stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Lapin kullankaivajista
Veikko Nevalainen

Veikko Ilmari Nevalainen (20. elokuuta 1910 Simpele – 29. syyskuuta 1978 Jäkälä-Äytsi, Inari) aloitti kullankaivun jo 1935 siirtyen päätoimiseksi kullankaivajaksi sotien jälkeen. Hän saapui Lemmenjoelle 1940-luvun lopulla. Nevalainen sai lempinimen kolmen repun mies kuljettaessaan tarvikkeitaan kolmea reppua vuoron perään kantaen Lemmenjoen Kultahaminasta ylös Hengenahdistuksen mäkeä.
Nevalainen asui ympäri vuoden kultamailla ja hänellä oli oma kämppänsä Jäkälä-Äytsissä. Hän teki muun muassa havaintoja lintujen muutosta ja esiintymistiheyksistä ja oli tähän liittyen myös kirjeenvaihdossa ulkomaisten alan asiantuntijoiden kanssa. Hän kuoli syksyllä 1978 kämppänsä tulipalossa.
Matti Omenainen

Matti Omenainen, Omena-Matti (20. helmikuuta 1906 – 26. lokakuuta 1974 Ivalo) oli kotoisin Vienan Karjalasta Akonlahden Lytystä. Hän muutti Suomeen 1922 ja toimi sitten kulkukauppiaana. Vuonna 1938 Omenainen tuli Inariin kauppias Jussi Nykäsen kaupan hoitajaksi ja hoiti tehtävää sitten kymmeniä vuosia. Sotien aikana hän palveli armeijassa vääpelinä. Omenainen oli kesäisin kullankaivajana Miessillä omalla valtauksellaan ja hän toimi Lapin Kullankaivajain liiton rahastonhoitajana.
Jukka Pellinen

Jukka Ilmari Pellinen (8. toukokuuta 1910 – 20. heinäkuuta 1953 Inari) oli kotoisin Oulusta. Hän kaivoi muun muassa Lemmenjoella ja Morgamojalla yhdessä Kullervo Korhosen, Heikki Kokon ja Jaakko Isolan kanssa 1940-luvun lopulta lähtien. Vuonna 1949 hän löysi Morgamojalta 162 grammaa painaneen Pellisen hipun. Pellisestä muistuttaa myös tunturin nimi ”Pellisenlaki”. Pellinen oli mukana perustamassa Lapin kullankaivajien liittoa 18. syyskuuta 1949 ja hän toimi liiton toisena puheenjohtajana Kullervo Korhosen ryhdyttyä hankkeeseensa kullankaivun koneellistamiseksi.
Pellinen joutui mielenhäiriöön 19. heinäkuuta 1953 Inarin kirkonkylän matkustajakodissa ja puukotti kuoliaaksi matkustajakodin omistajan Uuno Etualan. Pellinen pakeni paikalta ja anasti Iivari Kangasniemen talosta itselleen 9 mm Mauser-pistoolin. Pellisen takaa-ajo aloitettiin 100 miehen voimin ja seuraavan päivän aamuyöllä eräs rajamies löysi hänet Inarin ja Ivalon välisen maantien varrella sijainneesta TVH:n parakista. Kun Pellinen ei suostunut antautumaan Nukkumajoen lähellä olleessa asemassaan hänen ja paikalle tulleiden takaa-ajajien välille syntyi tulitaistelu. Pellinen yritti murtautua saartorenkaasta ja ampui tällöin piirittäjiin kuuluneen metsäteknikko Tauno Antero Kajosaaren. Pian tämän jälkeen piirittäjiin kuulunut poliisi surmasi Pellisen.
Jouko Tolosen mukaan Pelliseen osui kolme laukausta: yksi käteen, yksi jalkaan sekä kuoleman aiheuttanut kolmas luoti päähän.
Max Peronius

