stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Verhneuralsk

| Verhneuralsk Верхнеуральск |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Tšeljabinskin alue
Piiri:  Verhneuralsk
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  50 km²
Väkiluku (2009):  10 300
 – Väestötiheys:  206 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
 
 www.verhneuralsk.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Verhneuralsk (ven. Верхнеура́льск) on kaupunki Tšeljabinskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Ural-joen yläjuoksulla 460 kilometriä Tšeljabinskista lounaaseen. Kaupunki on Verhneuralskin piirin keskus. Asukkaita on 10 300 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1734 perustetusta Verhnejaitskin rajalinnoituksesta. Vuonna 1781 siitä tuli Verhneuralskin kaupunki. Nykyisin se on maatalousalueen keskus, jossa on elintarvike- ja puunjalostusteollisuutta. Nähtävyyksiä ovat 1700–1800-lukujen kauppiastalot ja vuonna 1870 rakennettu katedraali.
Aiheesta muualla

Verhneuralskin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Tšeljabinskin alueen kaupungit
Verhnjaja Salda

Verhnjaja Saldan vaakuna.
Verhnjaja Salda (ven. Ве́рхняя Салда) on kaupunki Sverdlovskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Saldajoen rannalla 195 kilometriä Jekaterinburgista pohjoiseen. Kaupunki on Verhnjaja Saldan piirin keskus. Sen kautta kulkee Nižni Tagilin ja Alapajevskin välinen rautatie. Kaupungissa on vuoden 2007 tietojen mukaan 49 000 asukasta.
Kaupungin kulttuuritalo.
Kaupunki on saanut alkunsa vuonna 1778 perustetun rautatehtaan asuintaajamasta. Vuonna 1931 sinne rakennettiin suuri metallirakennetehdas. Verhnjaja Saldasta tuli kaupunki vuonna 1938. Nykyään siellä on metalliteollisuutta, josta merkittävin on maailman suurimman titaanivalmistaja VSMPO-AVISMA (pääkonttori kaupungissa).
Aiheesta muualla

Verhnjaja Saldan kaupungin sivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Jekaterinburg

Alapajevsk | Aramil | Artjomovski | Asbest | Berjozovski | Bogdanovitš | Degtjarsk | Irbit | Ivdel  | Kamensk-Uralski | Kamyšlov | Karpinsk | Katškanar | Kirovgrad | Krasnoturinsk | Krasnouralsk | Krasnoufimsk | Kušva | Lesnoi | Mihailovsk | Nevjansk | Nižnije Sergi | Nižni Tagil | Nižnjaja Salda | Nižnjaja Tura | Novaja Ljalja | Novouralsk | Pervouralsk | Polevskoi | Revda | Rež | Severouralsk | Serov | Sredneuralsk | Suhoi Log | Sysert | Tavda | Talitsa | Turinsk | Verhni Tagil | Verhnjaja Pyšma | Verhnjaja Salda | Verhnjaja Tura | Verhoturje | Veltšansk | Zaretšnyi
Sverdlovskin alue
Sisäkorva

Sisäkorva
Sisäkorva (auris interna) on ohimoluun sisällä oleva korvan osa, joka on nesteen täyttämä. Muut korvan osat ovat välikorva ja ulkokorva, johon luetaan kuuluvaksi korvalehti ja korvakäytävä. Sisäkorvassa sijaitsevat kuulo- ja tasapainoreseptorit. Kuuloreseptorit ovat  simpukassa simpukkatiehyessä ja ne reagoivat sisäkorvaan tuleviin painevärähtelyihin. Ulkokorvasta tuleva ääni kulkee välikorvaan tärykalvon kautta, jonka värähtely siirtyy kuuloluuketjun värähtelyiksi. Kuuloluuketjun ensimmäinen osa, vasaraluu, siirtää värähtelyt ensin alasimen kautta jalustimeen. Jalustin on kiinnittyneenä eteisikkunaan, jonka värähtely aiheuttaa sisäkorvan nesteiden värähtelyä. Nesteiden värähtely aiheuttaa tyvikalvon liikkeen, jonka päällä sijaitsevat kuuloreseptorisolut. Tyvikalvon liikkuessa kuuloreseptorit osuvat yläpuolellaan olevaan katekalvoon ja tämä kosketus saa aikaan kuuloreseptoriin liittyneissä hermosyissä hermoimpulsseja. Nämä hermoimpulssit saavat aivoihin saapuessaan aikaan kuuloaistimuksen.
Kaikkein pienin luu ihmiskehossa on sisäkorvassa.
Tasapainoreseptorit

