Saksan historia
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta

Vuosina 772–814 kuningas Kaarle Suuri laajensi karolingivaltakuntaa Pohjois-Italiaan ja käsittämään kaikki länsigermaanien asuttamat alueet. Vuonna 800 Kaarle Suuren valta Länsi-Euroopassa vahvistettiin kruunauksella keisariksi Roomassa. Pyhä roomalainen keisarikunta, tai frankkien keisarikunta, oli syntynyt. Vuosien 840–880 aikana valtakunta hajosi Kaarle Suuren pojanpoikien valtakamppailun johdosta kolmeen osaan, mikä vahvistettiin Verdunin sopimuksella. Frankkien valtakunnan itäosa, Itä-Francia sijaitsi nykyisen saksan alueella.
Saksalainen valtakunta kehittyi frankkien keisarikunnan itäisestä osasta. Vuosina 919–936 herttua Henrik I Linnustaja yhdisti germaaniväestöt ja otti kuninkaan tittelin. Vuonna 939 Otto I Suuri kruunattiin Aachenissa. Hän vahvisti kuninkaanvaltaa liittämällä piispat ja apotit hallintoon, muodostaen täten valtakunnankirkon (saks. Reichskirche). Vuonna 951 Otto sai avioliitolla Lombardian kruunun. Ulkoisen uhan valtakunnalle muodostaneet unkarilaiset lyötiin Augsburgin lähellä 955 ja Elben ja Oderin väliset slaavit alistettiin. Vuonna 962 Otto kruunattiin Roomassa keisariksi, Kaarle Suuren seuraajaksi, mikä merkitsi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan syntyä. Keisarikunnalla oli aluksi paljon vaikutusvaltaa paaviin ja kirkkoon, mutta vähitellen se hajaantui lukuisten ruhtinaskuntien löyhäksi liitoksi.
Henrik IV:n ja paavi Gregorius III:n välisenä alkanut kiista siitä, kuka saa nimittää kirkon toimihenkilöt, johti pitkälliseen investituurariitaan keisarikunnan ja kirkon välillä. Ristiriita johti valtakunnankirkon heikkenemiseen ja maallisten ruhtinaiden vallan kasvuun. Vuosien 1096–1291 välinen ristiretkiaika synnytti kristillisiä ritarikuntia, kuten temppeliherrat, johanniitat ja saksalaisen ritarikunnan.
1100-luvulta uusia kaupunkeja syntyi linnoitusten, piispanistuinten ja luostareiden ympärille. Kaupungit alkoivat tarjota oikeuksia ja vapauksia maalaisväestön pysyessä käytännössä maaorjina. Muutamista kaupungeista tuli keisarillisia vapaakaupunkeja, jotka olivat suoraan keisarin alaisuudessa, ruhtinaista ja piispoista riippumattomina. Käsityöläiset muodostivat kiltoja, jotka pyrkivät hallitsemaan kaupunkeja. Kauppa idän ja pohjoisen kanssa muuttui intensiivisemmäksi tärkeimpien kauppakaupunkien yhdistyttyä Lyypekin johtamaksi Hansaliitoksi. Saksalainen ekspansio itään alkoi. Saksalaiset uudisasukkaat, joihin kuului talonpoikia, kaupunkilaisia ja Saksan ritareita, siirtyivät slaavien asuttamille Oderin itäpuolisille alueille perustaen kyliä ja kaupunkeja.
Keisarikunnan ja kirkon välit kärjistyivät uudestaan Fredrik I Barbarossan aikana paavin esitettyä, että keisarin valta oli riippuvainen paavinvallasta samaan tapaan kuin vasallien ruhtinaista. Fredrik I nimitti paavi Aleksanteri III:lle oman vastapaavinsa ja paavi julisti Fredrikin kirkonkiroukseen. Paavilla olivat tukenaan Fredrikin alistamisyrityksiin kyllästyneet Lombardian kaupungit ja kun Baijerin Henrik Leijona uhkasi Fredrikin valtaa kotimaassa, päädyttiin riidassa vuonna 1171 sovintoon.
Vuonna 1226 osia Preussista vallattiin ja käännytettiin. Fredrik II:n kuoltua 1250 Hohenstaufen-suku sammui, mikä johti interregnumiin eli hallitsijattomaan tilaan. Sen jälkeen syntyi vaaliruhtinaiden (kurfürst) kollegio, jonka toimintatapa vahvistettiin vuoden 1356 kultaisessa bullassa. Vuoden 1350 tienoilla valtakunta ja lähes koko Eurooppa joutui mustan surman hävityksen kohteeksi.