stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hasidismi
Perustaminen

Hasidismin perusti rabbi Israel ben Eliezer, joka syntyi noin vuonna 1700 ja kuoli vuonna 1760 Medžybižissa nykyisen Ukrainan alueella. Rabbi Eliezer oli toiselta nimeltään Ba’al Shem Tov (”hyvän nimen herra”), lyhennettynä Besht. Kansanomaisuudestaan tunnetun Ba’al Shem Tovin elämästä tiedetään vähän varmaa, mutta paljon myyttejä ja tarinoita. Hänellä ei ole omaa kirjallista tuotantoa, vaan hänen ajatuksensa ovat välittyneet hänen kannattajiensa kirjoitusten kautta.
Panteisti Ba’al Shem Tovin mukaan jumala on läsnä kaikkialla: esimerkiksi naisen kauneutta ei saa kieltää, vaan sitä on katsottava esimerkkinä jumalallisesta kauneudesta. Hänen mukaansa kaikessa on jotain hyvää, myös jokaisessa ihmisessä, koska kaikki on jumalallista. Hän myös kehotti ihmisiä samasta syystä pitämään huolta omasta ruumiistaan eikä vain sielustaan. Monet näistä ajatuksista herättivät vastustusta juutalaisissa uskonoppineissa, joista merkittävin oli Vilnan Gaon (1720–1797).
Hasidien uskonnollinen johtaja oli tzadik, myöhemmin rebbe. Ba’al Shem Tovin mielestä tzadikin tuli näyttää esimerkkiä kaikille uskovaisille oman elämäntapansa kautta. Tzadikit nousivatkin hasidistisessa liikkeessä merkittävämpään asemaan kuin muiden juutalaisten suuntauksien vastaavat johtajat, ja heitä tultiin usein katsomaan pitkienkin matkojen päästä.
Alkuaikoinaan hasidit joutuivat vanhoillisten epäluulon kohteeksi; hasidismin vastustajia nimitettiin mitnagdimiksi eli ”vastustajiksi”. Nämä pelkäsivät hasidismista kehkeytyvän samanlainen hajottava messiaaninen liike, jollainen väärän messiaan Šabbetai Tsevin ympärille oli aiemmin syntynyt. Vanhoillisia häiritsi myös hasidien epätäsmällisyys monien uskonnollisten rituaalien suhteen. Hasidit arvostivat musiikkia, joten jumalanpalveluksissa laulettiin innokkaasti, ja vanhoillisille hasidien rukoushetket näyttäytyivät sopimattoman riehakkaina ja kaoottisina tapahtumina. Hasidit käyttivät myös eri rukouskirjaa kuin mitnagdimit.
Liikkeen kasvu, vakiintuminen ja vastoinkäymiset

1830-lukuun mennessä suuri osa Ukrainan, Galitsian ja Keski-Puolan juutalaisista oli jo kääntynyt hasideiksi, ja hasidismi oli saanut jalansijaa myös Keski-Euroopassa ja Yhdysvalloissa.
Hasidien ja vanhoillisten kahtiajako lieveni 1800-luvulla hasidismin alettua korostaa lukeneisuutta henkilökohtaisen mietiskelyn sijaan. Samalla alkoi nousta uusia yhteisiä vastustajia: juutalainen valistus eli haskala ja myöhemmin juutalaisia poliittisia liikkeitä. Neuvostoliitossa hasidit toimivat maanalaisina juutalaisuuden ylläpitäjinä, kun valtiovalta pyrki tukahduttamaan uskonnollisuutta. Lopullisen iskun Itä-Euroopan hasidiyhteisöille antoi natsien miehitys toisen maailmansodan aikaan. Hasidismi siirtyi pakolaisten mukana Israeliin ja Yhdysvaltoihin, minne perustettiin uusia keskuksia.
Nykyaika

