stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Occamin partaveitsi
Sovellukset > Todistuksen taakka > Metafysiikka: universaalien olemassaolo

Vilhelm Occamilaisen on usein katsottu itse soveltaneen partaveitsen periaatetta nominalistiseen kantaansa universaalikiistassa, vaikka kannalle on toisaalta ollut myös täysin erilliset logiikkaan nojaavat perustelunsa. Vilhelm kirjoitti, että filosofiassa monet virheet saavat alkunsa siitä väitteestä, että jokaista erillistä asiaa vastaa aina erillinen sana niin, että erillisiä entiteettejä on yhtä paljon kuin on erilaisia nimiä tai sanoja joilla niitä merkitään. Olemme siis taipuvaisia olettamaan, että kaikki sanat vastaavat jotain olemassa olevaa entiteettiä (käsiterealismi). Vilhelmin mukaan tämä johtaa kaikenlaisiin absurdeihin tilanteisiin, kuten ”aksidenssi inheroi inherenssin kautta”, ”khimaira ei ole mitään koska sillä on ei-mikyys”, ”mies on isä isyyden ansiosta” ja niin edelleen. Sanoisimme sen sijaan esimerkiksi, että ”mies on isä koska hänellä on poika”.
Sovellukset > Todistuksen taakka > Mielenfilosofia: mentaalisen olemassaolo

George Berkeley oli subjektiivinen idealisti, joka katsoi, että koko todellisuus on selitettävissä yksistään mielen kautta. Hän hyödynsi Occamin partaveistä argumentoidessaan idealismin metafyysistä kilpailijaa, materialismia eli aineellista todellisuuskäsitystä, vastaan. Berkeleyn mukaan hänen metafysiikkansa ei tarvinnut ainetta ja siksi aine oli eliminoitavissa.
1900-luvun mielenfilosofiassa J. J. C. Smart hyödynsi Occamin partaveistä, kun hän tuki artikkelissaan ”Sensations and Brain Processes” (1959) tyyppi-identiteettiteoriaa sen avulla mieli-ruumis-dualismia vastaan. Dualistien mukaan kaikkeudessa on kahdenlaisia substansseja, fysikaalisia (mukaan lukien ruumis) ja mentaalisia (kuten mieli). Identiteettiteorian kannattajat sen sijaan katsovat kaiken olevan fysikaalista, mukaan lukien mieli ja tietoisuus, eikä mitään ei-fysikaalista ole olemassa (fysikalismi). Näistä kahdesta teoriasta, dualismista ja identiteettiteoriasta, jälkimmäinen vaikuttaa olevan yksinkertaisempi, koska se sitoutuu pienempään määrään erilaisia entiteettejä.
Paul Churchland on myös käyttänyt Occamin partaveistä dualismia vastaan. Hänen mukaansa materialismin etuna on se, että fysikaalisten asioiden olemassaolo on varmaa, kun taas mentaalisten asioiden olemassaolo ei ole. Churchland kuitenkin sanoo, ettei tämä ole perusteluna vielä ratkaiseva dualismin ja materialismin välillä; ratkaisevaa on sen sijaan materialistisen näkemyksen suurempi selitysvoima neurobiologian tutkimustulokset huomioon ottaen.
Dale Jacquetten mukaan Occamin partaveitsi on tärkein eliminativismin ja reduktionismin takana oleva perustelu mielenfilosofiassa. Eliminativismin mukaan sellaiset arkipsykologian ontologiaan kuuluvat entiteetit kuin ”ilo”, ”suru”, ”halu” ja ”pelko” ovat eliminoitavissa ja korvattavissa valmiin neurotieteen ontologialla.
Sovellukset > Todistuksen taakka > Uskonnonfilosofia: Jumalan olemassaolo

