stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harri Holkeri
Nuoruus ja opiskelu

Harri Holkeri syntyi Oripäässä, Varsinais-Suomessa, konstaapeli (myöhemmin kamreeri) Antti Edward Holkerin ja Maire Kyllikki Holkerin (o.s. Ahlgren) perheeseen. Perhe muutti Toijalaan, jossa Harri Holkeri vietti lapsuutensa ja nuoruutensa, valmistuen vuonna 1957 ylioppilaaksi Toijalan yhteiskoulusta. Holkeri toimi myös partiossa, Toijalan Eräveikoissa. Suoritettuaan asepalveluksen 1958 Holkeri aloitti opinnot Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa, josta hän valmistui valtiotieteiden kandidaatiksi vuonna 1962 ja maisteriksi vuonna 1963. Holkerin pro gradun aiheena oli kokoomuksen kannatus.
Poliittinen ura > Nousu pääministeriksi

Holkeri nousi ensimmäiseksi kokoomuslaiseksi pääministeriksi 43 vuoteen vuonna 1987, kun presidentti Mauno Koivisto nosti hänet hallitustunnustelijaksi ohi keskustan, kokoomuksen ja RKP:n kassakaappisopimuksen sen sisällön paljastuttua Koivistolle. Hallitusohjelmassa sovittiin talouspoliittisista uudistuksista, joista käytettiin nimitystä hallittu rakennemuutos. Holkerin hallituksen alkuvaiheessa elettiin taloudessa nousevien osakekurssien, kulutusjuhlan ja kasinotalouden aikaa. 1990-luvun koittaessa talous alkoi ajautua taantumaan ja idänkauppa hiipui. Vuoden 1991 eduskuntavaaleissa pääoppositiopuolue keskusta sai suuren voiton ja Holkeri jättäytyi uuden Esko Ahon hallituksen ulkopuolelle.
Holkeri on Suomen viimeisin pääministeri, joka ei toiminut pääministerikautensa aikana kansanedustajana.
Pääministerinä ollessaan Holkeri herätti julkista kohua suosittelemalla edullista silakkaa hyväksi ruokakalaksi. Keskusta käytti tätä lausumaa vaalimainonnassa häntä vastaan. Klassiseksi lentäväksi lauseeksi muodostui Holkerin kokoomuksen puoluetilaisuudessa vuonna 1990 lausuma ärsyyntynyt kommentti toimittajan kysymykseen hänen mahdollisesta presidenttiehdokkuudestaan vuoden 1994 vaaleissa: "Minä juon nyt kahvia."
Pääministerikautensa päätyttyä Holkeri palasi Suomen Pankkiin ja työskenteli siellä vuoteen 1997 – aina eläkkeelle jäämiseensä saakka. Hän toimi Paasikivi-seuran puheenjohtajana vuosina 1995−2000. Suomen Pankin johtajana toimiessaan Harri Holkeri soitti maailman ensimmäiseksi mainostetun GSM-puhelun 1. heinäkuuta 1991 Radiolinjan järjestämässä avajaistilaisuudessa Helsingissä. Puheluun vastasi Tampereen apulaiskaupunginjohtaja Kaarina Suonio.
Ongelmallinen mediasuhde

