stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Embrace
Diskografia > EP:t

Fireworks (1997)
One Big Family (1997)
All You Good Good People (1997)
The Good Will Out (1998)
The Abbey Road Sessions (1999)
Refugees (2014)
Diskografia > Singlet

All You Good good People (1997)
Come Back to What You Know (1998)
My Weakness is None Your Bussiness (1998)
Hooligan (1999)
You're Not Alone (2000)
Save Me (2000)
I Wouldn't Wanna Happen to You (2000)
Wonder (2001)
Make it Last (2001)
Gravity (2004)
Ashes (2004)
Looking As You Are (2005)
A Glorius Day (2005)
Nature's Law (2006)
World at Your Feet (2006)
Target (2006)
I Can't Come Down (2006)
Follow You Home (2014)
I Run (2014)
In the End (2014)
Elisabetta Sirani

Elisabetta Sirani: Omakuva
Elisabetta Sirani (8. tammikuuta 1638 Bologna – 28. elokuuta 1665 Bologna) oli italialainen taidemaalari. Hänen tyylisuuntansa oli barokki. Hän oli aikansa kuuluisin bolognalainen naistaiteilija, ja hän perusti naisille tarkoitetun taideakatemian.
Sirani ja hänen sisarensa, joista tuli myös taiteilijoita, saivat taiteellisen perusopetuksensa isältään. Taidehistorioitsija Carlo Malvasia huomasi hänen kykynsä ja rohkaisi ryhtymään ammattitaiteilijaksi. Kun isän terveys heikkeni, Sirani otti hoitaakseen perheen ateljeen.
Madonna, 1663, National Museum of Women in the Arts, Washington, DC.
Säilyneestä kirjanpidosta voidaan päätellä, että Sirani oli erittäin tuottelias taiteilija. Hänen ateljeestaan tuli eräänlainen nähtävyys, monet halusivat nähdä, kuinka nopeasti hän teki hienoja maalauksia.
Kun Elisabetta Sirani oli 27-vuotias, hän yllättäen sairastui ja kuoli. Hänen perheensä oli aivan varma, että kyseessä oli myrkytys. Samoin ajatteli myös lääkäri. Nykyään ollaan taipuvaisempia ajattelemaan, että kyseessä oli sairaus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elisabetta Sirani Wikimedia Commonsissa
Chrome Dome

| Chrome Dome |
| --- | --- |

Luoja(t):  Michael Dooney
Näyttelijä(t):  Peter Renaday (1992–1993) Nolan North (2013)
Ensi- esiintyminen:  Leluna vuonna 1991
Kustantaja:  Playmate Toys
Henkilötiedot
Ammatti:  Jalkaklaanin käskyttäjä
Suhteet
Muut sukulaiset:  Silppuri (luoja)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Chrome Dome on Michael Dooneyn luoma kuvitteellinen robotti, jonka hän loi Playmate Toysin Turtles-lelusarjaan vuonna 1991. Myöhemmin Chrome Dome teki myös ensi esiintymisensä Turtles – mutanttikilpikonnat -animaatiosarjan kaksiosaisessa jaksossa "Planet of the Turtleloids" 29. elokuuta 1992. Lisäksi vuotta myöhemmin se oli pelattavana hahmona Tournament Fighters pelissä. Chrome Dome on pituudeltaan 178 senttimetriä pitkä ja painaa 272 kilogrammaa.
Animaatio > Turtles – mutanttikilpikonnat

Chrome Dome esiintyi vierailevana vihollisena 1980-luvun Turtles – mutanttikilpikonnat -sarjassa, jossa hahmon äänenä toimi Peter Renaday. Silppuri rakensi Chrome Domen johtamaan jalkaninjojaan ja rakennutti robotille useita aseita, kuten laseraseita, tykkejä ja ohjuksia. Chrome Dome päätyi lopulta taistelemaan Turtleseja vastaan, jotka voittivat hänet poistamalla tämän pääsirun selästä. Chrome Dome palasi vielä Silppurin palkkalistalle muiden rikollisten lisäksi muun muassa Rottakuninkaan, Nahkapään, Tempestran, Scumbugin ja Anthraxin kanssa. Kaikki rikolliset kuitenkin lähtivät pettyneenä pois jäätyään ilman palkkiota Turtlesien voitettua Silppurin.
Animaatio > Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat (2012)

