stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bodben luostari
Historia

Georgialaisen perinteen mukaan Pyhä Nino vetäytyi Bodben rotkoon Kakhetissa, jossa hän kuoli noin 338–340, todistettuaan georgialaisten kääntymistä kristinuskoon. Kuningas Mirian III:n käskystä (hallitsi 284–361) rakennettiin pieni luostari Ninon hautapaikalle. Luostari sai osakseen erityistä arvostusta myöhäiskeskiajalla. Sitä suosivat etenkin Kakhetin kuninkaat, jotka tekivät luostarista kruunajaispaikkansa. Šaahi Abbas I:n joukot tuhosivat luostaria vuonna 1615, ja kuningas Teimuraz I (hallitsi  1605–1648) korjautti sen. Luostarielämän elpyessä Bodbeen avattiin teologinen koulu. Luosarissa toimi myös yksi suurimmista uskonnollisten kirjojen varastoista Georgiassa, ja siellä asui useita uskonnollisia kirjailijoita ja kirjureita.
Sen jälkeen kun Georgia liitettiin Venäjän keisarikuntaan vuonna 1801 Bodben luostari jatkoi kukoistustaan metropoliitta Johannes Maqašvilin johdossa ja se nautti tsaari Aleksanteri I:n suojelusta. Vuonna 1823 luostaria korjattiin ja se koristeltiin seinämaalauksilla. Kun Johannes kuoli vuonna 1837, Georgiassa vuodesta 1810 toiminut venäläinen ortodoksinen eksarkaatti lakkautti luostarin ja teki siitä seurakuntakirkon. Seuraavina vuosikymmeninä luostari ajautui huonoon kuntoon, mutta 1860-luvulla arkkimandriitta Makari (Batatašvili) alkoi jälleen restauroida sitä ja perusti laulukoulun. Mihail Sabinin uudisti kappelin, jossa säilytetään Pyhän Ninon jäänteitä, 1880-luvulla. Vuonna 1889 Bodbessa vieraili tsaari Aleksanteri III, joka avasi Bodbeen nunnaluostarin. Henkiin herätetyssä luostarissa pidettiin myös koulua, jossa opetettiin ompelua ja maalaamista.
Vuonna 1924 neuvostohallinto sulki luostarin ja muutti sen sairaalaksi. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen vuonna 1991 Bodbe aloitti uudelleen toimintansa luostarina. Restaurointitöitä tehtiin vuosina 1990–2000, ja niitä jatkettiin vuonna 2003.
Bodbe vuonna 1905.
Pyhiinvaeltajia Pyhän Ninon lähteellä.
Black Light Discipline

| Black Light Discipline> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  2005–
Tyylilaji:  industrial metal, trance metal
Kotipaikka:   Suomi
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Toni Valha, laulu   Joonas Pulkkinen, kitara   Jani Rissanen, basso   Janne Kankkunen, syntetisaattori   Veikka Jokela, rummut  
Levy-yhtiö:  Raw Entertainment, 2011   Osasto-A, 2008–2010  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Black Light Discipline eli BLD on suomalainen elektro-metalli-yhtye. Vuonna 2005 perustetun yhtyeen esikoisalbumi Empire ilmestyi marraskuussa 2008. Black Light Discipline yhdistelee raskaita ja melankolisia kitaroita popahtaviin electro-industrial-syntikoihin.
Vuonna 2008 Black Light Discipline solmi levytyssopimuksen MC Raaka Peen omistaman Osasto-A-levy-yhtiön kanssa.
Loppukeväällä 2010 yhtye julkaisi uuden Aggressor-singlen. Singlen B-puolen raidaksi päätyi cover-versio Placebon kappaleesta ”The Bitter End”.
Vuonna 2011 yhtye esiintyi kotimaisten keikkapaikkojen lisäksi Venäjällä Pietarin Arctica Clubilla sekä Saksassa Berliinissä järjestettyjen Popkomm-messujen Suomi-Darkness-klubilla. Tämän lisäksi yhtye toimi lämmittelijäesiintyjänä ruotsalaisen Pain-yhtyeen Suomen-kiertueen neljällä keikalla. Syksyn aikana yhtye julkaisi myös kaksi uutta digitaalista singleä: Walls Inside Us ja Serene.
Black Light Disciplinen toinen pitkäsoitto Against Each Other julkaistiin 9. maaliskuuta 2012 ja kolmas Death By a Thousand Cuts 2014.
Kokoonpano

