stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anita Wachter

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Anita Wachter |  Anita Wachter |  Anita Wachter |  |
Maa:   Itävalta
Naisten alppihiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Calgary 1988 | alppiyhdistetty |  |
|  Hopeaa | Albertville 1992 | alppiyhdistetty |  |
|  Hopeaa | Albertville 1992 | suurpujottelu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Morioka 1993 | suurpujottelu |  |
|  Hopeaa | Sierra Nevada 1996 | alppiyhdistetty |  |
|  Pronssia | Saalbach 1991 | supersuurpujottelu |  |
|  Pronssia | Morioka 1993 | alppiyhdistetty |  |
|  Pronssia | Vail / Beaver Creek 1999 | suurpujottelu |  |
| Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Jasná 1985 | suurpujottelu |  |
|  Kultaa | Jasná 1985 | pujottelu |  |
|  Pronssia | Jasná 1985 | alppiyhdistetty |  |
Anita Wachter (s. 12. helmikuuta 1967 Bartholomäberg, Itävalta) on itävaltalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä.
Wachter voitti olympiakultaa alppiyhdistetyssä 1988. Albertvillen kisoissa neljä vuotta myöhemmin hän saavutti hopeaa alppiyhdistetyssä sekä suurpujottelussa. MM-kisoista hänellä on kaksi hopeaa ja kolme pronssia. Maailmancupin kokonaiskilpailun voiton Wachter saavutti kaudella 1992–1993, lisäksi hänellä on suurpujottelucupin voitot kausilta 1989–1990 ja 1993–1994. Hän voitti 19 osakilpailua, joista 14 suurpujottelussa.
Hän on naimisissa toisen alppihiihtäjän Rainer Salzgeberin kanssa.
Diakonia

Diakonia eli kirkollinen sosiaali- ja terveystyö on kristillisten kirkkojen ja (alun perin vain) seurakuntien järjestämää sosiaalista palvelu- ja avustustyötä. Diakonia oli alun perin suppeampaa seurakuntien hyväntekeväisyyttä, mutta oli silloinkin monissa maissa pitkään sekä ainoaa sosiaalityötä että ainoaa terveydenhuoltoa, ja se tarjoaa monissa maissa edelleen ison osan niistä palveluista. Diakoniatyötä tekevät diakonissat ja diakonit.
Kysymyksessä on yksi kirkon perustoimintamuodoista jumalanpalvelustoiminnan ja lähetystyön ohella. Eri kirkkokunnissa ja eri aikakausina diakoniatyö on järjestetty ja ymmärretty hieman eri tavoin.
Diakonian etymologia ja uskonnollinen merkitys

Sana diakonia on kreikkaa ja tarkoittaa palvelua. Diakonian ajatellaan kristinuskossa perustuvan sekä Raamatun opetuksiin lähimmäisenrakkaudesta että alkukirkossa vakiintuneeseen tapaan huolehtia vähäosaisista. Palvelutyön ohella diakoniaan liittyy kristillinen julistustoiminta sekä kristittyjen keskinäisen yhteyden ja yhteistoiminnan vahvistaminen.
Kristillisen kirkon Diakonian perustana ovat Jeesuksen opetukset ja esimerkki lähimmäisenrakkaudesta sekä alkuseurakunnan vakiintunut tapa pitää huolta vähäosaisista. Eri kirkkokunnissa ja eri aikakausina on diakoniatyö ymmärretty ja järjestetty eri tavoin.
Nykyaikaisen diakonian pioneerina voidaan pitää saksalaista Theodor Fliedneriä, joka perusti ensimmäisen diakonissalaitoksen vuonna 1836. Muutama vuosikymmen myöhemmin Helsinkiin perustettiin Diakonissalaitos fliedneriläisen mallin mukaisesti.[lähde? ]
Käsitykset diakoniasta ovat eläneet ajan mukana. Diakonissalaitoksen nykyinen käsitys diakoniasta on tiivistetty kolmeen kohtaan:[lähde? ]
Kristillinen lähimmäisenrakkaus on diakonian voimanlähde
Diakonian kärki on siellä missä hätä ja häpeä ovat suurimmat
Diakoniaa ei kukaan jaksa tehdä yksin – yhteisö kantaa
Työmuodot

