stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Peder Biese

Hans Peder Biese (6. tammikuuta 1950 Helsinki – 14. joulukuuta 2017 Fuengirola, Espanja) oli suomalainen ekonomi, yritysjohtaja ja pääomasijoittaja. Hän oli Parocin toimitusjohtaja Parocin perustamisesta 1999 vuoden 2006 loppuun.. Hän oli Parocin palveluksessa nuoresta lähtien.
Biese oli Suomen Sulkapalloliiton puheenjohtaja 1993–1998.
Peder Kolstad

| Peder Kolstad |
| --- | --- |

Norjan pääministeri
 12. toukokuuta 1931 – 5. maaliskuuta 1932  
Edeltäjä:  Johan Ludwig Mowinckel
Seuraaja:  Jens Hundseid
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. marraskuuta 1878
Kuollut: 5. maaliskuuta 1932 (53 vuotta)
Tiedot
Puolue:  Maaseudun puolue
Peder Kolstad (28. marraskuuta 1878 – 5. maaliskuuta 1932) oli norjalainen opettaja ja maanviljelijäpuolueen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä  1931–1932 ja kuoli kesken virkakautensa.
Sarah Strange

Sarah Strange (6. syyskuuta 1974 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan kenties parhaiten rooleistaan kanadalaisessa televisiosarjassa Da Vincin murhatutkimukset ja yhdysvaltalaisessa televisiosarjassa Teoria miehistä. Hän on esiintynyt myös useissa muissa televisiosarjoissa sekä elokuvissa.
Nuoruus

Strange syntyi Kanadan Brittiläisen Kolumbian Vancouverissa. Hänen isänsä oli näyttelijä-käsikirjoittaja Marc Strange ja äitinsä käsikirjoittaja Susan Strange, jotka olivat tulleet tunnetuiksi luomallaan komediasarjalla The Beachcombers. Strange kasvoi Vancouverissa viihdeteollisuuden parissa ja on myöhemmin kertonut uravalintansa näyttelijänä olleen melko luonnollinen päätös.
Ura

Strange aloitti uransa näyttelijänä pian high schoolista valmistumisensa jälkeen ja teki ensimmäisen roolinsa televisiosarjassa Madison vuonna 1993. Hän näytteli sarjassa yhteensä kuudessa jaksossa vuosina 1993–1997. Uransa alkuvuosina Strange vieraili televisiosarjoissa kuten Neon Rider ja Salaiset kansiot. Sarjassa Neon Rider hän vieraili kolmesti vuosina 1992–1994, ja hän voitti roolistaan Gemini Award -palkinnon parhaasta vierailusta. Vuosien varrella Strange vieraili myös muissa tv-sarjoissa ja teki pieniä rooleja valkokankaan puolella. Hän oli mukana myös anime-sarjan Ranma ½ englanninkielisessä versiossa sen kolmena ensimmäisenä tuotantokautena. Hän ääninäytteli Ranmaa tämän poikamuodossa.
Vuonna 1998 Strange sai roolin televisiosarjasta Da Vincin murhatutkimukset (engl. Da Vinci's Inquest). Hän näytteli sarjassa Helenia yhteensä 77 jakson verran vuosina 1998–2005. Vuosina 2004–2005 hän näytteli yhteensä kymmenessä jaksossa sarjassa Life As We know It, ja vuonna 2005 hän oli mukana sarjassa Tehdäänpä uutiset (engl. The Newsroom). Vuodesta 2006 alkaen Strange näytteli yhdessä muun muassa Anne Hechen kanssa televisiosarjassa Teoria miehistä. Teoria miehistä kesti kahden tuotantokauden verran ja päättyi vuonna 2008. Strange oli mukana yhteensä 34 sarjan jaksossa. Strange on lisäksi ollut mukana sarjassa ReGenesis vuosina 2004–2007.
Yksityiselämä

