stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mary Peters
Biography

Peters syntyi Englannissa, mutta muutti Ballymenaan, Pohjois-Irlantiin 11-vuotiaana. Nykyään hän asuu Belfastin lähellä ja edusti Pohjois-Irlantia Kansainyhteisön kisoissa vuosina 1958–1974 viidesti voittaen kaksi kultaa viisiottelussa sekä yhden kullan ja yhden hopean kuulantyönnössä.
Peters sijoittui Belgradin EM-kisoissa 1962 viisiottelussa viidenneksi (4 586 pistettä) ja Tokion olympialaisissa 1964 neljänneksi (4 797 pistettä). Budapestin EM-kisoihin 1966 hän osallistui kuulantyöntäjänä, mutta jäi yhdenneksitoista. Méxicon olympialaisissa hän oli jälleen mukana viisiottelussa sijoittuen yhdeksänneksi (4 803 pistettä). Vuosien 1969 ja 1971 EM-kisoihin hän ei osallistunut, mutta voitti kuulantyönnön ja viisiottelun kansainyhteisön kisoissa 1970.
Münchenin olympialaisissa 1972 Peters otteli elämänsä sarjan ja voitti olympiakultaa uudistuneen pistetaulukon ME-tuloksella 4 801. Voiton ratkaisivat kuulatulos 16,20 m ja korkeuden 182 cm. Sadan metrin aitajuoksussa Petersin tulos oli 13,29 s, pituushypyssä 598 cm ja 200 metrin juoksussa 24,08 s. Heide Rosendahl hävisi vain 10 pistettä, joten juoksemalla sekunnin kymmenyksen hitaammin viimeisessä lajissa 200 metrillä Peters olisi jäänyt hopealle.
Peters voitti vielä 1974 Kansainyhteisön mestaruuden ja päätti sitten uransa osallistumatta saman vuoden EM-kisoihin. Moskovan olympialaisissa hän toimi Ison-Britannian naisjoukkueen johtajana.
Vuonna 1990 Peters sai arvokkaan OBE-kunniamerkin. Pohjois-Irlannin tärkein yleisurheilustadion Belfastin lähellä on nimeltään Mary Peters Track hänen kunniakseen.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 jaardia 11,1
200 m 24,1
80 m aidat 11,0
100 m aidat 13,3 (myötätuulessa 13,1)
korkeus 182
pituus 604
kuula 16,40
kiekko 38,72
viisiottelu 4 801
Tero Peura

| Tero Peura> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. helmikuuta 1961 Reisjärvi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  182 cm
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1979–1989
Seurat:  KooVee (SM-liiga) Ilves (SM-liiga) JyP HT (I divisioona) HPK (SM-liiga) Ikurin Vire (II divisioona) Pingviinit (III divisioona)
Tero Peura (s. 21. helmikuuta 1961 Reisjärvi) on suomalainen edesmennyt jääkiekkoilija. Hän pelasi puolustajana SM-liigassa vuosina 1979–1989 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Peura aloitti SM-liigauransa kaudella 1979–1980 Tampereen KooVee:ssa, jota hän edusti seuraavallakin kaudella I-divisioonassa. Kauden 1981–1982 hän pelasi SM-liigaa Tampereen Ilveksessä ja kaksi seuraavaa kautta taas I-divisioonassa, ensin vuoden KooVee:ssa ja sitten vuoden JyP HT:ssä. Kaudet 1984–1986 hän edusti jälleen Ilvestä. Kesällä 1986 Peura siirtyi I-divisioonassa pelaavaan Hämeenlinnan Pallokerhoon, jonka sarjanousun myötä hän pelasi vielä kauden 1988–1989 SM-liigassa. Peura pelasi SM-liigan runkosarjassa yhteensä 144 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 13 + 13 = 26 ja jäähymääränsä 36 minuuttia. SM-liigan pudotuspeleissä hän pelasi yhdeksän ottelua, joissa hän teki kolme maalia. Hän voitti Suomen-mestaruuden Ilveksessä vuonna 1985.. Peura lopetti uransa ensimmäisen kerran kauteen 1989–1990 Ikurin Vireen II divisioonajoukkueessa, mutta teki vielä muutaman vuoden pelaamattomuuden jälkeen lyhyen paluun kaukaloon. Viimeiset ottelunsa Peura pelasi kaudella 1995–1996 Pingviinien III divisioonajoukkueessa pelaten seitsemän playoff-ottelua.
Petäjäveden alue

