stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kardinaalinepos
Jälkivaikutukset > Kardinaalinepokset paaveina ja pyhimyksinä

Monet kardinaalinepokset olivat pelkkiä kardinaaleja koko ikänsä eivätkä koskaan kohonneet korkeammalle. Paavit nimittivät mitä erilaisimpia sukulaisiaan kardinaaleiksi, niinpä kardinaalinepoksien kirjavaan joukkoon kuului historian saatossa esimerkiksi poikia – tunnustamattomia lapsia ja adoptoituja – veljiä, veljen- tai sisarenpoikia, serkkuja ja jopa setiä. Kuitenkin näistä veljen- ja sisarenpojat olivat yleisimpiä kardinaalinepoksia.lähde?
Neljätoista kardinaalinepokseksi päässeistä nousi myöhemmin vielä ylemmäs paavinistuimelle. Paaviksi valitut kardinaalinepokset olivat Johannes XIX, Benedictus IX, Anastasius IV, Gregorius IX, Aleksanteri IV, Hadrianus V, Gregorius XI, Bonifatius IX, Eugenius IV, Paavali II, Aleksanteri VI, Pius III, Julius II, and Klemens VII. Tämän lisäksi kahdesta kardinaalinepoksesta tuli pyhimys: Charles Borromeo ja Sant'Anselmo da Baggio.lähde?
Lista on kuitenkin jokseenkin epätäydellinen, sillä osa tulevista paaveista oli epävirallisia kardinaalinepoksia, joita ei ole sijoitettu samaan kastiin "oikeiden" kardinaalinepoksien kanssa. Esimerkiksi osa vastapaaveista nimitti itselleen kardinaalinepoksia. Toisen epävirallisen kardinaalinepostyypin muodostivat ne kardinaalit, jotka olivat sukua paaville, mutta jotka kohosivat kardinaaliksi jonkun muun paavin avustuksella.lähde? Tästä esimerkkinä voidaan pitää Leone-nimistä miestä,lähde? joka oli paavi Leo VI:n veli, mutta joka pääsi kardinaaliksi paavi Johannes XI:n nimittämänä. Myöhemmin Leonesta tuli paavi Leo VII. Samoin paavit Honorius IV, Celestinus IV ja Paavali I olivat Leonen tapaisia epävirallisia kardinaalinepoksia.lähde?
Ranuccio Farnese, josta Paavali III teki kardinaalin vain viidentoista vuoden iässä
Ludovico Ludovisi, aikakautensa vaikutusvaltaisin kardinaalinepos.
Paavi Innocentius XII lakkautti kardinaalinepoksille luodun kuurian viraston ja vastapainoksi vahvisti toisia virastoja.
Paavi Leo X kahden serkkunsa kanssa. Heistä oikealla on tuleva paavi Klemens VII.
Gregorius XV:n ja hänen kardinaalinepoksensa hautamonumentti
Charles Borromeo, toinen ainoastaan kahdesta kanonisoidusta kardinaalinepoksesta. Kardinaalinepos hänestä tuli 1. tammikuuta 1560.
Kasinotalous