Strange harrastaa nyrkkeilyä, kirjoittamista ja lukemista.
Aiheesta muualla

Sarah Strange IMDb:ssä
Otto Gregussen

| Otto Gregussen> Norjan kalastusministeri |
| --- | --- |
 Stoltenbergin I hallitus 17. maaliskuuta 2000 – 19. lokakuuta 2001  
Edeltäjä:  Lars Peder Brekk
Seuraaja:  Svein Ludvigsen
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. syyskuuta 1956 (ikä 68) Bodø, Norja
Tiedot
Puolue:  Työväenpuolue
Otto Gregussen (s. 15. syyskuuta 1956 Bodø) on norjalainen Työväenpuolueen poliitikko. Hän toimi Norjan kalastusministerinä 2000–2001.
Aiheesta muualla

Otto Gregussen Norjan suurkäräjien verkkosivuilla (norjaksi)
Phil Knight

Phil Knight vuonna 2010 katsomassa Oregon Ducks vastaan the USC Trojans -ottelua.
Philip Hampson "Phil" Knight (s. 24. helmikuuta 1938) on Niken perustaja, entinen hallituksen puheenjohtaja ja entinen toimitusjohtaja. Hän suoritti Alemman korkeakoulututkinnon vuonna 1959. Knight sai valmiiksi  liiketalouden maisterin tutkinnon Stanford Graduate School of Businessa vuonna 1962. Vuonna 2006 Knight lahjoitti $105 miljoonaa Stanford GSB:lle. Knight oli Niken toimitusjohtaja vuosina 1968–1990 ja kesäkuusta 2000 vuoteen 2004. Knight jätti yrityksen hallituksen puheenjohtajuuden vuonna 2015.
Knight oli kotoisin Portlandin Eastmorelandista. Nuorena hän rakasti vain juoksemista. Käytyään Cleveland High Schoolin hän meni opiskelemaan Oregonin yliopistoon. Siellä hän liittyi juoksijaryhmään, josta muodostui kolmen matkajuoksijan joukkue.
Knight ryhtyi 1960-luvun alussa juoksutossuyrittäjäksi. Yritys kasvoi vuoteen 1980 mennessä suuriin mittoihin, vaikka alussa oli vaikeuksia. Knightin liikekumppaneita olivat Bill Bowerman ja Jeff Johnson. Ensimmäinen Niken sopimusurheilija oli juoksija Steve Prefontaine. Tärkeä askel oli yrityksen logon lanseeraus: “Se näyttää siiveltä. Se näyttää ilman suhahdukselta. Se näyttää joltakin, minkä juoksija voi jättää jälkeensä.” Yrityksen nimen syntytarina, jonka mukaan nimi olisi pulpahtanut Knightin mieleen nuoruuden Kreikan-matkan muistona, ei liene totta.
Santahaminan vankileiri

Santahaminan vankileiri oli Suomen sisällissodan jälkeen huhtikuusta syyskuuhun 1918 Helsingissä Santahaminan saaressa toiminut vankileiri, joka oli Isosaaren vankileirin tavoin Suomenlinnan vankileirin alaisuudessa. Santahamina oli Hämeenlinnan ohella toinen leiri, jonne sisällissodan voittaneet valkoiset keskittivät punakaarteihin kuuluneita naisvankeja.
Leirin toiminta

Santahaminan vankileirin perustivat saksalaiset huhtikuussa 1918, kun he olivat Helsingin valtauksen jälkeen ottaneet saaren tukikohdakseen. Aluksi Santahaminassa säilytettiin noin kahtatuhatta miesvankia, jotka siirrettiin toukokuussa Suomenlinnan ja Tammisaaren leireille saksalaisten tarvittua saaren rakennuksia omiin tarpeisiinsa.
Kesäkuun aikana saarelle tuotiin tuhatkunta naisvankia Etelä-Suomen eri vankileireiltä. Heidän mukanaan saapui myös paljon pieniä lapsia. Suurin osa Santahaminan naisvangeista oli 15–20-vuotiaita, joista osa oli raskaana. Olosuhteet saarella olivat karut, vangit joutuivat asumaan kahdessa ahtaassa ja kalustamattomassa kasarmirakennuksessa. Elo–syyskuun vaihteessa vankeja oli jäljellä enää 250, jolloin loput siirrettiin Suomenlinnaan ja vankileiri suljettiin.
Kuolleiden vankien lukumäärä

