stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Värähtelypiiri
Resonanssi RLC-piirissä > Virta- eli rinnakkaisresonanssipiiri

Rinnakkaisresonanssi RLC-piirissä tapahtuu, kun
R^{2}+4\pi ^{2}f^{2}L^{2}={L \over C}.
Virta I on tällöin minimiarvossaan  I={UR \over R^{2}+4\pi ^{2}f^{2}L^{2}}.
Piirin resonanssitaajuus  f={1 \over 2\pi {\sqrt {LC}}}\cdot {\sqrt {1-{R^{2}C \over L}}}.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Virtapiirit ja verkot.  Helsinki:  Otatieto, 2001 (1976).  ISBN 951-672-082-X
Infopress: Oskillaattorit ja vahvistimet., s. 1–256.  (Elektroniikan perusteet IV)  Helsinki:  Infopress, 1978.  ISBN 951-737-055-5
Paolo Stoppa

Paolo Stoppa, Processo alla città (1952).
Paolo Stoppa (6. kesäkuuta 1906 Rooma – 1. toukokuuta 1988 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Stoppa opiskeli näyttelemistä Rooman Santa Cecilian akatemiassa ja työskenteli sen jälkeen teatterissa sekä elokuvien jälkiäänittäjänä. Vuonna 1935 hän esiintyi pienessä roolissa Enrico Guazzonin elokuvassa Re burlone.
Toisen maailmansodan jälkeen Stoppa työskenteli muun muassa Luchino Viscontin ohjaamissa näytelmissä sekä tavanomaisten viihde-elokuvien sivuosissa. Hänen ensimmäinen merkittävä elokuvaroolinsa oli kulkuri Rappi Vittorio de Sican Milanon ihmeessä (Miracolo a Milano, 1951). Yli 150 elokuvassa esiintynyt näyttelijä muistetaan ehkä parhaiten nousukkaana kaupunginjohtajana ja Angelican isänä Viscontin Tiikerikissassa vuonna 1963. Hänet on saanut kolmesti Nastro d’argento -palkinnon.
Elokuvia

Non ti pago!, 1942
Kartago liekeissä, 1960
Rocco ja hänen veljensä, 1960
Tiikerikissa, 1963
Huuliharppukostaja, 1968
Aiheesta muualla

Paolo Stoppa Elonetissä.
Paolo Stoppa Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  Trove  Elonet 
Muut:  IdRef
Stoewer

| Stoewer |
| --- | --- |

Perustettu:  1858
Perustaja:  Bernhard Stoewer
Lakkautettu:  1945
Kotipaikka:  Stettin
Toimiala:  koneteollisuus
Tuotteet:  ompelu- ja kirjoituskoneet, polkupyörät ja autot
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Stoewer oli saksalainen teollisuusyritys, jonka kotipaikka oli Stettin. Stoewer valmisti toimiaikanaan 1858–1945 ompelukoneita, kirjoituskoneita, polkupyöriä, autoja ja pieniä määriä muita tuotteita.
Bernhard Stoewer perusti Stoewerin vuonna 1858. Se toimi alkuun hienomekaanisena korjaamona. Samana vuonna yritys aloitti ompelukoneiden valmistamisen. Vuonna 1893 alkoi polkupyörien valmistus. Vuonna 1896 Stoewer jakaantui kahdeksi yritykseksi, jotka erikoistuivat eri tuotteiden valmistamiseen. Kumpikin yrityksistä käytti perhenimeä. Toinen yrityksistä valmisti ompelu- ja kirjoituskoneita sekä polkupyöriä ja toinen autoja sekä linja- ja kuorma-autoja. Autojenvalmistus alkoi Stoewerilla vuonna 1899 nimellä Gebrüder Stoewer, Fabrik für Motorfahrzeugen.
Autonvalmistus

