stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Punkalaidun
Nähtävyyksiä > Punkalaitumen keskustan kylämaisema

Punkalaitumen keskustan kylämaisema on Museoviraston valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen luettelossa. Punkalaitumen kirkonseudun vaikuttavan kulttuurimaiseman muodostavat jokivarren avointa viljelymaisemaa seurailevat tiet, niihin liittyvät talonpoikaistilat ja pienasutus sekä maisemallisina kohokohtina kirkko, pappila, työväentalo ja kansakoulu. Hyvin säilynyt kokonaisuus on jokivarsiasutuksen ydinaluetta Satakunnassa.
Punkalaitumen seurakunnan kiinteistöt muodostavat kokonaisuuden Punkalaitumenjoen molemmin puolin. Punkalaitumen kirkko vuodelta 1774 on länsisuomalaista pitkäkirkkoperinnettä jatkava puinen, länsitornillinen kirkkorakennus. Kiviaidan rajaamalla kirkkomaalla on paljon vanhoja sukuhautoja muistomerkkeineen. Kirkon vieressä on 1954 valmistunut, sodanjälkeistä modernismia edustava seurakuntatalo. Joen puolella, kirkon alapuolella on niin kutsuttu alahautausmaa, jonka merkittävin osa on sankarihautausmaa. Polvistunutta nuorta sotilasta kuvaava sankaripatsas on kuvanveistäjä Johannes Haapasalon. Sankarihautausmaan vieritse kulkee polku valkoisen riippusillan yli kohti uusrenessanssiasuista kirkkoherranpappilaa, joka nykyisin on paitsi pappila myös kirkkoherranvirasto ja monien toimintojen kokoontumistila.
Punkalaitumen kunnantalo valittiin (Suomen Kuntaliitto) kesällä 2009 kolmen Suomen kauneimman kunnantalon joukkoon (Kuopion kaupungintalo, Pälkäneen kunnantalo).
Punkalaitumen kunnantalo on rakennettu vuonna 1923 Jugend-henkisesti kaksikerroksiseksi puurakennukseksi, josta ensimmäinen kerros on hirttä. Toinen kerros on laajan mansardikaton peittämä, jonka laella on soma lanterniini. Taloa on remontoitu useaan otteeseen. Vuosina 1992–1998 talossa tehtiin täydellinen peruskorjaus. Viimeisin korjaustyö tehtiin vuonna 2000. Kunnantalon pinta-ala on 915 m² ja keskimäärin sen huoneet ovat 15 m².
Ystävyyskunnat

Orava, Viro (1994–)
Kulttuuri > Murre

Punkalaitumen alueella puhutun kielen perustana on yläsatakuntalainen murre, joka kuuluu hämäläismurteisiin. Punkalaitumen murre kuuluu yläsatakuntalaisen murteen eteläryhmään, joka on lähellä perihämäläisiä murteita.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Punkalaitumen pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla suolavesiliha sekä sitruunankuorella ja pölysokerilla maustetut pitopaakelssit, jotka tarjoillaan luumukräämin kera.
Urheilu

Punkalaitumen Kunto, yleisseura
Laitumen Pallo, palloilu
Tunnettuja punkalaitumelaisia ja Punkalaitumella vaikuttaneita

