stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bagulalit
Asuinalue, lukumäärä ja kieli

Bagulalit elävät Kaukasusvuoristoon kuuluvan Bogosin harjanteen pohjoispuolella Andijskoje Koisu -joen varrella. Heidän asuttamiaan kyliä ovat Tsumadan piiriin kuuluvat Huštada, Tlondoda, Kvanada ja Gimerso sekä Ahvahin piirin Tlibišo ja Tlissi. Siirtolaisina bagulaleja asuu Kizljarin, Hasavjurtin ja Kiziljurtin piireissä. Yhtenäisen ryhmän he muodostavat Kiziljurtin piirin Tšalon kylässä.
Pohjoisessa bagulalien naapureita ovat karatat ja ahvahit, kaakossa tindalit sekä lännessä tšamalalit ja godoberit. Karatalainen ja ahvahilainen kulttuurivaikutus on voimakkainta Gimerson, Kvanadan, Tlissin ja Tlibišon kylissä, tindiläinen Huštadassa ja Tlondodassa.
Vuonna 1869 bagulaleja laskettiin olleen 1989, vuonna 1886 2807 ja vuonna 1926 3301 henkeä. Myöhemmissä väestönlaskennoissa heidät luettiin avaareiksi. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin vain 40 bagulalia ja 57 bagulalin kielen puhujaa. Kylien väestökirjanpidon mukaan heitä on yli 5000 ja eräiden arvioiden mukaan 7000 henkeä.
Bagulalin kieli kuuluu dagestanilaisten kielten avaarilaisen ryhmän andilaiseen haaraan. Sen lähimmät sukukielet ovat tindi ja tšamalali. Kieli jakautuu kolmeen murreryhmään.
Äidinkieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielinään bagulalit käyttävät avaaria ja venäjää. Avaari toimii opetuskielenä koulujen alaluokilla. Ylemmillä luokilla opetus tapahtuu venäjäksi ja avaaria opiskellaan aineena. Nykyään avaarin käyttö on lisääntymässä. Bagulalin asema puhekielenä on kuitenkin vahva varsinkin kansan perinteisellä asuinalueella.
Kansallinen historia

Bagulalit ovat alueensa kantaväestöä. Ensimmäisellä vuosituhannella eaa. he kuuluivat Didurin liitovaltioon ja myöhemmin Didon liittokuntaan. Nimitys bagulal esiintyy historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1700-luvulla.
Vuonna 1813 solmitussa Gulistanin rauhassa bagulalien asuinalue liitettiin Venäjän keisarikuntaan. He osallistuivat aktiivisesti Šamilin johtamaan vuoristolaisten itsenäisyystaisteluun. Kaukasian sodan päätyttyä alue kuului Andin piirikuntaan ja vuodesta 1921 lähtien Dagestanin ASNT:hen.
Elinkeinot ja aineellinen kulttuuri

