stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Staraja Russan piiri
Maantiede

Novgorodin alueen keskiosassa sijaitseva Staraja Russan piiri rajoittuu idässä Parfinon, kaakossa Demjanskin ja Marjovon, lounaassa Poddorjen, lännessä Volotin ja luoteessa Šimskin piireihin sekä pohjoisessa Ilmajärveen. Pinta-alasta 59,3 % on metsää, 24,0 % maatalousmaata ja 12,8 % teollisuus- tai muuta tuotanto- tai liikennealuetta.
Seutu kuuluu Ilmajärven alankoon. Tärkeimmät joet ovat Lovat, Polist, Porusja, Tuleblja, Psiža, Perehoda ja Sneža. Hyötykaivannaisia ovat karbonaattimineraalit, savi, turve ja kivennäisvesi. Suojeltuja luonnonmuistomerkkejä ovat Ilmajärven klintti, Psižajoen laakso, Krekša- ja Tulebljajokien sekä Podolžinon tammimetsät, Dubravan maisemapuisto Podtsepotšjen kylän luona, Živonosnyi istotšnik -niminen lähde, Krivetsin kalliopaljastuma Polistin varrella ja Kulitšnyi lugin lintualue.
Hallinnollinen jako ja asutus

Piiriin kuuluu Staraja Russan kaupunkikunta ja seitsemän maalaiskuntaa: Ivanovskoje, Mednikovo, Nagovo, Novoselski, Velikoje Selo, Vzvad ja Zalutšje. Hallinnollinen keskus on Staraja Russan kaupunki, josta on 99 kilometriä alueen pääkaupunkiin Novgorodiin. Astrilovon, Bolšije Boryn, Susolovon ja Tulebljan maalaiskunnat yhdistettiin Velikoje Seloon, Bolšoje Voronovon, Borisovon, Buregin ja Lunšinon kunnat Nagovoon, Korovittšinon ja Pinajevy Gorkin kunnat Zalutšjeen, Davydovon kunta Mednikovoon ja Probuždenijen kunta Novoselskiin sekä Svjatogoršan ja Utuškinon maalaiskunnista muodostettiin Ivanovskojen kunta vuonna 2010.
Staraja Russa on piirin ainoa kaupunkiasutus. Siellä asuu 67,9 % piirin väestöstä. Asutuskeskuksia on yhteensä 291.
Historia

Staraja Russa on yksi Venäjän vanhimmista kaupungeista. Se mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1167. Novgorodin tasavaltaan kuulunut kaupunki oli huomattava suolan tuotannon keskus. Sen kautta kulki tärkeä kulkureitti, joka aikaisemmin tunnettiin viikinkien idäntienä.
Vuonna 1773 muodostettiin Novgorodin kuvernementtiin kuulunut Staraja Russan kihlakunta. Se lakkautettiin vuonna 1824, mutta perustettiin uudelleen vuonna 1859. Vuonna 1927 muodostettiin aluksi Leningradin alueen Novgorodin piirikuntaan kuulunut Staraja Russan piiri, joka toisen maailmansodan aikana oli saksalaisten miehittämä. Piiri liitettiin vasta perustettuun Novgorodin alueeseen vuonna 1944. Kaupunkia ympäröivä maaseutu muodosti vuosina 1963–1965 Staraja Russan maaseutupiirin.
Liikenne, talous ja palvelut

Staraja Russan kautta kulkevat Šimskin, Loknjan ja Nevelin sekä Jaželbitsyn, Demjanskin, Zalutšjen ja Soltsyn väliset maantiet sekä Bologojen ja Dnon välinen rautatie.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat erilaiset julkiset palvelut ja hallinto, jalostus (33,9 % vuonna 2010), sähkön, kaasun ja veden tuotanto ja jakelu (8,8 %) sekä kauppa (5,4 %). Piirissä toimii koneenrakennus- ja metalliteollisuutta, elintarvike-, rakennustarvike- ja puunjalostusteollisuutta sekä kevyttä teollisuutta. Tärkeimmät teollisuuslaitokset ovat lentokonekorjaamo, Staroruspriborin laitetehdas, Himmašin konepaja sekä lihajalostamo. Maataloutta ja kalastusta harjoittaa 12 maatalousyritystä ja 31 yksityistilaa. Maatalous tuottaa lähinnä maitoa ja lihaa.
Piirissä toimii 13 lastentarhaa, 20 yleissivistävää koulua, ammattikoulu, lukio, kaksi keskiasteen oppilaitosta ja kolme korkeakoulujen haaraosastoa. Terveys- ja sosiaalipalveluihin kuuluvat piirisairaala, tuberkuloosi- ja mielisairaalat, kolme poliklinikkaa, neljä lääkärin vastaanottoa, 28 lääkintäasemaa, ensiapuasema, vanhusten ja perheiden sosiaalipalvelukeskukset, vanhainkoti ja lastenkoti. Kulttuurilaitoksia ovat kulttuurikeskus, elokuvateatteri, kansantaiteen keskus, lasten taidekoulu, nuorisokeskus sekä kaupungin ja maaseudun kulttuuritalot ja kirjastot.
Nähtävyydet ja matkailu

