stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aylesburynankka

Aylesburynankkoja veden äärellä
Aylesburynankka on ankkarotu, joka kehitettiin Aylesburyn kaupungissa, Buckinghamshiressä, Isossa-Britanniassa. Rotu on ankaksi raskasrakenteinen; sitä on kasvatettu lähinnä lihansa takia. Täyskasvuinen yksilö painaa 3–5 kilogrammaa, koiras tyypillisesti enemmän kuin naaras. Rodun luontainen ruumiinasento on vaakasuora. Sen höyhenpuku on väriltään valkoinen, nokka hiukan kellertävä ja jalat oranssit. Aylesburynankan alkuperä on epäselvä, mutta valkoisia ankkoja tiedetään kasvatetun Aylesburyssa ainakin jo 1700-luvulla. Rotu kehittyi edelleen 1800-luvun alkupuolella, kun jalostuksella pyrittiin saamaan aikaan suuria, valkoisia ankkoja. Vuonna 1845 Lontoon eläintarhassa järjestetyssä Ison-Britannian ensimmäisessä siipikarjanäyttelyssä oli oma luokkansa ”aylesburylle ja muille valkoisille muunnoksille”.
1900-luvun alkuun mennessä aylesburynankka oli käynyt harvinaiseksi pekinginankan syrjäytettyä sitä suosiosta. Rotuja oli myös risteytetty keskenään, minkä takia puhdasrotuisia aylesburynankkoja oli yhä vähemmän. Myös sairaudet verottivat osaltaan lintukantoja. Ensimmäinen maailmansota kohteli kovasti aylesburynankkaa vielä kasvattaneita, ja rodun pienimuotoinen kasvatus lakkasi kokonaan. Toisen maailmansodan tuhoisa vaikutus talouteen sai myös suurkasvattajat lopettamaan yksi toisensa jälkeen. Cheshamissa säilyi kuitenkin kaikesta huolimatta parvi puhdasverisiä aylesburynankkoja.
1840-luvulta alkaen oli aylesburynankkoja viety Yhdysvaltoihin, missä niitä oli jäljellä pieni määrä. Pekinginankan amerikkalaisessa muunnoksessa on risteyttämisen kautta myös aylesburyankan perimää.
Nykyisin aylesburynankka on Englannin suosituin ankkarotu, kun taas Yhdysvalloissa suositaan pekinginankkaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aylesburynankka Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Aylesburyanka
Käännös suomeksi
Azhi Dahaka

| Azhi Dahaka |
| --- | --- |

Ominaisuudet
Tuntomerkit:  Kolme päätä, joissa kussakin kaksi silmää, jämerät leuat ja terävät torahampaat
Esiintyminen:  Lähi-itä ja Keski-Aasia
Kansanperinne
Kansanperinteen alkuperä:  Muinaisen Persian mytologia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Azhi Dahaka on persialaisen mytologian hirviömäinen lohikäärme. Sillä kerrottiin olevan kolme päätä, kuusi silmää ja kolme siipiparia. Se on väriltään melkein kokonaan punertava, mutta sen selässä ja pitkissä kauloissa on harmaita kilpimäisiä suojuksia. Ainoa haavoittuva paikka on olennon vatsa, mutta jos sen puhkaisee niin sisältä vyöryy ulos myrkyllisiä skorpioneja, hämähäkkejä ja käärmeitä.
Muinaisen persialaisen tarun mukaan Azhi Dahakan loi paha Ahriman-jumala eli Angra Mainyu. Ahrimanin vakaana päämääränä oli tuhota koko maailmankaikkeus, ja Azhi Dahakan avulla hän aikoi murskata vihollisensa. Hän lähetti Azhi Dahakan nielaisemaan auringon, jotta elämä maassa sammuisi.
Jumala Ahura Mazdan poika, tulen jumala Atar kävi silloin taisteluun Azhi Dahakaa vastaan ja kamppaili hirviötä vastaan maassa, meressä ja ilmassa. Lopulta Atar saa vangittua lohikäärmeen ja sitoo sen kahleilla Damarand-vuoreen. Uskotaan, että aikojen lopussa Azhi Dahaka pääsee irti kahleistaan ja raivoaa jälleen ympäri maailman. Viimein sankari Keresaspa tappaa hirviön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Azhi Dahaka Wikimedia Commonsissa
Eric Adams (poliitikko)