Petäjäveden alue (vesistöaluetunnus 14.53) on Jämsän reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 110,15 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 10,03 %. Vesistön alueen alarajana on Petäjäveden luusua, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 674,37 neliökilometriä ja sen järvisyys on 5,96 %. Reitin vedet laskevat seuraavaksi Iso Rautaveden alueeseen (14.52).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kuusi aluetta tai valuma-aluetta. Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen :
Petäjäveden lähialue (14.531) → Iso Rautaveden alue (14.52)
Hortelinjoen valuma-alue (14.536)
Levänpuron valuma-alue (14.535)
Lammasjoen valuma-alue (14.534)
Tervapuron valuma-alue (14.532)
Haapapuron valuma-alue (14.533)
Petsmo

Petsmo  (myös vanhalla suomenkielisellä nimellään Petäjänmaa) on kylä ja niemimaa Mustasaaren kunnan manneralueen pohjoisosassa entisen Koivulahden kunnan alueella Pohjanmaan maakunnassa. Petäjänmaan niemimaa oli 300 vuotta sitten saari, mutta maankohoamisen myötä siitä tuli sittemmin kiinteä osa mannerta. Siellä toimii muun muassa Petsmon venekerho sekä kyläkauppa.
Petsmon nimestä

Kyseessä on varhaisten suomalaisten antama saarennimi, jonka lopussa on suurta saarta merkitsevä sana maa. T. E. Karsten on palauttanut nimen alun asuun Petäjäis- tai Petäis-, jotka juontuvat puunnimityksestä petäjä. Lars Huldén esittää vaihtoehtoisena tulkintana muodon Pettis-, joka olisi peräisin sukunimestä Pettinen. Suomalaisesta nimestä on päästy ruotsalaismurteiseen nimeen Pettsmo ~ Petsmo alkuosan vokaalien sisäheiton kautta. Lopun maa-elementin pitkä a-vokaali on ensin muuttunut pitkäksi o:ksi ja sitten lyhentynyt painottomassa asemassa ja muuntunut lausuttaessa u:ksi.
Petokuoriaiset

| Petokuoriaiset |
| --- | --- |
 Sukeltajien heimoon kuuluva Acilius sulcatus ennen lentoon lähtöä
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Petokuoriaiset Adephaga  Schellenberg, 1806
Yläheimot
 Caraboidea  Dytiscoidea  Gyrinoidea  Haliploidea 
Katso myös
   Petokuoriaiset Wikispeciesissä   Petokuoriaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Petokuoriaiset (Adephaga) on kovakuoriaisten (Coleoptera) alalahko.
Alalahkon nimen mukaisesti useimmat siihen kuuluvista kovakuoriaisista ovat petoja vaikka joukossa on vielä raadonsyöjien lisäksi myös kasvinsyöjiä. Petokuoriaisilla rakenteet ovat yleensä keskenään vähemmän muuttuneita kuin erilaisruokaisilla (Polyphaga), mikä melko varmasti johtuu niiden elintavoista.
Petokuoriaisten toukat ovat campodeiformeja ja yleensä petoja aikuisten kuoriaisten tavoin. Petokuoriaistoukat tuntee helposti niiden viisijaokkeisista raajoistaan, joissa useimpien heimojen edustajilla on lisäksi kaksi kynttä. Vesijuoksijoilla (Haliplidae) niitä on kuitenkin vain yksi.
Heimot

Euroopasta tunnetaan kuusi petokuoriaisheimoa, ja jotkin tutkijat ovat erottaneet niitä useampiakin. Suomesta petokuoriaisheimoja tunnetaan neljä.
Heimot Caraboidea-yläheimossa
Maakiitäjäiset Carabidae
Cicindelidae (Kuuluu kenties maakiitäjäisten heimoon käsittäen hietakiitäjäislajit, Cicindelinae)
Rhysodidae
Trachypachidae
Heimot Dytiscoidea-yläheimossa
Amphizoidae
Aspidytidae
Sukeltajat Dytiscidae
Hygrobiidae
Meruidae
Pohjasukeltajat Noteridae
Heimot Gyrinoidea-yläheimossa
Hopeasepät eli pintapyöriöt Gyrinidae
Heimot Haliploidea-yläheimossa
Vesijuoksijat Haliplidae
Sukupuuttoon kuolleet heimot...
...yläheimossa Dytiscoidea:
† Colymbothetidae
† Coptoclavidae
† Liadytidae
† Parahygrobiidae
...yläheimossa Triaploidea:
† Triaplidae
Aiheesta muualla