Kolumnisti Risto Uimonen on käsitellyt Holkerin ongelmallista mediasuhdetta. Uimosen mukaan Holkeri ei nauttinut poliitikkovuosinaan laajaa yhteiskunnallista arvostusta. Holkeri johti Kokoomusta presidentti Urho Kekkosen kaudella, jolloin presidentin valtakautta jatkettiin neljä vuotta poikkeuslailla. Poikkeuslaki jakoi Kokoomusta, samoin kuin suhde Kekkoseen ja Neuvostoliittoon. Holkerin väheksyntä mediassa alkoi hänen puheenjohtajakautensa lopulla: Holkeria syytettiin ”kulmikkuudesta”, hampaiden kiristelystä; siitä ettei hän avaudu journalisteille, ja pinnallisuudesta. Holkerin pankinjohtajakaudella häntä kuvailtiin johtajaksi, jonka "täytyi hiihtää myös työaikana, sillä muuten hän ei olisi saanut hiihdettyä vuotuisia hiihtokilometrejään".
Uimosen mukaan Holkerista tuli pääministeri vuonna 1987 presidentti Mauno Koiviston manuaalisen valinnan seurauksena: Holkeri sai pääministerin salkun, jonka piti mennä porvaripuolueiden johtajien (Ilkka Suominen ja RKP:n puheenjohtaja Christoffer Taxell) ja Nokian Kari Kairamon salaisen kassakaappisopimuksen mukaan Paavo Väyryselle. Valitsemalla Holkerin Koivisto sivuutti silloisen Kokoomuksen puheenjohtajan Ilkka Suomisen, mistä seurasi sittemmin Kokoomuksen sisäistä polemiikkia. Myös erityisesti Suomen Yhdyspankki vastusti Holkerin talouspolitiikkaa jota leimasi vakaan markan puolustaminen sillä seurauksella, että Holkerin oli vaikea saavuttaa laajaa poliittista arvostusta. Holkerin vähättelyssä kunnostautuivat erityisesti Iltalehti ja Uusi Suomi; syntyi myytti huonosta mediajulkisuudesta. Holkerin kommenteista ”minä juon nyt kahvia” kuvastanee hankalaa suhdetta joukkotiedotusvälineisiin.
Kansainvälinen rauhantekijä

Kotimaisen poliittisen uransa lisäksi Holkeri toimi YK:n tehtävissä ja oli Pohjois-Irlannin rauhankomitean jäsenenä, kun ns. Pitkäperjantain sopimus solmittiin keväällä 1998.
Vuonna 2000 Holkeri toimi YK:n 55. yleiskokoksen puheenjohtajana ja vielä samana vuonna johti järjestön 10. hätäkokousta. Vuonna 2001 hän toimi 25. ja 26. erikoiskokouksen puheenjohtajana. Elokuussa 2003 Holkerista tuli YK:n siviilihallinnon UNMIK:n päällikkö Kosovossa, mutta hän joutui eroamaan tehtävästä terveydellisistä syistä seuraavana keväänä.
»Kun aloitin Kosovossa, tilanne oli se, ettei kumpikaan osapuoli nähnyt syytä pyytää anteeksi eikä antaa anteeksi. (Harri Holkeri)»
Suomen urheiluliikkeen yhdistäjänä

Vuonna 1991 Harri Holkeri nimitettiin valtion liikuntaneuvoston puheenjohtajaksi. Tässä roolissaan hän oli keskeinen toimija suomalaisen urheilujärjestelmän uudelleenorganisoinnissa. Sen seurauksena vanhat keskusjärjestöt SVUL ja TUL menettivät asemansa ja luotiin uusi keskusjärjestö Suomen Liikunta ja Urheilu, joka rakenteeltaan oli edeltäjiään kevyempi ja suosi lajiliittojen keskeistä roolia.,
Kuolema

Harri Holkeri kuoli Helsingissä 7. elokuuta 2011 pitkäaikaisen sairauden uuvuttamana. Hän oli kuollessaan 74-vuotias. Valtioneuvosto päätti 11. elokuuta, että Holkerille järjestetään valtiolliset hautajaiset, jotka pidettiin 27. elokuuta 2011 Helsingin tuomiokirkossa.
Kuvanveistäjä Pekka Jylhä suunnitteli Holkerille hautamuistomerkin, joka pystytettiin Hietaniemen hautausmaalle syyskuussa 2012. Veden muisti -teoksessa esitetään joutsen aallokossa ja sitä koristaa Holkerin nimikirjoitus.
Yksityiselämä