Max Peronius (23. tammikuuta 1907 – 29. elokuuta 1946 Tankavaara) toimi kullankaivajana Luttojoella ja Tankavaaralla. Hän toimi myös Laanilan kestikievarin isäntänä ja oli jatkosodan aikana saksalaisten joukkojen oppaana ja tulkkina.
Luopioisista kotoisin ollut Peronius saapui Lappiin 1927 kullankaivua harjoittaneen Ivalojoki Oy:n kirjanpitäjäksi. Hänen veljensä Nikolai oli saman yhtiön palveluksessa geologina. Yhtiön lopetettua toimintansa Peronius jäi Lappiin ja harjoitti kullankaivua Lutolla ja Ivalojoella tosin heikolla menestyksellä. 1930-luvun alussa Peronius meni naimisiin Laanilan kestikievaria pitäneen Eemeli Virtasen lesken Elina Virtasen kanssa. Peronius järjesti poroajeluita, hiihtoretkiä ja karhunkierroksia Laanilaan saapuneille matkailijoille. Jatkosodan aikana hän toimi myös saksalaisten joukkojen oppaana ja tulkkina.
Peronius sai 1943 haltuunsa Suomesta elokuussa 1939 karkotetun saksalaisen arkkitehti Werner Thieden Tankavaarasta hankkimat kultavaltaukset. Lapin sodan aikana vetäytyvät saksalaiset tuhosivat Tankavaaran rakennukset ja kullanhuuhdontalaitteet sekä miinoittivat alueen. Peronius palasi Tankavaaraan kesällä 1946 ja muutti asumaan Thieden rakentamaan majaan, joka oli säästynyt tuholta. Kullankaivun uudelleen aloittanut Peronius kuoli elokuussa 1946 panssarimiinan räjähdyksessä Tankavaaran Ruosteojalla. Hänen leskensä Elina Virtanen jatkoi poikiensa Jouko ja Tauno Virtasen kanssa kullankaivua Tankavaarassa aina vuoteen 1953 saakka. Vuonna 1950 Jouko ja Tauno Virtanen löysivät suurimman Tankavaaralta tavatun kultahipun, joka painoi 186 grammaa. Vuonna 1970 perustivat Niilo Raumala ja Yrjö Korhonen sekä Tauno Virtasen poika Kari Virtanen Tankavaaraan turisteja varten esittelykaivoksen, jossa matkailijoilla on mahdollisuus itse kokeilla kullanhuuhdontaa.
Peroniuksen kuolinpaikalle Tankavaarassa on pystytetty muistokivi.
Heikki Pihlajamäki

Heikki Pihlajamäki (13. marraskuuta 1919 Kankaanpää – 15. tammikuuta 1989 Ivalo) tuli sodan jälkeen Lappiin jälleenrakennustöihin ja ryhtyi sitten kaivamaan kultaa Lemmenjoella. Hän asui turvekammissa Miessillä ja hänet tunnettiin vieraanvaraisena ”Miessin kuvernöörinä”. Pihlajamäki tuli tunnetuksi, kun toimittaja Jouko Blomberg lähetti joulutervehdyksensä Miessin kairasta radiolähetyksessä Pihlajamäen turvekammilta.
Niilo Ranttila

Niilo Ranttila (23. joulukuuta 1924 Inari − 18. heinäkuuta 2014 Inari) oli saamelainen puistonvartija ja kullankaivaja. Ranttilan talossa Inarijoen rannalla syntyneen Niilo Ranttilan isä ja isoisä olivat toimineet metsänvartijoina. Hän löysi veljiensä Uulan (s. 1917) ja Veikon (s. 1926) kanssa Lemmenjoen Morgamojan kultaesiintymän 18. syyskuuta 1945. Veljekset kaivoivat kultaa yhdessä Morgamojalla kesään 1948 saakka ja tämän jälkeen Niilo Ranttila kaivoi kultaa yksin vuoteen 1953 saakka Miessillä, jonne hän rakensi turvekammin itselleen. Tieto Ranttilan veljesten kultalöydöstä levisi ja sai aikaan kultaryntäyksen Lemmenjoelle, ryntäyksen huippuvuodet olivat vuosina 1949 ja 1950. Niilo Ranttila toimi myöhemmin 1962−1986 Lemmenjoen kansallispuiston opasvalvojana opastaen retkeilijöitä ja aloittelevia kullankaivajia. Hänet valittiin Lapin Kullankaivajain Liiton kunniajäseneksi vuonna 1996.
Aaro Raumala

