stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuumaa
Ura > Singlejulkaisuja sekä Hyvikset ja pahikset (2020-2023)

Ensimmäisen albumin jälkeen Kuumaa julkaisi vuosina 2020-2021 useita singlejä, kuten "Kolme toivetta" ja "Tarkotin sua". Singlejulkaisujen tuotannollinen tyyli vaihteli, ja esimerkiksi "Rakastaja"-singlen sopivuudesta Kuumaan katalogiin keskusteltiin yhtyeen sisällä. Kappale kuitenkin julkaistiin, ja se keräsi yhtyeelle uudenlaista näkyvyyttä Tiktokissa.
Singlen "Älä sano sitä vielä'" julkaisun aikaan vuonna 2020 Kuumaa teki yhden kappaleen yhtäjaksoisen soittamisen epävirallisen maailmanennätyksen soitettuaan kappaletta kuusi tuntia putkeen Helsingin Mutterigalleriassa.
Loppuvuodesta 2021 julkaistiin tulevan Hyvikset ja pahikset -albumin ensimmäinen single ”Oo vielä sekunnin mun”. Kappale lisättiin muun muassa YleX:n ja Radio Suomipopin soittolistoille, ja se voitti NRJ:n Hitti vai huti -äänestyksen 12 kertaa putkeen. Se on myös ylittänyt kolminkertaisen platinan rajapyykin 12 miljoonalla striimillä.
Kesällä 2022 julkaistiin albumin toinen single ”Tulipalo”. Se on yhtyeen toisiksi striimatuin kappale, ja se on soinut radiossa laajalti. Kappale on sijoittunut korkeimmillaan Suomen virallisen radiolistan kärkisijalle yhdeksän viikon ajan, ja se valittiin Radio Suomirockin vuoden biisiksi 2022. "Tulipalon" jälkeen yhtye julkaisi syksyllä kappaleen "Edelleen sua", joka ei noussut edeltävän kappaleen suosioon, mutta on silti yhtyeen kuunnelluimpia kappaleita miltei 7 miljoonalla striimillä.
Kuumaa osallistui Uuden musiikin kilpailuun 2023 kappaleellaan ”Ylivoimainen”, joka on myös Hyvikset ja pahikset -albumin viimeinen single. Yhtye sijoittui UMK:ssa viidenneksi, mutta kappale ja kilpailuun osallistumisen tuoma huomio on ollut laulaja Brotheruksen mukaan merkittävä osatekijä yhtyeen suosion kasvulle esimerkiksi "maakunnissa". "Ylivoimainen" nousi toukokuussa 2023 Suomen virallisen radiolistan ensimmäiseksi ja pysytteli siellä 12 viikkoa putkeen. Kappale on striimannut Spotifyssa yli 24 miljoonaa kertaa, ja se palkittiin vuoden radiobiisinä Radiogaalassa 2024.
Vuoden 2023 Emma-gaalassa Kuumaa palkittiin vuoden yhtyeenä.
Maaliskuussa 2023 julkaistiin Kuumaan toinen studioalbumi Hyvikset ja pahikset. Julkaisunsa jälkeen levy on ylittänyt nelinkertaisen platinarajan eli yli 80 miljoonaa striimiä. Hyvikset ja pahikset vietti Suomen virallisen albumilistan ensimmäisellä sijalla kaksitoista viikkoa.
Kuumaa keikkaili vuonna 2023 noin 120 kertaa.
Ura > Pisara meressä ja jäähallikeikat (2024-)