Harri Holkeri avioitui Marja-Liisa Lepistön kanssa vuonna 1960. Lepistö oli koulutukseltaan humanististen tieteiden kandidaatti. Perheeseen syntyivät lapset vuosina 1962 ja 1964.
Holkeri mursi lonkkansa marraskuussa 2008, kun kruununhakalaisesta Alepa-myymälästä pakoon rynnännyt varas kaatoi hänet. Hänet vietiin ensin Töölön ja sitten Peijaksen sairaalaan, jossa hänet leikattiin heti. Holkerin kaatanut varas antautui poliisille myöhemmin tammikuussa 2009. Helsingin käräjäoikeus tuomitsi marraskuun alussa 2009 varkaan maksamaan Holkerille 8 400 euron korvaukset kivusta ja särystä sekä pysyvästä haitasta. Holkeri ilmoitti heti oikeudenkäynnin jälkeen lahjoittavansa korvaussumman Suomen Punaisen Ristin katastrofirahastolle ja Kirkon ulkomaanavulle.
Harri Holkeri tunnettiin innokkaana kuntoilijana, jota lähellä oli erityisesti hiihto. Sotilasarvoltaan Holkeri oli reservin majuri (1991).
Tamminiemen pesänjakajat -kirjassa ”Kokoomuksen mannekiiniksi” kutsutun Holkerin irvailtiin hiihtäneen yhden talven aikana niin paljon, että hänen oli täytynyt käyttää suoritukseen myös vapaa-aikaansa, sillä Suomen Pankin työaika ei olisi siihen riittänyt.
Tunnustuksia

Harri Holkerille myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan suurristi vuonna 1988. Vapaudenristin ritarikunnan 1. luokan Vapaudenristin rintatähtineen hän sai vuonna 2001.
Työstään Pohjois-Irlannin rauhankomitean jäsenenä Holkeri sai kuningatar Elisabet II:lta Brittiläisen imperiumin ritarikunnan ritarikomentajan arvoa vastaavan kunnianosoituksen (Honorary Knight Commander of the Order of the British Empire, KBE). Suomessa Holkeri on palkittu vuonna 1998 valtioneuvoksen arvonimellä.
Holkeri valittiin kesäkuussa 2002 kokoomuksen kaikkien aikojen toiseksi kunniapuheenjohtajaksi.
Mauri Sariola -seura myönsi 23. lokakuuta 2009 Harri Holkerille arvonimen Vuoden Susikoski 2010. Valintaperusteluissa korostettiin Holkerin olevan suorasanainen ja isänmaallinen ihminen kuten Mauri Sariolakin.
Ritarikunnat

Vapaudenristin ritarikunta 1. luokan Vapaudenristi rintatähdellä (2001)
Brittiläisen imperiumin ritarikunta ritarikomentaja (1999)
Valkoisen Ruusun ritarikunta suurristi (1988)
Holkerin hallitukset

Holkerin hallitus 30. huhtikuuta 1987 – 26. huhtikuuta 1991 (1458 päivää)
Kirjallisuutta

Holopainen, Kauko: Harri Holkeri, kahden presidentin mies, Kirjayhtymä, 1989
Lehtilä, Hannu: Mainettaan parempi. Valtioneuvos Harri Holkeri, Otava, 2001
Miliisi

Miliisi (lat. militia, ’sotapalvelu’) on puolisotilaallisesti järjestetty joukko. Sanalla on hieman toisistaan eroavia merkityksiä; se voi tarkoittaa:
puolisotilaallisia joukkoja
poliisia vastaavaa miliisiä Uzbekistanissa ja Valko-Venäjällä ja ennen myös muun muassa Ukrainassa ja Venäjällä sekä Suomessa lyhyen aikaa Venäjän vallankumouksen jälkeen
virallista armeijan reserviä, kuten Sveitsissä
koko valtion asekuntoista väestöä tai sotaväkeä, joka on rauhan aikana palveluksessa vain lyhyen ajan ja joka voidaan kutsua aseisiin kotiseudun puolustamiseen, kuten Amerikan siirtokunnissa ennen itsenäistymistä
yksityistä armeijaa, kuten monissa kehitysmaissa
Kaikissa tapauksissa miliisi on erillään valtion varsinaisista asevoimista ja toimii niitä täydentävänä tai haastavana organisaationa. Suomessa miliisi sopii terminä historiallisessa kontekstissa punakaarteihin ja suojeluskuntiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Miliisi Wikimedia Commonsissa
China Miéville

