Yrttien kerääminen
Historiaa

Yrttien keräämisen historia on yhtä vanhaa kuin ihminen. kivikaudellakin käytettiin jo yrttejä. arkeologien mukaan ainakin kumina ja väinönputki tunnettiin jo silloin. Hippokrates, "lääketieteen isä", oli yrttien lääkekäytön uranuurtaja. Yrttejä käytettiin myös säilönnässä, koska monet yrtit tuhoavat bakteereita ja estävät homeen muodostumista. Yrteillä saatettiin jopa peittää pilaantuneen ruoan makua. Kotiviinanpolttajat peittivät yrteillä juomiensa karvautta.
Raamatun aikoina heprealaiset käyttivät yrttejä ruokansa maustamiseen. Lähi-idässä kasvaa useita tunnettuja ruokayrttejä, kuten rosmariini, timjami ja meirami.
Lääketieteellisestä käytöstä tiedetään varsin vähän, mutta babylonialaisissa savitauluissa 2000 eaa. annetaan tietoja yrttilääkkeiden valmistamisesta ja käytöstä. Muinaisessa Egyptissä käytettiin öljyjä ja yrttejä, joita tuotiin kauppateiden kautta Intiasta. Niitä käytettiin vaativassa balsamoinnissa sekä lääkintään, kauneudenhoitoon, värjäykseen, hajusteisiin ja desinfiointiin. Kreikkalainen Hippokrates, "lääketieteen isä", kertoi oppilailleen 400 eaa., miten yrteillä lievitetään kipuja ja parannetaan sairauksia. Ja toinen kreikkalainen lääkäri Dioskorides vuonna 100 listasi kirjaansa De Materia Medica noin 500 kasvia, joita voitiin käyttää lääkinnällisesti. Myös roomalaiset käyttivät yrttejä. Maailmanvalloituksensa aikana he toivat yrttitietoutta eri puolille Eurooppaa ja levittivät myös paljon kasveja ja niiden siemeniä. On arveltu, että roomalaiset toivat Britanniaan noin 200 yrttiä. Rooman valtakunnan kukistuttua rohtopuutarhat jäivät pääasiassa luostareihin munkkien ja nunnien tietoon. Kuitenkin tavallisen kansankin keskuuteen Keskiajan  yrttitietoutta levisi lähinnä suullisen perimätiedon kautta.
Varhaisilla kansanparantajilla oli yrttikasvioita, joita nämä käyttivät oppainaan. Englannissa julkaistiin 1579 John Gerardin Herball, joka perustui aikaisemman latinankielisen tekstin käännökseen, mutta jossa oli myös uutta tietoa kasveista. Vuonna 1640 ilmestyi John Parkinsonin Theatrum Botanicum, joka muodosti 3800 kasvin tiedoston. Nicholas Culpeperin laaja yrttikasvio The English Physician, tunnetaan myös The Complete Herbal -nimisenä,  on vuodelta 1651. Culpeper uskoi kasvien ulkonäön kertovan myös niiden lääketieteellisestä merkityksestä. Tuohon aikaan hänen teoriansa hyväksyttiin sellaisenaan.
Tieteellisempää aikaa ja tutkimustapaa edustaa Yrttikasvioiden jälkeen edustaa The Worshipful Society of Apothecaries, "Kunnianarvoisa apteekkariyhdistys", joka perusti rohtopuutarhan Lontoon Chelseaan 1673 lääketieteellistä kasvien tutkimista varten.
Uuteen maailmaan muuttaneet veivät mukanaan siihenastisen yrttitietouden ja jonkin verran kasvien siemeniä. Pian huomattiin, että alkuperäisväestöllä oli myös paljon yrttitietoutta. Tätä kirjasivat vähitellen ylös Amerikkaan kotiutuneet siirtolaiset. Näin eri kansojen tiedot risteytyivät uudeksi yrttiperinteeksi. Meksikon intiaaneja lääkinnyt Juan Badianus laati 1552 latinankielisen käsikirjoituksen, johon hän oli koonnut Amerikan alkuasukkaiden yrttitietoutta ja sen ajan lääketieteellisiä käytäntöjä.
Jo 1700-luvun lopulla koululääketiede oli jo lähes kokonaan syrjäyttänyt yrttilääkinnän normaalina hoitomuotona. Ruoanlaitossa yrtit kuitenkin säilyttivät paikkansa. Eri maissa yrttien käyttö vaihtelee. Kiinassa yrttejä käytetään edelleen hyvin paljon lääkkeinä.
Suomessa Elias Lönnrot oli suomalaisen kasvitieteen uranuurtaja. Kasvit ja niiden hyötykäyttö kiinnosti häntä, siksi hän opiskeli lääkäriksi. Hän keräsi myös 900 kasvin herbaarion. Kerätessään runonkeruumatkoillaan hän ei kerännyt ainoastaan aineistoa Kalevalaan, vaan myös runsaasti tietoa kasvien käytöstä perinteisessä kansanlääkinnässä. Ensimmäinen suomenkielinen luonnontieteellinen teos, hänen laatimansa Flora Fennica – Suomen Kasvisto 1860) syntyi kolmenkymmenen vuoden uurastuksesta. Teoksessaan Lönnrot kuvaa myös kasvien rohtokäyttöä. Lönnrot ei kuitenkaan osannut kertoa kasvien kemiallisesta koostumuksesta paljoakaan ja vielä 2000-luvullakin kasvien kemiallinen koostumus asettaa suuria haasteita tutkijoille.