Bagulalien perinteisiä elinkeinoja ovat kyntöviljely, puutarhanhoito, viininviljely, mehiläistenhoito ja laiduntamiseen perustuva lampaanhoito. Viljelykasveja olivat kaura, vehnä, maissi, herne ja pavut, puutarhakasveja sipuli, valkosipuli, kurpitsa, porkkana sekä myöhemmin punajuuri, kaali, kurkut, tomaatit ja erilaiset maustekasvit. Lisäksi kasvatettiin viinirypäleitä, persikoita, omenia, päärynöitä, luumuja, aprikooseja ja saksanpähkinöitä. Lampaat ajettiin talven ajaksi Terekin ja Sulakin alankoseuduille ja kesäksi vuorille. Muita kotieläimiä olivat naudat, hevoset, aasit ja muulit. Karjanhoidon tuotteita vaihdettiin viljaan ja muihin tuontitavaroihin.
Perinteisiä käsityöammatteja ovat kankaiden kudonta, huovan valmistus, puun, metallin, nahkan ja kiven käsittely sekä savenvalanta. 1930-luvulla perustettiin lampaanhoitoon erikoistuneita kolhooseja, joista monet osoittautuivat tappiollisiksi. Nykyään suuren ongelman muodostaa kylien liikaväestö ja varsinkin nuorten miesten työttömyys.
Taloutta leimaa viljelysmaan puute, joka puolustuksellisten seikkojen ohella on vaikuttanut asutuksen muotoutumiseen. Ahtaasti rakennetut linnoitetut kylät sijaitsivat vuorten vaikeapääsyisillä etelärinteillä. Kaksi- tai kolmikerroksisissa kivitaloissa oli savella peitetty maalattia, savitiilinen tasakatto, pienet ikkunat ja matalat ovet. Sukukunnittain muodostuneita kapeiden katujen jakamia kortteleita yhdisti moskeija, vesilähde ja kyläkunnan kokoontumispaikka. Nykyään kaksi- tai puolitoistakerroksiset, puutarhan ja talousrakennuksien ympäröimät talot rakennetaan yleensä tasangolle.
Perinteinen miesten puku käsitti kotikutoisesta kankaasta valmistetun tumman paidan, nilkkoihin kapenevat tummat housut, puolipitkän takin sekä talvisaikaan lampaannahkasta valmistetun turkin. Päässä pidettiin lampaannahkaista karvalakkia. Juhlapukuna toimi patruunataskuilla varustettu tšerkessiläispuku. Alle nelikymmenvuotiaat miehet ajelivat tukkansa jättäen parran ja viikset. Naisten pukuun kuului pitkä musta tunikan kaltainen paita, pitkät tummat housut, tumma peite, hopearenkaiden koristama musta nahkapäähine sekä nahkasta, huovasta tai kutomalla valmistetut saappaat. Talvella naiset pitivät samanlaista lammasturkkia kuin miehet. Nykyään perinteisen kansanpuvun aineksia voi nähdä vain vanhuksilla tai kansanperinneryhmien esiintymisissä.
Ruokavalion perustana oli happamaton leipä, keitetyt pavut ja erilaiset puurot. Suosittuja ruokalajeja olivat lihan tai maidon kanssa syöty hinkal, erilaiset piirakat ja lihaliemi. Maidosta valmistettiin voita, rahkaa ja juustoa. Lihaa syötiin paistettuna ja keitettynä, kuivattuna sekä makkaroiksi valmistettuna. Erityisen suosittua oli lampaanliha ja -rasva. Lisäksi syötiin villieläimiä ja lintuja sekä lääkintätarkoituksissa hevosenlihaa. Aikaisemmin valmistettiin myös verimakkaraa ja juotiin vastateurastettujen eläinten verta. Nykyään yleisimpiä ruokalajeja ovat lihan kera syöty hinkali ja lammaskeitto šurpa. Perinteinen juoma on itäneistä vehnänjyvistä ja talkkunasta valmistettu alkoholipitoinen mer.
Yhteiskunta ja henkinen kulttuuri