Seudulla sijaitsee useita muinaisia asuin- ja hautapaikkoja sekä uhrikiviä. Robjajoen varrella Gromkovossa sekä Lovatin rannalla Rahlitsyssa ja Šelgunovossa on muinaislinnat. Arkeologisiin kohteisiin kuuluu myös Starajan Russan kaupungin keskiaikainen kulttuurikerros. Rakennusmuistomerkkejä ovat Staraja Russan kirkot, synagoga ja kylpylä sekä vanhat julkiset ja asuinrakennukset sekä maaseudun kirkot, luostarit, tsasounat, kartanoalueet ja talousrakennukset. Seudulla on lukuisia toisen maailmansodan muistomerkkejä.
Piirin matkailupotentiaali perustuu seudun historiallisiin nähtävyyksiin, maaseudun kulttuurimaisemiin sekä Staraja Russassa toimivaan kivennäisvesi- ja mutakylpylään. Kaupungissa on kotiseutumuseo, sotahistoriallinen museo ja Fjodor Dostojevskin kotimuseo. Majoituspalveluja tarjoaa 168-paikkainen hotelli Polist.
Aiheesta muualla

Staraja Russan piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Novgorodin alueen piirit ja kaupunkipiirikunta
Batetski • Borovitši • Demjansk • Holm • Hvoinaja • Kresttsy • Ljubytino • Malaja Višera • Marjovo • Mošenskoje • Novgorod • Novgorod • Okulovka • Parfino • Pestovo • Poddorje • Šimsk • Soltsy • Staraja Russa • Tšudovo • Valdai • Volot
Staphylococcus aureus

| Staphylococcus aureus |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Bakteerit Bacteria
Kunta::  Bakteerit Eubacteria
Pääjakso::  Firmicutes
Luokka::  Basillit Bacilli
Lahko::  Lactobacillales
Heimo::  Staphylococcaceae
Suku::  Staphylococcus
Laji::  aureus
Kaksiosainen nimi
 Staphylococcus aureus  Rosenbach, 1884 
Katso myös
   Staphylococcus aureus Wikispeciesissä   Staphylococcus aureus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Staphylococcus aureus on stafylokokkeihin kuuluva kokkibakteeri. Sen genomi koostuu noin 2 600 geenistä ja 2,8 miljoonasta emäsparista. Koska Staphylococcus-suvussa on hyvin vähän muita mainittavia patogeeneja, S. aureusta kutsutaan puhekielessä usein vain stafylokokiksi. S. aureus esiintyy yleisesti ihmisten ja eläinten iholla ja limakalvoilla, jolloin se on kantajalleen vaaraton. Se kuitenkin kykenee aiheuttamaan sairastumisen niin perusterveelle kuin vastustuskyvyltään heikentyneelle ihmiselle. S. aureus aiheuttaa hyvin monipuolisesti erilaisia infektioita lievistä ihotulehduksista aina hengenvaarallisiin tauteihin, kuten keuhkokuumeeseen, endokardiittiin, bakteremiaan ja osteomyeliittiin. S. aureus liitetään usein myös lääkinnällisiin laitteisiin liittyviin infektioihin.
Useimmille antibiooteille vastustuskykyisistä S. aureus -kannoista käytetään nimitystä MRSA (metisilliiniresistentti Staphylococcus aureus). MRSA-kannoilla on keskeinen rooli varsinkin sairaalainfektioiden aiheuttajina. MRSA-bakteerikannat ovat yleistyneet kaikkialla maailmassa 1990-luvulta lähtien. Tämän antibioottiresistenssin syy on S. aureuksen kromosomissa oleva mecA-geeni, joka tuottaa bakteerin pintaan erityistä penisilliiniä sitovaa proteiinia. Mekanismi poikkeaa olennaisesti muilla bakteereilla esiintyvästä mikrobilääkeresistenssistä.
Ennen ensimmäisten antibioottien käyttöönottoa invasiiviseen S. aureus -infektioon liittyi noin 90 prosentin kuolleisuus. Se on edelleen ihmiskunnan merkittävimpiä taudinaiheuttajia ja oli vuonna 2019 kaikkein useimmin kuolemaan johtaneen bakteeri-infektion aiheuttaja maailmassa. Sen aiheuttamien infektioiden ikävakioitu kuolleisuus on 10,8–19,4 kuolemaa 100 000 ihmistä kohti vuodessa. Vuonna 2019 maailmanlaajuisesti arviolta 1 105 000 ihmistä menehtyi S. aureuksen aiheuttamaan infektioon.
Tarttuminen ja elinympäristö

