stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Teatterineuvos
Arvonimen saaneet

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Nro | Päivämäärä | Henkilö | Ammatti tai arvo | Kotipaikka | Lähde |
|  1.  | 2.3.1948  | Teuvo Puro | toimitusjohtaja, näyttelijä |   |  |
|  2.  | 23.11.1951  | Eino Salmelainen | teatterinjohtaja |   |  |
|  3.  | 30.11.1951  | Wilho Ilmari | rehtori, teatterinjohtaja |   |  |
|  4.  | 14.11.1952  | Mia Backman | teatterinjohtaja |   |  |
|  5.  | 5.5.1967  | Markus Rautio | taiteilija | Helsinki |  |
|  6.  | 27.9.1968  | Jalmari Rinne | Suomen näyttelijäliiton pj, näyttelijä  | Helsinki |  |
|  7.  | 30.11.1973  | Vilho Siivola | näyttelijä-ohjaaja | Helsinki |  |
|  8.  | 21.11.1975  | Ossi Kostia | näyttelijä | Tampere |  |
|  9.  | 26.11.1976  | Matti Aro | teatterinohjaaja | Helsinki |  |
|  10.  | 16.6.1978  | Pentti Pääkkönen | näyttelijä | Oulu |  |
|  11.  | 5.12.1980  | Ritva Ristolainen-Heikkilä | pääsihteeri, FM | Helsinki |  |
|  12.  | 5.6.1981  | Veikko Uusimäki | teatteripalvelun päällikkö | Helsinki |  |
|  13.  | 30.12.1982  | Rauli Lehtonen | teatterinjohtaja | Kangasala |  |
|  14.  | 9.12.1983  | Sylvi Salonen | näyttelijä | Tampere |  |
|  15.  | 23.12.1987  | Kalevi Kahra | näyttelijä | Helsinki |  |
|  16.  | 8.12.1989  | Kyllikki Forssell  | näyttelijä | Helsinki |  |
|  17.  | 28.5.1993  | Simo Konsala | toimitusjohtaja, FM | Helsinki |  |
|  18.  | 30.11.1994  | Aulis Ruostepuro | ent. hallinnollinen joht., teatterinjoht. | Turku |  |
|  19.  | 2.6.1995  | Eila Roine | näyttelijä | Tampere |  |
|  20.  | 2.6.1995  | Veikko Tiitinen | näyttelijä | Kuopio |  |
|  21.  | 28.11.1997  | Tapio Hämäläinen | näyttelijä | Helsinki |  |
|  22.  | 28.11.1997  | Keijo Komppa | näyttelijä-ohjaaja | Helsinki |  |
|  23.  | 23.11.2001  | Matti Ranin | näyttelijä | Helsinki |  |
|  24.  | 25.11.2002  | Kalle Holmberg | teatteriohjaaja | Helsinki |  |
|  25.  | 30.11.2007  | Tapani Perttu | näyttelijä | Tampere |  |
|  26.  | 26.11.2010  | Hilkka Kinnunen | teatterinjohtaja, näyttelijä-laulaja | Helsinki |  |
|  27.  | 26.11.2010  | Tuija Vuolle | näyttelijä | Tampere |  |
|     | 10.3.2017  | Ritva Oksanen | näyttelijä, laulaja | Helsinki |  |
|     | 18.6.2021  | Esko Raipia | näyttelijä, teatterin perustaja | Tampere |  |
|  | 25.5.2023 | Reima Jokinen | teatterinjohtaja | Espoo |  |
SMS Tb 85F

| Tb 85F |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Danubius, Porto Ré
Kölinlasku:  7. tammikuuta 1914
Laskettu vesille:  5. joulukuuta 1914
Palveluskäyttöön:  19. joulukuuta 1915
Poistui palveluskäytöstä:  Portugalin laivastolle 1920
Loppuvaihe:  haaksirikkoutunut 29. joulukuuta 1921
Tekniset tiedot
Uppouma:  244 t
Pituus:  58,8 m
Leveys:  5,8 m
Syväys:  1,5 m
Koneteho:  5 000 shp
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  38-41
Aseistus
Aseistus:  2 x 66 mm/L30 -tykkiä 4 x 450 mm torpedoputkea
SMS Tb 85F oli Itävalta-Unkarin laivaston Tb 82F -luokan torpedovene. Alus myytiin 1920 Portugalin laivastolle, joka nimesi sen NRP Zêzereksi.
Valmistus