Stoewerin ensimmäisessä, vuonna 1899 valmistuneessa autossa oli taakse sijoitettu kaksisylinterinen moottori. Vuonna 1901 esiteltiin nelisylinterinen malli, ja yritys kokeili myös sähköautojen valmistusta. Vuosina 1905–1907 valmistetuista malleista tunnetuimpia olivat kaksisylinterisellä, 2 280-kuutioisella ja 12-hevosvoimaisella moottorilla varustettu Typ T, nelisylinteriset Typ P4 (3 052 cm³; 22 hv) sekä Typ G4 (1 500 cm³; 12 hv) ja kuusisylinterinen Typ P6 (8 820 cm³; 60 hv), jotka oli jo varustettu kardaaniakselilla.
Strassburgilainen Mathis valmisti lisenssillä vuonna 1910 esiteltyjä 16-hevosvoimaista Typ B1:ä sekä 22-hevosvoimaista Typ B6:a. Stoewer B2 oli vuosina 1910-1913 valmistettu malli. B2:ssa oli L-päinen sivuventtiilimoottori teholtaan 16 kW (22 hv) ja neljä vaihdetta. Vuonna 1913 esiteltiin uusi mallisarja, joka pohjautui parhaiten menestyneisiin aikaisempiin malleihin: 18-hevosvoimainen Typ C1, 28-hevosvoimainen Typ C2 sekä 45-hevosvoimainen Typ C3. Jälkimmäisessä oli kuusisylinterinen moottori. Ennen ensimmäisen maailmansodan syttymistä malliston lippulaiva oli Typ F4, jossa oli nelisylinterinen kannen yläpuolisella nokka-akselilla varustettu 8,8-litrainen ja 100-hevosvoimainen moottori.
Sodan päätyttyä tuli suurikokoinen Typ D7, jonka kuusisylinterinen, 11,2-litrainen ja 120-hevosvoimainen moottori oli alun perin suunniteltu lentokoneen voimanlähteeksi. Pienemmissä malleissa oli neli- tai kuusisylinterinen sivuventtiilimoottori ja takapyöriin sekä voimansiirtoon vaikuttaneet jarrut; etujarruilla varustettu malli esiteltiin vuonna 1925. Vuonna 1928 esiteltiin kahdeksansylinteriset mallit Superior, Gigant ja Repräsentant. Pienin moottori oli vain kaksilitrainen ja teholtaan 45 hevosvoimaa ja suurin 4,9 litraa ja 100 hevosvoimaa.
Paluu halpojen autojen markkinoille tapahtui vuonna 1931 esitellyn etuvetoisen V5-mallin myötä. Sen voimanlähteenä oli 1 188-kuutioinen V4-moottori. Muita etuvetoisia malleja olivat R140 (3 609 cm³), R150 (1 488 cm³) sekä R180 (1 769 cm³). Etuvetoa sovellettiin myös suurempaan, 2 488-kuutioiseen, V8-moottorilla varustettuun Greif-malliin. Tämä kuitenkin korvattiin kuusisylinterisellä, 3 609-kuutioisella Arkonalla vuonna 1938. Stoewerin malliston keskikokoisena autona oli nelisylinterisellä, 2,4-litraisella moottorilla varustettu Sedina.
Vuonna 1935 belgialainen Dewaet esitteli Brysselin autonäyttelyssä kaksi Stoeweriin perustunutta mallia, joista toisessa oli 1,5-litrainen nelisylinterinen ja toisessa 2,5-litrainen V8-moottori. Nämä autot myytiin nimellä D.S. (Dewaet-Stoewer). Stoewer itse puolestaan valmisti Tatran lisenssillä Greif Junior -mallia.
Stoewerin toiminta loppui toisen maailmansodan jälkeen. Yrityksen tehdas kärsi vain pientä vahinkoa sodan aikana, mutta neuvostojoukot purkivat tehtaan ja kuljettivat osat Neuvostoliittoon. Sodan jälkeen Stettinistä oli tullut puolalainen Szczecinin kaupunki, eikä yritys saanut jatkajia Saksassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stoewer Wikimedia Commonsissa
Stoewer vuodelta 1910.
Stoewer V5.
Stoewer Arkona.
Voimistelu kesäolympialaisissa 1972