Toni Valha – laulu
Joonas Pulkkinen – kitara
Jani Rissanen – basso
Janne Kankkunen – syntetisaattori
Veikka Jokela – rummut
Diskografia > Studioalbumit

Empire (2008)
Against Each Other (2012)
Death By a Thousand Cuts (2014)
Diskografia > Singlet

Tides (2008)
The Bitter End (2010)
Aggressor (2010)
Walls Inside Us (2011)
Serene (2011)
On Fire (2013)
Under the Knife (2014)
The Gost Door (2017)
Deadlight (2018)
Let Everything Burn (2018)
Faded (2018)
Cant Get No Sleep (2020)
Not the Way (2021)
Hollow Hope (2022)
Russian Roulette (2024)
Diskografia > EP

HUMANOGRAPHY (2008)
Aiheesta muualla

Yhtyeen kotisivut
Bloch

Bloch on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
A. M. Bloch, havaintopsykologisen Blochin lain keksijä
Alfred Bloch (s. 1877), ranskalainen jalkapalloilija
Andy Bloch (s. 1969), yhdysvaltalainen pokeriammattilainen
Claus Bloch (s. 1977), tanskalainen suunnistaja
Eduard Bloch (1872–1945), itävallanjuutalainen lääkäri
Ernest Bloch (1880–1959), amerikansveitsiläinen säveltäjä
Ernst Bloch (1885–1977), saksalainen marxilaisfilosofi
Felix Bloch, (1905–1983), sveitsiläis-yhdysvaltalainen fyysikko, Nobelin fysiikanpalkinto|Nobelin fysiikanpalkinnon saaja
Ivan Bloch (1836–1901), puolalainen pankkiiri ja rautateiden rahoittaja
Jamie Bloch (s. 1999), kanadalainen näyttelijä
Konrad Bloch (1912–2000), saksalais-yhdysvaltalainen biokemisti, Nobelin lääketieteen palkinto|Nobelin lääketieteen palkinnon saaja
Marc Bloch (1886–1944), ranskalainen historioitsija
Marcel Bloch (1892–1986), ranskalainen teollisuusmies, lentokonetehdas Société des Avions Marcel Blochin perustaja
Marcus Elieser Bloch (1723–1799), saksalainen lääkäri ja luonnontieteilijä
Robert Bloch (1917–1994), yhdysvaltalainen kirjailija
Thomas Bloch (s. 1962), ranskalainen muusikko
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Bill Mosienko

| Bill Mosienko |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. marraskuuta 1921 Winnipeg, Manitoba
Kuollut: 9. heinäkuuta 1994 (72 vuotta)
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  173 cm
Paino:  73 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1940–1955
Seurat:  Chicago Black Hawks (NHL) Providence Reds (AHL)
Hockey Hall of Fame
 1965 
William "Bill" Mosienko (2. marraskuuta 1921 Winnipeg, Manitoba, Kanada – 9. heinäkuuta 1994) oli kanadanukrainalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä.
Mosienko pelasi urallaan 14 kautta NHL:ssä edustaen Chicago Black Hawksia.
Mosienko pitää hallussaan NHL:n ennätystä nopeimmasta hattutempusta tehtyään 23. maaliskuuta 1952 New York Rangersia vastaan kolme maalia vain 21 sekunnissa. Mosienko valittiin Hockey Hall of Fameen vuonna 1965.
Mosienko kuoli aivosyöpään 9. heinäkuuta 1994.
Saavutukset

