Slovenian historia
Ajanjakso 1870–1914 > Politiikan kehittyminen

Slovenian poliittinen kenttä oli 1860-luvulla jakautunut kahtia. Vastakkain olivat klerikalistit sekä vapaa-ajattelijat eli kansallisen edistyksen kannattajat. Jälkimmäisiin kuuluivat Slovenian liberaalit, jotka pyrkivät kohottomaan alueen mainetta vallassa olleiden itävaltalaisten silmissä. Sloveenit olivat kuitenkin poliittisesti hajallaan, mikä sopi saksalaistamistoimia tehneelle Itävalta-Unkarin hallitukselle.
1880-luvulla kuitenkin syntyi suurempi klerikalistien ja liberaalien taistelu, jonka juurena oli Anton Mahničin julkaisema artikkelisarja. Mahnič korosti klerikalistisessa politiikassaan legitismiä, historiallisia oikeuksia ja katolilaisuutta. Myöhemmin Mahničia on syytetty aikakauden poliittisen taistelun ja vastakohtien kärjistämisestä.
Mahničin puheiden johdosta vuonna 1892 syntyi Katolinen kansanpuolue (vuodesta 1905 Slovenian kansanpuolue). Puolueen johtoon nousi Ivan Šusteršič. Šusteršič oli taitava konservatiivinen poliitikko, joka johti melkein yksinvaltaisesti puoluetta. Katolinen kansanpuolue ei myöntynyt kompromisseihin, joten heitä vastustamaan muodostivat liberaalii Kansallisen edistyspuolueen vuonna 1894.
Katolinen kansanpuolue nousi kansan suosioon 1890-luvun puolivälissä. Puolue paransi erilaisilla toimillaan talonpoikien asemaa ja elinoloja, vähentäen samalla maastamuuttoa. Talonpojat liittyivät Katoliseen kansanpuolueeseen ja heistä muodostui puolueen pitkäaikainen kannatusjoukko.
Katolisen kansanpuolueen ja Kansallisen edistyspuolueen lisäksi Slovenian poliittiseen kenttään muodostui kolmas puolue ennen vuosituhannen vaihtumista: Sosiaalidemokraattinen puolue. Puolueiden väliset erot olivat isoja ja ne kävivät jatkuvaa poliittista kamppailua. Puolueista merkittävin oli kuitenkin Katolinen kansanpuolue.
Yhdistynyt Slovenia pysyi mukana politiikassa vuosituhannen vaihteessakin. Saksalaistamistoimet olivat ajaneet Slovenian poliittiset päättäjät siihen tulokseen, että Itävalta-Unkarin sisäinen autonominen alue olisi ainoa ratkaisu poliittisen painostuksen lopettamiseksi. Katolinen kansanpuolue katkaisi poliittiset siteensä Saksaan vuonna 1897 ja aloitti yhteistyön Kroatian oikeuspuolueen  kanssa. Kroaateille oli parempi poliittinen asema ja oikeuspuolue ajoi myös kroatialaisen alueen autonomiaa, joten sloveenit pyrkivät heidän siivellään omiin päämäärinsä. Samalla hyväksyttiin ajatus sloveenien yhdistymisestä kroatialaiseen valtioon, josta muodostui myöhemmin yksi kolmesta Itävalta-Unkarin osasta.
Edellä kuvattua trialismia kannattivat myös jotkut Itävalta-Unkarin poliittiset piirit, muun muassa kruununperillinen Frans Ferdinand, mutta suurin osa vastusti trialismia. Valtaosa poliittisista piireistä halusi vain kroateille edellä mainitun alueen, koska se heikensi unkarilaisten asemaa. Sloveeneja ei alueeseen haluttu, koska heidän katsottiin kuuluvan edelleen saksan kieliseen vyöhykkeeseen. Liittyminen kroattivaltioon oli kuitenkin sloveenien ainoa realistinen mahdollisuus tuon ajanjakson tilanteessa. Ennen ensimmäistä maailmansotaa sloveenien poliittisessa piireissä levisi ajatus kaikkien eteläslaavilaisten kansojen yhdistymisestä. Enemmistö kuitenkin torjui tämän ajatuksen, kuten myös kirjailija Ivan Cankar, joka korosti eri kansojen historillisia eroja. Cankari tyrmäsi ajatuksen eteläslaavien valtiosta, mutta tarjosi poliittiseksi päämääräksi eteläslaavien liittovaltiota.