Yhteensä Helsingin kolmella eri leirillä olleesta 13 000 vangista menehtyi huhtikuun 1918 ja maaliskuun 1919 välillä teloituksiin, nälkään tai kulkutauteihin noin 1 500. Suomen sotasurmat -tietokannan mukaan heitä on 1 468, Helsingin lääninvankilan saarnaajan Johannes Kunilan vuonna 1919 laatimassa listassa puolestaan on 1 410 nimeä.
Kunilan listassa on Santahaminassa merkitty kuolleeksi vain 13 vankia, kun Suomenlinnassa heitä oli yli tuhat ja Isosaaressa vajaat 300. Suuri ero saattaa selittyä sillä, että saarella olleet naiset paimensivat karjaa sekä työskentelivät juuresmailla ja pystyivät näin ollen hyödyntämään niiden antamaa ravintoa. He eivät kuolleet nälkään ja olivat myös vastustuskykyisempiä kulkutauteja vastaan kuin muilla saarilla olleet pahasti aliravitut vangit.
Joukkohauta

Helsingin vankileireillä kuolleista suurin osa on haudattu Santahaminaan, koska kallioisille Suomenlinnan ja Isosaaren saarille oli vaikea kaivaa. Hautaukset suoritettiin saaren keskiosassa olevalle hiekkatasangolle, jota nykyään kutsutaan Saharaksi. Aluksi vainajat laskettiin arkuissa venäläisten kaivamaan juoksuhautaan ja sen korsurakenteisiin. Niiden täytyttyä arkkuja haudattiin päällekkäin kolmekerroksisiin riveihin. Näiden rivihautojen yhteispituus oli noin 300 metriä. Hautauksia jatkettiin aina maaliskuuhun 1919 saakka, jolloin Suomenlinnan vankileiri suljettiin. Joitakin kymmeniä vankileireillä kuolleita luovutettiin omaisille, jotka hautasivat vainajat kotiseudulleen.
Samaa Santahaminan keskiosassa sijaitsevaa aluetta oli käytetty joukkohautana jo aikaisemminkin. Paikalle oli haudattu satoja vuoden 1906 Viaporin kapinan aikana kuolleita venäläisiä sekä joitakin kymmeniä samassa yhteydessä kaatuneita suomalaisia punakaartilaisia. 1920-luvun alussa alue piti kunnostaa hautausmaaksi, mutta se pysyi pitkään hoitamattomana. Joukkohaudan päällä oli vuosikymmenen puolivälissä jopa Uudenmaan rykmentin sikala, joka kuitenkin siirrettiin pois asian tultua ilmi. Punavankien lisäksi saarelle haudattiin 69 Isosaaressa kuollutta venäläistä. Santahaminan joukkohaudassa oli myös kirjailija Algot Untolan jäännökset, jotka siirrettiin Hietaniemen hautausmaalle vuonna 1939.
Muistomerkki

