stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Villem Grünthal
Suomennettuja runoja

Aino Kallas, Merentakaisia lauluja: valikoima runokäännöksiä ja katsaus virolaiseen laulurunouteen, Helsinki: Otava 1911
Eestin runotar: virolaisen lyriikan antologia, toim. Elsa Haavio,  Helsinki: WSOY 1940
Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Ajatus (Mõte), suom. Aino Kallas, teoksessa: Merentakaisia lauluja
Hietasärkällä (Luitel), suom. Aino Kallas, teoksissa: Eestin runotar ja Merentakaisia lauluja
Hopealaiva, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
Joutsenet (Luiged), suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
Joutsenet (Luiged),, suom. Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta, 1974, 2004
Kaksi pihlajaa, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
Kallioilla (Kaljudel), suom. Aino Kallas, teoksessa: Merentakaisia lauluja
Katajanummella, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
Kevät (Kevade), suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
Kevät 10 (Kevade 10), suom. Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta
Kevättunnelma (Kevadetunne), suom. Aino Kallas, teoksessa: Merentakaisia lauluja
Linnamäellä, suom. Matti Kuusi, teoksessa: Eestin runotar
Näky, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
Oode ehtoolle (Õhtu ood), suom. Aino Kallas, teoksessa: Merentakaisia lauluja
Sairaana (Haiguse aegu), suom. Aino Kallas, teoksessa: Merentakaisia lauluja
Sininen karja, suom. Aino Kallas, teoksessa: Eestin runotar
Sydäntalven yö (Südatalve-öö), suom. Aino Kallas, teoksessa: Merentakaisia lauluja
Syystalven ilta (Sügistalve õhtu) suom. Aino Kallas, teoksessa: Merentakaisia lauluja
Talvi-ilta (Talvine õhtul), suom. Aino Kallas, teoksessa: Merentakaisia lauluja
Varhainen aamu, suom. Matti Kuusi, teoksessa:Eestin runotar
Maija Grotell

Nuori Maija Grotell.
Maija (Majlis) Grotell (19. elokuuta 1899 Helsinki – 6. joulukuuta 1973 Pontiac, Michigan, Yhdysvallat) oli suomalais-yhdysvaltalainen keraamikko ja opettaja. Grotell teki elämäntyönsä Yhdysvalloissa ja sai vuonna 1934 maan kansalaisuuden. Hänet tunnetaan ”Yhdysvaltain keramiikkataiteen äitinä”.
Grotell valmistui Taideteollisuuskeskuskoulusta mutta ei löytänyt alansa työtä Suomesta. Hän muutti vuonna 1927 New Yorkiin opiskellakseen New York State College of Ceramicsissa. Vuodesta 1927 vuoteen 1938 hän myös toimi alan opettajana useissa New Yorkin oppilaitoksissa. Vuonna 1938 Grotell siirtyi Bloomfield Hillsiin Michiganiin, jossa hänestä tuli Cranbrook Academy of Artin keramiikkaosaston päällikkö. Yksi hänen kollegojaan Cranbrookissa oli arkkitehti Eliel Saarinen. Grotell jäi Cranbrook Academysta eläkkeelle vuonna 1966.
Grotellia pidettiin innovatiivisena ja lahjakkaana opettajana, ja erityisen tunnettu hän oli lasitusteknisistä kokeiluistaan. Saarisen ehdotuksesta hänen lasitetekniikkaansa käytettiin General Motors Technical Center -rakennuksen keraamisessa ulkoseinässä Warrenissa Michiganissa. Grotell palkittiin uransa aikana useilla tunnustuksilla, muun muassa Barcelonan vuoden 1929 maailmannäyttelyssä hän sai Diploma di Colabradorin, Pariisin vuoden 1937 maailmannäyttelyssä hopeamitalin sekä vuonna 1966 Cranbrook Academy of Artin Faculty Medalin. Postuumisti hän sai vuonna 1999 National Council on Education for the Ceramic Artsin myöntämän Excellence in Teaching -tunnustuksen. Grotell piti useita yksityisnäyttelyitä, muun muassa Chicagon Taideinstituutissa (1950), Cranbrookin museossa (1952), Syracusen yliopiston Joe and Emily Lowe Art Centerissä sekä Museum of Contemporary Craftsissa (1967) New Yorkissa. Hänen töitään on monien museoiden kokoelmissa.
Kirjallisuutta