Laji.fi: Petokuoriaiset (Adephaga)
iNaturalist: Petokuoriaiset (Adephaga)
ITIS: Adephaga (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Adephaga (englanniksi)
Iowa State University, Bug Guide: Suborder Adephaga - Ground and Water Beetles (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q131060  Wikispecies: Adephaga  ADW: Adephaga  AFD: Adephaga  BugGuide: 40605  EoL: 2646465  Fauna Europaea: 11003  Fauna Europaea (new): 103004bc-78ee-4597-8b97-cb2a734085ef  iNaturalist: 340471  ITIS: 109226  NBN: NHMSYS0001716501  NCBI: 41071  NZOR: 4a83846d-03a3-4542-97af-c2c12239d664  Paleobiology Database: 69177
Sorbonne

| Sorbonne |
| --- | --- |
 Sorbonnen Pyhän Ursulan kappeli ja sen edessä oleva aukio, Place de la Sorbonne
Osoite:  Place de la Sorbonne; 5-17 Rue de la Sorbonne
Sijainti:  Pariisi, Ranska
Koordinaatit:  48°50′55″N, 2°20′36″E
Rakennustyyppi:  Yliopistorakennus
Valmistumisvuosi:  1253 (1. rakennusvaihe), 1635 (2. rakennusvaihe), 1884 (3. rakennusvaihe)
Suunnittelija:  Jacques Lemercier (2. rakennusvaihe), Henri-Paul Nénot (3. rakennusvaihe
Omistaja:  Pariisin kaupunki
Käyttäjä:  Université Panthéon-Sorbonne, Université Sorbonne Nouvelle, Université Paris-Sorbonne, Université Paris Descartes, École pratique des hautes études
Tyylisuunta:  klassisismi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sorbonne on suuri Pariisin yliopistojen käytössä oleva rakennus­kompleksi Pariisin Latinalaiskorttelissa, 5. arrondissementissa. Se on saanut nimensä Ludvig IX:n aikaisen teologin ja hovisaarnaajan Robert de Sorbonin mukaan, joka perusti teologisen Sorbonnen kollegin. Nimitystä Sorbonne käytetään usein myös Pariisin yliopistosta sellaisena kuin se oli ennen Ranskan suurta vallankumousta ja uudestaan vuosina 1896–1971, varsinkin entisistä luonnon­tieteellisistä ja humanistisista tiede­kunnista. Kun Pariisin yliopisto vuonna 1971 jaettiin 13 erilliseksi yliopistoksi, niistä muutamien nimissä esiintyy myös sana Sorbonne. Sorbonne (Quartier de la Sorbonne) on myös sen Pariisin 5. arrondissementtiin kuuluvan kaupungin­osan virallinen nimi, jossa rakennus sijaitsee.
Rakennusryhmän ehkä tunnetuin ja näkyvin osa on vuonna 1642 valmistunut Pyhän Ursulan kappeli. Sen jälkeen kun Ranskassa kirkko vuonna 1905 erotettiin valtiosta, kappeli ei enää ole ollut kirkollisessa käytössä vaan sitä käytetään yliopistojen edustus- ja näyttelytilana.
Nykyinen käyttö

Sorbonnessa toimii Pariisin akatemian rehtorin­virasto ja Pariisin yliopistojen kanslerin­virasto. Rakennuksen opetustiloja käyttävät nykyään:
Pariisin I yliopisto, Panthéon-Sorbonne
Pariisin III yliopisto, Sorbonne Nouvelle
Pariisin IV yliopisto, Paris-Sorbonne
Pariisin V yliopisto, Paris Descartes
École pratique des hautes études
Rakennuksessa on myös École nationale des chartesin kirjasto sekä Sorbonnen kirjasto, joka on Pariisin I, III, IV, V ja VII yliopistojen yhteinen mutta hallinnollisesti Pariisin I yliopiston (Panthéon-Sorbonne) alaisuudessa.
Historia ennen nykyistä rakennusta > Teologisen kollegin perustamisesta Richelieun aikaiseen uudisrakentamiseen

