Pro Finlandia (adressi)
Lähetystö

Kuuden miehen lähetystön oli määrä käydä luovuttamassa adressi Nikolai II:lle. Lähetystön puheenjohtajana oli ranskalainen lainoppinut ja senaattori Ludovic Trarieux, joka oli saanut mainetta Dreyfus-oikeudenkäynnin yhteydessä. Muut jäsenet olivat italialainen rikosoikeuden professori Emilio Brusa, norjalainen geologian professori Waldemar Christopher Brøgger, tanskalainen lääkäri ja kirjailija Carl Martin Norman-Hansen, suomalaissyntyinen ruotsalainen mineralogi ja naparetkeilijä Adolf Erik Nordenskiöld ja hollantilainen oikeusfilosofian professori Willem van der Vlugt. Trarieux oli Ranskan entinen oikeusministeri. Nimellisesti mukana oli myös edustajia Saksasta, Englannista ja Unkarista.
Lähetystön jäsenet saapuivat eri tahoilta Pietariin maanantaina 26. kesäkuuta 1899. Lähetystö otti ensin yhteyttä hoviministeri Woldemar Freedericksziin, jonka välityksellä pyydettiin pääsyä keisarin luokse. Freedericksz oli hyvin hämmästynyt kuullessaan, että lähetystöllä oli mukanaan kahdestatoista maasta kootut adressit, joiden allekirjoittajina oli tieteen, kirjallisuuden, taiteen ja politiikan etevämpiä edustajia Euroopasta.
Ensin Freedericksz lupasi esittää lähetystön pyynnön keisarille ja viimeistään torstaina ilmoittaa vastauksen lähetystölle, mutta jo seuraavana päivänä, keskiviikkona 28. kesäkuuta, hän kertoi asiaa tarkemmin harkittuaan, että tässä tapauksessa pyyntö on esitettävä sisäministeri Ivan Goremykinille. Nordenskiöld, joka tunsi silloisen ulkoministerin Mihail Muravjovin, yritti tavoittaa tätä, mutta sai kuulla, että ministeri oli edellisenä iltana matkustanut pois. Sisäministeri Goremykinin tapaaminen estyi kahden päivän aikana kolmesti, kun hän siirsi sovittuja tapaamisia. Sitten Goremykin ilmoitti, ettei asia kuulu hänelle vaan Pietarhovin palatsikomendantille. Seuraavana päivänä lähetystö matkusti Pietarhoviin, jossa ilmoitettiin, että palatsikomendantti Hesse oli matkustanut Pietariin. Palattuaan Pietariin he saivat kuulla, että palatsikomendantti olikin Pietarhovissa eli heille oli valehdeltu. Lopulta Goremykin kutsui lähetystön luokseen ja ilmoitti, ettei keisari ottaisi heitä puheilleen eikä ottaisi adressia vastaan muullakaan tavoin.
Konni Zilliacus onnistui toimittamaan kopion adressista leskikeisarinna Maria Fjodorovnalle, mutta muuten lähetystön Pietarin-matka oli pettymys. Lähetystö sai kansanjoukot ympärilleen palatessaan Suomen läpi kotimaihinsa. Lähetystön kunniaksi Helsingissä järjestettiin aamiaispäivälliset Kaivohuoneella. Vaikka lähetystö oli epäonnistunut tehtävässään, tunnelma oli täynnä riemua ja innostusta ja paikalla oli jäseniä kaikista silloisista valtiollisista puolueista, muun muassa Agathon Meurman ja Th. Rein. C. G. Estlander piti puheen ranskaksi.
Kopiot adressista jaettiin kaikille allekirjoittaneille. Se julkaistiin myös painettuna nimellä Pro Finlandia. 1899. Les adresses internationales à S. M. L’Empereur-Grand-Duc Nicolas II (”Suomen puolesta 1899. Kansainväliset adressit Hänen Majesteetilleen keisari-suuriruhtinas Nikolai II:lle”). Alkuperäinen adressi annettiin professori van der Vlugtin mukaan Haagin julkiseen kirjastoon säilytettäväksi, koska sitä ei uskallettu jättää Suomeen. Van der Vlugt vieraili kesällä 1921 itsenäistyneessä Suomessa ja lahjoitti adressin presidentti K. J. Ståhlbergille, joka luovutti sen Suomen Valtionarkistoon. Ulkomainen lehdistö mainitsi lähetystön ja adressin uutisissaan.