stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karhusaaren huvila

| Karhusaaren huvila> Sinebrychoffin huvila |
| --- | --- |
 Karhusaaren huvila (ent. Sinebrychoffin huvila).
Osoite:  Karhusaarenpiha 5
Sijainti:  Westend, Espoo
Valmistumisvuosi:  1890-luku
Suunnittelija:  K. A. Wrede
Rakennuttaja:  Nicolas Sinebrychoff
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karhusaaren huvila tai Sinebrychoffin huvila (entinen Karhusaaren taidekeskus) on uusrenessanssinen puurakenteinen, korkealle lohkokivijalalle rakennettu huvila Karhusaaressa Espoon Westendissä. Sitä on kuvattu Espoon 1800-luvun huviloista rakennustaiteellisesti mielenkiintoisimmaksi.
Sinebrychoffin huvilana

Kauppaneuvos Nicolas Sinebrychoffille erotettiin Sinebrychoffin suvun omistamasta Hagalundin kartanosta Björnholma vuonna 1890.
Sinebrchoffin suvun perheystävä arkkitehti Karl August Wrede sai huvilan suunnitellakseen; hän oli palannut samoihin aikoihin Italiasta, ja huvilan italialaisvaikutteet ovat selkeät. Wrede otti vaikutteita italialaisista palatseista. Huvilaan kuuluu erikoinen tasakattoratkaisu leveine räystäineen, joiden alla on kasetointi. Asiantuntijat pitävät huvilaa rakennustaiteellisesti arvokkaana. Huvila on Museoviraston suojelema.
Myös huvilan sisustus edustaa uusrenessanssia. Kattomaalaukset, paneloinnit ja kaakeliuunit on tehty taiten. Huvilassa oli varattuna oma huone marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimille Sinebrychoffien aikana.
Huvila oli aikoinaan myös pieni maatila talousrakennuksineen, joista useimmat ovat säilyneet. Maatilalla oli työntekijöiden asuntoja, navettoja, riihejä ja talleja. Huvilalla oli kasvihuone, jossa kasvatettiin kukkia. Osa rakennuksista, kuten laituri uimahuoneineen jäi Länsiväylän alle.
Aivan huvilan läheisyydessä sijaitsee Krimin sodan aikaisia patterivalleja.
Huvilan omistajat saapuivat paikalle huvipurrella ja ylellisillä hevosvaunuilla. Sinebrychoffit järjestivät ylellisiä juhlia huvilalla. Vieraita otettiin vastaan kesäisin ja talvisin.
Karhusaaren huvila siirtyi Åbo Akademin omistukseen vuonna 1965. Huvila päätyi Espoon kaupungin omistukseen vuonna 1980.
Karhusaaren taidekeskus

Karhusaaren huvila toimi taidekeskuksena 1980-luvulta lähtien. Espoon kaupunki irtisanoi Karhusaaren taidekeskuksen vuokrasopimuksen maaliskuussa 2024.
Karhusaaren ja Sinebrychoffin huvila

Björnholm eli Karhusaari on nykyisin Westendin koillinen osa-alue, jonka pinta-alasta suuren osan kattaa huvilan pohjoispuolitse kulkeva Länsiväylä. Huvilan tilat ovat vuokrattavissa kulttuuri-, seminaari-, kokous- ja juhlakäyttöön. Karhusaaren peruskorjaus valmistui tammikuussa 2024.
Espoon kaupunki vuokraa Sinebrychoffin huvilaa eri toimijoille ja useisiin käyttötarkoituksiin.
Populaarikulttuurissa

Sinebrychoffin huvila esitti roomalaista huvilaa Ossi Elstelän ohjaamassa melodraamassa Katariina ja Munkkiniemen kreivi vuonna 1943.
Fosforihapoke

| Fosforihapoke |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  13598-36-2
PubChem CID:  407
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  H3PO3
Moolimassa:  81,994
Ulkomuoto:  Värittömiä kiteitä
Sulamispiste:  73,6 °C
Tiheys:  1,65 g/cm3
Liukoisuus veteen:  310 g/100 ml
Fosforihapoke eli fosfonihappo (H3PO3) on yksi fosforin happi­hapoista. Sitä käytetään pääasiassa muiden yhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet

Fosforihapoke on diproottinen happo, ja se muodostaa protoneja luovuttaessaan vetyfosfiitti- ja fosfiitti-ioneja. Ensimmäisen protonin luovutukselle pKa-arvo on 1,5, ja se on vahvempi happo kuin fosforihappo. Toiselle protonin luovuttamiselle pKa-arvo on 6,7. Fosforihapokkeella on kaksi tautomeerista muotoa. Niistä toisessa vetyatomit ovat sitoutuneet happiatomeihin ja toisessa yksi vetyatomeista on sitoutunut fosforiatomiin ja kaksi happiatomeihin. Tämä muoto on vallitseva.
Fosforihapoke on voimakas pelkistin, ja ilma hapettaa sen hitaasti fosforihapoksi. Se kykenee pelkistämään muun muassa jalometallien kationit vapaiksi metalleiksi. Reaktiot eivät kuitenkaan tapahdu yhtä nopeasti ja voimakkaasti kuin hypofosforihapokkeen reaktiot. Kuumennettaessa yli 180 °C yhdiste hajoaa disproportioituen fosfiiniksi ja fosforihapoksi.
Valmistus ja käyttö

Ensimmäisen kerran fosforihapoketta valmisti Georges-Louis Le Sage vuonna 1777 hapettamalla valkoista fosforia kostealla ilmalla. Nykyään yhdistettä valmistetaan teollisesti liuottamalla fosforitrioksidia veteen tai vielä yleisemmin johtamalla fosforitrikloridia vesihöyryyn 180–190 °C lämpötilassa. Ylimäärä vettä ja reaktion sivutuotteena muodostuva suolahappo haihtuvat pois tässä lämpötilassa. Reaktorin jäähtyessä fosforihapoke kiteytyy ja voidaan erottaa.
Fosforihapoketta voidaan tuottaa myös käsittelemällä fosfiittisuoloja vahvalla hapolla, kuten rikkihapolla, jolloin fosforihapoke vapautuu.
Fosforihapoketta käytetään pelkistimenä ja valmistettaessa fosfiittiestereitä, joita käytetään muun muassa veden käsittelyssä, tuholaismyrkkyinä ja muovien stabilointiaineina. Muovien stabilointiin käytetään myös muun muassa lyijyfosfiittia, jota valmistetaan fosforihapokkeesta.
Fosforihapokkeen tautomeriset muodot
Jean Baptiste Joseph Fourier

| Jean Baptiste Joseph Fourier |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1768 Auxerre
Kuollut: 15. toukokuuta 1830 (62 vuotta) Pariisi
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  École normale supérieure École polytechnique
Väitöstyön ohjaaja:  Joseph-Louis Lagrange
Instituutti:  École normale supérieure
Oppilaat:  Dirichlet Giovanni Plana Claude-Louis Navier
Tutkimusalue:  matematiikka, fysiikka, historia
Tunnetut työt:  Fourier'n sarja
 Nimikirjoitus
Jean Baptiste Joseph Fourier (21. maaliskuuta 1768 Auxerre – 16. toukokuuta 1830 Pariisi) oli ranskalainen matemaatikko ja fyysikko. Fourier'n tärkein teos Théorie analytique de la chaleur (Analyyttinen lämpöteoria) julkaistiin 1822. Sillä oli suuri merkitys lämpöopille ja siinä esitettiin kuuluisat Fourier'n sarjat. Siinä selitetään, miten lämmön johtuminen kiinteässä kappaleessa voidaan laskea päättymättömän matemaattisen sarjan avulla. Matemaattisen fysiikan voidaan katsoa alkaneen edellä mainitun teoksen julkistamisesta.
Fourier osoitti jo kouluikäisenä lahjoja kirjallisuudessa, latinassa ja matematiikassa mutta päätti lähteä benediktiiniluostariin lukemaan papiksi. Hän kamppaili kahden kutsumuksensa välillä, matematiikan ja uskonnon, ja päätti jättää pappisuran sikseen ja alkoi opettaa matematiikkaa entisessä oppilaitoksessaan. Vuonna 1793 politiikasta tuli kolmas intohimo ja hän liittyi paikalliseen vallankumouskomiteaan.
Tammikuussa 1795 Fourier aloitti opinnot Pariisissa École normale supérieuressa opettajinaan Joseph-Louis Lagrange, Pierre-Simon Laplace ja Gaspard Monge. 1798 hän lähti Napoleonin armeijan tieteellisenä neuvonantajana Egyptiin. Hän palasi Ranskaan vuonna 1801, missä hänestä tuli École Polytechniquen analyysin professori. Napoleon lähetti hänet kuitenkin Grenobleen, missä hän johti tienrakennusta, kirjoitti Egyptin historiaa ja siinä sivussa aloitti lämpöopin tutkimukset. Hänen tuloksensa herättivät keskustelua, ja Lagrangen ja Laplacen oli vaikea hyväksyä hänen käyttämiään uudenlaisia matemaattisia menetelmiä.
Napoleonin kaatuminen aiheutti Fourier'lle ongelmia, mutta vuonna 1817 hän pääsi Ranskan tiedeakatemian jäseneksi. Vuonna 1822 hän julkaisi vihdoin palkitun artikkelinsa Théorie analytique de la chaleur.
Fourierin ansioksi on myös luettu, että hän laski, että maapallo olisi kylmempi ilman ilmakehää.
Fosforipentabromidi

| Fosforipentabromidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7789-69-7
PubChem CID:  62678
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  PBr5
Moolimassa:  430,47 g/mol
Ulkomuoto:  Keltainen tai kellanpunainen kiteinen aine
Sulamispiste:  83,8 °C
Kiehumispiste:  106 °C (hajoaa)
Tiheys:  3,61 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Fosforipentabromidi (PBr5) on bromin ja fosforin muodostama epäorgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä bromaavana reagenssina.
Ominaisuudet

Fosforipentabromidi on huoneenlämpötilassa keltaista tai kellanpunertavaa kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hiilidisulfidiin ja eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten tetrakloorimetaaniin ja bentseeniin, mutta reagoi kiivaasti veden kanssa fosforihapoksi ja vetybromidiksi. Kiinteänä yhdiste koostuu tetrabromifosfoniumioneista ja bromidiioneista ([PBr4]Br). Kuumennettaessa fosforipentabromidia se hajoaa helposti fosforitribromidiksi ja bromiksi. Asetonitriililiuoksessa yhdiste on sähkönjohde.
Valmistus ja käyttö

Fosforipentabromidia voidaan valmistaa bromin ja fosforitribromidin välisellä reaktiolla tai punaisen fosforin ja bromiylimäärän välisellä reaktiolla.
Fosforipentabromidia voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä bromausreagenssina. Se reagoi muun muassa sekundääristen alkoholien kanssa alkyylibromideiksi ja fenolien kanssa aryylibromideiksi. Karboksyylihapot reagoivat happobromideiksi.
Charles Fox (toimittaja)

Charles Richard Jeremy Fox (1921 – 9. toukokuuta 1991 Weymouth) oli englantilainen jazzkirjoittaja ja radiotoimittaja. Hän toimi jazzkriitikkona New Statesman -lehdessä ja kirjoitti toisinaan myös The Guardianiin, The Sunday Timesiin ja The Gramophoneen. Hän toimi 1960-luvun alusta lähtien Jazz Today -radio-ohjelman juontajana.
Fox kirjoitti vuonna 1960 kirjan Fats Wallerista. Vuonna 1984 hän julkaisi Max Harrisonin ja Eric Thackerin kanssa jazzmusiikkioppaan The Essential Jazz Recordings, i: Ragtime to Swing, jossa esiteltiin 250 merkittävää jazznauhoitusta.
Fosforipentafluoridi

| Fosforipentafluoridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7647-19-0
PubChem CID:  24295
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  PF5
Moolimassa:  125,97
Ulkomuoto:  Väritön kaasu
Sulamispiste:  -83 °C 
Kiehumispiste:  -75 °C 
Tiheys:  5,805 g/dm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Fosforipentafluoridi (PF5) on fosforin ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste.
Ominaisuudet

Fosforipentaluoridi on huoneenlämpötilassa väritön ja epämiellyttävän hajuinen kaasu. Se reagoi veden kanssa hydrolysoituen ensin fosforyylifluoridiksi, joka hajoaa edelleen fluorifosforihapoiksi ja fosforihapoksi sekä vetyfluoridiksi. Yhdiste on Lewis-happo eli se kykenee vastaanottamaan elektroniparin. Se muodostaa komplekseja Lewis-emästen, kuten amiinien, eettereiden, sulfoksidien ja nitriilien ja fluoridi-ionin kanssa. Rakenteeltaan fosforipentafluoridi on trigonaalinen bipyramidi.
Valmistus ja käyttö