Hasideja on nykyisin noin miljoona, tunnetuimpina New Yorkin hasidiyhteisöt, joissa jiddišiä ylläpidetään arkikielenä. Myös Kanadassa, Britanniassa ja Belgiassa on hasidiyhteisöjä. Hasidismi on nykyisin jakautunut noin 30 pääryhmään ja satoihin pienempiin ryhmiin. Yksi tunnetuimmista hasidiliikkeistä on Chabad-Lubavitch, joka harjoittaa aktiivista lähetystyötä juutalaisten parissa ympäri maailmaa. Koska hasidien syntyvyys on korkea, hasidiyhteisöt kasvavat kaikkialla nopeammin kuin muut juutalaisyhteisöt, millä saattaa alkaa olla poliittistakin merkitystä, sillä hasidit ovat konservatiivisempia kuin muut liikkeet.
Hasidimiehet pukeutuvat usein mustaan takkiin, valkoiseen paitaan, mustiin kenkiin ja mustaan lierihattuun. Heillä on myös usein pitkät hiuskiehkurat ohimoillaan. Hasidinaiset pukeutuvat säädyllisen vaatimattomasti.
Hasidimiehiä ja rebbe.
Jouy-le-Potier

| Jouy-le-Potier |
| --- | --- |
 Saint-Pierren kirkko
 vaakuna
 Jouy-le-Potier
 Koordinaatit: 47°45′11″N, 1°48′37″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Centre-Val de Loire
Departementti:  Loiret
Arrondissementti:  Orléans
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  50,4 km²
Väkiluku (2021):  1 567 
 – Väestötiheys:  31 as./km²
Kunnan numero:  45175
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jouy-le-Potier on kunta Ranskassa Loiret’n departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee noin 22 kilometriä Orléansin kaupungista etelään.
Kunnan nimen etymologia tulee seuraavasti. Nimi Jouy perustuu muinaiseen jupiter-kulttiin (latinaksi Jovi) ja nimi Potier on tarkenne, joka lisättiin 1200-luvulla perustuen alueen keramiikanvalmistukseen.
Saint-Pierren kirkko on rakennettu muinaisen Jupiter-temppelin paikalle. Galliaa alettiin käännyttää kristinuskoon 300-luvulla, ja tuolloin Toursin piispa Martinus tuhosi temppelit rakentaen niiden tilalle kirkkoja. Ensimmäinen kirkko on luultavasti ollut pieni ja puurakenteinen. 1100-luvulla rakennettiin romaaninen kirkko, jonka kuisti on edelleen säilynyt, ja se on listattu historiallisten monumenttien luetteloon. Protestantit tuhosivat kirkon Ranskan uskonsodissa vuonna 1562, ja se kunnostettiin vuonna 1868.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jouy-le-Potier Wikimedia Commonsissa
Henrik (Tanskan prinssi)

| Henrik |
| --- | --- |
 
Tanskan prinssipuoliso
Valtakausi:  14. tammikuuta 1972 – 13. helmikuuta 2018

Syntynyt:  11. kesäkuuta 1934 Talence, Gironde, Ranska
Kuollut:  13. helmikuuta 2018 (83 vuotta) Fredensborgin linna, Fredensborgin kunta, Tanska
Puoliso:  Margareeta II (vih. 1967–2018)
Lapset:  Frederik Joachim
Koko nimi:  Henri Marie Jean André de Laborde de Monpezat
Suku:  Monpezat
Isä:  André de Laborde de Monpezat
Äiti:  Renée-Yvonne Doursennot
Uskonto:  Tanskan kansankirkko
Prinssi Henrik (synt. Henri Marie Jean André de Laborde de Monpezat; 11. kesäkuuta 1934 Talence, Gironde, Ranska – 13. helmikuuta 2018 Fredensborgin linna, Fredensborgin kunta, Tanska) oli ranskalainen kreivi, diplomaatti ja Tanskan kuningatar Margareeta II:n puoliso.
Tausta

