristä tuli aikansa etevin eläinmaalari Ruotsissa, vaikka hänen luontainen piirustustaitonsa ei ollut huippuluokkaa.
Körner varttui Etelä-Ruotsin Skånessa. Hän aloitti piirtämisharrastuksensa lintukuvilla, mutta muutettuaan Lundiin hän laajensi aiheet kaikkiin luonnonilmiöihin. Eläintieteilijä Sven Nilssonin tuottama laaja pohjoismaiden eläimistöä käsittelevä teos, Illuminerade figurer till Skandinaviens Fauna, oli vaikeuksissa, koska kirjan kuvituksesta vastaavien Von Wrightin taiteilijaveljesten Magnus ei tullut toimeen Nillsonin kanssa jolloin he vetäytyivät koko kirjahankkeesta. Nuori Körner otti hankkeen kuvituksen vastuulleen ja teki jonkin verran myös yhteistyötä veljeksistä Wilhelmin kanssa.
Kätketty aarre

| Kätketty aarre> Moonfleet |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Fritz Lang
Käsikirjoittaja:   Jan Lustig  Margaret Fitts 
Tuottaja:  John Houseman
Säveltäjä:  Miklós Rózsa
Kuvaaja:  Robert H. Planck
Leikkaaja:  Albert Akst
Tuotantosuunnittelija:  Cedric Gibbons
Pukusuunnittelija:  Walter Plunkett
Pääosat:   Stewart Granger  George Sanders  Joan Greenwood  Viveca Lindfors 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer
Ensi-ilta:  24. kesäkuuta 1955
Kesto:  87 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kätketty aarre (Moonfleet) on Fritz Langin ohjaama yhdysvaltalainen seikkailuelokuva vuodelta 1955. Se pohjautuu J. Meade Falknerin romaaniin, ja elokuvan pääosissa ovat Stewart Granger, George Sanders, Joan Greenwood ja Viveca Lindfors
Tuotanto ja vastaanotto

MGM oli hankkinut Falknerin romaanin filmatisointioikeudet ja tuottanut teoksesta elokuvakäsikirjoituksen vuonna 1952. Tämän jälkeen projekti jäi kuitenkin hetkeksi hyllylle, kunnes tuottaja John Houseman otti sen tuotantoon. Houseman valitsi Langin ohjaajaksi elokuussa 1954.
Kätketyn aarteen kuvaukset alkoivat elokuun puolessa välissä. Sen budjetti oli 1,9 miljoonaa dollaria. Kuvaukset saatiin päätökseen kahden kuukauden päästä. Ensi-iltansa elokuva sai kesäkuussa 1955. Se ei ollut Yhdysvalloissa menestys, mutta Euroopassa kriitikoiden arvostus oli selvästi parempi. Euroopan-levitykseen elokuva päätyi vasta muutama vuosi myöhemmin. Pariisissa Kätketty aarre oli ensi-illassa 1960. Ranskassa elokuva sai myös kriitikkopalkinnon ennen Robert Bressonin Taskuvarasta ja Ingmar Bergmanin Kasvoja.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Stewart Granger  | … |  Jeremy Fox   |
|  George Sanders  | … |  lordi James Ashwood   |
|  Joan Greenwood  | … |  Clarista Ashwood   |
|  Viveca Lindfors  | … |  rouva Minton   |
|  Jon Whiteley  | … |  John Mohune   |
|  Liliane Montevecchi  | … |  mustalainen   |
|  Melville Cooper  | … |  Felix Ratsey   |
|  Sean McClory  | … |  Elzevir Block   |
Aiheesta muualla

Kätketty aarre Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kätketty aarre Elonet.
Käärmenilkkakalat

| Käärmenilkkakalat |
| --- | --- |
 Lepophidium profundorum
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Partanilkkakalat Ophidiiformes  Berg, 1937
Alalahkot ja heimot
 Bythitoidei Brotulat Bythitidae  Piilobrotulat Dinematichthyidae  Ophidioidei Neulakalat Carapidae  Käärmenilkat Ophidiidae 
Katso myös
   Käärmenilkkakalat Wikispeciesissä   Käärmenilkkakalat Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Käärmenilkkakalat (Ophidiiformes) eli partanilkkakalat  on viuhkaeväisten kalojen lahko, johon kuuluu neljä heimoa. Aphyonidae-heimon useimmat lajit ovat syvän meren lajeja, ja syvimmällä elävä tunnettu kalalaji Abyssobrotula galatheae, kuuluu tähän lahkoon. Se on tavattu yli kahdeksan kilometrin syvyydessä lähellä Puerto Ricoa.
Sukuun Genypterus kuuluu merkittäviä ruokakaloja; rusopartanilkkaa (Genypterus blacodes) saalistetaan vuosittain 30 000 tonnia Atlantin lounaisosista. Myös Brotula barbataa kalastetaan merkittäviä määriä Länsi-Afrikassa.
Aiheesta muualla