Vuoden 2024 Emma-gaalassa yhtye palkittiin Vuoden yhtyeenä. Lisäksi edellisen vuoden albumi Hyvikset ja pahikset palkittiin Vuoden albumi-, pop- ja myydyin albumi -Emmoilla.
Yhtyeen kolmas albumi Pisara meressä julkaistiin 19. huhtikuuta. Albumin julkaisutilaisuus oli loppuunmyyty keikka Helsingin jäähallissa.
Kuumaa esiintyi syksyllä 2024 Maasta kuuhun -areenakiertueella, jonka tapahtumapaikkoja olivat Turun Gatorade Center, Kuopio, Jyväskylän Lähitapiola Areena, Espoo, Lahti, Tampereen Nokia Areena ja Oulun Energia Areena.
Maasta kuuhun kiertueen jälkeen Kuumaa julkaisi yhteisbiisin  "Haloo" bändin pmmp kanssa. Haloo kertoo mielenterveydestä ja kun joku on eksynyt mielensä pimeyteen.
Jäsenet

Johannes Brotherus - laulu
Jonttu Luhtavaara - rummut
Aarni Soivio - basso
Jäsenet > Kiertuemuusikot

Okko Saastamoinen - koskettimet
Jäsenet > Entiset jäsenet

Aapo Närhi - kitara (2016-2021)
Antti Heiskala - koskettimet (2016-2022)
Julkaisut

Kuumaa (2019)
Hyvikset ja pahikset (2023)
Pisara meressä (2024)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuumaa Wikimedia Commonsissa
Yhtyeen kotisivut
De Havilland D.H.110 Sea Vixen

| de Havilland D> H.110 Sea Vixen |
| --- | --- |

Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  de Havilland
Ensilento:  26. syyskuuta 1951
Esitelty:  1955
Valmistusmäärä:  143 
Valmistusvuodet:  1951–1964
de Havilland D.H.110 Sea Vixen (suomeksi vapaasti käännettynä merikettu) oli Yhdistyneessä kuningaskunnassa valmistettu, kaksipaikkainen kahdella suihkumoottorilla varustettu jokasään tukialushävittäjä. Se oli käytössä vuosien 1959–1972 välillä.
Sea Vixenille Farnborough'n ilmailunäyttelyssä vuonna 1952 tapahtunut onnettomuus viivytti koneen kehitystyötä. Ensilento oli 26. syyskuuta 1951.
Konetyyppi hävisi kilpailun Gloster Javelinille Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien käyttöä varten, mutta Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimat (käytännössä Ison-Britannian laivaston ilmavoimat) omasi kokemusta de Havillandin aiempien konetyyppien sotilaallisesta käytöstä, kuten Sea Venom -tyypistä. Niinpä se valittiin tukialusten taistelukonetyypiksi.
De Havilland Sea Vixen kehiteltiin aikakautena, jolloin sotilasilmailu oli kokonaisuudessaan hyvin ripeästi kehittyvä alalähde?. Erilaisia ilmailuun liittyviä ennätyksiä rikottiin joskus hyvinkin kiivaaseen tahtiinlähde?. Myös eri lentokonevalmistajien välinen kilpailu oli kovaa. Tämä kehitys vaikutti myös siipien konstruointiinlähde?. DH.110 Sea Vixen sai nuolimuotoiset siivet ja sen kaksipuominen runkorakenne pysyi edeltäjilleen (muiden muassa de Havilland Vampire) uskollisena. Siivet olivat taitettavaa tyyppiä, ja niiden alle voitiin liittää lisäpolttoainesäiliöt. Sea Vixen sai myös niin kutsutun ”kyynelmäisen ohjaamokuomun” sekä terävän keulakartion, jonka sisällä tutkalaitteet olivat. Päätyypit olivat FAW.Mk1 sekä FAW.Mk2.
Sea Vixenin aseistus käsitti 28 × 2" (51 mm) ohjaamattomia raketteja. Ilmataisteluohjukset olivat tyyppejä Red Top sekä Firestreak. Muu siipiripustuksiin asennettava aseistus saattoi käsittää 2 × 227 kg (500 lb) pommeja. Ripustuspisteitä Sea Vixenissä oli kuusi kappaletta.lähde?
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&016.094000016,94 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&015.054000015,54 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.02800003,28 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&060.020000060,2 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&09979.&&&&009 979 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Rolls-Royce Avon 208 -suihkuturbiini; &&&&&&&&&&&&&050.&&&&0050 kN  per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&01110.&&&&001 110 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01287.&&&&001 287 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&014640.&&&&0014 640 m
Aseistus
4 × Red Top (FAW.2) tai D.H. Firestreak -ilmataisteluohjukset (FAW.1), tai 28 × 2" (51 mm) rakettipodit 2 kpl
Aiheesta muualla

http://www.thunder-and-lightnings.co.uk/seavixen/index.php (englanniksi)
http://www.netti.fi/~halle/planes/eng/vixen.htm (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yhdysvaltain historia