Henri Laborde de Monpezat syntyi Talencessa Gironden departementissa Ranskassa André de Laborde de Monpezatin (1907–1998) ja tämän vaimon Renée Doursenotin (1908–2001) pojaksi. De Montpezat vietti viisi vuotta Ranskan Indokiinassa (nykyisessä Vietnamissa), missä hänen isänsä oli perheen liikeasioissa. De Montpezat palasi Hanoihin vuonna 1950 ja pääsi vuonna 1952 ylioppilaaksi Hanoin ranskalaisesta lukiosta. Vuosina 1952–1957 hän opiskeli lakia Sorbonnen yliopistossa Pariisissa ja kiinan ja vietnamin kieltä École Nationale des Langues Orientales -instituutissa. Hän opiskeli myös Hongkongissa vuonna 1957 ja Saigonissa vuonna 1958.
De Montpezat palveli Ranskan Algeriassa Ranskan armeijassa vuosina 1959–1962. Vuonna 1961 hän meni Ranskan ulkoministeriön palvelukseen, ja vuosina 1963–1967 hän toimi lähetystösihteerinä Ranskan Lontoon-suurlähetystössä.
Avioliitto

De Monpezat avioitui 10. heinäkuuta 1967 Tanskan silloisen prinsessan Margareetan kanssa. Häiden jälkeen hänen nimensä tanskannettiin Henristä Henrikiksi. Avioliitosta syntyi kaksi poikaa, Frederik André Henrik Christian ja Joachim Holger Waldemar Christian.
Henrikin äidinkieli oli ranska, mutta häiden jälkeen hän oppi nopeasti tanskan kielen. Hän puhui sujuvasti myös englantia, kiinaa ja vietnamia.
Vuodenvaihteessa 2016 kuningatar ilmoitti prinssi Henrikin jäävän eläkkeelle prinssipuolison julkisista tehtävistä. Syyskuussa 2017 Tanskan hovi ilmoitti prinssi Henrikin sairastavan dementiaa, joka on ”edennyt pidemmälle kuin mitä prinssin iän perusteella voisi odottaa”. Henrik oli aiemmin samana vuonna ilmaissut olevansa tyytymätön asemaan, joka hänellä on ollut Tanskan kuningashuoneessa, eikä hän halunnut tulla haudatuksi puolisonsa kuningatar Margareetan vierelle Roskilden tuomiokirkkoon.
Henrik joutui sairaalahoitoon Rigshospitaletiin 28. tammikuuta 2018 pian Egyptissä viettämänsä loman jälkeen. Hänen kerrottiin saaneen keuhkoinfektion hyvänlaatuiseksi todetun keuhkokasvaimen tutkimisen jälkeen. Infektio oli ollut jo paranemassa, mutta helmikuussa 2018 Henrikin tilassa kerrottiin tapahtuneen vakava käänne huonompaan suuntaan, mutta hänen terveydentilaansa ei kommentoitu sen tarkemmin. Kuninkaallisen perheen jäsenet kävivät sairaalassa prinssin luona, ja kruununprinssi Fredrik palasi Tanskaan talviolympialaisiin liittyvältä matkaltaan Etelä-Koreasta. Myös prinssin sisar Catherine de Monpezat kävi veljensä luona sairaalassa. Kuningashuone ilmoitti 13. helmikuuta 2018, että prinssi oli toiveensa mukaisesti siirretty sairaalasta Fredensborgin linnaan, koska hän halusi viettää viimeiset hetkensä kotonaan perheensä parissa.
Prinssi Henrik kuoli Fredensborgissa myöhään 13. helmikuuta 2018. Hänet tuhkattiin, ja tuhkaa ei hänen omasta tahdostaan haudata Margareetalle varattuun hautaan vaan mereen ja Fredensborgin linnan puutarhaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henrik (Tanskan prinssi) Wikimedia Commonsissa
Prinssi Henrik Tanskan kuningashuoneen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Prinssi Henrikin vaakuna.
Jérôme Sylvestre