Chrome Dome esiintyy vuoden 2012 sarjassa kehittyneenä Karain sekä Kraangien suunnittelemana androidina, joka käytti samanlaista haarniskaa kuin Chris Bradford käytti ennen mutatoitumistaan.
Muissa medioissa > Videopelit

Chrome Dome on pelattavana hahmona Teenage Mutant Ninja Turtles: Tournament Fightersin Super Nintendo versiossa. Se on pelin vihollisista toiseksi vaativin vastus.
Hahmoa näytelleitä

| Vuodet | Näyttelijät | Sarjat |
| --- | --- | --- |
| 1992–1993 | Peter Renaday | Turtles – mutanttikilpikonnat |
| 2013 | Nolan North | Teini-ikäiset mutanttikilpikonnat |
Elisabetta Perrone

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Elisabetta Perrone vuonna 1993. |  Elisabetta Perrone vuonna 1993. |  Elisabetta Perrone vuonna 1993. |  |
Maa:   Italia
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Atlanta 1996 | 10 km kävely |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Göteborg 1995 | 10 km kävely |  |
|  Pronssia | Edmonton 2001 | 20 km kävely |  |
Elisabetta Perrone (s. 9. heinäkuuta 1968 Camburzano) on italialainen kävelijä, joka voitti hopeaa 10 kilometrin kävelyssä vuoden 1996 kesäolympialaisissa Atlantassa. Hän on myös voittanut hopeaa vuoden 1995 yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa Göteborgissa 10 kilometrin matkalla ja pronssia vuoden 2001 maailmanmestaruuskilpailuissa Edmontonissa.
Aiheesta muualla

Elisabetta Perrone Kansainvälinen yleisurheiluliitto. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Elisabetta Perrone
Käännös suomeksi
Burkhard Cordes

| Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten purjehdus. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten purjehdus. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten purjehdus. Olympialaiset  | Maa:   Brasilia> Miesten purjehdus. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | México 1968 | Flying Dutchman |  |
| Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  |  |
|  Kultaa | México 1975 | Flying Dutchman |  |
|  Hopeaa | Winnipeg 1967 | Flying Dutchman |  |
Burkhard Cordes (s. 15. toukokuuta 1939 Darmstadt, Saksa) on brasilialainen entinen kilpapurjehtija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili Flying Dutchman -luokassa yhdessä Reinaldo Conradin kanssa ja voitti pronssia Méxicon olympialaisissa 1968. Cordes voitti Conradin kanssa myös kaksi mitalia Pan-Amerikan kisoista, kultaa vuonna 1975 ja hopeaa vuonna 1967.
Burkhardin isä Otto oli Saksaa edustanut vesipalloilija.
British Warships in the Age of Sail

| British Warships in the Age of Sail |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Rif Winfield
Kieli:  en
Genre:  Historia
Kustantaja:  Chatham publishing Seaforth Publishing
Julkaistu:  2005-2014
Ulkoasu:  sidottu
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
British Warships in the Age of Sail on merihistorioitsija Rif Winfieldin neljän teoksen sarja, joka listaa perustiedot kaikista Britannian kuninkaallisen laivaston aluksista vuodesta 1603 vuoteen 1863.
Sisältö

Teokset sisältävät tiedot Amiraliteetin virallisista lähteistä täydennettynä valmistustiedoilla. Perustietoina ovat tilaus, kölin- ja vesillelasku sekä valmistusmisajat ja poistuminen laivastosta. Lisäksi valmistuskustannukset on ilmoitettu. Alusten tietoina on ilmoitettu pituus, leveys, syväys ja uppouma sekä aseistus ja miehistönmäärä. Höyryaluksista on annettu lisäksi tiedot höyrykoneesta ja nopeudesta.
Kussakin teoksessa on yli kahdentuhannen aluksen tiedot ja lisäksi niistä noin 200 on esitelty kuvissa.
Teokset