Lady Byng Memorial Trophy 1945
NHL:n toisessa tähdistökentällisessä vuosina 1945 ja 1946
NHL:n tähdistöottelussa viisi kertaa
WHL:n mestaruus 1956
WHL:n tähdistökentällisessä vuosina 1957, 1958 ja 1959
Hockey Hall Of Fameen 1965.
Boeing Condor

| Boeing Condor |
| --- | --- |
 Condor Hiller Aviation Museumissa Kalifornian San Carlosissa.
Tyyppi:  koelentokone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Boeing
Ensilento:  9. lokakuuta 1988
Valmistusmäärä:  2 
Kehityskustannukset:  400 milj. USD
Boeing Condor oli yhdysvaltalaisen Boeingin kehittämä kaksimoottorinen miehittämätön koelentokone, jonka kehitys käynnistyi 1980-luvun alulla Yhdysvaltain puolustusministeriön erikoishankkeita rahoittavan DARPAn hankkeena, jossa pyrittiin yhdistämään joukko eri osa-aluiden viimeisimpiä kehitysaskelia yhteen ilma-alukseen. Siipiensä osalta purjelentokonetta muistuttanut hiilikuiturakenteinen kone teki ensilentonsa 9. lokakuuta 1988, minkä jälkeen lennot jatkuivat koelento-ohjelmalla Washingtonin Moses Lakessa. Condor lensi kaikkiaan yli 300 tuntia ennen käytöstä poistamistaan. Sotilaskäyttöön soveltumattomana ja useimmille siviilikäyttäjille liian kallina konetyypin tuotanto jäi kahteen koneeseen, joista toinen päätyi koelentojen päätyttyä Kalifornian San Carlosissa sijaitsevaan Hiller Aviation Museumiin.
Condor kykeni täysin autonomiseen lentämiseen ja oli ensimmäisiä koneita, joihin voitiin esiohjelmoida lentosuunnitelma lentoonlähdöstä laskuun. Koneessa oli myös satelliittilinkki, jonka välityksellä suunnitelmaa voitiin päivittää lennon aikana.
Historia

Condorin kehitys käynnistyi 1980-luvun alulla Yhdysvaltain puolustusministeriön erikoishankkeita rahoittavan DARPAn hankkeena. DARPA taki Boeingin kanssa 300 miljoonan dollarin sopimuksen korkealla operoivan pitkän kantaman HALE-tiedustelukoneen (engl. High Altitude Long Endurance) kehittämisestä. Condor-projektin tavoitteena oli rakentaa kaksi koelentokonetta, joissa yhdistyisivät aerodynamiikan, rakennusmateriaalien, voimalaitteiden ja etäohjauksen viimeisimmät kehitysaskeleet.
Condorin ensilento oli 9. lokakuuta 1988. Kone lensi Washingtonin Moses Lakessa kahdeksanlentoisen koelento-ohjelman, jonka aikana se keräsi yli 300 lentotuntia. Kone teki vuonna 1989 virallisen mäntämoottorikäyttöisten lentokoneiden korkeusennätyksen noustuaan 20 430 metrin korkeuteen, minkä lisäksi se oli edellisvuonna tehnyt epävirallisen lentoaikaennätyksen pysyen ilmassa yhtäjaksoisesti yli 50 tuntia. Ennätyslento jäi kuitenkin epäviralliseksi, sillä National Aeronautic Association (NAA) ei valvonut sitä. Ohjelma päättyi 1990-luvulla 400 miljoonan dollarin kehityskustannusten jälkeen, ja kone lahjoitettiin Hiller Aviation Museumille Kalifornian San Carlosissa.
Koneen suunnitelleiden insinöörien mukaan se ei saavuttanut täyttä potentiaaliaan koelento-ohjelman aikana. Suunnittelijoiden mukaan kone olisi voinut lentää jopa 37 000 kilometriä, pysyä ilmassa yli viikon tai nousta jopa 22 250 metrin lentokorkeuteen. Condor suunniteltiin alun perin sekä siviili- että sotilasmarkkinat silmällä pitäen. Asevoimat eivät kiinnostuneet siitä hitaan lentonopeuden ja häiveominaisuuksien puutteen vuoksi, ja kone oli hintansa puolesta useimpien siviilitoimijoiden budjettien ulkopuolella.
Rakenne ja järjestelmät