Tasapainoreseptoreihin kuuluvat sekä liike- että asentoreseptorit. Liikereseptorit sijaitsevat sisäkorvan kaarikäytävissä ja ne reagoivat pään kiihtyvään ympyräliikkeeseen. Asentoreseptorit puolestaan reagoivat suoraviivaiseen kiihtyvään liikkeeseen. Asentoreseptorit sijaitsevat sisäkorvan soikeassa ja pyöreässä rakkulassa. Niiden avulla ihminen tiedostaa pään asennon. Tasapainoreseptoreista lähtevät hermosyyt muodostavat tasapainohermon ja kuuloreseptoreista lähtevät hermosyyt kuulohermon. Sisäkorvan ulkopuolella nämä hermot yhtyvät ja muodostavat kahdeksannen aivohermon eli kuulo-tasapainohermon.
Kirjallisuutta

Karjalainen, Matti: Kommunikaatioakustiikka.  Espoo:  TKK, Akustiikan ja äänenkäsittelytekniikan laboratorio, 1999.  ISBN 951-22-4412-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Solunetti: Sisäkorva eli auris interna
Veratroli

| Veratroli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,2-dimetoksibentseeni
CAS-numero:  91-16-7
PubChem CID:  7043
SMILES:  COC1=CC=CC=C1OC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H10O2
Moolimassa:  138,16 g/mol
Sulamispiste:  22,5 °C
Kiehumispiste:  206-207 °C
Tiheys:  1,084 g/cm3
Liukoisuus veteen:  6,69 g/l (25 °C)
Veratroli (C8H10O2) eli 1,2-dimetoksibentseeni on aromaattisiin eettereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa veratroli on väritöntä kiteistä tai nestemäistä ainetta, jolla on miellyttävä kukkaismainen haju. Yhdiste liukenee hieman veteen ja paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Yhdistettä esiintyy eräiden kasvien kukissa ja se toimii pölyttäjähyönteisiä houkuttelevana kemikaalina. Kasvit muodostavat veratrolia guajakolista.
Veratrolia valmistetaan metyloimalla katekolia tai guajakolia dimetyylisulfaatilla emäksisissä olosuhteissa.
Veratrolia käytetään muiden yhdisteiden, esimerkiksi lääkeaineiden valmistukseen. Sitä voidaan käyttää myös reagenssina analyyttisessä kemiassa.
Aiheesta muualla

PubChem: 1,2-Dimethoxybenzene (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): 1,2-Dimethoxybenzene (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): 1,2-Dimethoxybenzene (englanniksi)
PheroBase: Semiochemical - veratrole (englanniksi)
Verenpunainen aurinko

| Verenpunainen aurinko> Soleil rouge |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Terence Young
Käsikirjoittaja:  Laird Koenig Denne Bart Petitclerc
Tuottaja:  Ted Richmond
Säveltäjä:  Maurice Jarre
Kuvaaja:  Henri Alekan
Tuotantosuunnittelija:  Enrique Alarcón
Pääosat:  Charles Bronson Ursula Andress Toshirō Mifune Alain Delon
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Italia  Espanja  Ranska
Tuotantoyhtiö:  National General Pictures
Levittäjä:  Titanus Netflix
Ensi-ilta:  1971
Kesto:  112 min
Alkuperäiskieli:  Englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Verenpunainen aurinko (Soleil rouge tai Red Sun) on vuonna 1971 ensi-iltansa saanut lännenelokuva. Elokuvan ohjasi Terence Young. Pääosissa ovat Charles Bronson ja Ursula Andress.
Elokuva kertoo kahdesta rosvosta, Linkistä ja Gauchista, jotka suunnittelevat junan ryöstöä joukkoineen. Junassa on myös Japanin suurlähettiläs joka vierailee ensimmäistä kertaa Yhdysvalloissa. Hänellä on mukanaan erittäin arvokas samuraimiekka, joka on lahja Yhdysvaltojen presidentille. Link ja Gauch ryöstävät junan matkustajilta rahat ja kaikki arvoesineet – mukaan lukien kallisarvoisen samuraimiekan. Gauch kuitenkin pettää Linkin ja tämän joukot ottaen  rahat ja miekan itselleen. Raivostunut Link päättää lähteä Gauchin perään ja saa suurlähettiläältä avukseen tämän samurai-henkivartijan Kurodan. Tämä erikoinen kaksikko lähtee jäljittämään Gauchia ja arvokasta miekkaa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Charles Bronson  | … |  Link Stuart   |
|  Toshirō Mifune  | … |  Kuroda   |
|  Ursula Andress  | … |  Cristina   |
|  Alain Delon  | … |  Gauche   |
Arvioita