Diakonian työmuodot käsittävät kristillisten seurakuntien ja järjestöjen harjoittaman kuntoutus-, vammais-, sielunhoito- ja retriittitoiminnan.
Työmuodot > Kaupunkilähetykset

Diakoniatyötä tehdään myös kaupunkilähetyksien kautta, joita on mm. Helsingissä, Turussa ja Tampereella. Kaupunkilähetykset auttavat vähävaraisia ja sairaita, sekä ylläpitävät pyhäkouluja ja tarjoavat avioliittoneuvontaa. Kaupunkilähetykset ylläpitävät kesäsiirtoloita, lastenkoteja, nuorisotyötä, vanhusten kesäleirejä ja vanhainkoteja.
Historia

Nykyaikaisen diakonian perustajina pidetään saksalaisia Theodor Fliedneria (s. 1800, k. 1864) ja Johann Hinrich Wicherniä (s. 1808). Theodor Fliender perusti ensimmäisen diakonissalaitoksen 13.10.1839 Kaiserswerthiin. Sisälähetyksen isänä tunnettu Johann Hinrich Wichern perusti Berliiniin Elisabeth-laitos nimisen sairaalan ja hän aloitti miesdiakonien koulutuksen.
Tunnetuimpia diakonilaitoksia ovat Aurora Karamzinin vuonna 1867 perustama Helsingin Diakonissalaitos, 1869 perustettu Viipurin Diakonissalaitos, 1905 perustettu Sortavalan Diakonissalaitos ja 1896 perustettu Oulun Diakonissalaitos.
Suuri osa diakoniatoimintaa harjoittavista liikkeistä on perustettu ennen 1970-lukua. Raittiusjärjestöt syntyivät 1900-luvun vaihteessa ja sielunhoito yleistyi ennen toista maailmansotaa. Retriitti- ja vammaishoitotyö yleistyi 1960-luvulla. Liikkeiden syntyyn ovat vaikuttaneet erityisesti yhdysvaltalaiset ja intialalaiset vaikutteet.
Diakonissat ja diakonit

Diakoniatyötä tehdään seurakunnissa sekä työntekijöiden että vapaaehtoisten voimin. Suomen evankelisluterilaisen kirkon seurakunnissa on palkattu diakoniatyöntekijöitä, jotka ovat saaneet joko diakonissan tai diakonin koulutuksen. Diakonissalla tarkoitetaan sellaista diakoniatyöntekijää, jolla on myös sairaanhoitajan ammattipätevyys. Tällöin puhutaan diakonian virasta, joka on papin ja piispan ohella yksi kirkon hengellisistä tehtävistä. Katolisessa kirkossa diakonaatti on eräänlainen pappeuden esiaste.
Katolisessa kirkossa diakoniatyöhön liittyvistä tehtävistä huolehtivat erityisesti luostarit ja niitä ylläpitävät sääntökunnat. Myös erilaiset kristilliset järjestöt tekevät diakoniatyötä, vaikka nimitykset ja toimintamuodot voivatkin vaihdella.
Nykyisin diakoniatyön painopiste on siirtynyt terveydenhoidosta sielunhoitoon.
Diakoniatyöntekijöiden koulutus Suomessa