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Juha Aro, Punkalaitumen Sanomien päätoimittaja  Irja Aro-Heinilä, kirjailija  Kirsti Ellilä, kirjailija  Aimo Hakanen, suomen kielen emeritusprofessori  Juhani Helariutta, päätoimittaja, kotiseutuneuvos  Lauri Helariutta, kirjailija, kansakoulunopettaja  Eino Hosia, kirjailija  Heikki Hosia, poliitikko, kansansivistysmies ja kansliapäällikkö  Vihtori Hosio, maanviljelijä ja valtiopäivämies  Raimo Huittinen, kuvataiteilija  Heikki Ikola, ampumahiihtäjä, toimiupseeri, luutnantti evp  Reijo Ikävalko, toimittaja ja kirjailija  Einari Jaakkola, kansanedustaja, maanviljelijä  Jukka Jussila, kirjailija  Tero Karppanen, salibandynpelaaja  Evert Katila, lehtimies, säveltäjä ja musiikkikriitikko  |  Aarre Koivisto, lavastaja  Tellervo Koivisto, ekonomi, kansanedustaja, tasavallan presidentti Mauno Koiviston puoliso  Uuno Koivisto, maanviljelijä, jääkäriluutnantti, talousneuvos  Matti Koivula, kirjailija  Valpuri Kyni, noitanainen, joutui käräjille noiduttuaan Punkalaitumella  Armas Lahoniitty, Turun kaupunginjohtaja  Juho Lähti, maanviljelijä ja kirjailija  Tuomo Lehtiö, valokuvaaja, läänintaiteilija  Valtteri Mikonmäki, rovasti, kansanedustaja  Martti Mölsä, rakennusmestari, kansanedustaja  Nestor Niemelä, kirjailija  Olli Nieminen, kirjailija  Maunu Niinistö, professori  Maija-Leena Paavola, eduskunnan pääsihteeri  Ella Paija, kirjailija  |  Heikki Paloheimo, valtio-opin emeritusprofessori  Waldemar Piha, runoilija, kansakoulunopettaja  Viljam Pylkäs, maanviljelijä, sotaveteraani, Tuntemattoman sotilaan Antero Rokan esikuva  Viljo Rantala, kansanedustaja, pienviljelijä  Nina Rantanen, salibandynpelaaja  Marjatta Rasi, diplomaatti  Eija Rasinmäki, tekstiilitaiteilija  Jarmo Ruoste, opettaja, kirjailija, majuri evp  Jukka Saarinen, toimittaja, sanoittaja ja kirjailija  Kalle Salminen, kelloseppä, kansanedustaja  Unto Suonto, kirjailija  Hannu Syväoja, opettaja, kirjailija, FT  Sulo Uutto, valokuvaaja  Saimi Ääri, kunnallisneuvos, kansanedustaja  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Punkalaidun Wikimedia Commonsissa
Punkalaitumen kunnan kotisivu
Tilastokeskus – Punkalaitumen avainluvut
Kylien sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Punkalaidun |
| --- | --- | --- |
 Pirkanmaa  Lounais-Pirkanmaan seutukunta 
| Kylät |  Jalasjoki  Kanteenmaa  Kirkonkylä  Koskioinen  Pitäjänseutu  Pohjoisseutu  Vanttila  |  |
| n k Pirkanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Akaa  Hämeenkyrö  Ikaalinen  Juupajoki  Kangasala  Kihniö  Kuhmoinen  Lempäälä  Mänttä-Vilppula  Nokia  Orivesi  Parkano  Pirkkala  Punkalaidun  Pälkäne  Ruovesi  Sastamala  Tampere  Urjala  Valkeakoski  Vesilahti  Virrat  Ylöjärvi 
Entiset kunnat:  Aitolahti  Akaa  Eräjärvi  Ikaalisten epäitsenäinen kauppala  Ikaalisten maalaiskunta  Karkku  Keikyä  Kiikka  Kiikoinen  Kuhmalahti  Kuru  Kylmäkoski  Luopioinen  Längelmäki (osa)  Messukylä  Mouhijärvi  Mänttä  Pohjaslahti  Sahalahti  Suodenniemi  Suoniemi  Sääksmäki  Teisko  Toijala  Tottijärvi  Tyrväntö (osa)  Tyrvää  Vammala  Viiala  Viljakkala  Vilppula  Äetsä 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland
Heikki Väisänen (sotakirjailija)

Heikki Väisänen (s. 1957) on suomalainen sotakirjailija. Hän on kirjoittanut kaksi talvisotaa käsittelevää kirjaa. Pielaveden ja Keiteleen miesten III/JR 39:n vaiheista kertova Me kohta kotiin tulemme julkaistiin 2017. Anttolan, Juvan, Ristiinan ja Suomenniemen miesten I/JR 37:n ja Salmin miesten Er.P 8:n vaihesta kertova Valkeissa arkuissa julkaistiin 2021. Molemmat kirjat ovat tositapahtumissa pitäytyviä kronologisesti eteneviä kuvauksia näiden pataljoonien vaiheista talvisodassa Laatokan Karjalassa.
Koulutukseltaan Väisänen  on LVI-tekniikan diplomi-insinööri (TKK 1985) ja tehnyt pitkän työuran energiatehokkuuden edistäjänä Motiva Oy:ssä (1993−2002), työ- ja elinkeinoministeriössä (2002−2013) ja Energiavirastossa (2014−). Hän toimi Suomen neuvottelijana EU:n energiapalveludirektiivissä (ESD) vuosina 2003−2005 ja energiatehokkuusdirektiivissä (EED) vuosina 2011−2012.
Teoksia