Helsingin Sanomien Pertti Avola kiteytti elokuvan vuonna 1985 tunkkaiseksi eurowesterniksi, jossa ei ole paljon tyyliä eikä tunnelmaa. Hänestä Youngin ohjaus on löysää ja pääroolit Mifunea lukuun ottamatta tylsiä. Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo ”kansojen kohtaamisen” jäävän Verenpunaisessa auringossa horjuvaksi ja ulkokultaiseksi ja antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever -elokuvaoppaalta ”naurettava ja tylsä” elokuva saa kaksi tähteä neljästä.
Sisu A-45

| Sisu KB-45, A-45 ja AH-45 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Valmistaja:  Oy Suomen Autoteollisuus Ab, Hämeenlinna ja Karjaa
Valmistusvuodet:  1970–1981
Tuotantomäärä:  n. 500 kappaletta
Suunnittelija:  Uoti Hartikainen, Pentti E. Lehtinen, Armas Tuominen ja Nils Fagerstedt
Seuraaja:  Sisu SA-150
Mitat ja massat
Kantavuus:  4 000 kg
Omamassa:  5 500 kg
Pituus:  5 700 mm
Leveys:  2 350 mm
Korkeus:  2 850 mm
Akseliväli:  3 400 mm
Maavara:  340 mm
Suurin sallittu perävaunun massa:  ei-vetävä perävaunu tiellä: 4 000 kg; ei-vetävä perävaunu maastossa: 2 000 kg; 1-akselinen vetävä perävaunu: 4 000 - 8 000 kg; 2-akselinen vetävä perävaunu: 6 000–12 000 kg
Moottori, voimansiirto ja alusta
Iskutilavuus:  6 540 cm³
Teho:  A-45: 103 kW /2600 1/min;  AH-45: 110 kW /2600 1/min;  A-45-CI: 96 kW
Vääntö:  A-45: 393 Nm /1600 1/min;  AH-45: 468 Nm /1700 1/min;   A-45-CI: 400 Nm
Polttoaine:  dieselöljy
Vetotapa:  4×4
Vaihteisto:  5+1 sekä 2-nopeuksinen alennusvaihde
Jarrut:  paineilmakäyttöiset rumpujarrut
Sisu A-45 eli Proto-Sisu oli Sisun valmistama kaksiakselinen, nelivetoinen maastokuorma-auto, jonka kantavuus oli 4 150 kg.
KB-45

Mallin ensimmäinen versio oli nimeltään KB-45. Malli oli kehitetty yhdessä puolustusvoimien kanssa jääkäripataljoonien käyttöön. Suunnitteluprojektista vastasi yli-insinööri Uoti Hartikainen. Ensimmäinen prototyyppi rakennettiin Fleminginkadun kokeiluosastolla. Se oli viimeinen Sisun omaa valmistetta olevalla AMI-bensiinimoottorilla varustettu yksilö. Akselit olivat englantilaisen Kirkstallin valmistamat. Auto sai hyvin pian sisulaisten ja armeijan henkilöstön keskuudessa prototyyppi-sanasta johdetun lempinimen Proto.
Ensimmäisen prototyypin valmistuttua puolustusvoimien edustajat ilmoittivat yllättäen, että auton akseliväliä tuli lyhentää 30 senttimetriä. Tämä perustui puolustusvoimien mittaamiin suomalaisten metsien puiden keskimääräisiin välimatkoihin. Muutos aiheutti suunnattomia ongelmia, sillä vaihteistoa ja alennusvaihdetta ei voinut sovittaa suunnitellusti. Vaihteistojen välillä ollut nivelakseli piti korvata rakenteellisesti hankalalla hammasholkkijärjestelmällä, joka mahdollisti lyhyemmän keskinäisen etäisyyden. Myös bensiinimoottorin korvaaminen dieselkäyttöisellä tuotti hankaluuksia. Kun lopullinen sarjatuotantoversio oli valmis, puolustusvoimat oli tyytyväinen lopputulokseen.
Ensimmäiset 18 autoa toimitettiin puolustusvoimille elokuussa 1965. Niitä käytettiin pääasiassa kenttä- ja ilmatorjuntatykkien vetäjinä. Puolustusvoimilla oli käytössään kaikkiaan 83 KB-45:tä, joista kaksi oli paloautoja.
A-45 ja AH-45