Uskonnonfilosofiassa Occamin partaveistä on usein sovellettu kysymykseen Jumalan olemassaolosta: jos Jumalan käsite ei auta kaikkeuden selittämisessä, tällöin voidaan väittää, että Jumala on epärelevantti ja tulisi ”leikata pois”. Ajatus perustuu siihen väitteeseen, että usko Jumalaan vaatii enemmän ja monimutkaisempia oletuksia kaikkeuden selittämiseksi kuin epäusko. Esimerkiksi Richard Dawkins väittää dokumentissaan The Root of All Evil?, ettei mikään Lourdesin Neitsyt Marian aikaansaamista ihmeparantumisista vaadi selityksekseen Jumalan olemassaoloa; parantumiset ovat aina koskeneet tauteja, jotka olisivat voineet parantua myös itsekseen.
Teistisen ajattelun historia on tuottanut monia argumentteja, jotka pyrkivät osoittamaan, ettei näin ole — että teorian ilman Jumala-oletusta kohtaamat vaikeudet ovat yhtä suuria tai suurempia kuin teorian, joka olettaa Jumalan. Esimerkiksi kosmologinen todistus esittää, että kaikkeudella tulee olla ensimmäinen syy, ja että tämä syy on Jumala; ja teleologinen todistus esittää, että kaikkeudessa havaitaan suunnittelua ja järjestystä, jonka tulee olla peräisin yliluonnollisesta älystä. Suurin osa tiedeyhteisöstä ei hyväksy tällaisia argumentteja, ja suosii selityksiä, jotka käsittelevät samoja ilmiöitä olemassa olevien tieteellisten mallien pohjalta. Jumalan olemassaoloa on kuitenkin puolustettu myös muunlaisilla perusteilla (muun muassa reformoitu epistemologia, presuppositionaalinen apologetiikka ja fideismi).
Vaikka Occamin partaveistä käytetään nykyään usein teismiä vastaan, Vilhelm Occamilainen itse oli teisti. Hän katsoi, että tietyt kristilliset tekstit olivat tosiasiatietoa, ja niiden sanoma samanarvoista sekä logiikan että aistihavaintojen kanssa. Hänen mukaansa moninaisuutta ei tullut olettaa, ellei sitä voida osoittaa tarpeelliseksi (a) järjen, (b) kokemuksen tai (c) jonkun erehtymättömän auktoriteetin kautta; jossa viimeksi mainittu viittasi Raamattuun, pyhimyksiin ja tiettyihin kirkon (paavin) lausumiin. Vilhelmin mukaan selitystä, joka ei ole harmoniassa järjen, kokemuksen tai mainittujen lähteiden kanssa ei voida lukea päteväksi.
Virheellinen käyttö

Occamin partaveistä voidaan käyttää myös väärin, jolloin siitä tulee argumentointivirhe. Occamin partaveitsi ei tarkoita, että ”yksinkertaisin selitys on oikea selitys”, vaan ”yksinkertaisin selitys on todennäköisimmin oikea selitys”. Väärinkäytön kaava on seuraava:
Teoria A on yksinkertaisempi kuin teoria B
Siispä teoria A on tosi
Esimerkiksi klassinen fysiikka on teoriana yksinkertaisempi kuin myöhemmät fysiikan teoriat, mutta sitä ei tulisi silti suosia myöhempien teorioiden sijasta, koska se on niihin nähden virheellinen monilla tavoilla. Teorian ensimmäinen vaatimus on, että se toimii; että sen tuottamat ennusteet ovat oikeita, eikä sitä ole falsifioitu. Occamin partaveistä voidaan käyttää vasta sitten, kun teoriat ovat läpäisseet nämä testit, ja ollaan valintatilanteessa kahden tai useamman sellaisen teorian kanssa, joita havaintoaineisto tukee samassa määrin.
Yksinkertaisimpia teorioita tulee siis suosia ceteris paribus, muiden asioiden pysyessä muuttumatta. Tässä tapauksessa muihin asioihin kuuluu teorian saama tuki havaintoaineistolta.
Occamin partaveistä voidaan käyttää väärin myös liian pitkälle viedyssä skeptismissä:
Tämä selitys ei kuitenkaan ota huomioon sitä, että kuukävelyhuijaus vaatisi niin laajamittaisen salaliiton, että sen luominen ja salassapitäminen olisi todennäköisesti kuukävelyjen todellista suorittamista vaativampaa.
Galileo Galilei ivasi Occamin partaveitsen väärinkäyttöä Dialogissaan. Siinä periaatetta käyttää Simplicio. Galilei tuo esille ironisesti, että  jos todella haluttaisiin aloittaa pienestä määrästä erilaisia entiteettejä, tällöin kirjaimet voitaisiin ajatella perustaviksi, koska niitä käyttämällähän voitaisiin koostaa kaikki inhimillinen tietämys.
Antipartaveitset