Me kohta kotiin tulemme. Myllylahti, 2017. ISBN 978-952-202-803-7
Valkeissa arkuissa. Ketterät Kirjat, 2021. ISBN 978-952-7044-57-5
Aiheesta muualla

Kirjailijaesittely Myllylahti
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Päämajan linnoitustoimisto

Päämajan linnoitustoimisto oli toisen maailmansodan aikana yksi Suomen armeijan suurimmista esikunnistalähde?. Linnoitustoimiston isänä voidaan pitää kenraali Rudolf Waldenia.
Waldenia kiinnosti sodan aikana Itä-Suomessa sijaitsevien paperitehtaittensa toimintaedellytykset, koskivoiman ja paperin raaka-aineen saatavuus. Valtioneuvosto asettikin puolustusministeri, kenraali Waldenin esittelystä Linnoitusasiain toimikunnan Päämajan linnoitustoimiston johtoon. Linnoitustoimiston työt lisääntyivät nopeasti ja toimistosta tuli yksi suurimmista esikunnista. Toimistoon kuului suunnitteluosasto, rakennusosasto ja maanhallintakysymyksiä hoitava maanlunastustoimisto. Toimiston päällikkönä oli aluksi maanmittausinsinööri. Linnoitustoimiston kokoonpanoa muutettiin usein. Muun muassa perustettiin metsätoimisto, joka hoiti paperiteollisuudelle tärkeää metsän ostoa ja pakkolunastusta.
Puolustusvoimain pääesikunnan linnoitustoimisto muutettiin 18. kesäkuuta 1941 Päämajan linnoitusosastoksi. Linnoitustoimiston päällikkönä toimi vuodesta 1942 Reino Rimala. Myllykoskelaiset muistelevat, kuinka lapset toimivat Sodan aikana lähetteinä tuoden viestejä Matkustajakoti Rauhalassa majoittuneille päämajan linnoitustoimiston esikuntaupseereille linnoitustoimistosta, joka sijaitsi läheisen Myllykosken Paperitehtaan tiloissa . Linnoitusosasto toimikin kätevästi Waldenin tehtaitten alueella Myllykoskella jatkosodan päättymiseen saakka .
Talvella 1943 Walden oli Stalingradin jälkeen varma sodan häviämisestä. Tämän seurauksena oli riski, että itäraja saattaisi siirtyä lisää esimerkiksi Kymijoelle, jolloin Imatra ja Kymijoen voimalaitokset menetettäisiin. Siksi hän Yhtyneitä ajatellen lähetti nuoren insinööri Erkki Aallon ostamaan kaiken vesivoiman, mitä Kemijoesta Rovaniemen ja Kemin väliltä sai. Linnoitustöitä laajennettiin Salpalinjalta Kymijoen länsipuolelle.
Puupolttoaine

Energiapuuta, joka voidaan hakettaa tai pienentää pilkkeeksi.
Fysikaalisia perusteita
Aurinko · Auringon säteily