| Eric Adams |
| --- | --- |
 Eric Adams vuonna 2023.
New Yorkin 110. pormestari
 1. tammikuuta 2022 –  
Edeltäjä:  Bill de Blasio
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. syyskuuta 1960 (ikä 64) Brooklyn, New York, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Tiedot
Puolue:  demokraatit
Eric Adams (s. 1. syyskuuta 1960 Brooklyn, New York, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko. Hän on toiminut New Yorkin pormestarina vuodesta 2022.
Adams on New Yorkin historian toinen musta pormestari. Hän toimi yli 20 vuotta New Yorkin poliisilaitoksella poliisina nousten ylikomisarion (captain) arvoon. Hän on ollut vuodesta 2021 korruptiotutkinnan kohteena, ja häntä vastaan nostettiin syytteet syyskuussa 2024 muun muassa lahjusten vastaanottamisesta ja petoksista. Hän on New Yorkin ensimmäinen istuva pormestari, joka on asetettu syytteeseen liittovaltion rikoksista. Adamsin on nyt asetettava etusijalle New York ja newyorkilaiset, astua sivuun ja erota virastaan, sanoi helmikuussa 2025  lausunnossaan kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Adrienne Adams.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eric Adams Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat
Villarrica (Paraguay)

| Villarrica |
| --- | --- |
 Villarrican tuomiokirkko.
 lippu:  vaakuna
 Villarrica
 Koordinaatit: 25°45′S, 56°26′W 
Valtio:  Paraguay
Departementti:  Guairá
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
Väkiluku (2022):  62 565
 
 www.villarrica.gov.py 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Villarrica on Guairán departementin pääkaupunki eteläisessä Paraguayssa. Kaupunki on saanut alkunsa vuonna 1570 perustetusta espanjalaisesta siirtokunnasta nykyisen Brasilian puolella, josta se siirtyi nykyiselle paikalleen vuonna 1676. 1900-luvulla se oli huomattava paraguaylaisen kulttuurin ja identiteetin keskus, josta lähtöisin oli esimerkiksi monia paikallisesti tunnettuja kirjailijoita ja muusikkoja. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2022 väestönlaskennassa 62 565.
Maantiede

Villarrica sijaitsee Paraguayn eteläosassa Guairán departementissa noin 176 kilometriä maan pääkaupunki Asunciónista etelään. Alue on läntisen Brasilian ylänkön ja Ybytyruzúvuorten tuntumassa.
Historia

Nykyinen Villarrica on saanut alkunsa Villa Rica de Espíritu Santo-nimisenä siirtokuntana, joka perustettiin Paranájoen yläjuoksusta itään nykyisen Brasilian Paranán osavaltiossa vuonna 1570. Alkuperäinen paikka joutui useaan otteeseen intiaanien ja bandeirantes-joukkojen hyökkäysten kohteeksi, minkä takia siirtokuntaa siirrettiin kaikkiaan 13 kertaa. Nykyisen Villarrican kaupungin paikalle se siirrettiin vuonna 1676. Historiansa takia kaupungista on käytetty lempinimeä Ciudad Andariega eli vaeltajakaupunki.
Kaupunki kukoisti myöhäisellä siirtomaakaudella ja se oli ainut Paraguayn kaupungeista, joka säilyi verrattain pienin tuhoin kolmoisliiton sodasta. 1900-luvulla se oli kokoonsa nähden huomattavan yliedustettu Paraguayn poliittisessa ja kulttuurillisessa elämässä. Siitä kehkeytyi eräänlainen paraguaylaisen identiteetin keskus. Kaupungista ovat kotoisin esimerkiksi monet maan tunnetuista kirjailijoista ja muusikoista. Kaupunki alkoi kuitenkin taantua taloudellisesti. Villarricaan oli valmistunut rautatie pääkaupungista vuonna 1888, mutta rautateiden merkitys alkoi vähentyä etenkin 1960-luvulta lähtien maanteiden tärkeyden korostuessa. Villarrica oli hieman syrjässä tärkeimmistä maantiereiteistä.
Talous