Voimistelu kesäolympialaisissa 1972 käytiin telinevoimistelussa 14 eri lajissa, joista kahdeksan oli miehille ja kuusi naisille.
Miehet > Moniottelu

| Sija | Urheilija | Maa | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Sawao Katō |  Japani | 114,650 |
|  | Eizo Kenmotsu |  Japani | 114,575 |
|  | Akinori Nakayama |  Japani | 114,325 |
Miehet > Permanto

| Sija | Urheilija | Maa | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Nikolai Andrianov |  Neuvostoliitto | 19,175 |
|  | Akinori Nakayama |  Japani | 19,125 |
|  | Shigeru Kasamatsu |  Japani | 19,025 |
Miehet > Hevonen

| Sija | Urheilija | Maa | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Viktor Klimenko |  Neuvostoliitto | 19,125 |
|  | Sawao Katō |  Japani | 19,000 |
|  | Eizo Kenmotsu |  Japani | 18,950 |
Miehet > Renkaat

| Sija | Urheilija | Maa | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Akinori Nakayama |  Japani | 19,350 |
|  | Mihail Voronin |  Neuvostoliitto | 19,275 |
|  | Mitsuo Tsukahara |  Japani | 19,225 |
Miehet > Hyppy

| Sija | Urheilija | Maa | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Klaus Köste |  Itä-Saksa | 18,850 |
|  | Viktor Klimenko |  Neuvostoliitto | 18,825 |
|  | Nikolai Andrianov |  Neuvostoliitto | 18,800 |
Miehet > Nojapuut

| Sija | Urheilija | Maa | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Sawao Katō |  Japani | 19,475 |
|  | Shigeru Kasamatsu |  Japani | 19,375 |
|  | Eizo Kenmotsu |  Japani | 19,250 |
Miehet > Rekki

| Sija | Urheilija | Maa | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Mitsuo Tsukahara |  Japani | 19,725 |
|  | Sawao Katō |  Japani | 19,525 |
|  | Shigeru Kasamatsu |  Japani | 19,450 |
Miehet > Joukkuekilpailu

| Sija | Urheilijat | Maa | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Sawao Katō Eizo Kenmotsu Shigeru Kasamatsu Akinori Nakayama Mitsuo Tsukahara Teruichi Okamura |  Japani | 571,25 |
|  | Nikolai Andrianov Mihail Voronin Viktor Klimenko Edvard Mihaelian Aleksandr Malejev Vladimir Šukin |  Neuvostoliitto | 564,05 |
|  | Klaus Köste Matthias Brehme Wolfgang Thüne Wolfgang Klotz Reinhard Rychly Jürgen Paeke |  Itä-Saksa | 559,70 |
Naiset > Moniottelu

| Sija | Urheilija | Maa | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Ljudmila Turištševa |  Neuvostoliitto | 77,025 |
|  | Karin Janz |  Itä-Saksa | 76,875 |
|  | Tamara Lazakovitš |  Neuvostoliitto | 76,850 |
Naiset > Permanto

| Sija | Urheilija | Maa | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Olga Korbut |  Neuvostoliitto | 19,575 |
|  | Ljudmila Turištševa |  Neuvostoliitto | 19,550 |
|  | Tamara Lazakovitš |  Neuvostoliitto | 19,450 |
Naiset > Puomi

| Sija | Urheilija | Maa | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Olga Korbut |  Neuvostoliitto | 19,400 |
|  | Tamara Lazakovitš |  Neuvostoliitto | 19,375 |
|  | Karin Janz |  Itä-Saksa | 18,975 |
Naiset > Nojapuut

| Sija | Urheilija | Maa | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Karin Janz |  Itä-Saksa | 19,675 |
|  | Olga Korbut |  Neuvostoliitto | 19,450 |
|  | Erika Zuchold |  Itä-Saksa | 19,450 |
Naiset > Hyppy

| Sija | Urheilija | Maa | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Karin Janz |  Itä-Saksa | 19,525 |
|  | Erika Zuchold |  Itä-Saksa | 19,275 |
|  | Ljudmila Turištševa |  Neuvostoliitto | 19,250 |
Naiset > Joukkuekilpailu

| Sija | Urheilijat | Maa | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Ljudmila Turištševa Olga Korbut Tamara Lazakovitš Ljubov Burda Elvira Saadi Antonina Košel |  Neuvostoliitto | 380,50 |
|  | Karin Janz Erika Zuchold Angelika Hellmann Irene Abel Christine Schmitt Richarda Schmeißer |  Itä-Saksa | 376,55 |
|  | Ilona Békési Mónika Császár Krisztina Medveczky Anikó Kéry Márta Kelemen Zsuzsanna Nagy |  Unkari | 368,25 |
Mitalitaulukko