Patriarkaalisen yhteiskuntajärjestyksen perustana oli sukuyhteisö eli tuhum ja kyläyhteisö eli džamaat. Avioliitot olivat yleensä endogaamisia ja perheet pieniä. Naisten ja miesten tehtävät olivat tarkasti jakautuneet. Erikoisen ilmiön muodostivat naisilta kielletyt ”miesten talot”, joissa miehet viettivät 15–20 hengen ryhminä kaksi tai kolme talvikuukautta. Tapakulttuuriin kuului vanhempien kunnioittaminen, naapuriapu ja korostettu vieraanvaraisuus. Oikeusjärjestys perustui tapaoikeuteen ja islamilaiseen lakiin. Verikosto säilyi osittain 1930-luvulle saakka.
Kansalla on rikas laulu- ja tanssiperinne. Tansseja säestävät kaksi- tai kolmikielinen näppäilysoitin pandur, tamburiini sekä oboen kaltainen puhallinsoitin zurna. Laulut esitetään etupäässä avaariksi. Suullinen kansanperinne käsittää myös sananlaskuja, legendoja ja satuja. Kalenterijuhlista tärkein on maaliskuussa vietettävä kyntöjuhla.
Bagulalit kääntyivät muslimeiksi 1300-luvulla. Lopullisesti islaminusko vakiintui 1800-luvulle mennessä. Huštadan kylän moskeija toimi läpi koko neuvostoajan. Nykyään moskeijoita on jokaisessa kylässä. Islamin rinnalla säilyneitä perinteisiä uskomuksia ovat luonnonhenkien, pyhimysten, esi-isien ja taivaankappaleiden kunnioittaminen sekä usko taikuuteen.
Neuvostoaikana jokaiseen bagulalikylään rakennettiin koulu, kirjasto, kulttuuritalo ja ensiapuasema. Kylissä on sähkö ja puhelin, kodeissa radiot ja televisiot. Paikallisia merkkihenkilöitä ovat koulujen pitkäaikaiset opettajat sekä muutamat tieteen saralla ansioituneet bagulalit.
Aiheesta muualla

Bagulalit Tsumadan piirin sivustolla. (venäjäksi)
Goito-luokka

| Goito-luokka |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  756-829 t (normaali) 955-974 t (kuormattu)
Pituus:  73,40 m (kokonaispituus)
Leveys:  7,88-8,05 m
Syväys:  3,04-3,60 m
Koneteho:  2 500-3 180 ihp
Nopeus:  17-18 solmua
Miehistöä:  105-121
Aseistus
Meritorjunta:  5-6 x 57 mm/40 tykkiä 4-5 x 14" torpedoputkea
Goito-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston neljän 1880- ja 1890-lukujen vaihteessa valmistetun aluksen muodostama torpedoristeilijäluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| RN Monzambano | La Spezian laivastontelakka | 25. elokuuta 1885 | 14. maaliskuuta 1888 | 11. elokuuta 1889 | romutettavaksi 26. elokuuta 1901 |
| RN Goito | Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia | syyskuu 1885 | 6. heinäkuuta 1887 | 16. helmikuuta 1888 | romutettavaksi 15. maaliskuuta 1920 |
| RN Montebello | La Spezian laivastontelakka | 25. syyskuuta 1885 | 14. maaliskuuta 1888 | 21. tammikuuta 1889 | romutettavaksi 26. tammikuuta 1920 |
| RN Confienza | La Spezian laivastontelakka | syyskuu 1887 | 28. heinäkuuta 1889 | 11. huhtikuuta 1890 | romutettavaksi 26. elokuuta 1901 |
Gordon Gollob

Gordon Gollob
Gordon Gollob (16. kesäkuuta 1912 − 8. syyskuuta 1987) oli itävaltalainen hävittäjälentäjä Kolmannen valtakunnan Luftwaffessa. Hän syntyi Grazissa Gordon MacGollob-nimisenä. Hänen isänsä oli skotti, joka oli muuttanut Itävaltaan. Gordon Gollob liittyi Itävallan Bundesheeriin vuonna 1933 ja vaihtoi nimensä jo tuolloin "germaanisemmaksi". Gollobin pudotussuhde oli 2.27.
Anschlussin jälkeen hän siirtyi Kolmannen valtakunnan upseerikaartiin. Siirto oli hänelle helppo, koska hän oli natsi. Hän otti osaa Puolan miehitykseen, jossa yhteydessä saavutti ensimmäiset ilmavoittonsa. Seuraavat ilmataistelut liittyivät Norjan miehitykseen. Hän osallistui myös "Taisteluun Britanniasta". Hän siirtyi Neuvostoliiton vastaiselle rintamalle heti Operaatio Barbarossan alussa. Hän saavutti 53 ilmavoittoa kahtena syyskesän kuukautena ja peräti yhdeksän voittoa yhtenä päivänä. Joulukuussa 1941 hänet vedettiin kotirintamalle Bf 109:n kehitysversion koelentoihin.  Keväällä 1942 hän oli Krimin rintamalla.  Lokakuussa 1942 hänet siirrettiin Ranskaan esikuntatehtäviin. Huhtikuussa 1944 Gollob nimitettiin General der Jagdflieger Adolf Gallandin esikuntaan. Hänestä tuli koelentämisen johtaja. Hän johti Ardennien vastahyökkäyksen hävittäjätoimintaa. Tammikuussa 1945 hänestä tuli General der Jagdflieger. Hän saavutti kaikkiaan 150 ilmavoittoa 340 lennolla, joka on harvinaisen suuri voittojen lukumäärä lentojen lukumäärään nähden.
Toisen maailmansodan jälkeen hän kirjoitti ilmailulehtiin elääkseen. Vuonna 1948 hän ryhtyi Itävallan "Itsenäisyyspuolueen" johtajaksi, jonka jälkeen työskenteli auto- ja moottorialan yrityksessä.
Aiheesta muualla