Schlanger Jeff – Takaezu, Toshiko: Maija Grotell: Works Which Grow From Belief.  Goffstown:  Studio Potter, 1996.  ISBN 0-9652176-2-0
Silverman, Jean: Review of “Maija Grotell: Works Which Grow from Belief.” Studio Potter Network Newsletter, Autumn 1996. (Artikkelin arkistoitu verkkoversio.)
Aiheesta muualla

Maija Grotell Papers. Special Collections Research Center, Syracuse University.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Vase, 1935
Käännös suomeksi
Maailmanjääoppi

Maailmanjääoppi tai kosminen jääteoria (saks. Welteislehre) on erikoinen maailmanselitysoppi, jonka kehitteli vuonna 1894 itävaltalainen kaivosinsinööri ja amatööritähtitieteilijä Hanns Hörbiger. Sen pääajatus on, että planeetat ja yötaivaalla näkyvät tähdet ovat jäätä. Tuolloin ei tiedetty, mitä galaksit ovat, eikä ymmärretty Linnunradan olevan sellainen, joten oletettiin, että maailmankaikkeuteen kuuluvat vain Aurinkokunta sekä taivaalla näkyvät tähdet.
Hörbigerin sanotaan saaneen oivalluksensa katsellessaan kaukoputken läpi Kuuta. Sen kirkkaus sai hänet vakuuttuneeksi, että Kuun pinta koostuu jäästä. Myös Linnunradan loisteen hän ajatteli olevan lukemattomista jäälohkareista heijastuvaa Auringon valoa. Raekuurojen hän päätteli olevan peräisin tällaisten jäämöykkyjen iskeytymisestä ilmakehään.
Aurinkokunnan synty ja kehitys maailmanjääopin mukaan

Teorian mukaan aurinkokunnat ovat syntyneet siten, että jättiläiskokoiseen tähteen törmäsi suuri määrä toisen, ammoin kuolleen tähden jääpitoisia jäännöksiä. Seuranneessa räjähdyksessä avaruuteen sinkoutui valtavat määrät vesihöyryä joka tiivistyi jääksi. Jää kasautui aikojen kuluessa planeetoiksi. Yksi muodostuneista aurinkokunnista oli omamme, jossa muinoin oli paljon enemmän planeettoja kuin nykypäivänä. Sen ympärillä on noin kolme kertaa Neptunuksen etäisyydellä oleva rengas, joka koostuu miljoonista jäisistä taivaankappaleista ja jonka näemme Linnunratana.
Aurinkokunnalla on takanaan pitkä kehityshistoria. Ulommat planeetat ovat suuria koska ne ovat nielaisseet enemmän jääplanetoideja kuin pienemmät sisäplaneetat. Planeettainvälinen avaruus ei teorian mukaan ole tyhjä vaan sisältää ohutta vetykaasua, joka hidastaa planeettojen kiertoliikettä Auringon ympäri ja saa ne maailmankausien kuluessa hitaasti kiertymään lähemmäksi keskustähteä. Tämän vuoksi myös Kuu kiertää Maata spiraalin muotoista rataa ja tulee lopulta kaukaisessa tulevaisuudessa maapallon Rochen rajan sisälle, jolloin se pirstoutuu vuorovesivoimien takia ja sen sirpaleet satavat Maahan massiivisina raekuuroina.
Hörbigerin mukaan Maata on muinoin eri aikoina kiertänyt useampikin kuu, joista nykyinen Kuu on vain viimeinen. Kukin niistä on hänen mukaansa alkujaan kiertänyt Aurinkoa planeettana Maan ja Marsin ratojen välissä, mutta niiden rata on vähitellen siirtynyt lähemmäs Aurinkoa, kunnes niistä kukin vuorollaan on ensin joutunut Maata kiertävälle radalle ja myöhemmin törmännyt Maahan. Nämä törmäyskatastrofit ovat yhteydessä muinaisten kulttuurien perimätietoon. Hörbigerin mukaan nykyinen Kuukin tulisi vielä aikanaan törmäämään Maahan. Vielä myöhemmin saman kohtalon kokee hänen mukaansa Mars, josta tulee Maan seuraava ja samalla viimeiseksi jäävä kuu.
Edellisen, kenotsooisella maailmankaudella Maata kiertäneen kuun törmäys ja nykyisen kuun joutuminen Maan sieppaamaksi ovat teorian mukaan tunnistettavissa vanhojen kulttuurien lukemattomista myyteistä ja legendoista. Esimerkiksi tarina vedenpaisumuksesta liittyy törmäävän kuun nostattamaan vuoksiaaltoon. Viimeisimmästä kuutörmäyksestä on teorian mukaan kulunut noin 10000 vuotta.
Teorian kulta-aika