Aaro Raumala (12. heinäkuuta 1908 Muhos – 21. elokuuta 1986 Inari) aloitti kullankaivun jo 1936. Hän kaivoi kullan lisäksi myös korukiviä. Aaro Raumala muutti 1979 Inariin valmistuneeseen kultamieskotiin, jossa hän asui viimeiset vuotensa. Aaro Raumala oli toisen tunnetun kullankaivajan Niilo Raumalan setä.
Niilo Raumala

Niilo ”Nipa” Raumala (7. joulukuuta 1922 Muhos – 26. toukokuuta 1983 Rovaniemi) kaivoi elämänsä aikana noin 30 kiloa kultaa. Hän asui ympärivuotisesti Lemmenjoella Puskun kämpässään ja harrasti talvisin lukemista ja kirjeshakin peluuta.
Muhoksen Laitasaaren kylästä kotoisin ollut Niilo Raumala muutti Laitasaaresta Ouluun 1929. Hän kävi kaksi luokkaa Kemin yhteislyseota ja sen jälkeen viisi luokkaa Oulun lyseota. Jatkosotaan hän lähti 1941 ja palveli JR 53:n II pataljoonassa Kiestingissä, Uhtuan suunnalla ja Karjalan kannaksella. Raumala kävi upseerikoulun kurssin numero 59 vuonna 1944 ja oli reservin luutnantti. Kotiuduttuaan sodasta hän ei enää jatkanut kesken jäänyttä koulunkäyntiään Oulun lyseossa vaan lähti 1945 Inariin setänsä Aaro Raumalan kanssa kaivamaan kultaa.
Niilo Raumala kaivoi aluksi Sotajoella mutta siirtyi sitten 1946 Lemmenjoelle kuultuaan että Ranttilan veljekset olivat löytäneet kultaa Lemmenjoen Morgamojalta. Lemmenjoella Raumala työskenteli 1947–1953 Ruihtuäytsillä. Sieltä hän löysi lokakuussa 1953 103 gramman kultahipun. Raumala valittiin Lapin Kullankaivajien liiton johtokuntaan ja hän toimi pitkään liiton sihteerinä. Hän pysyi Lemmenjoella vielä senkin jälkeen kun kullan hinta painui alas ja Lemmenjoella kaivoi kultaa enää vain kymmenkunta miestä.
1960-luvulla monet Lemmenjoen kullankaivajat koettivat hankkia lisätuloja matkailijoilta, mutta Lemmenjoki oli niin syrjässä valtaväyliltä, että näin saadut tulot jäivät pieniksi. Niinpä Niilo Raumala ja toinen kullankaivaja Yrjö Korhonen valtasivat alueen Tankavaarasta ja perustivat 1970 nelostien varteen Tankavaaran kultakylän, jossa turisteille oli tarjolla mahdollisuus muun muassa kullanhuuhdontaan.
Vuonna 1977 Niilo Raumala ja toinen tunnettu kullankaivaja Heikki Kokko kutsuttiin presidentin linnan itsenäisyyspäivän juhliin. Raumala kiersi myös esiintymässä messuilla, näyttelyissä ja muissa tilaisuuksissa hankkiakseen varoja Inariin rakennettua kultamieskotia varten. Hän kuoli toukokuussa 1983 pitkälliseen sairauteen Ounasrinteen sairaalassa Rovaniemellä. Raumala haudattiin Inarin hautausmaalle kultamiehille varatulle ”pyrkyreiden palstalle”.
Kaarlo Sjöblom