Helsingin Entiset Punakaartilaiset ry  pystytti vuonna 1949 paikalle maalari Uuno F. Inkisen suunnitteleman muistomerkin, jonka on tehnyt kiviveistäjä Jorma Silfsten. Luvan muistomerkin pystyttämiseen varuskunnan alueelle antoi silloinen puolustusministeri Emil Skog, joka oli entinen punakaartilainen ja ollut itsekin vankina Suomenlinnan vankileirillä. Skog osallistui muistomerkin paljastustilaisuuteen 18. syyskuuta 1949. Joukkohauta ja muistomerkki sijaitsevat suljetulla sotilasalueella. Sama järjestö tilasi Inkiseltä myös 1951 pystytetyn Tammisaaren vankileirin muistomerkin. Entiset punakaartilaiset ry:n lopetettua toimintansa vuonna 1984 muistomerkin omistus siirtyi Suomen Kommunistisen Puolueen ja 1990 edelleen Vasemmistoliiton Helsingin osastolle. Helsingin Vasemmistoliitto tarjoutui vuonna 2008 lahjoittamaan muistomerkin Helsingin kaupungille päästäkseen sen ylläpitokustannuksista.
Vuonna 2013 tehtiin Helsingin kaupunginvaltuustolle aloite, että muistomerkin yhteyteen saataisiin kaikkien Santahaminaan haudattujen nimet.
Kirjailija Algoth Untolan hautaus Santahaminassa toukokuussa 1918.
Onni Haini

Onni Ville Haini, vuoteen 1930 Höylä (18. maaliskuuta 1902 Hankasalmi – 11. tammikuuta 1956) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän kirjoitti myös nimimerkeillä Onni Höylä, O. Kaskamo, O. H. ja Onni-setä.
Henkilöhistoria

Hainin vanhemmat olivat asemamies Aleksander Höylä ja Hilda Hänninen ja puoliso vuodesta 1934 Helmi Siekkinen. Haini opiskeli Työväen Akatemiassa 1926–1927 ja toimi Sosiaalidemokraattisen raittiusliiton luennoijana ja nuorisotyön sihtereinä 1928–1933. Vaasan läänin itäisen vaalipiirin sosiaalidemokraattisen piirijärjestön palveluksessa hän oli 1933–1936, TUL:in 1936–1940 ja Suomen siviili- ja asevelvollisuusinvalidien liiton 1940–1942. Lastenlehti Sarastuksen toimittajana 1930–1933 työskennellyt Haini oli Pohjolan Työn päätoimittaja 1942–1946 ja Työn Voiman vuodesta 1946.
Teoksia

Hän ja hänen pehtoorinsa : kaksinäytöksinen maalaisnäytelmä.  Karisto 1926, 2. painos 1939 (nimimerkillä Onni Höylä)
Kaksi tuomiota : yksinäytöksinen näytelmä.   Hämeen kansa, Hämeenlinna 1929 (nimimerkillä Onni Höylä)
Kaksi tietä.   Sos.-dem. raittiusliitto 1932
Pää-Porhon luolassa : satuseikkailu tytöille ja pojille, kirjoittanut Onni-setä.  Suomen sos.-dem. raittiusliitto 1932
Raittiusopinto-ohjelma varhaisnuorten kerhoille.  Työväen sivistysliitto 1932
Oma opas: sosiaalidemokraattisiin lasten ja varhaisnuorten raittiusosastoihin liittyneille tytöille ja pojille laatinut Onni-setä.  Suomen sos.-dem. raittiusliitto 1933
Nuorten osastojen ohjesäännöt ja niiden käytäntöön soveltaminen, selitykset laatinut O. H-i.  Työväen urheiluliitto 1938
Vikapisto : yksinäytöksinen näytelmä.  Suomen sos.-dem. raittiusliitto 1938 (nimimerkillä O. H.)
Kaksi rintamaa : aseveikon ajatuksia taistelusta kansamme tulevaisuuden puolesta.  Kansalaisjärjestöjen Raittiustoiminnan Keskusliitto r.y, Helsinki 1942
Tunturipaholainen, romaani.   WSOY 1943 (nimimerkillä O. Kaskamo)
Pilven alla, romaani.  Tammi 1944
Jyväskylän työväenyhdistys 60 vuotias : yleiskatsaus ja historiikki JTY:n toiminnasta vv. 1938-1948.  Jyväskylän työväenyhdistys 1948
Himmervaaran hirmu : seikkailuja jossakin pohjoisessa.  Gummerus 1951
Punasulkainen haukanpoika, nuorisonromaani.  Gummerus 1953
Aiheesta muualla