Staphylococcus aureus elää osana normaaliflooraa nisäkkäiden ja ihmisten iholla, nielussa, nenässä, ulosteessa, suussa, limakalvoilla ja käsissä. Eläimistä ainakin koira, kissa, hevonen ja kana voivat toimia S. aureuksen kantajina ja siirtää tartunnan toisiinsa tai ihmisiin. Eläimissä esiintyvät S. aureus -kannat eroavat ihmiselle tyypillisistä kannoista. Suurin piirtein joka toinen ihminen kantaa tätä bakteeria. Bakteeri tarttuu oireettomalta kantajalta pisara- tai kosketustartuntana. Sairastumisen yhteydessä bakteerit ovat lähes aina peräisin potilaasta itsestään.
Staphylococcus aureus tuottaa useita erilaisia bakteerin ulkopuolelle erittyviä entsyymejä ja toksiineja. Erityisesti se kykenee tuottamaan joukkoa enterotoksiineiksi kutsuttuja myrkkyjä, jotka eivät tuhoudu kuumentamalla, vaikka bakteerit itsessään kuolisivatkin. Elintarvikkeisiin joutuessaan enterotoksiinit tekevät niistä käyttökelvottomia.
S. aureus suosii isäntäeläimiä, joilla on korkeahko ruumiinlämpö. Se kasvaa sekä hapellisissa että hapettomissa olosuhteissa sekä myös hyvin kuivissa paikoissa. Lisäksi bakteeri kestää korkeita suolapitoisuuksia. Staphylococcus aureus voi lisääntyä ja tuottaa myrkkyjä suurella lämpötila- ja pH-alueella.
Tarttuminen ja elinympäristö > Biofilmit

Staphylococcus aureus on yksi bakteerilajeista, joille on ominaista muodostaa biofilmejä eli jollain pinnalla eläviä mikrobiyhteisöjä. Biofilmin muodostus alkaa ensimmäisten bakteerien pintaan kiinnittymisellä, jonka jälkeen biofilmiin syntyy useita bakteerikerroksia. Nämä bakteerikerrokset ovat bakteerien tuottaman solunulkoisen matriksin peittämiä. Biofilmissä olevat bakteerit ovat planktonisia eli irrallisia bakteereita resistentimpiä antibiootteja sekä isännän immuunipuolustusta vastaan. Tämän vuoksi infektiot, joissa S. aureus on muodostanut biofilmin, ovat pitkäaikaisia ja vaikeita hoitaa. S. aureus -bakteerin aiheuttamia biofilmi-infektioita tavataan lääkinnällisten laitteiden, kuten tahdistinten tai stenttien pinnalta. Lisäksi biofilmi voi muodostua esimerkiksi luun pinnalle aiheuttaen osteomyeliittiä eli luutulehdusta tai suussa paradontiittiä.
S. aureus -bakteerin aiheuttamien biofilmi-infektioiden hoitoa vaikeuttaa antibioottien heikko kyky tunkeutua biofilmiin. Tämän vuoksi biofilmin syvempien kerrosten bakteerit eivät saa riittävän suurta annosta antibioottia inaktivoituakseen.  Toinen syy, joka vaikeuttaa biofilmien hoitoa antibioottien avulla, on biofilmissä olevien bakteerien alhainen metabolinen aktiivisuus. Antibioottien vaikutuskohteena bakteereissa on usein jotkin soluprosessit tai metaboliset reitit. Mikäli aktiivisuus näissä on alhaista, ei antibiootti pääse vaikuttamaan. Lisäksi useille antibiooteille resistentit MRSA kannat ja antibioottiresistenssigeenien horisontaali siirtyminen biofilmin bakteerien välillä vaikeuttaa S. aureus -bakteerin aiheuttamien biofilmi-infektioiden hoitoa.
Ruokamyrkytys > Oireet ja itämisajat