Bio and detailed info of his victories (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Speedy Gonzales

| Speedy Gonzales |
| --- | --- |

Luoja(t):  Friz Freleng Robert McKimson
Näyttelijä(t):  Mel Blanc (1953–1989) Eric Goldberg (2003) Bob Bergen (2006)
Ensi- esiintyminen:  Cat-Tails for Two (1953)
Kustantaja:  Warner Bros. Animation
Henkilötiedot
Koko nimi:  Speedy Gonzales
Status:  Meksikon nopein hiiri
Sukupuoli:  Koiras
Asuinpaikka:  Meksiko
Luonteenpiirteet:  Erittäin nopea juoksukyky
Suhteet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Speedy Gonzales on Warner Bros:in Looney Tunes -piirretyistä tuttu animaatio- ja sarjakuvahahmo, Meksikon nopein hiiri. Speedy Gonzales pukeutuu yleensä isoon keltaiseen sombreroon, valkoiseen paitaan ja valkoisiin housuihin sekä punaiseen huiviin. Hänen arkkivihollisensa ovat nimeltään Sylvesteri ja Repe Sorsa, jotka yrittävät jahdata Speedyä ja hänen hiiriystäväänsä. Speedy puhuu tavallisesti koomisella Meksikon aksentilla.
Speedy Gonzales -animaatioita julkaistiin Suomessa ensin suomeksi tekstitettyinä ja sitten dubattuina VHS-videokaseteilla Warnerin ”Riemuretki piirrettyjen maailmaan” -sarjassa.
Speedy Gonzales muualla

Spede Pasanen lainasi hahmon nimen elokuvaansa Speedy Gonzales – noin 7 veljeksen poika.
Speedy Gonzalesista on tehty myös laulu. Amerikkalaisen version on levyttänyt Pat Boone vuonna 1962 ja suomalaisen nimellä Hiiri Gonzales Pärre Förars samana vuonna.
Hr. Ms. Banckert (1929)

| Hr>  Ms. Banckert |
| --- | --- |
 Hr. Ms. Banckert

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Burgerhout's Scheepswerf en Machinefabriek, Rotterdam
Kölinlasku:  15. elokuuta 1928
Laskettu vesille:  14. marraskuuta 1929
Palveluskäyttöön:  14. marraskuuta 1930
Loppuvaihe:  upotettu maalilaivana 1949
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 337 t (standardi) 1 666 t (kuormattu)
Pituus:  98 m
Leveys:  9,53 m
Syväys:  2,97 m
Koneteho:  31 000 hv
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  149
Aseistus
Aseistus:  4 × 12 cm -tykkiä 1 × 7,6 cm ilmatorjuntatykkiä 4 × 40 mm ilmatorjuntatykkiä 6 × 533 mm torpedoputkea 1 × Fokker C.VIIW -kellukekone
Hr. Ms. Banckert oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Admiralen-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Burgerhout's Scheepswerf en Machinefabriekilta Rotterdamista ja sen köli laskettiin 15. elokuuta 1928. Alus laskettiin vesille 14. marraskuuta 1929 ja se otettiin palvelukseen 14. marraskuuta 1930.
Palvelus