Itävalta-Unkarin laivasto tilasi aluksen Danubiukselta, missä köli laskettiin 7. tammikuuta 1914. Alus laskettiin vesille 5. joulukuuta  ja valmistui 19. joulukuuta 1915.
Palvelus

Alus myytiin 1920 Portugalille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä NRP Zêzere. Alus tuhoutui siirron aikana 29. joulukuuta 1921.
SMS Tb 97F

| Tb 97F |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Danubius, Porto Ré
Kölinlasku:  5. maaliskuuta 1915
Laskettu vesille:  20. elokuuta 1916
Palveluskäyttöön:  22. joulukuuta 1916
Poistui palveluskäytöstä:  Jugoslavian kuningaskunnan laivastolle 1921
Loppuvaihe:  upotettu syyskuussa 1943
Tekniset tiedot
Uppouma:  244 t
Pituus:  58,8 m
Leveys:  5,8 m
Syväys:  1,5 m
Koneteho:  5 000 shp
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  38–41
Aseistus
Aseistus:  2 × 66 mm/L30 -tykkiä 4 × 450 mm torpedoputkea
SMS Tb 97F oli Itävalta-Unkarin laivaston Tb 82F -luokan torpedovene, joka luovutettiin 1921 Jugoslavian kuningaskunnalle. Alus palveli Jugoslavian kuninkaallisessa laivastossa nimellä T8.
Valmistus

Itävalta-Unkarin laivasto tilasi aluksen Danubiukselta, missä köli laskettiin 5. maaliskuuta 1915. Alus laskettiin vesille 20. elokuuta 1916 ja valmistui 22. joulukuuta.
Palvelus

Alus annettiin 1920 Jugoslavialle Saint-Germainin rauhassa. Tb 97F luovutettiin maaliskuussa 1921 ja liitettiin Jugoslavian kuninkaalliseen laivastoon nimellä T8. Alus osallistui harjoituksiin Dalmatian rannikolla vuonna 1935 ja laivasto-osaston mukana purjehdukseen Maltalle, Korfulle ja Bizertaan touko-kesäkuussa 1929. Osaston muut alukset olivat viisi torpedovenettä, kevyt risteilijä Dalmacija, sukellusveneiden emälaiva Hvar ja sukellusveneet Hrabri ja Nebojša.
Akselivallat hyökkäsivät Jugoslaviaan huhtikuussa 1941, jolloin T8 kuului Sibenikiin sijoitettuun 3. torpedovenelaivueeseen. Alus  määrättiin laivueen mukana hyökkäykseen italialaisten hallussa pitämään Zaraan. Osasto joutui kolmeen Italian ilmavoimien pommitukseen, joista viimeisen jälkeen se siirtyi Zatonista Prokljanjärvelle, missä se oli 11. huhtikuuta saakka. Seuraavana päivänä laivue saapui Milnaan, missä se kieltäytyi täyttämästä annettua käskyä siirtymisestä Kotorinlahdelle. Italian joukot valtasivat osaston alukset.
Alus palveli Regia Marinassa samalla nimellä suojaten Adrianmeren liikennettä. Sen pääaseet vaihdettiin kahteen 76 millimetrin ilmatorjuntatykkiin. Italian antauduttua liittoutuneille syyskuussa 1943 Saksan ilmavoimien lentokoneet upottivat italialaisia joukkoja Dalmatiasta evakuoineen aluksen Dubrovnikin luoteispuolella 10. tai 11. syyskuuta.
Tegyra