Reino Rinne: Kirje Onni Hainille (Arkistoitu – Internet Archive)
Pannonia

Pannonian kartta.
Pannonia oli antiikin aikainen alue, joka sijaitsi nykyisten Itävallan, Kroatian, Unkarin, Serbian, Slovenian sekä Bosnia ja Hertsegovinan alueilla. Sen rajoina olivat pohjoisessa ja idässä Tonava.
Historia

Pannonian alkuperäiset asukkaat olivat pannonialaisia, jotka olivat illyrialainen heimo. Kelttiläiset heimot valloittivat alueen 400-luvulla eaa. Roomalaiset puolestaan valloittivat Pannonian 9 eaa. Rooman valtakunnan osana Pannonia kuului alun perin Illyricumin provinssiin ja sitten Illyricum inferiuksen provinssiin. Ensimmäisellä vuosisadalla siitä tehtiin oma Pannonian provinssinsa. Rooma joutui käymään ankaran sodan kapinoivia pannonialaisia vastaan keisari Tiberiuksen valtakaudella.
Trajanus jakoi Pannonian provinssin kahteen osaan, jotka olivat Pannonia superior eli Ylä-Pannonia (länsiosa) ja Pannonia inferior eli Ala-Pannonia (itäosa). Edellisen pääkaupunki oli Carnuntum ja jälkimmäisen Aquincum. Diocletianus jakoi myöhemmin Pannonian neljään osaan, jotka olivat Pannonia prima (luoteisosa), Pannonia secunda (kaakkoisosa),  Savia (lounaisosa) ja Valeria (koillisosa).
300-luvulla Pannoniaan asettuivat gootit, jotka olivat alun perin asuneet Mustanmeren ympäristössä, mutta joutuivat pakenemaan idästä tulleita hunneja. Gootit pyysivät keisari Valensilta lupaa muuttaa Tonavan eteläpuolelle. Vuoteen 380 mennessä ostrogootit olivat asettuneet Pannoniaan keisari Gratianuksen liittolaisina, mutta olivat ilmeisesti myös hunnien alistamia. Ostrogootit pakenivat sittemmin hunnien tieltä läntiseen Eurooppaan.
Eurooppaan työntyneet hunnit asettuivat Pannoniaan 400-luvulla. Heidän viimeisen hallitsijansa Attilan kuoltua Pannonia on ollut useiden eri kansojen ja heimojen asuinsija. Unkarilaiset saapuivat alueelle 900-luvun lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pannonia Wikimedia Commonsissa
Pannonia Rooman Pannonian provinssina.
Otto Günsche

Otto Günsche
Otto Günsche  (24. syyskuuta 1917 Jena – 2. lokakuuta 2003 Lohmar) oli Sturmbannführerin arvoinen saksalainen SS-upseeri ja Adolf Hitlerin läheinen avustaja. Jotkut kirjailijat sanovat hänen asemansa vastanneen ensimmäistä adjutanttia.
Günsche oli yksi kesän 1944 Hitlerin vastaisen pommiattentaatin kokijoista ja eloonjääneistä.
Natsi-Saksan viimeisinä päivinä Hitler pyysi Günscheä varmistamaan, että hänen ruumiinsa poltettaisiin eikä sitä jätettäisi neuvostoliittolaisten käsiin. Günsche tottelikin ja jätti Führerbunkerin muutama tunti tämän jälkeen 30. huhtikuuta 1945. Puna-armeija otti hänet tämän jälkeen sotavangiksi. Otto Günsche oli vankina Bautzenissa, josta vapautui 1956. Häntä kuulusteltiin NKVD:ssä vuosina 1948–1949. Josif Stalinille Hitleristä kirjoitettu kirja perustui pitkälti hänen ja Hitlerin sotilaspalvelija Heinz Lingen kuulusteluihin.
Häneltä jäi kolme lasta.
Näyttelijä Götz Otto esitti arjalaisia fyysisiä ihanteita täyttänyttä Günscheä elokuvassa Perikato (2004).
Aiheesta muualla

