stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heikki Patomäki
Näkemyksiä > Venäjästä

Venäjä ei ole ollut Patomäen päätutkimuskohde, mutta jo 1990-luvulla hän osallistui keskusteluihin Venäjästä ja sen tulevaisuudesta, johti EU–Venäjä-projektia Ulkopoliittisessa instituutissa ja tutki Venäjän kansalaisyhteiskuntaa. Patomäki kirjoitti Helsingin Sanomiin syksyllä 2014 vieraskynäkirjoituksen, jossa hän kritisoi Euroopan unionia ja harkitsemattomien pakotteiden asettamista Vladimir Putinin hallinnolle. Kun Helsingin Sanomat helmikuussa 2015 kysyi ”onko oikeasti mielekästä verrata Krimin valtaamista ja Ukrainan sotaa Saksan laajentumispyrkimyksiin 1930-luvulla”, Patomäki sanoi, että Venäjä on muuttunut Putinin alaisuudessa yhä autoritaarisemmaksi valtioksi, joka rajoittaa kansalaistensa vapautta monin tavoin. ”Rajoituksista huolimatta siellä vallitsee yhä periaatteessa liberaali ja ihmisoikeudet huomioiva demokratia. Se on vielä aika kaukana Hitlerin Saksasta”. Helsingin Sanomien haastattelussa 29. joulukuuta 2021 Patomäki totesi: "Se, että vuoden 2022 aikana tapahtuisi jotain niin suurisuuntaista, että Venäjä lähtisi laajentamaan sotaa Ukrainassa käyttäen avoimesti omia asevoimiaan, pitäisin sen todennäköisyyttä viiden ja kymmenen prosentin välillä.” Venäjä hyökkäsi Kiovaan kaksi kuukautta myöhemmin 24. helmikuuta 2022.
Patomäki oli Vasemmistoliiton ehdokkaana vuoden 2015 eduskuntavaaleissa ja nosti vaaliteemoissaan esiin ”puolueettomuuden tilan maksimoinnin, vaikka sitten EU-jäsenenäkin.” Patomäen mukaan puolueettomuus ei kuitenkaan riitä. ”Akuuttien vastakkainasettelujen taustalla on pitkän linjan poliittisen talouden kehityskulkuja, jotka ovat johtaneet eriarvoisuuden lisääntymiseen, vaurauden kasaantumiseen ja demokratian rapautumiseen niin Venäjällä kuin EU:ssa, itse asiassa melkein kaikkialla. Emme voi olla puolueettomia tällaisen yhteiskunnallisen kehityksen suhteen. On siis osattava katsoa myös akuuttien konfliktien ja vastakkainasettelujen taakse. Paljon on kiinni Euroopan unionin kehityksestä, mutta ennen kaikkea tarvitsemme nykyistä paljon toimivampia, oikeudenmukaisempia ja demokraattisempia globaalin hallinnan järjestelmiä.”
Yksityiselämä

Patomäen puoliso on Katarina Sehm-Patomäki. Patomäellä on neljä lasta. Hänen isänsä oli Kuopion yliopiston fysiikan professori Lauri Patomäki.
Aiheesta muualla

Patomäki Helsingin yliopiston sivuilla.
Heikki Patomäen kotisivut.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Kannusruohot

| Kannusruohot |
| --- | --- |
 Härmäkannusruoho (Linaria genistifolia)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicots
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Suku::  Kannusruohot Linaria  Mill.
Katso myös
   Kannusruohot Wikispeciesissä   Kannusruohot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kannusruohot (Linaria) on kasvisuku ratamokasvien heimossa. Kannusruohoja on noin 150 alkuperäisesti Euraasiassa kasvavaa lajia, joista puolet tavataan Euroopassa, erityisesti Välimeren seudulla. Suvussa on myös koristekasveina käytettyjä lajeja.
Kannusruohot ovat monivuotisia ruohoja. Niiden varret ovat kasvutavaltaan pystyjä ja lehdet ovat kapeita tai puikeita. Lehtiasento vaihtelee. Kukat sijaitsevat varren päässä olevassa latvatertussa, jossa kukilla on pienet tukilehdet. Kukkien väri vaihtelee. Kukissa on neljä hedettä, joista kaksi on muita pidempiä. Emiö on yksivartaloinen. Hedelmänä on kota.
Kannusruohojen tieteellinen nimi (Linaria) tulee pellavien (Linum) suvun tieteellisestä nimestä, sillä kannusruohojen lehdet muistuttavat peltopellavan (Linum usitatissimum) lehtiä.
Kannusruoholajeja