Kasinotalous oli paheksuva nimitys, joka levisi käyttöön 1980-luvulla. Kasinotaloudella tarkoitetaan erityisesti 1980-luvun loppupuolen ja aivan 1990-luvun alun Suomen talouden "hulluja vuosia", joissa 1980-luvun puolivälissä vapautuneiden markkinoiden toiminta johti talouden ylikuumenemiseen. Kasinotalous johti lopulta suuriin tappioihin pankeille ja sijoitusliikkeille sekä oli osaltaan vaikuttamassa Suomen talouden ajautumisessa lamaan 1990-luvun alussa.lähde?
Kasinotalouden tyypillisimpiä piirteitä olivat jupit, lainojen tyrkyttäminen heikkoja vakuuksia vastaan, helposti saatujen lainojen käyttäminen kalliisiin hyödykkeisiin, kuten muskeliveneisiin, luksuskesämökkeihin ja autoihin sekä sijoituskuplat.lähde?
Kasinotalous toi pörssin ja sijoittamisen palkansaajien tietoon ennennäkemättömällä tavalla; muun muassa lehdissä esiintyi kirjoituksia tunnetuista pörssimiehistä (esimerkiksi Jukka Keitele). Kasinotalousvaiheesta alkoi kuluttajien säästämisen painopiste siirtyä korkotalletuksista pörssisidonnaisempiin sijoituselementteihin, kuten osakkeisiin ja sijoitusrahastoihin. 
Jotkut kasinotalouden nimekkäistä toimijoista pakoilivat ulkomailla, mutta joutuivat myöhemmin syytteeseen eri talousrikoksista. Kuuluisimpia näistä olivat Peter Fryckman, Jussi ja Kari Uoti sekä Jukka-Pekka Mattila.lähde?
Kasinotalous oli myös talousrikollisten kulta-aikaa. Usein lainoja otettiin talousrikollisten pöytälaatikkofirmojen nimiin. Lainojen vakuuksien (esimerkiksi tonttien, rakennusten) arvot yliarvioitettiin (esimerkiksi väärennettiin asiakirjoja tai sitten arviot teetettiin muiden talousrikollisten tätä tarkoitusta varten tehtailemilla pöytälaatikkofirmoilla). Perusteettomien lainojen myöntämisessä helpotti myös pankin johtohenkilökunta, joka saattoi saada ns. kick-backinä takaisin tietyn osuuden myönnetystä lainasta.lähde?
Muita kasinotalouden nostamia julkisuuden henkilöitä olivat Taito Tuunanen ja Kai Mäkelä sekä Hannes Kulvik.
Kirjallisuutta

Jaarli Tulimeri (ent. Juha-Matti Anttila): Kaikki rahasta : nuoren talousrikollisen tunnustukset. ISBN 951-0-19808-0
Annikki Karvinen

Tekstiilitaiteilija Annikki Karvisen nimeä kantava vaatemyymälä Helsingin Pohjoisesplanadilla.
Karvisen vaatemyymälä Helsingin Pohjoisesplanadilla.
Annikki Karvinen (s. 1931 Huittinen) on suomalainen tekstiilitaiteilija, joka tuli 1970-luvun puolivälistä alkaen tunnetuksi poppanan käytöstä suunnittelemissaan design-vaatteissa.
Annikin vanhemmat olivat Laina ja Hannes Haavisto. Annikki on vanhin lapsista ja perheeseen kuuluivat myös vuotta nuorempi Anja ja yhdeksän vuotta nuorempi Sirkka, joka menehtyi nelivuotiaana. Äiti oli itseoppinut ompelija (1904–1995) ja isä autonkuljettaja ja -asentaja. Annikin isä kuoli veritulppaan 45-vuotiaana.
Keskikoulun käytyään Karvinen alkoi opiskella Loimaan naiskotiteollisuuskoulun ompelulinjalla, ja valmistuttuaan hän toimi käsityönopettajana ensin Köyliön kansakoulussa. Pari vuotta opettajana oltuaan Karvinen jatkoi vielä Loimaan naiskotiteollisuuskoulun kudontalinjalla. Hän oli kotiopettajana 1951–1952 kaksi kesää Helsingissä Kalevan jäätelötehtaan omistajan perheessä. Valmistuttuaan kudontalinjalta 1952 hän sai myyjättären paikan Helsingistä Käsityöliike Ainosta. Päästyään Wetterhoffin kotiteollisuusopettajaopistoon Karvisen oli otettava lainaa, ja elämä oli köyhää. Heti valmistuttuaan kudonnan neuvojaksi Karvinen sai opettajan paikan Raahen yhteislyseosta. Koulusta löytyi myös puoliso, voimistelunopettaja Anto Karvinen. Häät vietettiin 1960. Anto Karvisen isällä oli Raahessa sekatavarakauppa. Antsi oli ekonomi ja halusi eteenpäin urallaan. Hän sai paikan Oulun tullikamarissa, mutta matka Raaheen oli pitkä ja perheeseen oli 1961 syntynyt tytär Ana-Katri eli Kati, joka tarvitsi myös isää. Vuonna 1963 Antsi sai Jyväskylästä tullihoitajan viran ja Annikki sai käsityönopettajan paikan Viitaniemen yhteiskoulusta.
Annikki Karvinen Oy