Boeing Condor varustettiin purjekoneen siipiä muistuttavilla pitkillä laminaarivirtaussiivillä, ja se saavutti purjekoneen aerodynaamista hyötysuhdetta lähestyvän 40:1 nostovoiman ja vastuksen suhteen (L/D-suhde). Sen komposiittirakenteinen runko oli poikkileikkaukseltaan noin 1,32 × 0,86-metrinen ja tarjosi tilat koneen 815 kilogrammaa painaneelle sensorivarustukselle. Siivet olivat hyvin pitkät; siipien 61 metrin kärkiväli oli suurempi kuin Boeing 747 -matkustajakoneessa tai B-52 Stratofortress -pommikoneessa. Pitkät siivet taipuivat huomattavasti lennossa, kärjet nousivat joillakin lennoilla jopa 12 metriä siiven keskiosaan nähden. Kone pystyttiin purkamaan osiin suurella kuljetuskoneella, kuten Lockheed C-5A Galaxylla, siirtämistä varten.
Koneen lentopaino oli noin 9 200 kilogrammaa, mistä noin 60 prosenttia muodosti siipiin asennettuihin tankkeihin varastoitu polttoaine. Condorissa käytettiin hiilikuiturakennetta. Koneella oli suhteellisen pieni tutkapinta-ala ja infrapunajälki, mutta tästä huolimatta se oli liian helposti havaittavissa sotilaskäytön kannalta.
Condorin voimalaitteina oli kaksi kuusisylinteristä Continental TSOL-300-2 -bokserimoottoria. Voimalaitteet olivat kaksoisturboahdettuja ja nestejäähdytteisiä, ja ne pyörittivät kolmilapaisia komposiittipotkureita kaksinopeuksisen vaihteiston välityksellä. Kaksoisturboahdettujen voimalaiteiden avulla kone pystyi nousemaan 13 kilometrin lakikorkeuteen, mistä se saattoi voimansiirron vaihteen vaihdon jälkeen nousta edelleen liki 20 kilometriin. Siipiin tankattu polttoainekuorma rajoitti koneen lentonopeuden noin 260 kilometriin tunnissa. Matkalentokorkeudessa kone pystyi kuitenkin saavuttamaan noin 370 km/h matkalentonopeuden.
Condorin lentomassan minimoimiseksi siihen asennettiin varsin pieni laskutelinevarustus. Lentoonlähtö tapahtui erityisen vaunun ja siivenkärkiin kiinnittyneiden pyörätelineiden avustuksella, jotka irtosivat koneesta lentoonlähdön yhteydessä. Laskeutuminen tapahtui kaksirenkaisen nokkapyörän ja rungon alle asennetun suksen varassa. Kone toimi täysin autonomisesti FORTRAN-ohjelmointikieleen perustuneen kaksoisvarmistetun lennonohjaimen ohjaamana. Condor oli ensimmäisiä koneita, joihin voitiin esiohjelmoida lentosuunnitelma lentoonlähdöstä laskuun. Lisäksi se oli varustettu satelliittilinkillä, jonka välityksellä suunnitelmaa oli mahdollista päivittää lennon aikana.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 0
Pituus: &&&&&&&&&&&&&020.&&&&0020 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&061.&&&&0061 m
Lentopaino: &&&&&&&&&&&09200.&&&&009 200 kg
Hyötykuorma: &&&&&&&&&&&&0815.&&&&00815 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Continental TSOL-300-2 -kuusisylinteristä bokserimoottoria; &&&&&&&&&&&&0130.&&&&00130 kW (&&&&&&&&&&&&0175.&&&&00175 hv) per moottori
Potkuri: kolmelapainen kompsiittipotkuri
Suoritusarvot
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0370.&&&&00370 km/h
Lentoaika: 50 h (koelennolla)
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&020430.&&&&0020 430 m (koelennolla)
Nostovoima/vastus: 40:1
Avioniikka
FORTRAN-ohjelmointikieleen pohjautunut lennonohjain
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Boeing Condor Wikimedia Commonsissa
Koneen neliskanttisen rungon liityntäkohta siipeen.
Boeing CH-47 Chinook