Vuonna 1970 esiteltiin seuraajamalli A-45, jonka ainoa merkittävä ero oli akseleissa. KB-45:ssä olleet Kirkstallin valmistamat akselit oli korvattu Sisun omaa suunnittelua olevilla planeettavälitteisillä akseleilla. Sarjatuotanto päätettiin aloittaa Hämeenlinnassa. Osa autoista kuitenkin koottiin Karjaalla Hämeenlinnan tehtaan aika ajoin riittämättömän kapasiteetin vuoksi.
A-45:stä kehitettiin pian myös muunnelma nimeltään AH-45, jossa oli jo KB-45-mallissa testattu diplomi-insinööri Ilmari Louhion kehittämä lisähydrauliikka. Järjestelmän ansiosta autoon voi kytkeä Sisu-nestemoottoreilla varustetun perävaunun, jolloin yhdistelmän maastokelpoisuus parani merkittävästi.
Moottorina Leyland EO.401 -suorasuihkutusdiesel, joka on AH-45-mallissa varustettu turboahtimella. Tämän lisäksi oli Valmet 611CA -moottorilla varustettu A-45-CI-malli. Sekä etu- että taka-akselit on varustettu tasauspyörästöjen lukoilla. Ohjaamossa on kuljettajan vierellä paikka kahdelle lisämatkustajalle, lavalla on tilaa 27 henkilölle.
A-45:n pääasiallinen asiakas oli Puolustusvoimat, joka on hiljakkoinmilloin? huutokaupannut käytöstä poistettua Proto-kalustoa. Auto on saavuttanut suosiota yksityisten harrastajien keskuudessa.kenen mukaan? Auto on ketterä etenemään maastossa lyhyen akselivälinsä sekä kiertyvän runkonsa ansiosta; epätasaisessakin maastossa pyörät pysyvät maassa. Myös VR:llä oli raivausautoksi varustettu A-45.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sisu A-45 Wikimedia Commonsissa
Sisu maastokuorma-autoihin liittyvä sivusto
Valtionrautateiden vanha A-45-raivausauto.
Verkatehtaanpuisto

Verkatehtaanpuiston rantapromenadia kesällä 2013. Kuva on otettu Hämeensillalta kohti etelää.
Puisto ja verkatehdas vuonna 1953.
Verkatehtaanpuisto on Tampereen keskustassa Hämeensillan ja Hatanpään valtatien vieressä sijaitseva puisto, joka on valmistunut vuonna 1900.  Verkatehtaanpuisto, Koskipuisto ja Työnpuisto muodostavat Tammerkosken itärannalle historiallisten keskustapuistojen ketjun. Ne ovat osa Tammerkosken kansallismaisemaa ja valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä.
Verkatehtaanpuiston nimi viittaa Tampereen Verkatehtaaseen, joka toimi aikoinaan Koskikeskuksen ja Hotelli Ilveksen paikalla. Entisistä tehdasrakennuksista on nykyään jäljellä vain konttori ja värjäämö. Muu rakennuskanta purettiin 1970- ja 1980-luvuilla.
Puistossa on Yrjö Liipolan pronssiveistos Paimenpoika (1947). Kaupunki on saanut sen lahjaksi Tampereen Verkatehtaalta. Veistos sijoitettiin aluksi Koskipuiston keskiosaan, mistä se siirrettiin nykyiselle paikalleen vuonna 1965.
Verkkokampapyrstö

| Verkkokampapyrstö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Anabantiformes
Heimo::  Rihmakalat Osphronemidae
Suku::  Belontia
Laji::  hasselti
Kaksiosainen nimi
 Belontia hasselti  (Cuvier, 1831) 
Synonyymit
 Polyacanthus hasselti Cuvier, 1831 
Katso myös
   Verkkokampapyrstö Wikispeciesissä   Verkkokampapyrstö Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Verkkokampapyrstö (Belontia hasselti) on rihmakalojen (Osphronemidae) heimoon kuuluva makeissa vesissä elävä kalalaji.
Verkkokampapyrstö voi kasvaa korkeintaan 20 senttimetrin mittaiseksi. Lajia tavataan Indonesiasta, Malesiasta ja Thaimaasta. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut sen elinvoimaiseksi lajiksi. Verkkokampapyrstö munii kudun aikana keskimäärin 500–700 mätimunaa. Laji elää noin 25–30 asteen lämpöisissä vesissä. Sopiva pH-arvo sille on 6,5–8.
Verkkokampapyrstö on kaupallisesti tärkeä ruokakala ja sitä pidetään myös akvaariossa.
Vermasjärven valuma-alue