Postilaiva Van der Wijck kaatui 20. lokakuuta 1936 Jaavanmerellä. Banckert osallistui uponneen aluksen miehistön pelastamiseen. Operaatiossa saatiin pelastettua 210 henkeä 261 hengen miehistöstä.
Hr. Ms. Van Ghent ajoi 14. helmikuuta 1942 riutalle, jonka jälkeen aluksen miehistö määrättiin sytyttämään aluksensa tuleen. Banckert pelasti miehistön. Alus osallistui Palembangille hyökänneen keisarillisen Japanin joukkojen torjuntaan tuloksetta.
Keisarillisen Japanin lentokoneet hyökkäsivät aluksen kimppuun 24. - 28. helmikuuta, jolloin se vaurioitui pahoin. Aluksen miehistö upotti aluksensa 2. maaliskuuta. Japanilaiset päättivät nostaa aluksen hylyn korjattavaksi partioaluksena No 106. Korjauksia ei kuitenkaan saatu päätökseen. Sotatoimien päätyttyä alus löydettiin ja se tuhottiin maalilaivana Maduransalmessa syyskuussa 1949.
Ed Gordon

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Los Angeles 1932 | pituushyppy |  |
Edward "Ed" Lansing Gordon, Jr. (1. heinäkuuta 1908 – 5. syyskuuta 1971) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija, jonka laji oli pituushyppy,  ja olympiavoittaja
Hän syntyi Jacksonissä, Mississipissä ja kuoli Detroitissa, Michiganissa.
Vuoden 1928 kesäolympialaisissa Gordon sijoittui seitsemänneksi pituushypyssä. Hänen uransa kohokohta oli vuosi 1932, jolloin hän voitti Los Angelesin olympialaisissa pituushypyn olympiakultaa tuloksella 764 cm.
Bahai-uskon historia

Keskeiset henkilöt
Bab
Baha’ullah
Abdulbaha’
Shoghi Effendi
Kirjoitukset
Kaikkein pyhin kirja
Varmuuden kirja
Kätketyt sanat
Seitsemän laaksoa
Bahai-uskon kirjoitukset
Hallinto ja tapakulttuuri
Bahain maailmankeskus
Oikeusneuvosto
Bahai-kalenteri
Historia
Historia
Aikajana
Šaikhilaisuus
Baabilaisuus
Bahai-uskon vainot
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Bahai-uskon historia käsittää pääsääntöisesti ajanjakson bahai-uskon perustamisesta vuodesta 1863 lähtien. Kuitenkin Bahain historia juontaa juurensa jo aikaisemmin 1800-luvun alusta. Silloin islaminuskon šiialaisen haaran sisällä kasvoi šaikhilainen uskonnollinen liike, josta kehittyi myöhemmin baabilaisuus ja lopulta bahai-usko.
Šaikhilaisuus syntyy šiialaisuudesta