Occamin partaveitsi on silloin tällöin kohdannut vastustusta niiltä, jotka ovat pitäneet sitä liian äärimmäisenä tai harkitsemattomana. Tunnetuin ”antipartaveitsen” muotoilu on peräisin Walter Chattonilta. Hän oli Vilhelm Occamilaisen aikalainen, ja kehitti oman antipartaveitsensä vastineena Vilhelmin ajatukselle: ”jos kolme asiaa eivät ole tarpeeksi jonkin selittämiseksi, tulee olettaa neljäs asia, ja niin edelleen”.
Antipartaveitsiä ovat muotoilleet myös Gottfried Wilhelm Leibniz, Immanuel Kant ja Karl Menger. Leibnizin versio sai runsauden periaatteen (niin kuin Arthur Lovejoy on sitä kutsunut) muodon. Ajatuksen mukaan Jumala loi kaikkein monipuolisimman ja runsaimman kaikista mahdollisista maailmoista. Kant halusi rajoittaa Occamin partaveitsen seuraamuksia ja loi siksi oman vastapartaveitsensä: entium varietates non temere esse minuendas (”olevan monimuotoisuutta ei tulisi vähentää harkitsemattomasti”).
Menger katsoi matemaatikkojen olevan liian säästeliäitä entiteettien suhteen, joten hän muotoili oman lakinsa, joka voidaan esittää kahdessa muodossa: ”entiteettejä ei tule vähentää siihen pisteeseen, että ne ovat riittämättömiä” ja ”on turhaa tehdä vähemmällä se mikä vaatii enemmän”. Vähemmän vakava mutta äärimmäinen versio antipartaveitsestä on Alfred Jarryn kehittämä ’patafysiikka, joka pyrkii näkemään kaikki kaikkeuden tapahtumat täysin erillisinä ja itsenäisinä tapahtumina, jotka eivät noudata mitään muita kuin omia lakejaan.
Esimerkki

Kaksi puuta on kaatunut tuulisena yönä. Harkitse molempia mahdollisia selityksiä:
Tuuli on kaatanut puut.
Kaksi meteorittia ovat molemmat kaataneet yhden puun, törmänneet ja hävittäneet jäljet olemassaolostaan.
Vaikka molemmat selitykset ovat mahdollisia, Occamin partaveistä sovellettaessa meidän tulisi suosia ensimmäistä selitystä, koska ensimmäinen selitys on yksinkertaisempi ja se olettaa vähemmän entiteettejä.
Kirjallisuutta

Ariew, Roger: Ockham's Razor: A Historical and Philosophical Analysis of Ockham's Principle of Parsimony.  Champaign-Urbana, University of Illinois, 1976.
Häyry, Heta & Karttunen, Hannu & Virtanen, Matti (toim.): Paholaisen asianajaja: Opaskirja skeptikolle.  (Ursan julkaisuja 38)  Helsinki: Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1989.  ISBN 951-9269-48-7  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Baker, Alan: Simplicity The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Carroll, Robert T. (toim.): Occam's Razor Skeptic's Dictionary (englanniksi)
Dowe, David: Occam's razor links (englanniksi)
Gibbs, Phil: What is Occam's Razor? (englanniksi)
Newall, Paul: Ockham's Razor, The Galilean Library (englanniksi)
Stork, David G. (toim.): NIPS 2001 Workshop "Foundations of Occam's Razor and parsimony in learning" (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Occam's razor
Käännös suomeksi
Irmin