kenttäkannusruoho (Linaria arvensis)
pikkuhärmäkannusruoho (Linaria genistifolia subsp. genistifolia)
Linaria hellenica
dyynikannusruoho (Linaria loeselii)
marokonkannusruoho (Linaria maroccana)
koitokannusruoho (Linaria micrantha)
etelänkannusruoho (Linaria munbyana)
tuoksukannusruoho (Linaria odora)
kreikankannusruoho (Linaria peloponnesiaca)
kalliokannusruoho (Linaria saxatilis)
sinekannusruoho (Linaria × sepium)
tahmakannusruoho (Linaria simplex)
nauhakannusruoho (Linaria spartea)
Koristekasveina viljeltyjä kannusruohoja:
kaartokannusruoho (Linaria aeruginea )
keltakaartokannusruoho (L. aeruginea subsp. nevadensis)
alppikannusruoho (Linaria alpina)
ametistikannusruoho (Linaria amethystea)
härmäkannusruoho (Linaria genistifolia )
isohärmäkannusruoho (L. aeruginea subsp. dalmatica)
sirokannusruoho eli tarhakannusruoho (Linaria incarnata)
purppurakannusruoho (Linaria purpurea)
juovakannusruoho (Linaria repens)
kirjokannusruoho (Linaria reticulata)
rentokannusruoho (Linaria supina)
sädekannusruoho (Linaria triornithophora)
keltakannusruoho (Linaria vulgaris)
Kannusruohot Suomessa

Suomessa kasvaa neljä luonnonvaraista kannusruoholajia. Yleisin on keltakannusruoho, joka kasvaa yleisenä koko maassa paitsi Pohjois-Lapissa. Sitä pidetään alkuperäiskasvina merenrannoilla ja uustulokkaana sisämaassa. Keltakannusruohoa käytetään myös koristekasvina. Juovakannusruohoa, jonka kanssa keltakannusruoho risteytyy, tavataan harvinaisena vakiintuneena tulokkaana rannikoilla. Se kasvaa esimerkiksi painolastimaa-alueilla ja ratapihoilla. Kaksi muuta lajia ovat tarhakannusruoho ja härmäkannusruoho.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Kannusruohot (Linaria)
Suomen Lajitietokeskus: Kannusruohot – Linaria
ITIS: Linaria (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Linaria (englanniksi)
Flora of China: Linaria (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q156692  Wikispecies: Linaria  APDB: 192163  APNI: 111064  CoL: 62YPR  EoL: 44927  EPPO: 1LING  FEIS: linspp  FloraBase: 22055  FoC: 118612  FoIO: linaria  GBIF: 3172168  GRIN: 6852  iNaturalist: 50791  IPNI: 37780-1  IRMNG: 1061056  ITIS: 33210  NBN: NHMSYS0000460372  NCBI: 43170  NZOR: 0f31ca37-1326-423b-a271-740684c9c179  Open Tree of Life: 989666  PLANTS: LINAR  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:325776-2  Tropicos: 40007052  VASCAN: 1349  VicFlora: 163f7bc1-584b-48c3-b957-16c3bb814307  WFO: wfo-4000021818
Emil Kantola

Emil Aleksander Taavetinpoika Kantola (17. syyskuuta 1886 Ylivieska - 20. syyskuuta 1916 Latvia) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat työmies Taavetti Kantola ja Lyydi Maria Korte.
Jääkärikausi

Kantola toimi työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 13. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, missä hän kaatui taistelussa venäläisten luodista 20. syyskuuta 1916 ollessaan komennettuna varmistusketjuun pioneerien suorittaessa varustelutöitä.
Hänet haudattiin sotilashautausmaahan lähelle Latsche-joen suuta Riianlahden rannalle Dumben yhteishautaan saksalaisten aseveljien kanssa. Samassa haudassa lepää myös neljä muuta partiokahakoissa vuonna 1916 kaatunutta suomalaista jääkäriä: Frans Viktor Heinonen, Einar Otto Evert Myntti, Viktor Kamis ja Konrad Johan Olof Pehrsson. Hän oli kuollessaan naimaton. Kunniamerkit: Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Pastissi