Staphylococcus aureus tarttuu ruokaan yleensä käsistä tai hiuksista. Myös ruoan säilyttäminen väärissä olosuhteissa, kuten liian lämpimissä ja kosteissa voi levittää bakteerin ruokaan.
Mikäli Staphylococcus aureus -bakteerin tuottama myrkky pääsee ruoan mukana mahalaukkuun ja aiheuttaa ruokamyrkytyksen, ilmaantuvat ensimmäiset oireet yleensä 1–6 tunnin kuluttua. Itämisaika voi kuitenkin vaihdella puolesta tunnista kahdeksaan tuntiin.
Oireita ovat:
äkillinen päänsärky
voimakas pahoinvointi
oksennustauti, johon liittyy kouristuksia
ripuli joissain tapauksissa
Oireiden voimakkuus ja kesto riippuvat kehoon joutuneen myrkyn määrästä, mutta suurimmalla osalla sairastuneista oireet ovat lieviä. Yleensä tauti paranee muutaman vuorokauden sisällä.
Ruokamyrkytys > Tartunnan ennaltaehkäisy

Tartuntoja ehkäiseviä tekijöitä ovat:
käsihygienia
keittiön yleinen hygienia
ruoan kuumentaminen ja kuumana tarjoileminen
elintarvikkeen kunnollinen säilytys ja varastointi 4–6 °C:n lämpötilassa
puhtaiden suojakäsineiden ja -päähineen käyttö
ruoan turhan koskettelun välttäminen, erityisesti jos käsissä on tulehtuneita haavoja.
Ruoan kuumentaminen tuhoaa bakteerin, muttei sen tuottamaa myrkkyä.
Ruokamyrkytys > Epidemiat

Suomessa Staphylococcus aureus -bakteeri oli vielä ennen yksi yleisimpiä ruokamyrkytyksien aiheuttajia, mutta bakteerien aiheuttamien epidemioiden määrä on vähentynyt huomattavasti. Vuosittain epidemioita oli 0–4 kappaletta vuosina 1995–2004 ja 0–3 kappaletta 2010–2012. Yleensä epidemiat leviävät perheissä, joten sairastuneiden määrä on ollut usein vähäinen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Staphylococcus aureus
National Center for Biotechnology Information (NCBI): ◦Staphylococcus aureus, taxonomy (englanniksi)
UniProt, Taxonomy: Staphylococcus aureus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q188121  Wikispecies: Staphylococcus aureus  BacDive: 14487  CoL: 6ZFVH  EoL: 2486313  EPPO: STAPAU  GBIF: 3227657  iNaturalist: 486586  IRMNG: 10034438  ITIS: 369  LPSN: staphylococcus-aureus  NCBI: 1280  NZOR: a02ec546-17a4-48e1-bc36-cf6deb0a00ea  Open Tree of Life: 1090496
Pikkumaatähti

| Pikkumaatähti |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Phallomycetidae
Lahko::  Geastrales
Heimo::  Geastraceae
Suku::  Maatähdet Geastrum
Laji::  schmidelii
Kaksiosainen nimi
 Geastrum schmidelii  Vittad.  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkumaatähti (Geastrum schmidelii syn. Geastrum nanum) on korkeintaan kolmen sentin levyinen liuskainen maatähtilaji. Sienen itiöpallo on vaaleanharmaa. Sieni kasvaa avoimilla hiekkaisilla kalkkialueilla. Suomessa sientä esiintyy Ahvenanmaalla.
Kenneth N. Stevens