Irmin on vanha germaaninen sodan jumala, joka on luultavasti vastannut sodan jumala Tiwazia (Tyr). Nimi Irmin lienee alun perin tarkoittanut "jumalallinen" tai "pyhä", mutta merkitys muuttui tarkoittamaan "vahva" tai "mahtava". Saksien Irminsulin pylväs oli ilmeisesti pyhitetty Irminille. Hildebrandsliedissä mainittu Irmingot on muistuma tästä muinaisesta jumalasta.
Irlantilainen gambiitti

Irlantilainen gambiitti on shakkiavaus, jota kuvaavat siirrot
Gambiitissa valkea uhraa ratsun sotilaaseen tarkoituksena pelata 4.d4, kun musta pelaa 3...Rxe5. Uhraus on täysin tarpeeton ja musta saa normaalisti jatkossa voittoaseman.
Gambiitin toinen nimi Chicagon gambiitti tulee siitä kun Harold Meyer Phillips käytti sitä Harry Nelson Pillsburya vastaan Chicagossa pidetyssä simultaaniesityksessä. Phillips voitti pelin.
Gambiitin keksijästä on tarina, jonka mukaan hän kertoi kuolinvuoteellaan syyn gambiitin keksimiseen: ”En huomannut sotilaan olleen puolustettu.”
Irlantilaista gambiittia muistuttaa neliratsupelistä syntyvä Halloween-gambiitti, joka on tosin paljon parempi.
Individualistinen anarkismi

Individualistinen anarkismi viittaa useisiin anarkistisiin suuntauksiin, jotka asettavat yksilön ja hänen tahtonsa etusijalle kaikkiin ulkoisiin tekijöihin nähden: näitä ovat ryhmät, yhteisöt, valtiot, perinteet ja ideologiset järjestelmät.
Individualistinen anarkismi viittaa ryhmään eri filosofioita, joilla on toisistaan eroavia näkemyksiä. Ensimmäinen individualistis-anarkistinen ajattelija oli William Godwin, muita muun muassa Henry David Thoreau (transsendentalismi), Josiah Warren ("itseomistajuus"), Lysander Spooner ("luonnonoikeus"), Pierre-Joseph Proudhon (mutualismi), Herbert Spencer ("yhtäläisen vapauden laki"), Max Stirner (egoistinen anarkismi) sekä nykyään muun muassa David Friedman ja Murray Rothbard (anarkokapitalismi eli markkina-anarkismi).
Kuuluisa 1800-luvun individualistinen anarkisti Benjamin R. Tucker katsoi: "Jos yksilöllä on oikeus hallita itseään, kaikki ulkoinen hallinto on tyranniaa."
Yleiskatsaus

Varhaisia individualistisia anarkisteja olivat William Godwin, Pierre-Joseph Proudhon ja Max Stirner.
Individualistisen anarkismin haaroilla oli vähän yhteisiä tekijöitä; sellaisia olivat kuitenkin seuraavat:
1. Individualismi, yksilöön keskittyminen ja yksilön asettaminen kaikenlaisten sosiaalisten ja ulkoisten konstruktioiden ja entiteettien kuten moraalisuuden, ideologian, sosiaalisten tapojen, uskonnon, metafysiikan, aatteiden tai toisten tahdon edelle.
2. Vallankumous-käsitteen torjuminen tai varauksellinen suhtautuminen siihen: vallankumous nähdään massaliikkeenä, joka voi tuottaa uusia hierarkioita. Sen sijaan nämä anarkistit suosivat evolutiivisia keinoja, joissa anarkiaa (ulkoisen vallan puuttumista) lisätään vaihtoehtoisilla kokeilla esimerkiksi osuustoiminnalla, liitoilla tai kommuuneilla ja koulutuksella, jotka voidaan toteuttaa jo nykyoloissa riippumatta hallituksen toiminnasta. Myös sosialistisen anarkismin vallankumouksellinen suora toiminta torjutaan, mukaan lukien pommit ja salamurhat.
3. Näkemys siitä, että suhteet toisiin ihmisiin tai asioihin saavat perustua vain yksilön omaan haluun ja voivat olla niin ohimeneviä ja kompromissittomia kuin halutaan, koska individualistisessa anarkismissa yleensä hylätään vaatimus yksilön uhrautumisesta. Näin Max Stirner suosittelee egoistien liittoja kuten ystävyys- ja rakkaussuhteita sekä leikkejä korostaen kuitenkin egoismin laajaa tulkintaa, jossa arvostetaan toisia yksilöitä ja näiden ainutlaatuisuutta: .
Erojakin on paljon. Talouskysymyksissä individualististen anarkistien kantoja ovat muun muassa mutualismi (Proudhon, Emile Armand, varhainen Benjamin Tucker; kannattivat markkinoita paitsi että rajoittivat omistusoikeutta), Egoistinen anarkismi (Stirner, John Henry Mackay, Lev Chernyi, myöhäinen Tucker, suhtautuivat kielteisesti omistamiseen ja markkinoihin), anarkokommunismi (Albert Libertad, illegalismi) ja anarkokapitalismi (Gustave de Molinari, David Friedman, Murray Rothbard; kannattivat vapaata markkinataloutta ja yksityisomistusta).
Yleiskatsaus > Sosiaaliset kokeilut

