Salvador Dalí
Taiteilijana > Taidemaalarina

Opiskeluaikoinaan Dalí kokeili rinnakkain useita tyylejä, kuten impressionismia ja dadaismia. Hän sai omaan fotorealistiseen tyyliinsä erityisen paljon vaikutteita Pablo Picasson klassisistisista teoksista. Vuoden 1924 lopulla Dalí suosi uusasiallista tyyliä maalatessaan sisartaan.
Dalí ryhtyi sijoittamaan vapaan assosiaation tuottamia aiheita epätodelliselta vaikuttaviin maisemiin vuonna 1926 saatuaan vaikutteita Joan Mirólta, Giorgio de Chiricolta ja Yves Tanguylta. Hän maalasi Costa Bravan kalliotaustoihin vartalon, raajojen ja kasvojen kappaleita sekä aasinruhoja ja lintujen luurankoja mätänemisen kohteina. Näitä maalauksia on tulkittu elämäkerrallisesti sekä pyrkimyksenä luoda maalauksia, jotka esittävät Dalín sanoin ”konkreetin irrationaalisuuden käsin tehtyä värivalokuvausta”.
Dalí kehitti 1920-luvulla oman merkki- ja symbolikielen, jota hän käytti joskus myöhemmässäkin tuotannossaan. Yksi näistä symboleista oli eläimen raadon ja sitä syövien muurahaisten kautta kuvattu mätäneminen, jolla Dalí pilkkasi vihaamaansa poroporvarillista ja vanhoillista yhteiskuntaa. Toinen Dalín suosima aihe oli lipasto, joka avautuu ihmisen vartalosta tai raajoista. Dalílle laatikot olivat muistin ja piilotajunnan symboleita sekä viittasivat ”lokeroajatteluun”, jonka käsitteen hän omaksui Sigmund Freudin teoksista.
Dalín surrealistinen vaihe kattoi vuodet 1929–1936, jolloin hän maalasi tunnetuimmat teoksensa. Hän myös selosti ajatuksiaan ja niiden toteutusta lukuisissa esseissään, joita ilmestyi surrealistisissa julkaisuissa. Dalí teki lisäksi surrealistisia esineitä ja kirjoitti niistä. Hänen mukaansa merkitykseltään symboliset esineet eivät soveltuneet mekaaniseen käyttöön, vaan perustuivat mielikuviin ja fantasioihin, jotka ilmentävät piilotajuista toimintaa. Hänen mukaansa tällaiset esineet täyttäisivät maailman ja murentaisivat tarpeettomuudellaan yhteiskunnan sovinnaisuussääntöjä.
Surrealistisena maalarina Dalí kertoi pyrkivänsä ”materialisoimaan läpikotaisin irrationaalisia kuvia hyperrealistisella tarkkuudella” ja kutsui taulujaan ”käsin maalatuiksi univalokuviksi”. Luomisprosessiaan Dalí nimitti ”paranoidis-kriittiseksi menetelmäksi”.
Vuosina 1936–1939 Dalín maalauksissa nähdään tyylillistä varmuutta ja kypsyyttä. Hän maalasi myös piilokuvia, kuten Loputon arvoitus (1938), joissa katsoja voi nähdä erilaisia sisältöjä.
Palattuaan Yhdysvalloista sodan jälkeen Eurooppaan Dalí sovelsi paranoidis-kriittistä menetelmäänsä vanhoihin mestariteoksiin, joista hän tuotti uudenlaisia toisintoja. Vuodesta 1958 alkaen hän maalasi suuria historiallisia maalauksia. Hän kiinnostui klassisista kompositiomenetelmistä, varsinkin kultaisesta leikkauksesta.
Dalin atomimystiikan kausi kattoi vuodet 1948–1958. Hän paneutui syvällisesti luonnontieteellisiin ilmiöihin ja atomiteoriaan. Hän maalasi myös klassis-uskonnollisia aiheita, kuten ristiinnaulitsemiskuvia ja enkeleitä. Dalín atomimystiikan kauden aikaiset maalaukset yhdistelivät omaperäisesti uskonnollisia ja mystisiä aiheita luonnontieteellisiin aiheisiin. Atomin löytymisen vaikutuksesta Dalí purki maalaustensa aiheita pienempiin osiin. Tällä hän pyrki tuomaan näkyvästi esiin hiukkasten välillä vaikuttavat voimat ja lähentämään omaa luomistyötään uuteen luonnontieteelliseen maailmankuvaan. 1960-luvulla Dalí kiinnostui maailmankaikkeuden alkuperää ja syntyä koskevista kysymyksistä.
Viimeisissä töissään Dalí kokeili myös abstraktia ekspressionismia ja poptaidetta sekä teki joukon uskonnollisia töitä.