Alusta alkaen diakonissakasvatus oli sairaanhoitajakoulutusta, mutta myös huoltosisarkoulutusta harjoitettiin 30-luvulla Sortavalan Diakonissalaitoksessa, joka lopetettiin v. 1937, seurakuntien kysyessä pääasiassa sairaanhoitodiakonissoja.
Ensimmäisen diakoniatyön oppikirjan laati 1938 Eino Sormunen. Diakonissakoulutus kesti aikaisemmin 4 vuotta, josta 3 vuotta käytettiin sairaanhoitajakoulutukseen. 1950-luvun alkupuolella opiskeluaikaa pidennettiin Helsingin Diakonialaitoksessa 5 vuoteen, Lahden Diakonissalaitoksessa 4 1/2 vuoteen, Oulun Diakonialaitoksessa 4 1/3 vuoteen ja Porin Diakonissalaitoksessa 4 vuoteen.
Vuoden 1957 uusi sairaanhoitajakoulutusasetus vaikutti diakonissakoulutukseen, niin että erityiskoulutus erotettiin sairaanhoitajakoulutuksesta, jonka pituudeksi määrättiin 2 1/2 vuotta. Koulutusaika muuttui vuoteen 1960 mennessä kestämään 3 vuotta 6 kuukautta - 3 vuotta 9 kuukautta.
Suomessa diakoniatyöntekijöitä koulutetaan nykyisin Diakonia-ammattikorkeakoulussa. Aikaisemmin koulutuksesta vastasivat diakonia- ja diakonissalaitokset, jotka ovat olleet edelläkävijöitä suomalaisen sairaanhoidon ja sosiaalityön koulutuksen ja palveluiden kehittämisessä.
Ruotsinkielisiä diakoni- ja nuorisotyönohjaajia koulutetaan Karjaalla sijaitsevassa Lärkkulla-stiftelsens folkakademin oppilaitoksessa.
Diakonissoiksi on valmistettu evankelis-luterilaisen uskontunnustusta olevia kristillismielisiä naisia, joiden tehtävänä on hoitaa sairaita ja kärsiviä myös seurakunnissa.
Diakoneiksi ja diakonissoiksi valmistuneet vihitään kirkossa virkaansa, kun he olivat toimineet tehtävissään 1–2 vuotta. Vihkimyksen suorittavat piispat.
Vuonna 1946 seurakuntien palveluksessa oli 2 diakonia ja 396 diakonissaa, vuonna 1959 17 diakonia ja 536 diakonissaa, vuonna 1965 diakoneja 27 ja diakonissoja 578, vuonna 1968 45 diakonia ja 657 diakonissaa Kuntien ja valtion palveluksessa oli vuonna 1959 diakonissoja 296 ja vuonna 1968 heitä oli 626.
Diakonissoja valmistui vuosina 1960–1965 yhteensä 647. Nykyään diakonian virkaan vihitään kaikki evankelisluterilaisen kirkon jäsenet, jotka ovat käyneet vaadittavan koulutuksen ja ovat saaneet viran tai vähintään 4 kk kestävän diakoniasijaisuuden.
Kansainvälinen diakonia

Kansainvälinen diakonia perustuu samaan lähtökohtaan, mutta ulottaa kristillisen lähimmäisenrakkauden kirkon oman, maantieteellisen alueen ulkopuolelle. Kansainvälisen diakonian seuratessa diakonian perusperiaatetta toimia siellä, missä ”hätä on suurinta ja missä muut eivät auta” (Kirkkolaki 83 %), toiminta kohdistuu käytännössä maailman köyhimpiin maihin. Vuodesta 1965 alkaen osa Yhteisvastuu-keräyksen tuotosta on käytetty ekumeeniseen diakoniaan, Luterilaisen Maailmanliiton ja Kirkkojen Maailmanneuvoston välityksellä kehitysmaiden auttamiseen.
Kansainvälisen diakonian keskeinen toimija Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa on Kirkon Ulkomaanapu. Muita toimijoita ovat lähetysjärjestöt, joiden toiminnasta osa on diakonista.
Nykyaikaisen diakoniatyön avustuksen kohteet

Avustuksen kohteina ovat 1990-luvun laman johdosta ylivelkaantuneet, maahanmuuttajat, lapset, sairaat ja vanhukset.
Oulun Diakonissalaitos
Aroharjasvehnä

| Aroharjasvehnä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit
Kladi::  Putkilokasvit
Kladi::  Siemenkasvit
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Yksisirkkaiset
Kladi::  Commelinids
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Suku::  Harjasvehnät Agropyron
Laji::  desertorum
Kaksiosainen nimi
 Agropyron desertorum  (Fisch. ex Link) Schult. 
Katso myös
   Aroharjasvehnä Wikispeciesissä   Aroharjasvehnä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aroharjasvehnä (Agropyron desertorum) on monivuotinen heinäkasvi. Se on alun perin kotoisin Aasiasta, missä se kasvaa Venäjällä Siperiassa ja Keski-Aasiassa aroilla. Laji on levinnyt muun muassa Pohjois-Amerikkaan, missä se kasvaa Yhdysvalloissa noin 20 osavaltion alueella. Suomessa aroharjasvehnää on havaittu esiintyvän Pohjois-Pohjanmaalla Raahessa vuodesta 2006 alkaen.
Aramis Naglić