Alun perin Sorbonne oli Robert Sorbonin Pariisin yliopiston yhteyteen perustama teologian ylioppilaiden kollegi. Robert de Sorbon oli Ludvig IX:n aikainen hovisaarnaaja ja kuninkaan rippi-isä, jonka sukunimi johtui hänen Ardenneilla sijaitsevasta syntymä­paikastaan, Sorbonin kylästä. Yliopiston muiden kollegioiden tavoin sen tehtävänä oli majoittaa opiskelijoita sekä myös kaupungin köyhiä asunnottomia. Kaikkiaan sinne mahtui asumaan noin kaksi­kymmentä henkilöä. Samaan aikaan kuningas Ludvig IX luovutti sille opiskelijoiden asunnoiksi muutamia taloja Rue Coupe-Geulen varrelta vasta­päätä Hôtel de Clunyä. Guillaume de Chartresin välityksellä Robert de Sorbon hankki pian kollegille muitakin rakennuksia, ja vuonna 1260 sille kuului jo suurin osa nykyisen Sorbonnen tontista. Alueella oli silloin useita rakennuksia sekä puutarha. Perustajan määräyksestä rakennusten oli oltava yksinkertaisia, ja niissä oli vietettävä hurskasta ja askeettista elämää. Vielä 1600-luvulla Sorbonne oli useamman rakennuksen ryhmä rue Coupe-Gueulen varrella, jonka nimi tuolloin muutettiin Rue de la Sorbonneksi. Se rajoittui pohjoisessa Pyhän Benediktuksen luostariin ja etelässä Calvin kollegiin. Sen yhteyteen rakennettiin 1300-luvulla kappeli, jolla oli julkisivu kadulle päin. Sorbonnen kollegista tuli myös Pariisin yliopiston teologisen tiedekunnan kokoontumispaikka.
Historia ennen nykyistä rakennusta > Richelieun aikaiset uudisrakennukset

Kardinaali Armand de Richelieu, joka itsekin oli opiskellut Sorbonnessa vuosina 1606-1607, tuli sen rehtoriksi 29. elokuuta 1622 kardinaali Harleyn kuoltua. Kun rakennukset olivat silloin rappio­tilassa, hän käynnisti suurisuuntaisen projektin Sorbonnen uudisrakentamiseksi. Rakennukset olivat paitsi epämukavia, myös käyneet edellisten kahden­sadan vuoden aikana täysin riittämättömiksi. Kollegien tehtävä oli sitä ennen muuttunut: se ei ollut enää vain parinkymmenen henkilön majoitus­paikka, vaan sinne oli perustettu myös merkittävä kirjasto ja sitä käytettiin opetustiloina. Sellaisena se tarvitsi kiireellisesti laajempia tiloja. Richelieun määräyksestä siihen yhdistettiin kaksi naapurina ollutta kollegia, Calvin ja Kahdeksan­toista kollegit, ja alue uudis­rakennettiin klassiseen tyyliin.
Richelieu antoi arkkitehti Jacques Lemercier’lle tehtäväksi suunnitella uudet rakennukset, joiden oli vastattava ilmeisiä tarpeita ja aikakauden makua. Projektin ensimmäisessä vaiheessa purettiin Sorbonnen ja Calvin kollegien goottilaiset rakennukset, joista vain kappeli säilytettiin. Sitäkin uuden­aikaistettiin ja laajennettiin, ja sen oli määrä erottaa toisistaan kaksi yhtä suurta pihaa. Purkutyöt olivat täydessä käynnissä vuonna 1629, kun Richelieu, josta oli tullut myös Ranskan pääministeri, päätti käynnistää vielä kunnianhimoisemman rakennushankkeen.
Suunnitelma, jonka mukaan rakennuksella olisi ollut kaksi yhtä suurta pihaa, hylättiin, ja sen sijaan oli oleva vain yksi suuri piha. Sitä reunusti pohjoisessa uusi kappeli, joka sai pian monumentaaliset mittasuhteet ja täytti koko sen alueen, jossa Calvin kollegi oli ennen ollut. Rakennustyöt aloitettiin toukokuussa 1635, ja kardinaalin kuollessa vuonna 1642 ne olivat lähes valmiit. Vain kappeli, jota nykyään pidetään Lemercier’n pääteoksena ja Pariisin huomattavimpana klassisen arkkitehtuurin edustajana, oli vielä kesken. Aiguillonin herttuatar, Richelieun perijä ja hänen testamenttinsa toimeenpanija, johti töiden loppuvaihetta.
Uusi kollegi oli pinta-alaltaan kaksinkertainen entiseen verrattuna, ja siihen kuului lisäksi kappeli, johon kardinaali oli määrä haudata. Kardinaali luovutti myös osan kirjastostaan ja omaisuudestaan Sorbonnelle.
Historia ennen nykyistä rakennusta > Rakennukset vallankumouksen aikana