Chatham Publishing julkaisi vuonna 2005 sarjan ensimmäisen teoksen, joka käsitteli vuodet 1793-1817. Loput kolme teosta julkaisi Seaforth Publishing, minkä lisäksi se kustansi ensimmäisen teoksen uudistetun version.
Winfield, Rif: British Warships in the Age of Sail 1603-1714 - Design, Construction, Careers and Fates.  Barnsley:  Seaforth Publishing, 2009.  ISBN 978-1-84832-040-6.  (englanniksi)
Winfield, Rif: British Warships in the Age of Sail 1714-1792 - Design, Construction and Fates.  Minnesota:  Seaforth Publishing, 2007.  ISBN 978-1-84415-700-6.  (englanniksi)
Winfield, Rif: British Warships in the Age of Sail 1793-1817 - Design, Construction and Fates.  Minnesota:  Seaforth Publishing, 2005.  ISBN 978-1-84415-717-4.  (englanniksi)
Winfield, Rif: British Warships in the Age of Sail 1817-1863 - Design, Construction, Careers and Fates.  Barnsley:  Seaforth Publishing, 2014.  ISBN 978-1-84832-169-4.  (englanniksi)
Vastaanotto

Journal for Maritime Research arvioi sarjan ensimmäistä teosta kattavaksi ja hyvin jäsennellyksi ja esitetyksi. Se on perusteos purjelaivakaudesta kiinnostuneille tutkijoille sekä opiskelijoille.
South West Maritime History Society arvioi sarjan toisen osan ylivoimaiseksi alallaan sekä kattavimmaksi Britannian kuninkaallisen laivaston aluksista tehdyksi teokseksi.
Cheick Tidiane Seck

Cheick Tidiane Seck (s. 11. joulukuuta 1953 Ségou) on malilainen kosketinsoittaja, laulaja, lauluntekijä, sovittaja ja yhtyeenjohtaja.
Seck on lähtöisin alueelta, jossa puhutaan manding-kieliä. Hän on etnisesti tukulor. Seck omaksui lapsena paikallisen kulttuuriperinnön, mutta monien muiden länsiafrikkalaisten muusikoiden tavoin suuntasi katseensa myös länsimaiseen populaarimusiikkiin täydentävää inspiraation lähdettä varten. 1970-luvun alkupuolella hän soitti Mory Kantén ja Salif Keïtan kanssa suositussa Rail Band du Buffet Hotel de la Gare -kokoonpanossa Bamakossa. Pitkin 1970-luvun loppupuolta ja 1980-lukua Seck jatkoi soittamista Keïtan kanssa sekä Les Ambassadeurs -yhtyeessä että tämän lukuisissa sooloprojekteissa, kuten albumilla Soro.
Seck on kiertänyt laajalti kansainvälisesti. Vuonna 1995 hän teki jazzpianisti Hank Jonesin kanssa yhteistyötä albumilla Sarala. Hänen muiden yhteistyökumppaneidensa joukossa ovat olleet Fela Kuti, Youssou N'Dour, Carlos Santana, Joe Zawinul, Ornette Coleman, Damon Albarn, Manu Dibango ja Dee Dee Bridgewater. Seck levytti omia albumeitaan yhtyeenjohtajana ennen kuin julkaisi vuonna 2022 albumin Kelena Fôly, jossa käytetään pelkästään pianoa ja ihmisääntä.
Aiheesta muualla

AllMusic: Cheick Tidiane Seck (englanniksi)
Burka Band

Burka Band tai Blue Burqa Band on kolmen afganistanilaisen naisen muodostama indie rock -yhtye, joka on kotoisin Kabulista. Yhtyeen jäsenet esiintyvät nimettöminä ja he käyttävät burkaa, joka oli pakollinen taliban-hallinnon aikana, mutta hyvin yleinen vielä nykyäänkin. He julkaisivat singlen Burka Blue ja ensimmäisen levyn vuonna 2002. Yhtye on saavuttanut jonkin verran suosiota myös Euroopassa.
Burkhard Gantenbein

| Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten käsipallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten käsipallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten käsipallo. Olympialaiset  | Maa:   Sveitsi> Miesten käsipallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Berliini 1936 | joukkuekilpailu |  |
Burkhard Gantenbein (14. heinäkuuta 1912 – 27. elokuuta 2007) oli sveitsiläinen käsipalloilija. Hän kilpaili vuoden 1936 kesäolympialaisissa Berliinissä ja kuului siellä pronssia saaneeseen joukkueeseen.
Elmurat Tasmuradov