Paikallisen teollisuuden tuotteita ovat esimerkiksi tekstiilit, sahatavara, sokeri, viini ja mate. Huomattavia vientituotteita ovat maten lisäksi tupakka, appelsiinit, viini, karja ja nahka.
Väestö

Villarrican asukasluku oli Paraguayn vuoden 2022 väestönlaskennassa 62 565. Paikallisiin viitataan joskus nimellä guaireño.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Villarrica (Paraguay) Wikimedia Commonsissa
Kaupunginteatteri.
Georg Backlund

Georg Backlund vuonna 1967.
Anders Georg Backlund (9. joulukuuta 1905 Närpiö – 28. heinäkuuta 2002 Närpiö) oli suomalainen SKDL:ää edustanut poliitikko ja toimittaja. Backlund toimi kansanedustajana vuosina 1953–1954 ja 1958–1970. Hän vaikutti myös Suomenruotsalaisilla kansankäräjillä ja Närpiön kunnanvaltuustossa. Backlund työskenteli toimittajana 1920-luvulta alkaen useissa lehdissä. Vuosina 1973–1977 hän oli Ny Tidin päätoimittaja. SKDL:ssä Backlund toimi muun muassa varapuheenjohtajana ja hän kuului puolueen liittotoimikuntaan sekä -hallitukseen.
Backlund aloitti työuransa 1920-luvulla maalarina ja sekatyömiehenä. Vuodet 1929–1932 hän vietti Yhdysvalloissa samoja hommia tehden ja osallistui työväenliikkeen toimintaan. Backlund alkoi myös kirjoittaa vasemmistolaisiin julkaisuihin. Suomeen palattuaan hän toimi muun muassa Folkviljan-lehden toimittajana ja osallistui harrastajateatteritoimintaan. Toimittajan työ päättyi, kun Backlund talvisodan alettua vangittiin.
Backlund vapautui vankilasta jatkosodan jälkeen, ja hän meni mukaan julkisen vasemmistolaisen työväenliikkeen toimintaan. Hän työskenteli Ny Tid -lehdessä, Folkets Bildningsförbundin sihteerinä ja Rakennustyöläisten liiton kääntäjänä. Backlund nousi eduskuntaan kesäkuussa 1953 Mikko Järvisen kuoltua. Backlundin edustama alue oli vuoteen 1962 Vaasan läänin eteläinen ja sen jälkeen Vaasan läänin vaalipiiri.
Backlund oli jäsenenä Sylvi Kekkosen johtamassa suomalaisessa kulttuurivaltuuskunnassa, joka vieraili Kiinassa vuonna 1953. Matkalla tekemiensä muistiinpanojen pohjalta hän kirjoitti useita Kiinaa käsitteleviä lehtiartikkeleja.
Jäätyään eläkkeelle Backlund palasi näyttämölle ja teki ansiokkaan teatteriuran.
Azo (Iberia)

Azo (georg. აზო) tai Azoj (georg. აზოჲ), tunnettu myös nimellä Azon (georg. აზონი), oli muinaisen Kartlin eli antiikin lähteiden Iberian georgialaisten legendaarinen hallitsija. Keskiaikaiset georgialaiset vuosikirjat väittävät Makedonian valtakunnan kuninkaan Aleksanteri Suuren (vallassa 336–323 eaa.) asettaneen hänet hallitsemaan Iberiaa.
Keskiaikainen perinne