Vermasjärven valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.45) on Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 97,68 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 6,0 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Vaskivesi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Tarjanneveden alueelle (35.41).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat neljä aluetta tai valuma-aluetta :
Makkaraojan valuma-alue (35.451)
Vermasjärven alue (35.452)
Uskalinjoen valuma-alue (35.453)
Tienvierijärven valuma-alue (35.454)
Kari Vepsä

| Kari Vepsä |
| --- | --- |
 Kari Vepsä Vihreät Niityt -iskelmätapahtumassa heinäkuussa 2006.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. maaliskuuta 1952 (ikä 72)
Muusikko
Levy-yhtiöt:  Minimusic, Snap, BMG, AXR
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Kari Kalevi Vepsäläinen (s. 31. maaliskuuta 1952 Suonenjoki)  on suomalainen muusikko, joka tunnetaan yleisesti taiteilijanimellään Kari Vepsä. Hän aloitti muusikonuransa 1960-luvun lopussa, mutta varsinainen läpimurto tapahtui vuonna 1996, jolloin hän voitti television Syksyn sävel -kilpailun kappaleella Onnenmaa.
1980-luvulla Vepsä julkaisi kasettiäänitteitä omalla Minimusic-levymerkillä.
Kari Vepsä tunnetaan myös hevosten koulutustaidoistaan, ja hän kiertää ympäri Suomea pitämässä hevosten käsittelykursseja. Näillä kursseilla yleisö saa seurata Vepsälle ennalta tuntemattomien ns. ongelmahevosten koulutusta. Karin omistama kilpa- ja valmennustalli KV-Stable on tunnettu lännenratsastuksesta. Kari Vepsällä on lännenratsastuksen reiningissä SM-hopeaa 2007 ja SM-pronssia 2010 ja 2011. Vuonna 2013 hän voitti itse kasvattamallaan KV-Stormlost Charleylla quarter-hevosten Suomen-mestaruuden reiningissä.  Hän on edustanut Suomea reiningissä muun muassa Ruotsissa, Saksassa ja vuoden 2014 ratsastuksen maailmanmestaruuskilpailussa Ranskan Caenissa.lähde?
Yksityiselämä

Vepsä asuu vaimonsa Maijan kanssa Karkkilassa. Avioliitto solmittiin vuonna 2004 Karibianmerellä. Vepsällä todettiin vuonna 2011 eturauhasen syöpä, joka leikattiin onnistuneesti.
Entinen kansanedustaja Osmo Vepsäläinen oli Kari Vepsän setä.lähde?
Diskografia

| --- | --- |
 Albumit Katja (1981,  omakustanne, kasetti)  Vaihda vapaalle (1983,  omakustanne, kasetti)  Onnenmaa (1996,  platinalevy)  Nään sinut vielä (1998)  Elämä on kaunis (2000)  Tää on sun maa (2002)  Muistatko (2006)  Nyt on tanssin aika (2011)   Elämästä kiitos (2016)    Kokoelmat Vauhtihitit (1983,  kasetti, omakustanne)  Suuret sävelet (2000)  Parhaat (2004)  40 unohtumatonta laulua (2007)  Legendat  (2009)  Nyt on tanssin aika (2011)  Muistatko (2006) :  Vierivät Kivet (2018) Singlet Miksi oot niin kaukana (1995)  Isän tyttö (1995)  Toivon niin (1996)  Tanssin yötä pois (2000)  Muukalainen (2001)  Tule joulu meidän sydämiin (2002)  Tää kesä tuoda sut vois (missä mun rakkaani on) (2002)  M.R.S. - Mä rakastan sua (2004)  Erämaa (2005)  Vihreäsilmäinen (2011)  Vierivät Kivet (2012)  Natalie (2013)  Kun yö ohi on (2013)  Texas (2014)
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
Kari Vepsän esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kari Vepsä Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Verhopilvi