Tiedeyhteisö piti Hörbigerin teoriaa alusta lähtien näennäistieteenä. Seurauksena oli että kannattajia kalasteltiin tavallisen kansan parista. Maailmanjääopin kannattajakunta alkoi saada uskonnollisen kultin piirteitä ja sillä oli myös yhä enemmän natsisympatioita. Osa kannattajista jopa häiriköi tähtitieteellisissä kokouksissa vaatien "oppikirjatähtitieteen" sijaan Hörbigerin teorian mukaista tutkimusta.
Hörbiger vastasi uhmakkaasti saamaansa maailmanjääoppia koskevaan kritiikkiin. Kun joku perusteli hänelle matemaattisesti ettei hänen teoriansa ollut toimiva, hän vastasi: "Laskelmien tekeminen 
vain johtaa harhaan." Joku myös muistutti Hörbigeriä siitä, että moinen epätieteellisyys oli insinööriltä hyvin kummallista. Kuun pinta ei voinut olla jäätä koska sen lämpötila auringonvalossa ylittää veden kiehumispisteen. Kolmas kertoi valokuvista, jotka osoittivat ettei Linnunrata suinkaan koostunut jäähiukkasista vaan miljoonista tähdistä, mihin Hörbiger totesi kuvien olevan väärennöksiä, jotka olivat "taantumuksellisten" tähtitieteilijöiden tekemiä. Eräälle kritisoijalle Hörbiger kirjoitti takaisin: "Joko uskotte minua ja opitte, tai suhtaudun teihin kuin viholliseen."
Hörbiger kuoli vuonna 1931. Maailmanjääoppi sai toden teolla tuulta siipiensä alle natsien noustessa valtaan Saksassalähde?. Adolf Hitler hyväksyi teorian osaksi kansallissosialistisen puolueen maailmankuvaa ja Hörbigeriä alettiin pitää kutakuinkin Saksan Kopernikuksena. Teoria tuntui sopivan hyvin natsien juutalaisena pitämän suhteellisuusteorian arjalaiseksi vastineeksi.
Teorian puutteet

Tieteellisestä näkökulmasta maailmanjääopin mukainen tapahtumien kulku on mahdoton, sillä Kuun törmääminen Maahan olisi sen luokan katastrofi että alkeellinenkaan elämä tuskin siitä selviytyisi. Teoria ei myöskään anna vastausta siihen, miksi Maa ei ole muiden planeettojen kaltainen jääpallo ja miksi sen kiertorata ei ole kiertymässä kohti Aurinkoa.
Suuren yleisön keskuudessa maailmanjääopilla oli kuitenkin jonkin verran kannatusta vielä toisen maailmansodan aikoihin ja sen jälkeenkin. Esimerkiksi Saksassa vielä 1950-luvulla noin miljoona ihmistä kertoi uskovansa maailmanjääoppiin. Osa teorian sisältämistä väitteistä on kuitenkin myöhempien havaintojen myötä osoittautunut paikkansapitäviksi, sillä Aurinkokunnan ulko-osissa on paljon jäisiä taivaankappaleita.
Länsimaisen filosofian historia (kirja)

| Länsimaisen filosofian historia> A History of Western Philosophy |
| --- | --- |
 Uusintapainoksen kansikuva.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Bertrand Russell
Kieli:  englanti
Genre:  länsimaisen filosofian historia
Kustantaja:  George Allen & Unwin Ltd, Lontoo
Julkaistu:  1945
Suomennos
Suomentaja:  J. A. Hollo
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1948
Sivumäärä:  525 + 381
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Länsimaisen filosofian historia (History of Western Philosophy, alaotsikkona Poliittisten ja sosiaalisten olosuhteiden yhteydessä varhaisimmista ajoista nykyaikaan asti, And Its Connection with Political and Social Circumstances from the Earliest Times to the Present Day) on filosofi Bertrand Russellin vuonna 1945 julkaisema opas länsimaisen filosofian historiaan esisokraatikoista varhaiselle 1900-luvulle.
Teoksesta