Tyypillisin tapa valmistaa fosforipentafluoridia on fosforipentakloridin fluoraus käyttäen arseenitrifluoridia, kalsiumfluoridia, vetyfluoridia, lyijyfluoridia, antimonitrifluoridia tai hopeafluoridia.
Muita tapoja valmistaa yhdistettä ovat fosforipentoksidin tai fosforihapon ja alkali- tai maa-alkalimetallifluoridin, fosforyylifluoridin ja vetyfluoridin tai rikkiheksafluoridin ja fosforitrifluoridin välisellä reaktiolla.
Fosforipentafluoridin käyttö on melko vähäistä. Sitä voidaan käyttää mietona fluorauskemikaalina tai katalyyttinä polymerointireaktioissa tai fosforin lähteenä puolijohteita valmistettaessa.
Fosforyylifluoridi

| Fosforyylifluoridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  13478-20-1
PubChem CID:  83516
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  POF3
Moolimassa:  103,97
Ulkomuoto:  Väritön kaasu
Sulamispiste:  -68 °C 
Kiehumispiste:  -39,8 °C 
Tiheys:  4,69 g/dm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Fosforyylifluoridi (POF3) on myrkyllinen fosforin, hapen ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste.
Ominaisuudet ja valmistus

Fosforyylifluoridi on huoneelämpötilassa väritön kaasu. Yhdiste reagoi veden kanssa muodostaen seoksen erilaisia fluorifosforihappoja. Tavallisin tapa valmistaa yhdistettä on fosforyylikloridin reaktio vetyfluoridin, sinkkifluoridin, hopeafluoridin, lyijyfluoridin, arseenitrifluoridin tai antimonitrifluoridin kanssa. Yhdistettä voidaan valmistaa myös useilla muilla tavoilla esimerkiksi piitetrafluoridin ja fosforipentoksidin välisellä reaktiolla. Fosforyylifluoridia muodostuu myös liuotettaessa fosforipentafluoridia veteen.
Aiheesta muualla

PubChem: Phosphoryl fluoride (englanniksi)
Fosforitribromidi

| Fosforitribromidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7789-60-8
PubChem CID:  24614
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  PBr3
Moolimassa:  270,67
Ulkomuoto:  Väritön neste
Sulamispiste:  -40 °C
Kiehumispiste:  172,9 °C
Tiheys:  2,852 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Fosforitribromidi (PBr3) on fosforin ja bromin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Ainetta käytetään pääasiassa orgaanisen kemian synteeseissä bromaavana reagenssina.
Ominaisuudet

Fosforitribromidi on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä. Yhdiste ei liukene veteen, mutta reagoi voimakkaasti veden kanssa ja muodostaen vetybromidia ja fosforihappoa ja höyryää tämän vuoksi joutuessaan kosketuksiin ilmankosteuden kanssa. Laboratoriomittakaavassa tätä voidaan hyödyntää vetybromidin valmistamiseen. Aine reagoi myös alkoholien kanssa. Fosforitribromidi liukenee eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten dietyylieetteriin, trikloorimetaaniin ja tetrakloorimetaaniin sekä rikkihiileen.
Valmistus ja käyttö

Fosforitribromidia valmistetaan alkuaineistaan. Punainen tai valkoinen fosfori liuotetaan rikkihiileen tai bentseeniin ja liuokseen lisätään bromia ja kuumennetaan noin 130 °C:n lämpötilaan. Reaktio on voimakas ja eksoterminen. Fosforipentabromidi hajoaa kuumennettaessa muodostaen fosforitribromidia ja bromia.
Fosforitribromidia käytetään bromausreagenssina orgaanisissa synteeseissä muun muassa alpratsolaamin ja metoheksitaalin valmistuksessa. Primääristen ja sekundääristen alkoholien kanssa se reagoi muodostaen alkyylibromideja ja karboksyylihapot se bromaa happobromideiksi. Alkoholien kanssa reaktiossa muodostuu ensin fosfiittiesteri, joka reagoi sivutuotteena muodostuvan vetybromidin kanssa nukleofiilisella substituutiolla muodostaen alkyylibromidin.
Fosforitribromidia voidaan käyttää myös palamista estävänä aineena. Yhdistettä voidaan käyttää myös muiden fosforiyhdisteiden kuten fosforitrifluoridin valmistuksessa.
Jean Fouquet