Annikki Karvinen perusti 1968 oman yrityksen, joka toimi pitkään nimellä Annikki Karvinen Oy ja myöhemmin nimellä Karvinen Finland Oy Ltd. Alkuun yritys valmisti vaatteita puuvillaisista painokankaista ja villakankaista, mutta 1970-luvun puolivälissä Annikki Karvinen innostui poppanasta, jonka materiaalina hän käytti puuvillan ohella silkkiä, samettia ja pellavaa. 1990-luvulla tehtaassa alettiin valmistaa poppana-asuihin sointuvia vaatteita tehdasvalmisteisista kankaista. Sittemmin poppana on jäänyt asuista pois. Karvinen Finland hakeutui konkurssiin elokuussa 2016.
Vaatteiden lisäksi Karvinen on suunnitellut sisustuksia.
Annikki ja Anto Karvisella on kaksi lasta, Kati ja Aapo, jotka ottivat tammikuussa 2015 yrityksen vetovastuun. Karvisten toinen koti on Lodèven vuoristokylässä Etelä-Ranskassa, ja se on hankittu 1990-luvulla.
Vuonna 2009 Karvinen palkittiin Pro Finlandia -kunniamerkillä.
Aiheesta muualla

Annikki Karvinen Oy:n sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Hannu Karttunen

Hannu Karttunen elokuussa 2010.
Hannu Karttunen (s. 23. elokuuta 1952 Liperi) on suomalainen tähtitieteilijä ja tietokirjailija. Karttunen on Turun yliopiston dosentti ja työskentelee Tuorlan observatoriossa. Karttunen on tehnyt useita tähtitiedettä käsitteleviä julkaisuja, tähtitieteen oppikirjoja ja opetusaineistoja sekä kirjoittanut artikkeleita kokoomateoksiin ja tietosanakirjoihin. Hän on myös tuottanut radiolle esitelmäsarjan tähtitieteestä. Vuonna 1998 hän sai Tieto-Finlandia-palkinnon kirjastaan Vanhin tiede – Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin ja vuonna 2007 Suomen tietokirjailijat ry:n Tietopöllö-palkinnon lapsille ja nuorille kirjoittamistaan kirjoista. Hän on aktiivinen Skepsis ry:n ja Ursan jäsen. Ursa nimitti Karttusen 2006 kunniajäsenekseen.
Karttunen ja Iiro Seppänen ovat kumpikin luvanneet maksaa 2 500 euroa Skepsis ry:n 10 000 euron palkinnosta sille suomalaiselle, joka ensimmäisenä tuottaa valvotuissa olosuhteissa paranormaalin ilmiön.
Pikkuplaneetta 3758 Karttunen on nimetty Hannu Karttusen mukaan.
Teokset

Häyry, Heta; Karttunen, Hannu; Virtanen, Matti (toim.): Paholaisen asianajaja: Opaskirja skeptikolle.  (Ursan julkaisuja 38)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1989.  ISBN 951-9269-48-7  Teoksen verkkoversio.
Karttunen, Hannu; Manner, Olli; Tuovinen, Pentti: Tähtitaivas 2000. Kartasto ja käsikirja.  Helsinki:  Ursa, 1993.  ISBN 951-926-966-5
Karttunen, Hannu: Vanhin tiede – Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin.  (Toisen, uudistetun laitoksen 5. painos)  Helsinki:  Ursa, 2014.  ISBN 978-952-5329-26-1
Karttunen, Hannu; Kröger, Pekka; Poutanen, Markku: Tähtitieteen harjoitustehtäviä.  Helsinki:  Ursa, 2001.  ISBN 952-532-911-9
Karttunen, Hannu; Sarimaa, Markku: Tähtitiede.  (Tiedettä kaikille. Ursan julkaisuja 84)  Helsinki:  Ursa, 2002.  ISBN 952-532-923-2
Fysiikka.  (Tiedettä kaikille. Ursan julkaisuja 89)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2006.  ISBN 952-5329-32-1
Johdatus taivaanmekaniikkaan.  (Ursan julkaisuja 82)  Helsinki:  Ursa, 2002.  ISBN 952-532-920-8
Tähdet ja maailmankaikkeus.  Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-118-866-6
Matematiikka.  (Tiedettä kaikille. Ursan julkaisuja 99)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2006.  ISBN 952-5329-48-8
Karttunen, Hannu; Koistinen, Jarmo; Saltikoff, Elena; Manner, Olli: Ilmakehä, sää ja ilmasto.  (Ursan julkaisuja 107)  Helsinki:  Ursa, 2008.  ISBN 978-952-5329-61-2
Matkalla avaruuteen: Avaruustutkimuksen historia ja tekniikka.  Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23174-5
Karttunen, Hannu; Donner, Karl Johan; Kröger, Pekka; Oja, Heikki; Poutanen, Markku: Tähtitieteen perusteet.  (Viides laitos. Ursan julkaisuja 119)  Helsinki:  Ursa, 2010.  ISBN 978-952-5329-82-7
Teokset > Suomennoksia