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Neuvostoliitto | 6 | 6 | 4 | 16 |
| 2. |  Japani | 5 | 5 | 6 | 16 |
| 3. |  Itä-Saksa | 3 | 4 | 2 | 9 |
| 4. |  Unkari | 0 | 0 | 1 | 1 |
Stonewall Inn

| Stonewall Inn |
| --- | --- |

Sijainti:  Greenwich Village, Manhattan, Yhdysvallat
Koordinaatit:  40°44′01.7″N, 74°00′07.7″W
Rakennustyyppi:  Baari ja historiallinen HLBT-paikka (d)
 fiStonewall Inn 
The Stonewall Inn New York Cityssä ja sen ympäristöt tunnetaan Stonewallina, joka oli näyttämö kuuluisille Stonewallin mellakoille vuonna 1969. Mellakat muistetaan HLBT-vapautusliikkeen alkulaukauksena. The Stonewall Inn'in osoite on Christopher Street, West 4th Street ja Waverly Place, Greenwich Village.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stonewall Inn Wikimedia Commonsissa
The Stonewall Inn
Stonewall Innin sijainti Greenwich Villagessa.
Ole Wackström

Porvoolaisia pyöräilijöitä vuonna 1970. Wackström edessä.
Ole Rafael Wackström (20. syyskuuta 1932 Porvoon maalaiskunta – 8. huhtikuuta 2015 Porvoo) oli suomalainen kilpapyöräilijä.
Wackström edusti Suomea kaksissa olympialaisissa. Méxicossa 1968 hän sijoittui neljän kilometrin takaa-ajossa 16:nneksi Suomen ennätyksellä 4.50,76, joukkueajossa 19:nneksi yhdessä Raimo Suikkasen, Raimo Honkasen ja Mauno Uusivirran kanssa sekä henkilökohtaisessa maantieajossa 57:nneksi. Münchenissä 1972 hän sijoittui 100 kilometrin joukkueajossa 18:nneksi yhdessä Kalevi Eskelisen, Harry Hannuksen ja Mauno Uusivirran kanssa sekä keskeytti henkilökohtaisessa maantieajossa.
Ole Wackström edusti Suomea vuosien 1959, 1960, 1967 ja 1971 MM-kilpailuissa; vuonna 1971 hän sijoittui joukkueajossa kymmenenneksi. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti pronssia joukkueajossa vuosina 1964, 1968 ja 1971. Hän voitti Porvoon ajon vuonna 1968 ja Turun Sanomien kortteliajot vuonna 1969. Vuonna 1955 hän sijoittui Berliinin neljän päivän ajossa neljänneksi.
Seuratasolla Ole Wackström edusti Porvoon Akillesta, jonka kunniajäsen hän on. Hän voitti maantie- ja ratalajeissa vuosina 1955–1974 yhteensä 29 Suomen-mestaruutta, joista kolmetoista tuli henkilökohtaisista lajeista. Hän teki Suomen ennätyksiä muun muassa 5 kilometrillä (6.32,5), 10 kilometrillä (13.20,8), 20 kilometrillä (27.11,6), 30 kilometrillä (41.12,0), 40 kilometrillä (55.13,0) sekä tunnin ajossa (43 415 m).
Ole Wackström toimi Suomen pyöräilyjoukkueen valmentajana muun muassa Moskovan olympialaisissa 1980 ja neljä vuotta myöhemmin Los Angelesin kisoissa. Hänen poikansa Patrick ja Sixten Wackström kuten myös veljensä Erik ja Bror Wackström ovat menestyneet pyöräilijöinä.
Strateginen informaatio

Strategisella informaatiolla tarkoitetaan kognitiivisessa uskontotieteessä mitä tahansa tietoa, joka laukaisee sosiaalisia suhteita käsittelevän päättelyn.
Intuitionvastaisten toimijoiden strateginen tieto