1700-luvun luvun šiialaisessa maailmassa uskonnollinen valta kuului kokonaan oppineistolle. 12-šiialaisuuden mukaan valta kuuluu kokonaan kahdellatoista imaamilla, mutta tämä oli kätkeytynyt vuodesta 941 alkaen. Oppineiston valta pysyisi niin kauan kunnes kahdestoista imaami ilmestyisi takaisin maailmanlopun aikana. Šaikhilaisuuden perustaja oli bahrainilainen Ahmad al-Ahsa’i (1753–1826). Hän oli pohjimmiltaan itseoppinnut vaikka hän käytti liikkeen uskomuksen mukaan yhteyttään henkimaailmassa olevaan salattuun opettajaan. Hänen johtamansa uskonnollinen liike kyseenalaisti oppineiston uskonnollisen vallan ja lisäsi šiialaisuuden oppirakennelman yhden peruspilarin lisää. Tämän neljännen peruspilarin mukaan ihmisen ja Jumalan välissä on henkilöitynyt taso, joka saa sanomansa suoraan kätketyltä imaamilta, Mahdilta. al-Ahsa’i katsoi itse olevansa kyseinen kätketyn imaamin sanoman välittäjä. Šaikhilaisuuteen liittyy myös tuhatvuotisen valtakunnan odottaminen, mutta varsinaisesti ei puhuta kätketyn imaamin paluusta. Al-Ahsa’ita syytettiin harhaoppineisuudesta, mutta vain pieni osa šiialaisista johtohahmoista tuomitsi hänen ajatuksensa. Ahmad al-Ahsa’i kuoltua liikkeen uudeksi johtajaksi nousi Sayyid Kazim Rishti, jonka kuoleman jälkeen liikkeellä ei ollut selvää johtohahmoa. Šaikhilaisuuden voimahahmot siirtyivät kannattamaan uutta profeettaa Babia.
Baabilaisuus ottaa etäisyyttä valtauskontoon

| Bahain aikajana |
| --- | --- |
1844: Bab nousee šaikhilaisuuden johtoon.
1850: Bab teloitetaan Persian Tabrizissa
1853: Baha’ullah karkotetaan Osmanien valtakunnan Bagdadiin.
1863: Baha’ullah siirretän ensin Istanbulin ja sieltä Edirneen.
: Ridvanin puutarhan ilmestys, josta kerrotaan julkisesti vuonna 1866.
1868: Baha’ullah siirretään Akkoon.
1892: Baha’ullah kuolee Akkossa.
: Testamentin perusteella Abdulbaha’ nousee johtoon.
1908: Abdulbaha’ vapautetaan vankilasta.
1921: Abdulbaha’ kuolee Haifassa.
: Shoghi Effendi nimitetään Uskon suojelijaksi.
1957: Shoghi Effendi kuolee Englannissa.
1963: Yleismaailmallinen oikeusneuvosto valitaan.
Šaikhilaisuuden johtajana Bab seurasi aluksi edeltäjiään ja väitti olevansa neljäs pilari. Samalla hän ilmoitti olevansa kätkeytyneen imaamin portti (Bab). Hän esitti väitteitään aluksi yksityisesti, mutta alkoi kohottaa omaa uskonnollista asemaansa asteittain. Väitteet johtivat liikkeen jakautumiseen Babin seuraajiin ja maltillisiin šaikhilaisiin. Liike aloitti lähetystyön, joka levitti sanomaan kätkeytyneen imaamin odotuksesta. Baabilaisuuden kasvava kannatus alkoi hermostuttaa maallista valtaa ja niinpä siirrettiin Persian luoteiskolkkaan sisäiseen maanpakoon vuonna 1847. Vuonna 1848 Bab ilmoitti julkisesti vankilasta käsin olevansa itse kätkeytynyt imaami, mikä oli šiialaiselle oppineistolle kapinan merkki. Syyskuussa 1848 šaahin kuolema johti maan poliittiseen sekasortoon ja osa baabilaisista marssi joukkoineen Māzandarāniin. Sieltä käsin he taistelivat puolen vuoden ajan hallituksen joukkoja vastaan ja lopulta heidät tapettiin verilöylyssä. Tämän jälkeen liike hiipui ja siirtyi maan alle. Kapina voimistui uudestaan alkuvuodesta 1850 mikä sai hallituksen turvautumaan äärikeinoihin. Bab teloitettiin 9. heinäkuuta 1850, minkä jälkeen kapinointi väheni.
Babin kuoleman jälkeinen pirstaleinen liike oli menettänyt suuren joukon kannattajiaan hallituksen vainoissa. Babin seuraajaksi nousi testamentin perusteella Subh-i azal. Hän eli eristyneenä eikä johtanut liikettä aktiivisesti. Elokuussa 1852 eräät baabilaiset tekivät murhayrityksen šaahia vastaan. Liike piiloutui maan alle ja seuraavana vuonna sen johtohenkilöt karkotettiin Osmanien valtakuntaan kuuluvaan Bagdadiin. Vuonna 1856 Subh-i azalin vanhempi veli Baha’ullah nousu käytännössä baabilaisten johtajaksi.
Baha’ullah perustaa uskonnon