Al-Khalili, Jim: Mustia aukkoja, madonreikiä ja aikakoneita.  ((Alkuteos: Black holes, wormholes and time machines, 1999.) Suomentanut Hannu Karttunen)  Art House, 2001.  ISBN 951-884-301-5
Harrison, Edward: Yön pimeys: maailmankaikkeuden arvoitus.  ((Alkuteos: Darkness at night: A Riddle of the Universe, 1987.) Suomentanut Hannu Karttunen. Ursan julkaisuja 71)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1999.  ISBN 952-5329-00-3
Rees, Martin: Ennen alkua: Oma maailmankaikkeutemme ja muut.  ((Alkuteos: Before the Beginning: Our Universe and Others, 1998.) Suomentanut Hannu Karttunen. Ursan julkaisuja 75)  Helsinki:  Ursa, 2000.  ISBN 952-5329-08-9
Webb, Stephen: Jos maailmankaikkeus kuhisee elämää... missä kaikki ovat?: Viisikymmentä ratkaisua Fermin paradoksiin ja maan ulkopuolisen elämän arvoitukseen.  ((Alkuteos: If the universe is teeming with aliens... where is everybody?, 2002.) Suomentanut Hannu Karttunen. Ursan julkaisuja 96)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2005.  ISBN 952-5329-45-3
Davies, Paul: Kultakutrin arvoitus. (Alkuteos The Goldilocks Enigma, 2006.) Suomentanut Hannu Karttunen. Ursan julkaisuja 106. Helsinki: Ursa, 2007. ISBN 978-952-5329-64-3.
Chown, Marcus: Puhutaanpa Kelvinistä: Mitä jokapäiväiset asiat kertovat meille maailmankaikkeudesta. (Alkuteos We need to talk about Kelvin, 2009). Suomentanut Hannu Karttunen. Ursan julkaisuja 123. Helsinki: Ursa, 2010. ISBN 978-952-5329-88-9.
Rovelli, Carlo: Ajan luonne. (Alkuteos: L'ordine del tempo, 2017). Suomentanut Hannu Karttunen. Ursan julkaisuja 160. Helsinki: Ursa, 2018. ISBN 978-952-5985-60-3.
Juha Karvonen

Juha Ilkka Karvonen (s. 15. heinäkuuta 1943 Vehmersalmi) on suomalainen lääketieteen ja kirurgian tohtori, maatalous- ja metsätieteiden maisteri ja viininviljelytieteen tohtori (Espanja). Karvonen on ollut Kuopion yliopiston liikuntalääketieteen dosentti vuodesta 1981 lähtien, ja hän on Suomen ensimmäisiä liikuntalääketieteen erikoislääkäreitä. Hän on toiminut Suomen urheiluliiton lääkäriasiantuntijana 1972–1987 sekä McMasterin (1988–1989) ja Edmontonin yliopiston (1993) vierailevana urheilulääketieteen professorina. Kokemuksistaan urheilulääkärinä hän kirjoitti kirjan Väärät kapselit vaasissa kuin juoksija Jolkkosella. Karvonen on julkaissut tieteellisiä artikkeleita ja kirjoja liikuntalääketieteestä ja pohjoiseurooppalaisesta viiniköynnöksen kasvatuksesta. Hän suoritti myös kaikki maatalous- ja metsätieteiden tohtorin opinnot (2013–2017), mutta ei väitellyt tohtoriksi Helsingin yliopistossa, koska Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellinen tiedekunta ei hyväksynyt suomen kielen käyttöä väitöskirjan valmistelussa ja julkaisussa.
Kirjoja ja julkaisuja