Antropologi Pascal Boyerin mukaan jumalat, henget ja esivanhemmat tulevat ihmisille merkittävämmiksi, jos niillä uskotaan olevan strategista tietoa. Vaikka jumalat oletetaan ihmismäisiksi, ne eroavat kuitenkin hyvin paljon ihmisistä siten, että niiden oletetaan pääsevän vapaasti käsiksi kaikkeen sosiaalisen toiminnan kannalta merkittäväänselvennä tietoon. Tämä tekee jumalista vakavasti otettavia verrattuna ihmisiin. Jumalien koetaan tietävän asioista enemmän ja paremmin kuin ihmisten. Ne ovat useissa paikoissa yhtä aikaa tai näkymättömiksi muuttumalla hankkivat tietoa, jota tavallisen kuolevaisen on mahdoton saavuttaa.
Koska jumalilla on täydellinen pääsy strategiseen tietoon, ne täytyy ottaa huomioon jokapäiväisissä toimissa. Kanssakäymisen moraalisten käyttäytymissääntöjen rikkomisesta on odotettavissa jumalan rangaistus. Jumalat eivät välttämättä näe joka hetki ihmisten elämään, mutta heillä on pääsy siihen aina tilanteissa, joissa käyttäytymissääntöjä rikotaan. Jumalille oletettu kyky saavuttaa strategista tietoa on ihmismielen piirre. Eri kulttuureissa ja yhteisöissä moraalisäännöt vaihtelevat. Jumalien ajatellaan tilanteesta riippuen näkevän eri asioita. Näkeminen on kuitenkin yleismaailmallinen piirreselvennä. Koska jumalalla on kyky nähdä ihmisen elämään moraalisääntöjä rikottaessa, siitä tulee väistämättäselvennä elämää ohjaava toimija. Pelko jumalan rangaistuksesta kannustaa käyttäytymään sääntöjen edellyttämällä tavalla. Kaikki eivät kuitenkaan usko jumalaan, eivätkä siksi pelkää jumalan rangaistusta. Mikäli jumalat eivät pääsisi käsiksi strategiseen tietoon, ne lähestyisivät huomattavasti muita intuitionvastaisia toimijoita (toimijoita, jotka rikkovat ihmisten alitajuisia oletuksia heistä).
Väestöhistoria

Väestöhistoria eli  historiallinen väestötiede on ihmiskunnan väestön määrää, elinikää, väestöbiologiaa, sairauksien ja kuolinsyiden historiaa sekä muuttoliikkeitä tarkasteleva tieteenala.
Tietolähteet

Väestötilastoja on laadittu joissakin maissa jo tuhansien vuosien ajan. Egyptiläinen Palermon kivi osoittaa, että jo vanhan valta­kunnan aikana tehtiin säännöllisesti väestön­laskentaa. Rooman tasavallassa oli kensorien tehtävä joka viides vuosi tiettynä päivänä census eli väestönlaskenta.  Sen sijaan kuolleisuudesta ei ole varhaisissa sivistysvaltiossakaan tehty tilastoja, mutta asiaa on selvitelty tutkimalla hyvin säilyneiden hautausmaiden kaikkien vainajien ikä. Niinpä unkarilaisesta Kérpusztan kylästä on selvitetty 1000-luvulla haudattujen vainajien perusteella, että keskimäärin puolet kustakin ikäluokasta kuoli ennen 25-vuotispäiväänsä. Norjan Västerhusissa, jossa väestö vuosien 1100–1350 aikana eli ainakin osittain pyyntikulttuurin varassa, on ihmisten keskimääräinen elinikä ollut vain 18 vuotta.
Väestöhistorialliset ilmiöt ovat viime aikoina saaneet valaistusta geenitutkimuksen avulla. On esimerkiksi tullut esille, että väestö väheni radikaalisti 50 000–100 000 vuotta sitten (pullonkaulailmiö) niin, että väkiluku romahti sukupuuton partaalle. Tämän syyksi on aikaisemmin esitetty indonesialaisen Toban supertulivuorenpurkausta 75 000 vuotta sitten ja sen seurauksena tullutta ilmaston viilenemistä. Osa tutkijoista pitää Toban osuutta pullonkaulaan epäuskottavana ja uudeksi selitykseksi on esitetty esimerkiksi Afrikasta poismuuttoa.
Euroopan tarkat väestötilastot antavat 1600-luvulta alkaen tutkijoille mahdollisuuden selvittää väestökehityksen syitä ja seurauksia. Ne osoittavat, että suotuisina aikoina kuolleisuus pysyi parin-kolmenkymmenen vuoden ajan pienempänä kuin syntyvyys, jolloin väestö kasvoi. Suotuisa kehitys katkesi usein tartuntataudin leviämiseen, jota tehosti sotivien armeijoiden liikkuminen. Tauti oli 1600-luvulla usein punatauti tai pilkkukuume. Tutkijoiden on ollut hankala vastata, tappoiko ihmisiä ensi sijassa tauti vai kuolivatko he ravinnonpuutteen heikentäminä. Tätä on selvitetty siten, että on tarkasteltu eri väestöryhmiä: epidemian aikainen kuolleisuus on ollut myös ylimystön piirissä 30–40 %, vaikka heidän voidaan olettaa saaneen parempaa ravintoa kuin muiden. Tauti on siis ollut suurempi tappaja kuin nälkä.
Luonnonolot ja muuttoliikkeet