John Trumbull: Declaration of Independence, 1817–1819. Maalaus kuvaa valmistelukomiteaa esittelemässä toiselle mannermaakongressille luonnostaan Yhdysvaltain itsenäisyysjulistukseksi.
Yhdysvaltain historia voidaan jakaa eri vaiheisiin: varhaishistoriaan (ennen 1500-lukua), eurooppalaisten tutkimusmatkailijoiden aikaan (1500-luku), siirtokuntien aikaan (1600- ja 1700-luvut), sekä itsenäistymistä 1776 seuranneeseen itsenäisen valtion historiaan. Yhdysvallat laajeni ja kasvoi huomattavasti 1800-luvulla. 1860-luvulla käyty sisällissota oli tärkeä vedenjakaja maan historiassa, sillä sen myötä maa säilyi yhtenäisenä. 1900-luvulla Yhdysvallat nousi maailman johtavaksi supervallaksi.
Esikolumbiaaninen aika

Useimmat tutkimustulokset viittaavat siihen, että asutus levisi Pohjois-Amerikkaan Aasiasta Beringinsalmen kautta noin 15 000 vuotta sitten.
Pohjois-Amerikan esikolumbiaanisen kauden kulttuurillisesti merkittävin ajanjakso alkoi noin 1000 eaa. – 200 jaa. vaikuttaneesta Adena-kulttuurista. Kummunrakentajien tekemät erikokoiset maakummut toimivat kunnioitettujen johtajien hautaholveina ja alueen kaupankäynti laajeni. Adenan kanssa osittain päällekkäinen Hopewellin perinne jatkui noin vuoteen 700 jaa. Kaupankäynti laajeni etelässä Floridaan, pohjoisessa Kanadaan ja lännessä lähelle Kalliovuoria.
Hopewellin perinnettä jatkoi Mississippin kulttuuri, jonka piiriin luokiteltuja arkeologisia paikkoja on löydetty Mississippijoen varrelta aina Floridasta Wyomingiin läntisten rajojen yltäessä Oklahomaan. Tässä kulttuurissa kummunrakentajat erikoistuivat suuriin temppelikumpuihin.
Merkittävin varhaisen Pueblo-kulttuurin keskus oli Chato Canyonissa New Mexicossa. Alueen kukoistuskausi ajoittui vuosiin 600–1200 jaa., ja se sisälsi useita kaupunkeja noin 13 neliökilometrin alueella.
Pohjois-Amerikan koilliselle ja itäiselle metsäalueelle levittäytyneiden intiaanien elinkeinoista tärkein oli maanviljely lukuun ottamatta pohjoisimpia alueita, joissa viljely oli vähäistä vuotuisen kasvukauden lyhyyden vuoksi. Myös metsästys ja intiaaniriisin keruu oli yleistä. Lähes kaikki alueen intiaanit olivat irokeesinkielisiä tai algonkinejä. Irokeesit asuivat suurissa kylissä, jotka yleisen tavan mukaan suojattiin tukevin paaluvarustuksin. Kylät muodostuivat pitkistä taloista, joihin mahtui runsaasti asukkaaita. Algonkinit puolestaan käyttivät pääosin wigwameita.
Kaakkoisen metsäalueen tunnetuimmat kansat olivat cherokeet, creekit, choctawit ja chickasawit. Cherokeet puhuivat irokeesimurretta, muut kolme olivat muskogee-kieliryhmää. Nykyisen Mississippin osavaltion lounaisosissa asuneet natchezit lasketaan samaan kulttuuriryhmään kuluviksi.
Tasangoilla eläneet intiaanit olivat joko Missourijoen ympäristön maanviljelijöitä tai läntisen lyhytheinäpreerian biisoninmetsästäjiä. Vielä ennen 1600-luvun puoliväliä lyhytheinäpreeria oli lähes vailla asutusta. Tasankojen laidoilla elävät heimot tekivät sinne jalkaisin metsästysretkiä biisonien perässä, mutta eivät asuneet siellä.
Lounaisalueen alkuperäisiä intiaaneja ovat Arizonan ja Uuden Meksikon pueblointiaanit. Pueblo-kylät muodostuvat taloryhmistä, jotka oli penkereittäin rakennettu yhteen. Varsinaiset pueblot asuvat pääasiassa Rio Granden varrella ja heidän länsipuolellaan elivät hopi-intiaanit, jotka edustivat samaa kulttuuria. Apassit ja navajot asettuivat pueblojen ympäristöön 1400–1600-lukujen aikana ja omaksuivat näiden maanviljelyn.
Pohjois-Amerikassa nykyisen Meksikon pohjoispuolella eläneiden intiaanien määräksi noin vuonna 1500 on arvioitu 1–16 miljoonaa. Matalimman arvion mukaan 750 000 asui nykyisen Yhdysvaltain alueella ja runsaat 250 000 Kanadassa sekä Alaskassa.
Tutkimusmatkat