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Tasmuradov Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 |  Tasmuradov Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 |  Tasmuradov Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 |  |
Maa:  Uzbekistan
Miesten kreikkalais-roomalainen paini
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Rio de Janeiro 2016 | 59 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Budapest 2018 | 63 kg |  |
|  Pronssia | Budapest 2013 | 560 kg |  |
|  Pronssia | Taškent 2014 | 59 kg |  |
| Aasian-mestaruuskilpailut  | Aasian-mestaruuskilpailut  | Aasian-mestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | New Delhi 2013 | 60 kg |  |
|  Kultaa | Astana 2014 | 59 kg |  |
|  Kultaa | Doha 2015 | 59 kg |  |
|  Kultaa | Biškek 2018 | 63 kg |  |
|  Pronssia | Gomi 2012 | 55 kg |  |
Elmurat Tasmuradov (s. 12. joulukuuta 1991) on uzbekistanilainen painija. Hän kilpailee kreikkalais-roomalaisessa painissa. Tasmuradov saavutti Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 pronssia 59 kg painoluokassa. Hän oli mukana jo neljä vuotta aikaisemmin Lontoon olympialaisissa 2012, mutta putosi tuolloin toisella kierroksella. Tasmuradov on saavuttanut MM-kilpailuissa hopeaa vuonna 2018 sekä pronssia 2013 ja 2014. Aasian mestaruuden hän on voittanut neljästi (2013, 2014, 2015 ja 2018).
Christer Strömholm

Christer Strömholm
Christer Strömholm (22. heinäkuuta 1918 Tukholma – 11. tammikuuta 2002 Tukholma) oli ruotsalainen valokuvaaja, joka tuli tunnetuksi erityisesti mustavalkoisista, usein surrealistisista muotokuvistaan. Hänen kuuluisin kuvasarjansa on 1950-luvun lopun Pariisin transsukupuolisista kertova Vännerna från Place Blanche, joka julkaistiin kuvateoksena 1983. Merkittäviä ovat myös Strömholmin lapsikuvat hänen matkoiltaan eri puolilta maailmaa. Strömholm tunnettiin myös valokuvausalan kouluttajana ja perustamansa Fotoskolanin rehtorina 1962–1974. Strömholm sai elämäntyöstään Hasselblad-palkinnon vuonna 1997. Suomen valokuvataiteen museon näyttelytekstissä vuodelta 2004 Strömholmia pidetään Ruotsin kiistatta merkittävimpänä valokuvaajana.
Elämä ja ura

Tukholmassa upseerin pojaksi vuonna 1918 syntynyt Christer Strömholm asui varhaisvuosinaan isänsä työn takia monilla paikkakunnilla. Vanhemmat erosivat vuonna 1924 ja solmivat pian uudet liitot. Isä ajautui itsemurhaan vuonna 1934. Christer Strömholm valmistui tukholmalaisesta lukiosta vuonna 1935 ja lähti vaihto-oppilaaksi Saksan Morungeniin. Vuosina 1936–1939 hän toimi pariin otteeseen vapaaehtoisena lähettinä Espanjan sisällissodassa. Vuonna 1937 Strömholm matkusti Saksan Dresdeniin, jossa hän pääsi kaupungin taidekouluun professori Waldemar Winklerin oppiin. Hän ajautui kuitenkin erimielisyyksiin opettajansa kanssa ja muutti ensin Prahaan ja sitten Pariisiin, jossa hänen opettajakseen tuli ruotsalainen kuvataiteilija Dick Beer. Miehet myös matkustelivat yhdessä Ranskan eteläosissa. Lisäksi Strömholm opiskeli Pariisin Académie André Lhotessa. Toisen maailmansodan sytyttyä Strömholm palasi Ruotsiin, jossa hän jatkoi taidemaalariopintojaan Otte Sköldin ja Isaac Grünewaldin johdolla.
21 vuoden iässä Strömholm lähti vapaaehtoisena Suomen talvisotaan ja osallistui Sallan taisteluihin. Sen jälkeen hän toimi ruotsalaisten vapaaehtoisjoukossa Norjan vastarintaliikkeen tukena natsimiehittäjiä vastaan. Sodan jälkeen hän palasi Pariisiin ja ryhtyi opiskelemaan Académie des Beaux Arts -taidekoulussa. Näinä vuosina heräsi hänen kiinnostuksensa valokuvaukseen suuren negatiivikoon kameroilla. Hän alkoi saada muotokuvaustoimeksiantoja ja kuvasi Ranskan taidemaailman suuria nimiä kuten Fernand Léger, Le Corbusier ja Marcel Duchamp. Hän liittyi 1949 saksalaisen Otto Steinertin johtamaan, subjektiivista valokuvausta edistäneeseen Fotoform-ryhmään, mutta hylkäsi sen liian formalistisena vuonna 1953. Vuosina 1946–1948 Strömholm teki kuvauksia Marokossa ja Tunisiassa Tukholman etnografisen museon toimeksiannosta.
1950-luvun loppupuolella Christer Strömholm tutustui Pariisin transsukupuolisiin ja alkoi kuvata heitä baareissa ja hotellihuoneissa Place Blanchen liepeillä. Kuvaushanke kesti kuutisen vuotta, ja sen aikana kiteytyivät Strömholmin myöhemmässä opetustyössään käyttämät ajatukset ja menetelmät.
Elämä ja ura > Fotoskolan