| Tegyra> Τεγύρα.Sijainti |
| --- | --- |
 Tegyra
Koordinaatit:  38°32′04″N, 22°57′28″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Polygýra(?), Orchomenós, Boiotia, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Boiotia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tegyra (m.kreik. Τεγύρα, joskus myös Tegyrai, Τεγύραι, lat. Tegyra tai Tegyrae) oli antiikin aikainen kaupunki Boiotiassa Kreikassa. Se sijaitsi jossakin nykyisen Orchomenóksen kunnan alueella.
Tegyra tunnetaan ennen kaikkea sen lähellä vuonna 375 eaa. käydystä Tegyran taistelusta, jossa Pelopidaan johtama Theba voitti Spartan. Tegyrassa oli Apollon Tegyraiokselle omistettu temppeli, jossa toimi oraakkeli. Tämä oli suosiossa vielä persialaissotien aikaan, mutta oli lakannut toimimasta ennen Plutarkhoksen aikaa. Paikalla oli kaksi ihmeitätekevänä pidettyä vesilähdettä, joista toisen nimi oli Foiniks (”Palmupuu”) ja toisen Elaia (”Oliivipuu”). Joskus Leton väitettiin jopa synnyttäneen Apollonin paikalla, ja läheinen vuori tunnettiin tähän viittaavalla nimellä ”Delos”.
Tegyra sijaitsi suhteellisen lähellä Orkhomenosta ja Aspledonia. Kaupungin sijaintipaikkaa ei kuitenkaan tiedetä varmuudella. Aiemmin se sijoitettiin usein nykyisen Pýrgoksen kylän (aiemmin Xerópyrgos) etelälaidalla sijaitsevalle pyöreälle kukkulalle noin viisi kilometriä itäkoilliseen Orchomenóksen kaupungista (38°30′46″N, 23°02′04″E). Nykyään kyseiselle paikalle sijoitetaan kuitenkin yleensä Aspledon, kun taas Tegyra sijoitetaan Aspledonin aiemmalle sijoituspaikalle Polygýraan noin viisi kilometriä Orchomenóksesta ja kaksi kilometriä Diónysoksen kylästä pohjoiseen (38°32′04″N, 22°57′28″E). Kyseiseltä paikalta on löydetty temppelin jäänteet sekä useita lähteitä.
Virtsa

Brysselin kuuluisa Manneken Pis -patsas esittää virtsaavaa pikkupoikaa.
Virtsa (lat. urina) on eläinkuntaan kuuluvan eliön muodostamaa nestemäistä kuona-ainetta. Virtsa erittyy munuaisissa, jotka suodattavat verta. Verestä suodatettua ainetta kulkeutuu virtsanjohtimia pitkin virtsarakkoon, jonka tarpeeksi täytyttyä eliö, myös ihminen, alkaa tuntea virtsaamisen tarvetta. Virtsa poistuu rakosta virtsaputkea pitkin ulos elimistöstä.
Elimistössä kiertää jatkuvasti monia litroja nestettä, josta munuaiset suodattavat vuorokauden aikana 180 litraa alkuvirtsaa. Suurin osa nesteestä ja ainesosista imeytyy kuitenkin takaisin, sillä lopullinen virtsamäärä on vain noin 0,5–2,5 litraa vuorokaudessa. Virtsa on vaaleampaa, jos kehon nestemäärä on suuri ja tummempaa, jos se on pieni. Kuivuuteen sopeutuneilla eläinlajeilla virtsa voi olla erittäin väkevää.
Ihminen tuottaa keskimäärin 500 litraa virtsaa vuodessa eli vuorokautta kohti 1–2 litraa. Virtsasta on 95 prosenttia vettä ja 2,5 prosenttia virtsa-ainetta eli ureaa, joka on suurina määrinä haitallista. Loput 2,5 prosenttia virtsasta on erilaisia mineraaleja kuten magnesiumia ja kalsiumia. Virtsa sisältää myös virtsahappoa, hippuurihappoa, urobiliiniä sekä fosfori- ja rikkihappoa. Virtsa ei ole myrkyllistä, kuten monissa kulttuureissa uskotaan, mutta juotuna se saattaa suurina annoksina olla haitallista. Virtsan pH-arvo vaihtelee 4,5:n ja 8:n välillä; normaalisti se on hieman happaman puolella. Voimakkaasti hapan tai emäksinen virtsa on merkki sairaudesta.
Virtsa saattaa muuttua tahmeaksi sokeriliemeksi, jos henkilö sairastaa hoitamatonta diabetesta, jolloin sokeria pääsee virtsaan.
Virtsan koostumus