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Naglić vuonna 2008. |  Naglić vuonna 2008. |  Naglić vuonna 2008. |  |
Maa:   Kroatia
Miesten koripallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Barcelona 1992 |  |  |
Aramis Naglić (s. 28. elokuuta 1965 Rijeka, Kroatian ST, Jugoslavia) on kroatialainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Kroatian itsenäistyttyä Naglić saavutti sen maajoukkueessa olympiahopeaa Barcelonassa 1992 hävittyään Yhdysvaltain Dream Teamille. Seurajoukkueissaan Naglić pelasi muun muassa Euroliigaa.
Energija

RKK Energija (ven. Ракетно-космическая корпорация «Энергия» имени С. П. Королёва, Raketno-kosmitšeskaja korporatsija ”Energija” imeni S. P. Koroljova) on venäläinen avaruusteknologiayhtiö. Yhtiö kantaa alkuperäisen pääsuunnittelijansa Sergei Koroljovin nimeä.
Historiaa

Yhtiö perustettiin 16. toukokuuta 1946 Josef Stalinin johtamassa Neuvostoliitossa. Sen alkuperäinen nimi oli OKB-1, Opytnoje Konstruktorskoje Bjuro 1 ("Kokeellinen suunnittelutoimisto 1"). Se kuului NII-88-organisaatioon (ven. ОКБ-1 НИИ-88). Organisaation nimi oli myöhemmin myös TsKBEM, NPO Energija ja S. P. Koroljov RKK Energija.
Neuvostoliiton aikana yhtiö toimi pääosin suunnittelutoimistona, ja tehtaat, jotka valmistivat sen tuotteet, olivat vain löyhästi sen kontrollissa. Tilanne vastasi nykyistä länsimaista brandinhaltijan ja sen tuotteen sopimusvalmistajan suhdetta, jossa sopimusvalmistajatehdas valmistaa myös kilpailevien brandien tuotteita.
Johto

Koroljov johti OKB-1:tä vuodet 1946–1966. Hänen seuraajiaan olivat Vasili Mišin (1966–1974), Valentin Gluško (1974–1989) ja Juri Semjonov (1989–2005).
Vuosina 2005-2007 yhtiötä on johti Nikolai Sevastjanov. Hänet erotettiin, koska hän oli kasvattanut yhtiön velkaa täten luoden ulkomaalaisomistuksen uhan.  Heinäkuussa 2007 uudeksi johtajaksi (predsedatel) ja pääsuunnittelijaksi valittiin tuolloin 57-vuotias Vitali Lopota.
Tuotteet

Toimintansa aikana yhtiö on ollut mukana mm. seuraavissa hankkeissa:
keskimatkan ja mannertenvälisten ballististen ohjusten kehitys ja tuotanto: mm. R-1, R-5, R-11, R-7 (1. ICBM-ohjus), R-9, R-11 ohjukset
kantorakettien kehittäminen: mm. Sputnikia varten (1. satelliitti), Vostokia varten (1. miehitetty avaruuslento), Sojuz-, Molnija-, Energija-kantoraketit
rakettimoottorit kantorakettien ylimmiksi moottorivaiheiksi
satelliittien kehittäminen: mm. Sputnik, Zenit, Molnija, Jamal
avaruusluotainten kehitys: Luna, Venera, Mars-luotaimet, Zond
Progress-rahtialus
miehitetyt avaruusalukset: Vostok, Voshod, Sojuz-avaruusalukset, Buran-avaruussukkula
avaruusasemat: Saljut, Mir, ISS
kuu-asema (prototyyppi)
Tuotteet > Nykyisiä tuotteita

Yhtiön nykyisiin tuotteisiin kuuluvat mm.
Miehitetty Sojuz TMA-avaruusalus
Progress M-rahtialus avaruusasemille
ISS-avaruusaseman useimmat moduulit
Sea Launch-kantoraketti
Jamal-tietoliikennesatelliitti
Kliper-sukkula (kehitteillä v. 2008)
RKK Energijan museo

RKK Energijan museo on yhtiön avaruustekniikkamuseo, joka kattaa suuren osan Neuvostoliiton avaruushistoriasta. Se sijaitsee Koroljovin kaupungissa Moskovan lähellä yhtiön tehtaan tiloissa.
Aiheesta muualla