Ensimmäinen vahvistettu eurooppalainen havainto nykyiselle Yhdysvalloille kuuluvasta alueesta on Kristoffer Kolumbuksen maihinnousu toisella matkallaan Puerto Ricolle 19. marraskuuta 1493. Ensimmäisen eurooppalaisen asutuksen sinne perusti Juan Ponce de León 1508. Ponce de León saapui Floridaan 1513 ja oli siten ensimmäinen Yhdysvaltain mantereelle saapunut eurooppalainen, vaikka on viitteitä siitä, että John Cabot olisi saapunut nykyisen Uuden-Englannin alueelle 1498.
Espanjalaiset ja portugalilaiset keskittyivät vierailemaan vain Pohjois-Amerikan eteläosissa, mutta englantilaiset ja ranskalaiset kävivät pohjoisempana. Ranskan kuninkaan lähettämä Giovanni da Verrazzano purjehti vuonna 1524 Pohjois-Amerikan rannikkoa Georgiasta Uuteen-Englantiin. Ensimmäisen pysyvän eurooppalaisen siirtokunnan nykyisen Yhdysvaltain alueelle perustivat espanjalaiset vuonna 1565 St. Augustineen Koillis-Floridaan. Espanjalaiset perustivat siirtokuntansa myös Uuteen Meksikoon ja Kaliforniaan.
Siirtokuntien aika