Virtsan määrä vaihtelee suuresti henkilön koon ja iän, nautitun ruuan ja juoman laadun ja määrän, hikoilun sekä vuorokaudenajan mukaan. Yleensä virtsaa erittyy täysikasvuisella ihmisellä 0,5–2 litraa vuorokaudessa. Eritys on voimakkainta iltapäivällä ja vähäisintä aamuyöllä. Virtsan vuorokautisen määrän väheneminen alle 500 millilitraan paastoavalla henkilöllä tai alle 700 millilitraan normaalisti syövällä henkilöllä merkitsee kuona-aineiden kasautumista ruumiiseen; kuona-aineet voivat näet erittyä vain kohtalaisen suuriin nestemääriin liuenneina.
Toisin kuin uloste, tuore (pilaantumaton) virtsa ei ole myrkyllistä. Sen juominen ei ole vaarallista, ja jotkut, jotka ovat olleet tilanteessa, jossa muuten ei ole ollut vettä saatavilla, ovat selviytyneet hengissä juomalla virtsaansa. Kuitenkin virtsa on epämiellyttävää ja pahanmakuista juotavaa. Ainakin avaruusaluksissa suodatetaan virtsaa siten, että virtsa-aine eli urea poistetaan ja jäljelle jää vesi, jonka miehistön jäsenet juovat.
Virtsan ominaispaino vaihtelee ääritapauksissa 1,001:stä 1,050:aan. Yleensä se kuitenkin on 1,010–1,025. Tilasta, jossa munuaiset eivät kykene laimentamaan ja väkevöimään virtsaa, käytetään nimitystä isostenuria. Sen vallitessa virtsan ominaispaino pysyy 1,010:na nautitusta nestemäärästä riippumatta. Isostenuria on merkki munuaisten reservien loppumisesta.
Virtsan pH on riippuvainen siitä, miten runsaasti nautitusta ravinnosta muodostuu poistettavia happamia tai emäksisiä aineenvaihduntatuotteita. Normaalia sekaravintoa nautittaessa muodostuu happamia aineenvaihduntatuotteita enemmän kuin emäksisiä. Virtsa onkin tavallisesti hieman hapanta (pH noin 6). Tarpeen vaatiessa virtsan pH voi kuitenkin vaihdella 4,6:sta 8,2:een. Koska yhden pH-asteen lasku tarkoittaa vetyionikonsentraation kasvamista kymmenkertaiseksi, tämä merkitsee sitä, että virtsan vetyionien määrä voi vaihdella monituhatkertaisesti.
Virtsan keltainen väri johtuu pääsiassa eräistä urobiliiniyhdisteistä (urokromeista). Värisävy voi joskus olla osviittana tautia diagnosoitaessa (verenvuoto), mutta yleensä sillä ei ole paljoakaan käytännön merkitystä.
Poikkeuksellinen virtsan väri voi johtua monesta syystä, esimerkiksi nestevajauksesta, ruuasta tai lääkkeistä. Sairauksien vuoksi virtsan väri voi joskus olla oranssi, punainen, ruskea, vihreä tai sininen.
Virtsan väri muuttuu jo lyhyessäkin säilytysajassa. Virtsa myös helposti samenee sitä säilytettäessä joko siksi, että bakteerit lisääntyvät siinä tai siksi, että jotkin aineet saostuvat.
Virtsasta on yleensä noin 95 prosenttia vettä. Jäljelle jäävistä kiinteistä aineista on yli puolet (15–30 g/vrk) virtsa-ainetta eli ureaa. Jonkin verran erittyy myös muita typpipitoisia kuona-aineita (kreatiniinia 1–3 g, virtsahappoa 0,5–1 g ja ammoniumioneja 0,5–1 g vuorokaudessa. Natriumioneja erittyy keskimäärin 2–5 g, kalium-ioneja 1–3 g, kalsiumia 0,1–0,3 g, kloridi-ioneja 4–9 g sekä fosforia, lähinnä epäorgaanisina fosfaatteina, gramman verran vuorokaudessa.
Virtsaamisen ongelmat

Virtsan eritykseen saattaa liittyä erilaisia ongelmia. Mahdollisia ongelmia ovat muiden muassa virtsankarkailu eli inkontinenssi, virtsattaessa koettava kipu, virtsakivitauti, heikentynyt virtsasuihku, tihentynyt virtsaamisen tarve ja virtsan jälkitiputtelu. Virtsaamishäiriöt ovat tavallisia etenkin ikäihmisillä. Esimerkiksi valtaosa yli 60-vuotiaista miehistä kärsii jonkin tyyppisestä virtsanerityksen ongelmasta.
Virtsankarkailu koskettaa noin viittä prosenttia suomalaisista ja 25–69-vuotiaista naisista siitä kärsii jopa 19 prosenttia. Virtsankarkailun yleisimpiä aiheuttajia naisilla ovat esimerkiksi synnytys, raskaus, vaihdevuodet ja jatkuvat virtsatietulehdukset.
Virtsaamishäiriöiden muita taustatekijöitä saattavat olla esimerkiksi virtsarakon toimintahäiriö, virtsaputkitulehdus, virtsarakkotulehdus, diabetes, Parkinsonin tauti, dementia, ongelmat sydämessä ja verisuonissa, kasvain ja miehillä eturauhasvaivat.
Virtsan käyttö maataloudessa