Altostratus translucidus eli läpinäkyvä verhopilvi. Aurinko kuultaa pilven läpi.
Untuvapilveä ja aaltomaista verhopilveä (Altostratus undulatus)
Verhopilvi (Altostratus, As) on 2–5 kilometrin korkeudessa esiintyvä keskipilvi. Se muodostaa lähes piirteettömän pilvilautan, joka peittää usein koko taivaan. Kostealla ilmalla verhopilvestä tulee paksu ja harmaa, ja se peittää Auringon. Kuivalla ilmalla verhopilvi jää ohueksi ja läpikuultavaksi, jolloin Aurinko näkyy sen läpi ja Kuun ympärille voi syntyä punertava pilvikehä.
Verhopilvi koostuu yleensä pilvipisaroista, mutta joskus lisäksi jääkiteistä. Siinä saattaa olla aaltomaisia kuvioita. Verhopilvi muodostuu kosteasta ja nousevasta ilmasta tai ylempää laskeutuneesta harsopilvestä, joka on muuttunut paksummaksi. Se ennustaa lämmintä rintamaa ja pitkään kestävää sadetta, kesällä myös ukkosta.
Verhopilvipeite voi olla tuhansien neliökilometrien laajuinen. Kun verhopilvi on tarpeeksi paksu, se muuttuu laajaksi sadepilveksi ja siitä sataa vettä tai lunta. Silloin kun verhopilvi sataa maahan asti, sade on vähäistä. Verhopilvi voi aiheuttaa jään kerääntymisen sen läpi lentävään koneeseen.
Jaottelu

Muunnokset:
Altostratus translucidus – läpikuultava, aurinko tai kuu kuultaa läpi
Altostratus opacus – läpikuultamaton , aurinko tai kuu ei näy läpi
Altostratus undulatus – aaltomainen
Altostratus duplicatus – kaksi tai useampia kerroksia
Lisäpiirteet:
Altostratus mamma – utarepilvi
Altostratus virga – sadejuovia, jotka eivät ulotu maahan
Altostratus pannus – repalemaisia osia, huonon sään repalepilvi
Altostratus praecipitatio – sataa maahan asti
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
NASA Virtual Skies – Weather Tutorial: Altostratus Clouds (Arkistoitu – Internet Archive)
Sirakin kirja

| Sirakin kirja> Σοφία Ἰησοῦ Σειράχ.Raamattu Vanha testamentti Deuterokanoniset kirjat |
| --- | --- |
 Sirakin kirjaa Gutenbergin Raamatussa.
Synty ja käyttö
Kirjoittaja (perint.):  Jeesus Siirakin poika
Ajoitus:  n. 180–175 eaa.
Käyttäjä:  katolinen kirkko ortodoksinen kirkko
Teksti
Genre:  viisauskirjallisuus
Alkukieli:  heprea ja muinaiskreikka
Alkuperä:  Septuaginta
Lyhenne:  Sir.

Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Sirakin kirja tai (Jeesus) Siirakin kirja (m.kreik. Σοφία Ἰησοῦ Σειράχ, Sofia Iēsū Seirakh, lat. Ecclesiasticus) on deuterokanonisiin kirjoihin eli Vanhan testamentin apokryfikirjoihin kuuluva kirja, joka on mukana Septuagintassa sekä katolisessa ja ortodoksisessa Raamatussa. Se ei kuulu juutalaiseen Raamattuun Tanakiin eikä varsinaiseen protestanttisten Raamattujen kaanoniin.
Kirjan synty

Sirakin kirja on kirjoitettu noin vuosina 180–175 eaa. Sen kirjoittaja Jeesus Siirakin poika kirjoitti kirjan hepreaksi. Hänen pojanpoikansa käänsi sen kreikaksi ja lisäsi kirjaan esipuheen vuoden 132 eaa. tienoilla.
Kirja tunnettiin pitkään vain kreikankielisistä käännöksistä, joista tärkein sisältyy Septuagintaan. Sen hepreankielisen tekstin tunsi vielä 400-luvulla kirkkoisä Hieronymus, ja siihen on viittauksia myös rabbiinisessa kirjallisuudessa, mutta se joutui myöhemmin kadoksiin. Osia siitä löydettiin vasta 1890-luvulla Kairosta erään synagogan umpeen muuratusta varastohuoneesta. Niitä epäiltiin pitkään käännöksiksi kreikankielisistä teksteistä, kunnes myös Kuolleenmeren kääröjen joukosta ja Masadasta löydettiin heprealaisten tekstien katkelmia. Nykyisin tunnetut katkelmat käsittävät 68 % kreikankielisen Sirakin kirjan tekstistä.
Sisältö ja rakenne