Huonot elinolot ovat voineet pakottaa suuretkin kansat etsimään parempaa asuinpaikkaa. Kansainvaellusaikana vuosina 380–470 jaa. useat eri väestöryhmät lähtivät liikkeelle aiemmilta asuinsijoiltaan ja muuttivat liikkuessaan väestöllisiä ja poliittisia oloja. Liikehdinnässä oli mukana muun muassa germaaneja ja slaaveja sekä turkinsukuisia ja iraanisia kieliä puhuneita kansoja. Väestöjen liikehdintä kohdistui Euraasian aroilta sekä Keski- ja Pohjois-Euroopasta kohti Rooman keisarikuntaa, joka ei pystynyt puolustamaan rajojaan. Liikkujaryhmät eivät olleet kovin suuria: kyse oli parinkymmenentuhannen miehen ryhmistä, jotka toisinaan kuljettivat mukanaan myös naisia ja lapsia, mutta vaikutus oli suuri kun monet kansat olivat yhtä aikaa liikkeellä. Osa heistä halusi vain päästä vauraaseen Roomaan, osa taas pyrki tekemään sinne oman valtion.
Koko kansan vaelluksessa toisaalle vaeltaa joko kokonainen etninen ryhmä tai vain sen ”läpileikkaus”. Molemmissa tapauksissa lähtijät vievät uudelle asuinseudulleen mukanaan oman kielensä ja kulttuurinsa. Esimerkkejä etnisen ryhmän läpileikkauksen vaelluksesta ovat antiikin aikaiset Kreikan koloniat, viikinkien suorittama Orkneysaarten asuttaminen sekä eurooppalaisten suorittamat Amerikan ja Australian kolonisoinnit.
Sairauksilta suojautuminen

Erilaisten epidemioiden uhka pakotti ihmiset miettimään suojautumista niitä vastaan jo satoja vuosia sitten. Niin sanottua Justinianuksen ruttoa on kutsuttu historian ensimmäiseksi pandemiaksi. Se oli paiserutto, joka raivosi aaltoina 500-luvun puolivälistä 700-luvulle jaa. Se aiheutti epidemioita jokseenkin koko tuolloin tunnetussa maailmassa. Sen arvioidaan surmanneen neljänneksen tai jopa puolet Välimeren itälaidan väestöstä. Keisari Justinianus I sääti tällöin lakeja sekä elinkeinoelämän että ihmisten terveyden turvaamiseksi. Vuonna 542 säädettiin pankkilaki valtiontalouden ja maanomistajien tukemiseksi. Myös hintojen ja palkkojen nousua hillittiin. Taudin kukistamiseen ei kuitenkaan ollut keinoja. Mustan surman aikana 1300-luvulla Venetsiassa oli annettu määräys että laivojen piti olla 40 päivää karanteenissa. Sana tulee italian kielen sanoista quaranta giorni, joka tarkoittaa 40 päivää.
Englantilainen lääkäri Edward Jenner havaitsi 1700-luvulla, että lehmänrokkotaudin sairastaneet karjakot eivät kuolleet, vaikka olivat altistuneet isorokolle. Tämän perusteella hän sittemmin kehitti tehokkaan isorokkorokotteen, jolla isorokkoepidemiat saatiin kuriin. Ihmisiä menehtyi silti moniin tartuntatauteihin. Vuonna 1913 Yhdysvalloissa laskettiin, että maassa kuolee vuosittain sataatuhatta ihmistä kohti 213 tuberkuloosiin, 12 tuhkarokkoon, 9 lavantautiin, 7 hinkuyskään, 6 kurkkumätään ja 2 tulirokkoon. Monet näistä saatiin kuriin rokotteilla. Merkittäviä askeleita olivat tuberkuloosia vastaan kehitetty BCG-rokote, jota alettiin käyttää vuonna 1927 ja vuonna 1924 käyttöön otettu malarialääke plasmakiniini. Bakteeritulehdusten torjuntaan kehitettiin 1932 sulfalääke ja 1940 penisilliini.
Vuonna 2020 alkaneen Koronaviruspandemian tapauskuolleisuus on niin korkea, että se näkyy ainakin joidenkin ikäluokkien osalta monien maiden väestötilastoissa. Etelä-Koreassa oli epidemian alkuvaiheessa noin yhden prosentin kuolleisuus.lähde? Kuolleisuus voi suuresti vaihdella. Niinpä tapauskuolleisuus oli ennen maaliskuun puoliväliä 2020 ikäryhmästä riippuen yleensä välillä 0,2–14,8 prosenttia sairastuneista. Italian kansanterveyslaitoksen 5. huhtikuuta 2020 tehdyn raportin mukaan Covid-19 -taudin tapauskuolleisuus 80–89-vuotiaista sairastuneista oli kivunnut jo yli 30 prosentin.
Suomen väestöhistoria > Ilmaston vaikutus