Otto Günschen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Otto Günschen sodanaikainen kuva
Otto Grundström

| Otto Grundström> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 31. lokakuuta 1976 (ikä 47) Helsinki
Ammatti:  muusikko, runoilija
Muusikko
Taiteilijanimi:  Raffe Leppänen
Laulukielet:  suomi, englanti
Tyylilajit:  suomirock, punk, runous
Yhtyeet:  Nykyaika God Given Ass Tyrannosaurus Sex Ihmispesuri Tehosekoitin
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Otto Pekka Grundström (s. 31. lokakuuta 1976 Helsinki) on muusikko ja runoilija. Grundström on Nykyaika-yhtyeen laulaja.
Otto Grundström on Tehosekoitin-yhtyeen laulaja sekä keulahahmo vuodesta 1992 asti. Grundström on sanoittanut useimmat Tehosekoittimen kappaleet ja säveltänyt muutaman.
Grundström lauloi suomalaisen elokuvan Helmiä ja sikoja (2003) soundtrackille kaksi kappaletta taiteilijanimellä Raffe Leppänen. Hän esiintyi elokuvassa Laulava sydän: Agents Is Here (2000). Hän lauloi eri esittäjien kokoelmalevyllä Kaikki paitsi Mårtenson on turhaa (2006). Hän vieraili Pää Kii -punkyhtyeen esikoisalbumilla Pää kii (2012) ja Taipuvan Luotisuoran levyllä (2005).
Vuonna 2005 Grundström julkaisi Johnny Knigan kustantaman ja kuvataiteilija Riikka Mäkisen kuvittaman runokokoelman Tähtiotsa. Teos on omaelämäkerrallinen romanttinen balladikirja, jossa näkyy Grundströmin perehtyneisyys antiikin kirjallisuuteen. Hän on opiskellut Helsingin yliopistossa latinaa, uskontotiedettä, taidehistoriaa ja avoimessa yliopistossa taidehistoriaa ja arkeologiaa. Vuonna 2008 ilmestyi Grundströmin kirjoittama Marc Bolanista kertova kirja.
Otto Grundström palasi takaisin musiikkiuralle vuonna 2008 perustetun God Given Ass -nimisen punkyhtyeen solistina. Hän on laulanut myös Ihmispesuri-nimisessä yhtyeessä, jonka rumpalina on Hybrid Childrenin laulajana tunnettu Jasse Salonen. Vuonna 2014 Grundström esitti Tehosekoittimen tuotantoa Vantaan viihdeorkesterin säestyksellä.
Grundström varttui Lahdessa. Kiinnostus musiikkiin tuli vanhemmilta, sekä muilta sukulaisilta.
Aiheesta muualla

Grundströmin ja Jope Ruonansuun koulukiusaamisaiheinen haastattelu
Shuarit

Shuarit ovat Amazonian suurin alkuperäiskansoihin kuuluva heimo. Shuareja on noin 80 000. He asuvat Ecuadorin ja Perun sademetsäalueella, esimerkiksi Logroñon kaupungin ympäristössä Ecuadorissa. Espanjalaiset valloittajat antoivat kansanryhmälle nimen jibarot eli jivarot. Jivaro-nimellä tarkoitetaan Ecuadorin puolella asuvaa untsuri shuar -heimoa.
Historiaa > Taistelu inkoja vastaan 1527

Shuarit puolustivat aluettaan laajentumishaluisia inkoja ja heidän johtajaansa Huayna Capacia vastaan vuonna 1527. Lopulta inkat joutuivat vetäytymään, vaikka he tuolloin onnistuivat monissa valloituksissaan.
Historiaa > Kapina espanjalaisia vastaan 1599