Jérôme Sylvestre (s. 11. heinäkuuta 1979 Greenfield Park) on kanadalainen entinen lumilautailija.
Sylvestre teki ensimmäisen esiintymisensä maailmancupissa vuonna 1999. Hän pääsi kymmenen parhaan joukkoon kahdesti, parisuurpujottelussa kahdeksanneksi Mont-Sainte-Annessa 2001 ja samassa lajissa kymmenenneksi Stonehamissa 2002.
Sylvestre osallistui MM-kilpailuihin vuosina 2001 ja 2003. Madonna di Campigliossa 2001 hän oli suurpujottelussa 20., parisuurpujottelussa 26. ja paripujottelussa 29. Sylvestre kilpaili myös lumilautakrossissa, jossa hän ei päässyt maaliin saakka. Hän sai parhaan MM-sijoituksensa kahta vuotta myöhemmin Kreischbergissä, jossa hän oli parisuurpujottelun 13. paras ja lisäksi paripujottelussa 21. Sylvestre sijoittui Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002 kahdenneksitoista parisuurpujottelussa.
John Atkinson Grimshaw

John Atkinson Grimshaw
John Atkinson Grimshaw (6. syyskuuta 1836 Leeds – 13. lokakuuta 1893 Leeds) oli englantilainen taidemaalari. Hänet tunnetaan parhaiten yö- ja kaupunkinäkymistään. Hänet tunnettiin omana aikanaan täydellisyyden tavoittelijana. Ehkä siksi hänen tyylinsä ja aiheensa eivät juurikaan vaihdelleet. Grimshaw ei käynyt taidekouluja, vaan oli itseoppinut.
Elämänvaiheita

Grimshaw’n elämä on melko huonosti dokumentoitu. Hän ei ollut mitenkään tunnettu taiteilija ja hänen työnsä eivät olleet ajan virallisen taidemaun mukaisia. Nykyään ne ovat etupäässä yksityiskokoelmissa.
Grimshaw työskenteli aluksi rautateillä ja hänen vanhempansa vastustivat poikansa aikeita ryhtyä taidemaalariksi. Solmittuaan avioliiton vuonna 1858 hän päätti työskennellä vain taiteensa parissa. Vuonna 1860 hänen tarkasti viimeistellyt asetelmansa olivat Leedsissä pidetyssä näyttelyssä.
1870-luvulla Grimshawn onnistui vuokrata talo, jollen hän antoi Henry Wadsworth Longfellown runon mukaan nimen Castle by the Sea. Tätä oli edeltänyt perhetragedia; hänen lapsistaan kolme oli menehtynyt pieninä. Talosta oli upea näkymä merelle ja se innosti häntä maalaamaan merimaalauksia ja laivoja. Hän alkoi myös kokeilun jossa vähensi tarkkuutta ja alkoi maalata historiamaalauksia ja kuvia oman aikansa muodikkaista nuorista naisista. Jälkimmäinen aihe kävi hyvin kaupaksi. Hänen maalauksiaan ostivat yksityishenkilöt ja hänellä oli vain viisi näyttelyä Royal Art Academyssa vuosien 1874 ja 1886 välillä. Uusia aiheita löytääkseen hän matkusteli usein lähinnä Liverpooliin ja Lontooseen.
Valokuvaus oli yksi Grimshaw`n kiinnostuksen kohteista. Hänen tiedetään käyttäneen camera obscuraa apuna luonnostelussa. Laite mahdollisti sommittelun muuttamisen. Hän myös sekoitti värejä ja sidosaineita saadakseen aikaan tavoittelemansa vaikutelman.
Grimshaw joutui 1880- luvulla taloudellisiin vaikeuksiin. Hän lisäsi työmääräänsä merkittävästi ja teki noin viisikymmentä maalausta vuodessa. Hänen aiheikseen alkoi tulla myös  sosiaalisia epäkohtia, joita hän kohtasi ollessaan yöllä kaupungilla. Hän myös jatkoi kokeiluja: valokuvia maalattiin, tyyliä muutettiin naiivimmaksi. Valokuvien maalaaminen tyrmistytti monet kriitikot, mutta kaikeksi kummaksi hankalana herrana tunnettu James McNeill Whistler antoi tunnustusta.
Työnsä Grimshaw signeerasi aluksi "J. A. Grimshaw", mutta myöhemmin nimellä "Atkinson Grimshaw". Hän laittoi nimensä maalauksensa kummallekin puolelle. Taiteilija menehtyi syöpään vain 57- vuotiaana. Hänen töitään on väärennetty. Grimshaw`n kahdesta pojasta. Arthurista ja Louisista tuli myös taidemaalareita.
Teoksia