Kuntoilijan käsikirja, ISBN 951-9221-25-5 (Vuoden 1989 urheilukirja)
Medicine in Sports Training and Coaching, ISBN 3-8055-5517-2
Väärät kapselit vaasissa kuin juoksija Jolkkosella: urheilulääkärin mustelmat, Nordbooks, 2011, ISBN 978-952-5908-23-7 (Painos on myyty loppuun)
Viiniköynnöksen kasvatus Suomessa, ISBN 978-952-235-161-6
Northern Viticulture – reviews and studies, ISBN 978-952-330-828-2
Ilmastonmuutos ja viiniköynnöksen kasvu Etelä-Suomessa (Väitöskirjatyön suomenkielinen yhteenveto)
Aiheesta muualla

Dopingin salat julki - verta, hormoneja ja selityksiä, Aamulehti, 3. syyskuuta 2011
Viininviljely tulee ilmastonmuutoksen myötä Suomeen, Helsingin sanomat 11.10.2016
Arto Nyberg, su. 16.4.2017
Tiedeykkönen: Etelä-Suomen ilmasto sopii viininkasvatukselle jo nyt – ilmastonmuutoksen myötä kasvukausi vielä pitenee.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  IdRef
Karjalan armeija

Karjalan armeija (Kar. A) oli Suomen maavoimien sotatoimiyhtymä jatkosodassa.
Joukko-osastot

Armeijaan kuului kaksi armeijakuntaa ja yksi erillinen taisteluryhmä.
VII armeijakunta
VI armeijakunta
Ryhmä Oinonen
Armeijakuntiin kuului yhteensä viisi jalkaväkidivisioonaa. Ryhmä Oinoseen kuului Ratsuväkiprikaati sekä 1. ja 2. jääkäriprikaatit. Myöhemmin myös Saksan 163. jalkaväkidivisioona liitettiin armeijaan.
Tausta

Sodanjulistus annettiin 26. kesäkuuta 1941 ja Karjalan armeija perustettiin 29. kesäkuuta komentajanaan kenraaliluutnantti Erik Heinrichs ja esikuntapäällikkönä eversti K. A. Tapola. Armeijan joukot oli ryhmitetty puolustukseen rajalle.
Jatkosodan hyökkäysvaihe

Karjalan armeija aloitti hyökkäyksen Laatokan Karjalaan 10. heinäkuuta 1941. Tarkoituksena oli vallata talvisodassa menetetyt alueet takaisin, mutta hyökkäystä jatkettiin yli vanhan rajan Neuvostoliiton puoleiseen Itä-Karjalaan, kun raja oli elokuussa saavutettu. Armeijan pohjoista sivustaa tuki 14. divisioona, ja etelässä Laatokka erotti sen Kannaksella toimivista joukoista. Syyskuussa armeijalle perustettiin oma radioasemansa, Aunuksen Radio. Armeija eteni ripeästi käyttäen hyökkäyksen kärkenä kevyitä jääkärijoukkoja. Lokakuussa vallattiin Petroskoi, jonka nimi muutettiin Äänislinnaksi.
Asemasota