Shuarit (jivarot) nousivat rajuun kapinaan espanjalaisia valloittajia vastaan ja surmasivat tuhansia espanjalaisia Logroñon verilöylyssä vuonna 1599. Espanjan oli pakko perääntyä alueelta kokonaan. Tämän jälkeen heimo eristäytyi sadoiksi vuosiksi, kunnes se alkoi 1800-luvun puolivälissä käydä vaihtokauppaa ulkomaailman kanssa.
Pään kutistamisen taito

Heimon aloittaessa vaihtokaupan tuli ulkomaailman nähtäville 1800-luvulla myös hätkähdyttävä asia: shuareilla oli tapana kutistaa surmattujen vihollisten päitä, joita he käyttivät seremonioissaan. Päät olivat ennennäkemättömiä. Päiden kutistaminen herätti laajaa huomiota ja niitä asetettiin näytteille eri puolilla maailmaa. Esimerkiksi sarjakuvasankari Tintti kohtaa 1930-luvun tarinassa Särkynyt korva intiaaneja, jotka kutistavat päitä. Shuarit saivat maineen sotahulluina raakalaisina.
Shuarien käsityksen mukaan kutistettuun päähän jäi asumaan vihollisen henki. Sen uskottiin auttavan miestä pitämään vaimonsa kurissa ja takaamaan, että tämä teki ahkerasti töitä. Kutistamista nimitettiin heimon omalla kielellä nimellä tsantsa. Vihollinen surmattiin ja kaula katkaistiin heti. Päätä keitettiin pyhässä astiassa, kunnes se oli kutistunut. Sen jälkeen päähän työnnettiin kuumia kiviä, jotka kutistivat sitä entisestään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shuarit Wikimedia Commonsissa
Tsantsa eli kutistettu pää
Tukaaninhöyhenistä tehty tunika.
Peter-Peter : Erään rakkauden asiapaperit

Peter-Peter : Erään rakkauden asiapaperit on Aila Meriluodon romaani vuodelta 1971.
Romaanin päähenkilö Sanna Auhto on pikkukaupungin kirjastonhoitaja, leski ja yksinhuoltaja. Hän tapaa yhteisissä kulttuuririennoissa lääkäri Peter Mackuksen, joka on myös runoilija ja keski-ikäinen perheenisä. He ovat kumpikin Ruotsissa asuvia ulkomaalaisia. Yhteydenpito on aluksi kirjeenvaihtoa, mutta pian on kyse enemmästäkin: paperirakkaus johtaa eroottiseen suhteeseen. Romanssi päättyy, kun postilaatikko ja puhelin vaikenevat.
Romaani jakautuu kolmeen osaan: kirjerakkauden kuvaukseen, kolmeen tapaamiseen ja suhteen päättymiseen. Tekstin tyylilaji vaihtelee kirjeiden lörpöttelytyylistä päiväkirjamaiseen reflektointiin ja objektiivisuutta tavoittelevaan kerrontaan. Tapaamiset kuvataan tarkasti seksuaaliakteja myöten. Kun Meriluodon aidot päiväkirja Vaarallista kokea julkaistiin 25 vuotta myöhemmin, paljastui, kuinka suuri osa näistä tapahtumista ja ajatuksista on tosipohjaisia.
Teos on avainromaani, jossa Sanna Auhto muistuttaa monin tavoin kirjailijaa itseään. Hänen tuttavapiiristään ovat verhotusti esillä akateemikko V. A. Koskenniemi, kirjallisuustutkija Kai Laitinen, kirjailijan aviomies Lauri Viita ja hänen rakkautensa kohde, kirjailija Ivar Grünthal. Myös teoksessa esitetty kirjeenvaihto on oikeasti tapahtunut, mutta kustantaja vaati, että kirjeitä ei saa julkaista sellaisenaan ja tapahtumia pitää etäännyttää. Grünthal taas uhkasi oikeustoimilla, jos hänen tekstejään lainataan. Meriluoto kirjoittikin teoksen niin, että henkilöiden ja paikkakuntien nimet on muutettu  ja alkuperäisiä kirjetekstejä on vain mukailtu.
Meriluoto tulee teoksessa vastustaneeksi 1970-luvun politisoituvaa ilmapiiriä, aivan kuten hän teki kommenteillaan jo politisoituneella 1940-luvulla. Romaanin pääaihe on kuitenkin rakastumisen eri vaiheiden kuvaus.
Teoksen pohjalta on Matti Kassila ohjannut elokuvan Haluan rakastaa Peter (1972).
Paluu helvetistä