| China Miéville |
| --- | --- |
 China Miéville vuonna 2006.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. syyskuuta 1972 (ikä 52) Norwich
Kansalaisuus:  brittiläinen
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Tyylilajit:  scifi, fantasia, weird fiction
Esikoisteos:  King Rat (1998)
Palkinnot
 BSFA, Arthur C. Clarke -palkinto, Hugo-palkinto, Locus-palkinto 
Aiheesta muualla
chinamieville.net
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
China Tom Miéville (s. 6. syyskuuta 1972 Norwich) on englantilainen scifi- ja fantasiakirjailija. Miéville itse kuvaa tyyliään 1920-luvulta juontuvalla ilmauksella "weird fiction". Hänet yhdistetään myös weird fiction -käsitteen pohjalta ”uuskummaksi” (New Weird) nimettyyn fantasiakirjallisuuden suuntaukseen, joka pyrkii tietoisesti erottautumaan kaupallisesta ja kliseisenä pitämästään fantasiasta. Koulutukseltaan Miéville on filosofian tohtori ja kansainvälisen oikeuden tuntija. Poliittisesti ja filosofisesti hän tunnustautuu marxilaiseksi ja kuuluu trotskilaiseen Socialist Workers Party -puolueeseen. Miéville pyrki parlamenttiin vuonna 2001, mutta sai vain vähän kannatusta.
Vaikutteet

Miévillelle tärkeitä vaikuttajia ovat olleet niin 1900-luvun alun pulp-henkinen tieteiskirjallisuus, moderni televisio- ja elokuvascifi kuin useat fantasia- ja kauhukirjailijatkin. Esikuvikseen hän on luetellut M. John Harrisonin, Michael Moorcockin, Thomas Dischin ja J. G. Ballardin, ja on usein puhunut myös H. P. Lovecraftin, Mervyn Peaken ja Gene Wolfen vaikutuksesta teoksiinsa.lähde? Nuoruusaikojensa roolipeliharrastuksen Miéville on sanonut näkyvän tuotannossaan pitkälle vietyinä magian ja teknologian järjestelminä.lähde?
Miéville on pyrkinyt erottamaan fantasiakirjallisuutta sitä hallitsevasta J. R. R. Tolkienin perinteestä. Tarua sormusten herrasta ja siitä alkunsa saanutta ”tolkienilaisen fantasian” suuntausta hän on arvostellut taantumuksellisuudesta, moralismista, seksismistä ja eskapismista. Väitteet ovat pitkälti samansuuntaisia kuin kirjailija Michael Moorcockin kuuluisassa esseessään ”Epic Pooh” esittämä kritiikki, josta Miévillekin kertoo Tolkien-vastaisuutensa olevan suureksi osaksi peräisin.lähde?
Miévillen vasemmistolaiset näkemykset ovat selvästi esillä hänen teoksissaan, joissa käsitellään luokkaristiriitoja, poliittista toimintaa ja väkivaltaa. Hän on kuitenkin todennut, ettei teosten keskeisenä innoittajana ole poliittinen vakaumus, vaan rakkaus science fictionia ja fantasiaa kohtaan. Poliittista näkökulmaa hän pitää mielenkiintoisena tapana tarkastella kauhufantasiamaailmaa, mutta korostaa, että teoksista nauttiminen ei edellytä lukijalta samanlaista poliittista kantaa kuin mikä hänellä itsellään on.lähde?
Tuotantoa > Suomeksi

Novelli ”Lemmikki” (”Familiar”, 2002) kokoelmassa Uuskummaa? Modernin fantasian antologia (Kirjava 2006), toimittanut Jukka Halme
Novelli ”Jaken jäljillä” (”Looking for Jake”, 1999). Legolas 1/2003.
Toiset.  (The City and the City, 2009.)  Suomentanut J. Pekka Mäkelä. Karisto, 2011.  ISBN 978-951-23-5287-6 ), BSFA, Red Tentacle, Arthur C. Clarke -palkinto, Hugo-palkinto, Locus-palkinto, World Fantasy Award
Tuotantoa > Suomentamatonta tuotantoa > Bas-Lag -sarja

Perdido Street Station (2000), Arthur C. Clarke -palkinto 2001
The Scar (2002) (British Fantasy Award 2003)
Iron Council (2004), Arthur C. Clarke -palkinto 2005
Tuotantoa > Suomentamatonta tuotantoa > Muut

King Rat (1998)
Looking for Jake and Other Stories (2005)
Un Lun Dun (2007)
Kraken (2010)
Embassytown (2011), Locus-palkinto
Railsea (2012), Locus-palkinto
Three Moments of an Explosion: Stories (2015)
This Census-Taker (2016)
Pathfinder Chronicles: Guide to the River Kingdoms (roolipelijulkaisu Elaine Cunninghamin, Chris Pramasin, ja Steve Kensonin kanssa; Paizo Publishing, 2010)
Tuotantoa > Tietokirjallisuutta (ei-fiktiivistä)