Virtsa on erittäin käyttökelpoinen typen lähde kasveja lannoitettaessa. Maataloudessa kotieläinten virtsa pyritään keräämään virtsakaivoon, mistä se kuljetetaan säiliöperävaunulla pellolle ravinteeksi. Myös virtsan ja ulosteen seoksesta koostuvaa lietelantaa käytetään peltojen lannoitukseen. Myös ihmiset tuottavat päivittäin kasveille hyödyllisiä ravinteita, kuten typpeä ja fosforia virtsan mukana. Suomessa ravinteet päätyvät usein jätevedenpuhdistuslaitoksille, jossa ne muuntuvat osittain kasveille huonosti käyttökelpoiseen muotoon. Ihmisten tuottamien ravinteiden hyötykäyttöä on tutkittu paljon maailmalla ja virtsa on todettu lannoiteteholtaan käyttökelpoiseksi lannoitteeksi.
Suomessa virtsan lannoitekäyttöä on tutkittu mm. vuonna 2015-16 BIOUREA-hankkeessa, jossa virtsa todettiin keinolannoitteisiin verrattuna yhtä tehokkaaksi lannoitteeksi. Huolenaiheena virtsan lannoitekäytössä ovat edelleen erilaiset haitta-aineet, kuten lääkeainejäämät. Ihmisten käyttämät lääkkeet erittyvät suureksi osaksi virtsan mukana ja tietoa niiden päättymisestä takaisin ruokaketjuun ei vielä ole tarpeeksi tietoa.
Virtsa luonnossa

Useat eläimet merkitsevät reviirinsä tai kulkureittinsä virtsaamalla. Räkättirastas puolustaa pesäänsä ja poikasiaan esimerkiksi ihmisen tunkeiluja vastaan virtsasta ja ulosteesta muodostuvilla "pommeilla".
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Virtsa Wikimedia Commonsissa
Ravinteet käymälästä peltoon Anja Weckman, Puutarhaliitto, 2005.
Virtsanäyte purkissa.
Muun muassa susi merkitsee reviirinsä rajoja virtsaamalla.
Tehuantepecinjänis

| Tehuantepecinjänis |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät  Mammalia
Lahko::  Jäniseläimet  Lagomorpha
Heimo::  Jänikset  Leporidae
Suku::  Jänikset Lepus
Laji::  flavigularis
Kaksiosainen nimi
 Lepus flavigularis  Wagner, 1844 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tehuantepecinjänis (Lepus flavigularis) on keskikokoinen jänislaji. Se muistuttaa ulkonäöltään antilooppijänistä ja valkokylkijänistä. Varma erotustuntomerkki on päälaen yli  korvien takaa kulkeva musta raita. Tehuantepecinjänistä tavataan vain Meksikossa Oaxacan alueella. Se on elänyt Tehuantepecinlahden pohjoispuolen suolalammikoiden rantakasvillisuudessa, mutta laajeneva maanviljelys on tuhonnut sen luontaista elinympäristöä.
Tehuantepecinjäniksen kanta on pienentynyt nopeasti osaksi tuntemattomista syistä, ja jäljellä on enää alle tuhat yksilöä.
Teikkohapot

Micrococcaceae-heimoon kuuluvan bakteerin teikkohapon rakenne
Teikkohapot ovat hiilihydraattiyksiköistä koostuvia polymeerejä, jotka muodostavat tärkeän osan grampositiivisten bakteerien solukalvon ja soluseinän rakennetta.  Teikkohappojen tehtävänä bakteerisoluissa on sitoutua positiivisiin ioneihin ja ympäristöön.
Teikkohappojen rakenteessa hiilihydraattiyksiköt ovat yhdistyneet toisiinsa fosfodiesterisidoksilla. Tyypillisesti hiilihydraattiyksikkö on ribitoli tai glyseroli. Runkoon liittyy myös muita hiilihydraatteja kuten glukoosi, N-asetyyliglukosamiini tai N-asetyyligalaktosamiini. Tämän lisäksi rakenteeseen voi olla esteröityneenä glysiiniaminohappoja. Teikkohapot sitoutuvat gram-positiivisten bakteerien soluseinän polysakkarideihin tai proteiineihin. Ne voivat sitoutua myös solukalvon lipideihin, jolloin niitä kutsutaan lipoteikkohapoiksi. Teikkohappojen kokonaisvaraus on negatiivinen johtuen negatiivisesti varautuneista fosfaattiyksiköistä.
Teikkohapot sitoutuvat muun muassa magnesium- ja kalsium-ioneihin ja kuljettavat niitä soluihin ja vaikuttavat bakteerin ympäristön ionitasapainoon. Lipoteikkohapoilla on tehtävä myös bakteerisolujen sitoutumisessa ympäristöönsä.
Teijon kartano