Fotosynteesi · Kasvi · Biomassa
 Humifikaatio · Fossiloituminen
Palaminen
Fossiiliset polttoaineet
Kivihiili · Maakaasu ·
 Maaöljy:
(Bensiini · Diesel · Polttoöljy) 
· Turve
Biopolttoaineet
Bioetanoli · Biodiesel · Biokaasu · Puupelletti · Puupolttoaine · Puukaasu
Muita käsitteitä
Energiakasvi · Epätavanomainen öljy · Ydinpolttoaine
Puupolttoaine on polttoaineena käytettävää biomassaa eli biopolttoainetta, joka on peräisin puun rungosta, oksista tai juurista. Se on tavallisesti kiinteää, mutta voidaan myös kaasuttaa puukaasuksi. Puuhun sitoutunut energia hyödynnetään polttamalla. Puuta käytetään yleisesti lämmitykseen mutta myös lämpövoimalaitoksissa, joista saadaan myös sähköä. Voimalaitoksissa puupolttoaine poltetaan tyypillisesti seospolttona esimerkiksi turpeen kanssa.
Puu on niin kutsuttu uusiutuva energianlähde. Sen käytön polttoaineena ei katsota lisäävän hiilidioksidipäästöjä, koska puuhun sitoutuneen ja sitoutuvan hiilen katsotaan olevan luonnonkierrossa toisin kuin fossiilisten polttoaineiden kohdalla. Mikäli poltettujen puiden tilalle kasvaa jossain samaan aikaan vastaava määrä uutta puuta ei synny nettopäästöjä. Lisäksi hiilidioksidia vapautuisi puun lahotessakin. Poltossa syntyvä tuhka ja sen ravinteet voidaan hyödyntää lannoitteena.
Polton typpipäästöt riippuvat palotapahtuman hallinnasta. Puun polton negatiivisiin vaikutuksiin kuuluu pienhiukkaset, jotka aiheuttavat sydän- ja verisuonitauteja sekä aiheuttavat hengitysvaikeuksia astmaatikoille. Pienhiukkasten arvioidaan aiheuttavan Suomessa noin 1 500 ennenaikaista kuolemaa. Suhteessa tehoon erityisen ongelmallista on puun pienpoltto, jossa palotapahtuman hallinta ja savukaasujen puhdistus on olematonta verrattuna suurempiin laitoksiin. Puun pienpoltto tuottaa jopa 43 % pienhiukkasista Suomessa, eli enemmän kuin liikenne.
Puupolttoaineen kuljettaminen kauaksi ei useinkaan ole taloudellisesti kannattavaa. Puupolttoaineissa on usein runsaasti vettä, joten ne on kuivattava ulkoilmassa tai koneellisesti. Polttopuuta säilötään usein vuosiakin ennen polttamista. Kuivan puun lämpöarvo on noin 19 MJ/kg; vertailuna kuivan turpeen noin 20 MJ/kg ja kevyen polttoöljyn 42,7 MJ/kg.
Tuorepoltto

Perinteisesti polttopuu kuivataan ennen polttamista, toisaalta palamisprosessin parantamiseksi toisaalta veden mukana menevän hukkalämmön vähentämiseksi. On havaittu, että mikäli veden höyrystymislämpö voidaan ottaa hyötykäyttöön savukaasuista muuttuu tilanne kuivatuksen suhteen, puu kannattaakin polttaa soveliaassa laitoksessa kaatotuoreena. Tällöin puun palavat yhdisteet ovat mukana mahdollisimman täydellisesti. Kaadon jälkeen puusta alkaa haihtua veden mukana hyvin energiapitoisia aineita ja varsinkin kesällä puun lahoaminen alkaa nopeasti heikentämään lämpöarvoa. Tällainen poltto onnistuu vain isommissa yli kolmen mega­watin kattiloissa ja vaatii helposti prosessiin yhdistettyä lämpöpumppua, jotta matalan lämpötilan höyrystymislämpö saadaan hyödyksi. Tuorepoltto laitoksissa on tuore tapa ja pääosin vasta tutkimuksen alla (2016).
Polttopuun mittayksiköt

Polttopuun, kuten muunkin puutavaran kaupassa puun määrä ilmoitetaan erityisinä tilavuusyksiköinä, joita ovat pinokuutiometri (p-m3) ja irtokuutiometri (i-m3), lyhyesti pinokuutio ja irtokuutio. Irtokuutiosta käytetään myös nimitystä heittokuutio. Pinokuutio vastaa tilavuudeltaan yhden kuutiometrin kokoista pinoa, kun taas irtokuutiometri vastaa puumäärää, joka heiteltynä täyttäisi kuutiometrin kokoisen laatikon. Näiden keskinäisen vertailun helpottamiseksi käytetään myös yksikköä kiintokuutiometri (k-m3), joka periaatteessa tarkoittaa kuutiometrin kokoista täyttä puuta ilman pino- tai irtokuutioon jääviä rakoja.
Vanhoja polttopuun mittayksikköjä ovat motti, joka vastaa yhtä pino­kuutio­metriä, ja syli, joka vastaa neljää pino­kuutio­metriä.
Puupolttoainelajikkeet > Polttopuu