| Kenneth Noble Stevens> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: maaliskuussa 1924  Toronto, Canada 
Kuollut: 19. elokuuta 2013 
Ammatti:  professori
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Leo Beranek
Instituutti:  Massachusetts Institute of Technology (MIT)
Tutkimusalue:  puheteknologia
Palkinnot:  IEEE Fellow
Kenneth Noble Stevens (maaliskuussa 1924  – 19. elokuuta 2013 ) oli puheteknologian uranuurtaja ja johti puhekommunikaatioryhmää elektroniikan tutkimuslaboratoriossa Massachusetts Institute of Technologyssä (MIT). Hän väitteli 1952. Sai apulaisprofessuurin 1954, professuurin 1963 ja Clarence J. Lebel Chaired professuurin 1977.
Kansainvälisiä palkintoja ja tunnustuksia

IEEE fellow
ASA fellow
ASA Silver Medal (1983)
ASA Gold Medal (1995)
United States National Medal of Science (1999)
IEEE James L. Flanagan Speech and Audio Processing Award (2004)
Teokset

Stevens, Kenneth N. & Hirano, Minoru (editors): Vocal Fold Physiolocy.  University of Tokio Press, 1981.  ISBN 0-86008-281-4
Pikkumaahutia

| Pikkumaahutia |
| --- | --- |
 Piirros pikkumaahutiasta
Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Piikkisikamaiset jyrsijät Hystricomorpha
Osalahko::  Piikkisikamaiset Hystricognathi
Heimo::  Hutiat Capromyidae
Alaheimo::  Hutiat Capromyinae
Suku::  Mesocapromys
Laji::  sanfelipensis
Kaksiosainen nimi
 Mesocapromys sanfelipensis  (Varona & Garrido, 1970) 
Katso myös
   Pikkumaahutia Wikispeciesissä   Pikkumaahutia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkumaahutia (Mesocapromys sanfelipensis) on hutioiden (Capromyidae) heimoon ja hutioiden (Capromyinae) alaheimoon kuuluva äärimmäisen uhanalainen, mahdollisesti jo sukupuuttoon kuollut jyrsijälaji.
Pikkumaahutian ruumiin pituus on 30–50 senttimetriä ja hännän pituus 15–30 senttimetriä. Sen paino vaihtelee neljän ja seitsemän kilogramman välillä. Se muistuttaa ulkonäöltään paljon muita heimonsa lajeja, mutta on esimerkiksi isokorvahutiaa (Mesocapromys auritus) hieman suurikokoisempi. Turkki on väriltään tummanruskea ja häntä hieman punertavampi.
Pikkumaahutiaa on toistaiseksi tavattu ainoastaan kahdella Kuuban Canarreos-saariston läntisimmän saariryhmän saarella. Viimeksi sitä on havaittu vuonna 1978, jolloin saarelta pyydystettiin 43 yksilöä. Kaikki havainnot lajista ovat olleet samoista paikoista, missä kasvaa Salicornia perennis -suolayrttilajia.
Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi

| Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Toivo Särkkä
Käsikirjoittaja:  Tuomi Elmgren-Heinonen Boris Sirpo Toivo Särkkä Vivica Bandler
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Boris Sirpo
Kuvaaja:  Marius Raichi Erik Blomberg
Leikkaaja:  Armas Vallasvuo Yrjö Norta
Lavastaja:  Ossi Elstelä Karl Fager
Pääosat:  Heimo Haitto Regina Linnanheimo Aku Korhonen Jalmari Rinne
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus SF Oy
Ensi-ilta:  1949
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi on Toivo Särkän ohjaama elokuva vuodelta 1949. Se kertoo viulutaiteilija Heimo Haiton nuoruudesta. Siihen sisältyy lyhennettynä elokuva Pikku pelimanni ja 15 minuutin mittainen jatko, joka tehtiin, kun Yhdysvalloissa asunut Haitto oli käymässä Suomessa.
Arviot