Teijon kartanon päärakennus takapuolelta
Teijon kartano on vuonna 1770 valmistunut ruukinkartano Salon kaupungin Perniössä Varsinais-Suomessa.
Turun ja Porin läänin maaherra Lorenz Creutz nuorempi sai Ruotsin kuninkaalta luvan perustaa alueella rautaruukin vuonna 1686. Kartanon nykyinen päärakennus rakennettiin vuorineuvos Johan Jakob Kijkin aikana.
Kartanon tärkeimmät rakennukset on piirtänyt Christian Friedrich Schröder, joka suunnitteli myös Fagervikin kartanon. Kartanomiljöö on hyvin säännöllinen pitkine käytävineen ja ranskalaisine puutarhoineen. Rokokoo-tyyliä edustavan päärakennuksen tunnusomainen piirre on kahteen kertaan katkaistu mansardikatto.
Teijon ruukinkartanon ympärille syntyi kokonainen yhdyskunta, Teijon kylä. Vuonna 1830 sinne rakennettiin erikoinen pagodityylinen Teijon kirkko.
Teijon kartano on yksityisomistuksessa.
Teijon kartanon päärakennus edestä.
Teen gongfu-haudutus

Gongfu-teeseremonian varustusta.
Teen gongfu -haudutus (kiin.: 工夫茶; pinyin: gōngfu chá) on Etelä-Kiinassa kehittynyt tapa hauduttaa ja juoda teetä. Sitä kutsutaan myös gongfu-teeseremoniaksi. Ensimmäinen historiallinen maininta teeseremoniasta on 1600-luvun alkupuolelta.
Haudutusta käytetään hyvän oolong-teen nauttimiseen, jota voidaan hauduttaa useaan kertaan. Näin ollen käytetään hyvin pientä teekannua, jossa on suuri määrä teelehtiä, joita haudutetaan uudelleen ja uudelleen.
Gongfu-haudutukseen käytetään oolongin lisäksi myös vanhaa pu’er-teetä (kiin.: 普洱茶; pinyin: pǔěrchá).
Taiwanilainen gongfu-haudutus sisältää enemmän välineitä ja on hieman erilainen.
Japanilaiseen teeseremoniaan verrattuna gongfu-haudutus on melko yksinkertainen tapa valmistaa teetä. Lisäksi siinä pääpaino on korkealaatuisen teen hauduttamisessa ja nauttimisessa aivan toisin kuin japanilaisessa teeseremoniassa.
Aiheesta muualla

Kuinka taiwanilaista teetä valmistetaan ja juodaan (Arkistoitu – Internet Archive)
Tavole Palatine

| Tavole Palatine Heran temppeli |
| --- | --- |
 Tavole Palatineksi kutsutut Heran temppelin rauniot
Sijainti:  Serra Marina, Bernalda, Matera, Basilicata, Italia
Koordinaatit:  40°24′58″N, 16°49′01″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  n. 520–510 eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tavole Palatine on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta Heralle omistetusta kreikkalaisesta temppelistä Metapontionissa Suur-Kreikassa eli Magna Graeciassa, nykyisessä Italiassa. Sen rauniot sijaitsevat nykyisessä Bernaldan kunnassa noin 4,5 kilometriä kaakkoon nykyisestä Serra Marinan kylästä.
Historia