Kaarlo (Kalle) Sjöblom, toiselta nimeltään Charles Hill, (14. maaliskuuta 1881 Hyrylä, Tuusula – 30. huhtikuuta 1921 Ivalojoki) toimi kullankaivajana Ivalojoen Ritakoskella vuosina 1919–1921. Sjöblom syntyi Hyrylässä Jussilan talossa maanviljelijäperheen poikana. 1900-luvun alussa hän pakeni Venäjän laittomia asevelvollisuuskutsuntoja Yhdysvaltoihin käyttäen Charles Hillin nimelle väärennettyä passia. Yhdysvalloissa Sjöblom teki metsätöitä ja työskenteli myös hiili- ja hopeakaivoksissa Seattlen lähellä ja Burkessa Idahossa. Hän siirtyi sittemmin Alaskaan Nomen seudulle ja omisti Alaskassa kolme kultakaivosta Nolanin ja Coldfootin alueella.
Sjöblom palasi Suomeen 1919. Hän suoritti laajoja kultatutkimuksia ja koeporauksia Ivalojoen Ritakosken alueella, mutta nämä hankkeet jäivät kesken, kun Sjöblom hukkui Ivalojokeen Törmäsen kohdalla keväällä 1921 jään pettäessä hänen ratsuhevosensa alla. Hukkumisen syynä oli ohimoon ammuttu luoti. selvennä
Werner Thiede

Werner Thiede oli Hampurista kotoisin ollut saksalainen arkkitehti, joka etsi kultaa Tankavaarassa vuosina 1936–1939. Hän tuli Tankavaaraan loppukesällä 1936 veljensä Otto Thieden kanssa, ja he ryhtyivät hankkimaan valtauksia Hirvasvuopion alueelta bulvaaninaan helsinkiläinen asianajaja Jarl Uggla. Samoja valtauksia havittelivat myös ruotsalainen kaivosyhtiö Boliden ja suomalainen O. V. Itkonen. Laanilan majatalon isäntä Max Peronius toimi Thieden paikallisena oppaana ja neuvonantajana. Thiede ja hänen palkkaamansa työmiehet tekivät koekaivauksia Tankavaarassa välittämättä viranomaisten jo muille myöntämistä valtauksista ja paalutuksista, ja seurauksena oli riitoja ja tappelunujakoita. Thiede rakensi Hopiaojan varrelle itselleen myös Thieden majana tunnetun bungalow-tyylisen asunnon.
Syyskuun lopulla 1938 Thieden suomalainen asianajaja Jarl Uggla jätti hakemukset Hopiaojan varren valtauksista. Valtaukset menivät kuitenkin epätarkkojen karttojen ja viranomaisvirheiden vuoksi päällekkäin Erik Mattsonille ja O. V. Itkoselle vuonna 1937 myönnetyn Hopiaojalla sijainneen valtauksen kanssa. Kesällä 1939 Thiede ryhtyi hakemaan valtauksiaan kaivospiiriksi ja toi paikalle moottoripumppuja ja moottoroidun hihnakuljettimen. Hän alkoi myös rakentaa patoa Hopiaojalle. Hopiaojalla pidettiin 1. elokuuta 1939 kaivospiiritoimitus, jossa olivat paikalla Thiede, Mattson ja Itkonen lakimiehineen sekä joukko todistajia ja viranomaisia. Kesken toimituksen poliisi toi Thiedelle karkotuspäätöksen. Hänet karkotettiin Suomesta kaivoslain niin sanotun bulvaanipykälän perusteella. Riidanalainen Hopiaojan valtaus tuli Mattsonin ja Itkosen hallintaan, ja valtauksella suoritettiin kaivospiiritoimitus kesällä 1940.
Thiede oli toisen maailmansodan aikana Saksan armeijan palveluksessa Pohjois-Norjassa. Hän tuli loppukesällä 1944 takaisin Tankavaaraan johtamaan alueen linnoitustöitä. Tankavaaraan rakennettiin kymmenen kilometrin pituinen puolustuslinja, johon kuului juoksuhautoja, korsuja ja panssariesteitä. Saksalaisten vetäytyessä pohjoiseen Lapin sodan aikana Thiede johti vielä loka-marraskuun vaihteessa 1944 Tankavaarassa tehtyjä hävitystöitä. Hänen Tankavaaraan rakentamansa maja ja kullankaivuupaikat jäivät kuitenkin tuhoamatta. Thieden maja on edelleen olemassa Tankavaaran kultamuseon yhteydessä.
Muita Lapin kultamailla vaikuttaneita henkilöitä > Elvira Bono