Heijastuksia Thames-jokeen, maalattu vuonna 1880.
Laivoja Clyde-joella, maalattu vuonna 1881.
Lokakuun loppua, maalattu vuonna 1882.
Boar Lane, Leeds. maalattu vuonna 1881.
Kairyū

Kairyū merimuseossa Kuressa, Japanissa.
Kairyū (suom. Merilohikäärme) oli keisarillisen Japanin laivaston pienoissukellusveneluokka.
Kaksi ensimmäistä alusta valmisti 1943-1944 Ourazakin ja Yokosukan telakoiden koulut. Ne perustuivat Pearl Harborin hyökkäyksessä käytettyihin A-tyypin pienoissukellusveneisiin, joihin lisättiin ohjauspinnat sivusuuntaamiseen. Koeajojen jälkeen päätettiin Yokosukasta tilata pienempi versio, josta lopulta tuli Kairyūn prototyyppi.
Alusten maksimi sukellussyvyys oli ilman torpedoita 146,3 metriä ja torpedojen kanssa 100,58 metriä. Toimintamatka oli pinta-ajossa viiden solmun nopeudella 450 merimailia ja sukelluksissa 36 merimailia 3 solmun nopeudella. Alusten Isuzu 85 hevosvoiman moottoreiden hankinnan osoittautuessa vaativaksi osaan aluksista jouduttiin valmistamaan pidempi runko, jotta korvaavat moottorit saatiin sopimaan. Aseistuksena oli kaksi 457 mm torpedoa, joiden puutteen vuoksi osaan aluksista sijoitettiin ainoastaan 800 kilogramman TNT-panos keulaan.
Tuotanto alkoi helmikuussa 1945 lukuisilla tehtailla. Alukset valmistettiin kolmesta osasta ja koottiin kuljetuslavoille, jotka voitiin siirtää nostureilla laukaisupaikoille. Yhden aluksen valmistamiseen kului aikaa noin 30 vuorokautta ja tarkoituksena oli valmistaa niitä runsaasti. Vuonna 1945 suunnitelmissa oli valmistaa aluksista myös suurempi 40 tonnin versio, mutta se ei toteutunut sodan päättyessä.
Noin 20 valmistunutta alusta käytettiin miehistöjen kouluttamiseen. Näissä aluksissa oli suurempi torni, joka oli varustettu kahdella periskoopilla.
Palvelus

Yhtäkään näistä itsemurha-aluksista ei ehditty käyttää taistelussa, koska ne varattiin Japanin kotisaarille tapahtuvan maihinnousun torjuntaan.
Muutamia säilyneitä Kairyū-aluksia on museoituina Japanissa.
HMS Indefatigable (R10)