Temppeli on rakennettu arkaaisen kauden lopulla noin vuonna 520–510 eaa. Sen paikalla on kuitenkin ollut varhaisempi pyhäkkö ja mahdollisesti myös varhaisempi temppeli. Temppeli on tehty yhdessä rakennusvaiheessa, mutta ainakin sen kattoa on kunnostettu myöhemmin 400-luvulla eaa. Temppelin ajoitus perustuu ennen kaikkea sen kapiteelien eli pylväänpäiden tyyliin sekä temppelistä löydettyjen terrakotasta tehtyjen votiiviesineiden ajoitukseen.
Temppelin rauniot tunnetaan perinteisesti nimellä ”Tavole Palatine” eli ”Ritareiden pöydät”. Votiivilahjojen perusteella temppelin tiedetään nykyisin olleen omistettu Hera-jumalattarelle. Nykyisin rauniot ovat varsinaisen (eli Tarantonlahden alueelle rajatun) Suur-Kreikan parhaiten säilynyt antiikin aikainen muinaisjäänne.
Rakennus

Temppeli sijaitsi Metapontionin kaupunginmuurien ulkopuolella noin kolme kilometriä pohjoiseen kaupungista, lähellä nykyistä Bradano-jokea.
Temppeli edusti doorilaista tyyliä ja siinä oli 6 × 12 pylvästä. Pylväiden korkeus on noin 5,2 metriä ja paksuus niiden alapäässä noin 1,1 metriä. Pylväiden väli on suhteellisen suuri, lähes kolme metriä niiden keskikohdasta laskettuna. Pylväistä 15 on edelleen pystyssä, 10 toisella ja 5 toisella pitkällä sivulla. Myös osa arkkitraavista on säilynyt. Temppelin stylobaatin koko on noin 16,1 × 33,3 metriä.
Temppelissä oli naos eli cella sekä pronaos itäpäässä ja adyton länsipäässä. Naoksen koko on noin 8,2 × 23,8 metriä. Temppelin alttari oli tavan mukaan sen itäpuolella, noin 25 metrin päässä. Sen koko on noin 4 × 3 metriä. Etäisyyden ja pienen koon perusteella sen on joskus arveltu olleen temppeliä varhaisempi. Temppelin ympärillä arvellaan olleen muita kulttikäytössä olleita rakennuksia.
Kirjallisuutta

Lazzarini, Lorenzo: Il tempio di Hera (Tavole Palatine) di Metaponto: archeologia, archeometria, conservazione.  (Marmora: Supplemento, ISSN 1824-6214)  F. Serra, 2010.  ISBN 9788862271769
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tavole Palatine Wikimedia Commonsissa
Tavole Palatineksi kutsutut rauniot.
Tebaiini

| --- | --- |

Tebaiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
6,7,8,14-tetradehydro-4,5a-epoksi- 3,6-dimetoksi-17-metyylimorfinaani
Tunnisteet
CAS-numero: 115-37-7
ATC-koodi:  ?
PubChem CID: 5321926
DrugBank: APRD00120
Kemialliset tiedot
Kaava: C19H21NO3 
Moolimassa: 311,37 g/mol
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:  Class A (UK)  Schedule II(US) 
Antotapa:  ?
Tebaiini (paramorfiini) on oopiumialkaloidi, ja kemiallisesti samankaltainen morfiinin ja kodeiinin kanssa. Tebaiinilla on muista opiaateista poiketen kuitenkin enemmän stimuloiva kuin depressantti vaikutus. Suuremmilla annostuksilla tebaiinin vaikutus muistuttaakin strykniinimyrkytyksen oireita, aiheuttaen samankaltaisia kouristuksia.
Tebaiini jalostetaan raakaoopiumista joka laadusta riippuen sisältää 0,3–1,5 % tebaiinia.
Tebaiinia ei itsessään käytetä lääkeaineena, mutta siitä jalostetaan teollisesti useita muita opioideja esimerkiksi oksikodonia, oksimorfonia, nalbufiinia, naloksonia, naltreksonia, buprenorfiinia ja etorfiinia.
Tebaiini on luokiteltu kansainvälisesti huumausaineeksi. Tebaiinia esiintyy kasveista ainakin kaukasianunikossa (Papaver bracteatum) ja oopiumiunikossa (Papaver somniferum).
Myrkyllisyys

Kaikista oopiumi-alkaloideista tebaiini on myrkyllisin. Sen LD50 hiirillä on 31 mg/kg ihonalaisesti (sc.) ja 20 mg/kg vatsaonteloon (ip.). Kaniineilla suonensisäisesti (i.v.)  LD50 on 3–4 mg/kg joka riippuu eläimen iästä. Koiralla tappava annos on 10–30 mg/kg sc. ja 5–7 mg/kg i.v.