Ranskan vallankumouksen aikana vuonna 1791 rakennukset suljettiin opiskelijoilta, ja Sorbonnen yhteisö lakkautettiin samaan aikaan kuin Pariisin ja muun Ranskan yliopistotkin. Vuonna 1794 kappeli muutettiin Järjen jumalattaren temppeliksi. Napoleon muutti sen taiteilijoiden ateljeiksi.
Historia ennen nykyistä rakennusta > Sorbonne 1800-luvulla

Vuodesta 1806 lähtien Napoleon organisoi Ranskan opetus­järjestelmän uudelleen ja perusti Keisarillisen yliopiston (ransk. Université Impériale), myöhemmältä nimeltään Ranskan yliopiston (ransk. Université de France). Siihen oli yhdistetty kaikkien tasojen opetus, ja ylimmällä tasolla siihen kuului erikoiskouluja sekä viisi tiedekuntaa: luonnon­tieteellinen, humanistinen, teologinen, oikeus­tieteellinen ja lääke­tieteellinen tiede­kunta. Kaksi viimeksi mainittua saivat käyttöönsä samat tilat, joissa vastaavat tiedekunnat olivat toimineet ennen vallan­kumousta, oikeus­tieteellinen Place du Panthéonilta ja lääketieteellinen Rue de l'École de Médicineltä, kun taas kolme muuta sijoitettiin entisiin Plessisin kollegin rakennuksiin, josta ne vuonna 1821 siirrettiin Richelieun Sorbonneen. Rakennukseen sijoitettiin myös Pariisin akatemian rehtorin toimisto.
Pierre François Dalleryn (1764-1833) määräyksestä kappeliin rakennettiin vuonna 1825 Richelieun hautakammion kunnostustöiden yhteydessä urut. Ne koottiin hänen poikansa, Louis Paul Dalleryn (1797-1875) johdolla varsin erillisistä osista. Ne vihittiin 10. heinäkuuta 1825, ja niitä soittivat Alexandre Choron sekä myös Kuninkaallisen uskonnollisen musiikin instituutin (ransk. Institution Royale de Musique Religieuse) opiskelijat. Kun kappeli vuonna 1852, Napoleon III:n aikana avattiin uudestaan, sen uusi isäntä, Félix Clément, urkujen virallinen asiantuntija, antoi Louis Paul Dallerylle itselleen tehtäväksi kunnostaa myös urut. Félix Clément kuitenkin luopui tehtävästä vuonna 1859, minkä jälkeen urkuja ei ole soitettu. Urkuparvelle ei ole helposti edes päässyt sen jälkeen, kun sinne kappelin ulkopuolelta johtaneet portaat vuonna 1885 purettiin.
Kuningas­vallan palauduttua Ludvig VIII:n pääministeri Armand Emmanuel du Plessis de Richelieu halusi kunnioittaa kardinaalin muistoa tekemällä Sorbonnen entistä loisteliaammaksi. Hän rakennutti sinne 120-paikkaisen amfiteatterimaisen luentosalin. Näistä lisä­rakennuksista huolimatta vanhat 1600-luvun rakennukset, jotka vallankumouksen aikana olivat olleet kymmenen vuotta hylättyinä, olivat pahoin rapistuneet. Kun sinne olivat keskittyneet kaikki Pariisin akatemian humanististen tieteiden, luonnon­tieteiden ja teologian opiskelijat, myös tilan­ahtaus oli huomattava. Rakennus­kompleksin kunnostamista suunniteltiin koko 1800-luvun ajan. Toisen keisarikunnan aikana tehtävä uskottiin Léon Vaudoyer'lle. Hän suunnitteli palatsin, jolla olisi ollut suuri julkisivu Rue Saint-Jacquesin puolella sekä tähtitorni. Uudis­rakennuksen peruskivi muurattiin vuonna 1855, mutta hanketta ei saatu valmiiksi.
Käytännön alojen korkeakoulun (ransk. École pratiques des hautes études) perustaminen teki tilanahtaudesta aiheutuneet ongelmat vielä polttavammiksi. Luonnontieteellisen tiedekunnan uudet opetus- ja tutkimuslaboratoriot, jotka tämä korkeakoulu rahoitti, jouduttiin sijoittamaan asuinhuoneistoihin Rue Saint Jacquesin varrelle.
Henri-Paul Nénot'n uusi Sorbonne > Palatsi