Pastissilla (ransk. pastiche, ital. pasticcio) on muun muassa kirjallisuudessa, kuvataiteessa, musiikissa ja elokuvissa kaksi toisistaan poikkeavaa merkitystä. Se voi olla joko mukaelma tai yhdistelmä(teos).
Piiras ja yhdistely

Pastissin käsite on peräisin italialaisesta keittiöstä, jossa pasticcio on lampaan- tai naudanlihalla, vihanneksilla sekä muilla saatavilla olevilla aineksilla täytetty piiras. Vastaavalla eklektisellä tavalla yhdisteltyjä maalauksia ja sävellyksiä alettiin verrata 1600- ja 1700-luvuilla. Pastissin varhaisin merkitys vastaa 1900-luvun käsittein ilmaistuna kollaasia tai montaasia, ei niinkään tyylin jäljittelyä. Ensimmäisenä tunnettuna pastissin kuvauksena pidetään taideteoreetikko Roger de Pilesin vuonna 1677 ilmestynyttä teosta Conversations sur la connaissance de la peinture, jossa pastissien sanotaan olevan ”tauluja, jotka eivät ole originaaleja eivätkä kopioita vaan väärennöksiä.” Tarvittiin uusia sanoja kartoittamaan kopioiden ja alkuperäisteosten väliin jäävää harmaata aluetta. Pilesin teos ilmestyi aikana, jolloin alkuperäisyys alkoi nousta harmonian ja muiden antiikista ammennettujen arvojen ohelle ja ohitse kirjallisuuden keskeiseksi arvoksi. Vaikka de Piles samasti pastissin väärennökseen, määritelmästä jäi pitkällä tähtäimellä käyttöön ajatus pastissista jossain määrin kopioivana ja uutta luovana eli alkuperäisenä.
Mukaelma

Tässä merkityksessä pastissi pyrkii jäljittelemään yhtä tai useampaa tunnettua teosta tai tyylilajia. Pastissi eroaa parodiasta siten, että pastissi ei pyri pilkkaamaan jäljittelynsä kohdetta, ja plagiaatista yleensä olemalla niin selvä mukaelma jäljittelynsä kohteesta, että tämä "kunnianosoitus" tulee varmasti selväksi kaikille. Hienovaraisemmissa muodoissaan pastissia voi luonnehtia "älypeliksi", joka haastaa lukijan tai kuulijan arvaamaan, mikä jäljittelyn kohde on. Usein jo pastissin otsikosta selviää, että kyse on jäljittelystä.
Nykyaikainen esimerkki pastissista on Rieku ja Raiku -sarjakuva, joka jäljittelee esikuvansa Kieku ja Kaiku -sarjakuvan useita ominaisuuksia, kuten nokkelia kolmitavuisia riimejä ja opettavansävyisiä juonia. Johanna Sinisalon romaani Sankarit on Kalevalan pastissi. Myös suuri osa fanfiction-tarinoista voidaan laskea eräänlaisiksi pastisseiksi.
Yhdistelmä

Pastissi musiikissa tarkoittaa yhdistellen koottua teosta, yleensä oopperaa, jossa on musiikkia usealta eri säveltäjältä tai useaan eri teokseen alun perin tarkoitettuja osia. Esimerkiksi 1700-luvun oopperassa käyttötapa oli yleinen. Uutta oopperatuotantoa lanseerattiin harvoin ilman, että sitä mukautettiin joko laulajien tarpeisiin tai yleisön mieltymyksiin. Tunnettuja taipumuksestaan käyttää vanhaa materiaaliaan uusissa teoksissa olivat mm. Georg Friedrich Händel ja Christoph Willibald Gluck. Pasticcio saattoi tarkoittaa myös teosta, johon usea säveltäjä ja runoilija antoi panoksensa pidemmän ajanjakson kuluessa.
Pasticcion suosio valaisee muutamia 1700-luvun oopperan musikaalisia ja yhteiskunnallisia piirteitä. Valtion rajat ylittävä musiikkityyli ja se, että libretoissa toistuivat odotetut ja vakintuneet tilanteet sekä käänteet, mahdollistivat osan siirtämisen oopperasta toiseen haittaamatta sen rakenteellista yhtenäisyyttä. Teoksen yhtenäisyydellä ei ollut vielä samaa merkitystä kuin 1800-luvulla. Käsite jonkun oopperan 'vakiintuneesta versiosta' oli myös epäselvä, koska kokonaisia oopperapartituureja painettiin varsin vähän. Pastissin yleisyys osoittaa, että 1700-luvulla säveltäjät eivät olleet huolissaan oman musiikkityylinsä ainutlaatuisuudesta tai musiikin omistajuudesta.
Modernismin aikana alettiin korostaa teoksen alkuperäisyyttä ja omintakeisuutta, ja pastissi joutui epäsuosioon.
Parafraasi