Polttopuuksi nimitetään perinteisissä tulisijoissa käytettävää puupolttoainetta, joka on yleensä halkoja tai klapeja. Polttopuu on kaadetusta tai kaatuneesta puunrungosta tiettyyn mittaan katkottuja ja halkaistuja kappaleita, jotka kuivuttuaan noin 15–20 % kosteuteen ovat soveliaita tuottamaan lämpöenergiaa tulipesissä. Kuivatus voidaan tehdä joko koneellisesti tai perinteisesti ulkokuivauksena, vajassa tai pinossa.
Puupolttoainelajikkeet > Pölkky

Pölkkyjä saadaan katkomalla puun runkoa, joka on karsittu eli siitä on poistettu oksat. Pölkkyjä käytetään harvoin sellaisenaan; yleensä ne pilkotaan pienemmiksi kappaleiksi.
Puupolttoainelajikkeet > Halko

Halkoja saadaan halkaisemalla puun rungosta katkottuja pölkkyjä, joiden pituus on yksi metri ja pienin halkaisija 5 cm. Halkaisijaltaan 10–15 cm olevat pölkyt halkaistaan kahtia ja paksummat halkaistaan useampaan osaan. Halkojen suosituspaksuus on 4–10 cm. Pölkyn halkaisu edistää puun kuivumista. Alle 10 cm:n paksuiset pölkyt voidaan puun kuivumisen nopeuttamiseksi aisata, eli vuolla kaarnaa pois pölkyn kyljestä koko pituudelta. Halkoja voidaan säilyttää halkopinossa useampia vuosia. Halot ladotaan pinoon yleensä puun ulkopinta ylöspäin, jolloin sade ei niinkään imeydy halkoon. Halkopinot voidaan myös peittää ainakin päältä.
Halkoja nimitetään raaka-aineen mukaan koivuhaloiksi ja sekahaloiksi. Sekahaloissa on muitakin puulajeja kuin koivua.
Puhekielessä ja joissakin murteissa myös pieniksi pilkottuja polttopuita nimitetään haloiksi.
Puupolttoainelajikkeet > Kalikka eli klapi

Kalikka eli klapi saadaan, kun halko katkotaan kahteen, kolmeen tai neljään osaan ja saadut pätkät vielä halkaistaan pienemmiksi paloiksi. Polttopuuksi tarkoitettujen klapien pituus on siis 25–50 cm. Niitä voidaan tehdä myös rankoja katkomalla ja saatuja pölkkyjä pilkkomalla. Klapipölkkyjen pilkkominen voidaan suorittaa perinteisillä käsityökaluilla tai klapikoneella.
Pilkottu polttopuu on Länsi-Suomessa useimmiten nimeltään klapi, klappi, lapi, klapu tai lapu. Nämä nimitykset perustuvat ruotsin sanaan klabb. Joskus myös klapeiksi pilkottuja polttopuita nimitetään haloiksi.
Puupolttoainelajikkeet > Pilke

Pilkottuja polttopuita sanotaan pilkkeiksi. Pilke on alkuaan itämurteiden sana, joka on omaksuttu yleiskieleen. Se perustuu pienimistä tarkoittavaan teonsanaan pilkkoa. Kaikkien kielitajussa pilke ei tarkoita aivan samaa kuin klapi, vaan näitä pienemmäksi, ohuemmaksi pilkottua puuta. Pohjanmaan murteissa pilkkanimitys on kaikales. Esimerkiksi tervanpolttoa varten tervaskannot on hakattu pieniksi pilkkeiksi. Noin 15 cm pitkää, usein koneella pilkottua pilkettä käytetään polttoaineena esimerkiksi puukaasuttimessa.
Puupolttoainelajikkeet > Hake

Puusta leikattua pientä tasakokoista lastua kutsutaan hakkeeksi. Hake tehdään hakettimella. Palakoko on yleensä 0,5–3 cm, palahakkeella 5–10 cm. Hake voi olla
kokopuuhaketta, jota saadaan puun rungosta ja oksista.
osapuuhaketta, esimerkiksi rankahaketta tehdään rangasta eli karsitusta puun rungosta, joka ei kelpaa muuhun käyttöön.
viherhakkeessa on myös neulasia tai lehtiä; sellaista on esimerkiksi hakkuutähdehake.
polttohakkeeksi kutsutaan polttoaineena käytettävää haketta silloin, kun halutaan erottaa se massateollisuuden hyödyntämästä puuhakkeesta.
Puupolttoainelajikkeet > Puumurske