| Jean Fouquet |
| --- | --- |
 Omakuva 1450
Henkilötiedot
Syntynyt: 1420 Tours
Kuollut: 1481
Kansalaisuus:  ranskalainen
Taiteilija
Ala:  Maalaustaide, Miniatyyri
Taidesuuntaus:  renessanssi
Jean Fouquet tai Foucquet (noin 1420–1481) oli ranskalainen taidemaalari ja kirjamaalari. Fouquet kuului 1400-luvun ranskalaisen renessanssin suurimpiin mestareihin. Hänen oletetaan olevan miniatyyrimuotokuvien maalauksen keksijä.
Fouquet'n maalaukset olivat miniatyyrimaalaukseen perustuvaa hienostunutta hovitaidetta. Hänen tuotannossaan yhdistyi miniatyyrimaalaukseen flaamilaisen realismin ja Italian varhaisrenessanssin piirteitä. Hän sovelsi myös taitavasti perspektiiviä.
Fouquet oli ensimmäinen ranskalainen taiteilija, joka matkusti Italiaan 1437 ja tutustui varhaisrenessanssin taiteeseen. Taitavien miniatyyrien ohella hän maalasi  taulumaalauksia ja alttarilaitteita, kuten Melunin diptyykin.
Vasen siipi yhdestä Fouquetin tärkeimmistä teoksista eli Melunin diptyykistä, Etienne Chevalier ja hänen suojeluspyhimyksensä pyhä Stefanos.
Oikea siipi Melunin diptyykistä, Neitsyt Maria enkelien ympäröimänä. Mariana Kaarle VII:n rakastajatar Agnès Sorel, noin 1450.
Jerusalemin temppelin rakennus, 1470, kuvitus käsikirjoituksessa.
Charles IV:n avioliitto, 1455. Kuvitus käsikirjoituksessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean Fouquet Wikimedia Commonsissa
Fotoniepookki

Fotoniepookki on kosmologiassa alkuräjähdyksen varhainen vaihe, jolloin fotonit muodostivat suurimman osan kaikkeuden energiasta. Se seurasi heti leptoniepookin jälkeen ja kesti aikavälin 3 sekuntia  380 000 vuotta jälkeen alkuräjähdyksen.
Fotoniepookki alkoi noin 3 sekuntia alkuräjähdyksen jälkeen, kun suurin osa leptoneista ja antileptoneista oli annihiloinut toisensa. Epookin aikana lämpötila oli riittävän korkea, jotta aine pysyi kuumana ja tiheänä protoneista, neutroneista, elektroneista, fotoneista ja myöhemmin myös atomiytimistä koostuvana plasmana.
Aikavälinä 100–300 sekuntia alkuräjähdyksen jälkeen lämpötila ja tiheys oli sopiva atomiydinten muodostumisella neutroneista ja protoneista alkuräjähdyksen ydinsynteesiksi kutsuttavassa tapahtumassa.
Noin 380 000 vuotta alkuräjähdyksen jälkeen kaikkeus oli viilentynyt tasolle, jossa atomiytimet ja elektronit saattoivat yhtyä sähköisesti neutraaleiksi atomeiksi. Tällöin fotonien vuorovaikutus aineen kanssa väheni merkittävästi ja vapautui nykyisin havaittava jäännössäteily, josta käytetään nimitystä kosminen taustasäteily.
Aiheesta muualla

Jonathan Allday: Quarks, Leptons and the Big Bang.  (Second Edition)  Taylor & Francis, 2002.  ISBN 978-0-7503-0806-9
Alkuräjähdyksen aikajana
Alkuräjähdys | Planckin epookki | Suuri yhtenäisepookki | Sähköheikkoepookki (Inflatorinen epookki | Uudelleenlämpeneminen | Baryonigeneesi) | Kvarkkiepookki | Hadroniepookki | Leptoniepookki
Fotoniepookki (Alkuräjähdyksen ydinsynteesi | Aineen valtakausi | Rekombinaatio) | Pimeä kausi | Reionisaatio
Verner Forsten