| CH-47 Chinook |
| --- | --- |
 Yhdysvaltain maavoimien CH-47
Tyyppi:  kuljetushelikopteri
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Boeing Rotorcraft Systems
Ensilento:  21. syyskuuta 1961
Esitelty:  1962
Valmistusvuodet:  1962-
Boeing CH-47 Chinook on kaksimoottorinen ja -roottorinen raskas kuljetushelikopteri. Kaksi suurta, vastakkaisiin suuntiin pyörivää roottoria mahdollistavat kaiken tehon siirtämisen kopterin hyötykäyttöön, eikä erillistä vakauttavaa pyrstöroottoria tarvita. CH-47:n huippunopeus on 315 km/h. Sen pääasiallinen käyttökohde on joukkojen siirto. CH-47:n pääkäyttäjä on Yhdysvaltain maavoimat mukaan lukien reservijoukot ja kansalliskaarti sekä Britannian kuninkaalliset ilmavoimat. Lisäksi kopteria on sen pitkän historian aikana (1966–) toimitettu pariinkymmeneen maahan. Joukossa on myös muun muassa Libya, joka sittemmin joutui terrorismia suosivien maiden listalle.
Kopterin kaupallista versiota (Boeing 234 Chinook) käytetään muun muassa öljynporauslauttojen yhteyskoptereina, ja pelastuslaitoksien käytössä esimerkiksi metsäpalojen sammuttamiseen.
Kopteria valmistavat lisenssillä AgustaWestland sekä Kawasaki.
Kehitys

CH-47-kopteria on uudistettu kymmenkunta kertaa, ja malli on edelleen tuotannossa. Viimeisin kehitysversio CH-47F tuli tuotantoon 2006. Lisäksi kopterista on erikoisversioita. MH-47-kopterit on suunniteltu erityisesti erikoisjoukkojen tarpeisiin, ja perusversioon verrattuna niissä on muun muassa ilmatankkausmahdollisuus. HH-47-sarja taas on varusteltu etsintä- ja pelastustehtäviin.
Kopteria suunniteltaessa syntyi aluksi Chinookia pienempi kopterimalli, jota maavoimat ei kelpuuttanut. Tästä syntyi kuitenkin laivaston ja merijalkaväen käyttöön CH-46 Sea Knight.
Käyttö

Kopteria on käytetty muun muassa operaatio Desert Shieldissä ja operaatio Desert Stormissa.
Tekniset tiedot (CH-47D)

Lähde: [lähde? ]
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 3: 2 lentäjää ja lentoinsinööri
Pituus: &&&&&&&&&&&&&030.010000030,1 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&05.07000005,7 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&010185.&&&&0010 185 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&022680.&&&&0022 680 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Lycoming T55-GA-714 -turbiinimoottoria; &&&&&&&&&&&03066.&&&&003 066 kW (&&&&&&&&&&&04110.&&&&004 110 hv) per moottori
Roottori: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × halkaisija &&&&&&&&&&&&&018.030000018,3 m, pinta-ala &&&&&&&&&&&&0260.&&&&00260 m²
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0315.&&&&00315 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&02060.&&&&002 060 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&02590.&&&&002 590 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&&010.010000010,1 m/s
Teho-painosuhde: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”&”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”&”.460 W/kg
Aiheesta muualla

CH-47F - Leonardo
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Boeing CH-47 Chinook Wikimedia Commonsissa
Sininen: Maat jotka käyttävät CH-47-koptereita.
Punainen: Maat jotka ovat käyttäneet CH-47-koptereita.
CANDU
Aiheesta muualla

Kanadan ydinteknisen yhdistyksen lyhyt kuvaus CANDUsta (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf) (englanniksi)
Bode-museo

Bode-museo Spreejoen yli nähtynä.
Bode-museo (saks. Bode-Museum) on museo Berliinin niin sanotun Museumsinselin eli Museosaaren alueella. Rakennus sijaitsee aivan Spreeinselin saaren pohjoiskärjessä täyttäen Spreejoen kahden haaran ja S-Bahn-radan väliin jäävän kolmionmuotoisen alueen. Museo on nimetty perustajansa Wilhelm von Boden mukaan, joka toimi vuosikymmenten ajan Berliinin valtionmuseoiden johtajana. Bode-museoon on sijoitettu Berliinin museoiden veistoskokoelma ja bysanttilaisen taiteen museo, historiallisten kolikoiden kokoelma (Münzkabinett) sekä joitain Gemäldegalerien kokoelmista lainattuja maalauksia.
Historia