Between Equal Rights: A Marxist Theory of International Law, 2005, ISBN 1-931859-33-7.
Red Planets: Marxism and Science Fiction (with Mark Bould. Middletown, Conn.: Wesleyan University Press, 2009)
October: The Story of the Russian Revolution, 2017
A Spectre, Haunting: On the Communist Manifesto. London: Head of Zeus, 2022. ISBN 978-1-78669-203-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
China Miévillen blogi (englanniksi)
China Miéville Internet Speculative Fiction Database -sivustolla (englanniksi)
China Miéville Science Fiction Awards Database -sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:China Miéville
Käännös suomeksi
Helsingin Suomalainen Klubi

| Helsingin Suomalainen Klubi |
| --- | --- |

Osoite:  Kansakoulunkuja 3, Helsinki
Sijainti:  Kamppi
Valmistumisvuosi:  1959
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helsingin Suomalainen Klubi on Helsingissä toimiva miehille tarkoitettu aatteellinen klubi, jonka tarkoituksena on vaalia suomalaista kulttuuria, suomalaiskansallisia perinteitä ja suomen kieltä. Klubia ylläpitävä yhdistys on perustettu 25. huhtikuuta 1876 nimellä Luku- ja Konversationi – klubbi Helsingissä. Klubin tiloissa toimii myös klubiravintola. Klubiin kuuluu jäseninä vajaat 3 000 miestä.
Klubi on kulttuuri- ja keskusteluklubi, jossa suomalaisuuden aatteelliseen pohjaan sitoutuneet eri-ikäiset miehet tapaavat toisiaan. Se ei ole sidoksissa poliittisiin puolueisiin ja on avoin kaikille arvomaailmaansa sitoutuville suomen kansalaisuuden omaaville miehille. Fennomaanien perustama klubi on kuitenkin perinteisesti yhdistetty porvarilliseen aate- ja arvomaailmaan. Kansallisen Kokoomuksen puoluetoimisto toimi pitkään vuokralaisena klubin talossa, josta puolueen taustasäätiö vuosina 1972–1999 omisti puolet.
Helsingin Suomalainen Klubi on yleishyödyllinen yhteisö, jonka  sähköinen julkaisutoiminta kohdistuu myös kansainväliseen yhteisöön. Merkittävimmät Klubin ylläpitämät sivustot ovat C. G. E. Mannerheimin ja Jean Sibeliuksen elämäntyötä esittelevät kokonaisuudet.
Klubi toimii Helsingin Kampissa osoitteessa Kansakoulunkuja 3.
Toiminta

Klubin toiminta muodostuu kuukausikokouksista, ministerilounaista, teemailloista, juhlista, erilaisista harrastuksista sekä kulttuuritoiminnasta, kuten kuorosta ja orkesterista. Luentotyyppisiä klubi-iltoja järjestetään esimerkiksi ulko-, puolustus- ja talouspolitiikasta. Kuoro tekee vuosittain lukuisia konsertteja myös Klubin ulkopuolella ulkomaita myöten.
Klubilla on useita harrastusryhmiä jäsenilleen. Esimerkiksi biljardia on pelattu klubilla vuodesta 1893 asti. Muita harrastuksia ovat esimerkiksi bridge, valokuvaus, gastronomia, golf, kalastus, keilailu, kelloharrastus, maanpuolustus ja ammunta, moottoriurheilu, metsästys, sikarit, skruuvi, tennis ja veneily.
Klubi järjestää yhteistyössä Opetushallituksen, Äidinkielen opettajain liiton, Historian ja yhteiskuntaopin opettajien liiton, kirjakauppa Rosebudin sekä Suomen Kuvalehden kanssa vuosittain Suomalaisen kirjoituskilpailun. Kilpailun teemat liittyvät ajankohtaisiin Suomea ja suomalaisuutta koskeviin kysymyksiin.
Jäsenyys