Yhtiön sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Anders Wejryd

| Anders Wejryd |
| --- | --- |

Ruotsin arkkipiispa
 2006–2014 
Edeltäjä:  K.G. Hammar
Seuraaja:  Antje Jackelén
Växjön hiippakunnan piispa
 1995–2006 
Edeltäjä:  Jan Arvid Hellström
Seuraaja:  Sven Thidevall
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. elokuuta 1948 (ikä 76) Falköping, Ruotsi
Upsalan arkkipiispan vaakuna
Anders Wejryd (s. 8. elokuuta 1948 Falköping, Ruotsi) on entinen Uppsalan arkkipiispa.
Wejryd on suorittanut lukion Yhdysvalloissa Spartassa Michiganin osavaltiossa ja ylioppilastutkinnon Västeråsissa 1968. Hän valmistui teologian kandidaatiksi ja vihittiin papiksi Västeråsin hiippakunnassa 1972 ja oli pappina Västeråsissa,  Munktorpissa ja Arbogassa
Työnsä ohella hän suoritti tohtorintutkintoon tähtääviä opintoja aiheenaan arkkipiispa Nathan Söderblom lähetysteologina ja lähetysjohtajana. Vuodesta 1987 hän toimi Erstan diakonialaitoksen johtajana Tukholmassa, ennen kuin hänet valittiin 1995 Växjön piispaksi.  30. maaliskuuta 2006 hänet valittiin Ruotsin 69. arkkipiispaksi ensimmäisessä arkkipiispanvaalissa vuoden 2000 valtion ja kirkon suhteiden uudelleenjärjestelyn jälkeen. Wejryd sai ensimmäisellä vaalikierroksella 44 % äänistä. Toisen vaalikierroksen äänestyksessä Wejryd sai 176 ääntä, kun Ragnar Persenius sai 127 ääntä. Wejryd otettiin vastaan arkkipiispan virkaan 2. syyskuuta 2006 Uppsalan tuomiokirkossa. Hän jäi eläkkeelle 2014 ja hänen seuraajakseen valittiin Lundin hiippakunnan piispa Antje Jackelén.
Wejrydin aloitteesta järjestettiin Uppsalassa kansainvälinen uskontojen välinen ilmastokokous "Interfaith Climate Summit" marraskuussa 2008.
Wejrydin ollessa arkkipiispana Ruotsin kirkolliskokous hyväksyi syksyllä 2009 Ruotsin valtiopäivien säätämän avioliittolain muutoksen jonka mukaan myös samaa sukupuolta olevat parit voivat solmia avioliiton. Samalla kertaa kirkolliskokous hyväkyi avioliittoon vihkimisjärjestyksen samaa sukupuolta olevia pareja varten.
Hän vihki kesällä 2010 kruununprinsessa Victorian ja Daniel Westlingin.
Anders Wejrydin kirjoittamia kirjoja (valikoima)

Hinduism,buddhism och islam i Sverige, toim. Uppsala  Svenska kyrkans mission 1971
Närvarande, herdabrev, Publikationer från Växjö stift, Lund, Arcus  1998
Uppdrag ärkebiskop, samtal med Anders Wejryd, Anders Wejryd ja David Berjlund, Stockholm  Cordia 2010
Andaktsbok. Stockholm  Verbum 2013
Sedd men osedd - om den paradoxalafolkkyrkan, Anders Wejryd ja Anders Bäckström. Stockholm Verbum 2016
Käännös suomeksi
Anssi Niininen

| Anssi Niininen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. maaliskuuta 1951 (ikä 73)
Kansalaisuus:   Suomi
Raviohjastaja
Kotirata:   Jyväskylä
Lisenssi:  Ajolupa A, valmentajalisenssi B
Starttien määrä:  15 613
Voittoja:  1559
1000. voitto:  1992
Tilastot päivitetty:  3.3.2024
Anssi Niininen (s. 7. maaliskuuta 1951) on suomalainen ravivalmentaja ja -ohjastaja.
Niininen tunnetaan erityisesti Ponserin omistajana, ohjastajana ja valmentajana. Suomenhevosori Ponseri voitti vuoden 1992 ravikuninkuuden sekä lukuisia muita suurkilpailuvoittoja, kuten Kriteriumin, Suur-Hollola-ajon ja Elitkampenin. Ponseri juoksi myös silloisen ME-ajan 20,4a. Niininen ohjasti myös tuhannennen voittonsa juuri Ponserilla 15. elokuuta 1992 Vermossa.
Aktiivisin ohjaustuskausi Niinisellä oli 1980-luvun alusta 1990-luvun puoliväliin ja eniten voittoja, 112 vuodessa, hän ohjasti vuonna 1987. Lainaohjastajana kilpailua Niininen vähensi 2000-luvun puolivälissä selkäongelmien takia. Vuonna 2011 Niininen kertoi siirtyneensä muiden valmentajien kuntoutuvien hevosten valmentamiseen.
Niininen kilpaili ensimmäisen kerran Anjalankosken Jukajärven jäällä 16-vuotiaana, kun hän ohjasti voiton isänsä Arima-hevosella. Ennen hevosalalle työllistymistä Niininen työskenteli Kausalan autokoritehtaalla ennen armeijaa, jonka jälkeen hän meni Tauno Tupamäelle töihin.
Arrow Emblem: Hawk of the Grand Prix