Strömholm palasi 1960-luvun vaihteessa Ruotsiin ja sai opettajan paikan Tukholman yliopiston avoimella valokuvauksen iltakurssilla. Hän kiinnostui pedagogisesta työstä ja perusti vuonna 1962 yhdessä Tor-Ivan Odulfin kanssa oman Fotoskolan-nimellä tunnetun oppilaitoksen. Strömholm toimi sen rehtorina vuoteen 1974 asti. Koulun opiskelijoihin kuului monia sittemmin tunnetuksi tulleita valokuvauksen ja elokuva-alan nimiä, muiden muassa Jean-Claude Arnault, Bille August, Björn Dawidsson, Agneta Ekman, C. G. Hagström, Walter Hirsch, Ben Kaila, Ulla Lemberg, Jon Lindström, Tuija Lindström, Anders Petersen, Gunnar Smoliansky ja Lasse Svanberg.
Elämä ja ura > Elokuvarooli

Strömholm näytteli pääosaa vuonna 1966 ensiesitetyssä ruotsalaisessa televisioelokuvassa Myglaren, jonka ohjasivat Jan Myrdal ja Rune Hassner. Yhteiskunnallinen satiiri oli ensimmäinen suoraan televisiolle tehty ruotsalaiselokuva ja sai kuudella esityskerrallaan valtavan määrän katsojia.
Tuotantoa ja tunnustuksia

Strömholmin valokuvia on ollut esillä yli 150 yksityisnäyttelyssä ja monissa yhteisnäyttelyissä eri maissa. Niitä on hankittu muun muassa New Yorkin modernin taiteen museon ja Essenissä toimivan Folkwang-museon kokoelmiin. Vuonna 1986 Strömholmin takautuva näyttely 9 sekunder av mitt liv keräsi Tukholman Moderna Museetissa noin 40 000 kävijää. Strömholmin tunnetuimpia valokuvakirjoja ovat Till Minnet av mig själv (1965), Poste Restante (1967), Vännerna från Place Blanche (1983, uudelleenjulkaisu nimellä Les amies de Place Blanche, 2012) ja Konsten att vara där (1991).
Vuonna 1993 Strömholm sai professorin arvonimen Ruotsin kulttuuriministeriöltä, ja vuonna 1997 hän sai Hasselblad-säätiön palkinnon. Sen perusteluiden mukaan Strömholmin kuvien aiheita ovat taiteilijat ja kirjailijat, prostituoidut ja transsukupuoliset, hylätyt ja vankilassa viruvat lapset, syrjäytyneet tai vapaaehtoisesti marginaaliin jääneet aikuiset sekä köyhälistöalueiden kaduilta ja kirpputoreilta löydetyt hylätyt esineet. Strömholmin sanottiin hallitsevan surrealismin ja eksistentialismin perinteen ja tutkivan sen kautta erityisesti ihmisen identiteettejä ja identiteettikriisejä niin, että kuvat esittävät pikemminkin kysymyksiä kuin vastauksia ja saavat katsojan osallistumaan kokemuksen jakamiseen. Kouluttajana hän on palkintoperustelujen mukaan vaikuttanut merkittävästi useisiin valokuvaajasukupolviin Pohjoismaissa.
Yksityiselämä

Christer Strömholm oli naimisissa vuosina 1944–1945 Ellen Lundströmin kanssa, josta tuli sitten Ingmar Bergmanin vaimo. Strömholmin muita aviopuolisoita olivat 1946–1951 Dagny Lamm, 1951–1954 Inga Dyrssen-Ayers ja 1957–1968 Anna-Clara Krusenberg. Vuosina 1968–1978 hänen kumppaninsa oli kuvataiteilija Angelica Julner ja vuosina 1978–2002 näyttelijä Ingalill Rydberg. Hänen poikiaan ovat valokuvaaja Joakim Strömholm (s. 1947) ja arkkitehti Jakob Strömholm (s. 1959).
Aiheesta muualla

