Venezuela
Historia > Itsenäisyys

Venezuela liittyi 1800-luvun alussa monien muiden Etelä-Amerikan siirtokuntien tavoin itsenäisyystaisteluun. Itsenäisyyssotaa johti alkuun Francisco de Miranda, mutta hänen yrityksensä kaatui ja uudeksi johtajaksi nousi Venezuelassa syntynyt Simón Bolívar. Hän johti joukkonsa voittoon kesäkuussa 1821 Carabobon taistelussa, minkä jälkeen Venezuela itsenäistyi osana Suur-Kolumbiaa. Siihen kuuluivat Venezuelan lisäksi Kolumbia, Panama ja Ecuador. Venezuela erosi liitosta vuonna 1829 ja itsenäistyi.
Itsenäisen Venezuelan ensimmäistä vuosisataa vuodesta 1830 eteenpäin voidaan kuvata caudillojen kaudeksi, jolloin valta vaihtui useasti komentajalta toiselle. Ensimmäisenä diktaattorina nousi pariin otteeseen presidenttinä toiminut José Antonio Páez, joka hallitsi criollo-eliitin tuella. Páezin taustalla oli konservatiivipuolue, kun hänen vastustajansa järjestäytyivät liberaalipuolueen taakse. Osapuolet ajautuivat sisällissotaan 1858–1863.
Cipriano Castro nousi valtaan 1899, mikä tarkoitti uutta aikakautta, sillä hän ja hänen kolme seuraajansa olivat kaikki Andien Táchiran osavaltiosta. Castro ja 1908 presidentiksi noussut Juan Vicente Gómez olivat julmia johtajia. Gómez keskitti vallan itselleen ja sorti oppositiota. Hänen kaudellaan Maracaibojärven altaasta löydettiin öljyä. Maan sisäinen vakaus houkutteli ulkomaalaisia öljysijoittajia, ja vuonna 1928 Venezuela oli maailman suurin öljyn viejä. Se toi maahan huomattavasti vaurautta, ja valtio pystyi muun muassa maksamaan kaikki valtionvelkansa ja kehittämään infrastruktuuria. Pääosa kansasta pysyi kuitenkin köyhänä, kun diktaattorit taas vaurastuivat huomattavasti.
Vuodesta 1958 lähtien Venezuelassa on vallinnut jonkinlainen siviilidemokratia. Rómulo Betancourtin toisella kaudella 1961 kirjoitettiin uusi perustuslaki, joka päätti pitkän caudillojen ja sotilasdiktaattorien kauden. Betancourtista tuli myös ensimmäinen presidentti, joka istui koko kauden, ja hänen seuraajaksi valittiin 1964 Raúl Leoni.
1970-luvulla talous kukoisti, kun öljyn hinta nousi. Öljy- ja terästeollisuus kansallistettiin. 1980-luvulla öljyn hinnan laskun myötä tulivat talousongelmat, ja maa sai vuonna 1989 Maailmanpankilta lainaa. Presidentti Carlos Andrés Pérez alkoi toteuttaa suuria taloudellisia uudistuksia, joita IMF oli vaatinut. Uudistuksiin sisältyivät ”raju devalvaatio, kaupan ja sijoitusten rajoitusten purkaminen sekä välittömimmin kansalaisiin vaikuttanut valtion tukien poisto monilta perustuotteilta (esimerkiksi sähköltä, polttoaineelta, leivältä ja maidolta)”. Pérezin kaudella hinnat nousivat jyrkästi. Seurauksena oli väkivaltaisia mielenosoituksia, jotka laajenivat maanlaajuisiksi levottomuuksiksi vuonna 1989. Hallitus kukisti mielenosoitukset kovilla otteilla, mikä johti satoihin kuolonuhreihin. Tapausta kutsutaan Caracazoksi. Kansallistettuja aloja yksityistettiin jälleen useita kuolonuhreja vaatineen Caracazon jälkeen. 1990-luvun alussa Pérezin hallintoa pidettiin laajalti korruptoituneena, ja vuonna 1992 joukko sotilaita yritti kaapata Péreziltä vallan. Kaappaus epäonnistui. Vallankaappausta yrittäneiden joukossa oli operaatiota johtanut Hugo Chávez, joka valittiin presidentiksi vuonna 1998.