Ensimmäinen brittien siirtokunta nykyisen Yhdysvaltojen alueella oli Roanoke nykyisessä Pohjois-Carolinassa. Sinne yritettiin perustaa siirtokuntaa jo 1585 ja uudestaan vuonna 1587, mutta kun brittilaivoja saapui uudestaan paikalle 1590, siirtokunta oli kadonnut.
Vuonna 1607 britit perustivat nykyiseen Virginiaan Jamestownin siirtokunnan. Virginiaan oli tullut 1600-luvun puoliväliin mennessä jo noin 40 000 englantilaista siirtolaista. Ensimmäiset orjat tuotiin viimeistään vuonna 1619.
Mayflower-laivalla uskonnollista vainoa Hollantiin paenneet Pohjois-Englannin separatistit, pilgrimit eli ‘pyhiinvaeltajat’, laskivat 1620 maihin nykyisen Cape Codin niemellä ja perustivat siirtokunnakseen Plymouthin nykyisessä Massachusettsissa. Paikalliset intiaanit auttoivat heitä selviytymään talvesta ja seuraavasta kesästäkin, ja pyhiinvaeltajat viettivät vuoden 1621 sadonkorjuujuhlaa yhdessä intiaanien kanssa ensimmäisenä kiitospäivänä.
Vuosista 1628–1629 alkaen Amerikkaan alkoi muuttaa Englannin valtiokirkkoja vastustaneita puritaaneja, jotka perustivat ensimmäisen siirtokuntansa 1630. Puritaanit kehittivät oman hallintojärjestelmänsä ja alkoivat perustaa pieniä kaupunkeja. Puritaaneilla on katsottu olleen vaikutuksensa koko amerikkalaisen kansanvallan syntyyn, mutta toisaalta heidän ankarat säädöksensä kahlitsivat ajattelun ja toiminnan vapautta.
Kanadaan oli asettunut ranskalaisia ja itärannikolle turkiskauppaa hallitsevia hollantilaisia. Englantilaiset siirtokunnat saivat kuitenkin tukea emämaastaan ja olivat siksi kilpailijoitaan elinvoimaisempia. Englannin hallituksen tavoitteet Pohjois-Amerikassa olivat sekä taloudellisia että uskonnollisia, kun kiusalliset eriuskoiset kuten puritaanit ja kveekarit muuttivat Uuteen-Englantiin. Lähtijät tavoittelivat aluksi lähinnä uskonnonvapautta, mutta myöhemmin tulijat etsivät myös vapaan ja vauraan elämän ehtoja, joita Eurooppa ei kyennyt antamaan.
Pohjois-Amerikan itärannikolle oli 1740-lukuun mennessä muodostunut kolmentoista brittisiirtokunnan ketju pohjoisen New Hampshirestä etelän Georgiaan. Rannikosta 150 kilometriä sisämaahan oli asuttua aluetta; sen takana oli intiaanien ja ranskalaisten maata. Florida kuului tuolloin Espanjalle ja Kanada Ranskalle. Englanti ja Ranska kilpailivat Pohjois-Amerikan herruudesta lähes kahden vuosisadan ajan. Suuren siirtomaasodan 1756–1763 jälkeen Pariisin rauhassa Ranska joutui luopumaan kaikista Pohjois-Amerikan omistuksistaan, ja se menetti Mississippin itäpuoliset alueet ja Kanadan Britannialle.
Siirtokuntien aika > Talouden kehitys