| HMS Indefatigable |
| --- | --- |
 HMS Indefatigable

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John Brown and Company
Kölinlasku:  3. marraskuuta 1939
Laskettu vesille:  8. joulukuuta 1942
Palveluskäyttöön:  3. toukokuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  joulukuu 1946
Loppuvaihe:  romutettu 1956
Tekniset tiedot
Uppouma:  23 825 t (standardi) 32 624 t (kuormattu)
Pituus:  233,6 m
Leveys:  29,18 m
Syväys:  8,8 m
Koneteho:  148 000 shp
Nopeus:  32 solmua
Miehistöä:  1 400
Aseistus
Aseistus:  8 × kaksiputkista QF 4,5" -ilmatorjuntatykkiä 42 × QF 2 naulan ilmatorjuntatykkiä 40 × Oerlikon 20 mm 54 lentokonetta
HMS Indefatigable (viirinumero R10) oli vuonna 1942 vesillelaskettu Implacable-luokan lentotukialus toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 19. kesäkuuta 1939 John Brownin and Companyltä Clydestä Skotlannista, missä köli laskettiin vielä samana vuonna. Alus laskettiin vesille 8. joulukuuta 1942 ja otettiin palvelukseen 3. toukokuuta 1944.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin koeajoja ja miehistön koulutusta varten Kotilaivastoon. Koeajoissa havaittujen vikojen vuoksi alus palautettiin telakalle.
Palvelus > Operaatio Mascot

Alus lähti 1. heinäkuuta 1944 suojaamaan Yhdysvaltain joukkoja New Yorkista Clydeen kuljettavaa RMS Queen Elizabethia. Seuraavana päivänä Clydessa alukselle nousi 820 laivueen henkilöstö HMS Formidablelta. Clydestä molemmat lentotukialukset purjehtivat Scapa Flown pohjoispuolelle, jossa ne kohtasivat HMS Furiousin. Osasto, jonka muodostivat Kotilaivaston lippulaiva taistelulaiva HMS Duke of York, lentotukialukset Indefatigable, Formidable ja Furious, risteilijät HMS Devonshire, HMS Kent ja HMS Jamaica sekä hävittäjät HMS Bulldog, HMS Nubian, HMS Verulam ja HMS Virago, lähti 14. heinäkuuta Scapa Flowsta kohti Nordkapia operaatiossa Mascotiin eli hyökkäykseen Norjassa Kaavuonossa piileksivää saksalaista taistelulaiva Tirpitziä vastaan.
Osasto saapui määrätylle lentokoneiden ilmaanlähettämispaikalle hieman puolenyön jälkeen 17. heinäkuuta. Indefatigablelta lähetettiin tehtävää suorittamaan 23 Fairey Barracudaa, joihin kaikkiin oli asennettu 1 000 naulan pommit. Barracudien lisäksi alukselta nousi 1770 laivueen Fairey Fireflyt suojaamaan raskaassa kuormassa olevia koneita. Kohteessa koneita oli vastassa paksuun savuverhoon peittynyt Tirpitz sekä vahva ilmatorjunta. Koneet eivät havainneet osumia kohteeseen. Yksi Barracuda joutui tekemään pakkolaskun lentotukialuksen vasemmalle puolelle, mutta hävittäjä Verulam pelasti koneen miehistön merestä. Osasto saapui 19. heinäkuuta takaisin Scapa Flowhun.
Palvelus > Operaatio Turbine

Lentotukialuksen miehistön koulutusta jatkettiin, kunnes 2. elokuuta alus lähti Scapa Flowsta operaatio Turbineen yhdessä Furiousin, risteilijöiden HMS Berwickin ja Jamaican sekä hävittäjäsuojan kanssa.
Palvelus > Tyynimeri

Telakalta palattuaan alus lähetettiin 19. marraskuuta 1944 Kaukoitään Brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon. Aluksen saavuttua 10. joulukuuta Colomboon siitä tehtiin lentotukialus osaston lippulaiva.
Alukseen osui 1. huhtikuuta 1945 Okinawan taistelussa kamikaze. Osuma tuli sillan reunaan eikä se aiheuttanut merkittävää tuhoa, mutta neljätoista miehistönjäsentä sai surmansa. Viisi tuntia myöhemmin alus kykeni operoimaan lähes normaalisti.
Alus oli 2. syyskuuta Tokion lahdella Japanin virallisesti antautuessa.
Palvelus > Sodan jälkeen