Laura Fransiska Elvira ”Moppe” Bono (6. toukokuuta 1893 Katrineholm, Ruotsi – 6. elokuuta 1973 Rovaniemi) oli italialais-ruotsalaista sirkussukua ja hänen vanhempansa olivat Torinosta kotoisin ollut sirkustaiteilija Henrik Georg Frans Bono ja Kristina Persson Skarman. Hän toimi sirkuksen nuorallatanssijana tutustuessaan taiteilija Jalmari Ruokokoskeen. Bono oli aluksi taiteilijan mallina ja vuonna 1910 he menivät naimisiin. Liitto päättyi kuitenkin eroon 1913. Elvira Bono osallistui vuonna 1918 Petsamon retkeen.
Bono oli 1920-luvulla ruotsalaisen Boliden-yhtymän omistaman Luttojoen Kulta Oy:n kullanhuuhdontatyömaan emäntänä Ivalon Ritakoskella ja paikalla sijaitsee vieläkin Mopen tuvaksi kutsuttu rakennus, jossa Bono asui. Hänet tunnettiin myös nimellä Ivalojoen Petronella. Bono oli naimisissa 1919–1927 insinööri Ivar Halleenin (1886–1940) kanssa ja asui Ivalon Virtaniemessä. Vuonna 1942 hän meni naimisiin työmies Uuno Perttu Sormusen (s. 1900) kanssa. He asuivat Ivalon Nellimissä. Bono toimi emäntänä metsätyömailla ja muun muassa Jäniskosken voimalatyömaalla. Elvira Bono on haudattu Rovaniemen 4. hautausmaalle nimellä Elvi Sormunen.
Muita Lapin kultamailla vaikuttaneita henkilöitä > Aslak Peltovuoma

Aleksanteri ”Aslak” Peltovuoma (1892–1968) oli Sodankylän Purnumukan kylässä asunut saamelainen seppä, jonka näkemän unen perusteella väitetään Tankavaaran kullan löytyneen vuonna 1934. Tarinan mukaan Peltovuoma nukkui heinäkasassa ja näki unen, jossa vanha valkopartainen mies kertoi hänelle kullan löytöpaikan.
Muita Lapin kultamailla vaikuttaneita henkilöitä > Petronella

Sylvia Petronella Antoinette van der Moer toimi kullankaivajien kokkina vuonna 1949. Petronellasta muistuttaa paikannimi Petronellankukkulat Lemmenjoella.
Muita Lapin kultamailla vaikuttaneita henkilöitä > Arvo ”Tiera” Ruonaniemi

Arvo Ruonaniemi (22. tammikuuta 1912 Raahe – 16. kesäkuuta 2014 Rovaniemi) oli kirjailija ja Lapin kullankaivajain liiton kunniajäsen. Hän käsitteli tuotannossaan etenkin Lemmenjoella toimineita kullankaivajia.
Kirjallisuutta

Partanen, Seppo J.: Kullankaivajien ankara Saariselkä. Retki, 2008, nro 7.  (suomeksi)
Tapaus Pellinen: (kohdehenkilö: Pellinen, Jukka) Lapin kullankaivaja, 2001, nro 9, s. 14–16.  Ivalo:  Ukko-Media. (suomeksi)
Aiheesta muualla