Order Summary for  Ophidiiformes (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
ADW Galleria
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q574457  Wikispecies: Ophidiiformes  ADW: Ophidiiformes  AFD: Ophidiiformes  BOLD: 256  CoL: 3PT  EoL: 5408  GBIF: 1308  iNaturalist: 47391  IRMNG: 11712  ITIS: 553139  NBN: NBNSYS0000184948  NCBI: 94929  NZOR: 42a282be-30b1-4966-a7a0-f5a9bd037d20  Open Tree of Life: 224059  Paleobiology Database: 35659  Plazi: C2C709B6-2949-F11D-505A-23C5D44E40F6  uBio: 113911  WoRMS: 10314
Käsikirja (Epiktetos)

| Käsikirja> Εγχειρίδιον |
| --- | --- |
 Epiktetoksen Käsikirjan alku A. Berkeliuksen kreikan- ja latinankielisestä painoksesta vuodelta 1683.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Epiktetos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  filosofia
Julkaistu:  100-luku
Suomennos
Suomentaja:  Marja Itkonen-Kaila
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1978
ISBN:  951-1-04742-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Käsikirja (m.kreik. Εγχειρίδιον, Enkheiridion), suomennettu myös nimellä Ojennusnuora, on stoalaisen filosofi Epiktetoksen kirjoittama stoalaisen etiikan käsikirja. Kirjan opetukset tähtäävät ihmiselämän parantamiseen ja pyrkivät herättämään järjestä osallisen hengen säilyttämään arvonsa ja käyttämään luontaisia voimiaan.
Käsikirjan etiikka

Simplikioksen mukaan Käsikirjan tarkoituksena on ”ohjata ihmismieltä siihen vapauteen, johon maailman rakentaja ja isä sen on hankkinut”. Kirjan kreikankielinen nimi merkitsee ”kädenomaa”, jonka tuli olla ikään kuin miekka kädessä aina valmiina ohjaamaan tuohon tarkoitukseen. Epiktetos käsittelee teoksessa laajalti hengen ja ruumiin suhdetta, ylistää vertauskuvilla kaiken oikean, hyvän ja jalon arvoa, teroittaa totuuden, rehellisyyden ja ihmisrakkauden ihanteellisuutta ja osoittaa kaikkien loukkausten ja huomion vähäpätöisyyden. Hän korostaa kaikessa ihmisen sisäisten arvojen merkitystä. Kaikki ohjeet palautuvat stolaiseen mielenrauhan saavuttamisen menetelmään, tunteiden eli maailmaa koskevien väärien arvostelmien välttämiseen.
Epiktetoksen ajattelussa ja stoalaisuudessa yleensäkin uskonto ja etiikka kuuluvat yhteen: etiikka edellyttää uskon jumaluuden olemukseen. Stoalaisuudessa jumaluus on olemukseltaan pelkkää järkeä, ja se on eettisesti täydellinen. Järjellä varustettu ihminen on tämän jumalan sukua. Epiktetos teroittaa jumaluuden pyhyyttä, puhtautta ja hyvyyttä, mutta katsoo ihmissielun silti pystyvän saavuttamaan jumalallisen puhtauden, niin että ihminen tulee jumalankaltaiseksi.
Epiktetoksen on mahdoton ymmärtää ja hänestä on täydellisesti henkistä kehnoutta ja häpeämätöntä paatumusta, että kukaan millään oikeutuksella saattaa epäillä tai kieltää jumalan olemuksen tai sen, että maailma on järjellisen mielen tulosta. Hän todistelee, että ihmisen tulee voittaa maailma, jos hän tahtoo pitää henkensä puhtaana, ja hänen tulee sisällisesti irtautua maailmasta, sillä ihmisen ei käy yhdistäminen halua maallisiin tavaroihin ja halua todelliseen onneen — hän ei voi yhdistää maailman rakastamista ja jumalallisten asioiden rakastamista.
Käsikirja ja kristinusko