Amerikkalaisten tehtävänä oli tuottaa emämaalle raaka-aineita kun englantilaiset pyrkivät Pohjois-Atlantin kaupalliseen hegemoniaan. Vastikkeeksi amerikkalaiset saivat brittiläisiä manufaktuurituotteita. Pennsylvania tunnettiin “leipäkorina”, ja muista siirtokunnista saatiin tupakkaa, riisiä ja indigoa. Merenkulku, kalastus sekä rauta- ja tekstiiliteollisuus olivat keskittyneet Uuteen-Englantiin. Merkantilististen oppien mukaisesti siirtokuntien ja emämaan välinen merenkulku ja kauppa oli monopolisoitu amerikkalaisten ja englantilaisten yksinoikeudeksi, ja ulkomainen kilpailu oli kielletty. Tämä asetti tiettyjä esteitä siirtokuntien talouselämän kehitykselle, vaikka se takasikin hyvät markkinat amerikkalaisille tuotteille. Amerikkalaiset kävivät myös salakauppaa espanjalaisten ja ranskalaisten kanssa Länsi-Intian saarilla. Siirtokuntien talouden perustana oli maatalous ja omavaraiset perheviljelmät, farmit. Maata oli runsaasti tarjolla.
Juuri kaupankäynti oli merkittävä vaurastuttava elinkeino 1700-luvun Uuden-Englannin siirtokunnissa. Uuden-Englannin hollantilaista ja englantilaista alkuperää olevien asukkaiden, jenkkien, joukossa oli erinomaisia merenkulkijoita. Tyypillisesti kauppaa käytiin kolmionmuotoisilla reiteillä, joiden yhdessä kärjessä oli Englanti. Mistään muusta ostajamaasta ei nimittäin ollut saatavilla ylellisiä teollisuustavaroita, joita amerikkalainen yläluokka halusi. Legitiimin kaupankäynnin lisäksi jenkkipurjehtijat eivät kaihtaneet ryhtyä moraalisesti arveluttavampiinkin hankkeisiin. Tuottoisin ja vähiten kunniallinen kolmioreiteistä oli ”orjakolmio”, jonka liikenteelle eteläisten siirtokuntien maataloustuotteiden massatuotanto merkitsi paljon. Lisäksi jenkit olivat valmiita suoranaiseen merirosvoukseenkin. Utrechtin rauha 1713 vei kapteeneilta laillisen oikeuden ryöstää Englannin vihollisia, mutta käytännössä se merkitsi vain kaikkien maiden kauppalaivojen joutumista saaliiksi. New York oli itse asiassa johtavien merirosvopäälliköiden avoin turvapaikka ja heidän miehistöjensä eniten suosima satama.
Pohjois-Amerikan eteläiset siirtokunnat tuottivat maailmanmarkkinoille suuria määriä rahakkaita kasveja kuten indigoa, tupakkaa ja puuvillaa. Tämä teki Amerikkaan muuton houkuttelevaksi omistavan luokan jäsenille, jotka halusivat kasvattaa omaisuuttaan perustamalla tuottoisan plantaasin. Pohjoiset siirtokunnat taas houkuttelivat itsenäisiä viljelijöitä runsaalla hedelmällisellä viljelysmaalla. Kaupungit olivat vielä suhteellisen pieniä ja viihtyisiä Lontoon saastaisuuteen verrattuna. Rantaviiva oli vapaa ja houkutteleva, torielämä vilkasta, kapakoita paljon, olutta ja rommia sai runsaasti ja halvalla. Työmiesten palkat kaupungeissa olivat nelin- tai viisinkertaiset Lontooseen verrattuna. Käsityöläiset ja pikkukauppiaat saattoivat saada tuotteistaan niin hyvän hinnan, että pystyivät keräämään pieniä omaisuuksia. Amerikkaan muutto oli houkutteleva hanke kaikkien yhteiskuntaluokkien jäsenille, ja matkan järjestämiseksi oltiin valmiita suuriinkin uhrauksiin.
Valtion synty