Ylen elävä arkisto: Hikeä ja kultaa – Paavo Noponen kiertelee vuonna 1960 Lapin kullankaivajien kämpillä Lemmenjoella tapaamassa legendaarisia kullankaivajia
Ylen Elävä arkisto : Kullankaivajien ruskaretki ja Petronellan hehkeät kukkulat. Kullankaivajat Yrjö "Karhu" Korhonen, Ville Keurulainen ja Aaro Raumala ruskaretkellä Lemmenjoella vuonna 1974
Ylen Elävä arkisto : Kullankaivajan jouluaatto Lemmenjoella vuosina 1972 ja 1985. Toimittaja Jouko Blomberg vieraili kahtena jouluaattona kullankaivaja Heikki Pihlajanmäen kämpässä Miessinjoella Lemmenjoen kansallispuistossa
Suomalainen "Klondyken kuningas" (Charles Hill/Kaarlo Sjöblom), Suomen Kuvalehti, 04.06.1921, nro 23, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kullan ja kuoleman tie. Murhenäytelmä Ivalojoella 60 vuotta sitten, Suomen Kuvalehti, 27.06.1936, nro 26, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kullervo Korhosen Åkerman 220 Lemmenjoella.
Karhu-Korhosen kirjasto.
Talviolympialaiset 1952

Vuoden 1952 talviolympialaisten avajaisseremoniat Oslossa Bisletin stadionilla.
Vuoden 1952 talviolympialaiset järjestettiin Norjan pääkaupungissa Oslossa. Kisojen avajaiset olivat 14. helmikuuta ja päättäjäiset 25. helmikuuta 1952. Kisat julisti virallisesti avatuksi prinsessa Ragnhild. Olympialaisten urheilijoiden valan vannoi Torbjørn Falkanger, ja olympiatulen sytytti Eigil Nansen.
Valintaprosessi

Oslo valittiin kisojen pitopaikaksi ennen Cortina d’Ampezzoa ja Lake Placidia.
| Äänestystulokset 21>  kesäkuuta 1947 Tukholma, Ruotsi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kaupunki | Maa | Kierros 1 |  |  |  |  |
| Oslo |  Norja | 18 |  |  |  |  |
| Cortina d’Ampezzo |  Italia | 9 |  |  |  |  |
| Lake Placid |  Yhdysvallat | 1 |  |  |  |  |
Lajit

Olympiaohjelmassa oli 22 kilpailutapahtumaa kahdeksassa urheilulajissa. Lisäksi jääpallo oli ohjelmassa viralliseen olympiaohjelmaan kuulumattomana näytöslajina.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Alppihiihto   Jääkiekko   Pikaluistelu  |   Pohjoismaiset hiihtolajit  Maastohiihto   Mäkihyppy   Yhdistetty  |   Rattikelkkailu   Taitoluistelu  |
Lajit > Näytöslajit

Jääpallo
Lajit > Kalenteri

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| A | Avajaiset | ● | Tapahtuma | 1 | Loppukilpailut | L | Loppunäytös | P | Päättäjäiset |
| Helmikuu | Helmikuu | 14>  to | 15>  pe | 16>  la | 17>  su | 18>  ma | 19>  ti | 20>  ke | 21>  to | 22>  pe | 23>  la | 24>  su | 25>  ma | Loppu- kilpailut |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Seremoniat |  Seremoniat |  | A |  |  |  |  |  |  |  |  |  | P | — |
|  Alppihiihto  |  Alppihiihto  | 1  | 1  | 1  | 1  |   | 1  | 1  |   |   |   |   |   | 6 |
|   Jääkiekko  |   Jääkiekko  |   | ●  | ●  | ●  | ●  | ●  | ●  | ●  | ●  | ●  | ●  | 1  | 1 |
|  Maastohiihto  |  Maastohiihto  |   |   |   |   | 1  |   | 1  |   |   | 2  |   |   | 4 |
|  Mäkihyppy  |  Mäkihyppy  |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | 1  |   | 1 |
|  Pikaluistelu  |  Pikaluistelu  |   |   | 1  | 1  | 1  | 1  |   |   |   |   |   |   | 4 |
|  Rattikelkkailu  |  Rattikelkkailu  | ●  | 1  |   |   |   |   |   | ●  | 1  |   |   |   | 2 |
|  Taitoluistelu  |  Taitoluistelu  |   |   | ●  | ●  |   | ●  | 1  | 1  | 1  |   |   |   | 3 |
|  Yhdistetty  |  Yhdistetty  |   |   |   | ●  | 1  |   |   |   |   |   |   |   | 1 |
| Loppukilpailut yhteensä | Loppukilpailut yhteensä | 1 | 2 | 2 | 2 | 3 | 2 | 3 | 1 | 2 | 2 | 1 | 1 | 22 |
| Loppukilpailut kisapäivän loputtua | Loppukilpailut kisapäivän loputtua | 1 | 3 | 5 | 7 | 10 | 12 | 15 | 16 | 18 | 20 | 21 | 22 | 22 |