Helsingin Suomalainen Klubi hyväksyy jäsenikseen vain miehiä ja jäsenehdokkaalla tulee olla kaksi klubin vähintään vuoden ollutta jäsentä suosittelijana. Jäsenhakemus menee ensin alustavaan johtokunnan käsittelyyn, minkä jälkeen se menee klubin ilmoitustaululle mahdollisia moitteita varten neljän viikon ajaksi. Jos moitteita ei tule, johtokunta hyväksyy jäsenyyden seuraavassa kokouksessaan.
Jäsenyys > Naisten jäsenyyskielto

Helsingin suomalainen klubi ei hyväksy naisia jäseniksi. Klubin ravintola ja muut tilat sekä monet tapahtumat ovat kuitenkin avoimia myös naisille.
Klubi järjesti naisten jäsenyydestä jäsenäänestyksen syksyllä 2023. Naisten jäsenyyttä puolsi 67,7 prosenttia äänestäneistä. Se ei kuitenkaan riittänyt sääntömuutoksen vaatimaan 75 prosentin äänimäärään. Näin kävi myös syksyllä 2024 jäsenyyden sallivien ääniosuuden ollessa 69,5 prosenttia. Tämän seurauksena puhenjohtaja Raimo Ilveskero erosi. Uusi puheenjohtaja Veli-Pekka Dufvan on ilmoittanut, että naiset pääsevät jäseniksi kun aika on kypsä. Useat tunnetut suomalaiset ovat eronneet jäsenyydestä naisten jäsenyyskiellon takia. Yksi heistä on pääministeri Petteri Orpo.
Kirjallisuutta

Friberg, Rauno: Helsingin Suomalaisen Klubin kuoron matkassa 20 vuotta. Rainer Friberg, 2020. ISBN 9529437781.
Larnemaa, Ritvos, Hedenström: Suomalainen ruokaretki, s. 204-212. Tammi 2001
Virmavirta, Jarmo: Pojat suomalaisella klubilla: kertomuksia Helsingin suomalaisesta klubista ja klubilaisista.  Otava, 2001.  ISBN 951-1-17542-4
Klubin ylläpitämät nettijulkaisut

130 vuotta Helsingin Suomalaisen Klubin toimintaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Helsingin Suomalainen Klubi
Mannerheim
Sibelius
Karjalaissyntyiset sodissamme kaatuneet
Suomalaiset sotavankileirien saaristossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomalainen kirjoituskilpailu (Arkistoitu – Internet Archive)
Vuoden journalistipalkinto (Arkistoitu – Internet Archive)
Takashi Miike

Takashi Miike
Takashi Miike (jap. 三池崇史, s. 24. elokuuta 1960 Osaka, Japani) on kiistanalainen ja tuottelias japanilainen elokuvantekijä. Vuoden 1991 debyyttinsä jälkeen Miike on ohjannut yhteensä yli 70 elokuva-, video- ja televisioteosta. Vuosina 2001 ja 2002 julkaistiin 14 Miiken ohjaustyötä.
Ura

Takashi Miike valmistui maineikkaan elokuvantekijän Shōhei Imamuran perustamasta Japanin elokuvakoulusta, vaikka hän väittääkin käyneensä luennoilla vain harvoin.lähde?
Miiken ensimmäiset elokuvat olivat televisiotuotantoja ja suoraan videoille julkaistuja, ns. V-Cinema-julkaisuja, joiden väitettiin olleen yakuzan rahanpesutarkoituksessa rahoittamia, mutta väitteelle ei ole löytynyt minkäänlaisia pitäviä todisteita. V-Cinema-julkaisuja sensuroidaan löyhemmin, ja myös niiden tuottajat tarjoavat laajat luovat vapaudet ohjaajalle, joten Miike ohjaa niitä yhä ajoittain. Myöskään Japanissa suoraan videoille julkaistavia elokuvia ei pidetä automaattisesti "huonolaatuisina", niin kuin länsimaissa yleensä on tapana.
Vuoden 1995 Shinjuku kuroshakai: China mafia sensō oli Miiken ensimmäinen teatterilevitykseen päässyt elokuva. Sen äärimmäinen tyyli ja aiheisto luonnehtivat Miiken tulevaa tuotantoa. Elokuvasta tuli menestys. Todistettuaan kykynsä Miike pääsi työskentelemään suuremman budjetin elokuvien parissa. Shinjuku kuroshakai: China mafia sensō (1995) on myös ensimmäinen elokuva hänen Kuroshakai- eli Musta yhteiskunta -trilogiaansa, jonka muut osat ovat Gokudō kuroshakai Rainy Dog (1996) ja Nihon kuroshakai Ley Lines (1999).
Kansainväliseen tietoisuuteen Miiken toivat vuonna 2000 hänen edellisvuotisen Audition-elokuvansa ja väkivaltaisen yakuza-elokuvansa Dead or Aliven esitykset kansainvälisillä elokuvajuhlilla. Sittemmin Takashi Miike on saavuttanut kulttimaineen lännessä, ja maine kasvaa edelleen, kun hänen elokuviaan julkaistaan DVD:llä.
Elokuvat ja teemat