Russell kirjoitti teoksen toisen maailmansodan aikana. Sen alkuperä oli Russellin Barnes Foundation -instituutissa, Philadelphiassa vuosina 1941 ja 1942 laajalle yleisölle pidetyissä filosofian historian luennoissa. Suuren osan historiallisesta tutkimuksesta teki Russellin kolmas vaimo Patricia. Vuonna 1943 Russell sai kustantajalta 3000 dollarin etumaksun kirjan kirjoittamiseksi, ja hän kirjoitti kirjan vuosien 1943 ja 1944 välillä. Kirja oli heti julkaisunsa 1945 jälkeen suuri myyntimenestys, vaikka useat filosofian tutkijat arvostelivat sitä huomattavasti. Kirjan menestys takasi, että Russell saattoi elää taloudellisesti turvatun loppuelämän.
Russell kirjoitti kansantajuisella tyylillä huumoria unohtamatta, ja teos on yksi hänen tuotantonsa merkittävimpiä. Kun Russell sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1950, Länsimaisen filosofian historia mainittiin yhtenä teoksista, joka sai aikaan palkinnon myöntämisen Russellille, ja teosta lainattiin myöntämispuheessa kahdesti.
Russell käsitteli kirjassa kirjan kohteena olleiden filosofian elämää, historiallista kontekstia, yhteiskunnallista ympäristöä ja filosofisia järjestelmiä. Sen jälkeen hän selitti, missä ja millä tavalla he menivät ajattelussaan väärille jäljille. Näin kirja käsittelee usein sekä kirjan kohteena olevien filosofien että Russellin omaa filosofiaa.
Rakenne

Länsimaisen filosofian historia on jaettu kolmeen kirjaan, joista jokainen on jaettu osiin ja lukuihin. Kukin luku käsittelee yleensä yhtä filosofia, filosofista koulukuntaa tai ajanjaksoa. Erityisesti toinen kirja on enemmän katsaus historialliseen ajanjaksoon kuin filosofiseen kehitykseen. Ainoastaan Platonille, Aristoteleelle ja Lockelle on omistettu useampi luku. Viimeinen luku, ”Loogisen analyysin filosofia”, on Russellin tuon ajan omaan filosofiaan pohjautuva esitys.
Rakenne > Kirja I: Vanhan ajan filosofia

Esisokraatikot (mukaan lukien Pythagoras, Herakleitos, Parmenides, Empedokles, Anaksagoras ja Protagoras)
Sokrates, Platon ja Aristoteles
Antiikin filosofia Aristoteleen jälkeen (mukaan lukien kyynikot, skeptikot, epikurolaiset, stoalaiset ja Plotinos)
Rakenne > Kirja II: Katolinen filosofia

Kirkkoisät (mukaan lukien kehitys juutalaisessa filosofiassa, Pyhä Ambrosius, Pyhä Hieronymus, Pyhä Augustinus, Benedictus Nursialainen ja paavi Gregorius Suuri)
Skolastikot (mukaan lukien Johannes Scotus Eriugena ja Tuomas Akvinolainen)
Rakenne > Kirja III: Uuden ajan filosofia

Renessanssista Humeen (mukaan lukien Machiavelli, Erasmus Rotterdamilainen, More, Bacon, Hobbes, Descartes, Spinoza, Leibniz, Locke, Berkeley ja Hume)
Rousseausta nykyaikaan (mukaan lukien Rousseau, Kant, Hegel, Byron, Schopenhauer, Nietzsche, utilitaristit, Marx, Bergson, William James ja John Dewey)
Suomennos

Russell, Bertrand: Länsimaisen filosofian historia poliittisten ja sosiaalisten olosuhteiden yhteydessä varhaisimmista ajoista nykyaikaan asti 1: Vanhan ajan filosofia. Katolinen filosofia.  ((History of Western Philosophy and its Connection with Political and Social Circumstances from the Earliest Times to the Present Day, 1946.) Suomentanut J. A. Hollo)  Porvoo:  WSOY, 1948.  – 3. [nidottu] painos: Laatukirjat. Porvoo Helsinki Juva. WSOY, 1992 (10. painos 2001). ISBN 951-0-17867-5.
Russell, Bertrand: Länsimaisen filosofian historia poliittisten ja sosiaalisten olosuhteiden yhteydessä varhaisimmista ajoista nykyaikaan asti 2: Uuden ajan filosofia.  ((History of Western Philosophy and its Connection with Political and Social Circumstances from the Earliest Times to the Present Day, 1946.) Suomentanut J. A. Hollo)  Porvoo:  WSOY, 1948.  – 3. [nidottu] painos: Porvoo Helsinki Juva. WSOY, 1992 (10. painos 2001). ISBN 951-0-17886-1.
Aiheesta muualla