Puumurske jollain tavalla murskattua puuta.
Puupolttoainelajikkeet > Puubriketti

Puubriketit valmistetaan kuivista puun lastuista puristamalla. Noin klapinkokoisia puristeita käytetään esimerkiksi takkapuina. Koivunlastuista tehty briketti sisältää energiaa kolminkertaisesti vastaavan kokoiseen puuklapiin verrattuna.
Aivan yleisesti puuhun sitoutunut energia on riippuvainen kolmesta perustekijästä: puun laadusta, kuivuusasteesta ja massasta (painosta).
Puupolttoainelajikkeet > Puupelletti

Puupelletti on kuivasta sahanpurusta ja/tai höylänlastuista (kutterinlastuista) puristettua polttoainetta. Sitä voidaan valmistaa kosteastakin raaka-aineesta mikäli pellettitehtaan yhteydessä on kuivaamo. Halkaisijaltaan 6–12 mm olevien lieriönmuotoisten puristeiden pituus on noin 1–3 cm. Niiden kiinteä muoto pysyy koossa, koska puristuksen lämmittämästä puusta vapautuu ligniiniä, joka sitoo osaset yhteen. Mitään vierasta sideainetta ei tarvita, mutta joskus sideaineeksi saatetaan kuitenkin lisätä perunajauhoa.
Pellettien poltto voidaan automatisoida: pellettipoltin syttyy ja sammuu itsenäisesti termostaatin ohjaamana ja syöttöruuvi siirtää pelletit varastosta kattilaan. Pellettilämmitystä käytetään usein vesikiertoisen lämmityksen yhteydessä. Pellettien kuljetus tehtaalta käyttäjän varastosiiloon tapahtuu yleensä irtotavarana kuorma-autoilla, joista ne voidaan puhaltaa paineilman mukana letkua pitkin 15 metrin päähän siiloon. Satunnaiseen käyttöön ja pellettitakkoja varten pellettiä on saatavana myös 500–1 000 kilon suursäkeissä, sekä 10–25 kilon piensäkeissä.
Metsätähteeksi nimitetään metsään jääviä runkohukkapuita, oksia ja juuria, joita voidaan myös hyödyntää puuraaka-aineena.
Puupolttoaine Suomessa

Suomessa puu on kotimainen uusiutuva luonnontuote. Vuonna 2004 Suomessa saatiin puusta energiaa 27 terawattituntia, mikä on 7 % energian kokonaiskulutuksesta. Sähköenergian osuus siitä oli 8 TWh. Energiantuotantoon pyritään käyttämään pääasiassa muuhun käyttöön kelpaamatonta aiemmin lähinnä tähteenä tai jätteenä pidettävää osaa puusta, kuten metsäteollisuuden sivutuotteet, hakkuutähteet ja metsänhoidossa syntyvä pienpuu. Aikaisemmin energiana hyödynnettiin paljon myös hakkuualueelle jääneitä kantoja, mutta viime vuosina kantojen käyttö on vähentynyt yli kolmanneksella: huippuvuonna 2013 kantoja korjattiin lähes 1,2 miljoonaa kuutiota, vuonna 2016 754 000 kuutiota. Kantojen hyödyntäminen on vähentynyt, koska metsäteollisuuden sivutuotteita, kuten puunkuorta, on enemmän saatavilla. Myös halventunut kivihiili ja ympäristöhuolet ovat vähentäneet kantojen käyttöä.
2000-luvun aikana puun pienpoltto on lisääntynyt lähes 50 prosentilla.
Polton terveysvaikutukset