Japanin antauduttua ja sotatoimien päätyttyä alus siirrettiin kuljettamaan vapautettuja sotavankeja kotiutettavaksi.  Se vieraili joulukuussa 1945 Uudessa-Seelannissa sekä tammikuussa 1946 yhdessä Implacablen kanssa Melbournessa. Joukkojenkuljetukset jatkuivat, kunnes alus siirrettiin Britteinsaarille, jonne se saapui syyskuussa.
Alus poistettiin palveluksesta 1946 ja sijoitettiin reserviin. Alus palautettiin vuoden 1950 alussa palvelukseen koululaivana. Se poistettiin uudelleen palveluksesta syyskuussa 1954. Alus myytiin ja saapui Dalmuiriin 4. marraskuuta 1956 romutettavaksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maritimequestin kuvagalleria Indefatigable
Darrell V. Bumby RN:n kokoelma MaritimeQuestissa
Implacable-luokan lentotukialukset
Indefatigable Uudessa-Seelannissa vuoden 1945 lopulla
John Vaughan

Vaughanin patsas Middlesbroughissa
John Vaughan (21. joulukuuta 1799 Worcester, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta – 16. syyskuuta 1868 Lontoo, Englanti) oli walesilaisperäinen teollisuusvaikuttaja. Hänen taloudellisena tukijanaan oli saksalaissyntyinen Henry Bolckow, jonka kanssa hän perusti Bolckow, Vaughan & Co., Ltd -teräsalan yrityksen. Hänen ja hänen avustajansa kaivosinsinööri John Marleyn tunnetuin löytö oli rautamalmi, jota hän totesi suurin määrin Pohjois-Englannista Cleveland Hillsiltä ja perusti Middlesbrough'iin suuren takkirautatehtaan, minkä johdosta kaupunki kasvoi suuresti. Myöhemmin Vaughanista tuli Middlesbrough'n pormestari.
Aiheesta muualla

Andy Cooper: Cleveland Ironstone Formation tvrigs.org.uk.  2011. Arkistoitu 24.12.2012. Viitattu 1.9.2020 (englanniksi).
Jérôme Pineau

| Jérôme Pineau |
| --- | --- |
 Jérôme Pineau Pariisi–Nizza-ajossa 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. tammikuuta 1980 (ikä 44)
Kansalaisuus:   Ranska
Pyöräilijä
Pituus:  176 cm
Paino:  75 kg
Joukkue:  lopettanut
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ura
Ammattilaisjoukkue(et)
2002 2003–2004 2005–2008 2009–2011 2012–2013 2014–2015:  Bonjour Brioches La Boulangère Bouygues Télécom Quick Step Omega Pharma-Quick Step IAM Cycling
Suurimmat voitot
 Italian ympäriajo, etappi 
 Tiedot päivitetty: 10. tammikuuta 2016 
Jérôme Pineau (s. 2. tammikuuta 1980 Mont-Saint-Aignan, Ranska) on ranskalainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena 2002–2015.
Kaarina (täsmennyssivu)

Kaarina tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Kaarina, Suomen kaupunki Varsinais-Suomessa
Kaarina, naisen nimi
Kaarina, sotilasmarssi
2257 Kaarina, asteroidi
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kaarina”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Jovan Aćimović

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 21. kesäkuuta 1948
Syntymäpaikka: Belgrad, Jugoslavia
Pelipaikka: keskikenttä
Lempinimi: Kule
Junioriseurat
1984–1992: OFK Belgrad
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1964–1965 1965–1976 1976–1978 1978–1979 | OFK Belgrad Punainen tähti Belgrad 1. FC Saarbrücken Sinđelić Belgrad | 0 000(0) 237 (43) 41 00(1) |
Maajoukkue
| 1968–1976 |  Jugoslavia | 55 (3) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jovan "Kule" Aćimović (Jован Аћимовић) (s. 21. kesäkuuta 1948 Belgrad, Jugoslavia) on serbialainen jalkapalloilija, joka pelasi Jugoslavian maajoukkueessa vuosina 1968–1976 ja kotimaansa sarjan lisäksi kaksi kautta Saksan Bundesliigassa.
Ura