Moni individualistinen anarkisti kokeilee ja uhmaakin sosiaalisia konventioita, usein boheemisti, saattaa vaatia seksuaalista kulttuurista vapautta ("vapaa rakkaus") ja olla ihastunut taiteen käyttäytymisen ja vaatetuksen innovaatioihin. Näin vapaa rakkaus (muun muassa Josiah Warren) ja muut radikaalit elämäntavat kuten naturismi (muun muassa Henry David Thoreau) ovat olleet suosittuja individualististen anarkistien keskuudessa.
William Godwin

William Godwin oli individualistinen anarkisti ja filosofinen anarkisti, joka sai vaikutteita valistusajasta ja kehitti monen mielestä ensimmäisen modernin anarkistisen koulukunnan. Pjotr Kropotkinin mukaan Godwin "muotoili ensimmäisenä anarkismin poliittiset ja taloudelliset käsitteet vaikkei antanut ajatuksilleen tuota nimitystä ['anarkismi']."
Josiah Warren

Erittäin vaikutusvaltainen varhainen individualistinen anarkisti oli Josiah Warren, joka oli osallistunut Robert Owenin utooppisen sosialismin kokeiluyhteisöön nimeltä "New Harmony" ja päätynyt siihen, että tuollaista parempi on järjestelmä, joka kunnioittaa "yksilön itsemääräämisoikeutta" ja oikeutta käyttää omaisuuttaan kuten yksilö itse haluaa.
"Bostonin anarkistit"

Yhdysvalloissa perustettiin "Bostonin anarkismi". Amerikkalaiset individualistit pitivät ongelmattomana sitä, että "joku työllistää toisen" tai "ohjaa toista" tämän työssä mutta vaativat, että "kaikki rikastumisen luonnolliset edellytykset ovat kaikkien saavutettavissa samoin ehdoin ja lakien suomien etuoikeuksien aikaansaaman monopolit lakkautetaan.
Heistä valtiomonopolikapitalismi eli valtion suosimat monopolit estivät työtä saamasta täyttä korvausta. Voltairine de Cleyre tiivisti filosofian sanomalla, että anarkoindividualistit "tukevat vankasti ajatusta, että työnantaminen ja työllistyminen, ostaminen ja myyminen, pankkitoiminta ja muut kaupalliset instituutiot, jotka rakentuvat yksityisomaisuuden ympärille, ovat itsessään hyviä ja ainoastaan valtion puuttuminen niihin tekee niistä pahoja."
1800-luvun yhdysvaltalaiset individualistit olivat erimielisiä joistain asioista kuten IP-oikeuksista ja maanomistuksesta. Suuri skisma syntyi vuosisadan lopulla, kun Tucker lakkasi kannattamasta luonnonoikeutta ja kääntyi Max Stirnerin "egoismiin".
Jotkut, kuten Benjamin Tucker, kutsuivat itseään "sosialisteiksi", käyttäen sanaa hyvin laajassa merkityksessä (viitaten työväenluokan aseman parantamiseen). 1900-luvun tullen individualistinen anarkismi yleisimmissä muodoissaan alkoi heiketä ja vuosisadan puolivälistä alkaen niitä alkoi korvata anarkokapitalismi..
Anarkokapitalismi