Pastissia ei saa sekoittaa parafraasiin. Parafraasi on kirjallisen tai muun ilmaisun laajentava tai selittävä tekstin muunnelma, se on toisen tekstin omin sanoin sanomista. Parafraasi laaditaan jonkin asian selkiyttämiseksi tai korostamiseksi. Musiikissa parafraasi on sävellysten sovittamista toisille soittimille uusia aiheita lisäillen.
Esimerkiksi Kristian Smedsin sovittama ja ohjaama Tuntematon sotilas Kansallisteatterissa on parafraasi.
Neutraali pastissi

Neutraali pastissi on jäljitelmä, jossa jäljittelijä pyrkii tulkitsemaan teosta mahdollisimman vähän. Pastissi oli yleisesti käytetty akateemisen taidekoulutuksen opetus- ja opiskelumenetelmä ennen modernismia, jolloin alettiin korostaa taiteen alkuperäisyyttä. Pastisseja tekemällä, siis jäljittelemällä taideopiskelija tai taiteilija tutki mestariteoksia.
Neutraali pastissi > Väärennös ja pastissi

Neutraalit pastissit antavat joskus aihetta epäilyihin taiteen väärentämisestä.   
Seuraavassa The Metropolitan Museum of Artin antama selvitys teoksesta Kaupunki kalliolla, jonka tunnistetiedoissa mainitaan, että teos on tehty "Francisco de Goya y Lucientesin tyyliin"  (selvitys on englanniksi kuvan tietojen yhteydessä):
»Kun amerikkalainen taiteen keräilijä hankki maalauksen Kaupunki kalliolla Espanjasta 1880-luvulla, sen tekijäksi nimettiin Francisco de Goya (1746–1828). Nykyisin maalauksen arvellaan olevan erään Goyan seuraajan, Eugenic Lucasin, maalaama, ja se saattaa olla maalattu niinkin myöhään kuin 1850–1875. Lucas tutki Goyan tekniikoita ja onnistui tekemään maalauksen, joka on riittävän lähellä Goyan tyyliä pystyäkseen harhauttamaan useimpia asiantuntijoita noin vuoteen 1970 asti. Monet maalauksen sommittelun elementeistä on otettu Goyan signeeraamista teoksista (sekä maalauksista että grafiikan vedoksista) ja näin ollen se näyttää olevan pastissi. »
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Pastissi, jossa on yhdistetty Botticellin ja Pollaiuolon maalausten hahmot yhdistäen ne Photoshopissa. Työ on tehty pastissi-sanan havainnollistamiseksi ja käytettäväksi Wikipediassa. |  Sandro Botticelli, Nuoren naisen muotokuva, n. 1475 |  Antonio Pollaiuolo, Nuoren naisen muotokuva, n. 1480 |
Appropriaatio

Appropriaatio tarkoittaa jonkin asian haltuunottoa. Kuvataiteissa appropriaatio viittaa usein lainattujen elementtien käyttöön uuden teoksen luomisessa. Lainatut elementit saattavat olla kuvia, muotoja tai tyylejä taidehistoriasta tai populaarikulttuurista, tai materiaaleja ja tekniikoita taiteen ulkopuolisista konteksteista.
Aiheesta muualla