Suomen ilmastoa eri aikoina voidaan rekonstruoida muun muassa järvien pohjasedimenteistä ja puiden lustosta. Tutkimukset osoittavat, miten 2800-luvulla eaa. ilmasto kylmeni. Tämä pakotti Suomessa pienkarjaa pitäneen, nuorakeraamisen kulttuuriin kuuluneen väen väistymään kohti lounasta ja lopettamaan pronssikaudella viljanviljelyn, paitsi aivan lounaisrannikolla. Rautakaudella maatalousasutus sijoittui tarkasti niille paikoille, joissa rukiin viljely onnistui. Näin syntyi keskiajan lopun asutusraja, jonka eteläpuoli oli ilmastollinen Vilja-Suomi. Huuhtaviljely tuli 1500-luvulla käyttöön peltoviljelyn rinnalle ja asutus saattoi laajeta pohjoisemmaksi. Suurvaltasotien loppuminen 1600-luvulla merkitsi, yhdessä melko edullisen ilmastovaiheen kanssa, taloudellista nousua ja kansan vaurastumista. Vuosisadan päättyessä väestötiheys oli kuitenkin Etelä-Suomessa kasvanut sellaiseksi, että huonoina satovuosina ruokaa ei riittänyt. Tällöin alettiin asuttaa laajoja maita kydöttämällä suoalueita. Ne olivat kuitenkin hallanarkoja.
Suomen ilmastollisia katovuosia (jolloin keskilämpötila oli enemmän kuin 1,5 asetetta alle perustason) olivat vuodet 1724, 1740, 1742 ja 1756. Kausi 1761–1810 oli perustasoa lauhempi eikä katovuosia esiintynyt lainkaan. Seuraavina vuosikymmeninä 1810–1840 keskilämpötila vaihteli. Katovuosia olivat tällöin vuodet 1812, 1821, 1832, 1836 ja 1837. 1830-luku oli kylmin vuosikymmen sitten kauden 1601–1620 ja vuosien 1695–1696. Varsin lämmintä taas oli 1850-luvulla, jolloin poikkeama perustasosta oli 0,75 astetta. Sitä seurasi yhtämittainen seitsemän vuosikymmentä kestänyt perustasoa kylmempi jakso. Katovuosia olivat 1867, 1877, 1885, 1916 ja 1928. Vuosikymmenet 1930- ja 1940-luvuilla olivat katovuodettomia ja perustasoa 0,5 astetta lauhempia. Kausi 1951–1990 oli lähellä perustasoa kaksine katovuosineen 1962 ja 1987. Lauhempi oli 1990-luku, joka oli 0,5 astetta perustasoa lauhempi, ja viimeinen vuosikymmen 2001–2010 ennätyksellisesti yli asteen lauhempi.