Kirja on kokoelma eettisiä opetuksia. Se muistuttaa läheisesti Sananlaskuja, mutta eroaa siitä olemalla yhden kirjoittajan kirjoittama teos eikä kokoelma eri lähteistä koottuja ohjeita.
Kirja alkaa esipuheella, jossa todetaan sen olevan kreikankielinen käännös hepreankielisestä alkuteoksesta ja valitellaan vaikeutta kääntää viisauksia kielestä toiseen sanatarkasti. Kirjan varsinainen sisältö koostuu kahdesta pääosasta. Ensimmäiset neljätoista säettä käsittelevät Jumalan pelon tärkeyttä ja Hänen käskyjensä täyttämistä, joissa kirjan mukaan asuu todellinen viisaus. Osa jatkuu konkreettisina ohjeina käytännön elämälle, koostuen pitemmistä säkeistä. Toisen osan sisältö on enemmän yhdenmukaista, kuvaten kaikkivaltiasta viisautta luonnossa ja viisauden harjoittamista elämässä ja nostaen esiin esimerkkejä Israelin historiasta, Eenokista ylipappi Simoniin (jonka uskotaan olleen kirjoittajan aikalaisia). Kirja päättyy lyhyeen yhteenvetoon ja ilmaisee kirjoittajan tarkoituksen, minkä jälkeen kirjoittaja palaa kiittämään Jumalaa viisauden lahjoista.
Merkitys

Kirjan alkuperästä ja kirjoittajasta on kiistelty. Vaikka kirjaa ei hyväksytty Tanakiin, sitä lainataan silloin tällöin Talmudissa ja rabbiinisessa kirjallisuudessa.
Kristillisessä perinteessä kirja on ollut ehkäpä vieläkin korkeammassa arvossa ja sitä pidetään eräänä peruspilarina kristillisen teologian synergismi-opille. Siihen viitataan vanhoissa kristillisissä teksteissä ja kirkkoisien, viittaajina usein varsinkin Klemens ja Origenes. Kirja onkin mukana sekä katolisessa että ortodoksisessa kanonisoidussa Raamatussa.
Katolisessa kirkossa Sirakin kirjan eräitä jakeita luetaan Neitsyt Marialle omistetuissa messuissa, sillä Mariaa ylistetään liturgiassa "viisauden istuimeksi". Kirjaa siteerataan myös katolisen kirkon katekismuksessa, jossa sillä muun muassa perustellaan neljättä käskyä ja perheenjäsenten velvollisuuksia. Ortodoksisessa kirkossa sen 44. luvussa oleva esi-isien ylistys luetaan toisena helluntain jälkeisenä sunnuntaina, jolloin muistellaan Athos-vuoren pyhiä kilvoittelijoita ja Venäjän kaikkia pyhiä.
Luterilainen kirkko ei pidä Sirakin kirjaa kuten ei muitakaan apokryfikirjoja ohjeellisina, mutta kylläkin uskonnollisesti rakentavina ja hyvinä ja hyödyllisinä lukea. Lutherin mukaan Siirakin kirja on "viisaan miehen kirjoittama oivallinen teos", joka opettaa lukijoilleen oikeaa suhtautumista Jumalan sanaan, muihin ihmisiin, ruumiin tarpeisiin ja omaisuuteen.
Suomessakin Sirakin kirja on ollut aikoinaan hyvin suosittu ja kansan­omaisestikin tunnettu, ja vanha kansa onkin usein vedonnut siihen, mitä "Syyrakki" jostakin asiasta sanoo. Kirjaa on myös siteerattu eräässä Frans Mikael Franzénin runossa, ja siihen on viittauksia muun muassa Aleksis Kiven Seitsemässä veljeksessä sekä eräissä Pentti Haanpään teoksissa.
Sirakin kirja mainitaan sivumennen myös vanhimmissa Koraanin käsikirjoituksissa, joista se ei kuitenkaan ole levinnyt yleisesti muslimien keskuuteen ja tietoisuuteen.