Rakennusryhmän jokainen pääosa rakennettiin tietyn arkkitehtonisen teeman mukaisesti. Pohjoisosa, palatsi, on ainoa, joka kokonaan rakennettiin arvokkaista materiaaleista. Sen ulkoseinät sekä katujen että pihan puolella rakennettiin suurista kivilohkareista, ja siinä on kalteva liuskakatto. Sen pääjulkisivu eli pohjoinen julkisivu Rue des Écolesin puolella rakennettiin juhlavaan uusrenessanssityyliin. Sen ensimmäisen kerroksen suuret ikkunat kivisine kehyksineen korostavat vaikutelmaa. Rakennuksen sisällä on suuri aula, jonka seinät ovat vaaleaa kiveä ja joka on koristettu reliefeillä ja veistoksilla, ja sieltä johtaa kaksi­kierteinen monumentaalinen portaikko suureen amfiteatterimaiseen saliin, joka on luonteeltaan pikemminkin juhlasali kuin tavanomainen luento­sali. Salin seinät maalattiin vihreän eri sävyin, sillä vihreää on perinteisesti pidetty oppineiden värinä, ja se esiintyy rakennuksessa silmiin­pistävästi muuallakin. Puvis de Chavannes teki salin seinä­maalaukset, jotka kuvaavat tiedon pyhää lehtoa. Portaikon välitasanteen yllä on kattovalaisimia, joiden valo näkyi laajalle rakennuksen pohja­kerrokseen. Aulaa reunustavat pylväskäytävät, joiden ikkunoissa on lasimaalauksia, niistä keskeisimpänä Pariisin vaakuna. Ylemmissä kerroksissa on joukko salonkeja ikkunat kadulle päin, ja ne oli tarkoitetettu yli­opiston ja rehtorin seremonioita varten. Rakennuksen tässä osassa on runsaasti seinä­maalauksia, jotka esittivät Pariisin yliopiston historian merkki­tapauksia Ludvig Pyhän yliopistolle myöntämistä eri­oikeuksista uuden Sorbonnen vihkimiseen saakka.
Pohjakerroksen aulan kummassakin päässä on pylväs­käytävät, joiden varrella itäpäässä ovat luentosalit Michelet ja Quinet, länsipäässä rehtorin virkahuone. Pylväs­käytävien seinät rakennettiin suurista kiven­lohkareista. Niissä olevat seinä­maalaukset esittävät maailman­historian tärkeimpiä kaupunkeja. Kokonaisuus oli alkujaan varsin selvä­piirteinen, koska sen koko länsi­osa rehtorin virka­huonetta lukuun ottamatta varattiin humanistisen, itäosa luonnon­tieteellisen tiede­kunnan hallinnolle. Niiden välissä Robert de Sorbonin pylväskäytävän tasolla oli ylimmän johdon sali, josta oli yhteys suureen amfi­teatteri­maiseen luentosaliin. Tämä sali koristettiin pointillistisin ja fauvistisin maalauksin, jotka esittivät tieteiden vertauskuvia, ja sitä käytettiin edustustilana sekä myös kutsuttujen merkkihenkilöiden valmistautumis- ja lepopaikkana heidän esiintyessään suuressa luentosalissa.
Henri-Paul Nénot'n uusi Sorbonne > Luonnontieteellinen tiedekunta