Sanna Nyqvistin väitöskirja pastissin käsitteestä ja käytännöistä kirjallisuudessa (Arkistoitu – Internet Archive) (Helsingin yliopisto, 2010).
Holland Cotter, World of Goya and Those Who Would Be Goya, The New York Times, September 15, 1995 (englanniksi)
Estetiikka ja taidefilosofia
| --- | --- |
Aiheet:  Taidekäsitys  Estetismi  Esteettinen arvostelma  Esteettinen kontemplaatio  Esteettinen relativismi  Maku  Tyyli 
Estetiikan teoriat:  Imitaatio  Institutionaalinen taideteoria  Mimesis  Reseptioestetiikka  Symptomaattinen taideteoria 
Esteettiset kategoriat:  Kauneus  Ylevä  Pittoreski 
Sovellettu estetiikka:  Clauden lasi  Musiikkifilosofia  Myyttikritiikki  Ympäristöestetiikka  Taidepsykologia 
Taidefilosofit:  Alexander Gottlieb Baumgarten  Arthur Danto  George Dickie  Nelson Goodman  Hegel  Yrjö Hirn  Immanuel Kant  Aarne Kinnunen  Wilhelm Worringer 
Artikkeleita aiheesta:  Abjektio  Aihe  Alkuperäisyys  Appropriaatio  Arvostelu  Autenttisuus  Arvostelija  Esittävä taide  Formalismi  Kertomus  Kitsch  Korkeasta tyylistä  Motiivi  Pastissi  Pastoraali  Representaatio  Reproduktio  Samastuminen  Taidemaailma  Taidetta taiteen vuoksi 
Eugenic Lucas, Kaupunki kalliolla, luultavasti 1850–1875. Pastissi.
Erkki Kantola

Erkki Veli-Matti Kantola (3. syyskuuta 1946 Helsinki − 12. tammikuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen viulutaiteilija ja -pedagogi.
Hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa Arno Granrothin johdolla ja esiintyi ensi kerran solistina 11-vuotiaana Radion sinfoniaorkesterin koululaiskonsertissa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta 1964 ja piti samana vuonna ensikonserttinsa. Tämän jälkeen hän jatkoi opintojaan Pariisissa. Vuoden 1970 Sibelius-viulukilpailussa hän sai parhaan suomalaisen osanottajan palkinnon.
Hän loi merkittävän uran pedagogina Sibelius-akatemiassa, jossa hän toimi opettajana neljänkymmenen vuoden ajan vuodesta 1969 alkaen. Hän oli Sibelius-Akatemia kvartetin jäsen, jonka muut jäsenet olivat Seppo Tukiainen (viulu), Veikko Kosonen (alttoviulu) ja Arto Noras (sello). Kvartetti perusti Naantalin Musiikkijuhlat vuonna 1980.
Aiheesta muualla

Erkki Kantolan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Kapo

Juutalaisen Oberkapon käsinauha
Hans Wolf, joka oli Kapona Tröglitzin keskitysleirillä
Kapo eli keskitysleirien poliisiosaston jäsen oli toisen maailmansodan aikana natsi-Saksassa ja sen miehittämillä alueilla keskitysleirivanki, joka oli vapaaehtoisesti ilmoittautunut eräänlaiseksi vartijavangiksi usein parantaakseen siten omia selviytymismahdollisuuksiaan.
Sanan alkuperästä ei ole täyttä selvyyttä, mutta eri teorioiden mukaan se olisi joko lyhenne saksankielisestä eufemismista Kameradschaftspolizei ("toveripoliisi") tai vaihtoehtoisesti juontuisi italian johtajaa tarkoittavasta sanasta il capo tai ranskan korpraalia merkitsevästä sanasta caporal. Suuremmilla leireillä oli tavallisten kapojen lisäksi myös näiden esimiehinä toimivia Oberkapoja. Vankien natsiterminologian mukaisessa "itsehallinnossa" näiden yläpuolella olivat parakkien, blokkien ja leirin vanhimmat, joiksi suosioon päässyt kapo saattoi tulla nimitetyksi.
Kapoilla oli tavallisesti tumma takki, käsivarsinauha sekä aseena puinen patukka. Heidän varsinainen tehtävänsä oli pitää järjestystä vankien keskuudessa ja panna toimeen leirijohdon määräyksiä ilman muille vangeille langennutta velvollisuutta pakkotyöhön. Kapot toimivat siis leirien hierarkiassa tarkoituksellisen vaikeassa asemassa vankien ja vartijoiden välissä henkilökohtaisessa vastuussa määräysten toteutumisesta. Mikäli kapo toimi liiaksi kanssavankiensa eduksi, saattoi hän koska tahansa menettää asemansa, toisaalta brutaalilla toiminnalla saattoi saada vartijoiden suosion ja sen tuomia erivapauksia esimerkiksi elintarvikkeiden ja muiden elinolosuhteiden muodossa. Nämä erivapaudet toisaalta pakottivat kapon pitämään kiinni asemastaan entistä tiukemmin, sillä sen menettäessään hän joutuisi kanssavankiensa armoille ja mahdollisen koston kohteeksi.
Yleisen käsityksen mukaan kapoina suosittiin rikollisvankeja, historiantutkimuksen keinoin tätä ei kuitenkaan ole kyetty osoittamaan ja esimerkiksi Buchenwaldissa toiminta oli olennaisilta osiltaan kokonaan poliittisten vankien käsissä. Yksipuoliseen käsitykseen lienee vaikuttanut se tosiasia että myös useimmat sodanjälkeiset vankikertomukset ovat poliittisten vankien käsialaa. Onkin ilmeistä että eri vankiryhmiä pyrittiin järjestelmällisesti ajamaan toisiaan vastaan mikä helpotti leireistä vastanneen SS:n työtä. Kokonaisuudessaan järjestelmä mahdollisti keskitysleirien toiminnan hyvin vähäisellä henkilöstötarpeella SS:n puolelta.
Gillo Pontecorvo on ohjannut elokuvan Kapo – keskitysleirin vartija.
Kangaskeltavalmuska