Strömholmin perikunnan verkkosivusto (englanniksi)
Das Boot (televisiosarja)

| Das Boot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:  Saksa
Alkuperäiskieli:  saksa, englanti, ranska
Esitetty:  2018 –
Tuotantokausia:  4
Jaksoja:  32
Tuotanto
Vastaava(t) tuottaja(t):  Moritz Polter
Ohjaaja(t):  Dennis Gansel
Käsikirjoittaja(t):  Benedikt Röskau, Colin Teevan, Johannes W. Betz, Judith Angerbauer, Laura Grace, Matthias Glasner, Simon Allen, Tim Loane, Tony Saint
Säveltäjä(t):  Matthias Weber
Tuotantoyhtiö(t):  Bavaria Film
Aiheesta muualla
IMDb 
Das Boot on saksalainen televisiodraamasarja, jonka on tuottanut Bavaria Film. Se on jatkoa Lothar-Günther Buchheimin sotaromaaniin perustuvaan elokuvaan. Tapahtumat sijoittuvat saksalaisille sukellusveneille toisen maailmansodan Atlantin taistelun aikana.
Sarjalla oli 1,89 miljoonaa katsojaa suoratoistopalveluissa ja sen budjetti oli noin 30 miljoonaa dollaria.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Clemens Schick  | … |  Korvettenkapitän Johannes von Reinhartz (kausi 2)   |
|  Florian Panzner  | … |  Fregattenkapitän Albrecht Lessing   |
|  Franz Dinda  | … |  Oberleutnant zur See Robert Ehrenberg   |
|  Konstantin Gries  | … |  Kapitänleutnant Franz Buchner   |
|  Rainer Bock  | … |  Fregattenkapitän Heinrich Gluck   |
|  Rick Okon  | … |  Kapitänleutnant Klaus Hoffmann   |
|  Stefan Konarske  | … |  Korvettenkapitän Ulrich Wrangel (kaudet 1–2)   |
|  Tom Wlaschiha  | … |  Kriminalrat Hagen Forster   |
Jaksot > Kausi 1

| Numero | Nimi | Suom>  nimi | Ohjaaja | Käsikirjoittaja | Alkup>  esityspäivä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Neue Wege | Lähtövalmisteluja | Andreas Prochaska | Tony Saint | 23.11.2018 |
Sukellusvene U-612 valmistautuu La Rochellessa neitsytmatkalleen. Simone Strasser aloittaa työt poliisilaitoksella missä hänen esimiehensä Hagen Forster on ihastunut häneen. Frank pyytää Simonea välittämään viestin Ranskan vastarintaliikkeelle, jonka jälkeen Simone välttää kiinni jäämisen papin avulla. 
| 2 | Geheime Missionen | Vaarallinen tehtävä | Andreas Prochaska | Johannes Betz | 23.11.2018 |
U-612 ottaa kyytiin amerikkalaisen matkustaja Samuel Greenwoodin 
| 3 | Verluste | Laineita pinnan alla | Andreas Prochaska | Tony Saint | 30.11.2018 |
| 4 | Zweifel | Iskun seuraukset | Andreas Prochaska | Benedikt Röskau | 30.11.2018 |
| 5 | Loyalität | Kahden tulen välissä | Andreas Prochaska | Laura Grace | 7.12.2018 |
| 6 | Gegen die Zeit | Kapinamieltä | Andreas Prochaska | Simon Allen | 7.12.2018 |
| 7 | Verdammt | Vaikeita hetkiä | Andreas Prochaska | Johannes Betz | 14.12.2018 |
| 8 | Abrechnung | Väritetty totuus | Andreas Prochaska | Tony Saint | 14.12.2018 |
Jaksot > Kausi 2