A History of Western Philosophy. Digitalisoitu kopio ensimmäisestä painoksesta Internet Archivessa. (englanniksi)
Länsi-Suomen opisto

Länsi-Suomen opisto
Länsi-Suomen opisto on Huittisten Loiman kylässä toimiva Suomen vanhin suomenkielinen kansanopisto. Se on perustettu vuonna 1892. Opisto on uskonnollisesti ja poliittisesti sitoutumaton oppilaitos.
Länsi-Suomen opiston tehtävänä on ohjata ja tukea opiskelijaa elinikäisen oppimisen periaatteiden mukaisesti henkilökohtaisten, sivistyksellisten ja opinnollisten tavoitteiden saavuttamisessa. Lisäksi opisto edistää yhteisöllisyyttä ja koulutuksen kansainvälisyyttä.
Opiston kulttuurihistorialliset tilat sekä "Juhlasali" ovat lukuisten kokousten, seminaarien ja juhlien pitopaikkana. Samoin jokirannassa sijaitseva Takkahuone on suosittu paikka tilaisuuksien pitoon. Syksyllä 2010 Takkahuoneelle valmistui ulkoilmanäyttämö katsomoineen. Opiston asuntolat ovat joko uudehkoja tai vastikään kauttaaltaan peruskorjattuja. Yli 90 % Länsi-Suomen opiston opiskelijoista asuu opiston asuntoloissa.
Vapaa Sivistystyö

Opisto on yksi tunnetuimmista ja suurimmista vapaaseen sivistystyöhön keskittyneistä oppilaitoksista Suomessa. Sen koulutuslinjoilla opiskelee vuosittain reilusti yli 1 000 opiskelijaa eri maista. Opiston koulutustarjonta koostuu kieliopinnoista, teatteri- ja taidealan opinnoista, ja valmennuskursseista.
Länsi-Suomen opisto kouluttaa lisäksi maahanmuuttajia ja erityisessä syrjäytymisvaarassa olevia sekä opinnollista kuntoutusta tarvitsevia henkilöitä. Opisto on mukana erilaisissa kansallisissa ja kansainvälisissä hankkeissa, joissa keskitytään koulutuksen kansainvälisyyden vahvistamiseen ja vapaan sivistystyön mukaisten opintojen kehittämiseen.
Kurssit > Kielet

Tällä hetkellä opisto tarjoaa englannin ja suomen kielen kursseja. Kursseja järjestetään sekä syksyisin että keväisin.
Kurssit > Teatteri- ja tanssi

Opistossa voi opiskella teatteria englannin kielellä English drama-linjalla sekä paritanssia ja musiikkiteatteria.
Kurssit > Kielileirit sekä räätälöidyt kieli- ja kulttuurikurssit

Opisto toteuttaa yhteistyössä ulkomaalaisten yhteistyökumppaneidensa kanssa viikon tai kahden viikon pituisia kielikursseja, joissa yhdistyvät opinnot sekä tutustuminen suomalaiseen kulttuuriin, vapaa-aikaan ja työelämään.
Historiaa

Länsi-Suomen opisto perustettiin Huittisiin vuonna 1892 parantamaan maaseudun väestön koulutuksellisia tarpeita ja edistämään suomalaisuus-aatetta. Alkuaikoina opetus oli hyvin käytännönläheistä; opetettiin taitoja, joita perinteisessä maatalousyhteiskunnassa tarvittiin – maataloutta ja kodinhoitoa.
Sotavuosien aikana opistolla toimi aluksi tykistön koulutuskeskus ja sen jälkeen sotasairaala. Opiston kansainväliset yhteydet saivat alkunsa 1950-luvun lopulta, kun vaihto-oppilastoiminta käynnistyi Ison-Britannian, Länsi-Saksan ja Hollannin välillä. Opisto oli Suomen ensimmäinen kansanopisto, joka aloitti vaihto-oppilastoiminnan. 1960-luvulta alkaen opiston kurssitarjonta monipuolistui ja opiskelijoiden synnyinmaakunta alkoi yhä useammin olla jokin muu kuin Satakunta.
Historiaa > Opiston rehtorit/johtajat