Keskiaikaisissa georgialaisissa kronikoissa on toisistaan poikkeavat tiedot hänen nimestään ja alkuperästään. Kartlin kääntymys kutsuu häntä nimellä Azo(j) ja tekee hänestä varhaisemman Arian-Kartlin dynastian vallanperijän, mutta Kartlin elämä tuntee hänet nimellä Azon ja pitää häntä makedonialaisena ulkopuolisena. Azo ja Azon ovat epäilemättä sama hahmo, ja molemmat lähteet antavat kunnian hänen asemastaan Aleksanterin myyttiselle retkelle Georgian sisäosiin.
Kartlin kääntymyksen mukaan Azo oli nimettömän Arian-Kartlin kuninkaan poika. Aleksanteri toi hänet seuraajiensa kanssa Kartliin ja asetti hänet maan ensimmäiseksi kuninkaaksi (georg. მეფე, mepe) Mtskhetassa kaupungin valloituksen jälkeen. Hän toi Kartliin myös Gatsin ja Gaimin kultin. Kartlin elämän kertoma tarina on erilainen. Teoksen mukaan Azon, Iaredoksen poika (ei mainittu Kartlin kääntymyksessä), ei ollut kuningas eikä edes georgialainen. Hänen kerrotaan valloittaneen Mtskhetan 100 000 makedonialaisen ("roomalaisen") voimin. Lisäksi Aleksanteri käski Azonia palvomaan seitsemää taivaankappaletta (Aurinkoa, Kuuta ja viittä "tähteä" eli planeettaa) ja palvelemaan "näkymätöntä jumalaa, maailmankaikkeuden luojaa". Tässä versiossa Azon kuvataan tyrannina, jonka myöhemmin suisti vallasta ja tappoi paikallisen hallitsijaklaanin (Parnavaziani-dynastian) Parnavaz I, jonka isän ja sedän Azon oli vuorostaan surmannut.
Nykytulkinta

Azon/Azonin identiteetti on yksi monimutkaisimmista ja kiistellyimmistä mysteereistä Georgian historiassa. Tavanomaisesti georgialainen tutkija Sergi Gorgadze on ajoittanut hänen valtakautensa vuosille 330–272 eaa., mutta tämä kronologia ei ole tarkka.
Eroistaan huolimatta kaksi keskiaikaista perinnettä ovat yksimielisiä siitä, että Mtskhetassa alkoi hallita kuningas hellenistisen kauden alussa, ja ei-georgialaiset lähteet vahvistavat tämän. Aleksanterin Iberian sotaretken legenda on säilynyt myös armenialaisessa historiallisessa perinteessä, erityisesti Mooses Korenelaisen teoksessa Armenialaisten historia (luultavasti 400-luvulta). Mooses puhuu "Mithridateesta, Dareioksen satraapista" (tunnistettavissa Pontoksen Mithridates I:ksi), jonka Aleksanteri asetti hallitsemaan georgialaisia. Professori Giorgi Melikišvili on löytänyt useita yhtymäkohtia georgialaisten kronikoiden Azosta kertoman tarinan ja armenialaisen perinteen Mithridateen väliltä.
Useat nykytutkijat uskovat, että Azon tarina kertoo epäsuorasti varhaisten georgialaisten heimojen muutosta luoteeseen ja anatolialaisten elementtien sekoittumisesta Kartlin alueella eläviin heimoihin. Toisaalta Kartlin elämän versio, jossa Azon joukkioon viitataan anakronistisesti "roomalaisina", saattoi heijastella Rooman valtakunnan toimintaa Iberiassa, oletettavasti Flavius-dynastian kaudella (69–96). Georgialaiset kronikat ovat jättäneet nämä tapahtumat yllättäen huomiotta. Jotkut nykyhistorioitsijat ovat myös yrittäneet liittää Azonin (nimi loppuu kreikan suffiksiin –ου) argonauttien Iasoniin.
Australianvinttikoira

| Australianvinttikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Australia
Määrä:  erittäin uhanalainen
Rodun syntyaika:  1700-luvun loppu
Alkuperäinen käyttö:  näön avulla metsästys, lauman suojelu
Nykyinen käyttö:  metsästyskoira
Muita nimityksiä:  Australian Greyhound, Kangaroo Dog
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Paino:  uros 32-45 kg narttu 27-40 kg
Säkäkorkeus:  uros 68-82 cm narttu 66-76 cm
Väritys:  mikä tahansa
Australianvinttikoira (Australian Greyhound) eli kengurukoira (Kangaroo Dog) on australialainen koirarotu.
Ulkonäkö