Paluu helvetistä voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Paluu helvetistä (engl. Ice Cold in Alex), J. Lee Thompsonin ohjaama brittiläinen elokuva vuodelta 1958
Paluu helvetistä (engl. Savage Island), yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1985.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Paluu helvetistä”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Palokkaankylä

| Palokkaankylä Получье, Polutšje |
| --- | --- |
 Palokkaankylä lähiseutuineen vuoden 1860 kartalla.
 Palokkaankylä
 Koordinaatit: 59°35′24″N, 28°28′6″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Kattila
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2010):  1
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Palokkaankylä (ven. По́лучье, Polutšje) on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Kattilan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Palokkaanjärven ja Haapalanjärven välisellä kannaksella 16 kilometriä linnuntietä Kattilasta länteen. Vuoden 2010 väestönlaskennan aikaan kylässä oli yksi asukas.
Jaaman ujestin Toldogan pogostaan kuulunut Palokkaankylä mainitaan ensimmäisen kerran Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Sen kieleltään itämerensuomalaiset asukkaat harjoittivat maanviljelyä ja kalastusta sekä valmistivat rautaa paikallisesta raaka-aineesta. Kylä  mainitaan asuttuna myös ruotsalaisten 1600-luvun alussa laatimassa maakirjassa.
Myöhemmin Palokkaankylän asukkaat olivat lähiseudun monista muista kylistä poiketen venäläisiä, jotka kuuluivat aluksi Soikkolan ja vuodesta 1878 lähtien Valkovitsan ortodoksiseen seurakuntaan. Vuonna 1867 siellä oli Florukselle ja Laurukselle pyhitetty tsasouna, 26 taloa ja 71 miespuolista asukasta.
Kylän asukkaat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajan maaorjia. Myöhemmin Palokkaankylä muodosti oman kyläkuntansa ja Venäjän vallankumouksen jälkeen Kattilan volostiin ja piiriin kuuluneen kyläneuvoston. Vuonna 1928 se liitettiin Villikaisin kyläneuvostoon. Kylä paloi toisen maailmansodan aikana. Sen ympäristö kuuluu Kattilan rauhoitusalueeseen.
Pertti Lonka

Pertti (Pepe) Eero Kalervo Lonka (14. tammikuuta 1943 Sippola – 10. huhtikuuta 2015 Loviisa) oli suomalainen pesäpalloilija.
Lonka kuului Kouvolan Pallonlyöjäin SM-sarjayhdeksikköön vuodesta 1964 lähtien ja saavutti Suomen-mestaruuden 1966–1969 ja 1976. Lonka valittiin 1968 ja 1976 Vuoden lukkariksi. Itä–Länsi-ottelussa Lonka pelasi kaikkiaan kahdeksan kertaa.
Saavutukset > Pelaajana

5 SM-kultaa: 1966, 1967, 1968, 1969, 1976
1 SM-hopea: 1970
2 SM-pronssia: 1972, 1977
8 Itä-Länsi-ottelua: 1966-1970, 1976, 1978, 1979
Vuoden lukkari (2): 1968, 1976