| Kangaskeltavalmuska |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Tricholomataceae
Suku::  Valmuskat Tricholoma
Laji::  equestre
Kaksiosainen nimi
 Tricholoma equestre  (L.) P. Kumm. 
Katso myös
   Kangaskeltavalmuska Wikispeciesissä   Kangaskeltavalmuska Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kangaskeltavalmuska (Tricholoma equestre) on keltainen hiekkaisilla mäntykankailla viihtyvä valmuskalaji. Se oli aiemmin herkullisen ruokasienen maineessa, mutta sittemmin se on todettu myrkylliseksi.
Ulkonäkö

Kangaskeltavalmuska on keskikokoinen tai suurehko helttasieni. Sen lakki on laakea ja keskuskohoumallinen, pohjaväriltään keltainen ja heikosti ruskeasuomuinen. Lakin pinta on kosteana tahmea, kuivana kiiltävä. Heltat ovat kirkkaan keltaiset. Jalka on tasapaksu, keltainen ja renkaaton. Malto on paksua ja kiinteää, valkoista tai kellertävää. Tuoksu on jauhomainen.
Kasvuaika ja -paikka

Kangaskeltavalmuska kasvaa elokuusta lokakuuhun yleisenä koko Suomessa. Sitä tavataan kuivilla hiekkapohjaisilla mäntykankailla ja kalliomänniköissä, kuivahkoissa kangasmetsissä ja dyyneillä.
Myrkyllisyys ja käyttö ravintona

Kangaskeltavalmuska on miedosti jauhonmakuinen sieni, jota on ennen pidetty herkullisena ruokasienenä, mutta nykyisin sitä pidetään myrkyllisenä. Sienen on todettu sisältävän vaarallisia toksiineja, jotka voivat vahingoittaa pysyvästi munuaisia. 1990-luvulla Ranskassa raportoitiin peräti 12 usean perättäisen keltavalmuska-aterian nauttimisesta johtuvaa myrkytystapausta, joista kolme on johtanut jopa kuolemaan tehohoidosta huolimatta. Myrkytysoireet ilmenivät noin 1-3 vuorokauden kuluttua viimeisen sieniaterian nauttimisesta väsymyksenä ja lihasoireina. Muutaman päivän kuluessa oireet pahenivat ja lihasoireiden lisäksi ilmeni pahoinvointia, virtsan tummuutta, kasvojen punoitusta ja hikoilua tai hengityksen kiihtymistä. Myrkytyksestä toipuneiden potilaiden oireet helpottuivat parissa viikossa, mutta lihasoireita jatkui vielä useamman viikon ajan. Kolmen potilaan tila heikkeni ja myrkytys aiheutti hengenahdistusta, sydänoireita ja kuumetta, joita seurasi lopulta munuaisten romahtaminen ja kuolema tehohoidosta huolimatta.
Kangaskeltavalmuskasta aiheutuneen myrkytysmekanismin on todettu olevan lihassolumyrkytys, rabdomyolyysi, jossa lihassolut vaurioituvat ja hajoavat, minkä seurauksena hajoamistuotteita kertyy munuaisiin ja munuaiset tukkeutuvat. Tarkemmissa hiirikokeissa, joissa on käytetty useita tunnettuja sienilajeja, ei keltavalmuskoiden toksisuudessa kuitenkaan ole todettu eroja muihin sieniin verrattuna.
Samankaltaisia lajeja