Pienhiukkaset aiheuttavat 50–80 % ympäristön terveysriskeistä ja aiheuttavat joka vuosi 1 500 suomalaisen ja 400 000 eurooppalaisen ennenaikaisen kuoleman. Puun pienpoltto tuottaa Suomessa 43 % pienhiukkasista. Ongelmana pienpoltossa on puuttuva savukaasujen puhdistus ja savun leviäminen matalista savupiipuista lähelle ihmisten hengitysaluetta, ja lisäksi polttamisen ollessa jaksoittaista savua ja pienhiukkasia tulee sytytysvaiheessa runsaasti. Haja-asutusalueilla terveysvaikutukset jäävät suhteellisen vähäisiksi savun laimenemisen takia, mutta kaupunkeihin ja taajamiin hajautettu puunpoltto ei kuulu.kenen mukaan? Pienpolttoon tarvittaisiin selkeitä päästönormeja ja vahvaa tuotekehitystä parempien tulisijojen kehittämiseksi.kenen mukaan?
THL:n altistustutkija Tarja Yli-Tuomi ei katso oikeaksi lämmittää kotiaan puilla omakotitaloalueella kuin pitkien sähkökatkojen tullen, koska se altistaisi naapureita pienhiukkasille ilman näiden suostumusta.
Päästöjä voi vähentää käyttämällä puhdasta ja kuivaa puuta sekä lastuja tai tuohta sytykkeinä, ei sanomalehtiä tai pahvia. Hormia voi esilämmittää hiustenkuivaajalla, jos siihen ei muuten saa vetoa ennen sytyttämistä. Pesän reunoille ja päälle pitää jäädä tilaa ilman kierrolle. Pesä täytetään vain puolilleen. Isot puut asetetaan alle, kaikki vaakatasoon. Puut sytytetään päältä. Palo ei saa olla kitulias muttei roihuavakaan, jotta happea riittäisi. Tumma savu on hälytysmerkki.
Ympäristövaikutukset

Puun pienpoltto ei ole ympäristönkään kannalta ongelmatonta, koska hyötysuhde on varsin heikko ja maailmanlaajuisesti se on varsinkin kehitysmaissa tärkeä syy ympäristötuhoihin ja polttoaineen keruu mm. estää lasten koulunkäyntiä. Historiallisesti Euroopassa puu loppui kasvavien kaupunkien ympäriltä, mikä oli tärkeä syy kivihiilen käyttöönottoon. Siten puun polton lisääminen Suomessa puhumattakaan koko maailmasta ei ratkaise ilmastonmuutosta ja energiaongelmia.kenen mukaan?
Puun polttaminen on ilmastolle kaikkein haitallisin lämmitysmuoto, jos tarkastelujakso on 25 vuotta.
Kirjallisuutta

Pakkanen, Esko: Halkojen Suomi – energiaa puusta. Metsäkustannus, 2018. ISBN 978-952-338-034-9
Rinne, Hannu: Perinnemestarin klapikirja.  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-39950-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Metsäkeskuksen pellettisivut: puupelletti energianlähteenä (Arkistoitu – Internet Archive)
Pellettikeskustelu: pellettilämmittäjien keskustelufoorumi (Arkistoitu – Internet Archive)
Pellettienergiayhdistys: suomalaisten alan toimijoiden yhteenliittymän sivusto
Luonnonvarakeskus (Luke) ja VTT: ForestEnergy2020 -tutkimus- ja kehittämisohjelma
Rossi, Leena: Pokasaha soi – mutta ei soi enää. Kirja-arvostelu teoksesta: Pakkanen, Esko: Halkojen Suomi – energiaa puusta. Metsäkustannus, 2018. (Agricolan arvostelut 19.7.2018)
Terveyden ja hyvinvoinnin laitos (THL): Puunpolttolähde tarkemmin?
Energiantuotanto
Pino sekahaloiksi tarkoitettuja pöllejä ja riukuja.
Kasa klapeja.
Koivuhaketta. Tämä hake soveltuu polttamisen lisäksi myös paperimassan raaka-aineeksi.
Puupellettejä.
Hakkuutähteen haketusta hakkeeksi.
Energiapuuta varastoituna pinoihin.
Vuotuiskierto

Saamelaisperhe Norjassa noin vuonna 1900.
Vuotuiskierto on tavallisesti metsästäjä-keräilijäryhmän tai paimentolaisheimon kiertämistä vuodenaikojen mukaan esimerkiksi kesäisistä asuinpaikoista talvisiin.
Tällöin pysytellään suunnilleen samalla alueella vuodesta toiseen.