1800-luvun individualisten anarkistien enemmistö uskoi työnarvoteoriaan. On arvioitu, että anarkokapitalismin nousu on tulos siitä, että 1800-luvun Yhdysvaltojen individualististen anarkistien teorioista poistetaan työnarvoteoria seurauksineen. Näin klassisen taloustieteen yleisemminkin virheelliseksi katsottu työnarvoteoria korvautui uusklassisen taloustieteen subjektiivisen arvon teorialla: työn tai muun hyödykkeen arvo on se, mitä ihmiset siitä päätyvät vapaaehtoisesti maksamaan, samankin tuotteen arvo voi nousta tai laskea. Mutualisti Kevin Carson on sanonut: "Useimmat itseään nykyään 'individualistisiksi anarkisteiksi' kutsuvat ovat Murray Rothbardin itävaltalaisen taloustieteen seuraajia."
Murray Rothbard, liberaali Ludwig von Misesin oppilas, yhdisti itävaltalaisen koulukunnan taloustieteen ehdottoman ihmisoikeusnäkemyksen ja valtion hylkäämisen kanssa; nämä hän oli omaksunut 1800-luvun yhdysvaltalaisilta anarkoindividualisteilta kuten Lysander Spooner ja Benjamin Tucker.
Agorismi

Agorismi on radikaali vasemmistolibertaristinen anarkismin muoto, jonka kehitti anarkokapitalismista 1900-luvun lopulla Samuel Edward Konkin III (a.k.a. SEK3). Agoristien päämääränä on yhteisö, jossa kaikki "suhteet ihmisten välillä ovat vapaaehtoisia vaihtoja – vapaa markkinatalous." Agoristit ovat propertaristisia markkina-anarkisteja, joiden mielestä omistusoikeus on luonnonoikeus, joka syntyy itsensä omistamisesta ja joka ei estä yhteisomistusta, mikäli omaisuuden omistajat vapaaehtoisesti sopivat sellaisesta keskenään. Agoristit kiistelevät keskenään IP-oikeuksista.
Arvostelua

Carlotta Andersonin mukaan Yhdysvaltojen individualistiset anarkistit hyväksyvät, että vapaa kilpailu johtaa vaurauden epätasaiseen jakautumiseen "eivätkä näe sitä epäoikeudenmukaisena." Tucker selitti: "Jos elän vapaana ja rikkaana, en itke siksi, että naapurini, yhtä vapaa, on rikkaampi. Vapaus tekee lopulta kaikista rikkaita; se ei tee kaikista yhtä rikkaita. Autoritaarisuus voi tehdä (ja olla tekemättä) kaikkista yhtä rikkaita lompakostaan; se varmasti tekee heidät yhtä köyhiksi kaikessa, mikä tekee elämästä eniten elämän arvoista."
James Northcote, William Godwin, öljymaalaus, 1802, National Portrait Gallery, William Godwin, radikaali liberaali ja utilitaristi, oli ensimmäisiä individualistisia anarkisteja.
Josiah Warren
Benjamin Tucker.
Murray Rothbard noin vuonna 1955.
George Bernard Shaw ilmaisi epäilyksensä varallisuuden jakautumisesta individualistisessa anarkismissa.
Intianvaris

| Intianvaris |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidaee
Suku::  Varikset Corvus
Laji::  splendens
Kaksiosainen nimi
 Corvus splendens  (Vieillot, 1817) 