Yhdysvaltojen valtion historia alkaa kapinoivista brittiläisistä siirtokunnista. Yhdysvaltojen lipun 13 raitaa edustavat näitä osavaltioita.
Englanti, joka oli velkaantunut seitsenvuotisessa sodassa, sääti siirtokunnille vuodesta 1764 useita epäsuosittuja veroja ja tullimaksuja. Siirtokuntalaiset vastustivat niitä, sillä heidän mielestään parlamentilla ei ollut oikeus asettaa veroja siirtokunnille, vaan ainoastaan siirtokuntien omilla edustajakokouksilla (”Ei verotusta ilman edustusta”). Viimeinen niitti oli teelaki, joka säädettiin 1773, kun Englannin Itä-Intian kauppakomppania oli ajautunut miltei vararikkoon Bengalin nälänhädän jälkeen ja valtio päätti pelastaa sen.
Vastalauseena teeverolle järjestettiin vuonna 1773 ns. Bostonin teekutsut, joissa emämaasta saapunut teelasti heitettiin Bostonin satamassa mereen. Vuonna 1774 siirtokuntia edustanut ensimmäinen mannermaakongressi totesi Philadelphiassa, että hallitusten valta ulottuu vain niin pitkälle kuin alamaiset sallivat, ja että hallitusten valta perustuu hallittavien suostumukseen. Seuraavana vuonna Britannian parlamentti katsoi Massachusettsin olevan kapinassa ja siirtokunnat päätettiin saartaa. Tästä seurasi Yhdysvaltain vapaussota. Toinen mannermaakongressi nimitti 15. kesäkuuta 1775 George Washingtonin armeijan ylipäälliköksi. Amerikkalaisilla oli pula varusteista ja Benjamin Franklin ajatteli jopa turvautua jousipyssyihin, mutta kaksi päivää myöhemmin vallattiin Bunker Hill.
Siirtokunnat julistautuivat itsenäisiksi 4. heinäkuuta 1776, kun mannermaakongressi hyväksyi itsenäisyysjulistuksen. Sen oli laatinut valiokunta, johon kuuluivat John Adams, Roger Sherman, Robert R. Livingston, Thomas Jefferson ja Benjamin Franklin. Sotaonni ei ollut aina suosiollinen amerikkalaisille, ja englantilaiset kieltäytyivät neuvottelemasta ellei itsenäisyysjulistusta peruutettu. Ranska liittyi itsenäisyystaisteluun siirtokuntien puolella solmimalla liittosopimuksen Benjamin Franklinin kanssa ja lähetti Lafayetten ja Rochambeaun joukkoineen Amerikkaan. Samalla Ranska sai vahingonkorvausta seitsenvuotisesta sodasta. Englantilaiset lyötiin Saratogan taistelussa vuonna 1777.
Britannia tunnusti Yhdysvaltain itsenäisyyden 3. syyskuuta 1783. Tämän jälkeen noin 70 000–80 000 Britannialle uskollista lähti maasta. Heistä noin 50 000 siirtyi brittien Kanadan provinsseihin. Liittovaltion luonut Yhdysvaltain perustuslaki säädettiin vuonna 1787 ja George Washington valittiin ensimmäiseksi presidentiksi 1789.
Alusta lähtien Yhdysvaltojen alue ulottui lännessä pitkälle alku­peräisten kolmen­toista siirto­kunnan ulko­puolelle. Vuonna 1787 annetulla säännöksellä näistä siirto­kuntien ulko­puolisista alueista muodostettiin Luoteisterritorio, joka on myöhemmin jaettu uusiksi osa­valtioiksi.
1800-luku: Valtakunta kasvaa ja välttää hajoamisen > Sota Britanniaa vastaan

Yhdysvallat julisti vuonna 1812 sodan Britanniaa vastaan, sillä Britannia oli estänyt yhdysvaltalaisten merenkulkua. Britit saarsivat Yhdysvaltain rannikon ja polttivat Washingtonin kaupungin. Britannialla oli kuitenkin kädet täynnä Euroopassa, joten sota päättyi rauhansopimuksella tasapeliin 1814.
1800-luku: Valtakunta kasvaa ja välttää hajoamisen > Rautateiden rakentaminen

1800-luvun loppua kohti Yhdysvaltain laajojen maa-alueiden poikki rakennettiin kasvavia määriä rautatielinjoja. 1860 mennessä niihin oli sijoitettu 1,5 miljardia dollaria, suunnaton summa sen ajan mittapuulla, joka vastasi 25 % kaikista maan investoinneista. Jo 1840 USA oli 45 000 rautatiekilometrillään maailman johtava maa alalla, seuraavalla vuosikymmenellä tuo luku kasvoi 8 000 kilometrillä. Aluksi rautatiet palvelivat pääasiassa idän satamakaupunkeja ja ympäröivää talouselämää, mutta todella henkeäsalpaavaksi kasvu kävi, kun alettiin rakentaa pitkiä mannerta halkovia ratalinjoja. 1850-luvulla rakennettiinkin hämmästyttävät 31 000 kilometriä rautatietä. Ensimmäinen Tyynenmeren rannikolle saakka johtanut rautatie valmistui vuonna 1869. Linjojen rakentamisesta puuttui kuitenkin suunnitelmallisuus, sillä sitä tekivät hallitsemattomasti mellastavat yksityiset ratayhtiöt, jotka kilpailivat keskenään usein rinnakkaisilla reiteillä. Yhtenäistä rataverkkoa ei syntynyt, ja radat olivat usein yhtä huonossa kunnossa kuin ratayhtiöiden talous. Rautatie oli panssarilaivan ja konekiväärin ohella yksi niistä tekijöistä, jotka tekivät Yhdysvaltain sisällissodasta ensimmäisen ”nykyaikaisen” sodan.
1800-luku: Valtakunta kasvaa ja välttää hajoamisen > Orjuus