Karjalan armeija lopetti hyökkäyksensä 7. joulukuuta 1941 ja siirtyi puolustusryhmitykseen linjalle Laatokka-Syväri-Ääninen-Maaselkä. Kenraaliluutnantti Heinrichs siirrettiin 29. tammikuuta 1942 yleisesikunnan päälliköksi ja väliaikaisena komentajana oli kenraaliluutnantti Lennart Oesch 1. maaliskuuta 1942 saakka, jolloin Karjalan armeija lakkautettiin ja Päämajan alaisuuteen muodostettiin kolmen kannaksen ryhmät; Aunuksen ryhmä, Kannaksen ryhmä ja Maaselän ryhmä.
Lakkauttaminen

Päämaja antoi käskyn Karjalan armeijan lakkauttamisesta ja nimen muuttamisesta Aunuksen ryhmäksi (Aun. R) 25. helmikuuta 1942. II armeijakunta sille alistettuine taistelu- ja huoltojoukkoineen erotettiin Karjalan armeijasta ja siitä muodostettiin suoraan Päämajan alainen Maaselän ryhmä (Maa. R). Aunuksen ryhmään käskettiin V, VI ja VII armeijakunta sekä 163. divisioona. Ryhmien väliseksi rajaksi määrättiin silloinen II ja VII armeijakunnan välinen raja. Käskyssä toimeenpanohetkeksi oli määrätty 1. maaliskuuta 1942 kello 12.00.
Aiheesta muualla

Tapola, Päivi: Ajan paino. Jalkaväenkenraali K. A. Tapolan elämä. Tammi, Helsinki, 2004. ISBN 951-31-3037-1 K. A. Tapolan teksti Karjalan armeijan hyökkäysoperaatiosta.
Karjalan armeijan tärkeimmät komentajat kesällä 1941. Kuvassa toinen vasemmalta armeijan komentaja kenraaliluutnantti Erik Heinrichs hänen vieressään 1. jääkäriprikaatin komentaja eversti Ruben Lagus ja oikealla VI armeijakunnan komentaja kenraalimajuri Paavo Talvela, Talvelan ja Laguksen välissä taustalla Karjalan armeijan tykistökomentaja eversti William Häkli
Pentti Pesä

Pentti Pesä (20. joulukuuta 1942 Helsinki – 30. huhtikuuta 2023 Kuopio) oli Kuopiossa asunut teatteriohjaaja, näytelmäkirjailija ja kirjailija. Hän valmistui ylioppilaaksi Helsingin lyseosta 1962 ja ohjaajaksi Suomen Teatterikoulusta 1966.
Pesä toimi teatterinjohtajana Kemin kaupunginteatterissa 1966–1968 sekä ohjaajana Oulun kaupunginteatterissa 1968–1986 ja Kuopion kaupunginteatterissa 1987–2005. Teatterityönsä lisäksi hän kirjoitti noin 96 Jerry Cotton -tarinaa vuosina 1971–1981 sekä muita sarjoja.
Käsikirjoitukset ja bibliografia

Nuoren opettajattaren varaventtiili (1998)
Pessi ja Illusia (1977, sov.)
Työmiehen vaimo (1975, sov.)
Kauppa tai kuolema. Jännitysromaani. Jyväskylä 1976. Gummerus. 255 sivua.
Pimeän tien peli. Jännitysromaani. Jyväskylä 1977. Gummerus. 201 sivua.
Kiiski ja kivääri. Käsikirjoitus. 5-osainen jännityskuunnelma. Dramaturgi Ilkka Toiviainen. Helsinki 1984. Yleisradio. 85 lehteä. Työnimi Tapaus Kiiski.
Viidakkopoika. Näytelmäkäsikirjoitus. 1985 Kuopion kaupunginteatteri.
Sampsa ja mörkö. Piirrokset Samppa Lahdenperä. Kuopio 1989. Kustannuskiila. 32 sivua. Satu.
Aikaseikkailu. Kuvitus Samppa Lahdenperä. Kuopio 1989. Kustannuskiila. 32 sivua. Satu.
Muurahaisen varjo. Kuopio 1990. Kustannuskiila. 128 sivua. Romaani.
Rakentajan ruumisarkku. Käsikirjoitus. Jännityskuunnelma. Helsinki 1990. Yleisradio. 125 lehteä.
Kaksi tanssi unessa. Näytelmäkäsikirjoitus. 57 sivua.
Karjalan ratsujääkärirykmentti