|   Jääpallo  |   Jääpallo  |   |   |   |   |   |   | ●  | ●  |   | ●  |   |   |  |
| Helmikuu | Helmikuu | 14. to | 15. pe | 16. la | 17. su | 18. ma | 19. ti | 20. ke | 21. to | 22. pe | 23. la | 24. su | 25. ma | Yhteensä |
Kilpailupaikat

Lähde:
Kilpailupaikat > Oslon alue

Bislett stadion – avajaiset, pikaluistelu, jääpallo-ottelu Norja-Ruotsi ja päättäjäiset
Holmenkollen – maastohiihto, mäkihyppy ja yhdistetty
Korketrekkeren - kelkkailu
Rødkleiva – pujottelu
Jordal Amfi-jäästadion - jääkiekko (37 ottelua) + taitoluistelu
Dælenengan stadion - jääpallo-otteluita (2 ottelua)
Kilpailupaikat > Krødsherad

Norefjell - syöksylasku ja suurpujottelu
Kilpailupaikat > Drammen

Marienlystin stadion - jääkiekko-otteluita (2 ottelua)
Kilpailupaikat > Bærum

Kadettangen - jääkiekko-ottelu (1 ottelu)
Kilpailupaikat > Lillestrøm

Lillestrømin stadion - jääkiekko-ottelu (1 ottelu)
Osallistujat

Oslon talviolympialaisiin osallistui 694 urheilijaa 30 maasta.
Alankomaat
Argentiina
Australia
Belgia
Bulgaria
Chile
Espanja
Islanti
Iso-Britannia
Italia
Itävalta
Japani
Jugoslavia
Kanada
Kreikka
Libanon
Norja
Puola
Portugali
Ranska
Romania
Ruotsi
Saksa
Suomi
Sveitsi
Tanska
Tšekkoslovakia
Unkari
Uusi-Seelanti
Yhdysvallat
Mitalitaulukko