1500-luvulta alkaen noin puoli miljoonaa mustaa afrikkalaista kuljetettiin Pohjois-Amerikkaan työskentelemään orjina. Kysymys orjuuden lakkauttamisesta oli 1800-luvulla vuosikymmenien ajan Yhdysvaltojen suurimpia sisäisiä kiistakysymyksiä. Pohjoisissa osavaltioissa orjuus kiellettiin pian maan itsenäistymisen jälkeen, mutta etelävaltioissa orjuus jatkui 1860-luvulle saakka. Sen jatkamista vaadittiin, koska pelättiin puuvillateollisuuden muussa tapauksessa lamaantuvan. Niillä läntisillä raja-alueilla, jotka tuolloin eivät vielä kuuluneet mihinkään osavaltioon, orjuus oli vuonna 1820 säädetyn lain (Missourin kompromissin) mukaan sallittua vain leveyspiirin 36° 30' eteläpuolella. Samaa leveyspiiriä pitkin tulivat myöhemmin kulkemaan alueelle perustettujen uusien osavaltioiden rajat.
1800-luku: Valtakunta kasvaa ja välttää hajoamisen > Alkuperäiskansat

Vuosina 1837–1839 kymmeniätuhansia intiaaneja pakkosiirrettiin (kuten esim. creekit ja cherokeet) Mississippijoen länsipuolelle, varsinkin nykyiseen Oklahomaan, jonka nimi oli tuolloin Intiaanialue. Intiaanien kanssa solmitut sopimukset jouduttiin lähes kaikki rikkomaan, sillä kuten eräs kongressin edustaja kirjoitti: ”Ei ole voimaa pysäyttää meidän valloittavan kansamme etenemistä.” Tämä johti väistämättä kahakoihin intiaanien kanssa, jotka puolustivat metsästysmaitaan. Vuonna 1848 Kaliforniasta löydettiin kultaa, ja alueelle alkoi suuri kultaryntäys. Alueen intiaanien kohtalo oli tuhoisa, ja useita kansoja tuhottiin lähes sukupuuttoon.
1800-luku: Valtakunta kasvaa ja välttää hajoamisen > Vuoden 1812 sota

Vuonna 1812 alkoi uusi sota entistä emämaata Britanniaa vastaan. Britannia oli ylivoimainen vihollinen, joka kykeni toimimaan rajoittamatta Yhdysvaltain maa- ja merialueilla muun muassa vallaten Washington D.C.:n ja polttaen valkoisen talon. Briteillä oli kuitenkin kädet täynnä Euroopassa Napoleonin sotien takia, joten sota päättyi rauhansopimuksella tasapeliin.
1800-luku: Valtakunta kasvaa ja välttää hajoamisen > Sisällissota

Orjuuden ohella huomattavaksi kiistakysymykseksi muodostuivat osavaltioiden oikeudet ja liittovaltion rooli. Kiistat kärjistyivät siinä määrin, että ne johtivat vuosina 1861–1865 käytyyn Yhdysvaltain sisällissotaan. Teollistunut pohjoinen voitti maatalousvaltaisen etelän ja esti eteläisten osavaltioiden itsenäistymisyrityksen. Pohjoisvaltioiden voiton jälkeen orjuus lakkautettiin kaikkialla Yhdysvalloissa ja lähes neljä miljoonaa orjaa vapautettiin. Sisällissota oli merkittävä ja traumaattinen tapahtuma maan historiassa.