Australianvinttikoira muistuttaa englanninvinttikoiraa, joskin on tätä kookkaampi ja massiivisempi. Korvat ovat taaksepäin taittuneet, mutta nousevat pystyyn koiran ollessa tarkkaavainen. Urosten säkäkorkeus on 68-82 cm ja narttujen 66-76 cm; urokset painavat 32-45 kg ja nartut 27-40 kg. Desmond Morriksen mukaan keskimääräinen paino on noin 36 kg.
Mario Canton luokittelee myös australianhirvikoiran samaan rotuun kuuluvaksi, minkä vuoksi hänen mukaansa on olemassa kolme eri karvanlaatua: sileä (englanninvinttikoiraa muistuttava), karkea (skotlanninhirvikoiraa muistuttava) sekä "rikkonainen" (joka on kahden ensiksi mainitun välimuoto). Näistä sileää kutsutaan kengurukoiraksi ja karkeaa australianhirvikoiraksi. Kaikki värit ovat mahdollisia.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on perusluonteeltaan ja kotioloissa rauhallinen. Siinä yhdistyvät kestävyys, nopeus ja voima, jotta se kykenisi metsästämään aggressiivistakin riistaa. Kuten suurin osa vinttikoirista, se tarkkailee tapahtumia ennemmin kauempaa kuin lähietäisyydeltä.
Alkuperä > Etymologia

Rodulle annettiin nimi "kengurukoira" yhden yksilön saavuttua Lontoon eläintarhaan vuonna 1839. Sitä kuvailtiin myös "suureksi australialaiseksi metsästäjäksi", koska se kykeni metsästämään kookkaita pussieläimiä.
Aiheesta muualla

Kuvia kengurukoirista (Arkistoitu – Internet Archive). Australianvinttikoiran ja -hirvikoiran virallinen sivusto.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Kangaroo Dog
| n k Australialaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  Australiankarjakoira  Australiankelpie  Australianterrieri  Australian töpöhäntäinen karjakoira  Silkkiterrieri 
Muut SKL:n (ja ANKC:n) hyväksymät:  Tenterfieldinterrieri 
Harvinaiset:  Australianbandogge  Australianbulldoggi  Australianhirvikoira  Australianvinttikoira  Barb  Bull arab  Koolie  Pardogge  Strathdoon dingo killer 
Käännös suomeksi
Australianbulldoggi

| Australianbulldoggi> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:  Queensland,  Australia
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Rodun syntyaika:  1990-luku
Alkuperäinen käyttö:  seurakoira
Nykyinen käyttö:  seurakoira
Muita nimityksiä:  Australian Bulldog, Aussie Bulldog
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Paino:  25–35 kg
Säkäkorkeus:  40–50 cm
Väritys:  brindle-valkoinen, puna-valkoinen tai fawn-valkoinen
Australianbulldoggi, joka tunnettiin aiemmin nimellä aussibulldoggi on edelleen jalostuva australialainen koirarotu.
Ulkonäkö

Australianbulldoggi on tanakka keskikokoinen rotu, jolla on pienempi pää, pidempi kuono, pienempi rintakehä, pidemmät raajat ja leveämpi lantio kuin englanninbulldoggilla. Väritys voi olla brindle valkoisin merkein, punainen valkoisin merkein tai fawn valkoisin merkein. Sen säkäkorkeus on 40–50 cm ja paino 25–35 kg.
Ulkonäkö > Yksityiskohdat

Kallo on suuri mutta suhteessa runkoon. Kuono on leveä ja suuri, lyhyt muttei niin äärimmilleen että se häiritsisi hengitystä. Siinä tulee olla yksi tai kaksi ryppyä ja purenta voi olla joko hieman ylipurenta tai tasapurenta. Silmät ovat alas asettuneet ja kaukana toisistaan. Ne voivat olla minkä väriset tahansa. Korvien pitäisi olla pienistä keskikokoisiin ja joko ruusu- tai nuppukorvat. Niska on paksu ja syvä, hieman pidempi kuin englanninbulldoggilla, jotta hengittäminen on helpompaa. Selkä on lyhyt ja suora, eturaajat kaukana toisistaan mutta silti rungon alla ja suorat. Takaraajat ovat lihaksikkaat ja käpälät pyöreät ja tiiviit. Häntä on ylös kiinnittynyt ja tyvestä paksu. Pitkä tai lyhyt kampimainen tai ruuvimainen kierrehäntä ovat hyväksyttäviä. Karvapeite on lyhyttä ja sileää.
Luonne ja käyttäytyminen