| Verner Forsten |
| --- | --- |
 Verner Forsten vuonna 1916.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. tammikuuta 1885 Pori, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 23. huhtikuuta 1956 (71 vuotta) Vienan Kemi, Neuvostoliitto
Ammatti:  postimies, puoluevirkailija
Puoliso:  Aino Forsten (1909–1937)   Kerttu Järvelä
Muut tiedot
Järjestö:  SDP, SKP, NKP
Kaarlo Werner Kaarlonpoika (Karl Verner) Forstén (ven. Вернер Карлович Форстен, 28. tammikuuta 1885 Pori – 23. huhtikuuta 1956 Vienan Kemi) oli suomalainen kommunisti, joka vaikutti pitkään Neuvosto-Karjalassa, toimien muun muassa Petroskoin kaupunkineuvoston puheenjohtajana sekä kansankomissaarin sijaisena. Hän oli myös yksi Suomen Kommunistisen Puolueen perustajista. Verner Forstenin puoliso oli kansanedustaja Aino Forsten.
Elämä > Toiminta Suomessa

Porissa syntynyt Forsten työskenteli postinkantajana ja oli kotikaupungissaan jo 1900-luvun alkuvuosina mukana sosialidemokraattisen työväenliikkeen toiminnassa. Samalla hän tutustui Poriin vuonna 1906 muuttaneeseen Aino Rainioon, jonka kanssa Forsten avioitui 1909. Vuoden 1918 sisällissodan aikana hän oli yksi Porin punakaartin johtohahmoista, hoitaen kaupungin postikomissaarin tehtävää. Sodan loppuvaiheessa valkoiset vangitsivat ja teloittivat muun muassa Aino Forstenin veljen Jussi Rainion, mutta Forstenin pariskunta lähti usean sadan muun Porin punakaartilaisen tavoin pakomatkalle kohti itää. Valkoisten etsintäkuuluttamat Verner ja Aino Forsten onnistuivat pääsemään rajan yli Neuvosto-Venäjälle, jossa he heinäkuussa 1918 asettuivat Pietariin.
Elämä > Aika Neuvostoliitossa

Neuvosto-Venäjälle paettuaan Verner Forsten kuului Pietarin suomalaispakolaisten johtokomiteaan ja elokuussa 1918 hän oli Moskovassa järjestetyn SKP:n perustavan kokouksen sihteeri. Myös Aino Forsten oli mukana kokouksessa ja hän toimi myöhemmin Pietarissa puolueen keskuskomitean kirjanpitäjänä kahden vuoden ajan. Helmikuussa 1919 molemmat olivat allekirjoittajina SKP:n julkaisemassa vallankumouksellisessa manifestissa, joka oli osoitettu Suomen eduskunnalle.
Vuonna 1920 pariskunta sai työmääräyksen Neuvosto-Karjalaan, jonne Verner Forsten nimitettiin aluksi Karjalan työkansan kommuunin valistusneuvoston johtajaksi. Vuodesta 1923 lähtien hän toimi Karjalan ASNT:n valistusasiain kansankomissariaatin suomenkielisen osaston johtajana ja oli myös toimeenpanevan keskuskomitean jäsen sekä Uhtuan piirin neuvostojen toimeenpanevan komitean jäsen. Myöhemmin Forsten ylennettiin Karjalan ASNT:n talouskomissaarin sijaiseksi sekä tie- ja postiosaston johtajaksi. Petroskoin kaupunkineuvoston puheenjohtaja hän oli vuodet 1932–1936. Forsten vaikutti myös NKP:n Petroskoin kaupunkijärjestön yhteydessä toimineessa SKP:n tukiryhmässä. Helmikuussa 1935 Forsten valittiin Karjalan edustajana Neuvostoliiton toimeenpanevan keskuskomitean kansallisuuksien neuvostoon. Hänet kuitenkin erotettiin nationalismin vuoksi Neuvostoliiton kommunistisesta puolueesta vielä samana keväänä ja vuotta myöhemmin Forsten joutui jättämään myös Petroskoin kaupunkineuvoston.
1920- ja 1930-lukujen aikana Forsten oli yksi Neuvosto-Karjalan modernisoinnin keskeisistä hahmoista, toimien muun muassa paikallisen vesivoimalan rakennushankkeen alullepanijana ja valvojana. Forsten esiintyy myös vienankarjalaisen kirjailijan Ortjo Stepanovin teoksissa Vako vaolta (1964) ja Sakun Jaakko (1973).
Elämä > Viimeiset vuodet