Keskikentällä laajalla säteellä pelannut Aćimović ei ollut erityisen nopea pelaaja, mutta korvasi puutteet voimallaan, peräänantamattomuudellaan ja käytännöllisellä pelitavallaan. Hän oli OFK Belgradin juniorityön kasvatti, mutta pelasi suurimman osan urastaan, kaikkiaan kymmenen kauden ajan (1965–1976), toisessa belgradilaisseurassa, Punaisessa tähdessä. Hän muodosti Miljan Miljanićin valmentamassa joukkueessa yhdessä Dragan Džajićin ja Dragoslav Šekularacin kanssa pitelemättömän kolmikon ja voitti neljä Jugoslavian mestaruutta. Uransa loppuvuosina hän pelasi kaksi kautta Bundesliigan Saarbrückenissä ja yhden kauden Jugoslavian kolmostasolla Sinđelić Belgradissa ennen lopettamistaan vuonna 1979.
Jugoslavian maajoukkueessa Aćimović pelasi vuosina 1968–1976 kaikkiaan 55 ottelua ja teki kolme maalia. Hän kuului hopeaa saavuttaneeseen Jugoslavian joukkueeseen vuoden 1968 EM-kisoissa ja pelasi myös vuoden 1974 MM- ja vuoden 1976 EM-kisoissa (neljäs sija).
Saavutukset

Jugoslavian mestaruus 1968, 1969, 1970 ja 1973 (Punainen tähti)
Jugoslavian cupin voitto 1968, 1970, 1971
EM-hopea 1968
Hardyn–Littlewoodin maksimaalifunktio

Hardyn–Littlewoodin maksimaalifunktio eli Hardyn–Littlewoodin maksimaalioperaattori avaruudessa  \mathbb {R} ^{n} on lokaalisti Lebesgue-integroituville funktioille  f\in L_{loc}^{1}(\mathbb {R} ^{n})  määritelty operaattori
Mf\,:
missä  m(B_{r}(x)) on  x-keskisen  r-säteisen pallon  B_{r}(x)\in \mathbb {R} ^{n} Lebesguen mitta.
Funktio on alaspäin puolijatkuva ja sublineaarinen, eli  M(af+bg)\leq |a|Mf+|b|Mg
kaikilla lokaalisti integroituvilla funktioilla f ja g ja skalaareilla a ja b.
Taustaa

Ensimmäisen yksiulotteisen maksimaalifunktion kehitti intohimoisena kriketinpelaajana tunnettu matemaatikko G.H. Hardy kollegansa J.E. Littlewoodin kanssa 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla (ks. Hardy ja Littlewood 1930, ja Young 1981). Tämä mietiskeli pelin pisteiden laskua ja totesi kuinka yhdessä pelissä epäonnistuminen tasoittuu aiempien taikka tulevien pelien hyvillä tuloksilla, ja etenkin, mikäli jokin edeltävä peli on ollut todellinen menestys, voisi se keskiarvoja laskeskelemalla vaikuttaa tulevien pelien tuomaan tason notkahdukseen lohduttavasti vielä pitkänkin ajan päästä. Tutkiakseen suurimpien arvojen vaikutusta keskiarvoihin, Hardy ja Littlewood kehittivät reaalisuoralle etäisyydellä painotetun ”suurimman keskiarvon” funktion: maksimaalifunktion, joka kuvaa funktioita niiden suurimpien ”massakeskittymien” avulla.
Maksimaalilause

Eräs keskeisimpiä maksimaalifunktiota koskevia tuloksia on Maksimaalilause.