Sven Weckström
Karjalan ratsujääkärirykmentti oli valkoisten itäarmeijaan kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa.
Historia

Karjalan ratsujääkärirykmentti perustettiin Joensuussa maaliskuun alussa 1918 ja sen kantajoukkona oli Saksassa koulutuksensa saaneet jääkärit, joista ylipäällikkö nimitti vahimman upseerin rykmentin kokoajaksi ja komentajaksi Sven Weckström. Ylipäällikkölle oli henkilökohtaisesti merkityksellinen tehtävä tämän ensimmäisen Suomalaisen ratsuosaston järjestäminen. Rykmentin järjestäytyminen ei onnistunut mutkitta, vaan esimerkiksi hevosia piti haalia laajaltakin alueelta ja yksittäiset sotilaat joutuivat hankkimaan hevosensa omin rahoin ostamalla. Rykmentin miehistö oli poikkeuksellisen nuorta osin jopa alaikäistä seikkailunhaluista miesainesta. Sodan alussa rykmentin antama sotilaskoulutus perustui jalkaväkikoulutukseen hevosten vähyyden johdosta. Myöhemmin sotasaalishevosten myötä rykmentti ryhtyi antamaan myös ratsastusopetusta, joka sisälsi ainoastaan marssiharjoituksia. Koulutuksessa painopistealueita olivat tiedustelu, marssivarmennus ja etuvartiotoimi.
14. huhtikuuta ratsujääkärirykmentin sotilaat teloittivat Joensuussa 99 Raudun taistelussa vangittua venäläissotilasta, jotka oli siirretty kaupunkiin Sortavalan kautta. Kyseessä oli muutaman upseerin omavaltainen teko, jolla kuitenkin oli rykmentin vt. komentajana toimineen jääkäriluutnantti Edvard Skarpin lupa.
Sisällissodan jälkeen rykmentin nimi vaihtui tieheään tahtiin. Ensin sen nimi vaihdettiin Karjalan Ratsujääkärirykmentti No:3:ksi (KRjR no.3) 1. syyskuuta 1918 ja edelleen Karjalan Ratsurykmentiksi (KRR) 13. joulukuuta 1918 ja viimein 11. maaliskuuta 1919 alkaen Hämeen Ratsurykmentiksi (HRR). Myöhemmin Karjalan Ratsujääkärirykmentiltä vapautuneen nimen otti Viipurissa toimiva Suomen Rakuunarykmentti, joka sai nimekseen Karjalan Ratsujääkärirykmentti N:o 2. Tätä rykmenttiä ei pidä sekoittaa Karjalan ratsujääkärirykmentin perinteisiin, sillä ne jatkuvat Hämeen Ratsurykmentissä.
Rykmentin esikunta sisällissodan aikana

Komentaja: majuri Sven Erik Weckström
Eläinlääkäri: jääkäriluutnantti Ernst Köhler
Adjutantti: jääkärikornetti Arthur Anders Indola
Talouspäällikkö: metsänhoitaja Lyytikäinen
Joukko-osastot > 1. eskadroona

Eskadroona oli koottu vapaaehtoisista ja asevelvollisita. Eskadroona siirrettiin Joensuusta rintamalle 17. huhtikuuta 1918, jonne se saapui junakuljetuksena Kiviniemeen, josta se suoritti partiomatkoja Valkjärven rintamaosalle. Tässä vaiheessa eskadroonan oli ylivahvuinen, käsittäen 172 jääkäriä.
1. eskadroona oli alistettu Ausfeldin ryhmään Viipurin valloituksessa. Sen komentajana toimi jääkäriluutnantti Ilmari Relander
Joukkueenjohtajia olivat jääkäriluutnantti Ture Valdemar Brommels (3. joukkue), jääkärivänrikki Reino Bernhard Ericsson (komennettiin kuitenkin välittömästi lähettiupseeriksi 6. jääkärirykmentin esikuntaan), jääkärivaravääpeli Väinö Henrik Keränen, kornetti Frans Toivo Maunu Lihtonen, jääkärivääpeli Väinö Armas Linnanlahti, jääkärivänrikki Into Erkki Salmio (toimi 4. toukokuuta alkaen Terijoen ratsuväestä muodostetun vartioston päällikkönä).
Joukko-osastot > 2. eskadroona