Vuoden 1952 talviolympialaisten mitalitaulukon ykkössijan saavutti isäntämaa Norja.
| Vuoden 1952 talviolympialaisten mitalitaulukko> Sija | Vuoden 1952 talviolympialaisten mitalitaulukko> Maa | Vuoden 1952 talviolympialaisten mitalitaulukko> Kultaa | Vuoden 1952 talviolympialaisten mitalitaulukko> Hopeaa | Vuoden 1952 talviolympialaisten mitalitaulukko> Pronssia | Vuoden 1952 talviolympialaisten mitalitaulukko> Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Norja | 7 | 3 | 6 | 16 |
| 2 |  Yhdysvallat | 4 | 6 | 1 | 11 |
| 3 |  Suomi | 3 | 4 | 2 | 9 |
| 4 |  Saksa | 3 | 2 | 2 | 7 |
| 5 |  Itävalta | 2 | 4 | 2 | 8 |
| 6 |  Kanada | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 6 |  Italia | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 8 |  Iso-Britannia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 9 |  Alankomaat | 0 | 3 | 0 | 3 |
| 10 |  Ruotsi | 0 | 0 | 4 | 4 |
| 11 |  Sveitsi | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 12 |  Unkari | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 12 |  Ranska | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Yhteensä | Yhteensä | 22 | 22 | 23 | 67 |
Lähde: Oslo 1952 olympic.it. Viitattu 19.1.2016. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
YLE Elävä arkisto: Oslon talviolympialaiset 1952 (suomeksi)
Finlandia-katsaus 169 (suomeksi)
Finlandia-katsaus 170 (suomeksi)
Finlandia-katsaus 171 (suomeksi)
| n k  Olympialaiset |
| --- | --- | --- |
| Kesäolympialaiset |  1896  1900  1904  1906  1908  1912  1916  1920  1924  1928  1932  1936  1940  1944  1948  1952  1956  1960  1964  1968  1972  1976  1980  1984  1988  1992  1996  2000  2004  2008  2012  2016  2020  2024  2028  2032  2036  |  |
| Talviolympialaiset |  1924  1928  1932  1936  1940  1944  1948  1952  1956  1960  1964  1968  1972  1976  1980  1984  1988  1992  1994  1998  2002  2006  2010  2014  2018  2022  2026  2030  2034  |  |
Talviolympialaisten 1952 lajit
Alppihiihto
|
Jääkiekko
|
Maastohiihto
|
Mäkihyppy
|
Pikaluistelu
|
Rattikelkkailu
|
Taitoluistelu
|
Yhdistetty
Näytöslajit:
Valtiot talviolympialaisissa 1952
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Eurooppa |  Alankomaat |  Belgia |  Bulgaria |  Espanja |  Islanti |  Iso-Britannia |  Italia |  Itävalta |
| Eurooppa |  Jugoslavia |  Kreikka |  Norja |  Puola |  Ranska |  Romania |  Portugali |  Saksa |
| Eurooppa |  Ruotsi |  Suomi |  Sveitsi |  Tanska |  Tšekkoslovakia |  Unkari |  |  |
| Amerikka |  Argentiina |  Chile |  Kanada |  Yhdysvallat |  |  |  |  |
| Aasia |  Japani |  Libanon |  |  |  |  |  |  |
| Oseania |  Australia |  Uusi-Seelanti |  |  |  |  |  |  |
Vuoden 1952 talviolympialaisten avajaisseremoniat Oslossa Bisletin stadionilla.
Vuoden 1952 talviolympialaisten mäkikilpailu Holmenkollenilla.
Vuoden 1952 talviolympialaisten pujotteluareena Rødkleivalla.
Jääkiekkoareena Jordal Amfi.
Suomen luonto

Luontotyyppejä: sekametsää Kolilta Pieliselle, kuusimetsää Paltamossa, tunturiluontoa Isokurussa Pyhä-Luostolla, kalliota Kolilla, suo Patvinsuolla.
Elävä luonto Suomessa koostuu pääasiassa metsätalousmetsistä, ojitetuista soista ja järvien eliöyhteisöistä sekä ihmisen vaikutuksen voimakkaimmin muokkaamista viljellyistä alueista ja kaupunkiluonnosta. Lähes luonnontilaisia metsiä ja soita on luonnonpuistoissa, jotka on tarkoitettu tutkimuskäyttöön. Erilaisilla suojelualueilla on metsätalouskäytöltä rauhoitettuja metsiä ja soita. Näitä, samoin kuin monia talousmetsiin kuuluvia alueita käytetään myös virkistysalueina. Suomen pinta-alasta 78 % on metsän peitossa. Tyypillisesti metsä on sekametsää, jossa havupuut ovat vallitsevia.
Kasvilajisto on pääosin boreaalista. Niityt ovat kasvistoltaan Suomen runsaslajisimpia alueita ja kangasmetsät, rämeet ja karut kalliot vähälajisimpia. Nisäkäslajisto on melko tyypillinen itäiselle havumetsävyöhykkelle. Monen nisäkäslajin pohjoisimmat ja läntisimmät asuinalueet ovat Suomessa. Linnuston erityispiirre on kahlaajien runsaus. Vakituinen kalalajisto on melko niukka, koska merialueet ovat pääsääntöisesti vähäravinteisia, vähäsuolaisia, viileitä ja ison osan vuodesta jään peitossa. Suomessa kuitenkin rannikkovesien matalan suolapitoisuuden takia monet sisävesikalat pärjäävät myös rannikkovesissä. Hyönteislajistokin on pääosin niukkaa, mutta kaksisiipis- ja pistäislajeja on poikkeuksellisen paljon.
Punainen kirja 2019 on Suomessa kolmas laaja lajien uhanalaisuusarviointi. Sen mukaan noin 10 % Suomen eliölajeista on uhanalaisia, ja trendi on heikkenevään suuntaan.