Arrow Emblem: Hawk of the Grand Prix on japanilainen alun perin vuosina 1977–1978 esitetty animesarja. Sarjassa on 44 25 minuutin pituista jaksoa. Sarja kertoo nuorukaisesta nimeltä Takaya Todoroki, jonka unelmana on tulla F1-kuljettajaksi.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Arrow Emblem: Hawk of the Grand Prix
Ammunta kesäparalympialaisissa 2016

Ammunnassa kilpailtiin Rio de Janeiron 2016 kesäparalympialaisissa 11:tta kertaa. Kilpailut käytiin 8.–14. syyskuuta. Eri kilpailumuotoja oli yhteensä 12, joista kahdeksan kiväärille ja neljä pistoolille. Kilpailut käytiin Centro Nacional de Tirossa.
Mitaliyhteenveto

Ei kaikkia mitalisteja
| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Kiina | 5 | 2 | 1 | 8 |
| 2 |  Slovakia | 2 | 1 | 0 | 3 |
| 3 |  Iran | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 4 |  Ukraina | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 5 |  Slovenia | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 6 |  Serbia | 1 | 0 | 1 | 2 |
Kilpailut ja mitalistit

Merkintä SH1 tarkoittaa sellaisia kilpailuja, jossa ei käytetä erillistä tukea ammuntaan. SH2 tarkoittaa, että kilpailussa saa käyttää erillistä tukea.
| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 10 metrin ilmapistooli, miehet SH1 tiedot |  Yang Chao Kiina (CHN) |  Lee Ju-hee Etelä-Korea (KOR) |  Server Ibragimov Uzbekistan (UZB) |
| 10 metrin ilmakivääri, miehet SH1 tiedot |  Dong Chao Kiina (CHN) |  Abdullah Sultan Alaryani Arabiemiraatit (UAE) |  Kim Su-wan Etelä-Korea (KOR) |
| 50 metrin kiväärin asentokilpailu, miehet SH1 tiedot |  Laslo Šuranji Serbia (SRB) |  Abdullah Sultan Alaryani Arabiemiraatit (UAE) |  Doron Shaziri Israel (ISR) |
| 10 metrin ilmapistooli, naiset SH1 tiedot |  Sareh Javanmardi Iran (IRI) |  Olga Kovalchuk Ukraina (UKR) |  Aysegul Pehlivanlar Turkki (TUR) |
| 10 metrin ilmakivääri, naiset SH1 tiedot |  Veronika Vadovicova Slovakia (SVK) |  Zhang Cuiping Kiina (CHN) |  Veronika Vadovicova Slovakia (SVK) |
| 50 metrin kiväärin asentokilpailu, naiset SH1 tiedot |  Zhang Cuiping Kiina (CHN) |  Veronika Vadovicova Slovakia (SVK) |  Lee Yun-Ri Etelä-Korea (KOR) |
| 25 metrin pistooli, seka SH1 tiedot |  Huang Xing Kiina (CHN) |  Joackim Norberg Ruotsi (SWE) |  Lee Ju-hee Etelä-Korea (KOR) |
| 50 metrin pistooli, seka SH1 tiedot |  Sareh Javanmardi Iran (IRI) |  Yang Chao Kiina (CHN) |  Oleksii Denysiuk Ukraina (UKR) |
| 10 metrin ilmakivääri makuu, seka SH1 tiedot |  Veronika Vadovicova Slovakia (SVK) |  Natascha Hiltrop Saksa (GER) |  Lee Jang-ho Etelä-Korea (KOR) |
| 10 metrin ilmakivääri makuu, seka SH2 tiedot |  Vasyl Kovalchuk Ukraina (UKR) |  Kim Geun-soo Etelä-Korea (KOR) |  McKenna Dahl Yhdysvallat (USA) |
| 10 metrin ilmakivääri seisonta, seka SH2 tiedot |  Veselka Pevec Slovenia (SLO) |  Franček Gorazd Tiršek Slovenia (SLO) |  Kim Geun-soo Etelä-Korea (KOR) |
| 50 metrin kivääri makuu, seka SH1 tiedot |  Zhang Cuiping Kiina (CHN) |  Abdullah Sultan Alaryani Arabiemiraatit (UAE) |  Laslo Šuranji Serbia (SRB) |
Apolo Ohno