Alalajit
 Corvus splendens splendens  Corvus splendens zugmayeri  Corvus splendens protegatus  Corvus splendens insolens 
Katso myös
   Intianvaris Wikispeciesissä   Intianvaris Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Intianvaris (Corvus splendens) on Intiasta länteen päin levittäytyvä varis.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 41–43 cm, siipien kärkiväli 76–85 cm ja paino 245–362 g. Kooltaan se on variksen ja naakan väliltä. Höyhenpuku on kaksivärinen: naama, otsa, kurkku, pyrstö, selkä ja siivet ovat mustat, muut osat harmaita. Otsa on korkea ja nokka jykevä, pyrstö ja koivet pitkät. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Esiintyminen

Intianvaris on eteläaasialainen laji, joka on alun perin kotoisin Intian niemimaalta. Ihmisen mukana se on kuitenkin levinnyt Kaakkois-Aasiaan ja Pakistaniin sekä paikoitellen Arabian niemimaalle, Lähi-itään, Egyptiin ja Afrikan itärannikolle. Se on paikoin hyvin yleinen ja sen kanta on elinvoimainen. Se on paikkalintu, eikä sitä ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Laji on variksista parhaiten sopeutunut lähes täysin ihmisen seuralaiseksi. Se elää kylissä ja kaupungeissa ja asettuu sinne, missä keittotulen savu nousee. Se yöpyy parvina puissa, joten puuttomilta alueilta se puuttuu tai on vähälukuinen.
Lisääntyminen

Pesä sijaitsee usein puun latvassa muutaman metrin korkeudella. Intiassa laji pesii suurkaupunkien katujen varsilla rakennuksissa, valaisin- ja sähköpylväissä, nostokurjissa jne. Löyhä pesä on rakennettu risuista, muovista, kaapelinpätkistä, naruista yms. Molemmat puolisot keräävät rakennusaineita mutta vain naaras rakentaa. Naaras munii kahdesta kuuteen, tavallisesti kolmesta viiteen munaa. Haudonta-aika on 16–17 päivää. Molemmat puolisot hautovat, naaras pääosan. Poikasia hoitavat kummatkin emot, ja ne ovat lentokykyisiä 3–4 viikon ikäisinä. Variskäki (Eudynamys scolopaceus) loisii yleisesti intianvariksen pesissä ja varisemot hoitavat käenpoikaa samoin kuin omia poikasiaan.
Ravinto

Kaikkiruokainen. Se on varsin riippuvainen jätteistä, kalanperkeistä, ruuantähteistä, raadoista ynnä muusta ihmisen ylijäämästä. Syö myös hyönteisiä ja muita pikkueläimiä sekä viljaa.
Pesä ja munat
Vasemmalla variskäen muna ja oikealla kaksi intianvariksen munaa
Intianrastas

| Intianrastas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rastaat Turdidae
Suku::  Rastaat Turdus
Laji::  unicolor
Kaksiosainen nimi
 Turdus unicolor  Tickell, 1833 
Katso myös
   Intianrastas Wikispeciesissä   Intianrastas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Intianrastas (Turdus unicolor) on Himalajan seuduilla elävä rastas.
Koko ja ulkonäkö

Intianrastas on 21 cm pitkä, sen siipien kärkiväli on 33–38 cm ja se painaa 57–72 g. Juhlapukuinen koiras on lähes yksivärisen siniharmaa, vatsasta hieman vaaleampi, ja sen nokka on keltainen. Naaras ja nuori lintu ovat ruskeita, kurkusta hienokseltaan täplikkäitä. Kainalot ovat punaruskeat.
Esiintyminen

Intianrastas asuu Himalajalla Pakistanin Chitralista Nepalin itäosiin ja mahdollisesti Sikkimissä. Se on muuttolintu, joka talvehtii etelämpänä Intiassa ja Bangladeshissa. Sen elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä. Se on tavattu Saksan Helgolandin lintuasemalla 1932.
Elinympäristö

Lajin lisääntymisajan elinympäristöä ovat vuoriston alarinteiden lehtimetsät, pajukot, puutarhat ja hedelmätarhat aina 2,7 kilometrin korkeudelle saakka.
Lisääntyminen

Pesä on matalalla puussa tai pensaassa.
Ravinto

Laji on kaikkiruokainen ja syö hyönteisiä, matoja ja muita pieniä selkärangattomia sekä marjoja.