Australianbulldoggi on jalostettu yksinomaan seurakoiraksi eikä sillä ole monista muista bulldoggeista poiketen lainkaan vahti- tai tappelukoiran menneisyyttä. Se on säilyttänyt englanninbulldoggin luonteen ilman tämän terveysongelmia ja sairasta rakennetta. Laiskana koirana se on onnellinen saadessaan vain rentoutua omistajansa kanssa. Se on äärimmäisen uskollinen koira, jolla on ystävällinen, seurallinen ja rakastava luonne. Se ei itse normaalisti haasta riitaa, mutta sen tiedetään vastaavan toisen koiran hyökkäykseen. Se on edelleen yksinomaan seurakoira eikä siitä ole luonteensa puolesta vahtikoiraksi.
Alkuperä

Valikoiva jalostus aloitettiin Queenslandissa 1990-luvulla toiveena luoda koira jolla olisi englanninbulldoggin ulkonäkö ilman sen terveysongelmia, kuten hengitys- ja synnytysvaikeudet. Oli kaksi itsenäistä jalostusohjelmaa, toinen Noel ja Tina Greenin johtama JAG-linja ja toinen toowoombalaisen Pip Nobesin johtama Nobesin australianbulldoggi- eli Wingara-linja. Molemmilla on oma rekisterinsä, mutta näistä kahdesta rodun alkuperäisenä isänä pidetään Pip Nobesia. Hän loi jalostukselle perustan risteyttämällä englanninbulldoggin bokserin, bullterrierin ja bullmastiffin kanssa.
Ainoa virallinen rotujärjestö on Australian Bulldog Society (A.B.S), jonka perusti Pip Nobes. A.B.S rekisteröi vain australianbulldoggipentueisiin syntyneet koirat. Järjestö on parhaillaan tekemässä ensimmäistä 5 vuoden lukumäärälaskentaansa ja työskentelee kovasti saadakseen australianbulldoggin viralliseksi roduksi Australian kansallisessa kennelklubissa (ANKC). Noel ja Tina Green johtavat United Aussie Bulldog Association:ia (U.A.B.A) joka perustettiin vuonna 2003. Tämä rekisteri rekisteröi yhä aktiivisesti myös englanninbulldoggien ja australianbulldoggien välisiä risteytyksiä.
Aiheesta muualla

McDonald, Joan. The Book of the Bulldog, Neptune, NJ: TFH Publications, ISBN 0-86622-027-5
Jenkins, Robert. The Story of the Real Bulldog Neptune, NJ: TFH Publications, ISBN 0-7938-0491-4
Australian Bulldogs
Australian Bulldog Society (Arkistoitu – Internet Archive)
The United Aussie Bulldog Association (Arkistoitu – Internet Archive)
The Aussie Bulldog Info Page
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Australian Bulldog
| n k Australialaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  Australiankarjakoira  Australiankelpie  Australianterrieri  Australian töpöhäntäinen karjakoira  Silkkiterrieri 
Muut SKL:n (ja ANKC:n) hyväksymät:  Tenterfieldinterrieri 
Harvinaiset:  Australianbandogge  Australianbulldoggi  Australianhirvikoira  Australianvinttikoira  Barb  Bull arab  Koolie  Pardogge  Strathdoon dingo killer 
Käännös suomeksi
Albert Axell

Albert Axell (s. 1942 New England, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen toimittaja-kirjailija, jonka kirjojen aihepiiri on historia, erityisesti toisen maailmansodan Saksan itärintaman tapahtumat. Hän opiskellut Wisconsinin yliopistossa historiaa, filosofiaa ja taloustieteitä ja työskennellyt toimittajana Yhdysvalloissa, Japanissa,  josta hän kirjoitti muun muassa The Economistiin, Moskovassa ja asui myöhemmin Suomessa. Hänen kirjoistaan on suomennettu kaksi, Stalin sodanjohtajana ja Kamikaze : Japanin itsemurhalentäjät, joista jälkimmäistä pidetään arvosteluissa heikkona. Erkki Tuomioja arvioi hänen marsalkka Georgi Žukovista kirjoittamansa kirjan Marshall Zhukov, The Man Who Beat Hitler kiiltokuva sankarimarsalkasta, jonka päälähde on marsalkan omat muistelmat. Tuomioja nimittää arvoselussaan Žukovia Axellin päämieheksi. Tosin Geoffrey Roberts kiittää Axellia oman Žukov-elämäkertansa esipuheessa, mutta hänkin huomauttaa kuitenkin liiallisesta luottamuksesta Žukovin omiin muistelmiin.
Teokset > Suomennetut teokset