Miike on tunnettu mustasta huumoristaan ja šokeeraavista, erittäin väkivaltaisista ja yhteiskunnallisia tabuja koskettelevista elokuvistaan, joiden vuoksi hän onkin usein törmännyt sensuuriin sekä Japanissa että ulkomailla. Monet hänen elokuvistaan sisältävät erittäin yksityiskohtaisia kuvauksia rikollisten, erityisesti Japanin yakuzan, toimista, ja niiden väkivaltakohtaukset ovat sisällöltään yliampuvia ja lähes sarjakuvamaisia.
Huolimatta maineestaan väkivaltaisten ja epätavallisten elokuvien tekijänä on Miike todistanut olevansa erittäin monipuolinen elokuvaohjaaja ja ohjannut monentyyppisiä elokuvia: lämminhenkisiä lastenelokuvia (Zebraman ja Yōkai daisensō), historiallisia teoksia (Sabu) ja koskettavia elokuvia, kuten roadtrip-tarinan Chūgoku no chōjin. Jotkin hänen elokuvistaan ovat täysin perinteisten luokitusten ulkopuolella, joista hyvänä esimerkkinä on Katakurien majatalo (Katakuri-ke no kōfuku), musikaali-komedia-kauhu-ilveily.
Hänen vähemmän kiistanalaisia töitään ovat Ley Lines ja Araburu tamashiitachi, jotka ovat vakavamielisiä rikollisdraamoja vahvoin henkilöhahmoin, ja vähemmän tunnettuihin elokuviin kuuluva Andromedia: teiniscifidraama, jonka päähenkilöinä ovat J-pop-tyttöyhtye Speedin jäsenet. Hänen vuoden 2002 elokuvansa Shin jingi no hakaba on uudelleenfilmatisointi Kinji Fukasakun vuoden 1975 elokuvasta Jingi no hakaba.
Kriitikot ovat huomauttaneet Miiken taiteellisen kehityksen arvoituksellisuudesta.kenen mukaan? Miike tekee samaan aikaan yhä valtavirrallisempia että radikaalimpia elokuvia; 1 puhelu tullut on hänen kaupallisimpia elokuviaan, kun taas elokuvat kuten Izo (2004) ja hänen Box-osionsa Three, Monster -DVD:llä (2004), johon osallistuivat Miiken lisäksi eteläkorealainen Chan-wook Park ja kiinalainen Fruit Chan, ovat olleet vaikeammin lähestyttäviä, lähinnä art house -yleisöille ja extreme-elokuvien ystäville eivätkä suurelle yleisölle suunnattuja teoksia.
Suuresta tuotteliaisuudesta huolimatta olisi virheellistä pitää Miikeä tusinaohjaajana, joka suostuu mihin tahansa projektiin.kenen mukaan? Jopa akateemikot ovat tunnustaneet Miiken itsenäiseksi ohjaajaksi, jonka töistä löytyy syvyyttä, sekä tyylillistä että temaattista yhtenäisyyttä.kenen mukaan? Toistuvaa kuvakieltä ja teemoja elokuvissa ovat uudelleensyntymä, linnut, perhe, kaaos ja järjestys. Sellaisista elokuvista kuin Visitor Q:sta ja Izosta voi löytää filosofista pohdiskelua väkivallan ja tabujen täyttämän ulkokuoren alta. Yhdessä hänen mielikuvituksellisen ja usein omaperäisen lähestymistapansa kanssa tämä tekee hänen töistään helposti tunnistettavia riippumatta siitä, minkä genren parissa hän milloinkin työskentelee.