Elokuva sai kiitosta aikalaisarvioissa. Muun muassa Paula Talaskivi (Helsingin Sanomat) kirjoitti sen olevan ”harvinaisen mieluisa uusi ja samalla vanha tuttavuus”.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä pitää elokuvaa luonnottomasti näyteltynä ja naiivin pateettisena ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Heimo Haitto  | … |  Olavi   |
|  Regina Linnanheimo  | … |  Anna, Olavin äiti   |
|  Aku Korhonen  | … |  Professori   |
|  Jalmari Rinne  | … |  Antti-setä   |
|  Ossi Elstelä  | … |  tivolin johtaja   |
|  Jouko Ilvonen  | … |  Kauko   |
|  Helinä Sirkiä  | … |  Helinä   |
|  Anni Hämäläinen  | … |  Kaisa-muori   |
|  Varma Lahtinen  | … |  lastenkodin johtajatar   |
|  Uuno Montonen  | … |  poliisi   |
|  Aku Käyhkö  | … |  talonmies   |
|  Martti Similä  | … |  säestäjä   |
|  Cyril Szalkiewicz  | … |  säestäjä   |
|  Irja Elstelä  | … |  professorin rouva, Greta   |
|  Lasse Lagus  | … |  Kalle   |
|  Jaakko Vuormaa  | … |  lastenkodin poika   |
|  Rosi Rinne  | … |  Kallen äiti   |
|  Artturi Laakso  | … |  professorin tuttava   |
|  Leena Valkeala  | … |  Leena Valkeala   |
|  William Reunanen  | … |  William Reunanen   |
|  Taisto Lindegren  | … |  Taisto Lindegren   |
|  Fiinu Autio  | … |  Fiinu Autio   |
|  Olavi Suominen  | … |  Olavi Suominen   |
|  Leo Sarri  | … |  Leo Sarri   |
|  Toivo Särkkä  | … |  Toivo Särkkä   |
|  Aarre Koivisto  | … |  Aarre Koivisto   |
Pikkujaakko

| Pikkujaakko |
| --- | --- |
 Pikkujaakkonaaras
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Cucujiformia
Yläheimo::  Lehtikuoriaismaiset Chrysomeloidea
Heimo::  Sarvijäärät Cerambycidae
Alaheimo::  Lamiinae
Tribus::  Acanthocinini
Suku::  Acanthocinus
Laji::  griseus
Kaksiosainen nimi
 Acanthocinus griseus  Fabricius, 1792 
Katso myös
   Pikkujaakko Wikispeciesissä   Pikkujaakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkujaakko (Acanthocinus griseus) on sarvijäärien (Cerambycidae) heimoon kuuluva keskikokoinen ja litteähkö kovakuoriainen, joka elää männyissä ja kuusissa hakeutuen munimaan pystyyn kuolleisiin puihin. Pikkujaakkoa on löydetty usein puun rungoista kahdesta metristä ylöspäin tavallisista talousmetsistä juurikäävän ja tervasroson pystyyn tappamista puista. Toukkakäytäviä voi kuitenkin esiintyä rungossa millä korkeudella tahansa tyvestä latvaan asti. Ulkonäöltään aikuinen pikkujaakko on ruskea ja harmaankirjava ja ruumis on vaaleanharmaan karvan peitossa. Kooltaan pikkujaakko on 7–11 millimetriä ja peitinsiivissä on kaksi ruskeaa poikkiraitaa. Lajille on tunnusomaista pitkät tuntosarvet. Koiraan tuntosarvet ovat noin 2 kertaa ja naaraan noin 1,5 kertaa ruumiin pituiset. Pikkujaakko on hieman samannäköinen, mutta pienempi, kapeampi ja yleisväritykseltään ruskeampi kuin samaan sukuun kuuluva sarvijaakko (Acanthocinus aedilis). Pikkujaakon syömäjäljet muistuttavat paljon sarvijaakon syömäjälkiä ollen kuitenkin keskimäärin pienempiä.
Aikuiset pikkujaakot piileskelevät päivisin ja liikkuvat yön hämärissä tullen kuitenkin herkästi valolle. Pikkujaakko on Suomessa elinvoimainen ja sitä esiintyy etelärannikolla ja Itä-Suomessa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Pikkujaakko (Acanthocinus griseus)
Ötökkätieto.fi: Pikkujaakko (Acanthocinus griseus)
iNaturalist: Pikkujaakko (Acanthocinus griseus)
UPM-Kymmene, Kari Heliövaara: Metsiemme kovakuoriaisia, Pikkujaakko (Acanthocinus griseus) sivu 22 (pdf)
Lamiinae.org: Acanthocinus griseus (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Acanthocinus griseus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q427547  Wikispecies: Acanthocinus griseus  BioLib: 11380  BOLD: 286744  CoL: 64DKY  EoL: 3413133  EUNIS: 115528  Fauna Europaea: 114037  Fauna Europaea (new): ebb7fda3-0dfe-4fcf-acbe-027feec2196e  GBIF: 4459446  iNaturalist: 578622  NCBI: 1501857  Laji.fi: MX.194731
Staying Alive