| Nimi | Aika |
| --- | --- |
Maunu Kustaa Aadolf Knaapinen: 1892 – 1904
Frans Akseli Hästesko (Heporauta vsta -35): 1904 – 1906
Eino Mela: 1906 – 1907
Gustaf Selim Ignatius: 1907 – 1910
Jaakko Sakari Vilho Loimaranta: 1910 – 1919
Martti Viktor Vaula: 1919 – 1920
Johan Eberhard Tuompo: 1920 – 1928
Aarre Aatos Tuompo: 1930 – 1955
Sirkka Hellikki Salomaa: 1956 – 1983
Pekka Laaksonen: 1983 – 1991
Ringa Setälä: 1991 – 1992
Risto Numminen: 1992 – 2005
Sami Malinen: 2005 –
Aiheesta muualla

Länsi-Suomen opisto
Opistorakennus vuonna 1902 julkaistussa piirroksessa.
Guernésiais

| Guernésiais |
| --- | --- |
Oma nimi:  Guernésiais
Muu nimi:  Dgèrnésiais
Tiedot
Alue:   Guernsey
Puhujia:  200 (2014)
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  Indoeurooppalaiset kielet
ISO 639-3:  nrf
 Ohje 
Guernésiais, joka tunnetaan myös nimellä Dgèrnésiais on Guernseyssä puhuttu normannin kielen muoto. Yhtenä d’oïl-kielistä sen juuret ovat latinassa, mutta myös muinaisnorja ja englanti ovat vaikuttaneet siihen. Guernésiaisin, jérriaisin ja normannin puhujat pystyvät ymmärtämään toistensa puhetta. Guernésiais muistuttaa eniten Cotentinissä sijaitsevassa la Haguessa puhuttavaa normannin murretta.
Käännös suomeksi
Sabine M. Gruber

| Sabine M>  Gruber.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. helmikuuta 1960 Linz
Kansalaisuus:  Itävalta
Ammatti:  kirjailija, musiikkitoimittaja, kääntäjä
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Esikoisteos:  Der Schmetterlingsfänger, 1999
Palkinnot
 Anerkennungs-preis für Literatur des Landes Niederösterreich 2002. 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sabine M. Gruber (s. 9. helmikuuta 1960 Linz) on itävaltalainen kirjailija ja musiikkitoimittaja.
Sabine Gruber opiskeli ranskaa ja venäjää Wienin yliopistossa. Samalla hän opiskeli Wienin yliopistossa myös pianonsoittoa ja laulua. Vuosina 1980–2012 hän oli Arnold Schoenberg -kuoron jäsen. Gruber työskenteli aluksi kirjallisuuden kääntäjänä ja vuosina 1988–1993 copywriterina. Nykyään hän on freelance-kirjailija ja musiikkitoimittaja, ja asuu Klosterneuburgissa lähellä Wieniä.
Gruberin debyyttiromaani Der Schmetterlingsfänger julkaistiin vuonna 1999. Romaani kuvaa nuoren miespianistin rakkautta alaikäiseen soitto-oppilaaseen. Vuonna 2002 hän julkaisi teoksen Unmöglichkeiten sind die schönsten Möglichkeiten, joka kertoo kapellimestari Nikolaus Harnoncourtin elämästä.  Vuonna 2003 seurasi Michaels Verführung, romaani, joka paljastaa mainosmaailman sisäiset mekanismit. Romaani Kurzparkzone (2010) on käänteinen peiliromaani, jossa Gruber kertoo epäonnistuneesta rakkaussuhteesta. Teoksen luvut voidaan kuitenkin lukea käänteisessä järjestyksessä.
Kirjailija kirjoittaa myös musiikkiesseitä aikakauslehdille sekä arviointeja konsertti- ja oopperaohjelmista. Hän on saanut vuonna 2002 tunnustuspalkinnon Anerkennungs-preis für Literatur des Landes Niederösterreich.
Teokset