Stalin sodanjohtajana (Stalin's war through the eyes of his commanders), suom. Vesa Yrjölä, Yliopistopaino, 1998. ISBN 951-570-403-0
Axell, Albert & Kase, Hideaki: Kamikaze: Japanin itsemurhalentäjät.  ((Kamikaze: Japan’s suicide gods, 2002.) Suomentanut Matti Kinnunen)  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30973-7
Teokset > Englanninkielisiä teoksia

Russia's Heroes, 1941-45: An Epic Account of Struggle and Survival on the Eastern Front, Carroll & Graf Publishers, 2001 ISBN 9780786708567
Marshall Zhukov, The Man Who Beat Hitler, Pearson, 2005
Greatest Russian War Stories 1941-1945, Independent Publishing Platform, 2012 ISBN 9781479129058
Aiheesta muualla

Russia now/Telegraph (sponsoroitu artikkeli)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
Babruiskin rautatieasema

| Babruiskin rautatieasema   Вакзал Бабруйск, Вокзал Бобруйск |
| --- | --- |
 Babruiskin asema talvella
Perustiedot
Sijainti:  53°08′16.1″N, 029°11′44.0″E
Osoite:  ven. ул. Железнодорожная, 13, 213819 г. Бобруйск, Могилевская область,  Ul. Železnodorožnaja 13, 213819 Babruisk, Mahiljoun alue, Valko-Venäjä) 
Kunta:  Babruisk
Valtio:  Valko-Venäjä
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Valko-Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  Minskin ja Homelin suunnan pikajunat; aseman kautta kulkee myös junavuoroja ulkomaille/-lta mm. Venäjälle, Ukrainaan ja Liettuaan
Paikallisjunat:  Ainakin  Asipovitšyn ja Žlobinin risteysasemien välistä liikennettä
Vaihtoyhteydet:  Kaupungin keskuslinja-autoasema aseman vieressä
Asemarakennus
Rakennettu:  1873
Lipunmyynti:  kyllä, myös kansainvälisille reiteille
 Näkymä Babruiskin asemalta talvella. Kuvan aikataulu kertoo Odessasta Minskiin kulkevasta pikajunasta ja paikallisjunista Asipovitšyn ja Žlobinin risteysasemien välillä.
Babruiskin rautatieasema (valkoven.  Вакзал Бабруйск, ven.  Вокзал Бобруйск) on tärkeä  Valko-Venäjän rautateiden väli- ja risteysasema maan kahden suurimman kaupungin Minskin ja Homelin (Gomel) välisellä rautatiellä. Asema sijaitsee Babruiskin teollisuuskaupungissa Valko-Venäjän Mahiljoun maakunnan lounaisosissa. Kaupunki sai ensimmäiset asemarakennuksensa tsaari-Venäjän aikana vuonna 1873. Asema sijaitsee kantakaupungissa, noin kaksi kilometriä Bobrusikin nykykeskustan länsipuolella.
Minskistä Žlobinin risteysaseman kautta Homeliin johtavan pääradan ohella kaupunkiin saapuu pistorata etelästä, Homelin alueen pohjoisosissa sijaitsevasta Aktsjabrskin  kaupunkimaisesta taajamasta.   Babruiskin aseman kautta kulkee paikallisjunia ainakin  Asipovitšyn ja Žlobinin risteysasemien välillä.
Liityntäliikenne

Aseman vieressä (200 m luoteeseen) on Babruiskin keskuslinja-autoasema.
Aiheesta muualla

Babruiskin rautatieasemasta (englanniksi)
Valko-Venäjän rataverkon kartta (venäjäksi)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (karttavalikon kautta) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)