Vanha lajinnimi keltavalmuska (T. flavovirens) näyttää ainakin Suomessa poistuneen käytöstä ja tilalle ovat tulleet kangaskeltavalmuska T. equestre ja sekä sitä aiemmin satoa työntävät ja hoikemmat lehtokeltavalmuska (T. frondosae) ja kalvaskeltavalmuska (T. ulvinenii).
Kangaskeltavalmuska muistuttaa syötäväksi kelpaamattomia kitkeränmakuisia rikkivalmuskaa ja äikävalmuskaa.
Aiheesta muualla

Pinkka - Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Keltavalmuskat (Arkistoitu – Internet Archive)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Tricholoma equestre:  Wikidata: Q312756  Wikispecies: Tricholoma equestre  BioLib: 60397  CoL: 58DMC  EoL: 134136  EPPO: TRCHAU  GBIF: 3324883  iNaturalist: 118215  IndexFungorum: 176119  IRMNG: 11430546  MycoBank: 176119  NatureServe: 2.883689  NBN: NHMSYS0001500280  NCBI: 76322  NZOR: 030df958-f32b-40d1-94fb-e1a58cebd4c4  Observation.org: 14706  Open Tree of Life: 382612  SpeciesFungorum: 176119  Laji.fi: MX.73493 
Agaricus equestris:  Wikidata: Q21870084  GBIF: 5449503  MycoBank: 194817
Eeva Kantanen

| Eeva Kantanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. marraskuuta 1929 Mikkelin mlk
Kuollut: 31. elokuuta 2011 (81 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Risto Saanila (1960–)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1954–?
Merkittävät roolit:  Ulriikka (Gabriel, tule takaisin) Hulda (Juurakon Hulda) Šarlotta (Kirsikkapuisto) Ellen Salpakari (Täällä Pohjantähden alla)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Eeva Inkeri Saanila (o.s. Kantanen; 5. marraskuuta 1929 Mikkelin mlk – 31. elokuuta 2011) oli suomalainen näyttelijä. Suurimman osan urastaan hän teki Turun kaupunginteatterissa.
Ura

Eeva Kantasen vanhemmat olivat maanviljelijä Adam Kantanen ja Martta Savenius. Hän aloitti ammattiuransa kiinnityksellä Varkauden Työväen Teatteriin 1954–1955, jonka jälkeen hän oli kiinnitettynä Jyväskylän Työväen Teatteriin 1955–1957. Vuodesta 1957 vuoteen 1963 Kantanen näytteli Lahden Työväen Teatterin riveissä. Hänen pitkä kiinnityksensä Turun kaupunginteatteriin alkoi 1963.
Kantasen näyttämötehtäviä olivat muun muassa nimirooli Hella Wuolijoen Juurakon Huldassa ja Ulriikan rooli Mika Waltarin komediassa Gabriel, tule takaisin. Väinö Linnan tekstiin perustuvassa näytelmässä Täällä Pohjantähden alla Kantanen tulkitsi kirkkoherran rouvan, Ellen Salpakarin roolin.
Kantasen muita rooleja olivat esimerkiksi:
Leni (Altonan vangit)
Martta (Amerikan morsian)
Rouva Elvstedt (Hedda Gabler)
Polina (Lokki)
Lahja (Lupa sanoa)
Vieno (Maailman laidalla)
Hanna (Ne vahvimmat miehet)
Catherine (Perijätär)
Rouva Tubéreuse (Rakkauden painajainen)
Äiti (Ruoho)
Kantasen näyttämötehtävistä mainittakoon myös Hämeen tytön osa Kalle Holmbergin ohjaamassa Seitsemässä veljeksessä, joka oli Turun kaupunginteatterin kultakauden menestynein produktio.
Filmografia > Televisiotuotannot

Seitsemän veljestä (1976)
Perintö (1989)