Baha’ullah organisoi hajanaiseen liikkeen ja aloitti aktiivisen lähetystyön. Hän oli kirjallisesti tuottelias ja nosti baabilaisuuden uudelle tasolle. Baha’ullahin johtama baabilaisuus kasvoi nopeasti vuoden 1860 jälkeen. Persian vallanpitäjät huolestuivat tilanteesta ja painostivat Osmanien valtakuntaa siirtämään liikkeen kannattajat kauemmaksi. Baha’ullahin kannattajat siirrettiin ensin Istanbuliin elokuussa 1863 ja tämän jälkeen Edirneen saman vuoden joulukuussa. Viimeistään vuonna 1866 Baha’ullah ilmoitti julkisesti, että hän oli Babin mainitsema "Se, jonka Jumala tuo esiin".
Baha’ullahin ilmoituksen jälkeen liike hajosi kolmeen osaan: enemmistön Baha’ullahin kannattajiin, vähemmistön Subh-i azalin kannattajiin (azalit) sekä neutraaleihin (bayanit). Viimeksi mainittu hajosi pian. Bahait ja azalit joutuivat pysymään viranomaisten vuoksi Edirnessä vuoteen 1868 asti. Tällöin valtaosa bahaista siirrettiin Akkoon, kun vastaavasti azalit siirrettiin Kyprokselle. Akkonissa Baha’ullah joutui aluksi suhteellisen tiukkaan vankeuteen vuosina 1868–1870. Tämän jälkeen hänet siirrettiin kotiarestiin, mistä hän saattoi johtaa liikettä. Vähitelleen Baha’ullah vetäytyi syrjään käytännön johtamisesta ja antoi tilaa pojalleen Abdulbaha’lle. Baha’ullah kuoli Akkossa vuonna 1892.
Abdulbaha’ laajentaa uskonnon länsimaihin

Abdulbaha’ alkutaival liikkeen johdossa oli hankala, koska suurin osa perheenjäsenistä liittoutui häntä vastaan Mirza Muhammad Alin johdolla. Nuorturkkilaisten vallankumouksen seurauksena kaikki poliittiset vangit vapautuivat vuonna 1908. Vapautunut Abdulbaha’ siirtyi Haifaan, matkusti laajalti vuosina 1910–1913 ja palasi Haifaan uuden uskonnon maailmankeskukseen. Samaan aikaan Mirza Muhammad Alin joukkojen kannatus kuihtui. Abdulbaha’n vahva karisma ja haluttomuus sitoutua selkeästi määrättyyn oppiin, pitivät liikkeen yhtenäisenä sen leviämisen aikana. Baha’ullahin ja Abdulbaha’n kirjoitukset levisivät 1890-luvulta lähtien. Varhaiskauden bahailaisuus oli opillisesti baabilaisuuden jatkaja, mutta leviäminen Lähi-idän ulkopuolelle – varsinkin Amerikkaan – muutti bahai-uskoa. Se sai vaikutteita kristinuskosta ja länsimaisesta humanitaarisuudesta.
Abdulbaha’n uskonnolista auktoriteettia lisättiin opilla, jonka mukaan hän oli "Liiton Keskus". Näin Abdulbaha’ yhtenäisti liikkeen itsensä taakse eikä jättänyt tilaa muille johtohahmoille. Luultavasti tämä sai osan hänen kannattajistaan liittymään kilpailevan Mirza Muhammad Alin joukkoihin. Abdulbaha’ neutraali asenne uskonnollisissa opeissa loi menestystä Amerikassa ja esti puhtaasti kristittyjä näkemästä liian aikaisin bahai-uskon šiialaiset juuret. Juuri Amerikassa bahailaisuus saavutti lopullisesti universaalin luonteen.
Bahailaisuus sai 1870- ja 1880-luvulla kannatusta myös muidenkin kuin baabilaisten keskuudessa. Liike ei vetänyt puoleensa šiialaista oppineistoa, mutta sen sijaan liike levisi erityisesti kauppiaiden ja sivistyneistön keskuudessa. Bahai-uskon nopeimman kasvun aikana vuodesta 1890 vuoteen 1920 se keräsi käännynnäisiä länsimaista sekä sorrettujen Persian juutalaisten ja zarathustralaisten keskuudesta. Laajeneminen pysähtyi 1920-luvulla kun Persian yhteiskunta muuttui maalliseksi ja bahai-uskon perinteinen kohderyhmä ei kaivannut enää uutta uskontoa.
Shoghi Effendi tulkitsee ja asettaa uskonopit