Luonnontieteellisen tiede­kunnan rakennus sijoitettiin Sorbonnen etelä­päähän. Sen halkaisee koko pituudeltaan Richelieu-galleria. Tämän rakennuksen useimmissa osissa on vain kaksi tai kolme kerrosta, jotka rakennettiin teolliseen tyyliin osittain tiilestä ja varustettiin metallisin katto­luukuin. Siellä on etupäässä laboratorioita ja toimistoja mutta varsinkin sisään­käynnin tasolla myös muutamia hienoja luentosaleja kuten kemian ja geologian salit, nimeltään Bachelard ja Oury. Molemmat ovat pyöreitä, seinät paneloituja, ja niiden seinällä opettajankorokkeen takana on uus­impressionistisia maisema­maalauksia.
Sorbonne historiallisena monumenttina

Sorbonnen kappeli julistettiin historialliseksi monumentiksi 10. helmikuuta 1887. Sorbonne kokonaisuudessaan merkittiin Ranskan historiallisten monumenttien luetteloon 30. syyskuuta 1975, ja sen julkisivut, vesikatot sekä tärkeimmät sisä­tilat kuten suuri amfi­teatteri­sali ovat suojellut.
Uhkakuvia

Vaikka Nénot'n rakennus­kompleksi vaikutti aikoinaan suuren­moiselta ja jopa yli­mitoitetulta, sitä jouduttiin opiskelija­määrän kasvaessa 1900-luvulla useita kertoja laajentamaan. Vielä vuonna 1914 Pariisin yliopistossa oli vain 17 308 opiskelijaa. Sorbonnen yhteyteen luonnon­tieteellisen tiede­kunnan sisä­pihoille pystytettiin lisä­rakennuksia luentosaleineen. Nykyisin nämä jokseenkin heikko­laatuiset rakennukset täyttävät kahdeksan alku­peräisistä yhdestä­toista sisäpihasta, jotka täten ovat menettäneet merkityksensä henkireikinä keskellä suurta rakennuskompleksia. Niiden suunnittelussa ei ole otettu huomioon arvokkaan ympäristön edellyttämiä esteettisiä näkökohtia, ja kun niitä ei myöskään ole asian­mukaisesti pidetty kunnossa, niiden katoilla on alkanut kasvaa rikka­ruohoa. Myös kirjasto kärsii tilan­ahtaudesta, ja sille on jouduttu etsimään lisätiloja, kun sen viisi varasto­kerrosta täyttyivät. Ensin rakennettiin kolme kerrosta lisää, ennen kuin myös kellarit otettiin käyttöön. Nykyisin enää vain suuren varasto­kellarin rakentaminen kunniapihan alle tai kirjojen varastointi Pariisin ulkopuolelle mahdol­lis­taisi­vat kokoelman laajentamisen..
Sorbonnen kannalta 1900-luvun tärkein tapahtuma oli epäilemättä yliopiston hajauttaminen ja rakennuksen käyttäjien lukumäärän monin­kertaistuminen. Kullakin yliopistolla on omat rakennusta koskevat tavoitteensa, jotka ovat usein risti­riidassa sitä periaatteessa hallinnoivien Pariisin määrin viraston ja yliopistojen kanslerin käsitysten kanssa. Tämä ilmenee selvästi kuljettaessa sen käytäviä pitkin: seinien väri vaihtelee puhtaan valkoisesta likaisen keltaiseen. Teknisten järjestelmien kuten sähkön, puhelimen ja vesi­johtojen asentaminen eri tahojen toimesta on sekin aiheuttanut siinä määrin ongelmia, että Pariisin määrin virasto on ottanut verkkojen suunnittelun asiakseen osana Sorbonnen turvatoimia..
Opiskelijat ovat usein nähneet uhka­kuvana myös sen, että rakennus on menettämässä merkityksensä opintojen tyyssijana, kun yliopiston hallinto vie siellä yhä enemmän tilaa. Samaan asiaan on kiinnitetty huomiota myös Larrouturoun raportissa vuodelta 2009 Virastolle kuuluu Pariisissa useita muitakin rakennuksia. Opiskelijat ovat pelänneet, että heidät vähitellen karkotettaisiin kokonaan Sorbonnesta.