| Numero | Nimi | Suom>  nimi | Ohjaaja | Käsikirjoittaja | Alkup>  esityspäivä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Überlebensstrategien | Uusi komennus | Matthias Glasner | Colin Teevan | 24.4.2020 |
| 2 | Unbequeme Allianzen | Maksun aika | Matthias Glasner | Tim Loane | 24.4.2020 |
| 3 | Sabotage | Kolme kapteenia | Matthias Glasner | Laura Grace, Colin Teevan | 1.5.2020 |
| 4 | Die Würfel sind gefallen | Metsästäjiä | Matthias Glasner | Matthias Glasner | 1.5.2020 |
| 5 | Befehl zum Töten | Kohtaus merellä | Rick Ostermann | Tim Loane | 8.5.2020 |
| 6 | Letzte Entscheidungen | Valitse puolesi | Rick Ostermann | Colin Teevan | 8.5.2020 |
| 7 | Kopf an Kopf | Kaikki tai ei mitään! | Rick Ostermann | Colin Teevan | 15.5.2020 |
| 8 | Auf der anderen Seite | Vastuussa teoistaan | Rick Ostermann | Colin Teevan | 15.5.2020 |
Palkinnot

Sarja palkittiin Baijerin televisiopalkinnolla erinomaisesta tuotantosuorituksesta. Vicky Krieps voitti vuonna 2019 parhaan naisnäyttelijän palkinnon roolistaan sarjassa.
Enköpings-Posten

| Enköpings-Posten |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  paikallislehti
Kustantaja:  NTM-konserni
Levikki:  6 400 (2021)
Perustettu:  1880
Päätoimittaja:  Håkan Wikström
Sitoutuneisuus:  kokoomuslainen
Kotikunta:  Enköping
Kotimaa:  Ruotsi
Ilmestymistiheys:  ma, ke, la
Kieli:  ruotsi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Enköpings-Posten on ruotsalainen vuonna 1880 perustettu paikallislehti, jonka kotikunta on Enköping. Lehti ilmestyy kolmesti viikossa, on poliittiselta linjaltaan kokoomuslainen ja kuuluu NTM-konserniin.
Lehden toimitus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Enköpings-Posten Wikimedia Commonsissa
Lehden verkkosivut (ruotsiksi)
Disbeliever

| Disbeliever Gotham O> D |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 12. helmikuuta 2010
 Formaatti: CD
 Tyylilaji: heavy rock
 Kesto: 47.20
 Levy-yhtiö: Off Records
Gotham O.D:n muut julkaisut
| Monochromatic 2007 | Disbeliever 2010 |   |
Disbeliever on suomalaisen heavy rock -yhtyeen Gotham O.D:n toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2010 levymerkillä Off Records.
Kappaleet

Into the Light – 3.44
Glowing Goodbyes – 3.42
Brave? – 3.11
Change (Home/Later/Silence) – 4.59
I Will Prevail – 5.58
Grind (Interlude) – 1.52
My Reflection – 3.29
Disbeliever – 2.27
The Circle – 3.52
Till the End – 3.19
Mea Gloria Fides – 4.04
Just Kill Me – 6.33
Kokoonpano

Ilkka Moilanen – laulu
Juuso Jalasmäki – kitara
Jesse Muranen – basso
Jone Matilainen – rummut
Mikko Riipinen – koskettimet
Arvostelut

Desibeli.net 15.3.2010 (Mika Roth):
Imperiumi.net 22.4.2010 (Niko Määttä):
Soundi 3/2010 (Marko Säynekoski):
Elna Borch

Elna Borch
Elna Borch:Neito ja kuolema, vuodelta  1905.
Elna Inger Cathrine Borch (6. joulukuuta 1869 Roskilde – 3. lokakuuta 1950 Kööpenhamina) oli tanskalainen kuvanveistäjä. Borch opiskeli kuvanveistoa August Saabyen oppilaana ja oli ensimmäisten naistenkuvaveistäjien joukossa muovailemassa suurempaa figuuriryhmää kerralla.
Borch omaksui opettajansa naturalistisen tyylin, minkä voi havaita varhaisissa muotokuvissan. Debyyttinäyttelynsä hän piti vuonna 1891. Hän teki opintokäyntejä Pariisiin ja Firenzeen ja niiden vaikutuksena hänen tyylistään tuli symbolistisempi. Panimon omistaja Carl Jacobsen kiinnostui hänen töistään ja hankki niitä kokoelmiinsa. Hänestä tuli ensimmäinen naistaiteilija, joka sai työnsä Ny Carlsberg Glyptotekiin.
Vanhemmalla iällään Borch kiinnostui eläinten oikeuksista. Hänen töitään oli vuonna 1927 esillä New Yorkissa. Vuonna 1936 hänelle myönnettiin merkittävä tanskalainen naistaiteilijoille myönnettävä tunnustus; Tagea Brandt Rejselegat.