Shoghi Effendi oli Abdulbaha’n vanhin elossaoleva miespuolinen jälkeläinen. Abdulbaha’ kuoli vuonna 1921 ja testamenttasi johtajuuden nuorelle Shoghille. Hän järjesti bahai-uskon hierarkikseksi organisaatioksi, teokraattiseksi. Samalla Shoghi uskonopit määritteli uskonopit tarkemmin kirjalliseen muotoon. Shoghi ei ollut karismaattinen johtaja eikä bahai-usko enää ollut yhden henkilön varassa vaan muuttui yhteisölliseksi. Hän nosti englannin kielen uskonnon pääkieleksi ja vielä nykyäänkin bahait käyttävät Shoghin englanninnoksia Babin, Baha’ullah ja Abdulbaha’n teoksista. Bahai-usko irrottautui lopullisesti šiialaisista juuristaan vaikka Lähi-idässä liike on säilyttänyt enemmän islamilaista ulkokuortaan kuin länsimaissa. Nykyinen bahai-usko perustuu Babin, Baha’ullahin ja Abdulbaha’n kanonisille teoksille, joiden tulkitsijina ja selittäjä toimi Shoghi.
Hän kuoli vuonna 1957 jättämättä ohjeita liikkeen jatkosta. Hänen kaudellaan karismaattinen liike muuttui rationaaliseksi ja messiaanisuuden sijaan moraali nousi keskeisimmäksi sanomaksi. Shoghi korosti kommunikoivansa maallisesti, kun vastaavasti hänen edeltäjänsä Abdulbaha’n oli vielä katsottu kommunikoivan myös henkisesti. Shoghin ansiosta nykyisin tavallinen bahai-uskovainen saa johdatuksena yhteisöltä ja kanonisoiduista teoksista, kun vastaavasti bahai-uskon alkuaikojen esoteerisuus ja spiritismi on hylätty.
Gorgias (sotilas)

Gorgias oli makedonialainen sotilas. Gorgiaan taustasta ei tiedetä mitään, mutta hän kuului Aleksanteri Suuren lähipiiriin, joten hän tuli luultavasti hyvästä makedonialaisesta perheestä. Gorgias mainitaan vuonna 328 eaa. taksiarkkina, eli jalkaväkiosaston (takseis) komentajana. Gorgias johti tuolloin jalkaväkiosastoa jota Krateros aikaisemmin oli komentanut. Intian sotaretken aikana Gorgiaan, Kleitos "Valkoisen" ja Meleagroksen jalkaväkiosastot muodostivat armeijan esijoukon jota johtivat Hefaistion ja Perdikkas. Hydaspesjoen taistelussa Gorgias, Meleagros ja Attalos johtivat joukkoja jotka olivat sijoitettu puoliväliin leirin ja Aleksanterin joukkojen väliin. Vuonna 324 eaa. Gorgias lähetettiin Makedoniaan Krateroksen kanssa. Gorgias häviää tämän jälkeen historiallisista lähteistä. Hän on ehkä sama Gorgias joka Plutarkhoksen mukaan tunnisti Krateroksen ruumiin Krannonin taistelun jälkeen.