Stalinin vainojen aikana Forsten vangittiin 25. heinäkuuta 1937 ja syyskuussa 1939 hänet tuomittiin nationalistina kahdeksaksi vuodeksi pakkotyöhän. Kuulustelut olivat kestäneet poikkeuksellisen pitkään. Aino puolestaan teloitettiin vastavallankumouksellisesta kansankiihkoisesta toiminnasta syytettynä saman vuoden marraskuussa. Verner Forsten oli työleirillä Siperian Krasnojarskissa, mistä hän vapautui heinäkuussa 1946. Viimeiset vuotensa Forsten asui Vienan Kemissä. Verner ja Aino Forsten rehabilitoitiin Stalinin kuoleman jälkeen vuonna 1955.
Pietro Francisci

Pietro Francisci (9. syyskuuta 1906 Rooma – 1977 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja.
Lakimieheksi valmistunut Francisci työskenteli dokumenttielokuvien ohjaajana vuodesta 1934 lähtien. Toisen maailmansodan jälkeen hän ohjasi näytelmäelokuvia kuten melodraaman Io ti ho incontrato a Napoli (”Tapasin sinut Napolissa”, 1945) ja musiikkikomedian Natale al campo 119 (”Joulu leirissä no 119”, 1947). Myöhemmin hän erikoistui historiallisiin seikkailuelokuviin kuten Il leone di Amalfi (”Amalfin leijona”, 1950) ja Orlando e i paladini di Francia (”Roland ja Ranskan paladiinit”, 1956).
Vuonna 1957 Francisci ohjasi Voittamattoman Herkuleen, joka sai valtavan suosion. Steve Reevesin kuuluisuuteen nostanut filmi aloitti kokonaisen peplumelokuvien sarjan. Franciscin muita peplumelokuvia olivat Herkules ja Lyydian kuningatar (1958) ja Herkules, Simson ja Odysseus (Ercole sfida Sansone, 1963). Myöhemmin Francisci ohjasi muun muassa pienen budjetin tieteiselokuvan 2+5: Missione Hydra (1967) ja viimeisenä seikkailuelokuvan Simbad e il califfo di Bagdad (”Sinbad ja Bagdadin kalifi”, 1973).
Fosfoseriinitransaminaasi

Malli Escherischia coli-bakteerin fosfoseriinitransaminaasin rakenteesta
Fosfoseriinitransaminaasi eli fosfoseriiniaminotransferaasi on aminotransferaaseihin kuuluva entsyymi ja osa seriinin biosynteesiä. Se katalysoi fosfohydroksipalorypälehapon ja glutamiinihapon välistä reaktiota, jossa muodostuu fosfoseriiniä ja α-ketoglutaarihappoa. Fosofoseriiniaminotransferaasin EC-numero on EC 2.6.1.52.
Rakenne

Fosfoseriinitransaminaasi on rakenteeltaan dimeeri ja koostuu kahdesta samanlaisesta alayksiköstä. Alayksiköissä α-kierteiden ja β-laskosten muodostama rakenne on samankaltainen kuin muissakin pyridoksaalifosfaatista riippuvissa entsyymeissä. Ainotransferaaseista se muistuttaa eniten aspartaattiaminotransferaasia. Aktiivisessa kohdalla on suurempoi alayksikkö, johon pyridoksaalifosfaatti kiinnittyy lysiiniaminohappoon muodostaen aldimiinin eli Schiffin emäksen. Eräillä emäksisiin olosuhteisiin sopeutuneilla eliöillä fosfoseriinitransaminaasin pinnalla negatiivisesti varautuvia aminohappoja on enemmän kuin muiden eliöiden entsyymeissä.
Fosfoseriiniaminotransaminaasin puutos

Eräs suhteellisen harvinainen perinnöllinen mutaatio aiheuttaa fosfoseriinitransaminaasientsyymin tuotannon heikentymistä. Tämä ilmenee veren seerumin alhaisina seriini- ja glysiinikonsentraatioina. Tämän seurauksena aiheutaa kohtauksia ja henkistä jälkeenjääneisyyttä.