Eskadroona oli koottu vapaaehtoisista ja asevelvollisista. Eskadroona siirrettiin rintamalle 19. huhtikuuta 1918 Antreaan, josta se siirtyi marssien Kuparsaaren kautta Heinjoelle. Eskadroonan vahvuus oli tässä vaiheessa 124 jääkäriä ja 121 hevosta.
Eskadroonan komentajana toimi jääkäriluutnantti Edvard Leonard Skarp (haavoittui 25. huhtikuuta 1918).
Eskadroonassa palvelleet Saksan jääkärit olivat sen joukkueenjohtaja ja jääkärivaravahtimestari Juho Lauri Aula sekä jääkärivänrikki Eelis Aarne Lyytikäinen, joukkueenjohtajana jääkäriluutnantti Erkki Johannes Raappana (siirrettiin 4. maaliskuuta 5. jääkärirykmenttiin adjutantiksi), joukkueenjohtajana jääkärikornetti Lauri Matias Tilus, joukkueenjohtajana jääkärikornetti Harry Rudolf Wihtol, joukkueenjohtajana jääkärivaravahtimestari Johannes Aleksander Pälve.
Joukko-osastot > 3. eskadroona

Komentajana toimi jääkäriluutnantti Woldemar Oinonen.
Eskadroona siirrettiin Joensuusta vajaalukuisena rintamalle 24. huhtikuuta 1918 Rahikkalaan. Tällöin eskadroona käsitti vain 50 jääkäriä ja se alistettiin suoraan kenraalimajuri Wilkmanille. Rahikkalasta eskadroona siirrettiin ratsain Säiniölle, jossa se otti rintamavastuun rykmentin 2. eskadroonalta. Myöhemmin eskadroona oli jaettu neljään joukkueeseen ja sen vahvuus oli 140 miestä. Eskadroonan joukkueenjohtajat oli valittu jääkärikaaderista ja olivat arvoiltaan upseereita tai aliupseereita, sitä vastoin ryhmänjohtajat täytyi ottaa miehistön riveistä ja jokin verran eskadroona sai myös Vöyrin-koulun käyneitä. Sodan alussa eskadroona oli suurelta osin jalkautettu hevosten vähyyden johdosta, mutta Karjalaan suuntautuneen marssin aikana miehistö sai ostettua (omin varoin) hevosia käyttöönsä.
Eskadroonan rintamapalvelus käsitti sotatoimia Karjalankannaksella ja se osallistui Viipurin valtaukseen Wilkmanin ryhmälle alistettuna. Karjalan Ratsujääkärirykmentin eskadroonat taistelivat Suomen sisällissodassa omina erillisyksiköinään.
Sodan jälkeen eskadroonan nimi muutettiin Hämeen Ratsujääkärirykmentin 3. eskadroonaksi.
Eskadroonassa palvelleita Saksassa jääkäripataljoona 27:ssä sotilaskoulutuksensa saaneista jääkäreitä: Joukkueenjohtaja jääkärivaravahtimestari Frans Gabriel Latvala, jääkärivahtimestari Matti Ilmari Leinonen, joukkueenjohtajana jääkärivänrikki Aaro Heikki Rautiainen, joukkueenjohtajana jääkäriluutnantti Aarne Rafael Sainio (siirrettiin 19. maaliskuuta 3. jääkäriprikaatiin adjutantiksi), täydennysjoukkueen varajohtajana jääkärivaravahtimestari Lauri Adolf Toivonen, vahtimestarina jääkärivaravääpeli Aku Adam Vuontela, joukkueenjohtajana jääkärikornetti Johan Oskar Väänänen.
Rykmentissä palvelleet Saksan jääkärit

Jääkäriyliluutnantti Aksel Woldemar Falkenberg (siirrettiin jo Seinäjoelta Saksaan Saksan Itämeren divisioonan esikuntaan) .
Woldemar Oinonen