Der Schmetterlingsfänger. Romaani. Oerindur Verlag, 1999, ISBN 3-9500580-3-6.
Unmöglichkeiten sind die schönsten Möglichkeiten. Die Sprachbilderwelt des Nikolaus Harnoncourt. Musiikkitietokirja. 2002, ISBN 3-7017-1345-6.
Michaels Verführung. Romaani. 2003, ISBN 3-901117-63-6.
Mit einem Fuß in der Frühlingswiese. Ein Spaziergang durch Haydns „Jahreszeiten“. Musiikkitietokirja. 2009, ISBN 3-7017-1517-3.
Kurzparkzone. Romaani. 2010, ISBN 978-3-85452-666-7.
Beziehungsreise. Romaani. 2012, ISBN 978-3-85452-685-8.
Chorprobe. Romaani. 2014, ISBN 978-3-71172-013-9.
111 Orte der Musik in Wien, die man erlebt haben muss. Matkaopas. Emons 2018, ISBN 978-3-7408-0348-3.
111 Orte im Wienerwald, die man gesehen haben muss. Matkaopas. Emons 2020, ISBN 978-3-7408-0844-0
Aiheesta muualla

Sabine M. Gruberin kotisivu.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Maailman kaunein tyttö

| Maailman kaunein tyttö |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Veikko Itkonen
Käsikirjoittaja:  Mika Waltari
Tuottaja:  Veikko Itkonen
Säveltäjä:  George de Godzinsky
Kuvaaja:  Erkki Imberg
Leikkaaja:  Veikko Itkonen
Lavastaja:  Roy
Pääosat:  Armi Kuusela Tauno Palo Eija Karipää Tarmo Manni
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Veikko Itkonen
Ensi-ilta:  23. tammikuuta 1953
Kesto:  80 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maailman kaunein tyttö on Veikko Itkosen ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1953. Sen on käsikirjoittanut Mika Waltari. Romanttisessa komediassa tapaavat orpo karjalaistyttö ja amerikkalainen tehtailijasuvun jälkeläinen. Pääosissa näyttelevät Tauno Palo ja edellisenä vuonna Miss Universumiksi valittu Armi Kuusela.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Armi Kuusela  | … |  Armi   |
|  Tauno Palo  | … |  Jack Coleman   |
|  Eija Karipää  | … |  Eija Isohonka   |
|  Tarmo Manni  | … |  maisteri Martti Kataja, äidinkielen opettaja   |
|  Rauha Rentola  | … |  Mimmi   |
|  Pentti Viljanen  | … |  korpraali Mätäs, ”talonmies Hakkarainen”   |
|  Elli Ylimaa  | … |  sisäoppilaitoksen johtajatar, Anni   |
|  Ossi Elstelä  | … |  Antti Isohonka   |
|  Tauno Majuri  | … |  arkkitehti Oksanen, res.ltn   |
|  Aila Koivikko  | … |  Armi lapsena   |
|  Aku Korhonen  | … |  Mr. Coleman   |
|  Maija Karhi  | … |  sisäoppilaitoksen oppilas   |
|  Sirkka Hirvonen  | … |  sisäoppilaitoksen oppilas   |
|  Kaarlo Wilska  | … |  sotamies   |
|  Hannes Veivo  | … |  sotamies   |
|  Unto Salminen  | … |  sotamies   |
|  Arvo Jorma  | … |  sotamies   |
|  Lennart Lauramaa  | … |  sotamies   |
|  Erkki Kalakari  | … |  sotamies   |
|  Oiva Sala  | … |  toimittaja   |
|  Toivo Lahti  | … |  konstaapeli   |
|  Marita Nordberg  | … |  valokuvaaja   |
|  Heikki Savolainen  | … |  vahtimestari   |
|  Bruno Johansson  | … |  portieeri   |
|  Matti Aulos  | … |  hovimestari   |
|  Sasu Haapanen  | … |  Alfredo, keittiömestari   |
|  Eino Räisänen  | … |  matkustaja lentokoneessa   |
|  Aino Lohikoski  | … |  toimittaja   |
|  Veikko Itkonen  | … |  ohikulkija   |
|  Hilkka Kinnunen  | … |  opettaja   |
|  Veli Palonen  | … |  kavaljeerit   |
|  Rauno Kuosmanen  | … |  kavaljeerit   |
|  Veikko Äikäs  | … |  tullimies   |
|  Eino Virtanen  | … |  ksylofonisti   |