Useat Epiktetoksen ajatusten yhtymäkohdat kristillisen ajattelun kanssa ovat kiinnittäneet kirkonmiesten, kuten kirkkoisä Augustinuksen (353–430) ja Klemens Aleksandrialaisen (k. 220), huomion jo antiikin aikoina. Jotkut ovat tällä perusteella koettaneet osoittaa Epiktetoksen tunteneen Uuden testamentin kirjoituksia ja sen jälkeen soveltaneen ja esittäneen omat opetuksensa. Tiedetään ainakin, että Epiktetos on ollut tietoinen kristityistä: tämä näkyy hänen Keskusteluidensa luvussa Pelottomuudesta, jossa hän tarkoittaa kuolemaa pelkäämättömillä galilealaisilla ilmeisesti kristityitä. Jotkut Epiktetoksen opetukset ovat kuitenkin myös suorassa ristiriidassa kristinuskon kanssa, ja muun muassa kristillinen sääli on hänelle täysin vierasta. Viittaus kristityihinkin on lähinnä kuriositeetinomainen.
Jaakkola on kuitenkin poiminut seuraavia Käsikirjan ja Uuden Testamentin kohtia, joissa on havaittavissa ajatusten yhdenkaltaisuutta:
| Käsikirja | Uusi testamentti |
| --- | --- |
13: Matt. 6:21;
15: Luuk. 22:29;
18: Room. 8:28;
22: Luuk. 9:62, 14:28;
25:1: Room. 12:15;
29: Luuk. 14:28;
30: 1 Piet. 2:18;
31:1: Jaak. 1:17;
33:1, 16: Ef. 5:3, Kol. 3:8, 1 Tim. 5:13, Jaak. 3:1;
33:2: Matt. 7:1;
33:5: Matt. 5:34;
33:6: 2. Kor. 6:14;
33: 7: 1 Tim. 6: 8, Luuk. 3:14;
33:8: 1 Tess. 4:3, Jaak. 3:17;
35: Matt. 5:10, 1 Piet. 4:4;
40: 1 Piet. 3:3;
42: 1 Piet. 3:9;
43: Matt. 18:21;
46: Matt. 7:6;
48:3: Hebr. 12:1;
51: Hebr. 3:13;
53: Matt. 6:10.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Epiktetos: Käsikirja. Teoksessa Epiktetos: Käsikirja ja Keskusteluja.  ((Alkuteokset: Enkheiridion ja Diatribē.) Valikoinut ja kreikan kielestä suomentanut Marja Itkonen-Kaila. Seitsentähdet)  Helsinki: WSOY, 1978.  ISBN 951-1-04742-6
Epiktetos: Käsikirja. Suomennos Marke Ahonen. Teoksessa Kaarakainen, Teija & Jari Kaukua (toim.): Stoalaisuus: Hyvän elämän filosofia.  Helsinki:  Gaudeamus, 2004.
Epiktetos: Ojennusnuora.  ((Alkuteos: Enkheiridion.) Kreikankielestä suomentanut ja johdannolla varustanut K. Jaakkola. Kariston klassillinen kirjasto 11)  Hämeenlinna: Karisto, 1919.  (2. painos 1956.)  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Epiktetos: Käsikirja (e-kirja, pdf)
Epiktetos: Ojennusnuora
Epictetus: Enchiridion (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Epiktetos: Enkheiridion (kreikaksi)
Kölninvesi

Alkuperäistä Eau de Colognea jäljittelevä Eau de Cologne 4711, joka sai nimensä kehittäjänsä talon numeron mukaan.
Kölninvesi eli Eau de Cologne, yleisnimenä eau de cologne, on perinteikäs ja etenkin miehille markkinoitu hajuvesi.
Alkuperäisen kölninveden kehitti vuonna 1709 Kölnissä asuva italialainen Giovanni Maria Farina. Hän nimesi hajuveden asuinkaupunkinsa (ransk. Cologne) mukaan ja alkoi myydä sitä luksustavarakaupassaan.
Alkuperäistä kölninvettä suositumpaa on nykyään kölniläisen Wilhelm Mühlensin vuonna 1792 luoma jäljitelmä Eau de Cologne 4711. Merkin on omistanut vuodesta 2006 lähtien saksalainen Mäurer+Wirtz.
Alkuperäisen kölninveden tarkka kaava on säilynyt vuosisatojen ajan samana ja on vain harvojen, kuten Farinan suvun jäsenten tiedossa. Kölninvedessä on useita pääainesosia, kuten bergamottia, rosmariinia ja laventelia. Kölninvedestä 85 prosenttia on etanolia.
Eau de cologne (pienillä alkukirjaimilla) on myös yleisnimi, joka tarkoittaa mitä tahansa hajuvettä, jossa tuoksutiivisteen osuus on noin 2–5 prosenttia.
Kölninvesi on joskus ollut suosittu korvikealkoholi, joka sai käyttäjien keskuudessa lempinimen kolina.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Farina 1709 Eau de Cologne Original Farina Gegenüber: virallinen sivusto. Viitattu 20.9.2012.
4711 Kölninvesi 4711: virallinen sivusto. Viitattu 20.9.2012.