Museon suunnittelu sai alkunsa Saksan keisarinna Viktorian vuonna 1883 julkaisemasta ehdotuksesta. Uutta museota tarvittiin suuresti kasvaneita maalaus- ja veistoskokoelmia varten. Arkkitehti Ernst von Ihnen suunnittelema museo rakennettiin vuosina 1897–1904, ja aiemmin Gemäldegalerieta johtanut Wilhelm von Bode nimitettiin sen perustajajohtajaksi. Hän suunnitteli museon näyttelyille konseptin, jota monet muut museot myöhemmin seurasivat. Periaatteena oli sijoittaa eri aikakausia edustavia taideteoksia taiteenlajista riippumatta samoihin, niille soveltuviin tiloihin, jotta yleisö voisi aistia menneiden aikojen hengen. Maalausten ja veistosten sijoittelu rinnakkain näyttelysaleihin poikkesi siihenastisista taidemuseoiden toimintakäytännöistä. Alun perin uuden museon oli tarkoitus olla omistettu renessanssitaiteelle. Museorakennuksen keskiakselille sijoitettiin firenzeläistyylinen basilika. Rakennuksen tyyli edustaa vilhelmiläiselle ajalle tyypillistä uusbarokkia. Museon alkuperäinen nimi oli Kaiser-Friedrich-Museum vuonna 1888 kuolleen Saksan keisari Fredrik III:n mukaan. Nimi muutettiin Bode-museoksi vuonna 1956.
Museorakennus kärsi vaurioita toisessa maailmansodassa. Sitä restauroitiin useissa vaiheissa vuosien 1948 ja 1986 välillä. 1990-luvun lopulla aloitettiin uusi perusteellisempi peruskorjaus, joka saatiin päätökseen vuonna 2006. Maailmansota oli tuhoisa myös museon kokoelmille, sillä yli 400 teosta katosi tai tuhoutui. Kylmän sodan aikana jäljelle jääneet kokoelmat jaettiin kahtia: Itä-Saksan puolelle jääneet teokset jätettiin Bode-museoon, Länsi-Saksan puolelle siirretyt sijoitettiin Dahlemin museoihin. Saksojen yhdistymisen jälkeen nämä erilliset kokoelmat yhdistettiin ja jaettiin uudelleen kahden sijoituspaikan kesken. Maalaukset päätyivät vuonna 1998 Berliinin Kulturforumille valmistuneeseen uuteen Gemäldegalerieen, veistokset jäivät Bode-museoon, jonne sijoitettiin myös bysanttilainen kokoelma. Museossa on kuitenkin noin 150 Gemäldegaleriesta lainassa olevaa maalausta, joten Boden alkuperäinen idea maalausten ja veistosten sijoittelusta rinnakkain toteutuu edelleen.
Kokoelmat

Bode-museo on tärkein eurooppalaista kuvanveistotaidetta varhaiskeskiajalta 1700-luvulle esittelevä kokoelma. Yli puoli miljoona esinettä käsittävä kolikkokabinetti on yksi maailman merkittävimmistä numismaattisista kokoelmista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bode-museo Wikimedia Commonsissa
Bode-Museum (englanniksi) Berliinin valtionmuseoiden sivu
Bode-Museum (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi) Denkmale in Berlin: Denkmaldatenbank
Museon aulassa on kopio Andreas Schlüterin veistämästä suuren vaaliruhtinaan ratsastajapatsaasta.
Bo Hansson

Bo Hansson vuonna 2007
Bo "Bosse" Ingemar Gunnar Hansson (10. huhtikuuta 1943 Göteborg – 23. huhtikuuta 2010 Tukholma) oli ruotsalainen muusikko ja säveltäjä. Hanssonin tunnetuin levytys on J. R. R. Tolkienin Taru sormusten herrasta -trilogian pohjalta sävelletty Sagan Om Ringen vuodelta 1970, joka samalla aloitti hänen soolouransa. 60-luvun loppupuolella Hansson soitti urkuja Hansson & Karlsson- duossa rumpali Jan Carlssonin kanssa. Hansson & Karlssonin tunnetuin kappale noilta ajoilta lienee Jimi Hendrixin versioima "Tax Free".
Lapsuus, nuoruus ja uran alkuvaiheet