| Staying Alive |
| --- | --- |
 Elokuvan alkuperäinen juliste
Ohjaaja:  Sylvester Stallone
Käsikirjoittaja:  Sylvester Stallone   Norman Wexler
Tuottaja:  Robert Stigwood   Sylvester Stallone
Säveltäjä:  Barry Gibb Maurice Gibb Robin Gibb
Kuvaaja:  Nick McLean
Leikkaaja:  Mark Warner Don Zimmerman
Pääosat:  John Travolta Cynthia Rhodes
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:   11. heinäkuuta 1983    14. lokakuuta 1983
Kesto:  93 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  22 000 000 USD (arvio)
Edeltäjä:  Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Staying Alive on jatko-osa vuonna 1977 ilmestyneelle elokuvalle Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa. Elokuvan pääosissa ovat tanssija Tony Maneron roolissa John Travolta, Jackien roolissa Cynthia Rhodes sekä Lauran roolissa Finola Hughes. Elokuvan ohjaaja ja yksi käsikirjoittajista on Sylvester Stallone.
Elokuvan nimi tulee Bee Gees -yhtyeen kappaleesta "Stayin’ Alive", joka oli edeltävän, Saturday Night Fever -elokuvan tunnusmelodia. Melodia soi myös tämän elokuvan loppukohtauksessa. Staying Alive on yksi kahdesta Stallonen käsikirjoittamasta elokuvasta, joissa hän ei itse esiinny (lukuun ottamatta pientä cameoroolia).
Näyttelijät

John Travolta – Tony Manero
Cynthia Rhodes – Jackie
Finola Hughes – Laura
Steve Inwood – Jesse
Julie Bovasso – rouva Manero, Tonyn äiti
Charles Ward – Butler
Norma Donaldson – Fatima
Jesse Doran – Mark
Joyce Hyser – Linda
Frank Stallone – Carl
Vastaanotto

Elokuvan lipputulot Yhdysvalloissa nousivat liki 65 miljoonaan dollariin. Summa on hieman vähemmän kuin mitä edeltävä Saturday Night Fever sai vuonna 1977 (94 miljoonaa dollaria), mutta silti Staying Alive on vuoden 1983 kymmenen parhaiten tuottaneen elokuvan joukossa.
Huolimatta kassamenestyksestään elokuva sai kriitikoilta varsin murskaavat arvostelut. Vuonna 2006 Entertainment Weekly kutsui elokuvaa jopa "kaikkien aikojen huonoimmaksi jatko-osaksi".
Golden Raspberry Awardin perustaja John Wilson listasi elokuvan 100 kaikkien aikojen parhaan huonon elokuvan joukkoon kirjassaan The Official Razzie Movie Guide.
Soundtrack

Elokuvan soundtrack julkaistiin vuonna 1983 ja sen pääasiallinen esittäjä on Bee Gees. Levyn A-puolella on viisi täysin uutta Bee Geesin kappaletta sekä editoitu versio nimikappaleesta "Stayin' Alive". B-puolen kappaleet esittää sekalainen joukko artisteja mutta kuudesta kappaleesta neljä on sanoittanut Frank Stallone, Sylvester Stallonen veli.
Soundtrack ylsi Sveitsissä jopa listaykköseksi ja saavutti kakkossijan Italiassa ja Japanissa. Yhdysvalloissa levyn paras listasijoitus oli kuudes ja Englannissa neljästoista. Kaikkiaan levyä myytiin maailmanlaajuisesti 4,5 miljoonaa kappaletta. Levy oli myös viimeinen, minkä Bee Gees teki RSO-levymerkille.
Soundtrack > A-puoli

Kaikki kappaleet esittää Bee Gees ja tekijät ovat Barry, Robin ja Maurice Gibb
"The Woman in You" - 4:04
"I Love You Too Much" - 4:27
"Breakout" - 4:46
"Someone Belonging to Someone" - 4:26
"Life Goes On" - 4:26
"Stayin' Alive" [Edited Version] - 1:33