Anton Ohno tuulettaa olympiakultaa Torinossa 2006.
Apolo Anton Ohno (s. 22. toukokuuta 1982, Federal Way, Washington) on yhdysvaltalainen kaukalopikaluistelija. Hän on kahdeksankertainen talviolympialaisten mitalisti.
Olympiamitalit

2002 Salt Lake City:
kultaa 1 500 m
hopeaa 1 000 m
2006 Torino:
kultaa 500 m
pronssia 1 000 m ja 5 000 m viesti
2010 Vancouver:
hopeaa 1 500 m
pronssia 1 000 m ja 5 000 m viesti
Aiheesta muualla

Virallinen sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Eliel Soisalon-Soininen

Prokuraattori Eliel Soisalon-Soininen.
Johan Mårten Eliel Soisalon-Soininen (vuoteen 1904 Johnsson; 26. toukokuuta 1856 Pielisjärvi – 6. helmikuuta 1905 Helsinki) oli suomalainen juristi, valtioneuvos ja Suomen suuriruhtinaskunnan keisarillisen senaatin prokuraattori.
Elämäkerta

Soisalon-Soininen kävi Kuopion Lyseon ja pääsi ylioppilaaksi 5. kesäkuuta 1875. Hän suoritti oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1879, hänet nimitettiin Viipurin hovioikeuden auskultantiksi 1879, ja hän sai varatuomarin arvon 1882. Hän toimi Viipurin läänin maajako-oikeuden sihteerinä 1887, esittelijäsihteerinä senaatin talousosaston yleisessä kansliassa 1892, ja hänet määrättiin pöytäkirjanpitäjäksi valtiopäivien avajaisissa ja lopettajaisissa 1894 ja 1897. Hän toimi Äyräpään tuomiokunnan tuomarina vuodesta 1898, senaattorina oikeusosastossa vuodesta 1900, prokuraattorina 1901–1905. Hän joutui 1905 poliittisen murhan uhriksi, kun Lennart Hohenthal murhasi hänet 6. helmikuuta 1905 prokuraattorin asunnossa Bulevardilla.
Murha

Aamupäivällä noin puoli yhdentoista aikaan kookas nuori mies (Hohenthal) oli tulossa upseerin puvussa Soisalon-Soinisen asuntoon Bulevardi 12:ssa. Hohenthal soitti Soisalon-Soinisen ovikelloa, jolloin lakeijaksi pukeutunut santarmi tuli avaamaan oven. Hohenthal antoi miehelle käyntikortin, jossa luki ranskaksi: ”Alexander De Gadd, Lieutenant de la Garde, St. Petersbourg”, ja pyysi päästä prokuraattorin puheille. Hohenthal ohjattiin prokuraattorin työhuoneeseen.
Kun Soisalon-Soininen saapui huoneeseen vastapäisestä ovesta, Hohenthal veti esiin pistoolin ja ampui sillä yhteensä kahdeksan laukausta Soisalon-Soinista kohti. Kaksi niistä osui prokuraattoria rintaan ja vatsaan. Prokuraattori tuupertui maahan. Alkoi laukaustenvaihto santarmin ja Hohenthalin välillä. Paikalle tuli prokuraattorin 17-vuotias poika Johan (Juhani), joka myös alkoi tulittaa Hohenthalia. Hohenthal ampui poikaa sääreen. Hohenthal sai pari suhteellisen vaaratonta osumaa ja hänet vietiin sairaalaan tiukasti vartioituna.