Bo Hansson syntyi 10. heinäkuuta 1943 Göteborgissa, missä hänen vanhempansa työskentelivät ravintola-alalla. Pian Bon syntymän jälkeen hänen vanhempiensa täytyi muuttaa työn perässä pohjoiseen Jämtlandin maakuntaan. Bo vietti lapsuusvuotensa pienessä Vaplan kylässä Östersundin lähistöllä. 50-luvun alussa Bon vanhemmat joutuivat muuttamaan jälleen, tällä kertaa Tukholmaan. Bo jäi edelleen Vaplaan perheystävien luokse asumaan.
Teini-ikäisenä Bo muutti vanhempiensa luokse Tukholmaan. Pääkaupungissa vallinnut tuore rock and roll- villitys kiinnitti pian Bon huomion, ja hän ryhtyi opettelemaan  kitaransoittoa itsekseen. 50-luvun lopulla rock n´roll antoi vähitellen tilaa viriävälle jazz ja blues-kiinnostukselle. Tuolloin Bo liittyi bluespianisti Slim Notinin Blues Gang- yhtyeeseen. Slim Notini´s Blues Gangin jälkeen Bo perusti oman yhtyeen, nimeltään The Merrymen. Vuoden sisällä The Merrymen sai levytyssopimuksen Polydor-yhtiölle. Yhtye voitti myös Ruotsin radion järjestämän rock-kilpailun, ja pääsi sittemmin Rolling Stonesin lämmittelybändiksi näiden Skandinavian kiertueelle.
Kitara vaihtuu urkuihin

Vuonna 1966, kun The Merrymen oli jo läpimurron partaalla, Hansson näki amerikkalaisen jazz-urkuri Jack McDuffin esiintyvän Tukholmassa. McDuffin soiton inspiroimana Hansson päätti lähteä kokonaan uusille urille, ja erosi The Merrymenistä. Hansson sai lopulta hankituksi  Hammond-urut lainarahalla kierreltyään sitä ennen kuukausikaupalla Tukholman musiikkiliikkeissä yhdessä entisen bändikaverinsa Bill Öhrströmin kanssa; näiden retkien aikana Hansson opetteli soittamaan urkuja "testaillessaan" niitä pitkät ajat samalla kun Öhrnström piti myyjät kiireisinä. Hansson ei tosin koskaan kyennyt maksamaan lainoja takaisin tyttöystävälleen ja kavereilleen, ja loppujen lopuksi urut ulosmitattiin erään keikan lopussa.
Bill Öhrnström oli tällä välin pääsyt Polydor-yhtiön tuottajaksi ja manageriksi. Hän käytti suhteitaan hyväkseen ja tutustutti Hanssonin lukuisiin muusikoihin. Näistä tuttavuuksista tärkeimmäksi osoittautui rumpali Jan Carlsson, jonka kanssa Hansson löysi yhteisen sävelen välittömästi.
Hansson & Karlsson

Vuonna 1967 perustettu jazz-vaikutteinen instrumentaaliduo Hansson & Karlsson osoittautui erikoisuudestaan huolimatta suurmenestykseksi kotimaassaan. Kitaristi Jimi Hendrix kiinnostui Hansson & Karlssonin musiikista ollessaan Skandinavian-kiertueella vuonna 1967. Hendrix järjesti vuoden lopussa yhteisen jamisession Hansson & Karlssonin kanssa Tukholmassa, otti duon kappaleen "Tax Free" lavaohjelmistoonsa ja levytti siitä oman versionsa 1968. Hendrixin levytetty tulkinta on kuultavissa muun muassa postuumilla kokoelmalevyllä War Heroes ja konserttiversio livealbumilla Live at Winterland. Kappaleen alkuperäisversio löytyy Hansson & Karlssonin albumilta Monument.
Vuoteen 1969 mennessä Hansson & Karlsson oli levyttänyt kolme albumia ja kaksi singleä. Janne Carlsson oli alkanut saavuttaa nimeä myös musiikkipiirien ulkopuolella näyttelijänä ja TV-kasvona. Bo Hansson puolestaan oli väsynyt kiertueisiin ja kiivaaseen konsertointitahtiin. Samana vuonna yhtye julkaisi viimeisen albuminsa Man at the Moon ja molemmat osapuolet jatkoivat omia teitään.
Hansson & Karlssonin tuotannosta julkaistiin duon nimeä kantava kokoelma vuonna 1998.