stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suur-Suomi
Suur-Suomen rajat

Yleensä Suur-Suomea tavoitelleet hahmottelivat Suur-Suomen itärajaksi Fennoskandian luonnonmaantieteellistä itärajaa, joka kulkee Vienanmereltä Vienankannaksen yli Ääniselle ja Syväriltä Nevajoen tai Rajajoen poikki Suomenlahteen. Nämä rajat sisältävät suomalaisten ja itäkarjalaisten alueet. Joskus mukaan sisällytetään myös Nevajoen eteläpuolinen Inkeri, Viro sekä myös Norjan Ruija ja Ruotsin Norrbottenin suomenkielinen alue. Viron pääministeri ja myöhemmin valtionjohtajaksi noussut Konstantin Päts kannatti Suur-Suomea osana Suomen ja Viron valtioliittoa siten, että Suur-Suomeen kuuluisivat myös suuret järvet, Laatokka, Ääninen ja Peipsijärvi. Hämeen Sanomat innostui asiasta, ja Suomen Sosialidemokraatti kirjoitti, että asiaa on syytä pohtia.
Joskus Suomen rajoiksi myös esitettiin laajempaa, muinoin itämerensuomalaista aluetta, joka kulkisi Väinältä Väinälle eli Pohjois-Venäjän Vienajoelta Latvian Väinäjoelle. Nykyään lähinnä leikillisessä mielessä joskus puhutaan Suur-Suomesta tarkoittaen jopa Uralille ulottuvaa aluetta.lähde?
Historia > Niin sanotut Suomen luonnolliset rajat ja kielentutkimus

Idea niin sanotusta kolmen kannaksen rajasta on satoja vuosia vanha, peräisin jo ajalta, jolloin Suomi kuului Ruotsiin ja Ruotsin ja Venäjän keisarikunnan välillä oli erimielisyyksiä ja välillä sotia siitä, missä Ruotsin (samalla Suomen) ja Venäjän rajan pitäisi kulkea. Ruotsin valtionjohdossa kolmen kannaksen raja katsottiin helpoimmaksi puolustaa, koska maaraja olisi silloin ollut lyhin mahdollinen. Nuo kannakset ovat Vienankannas, Aunuksenkannas ja Karjalankannas.
1800-luvulla pidettiin tärkeinä valtioiden ja kansojen niin sanottuja luonnonmukaisia rajoja, jotka muodostuivat maantieteellisistä rajoista. Vielä 1800-luvun alkupuolella ei nimitystä Suur-Suomi tiettävästi käytetty, mutta ajatus Suomen luonnonmaantieteellisistä rajoista on peräisin jo noilta ajoilta. Vuonna 1837 kasvitieteilijä J. E. A. Wirzen määritteli Suomen luonnonvaraisten kasvien levinneisyysalueen itäiseksi rajalinjaksi Vienanmeren, Äänisen ja Syvärin ja geologi Wilhelm Ramsay määritteli vuosisadan alussa kallioperätutkimuksissaan Fennoskandian kallioperän käsitteen. Myös Zachris Topelius otti asian myöhemmin esille virkaanastujaisluennossaan vuonna 1854.
Samoihin aikoihin kehittynyt suomalais-ugrilainen kielentutkimus nosti esille poliittisen rajan itäisellä puolella elävät suomalaisten sukulaisheimot, ja poliittisen rajan katsottiin olevan myös kielellisesti ja etnisesti väärässä paikassa. Noilta ajoilta on peräisin muun muassa August Ahlqvistin (A. Oksanen) runo ”Suomen valta”, jossa sukulaisheimojen veljeyttä korostettiin muun muassa seuraavin säkein: ”Äänisjärvi, Pohjanlahti, / Auranrannat, Vienansuu, / siin’ on, suomalainen, mahti, / jok’ ei oo kenenkään muun.”
Heikki Nurmion sanoittamassa Jääkärimarssissa vuodelta 1917 ”Vienan rannat ja maa” määriteltiin kuuluvaksi Suomeen: ”Viro, Aunus, Karjalan kaunis maa, yks’ suuri on Suomen valta.” Myöhemmin sanat muutettiin uutta tilannetta vastaaviksi: ”Häme, Karjala, Vienan rannat ja maa, yks’ suuri on Suomen valta.”
Historia > Karelianismi

Karelianismi oli taiteilijoiden, kirjailijoiden ja säveltäjien kansallisromanttista Karjala-harrastusta ja karjalaisuuden pitämistä suomalaisuuden alkulähteenä. Karelianismi oli voimakkaimmillaan 1890-luvulla. Esimerkiksi kirjailija Ilmari Kianto oli tunnettu Vienan-ystävä. Hän julkaisi vuonna 1918 Vienan-retkestään kirjan Suomi suureksi – Viena vapaaksi, jonka koko painos on takavarikoitu.
Historia > Suur-Suomen idea muissa Pohjoismaissa

Pohjois-Norjassa on suomenkielinen vähemmistö, kveenit. Suomenkielinen asutus oli levinnyt alueelle varsinkin 1860-luvulla. Kveeneillä oli tapana eristäytyä omiin yhdyskuntiinsa. Akateeminen Karjala-Seura ja Suomalaisuuden Liitto tekivät aktiivisesti kveenityötä vuosina 1927–1934 välillä. Näiden yhdistysten tärkeintä toimintaa oli suomenkielisen materiaalin ja propagandan levittäminen eri kanavien kautta. Toiminta hiipui vuodesta 1931 lähtien ja päättyi vuonna 1934, mutta mainittujen järjestöjen lehdissä kveenien asioita käsiteltiin vielä senkin jälkeen.
Norjassa virisi pelko niin sanotusta suomalaisesta vaarasta. Kveenivähemmistöä alettiin norjalaistaa samantapaisin keinoin kuin Itä-Karjalan karjalaisia myöhemmin venäläistää.lähde? Pääasiallinen keino oli kulttuuri- ja kielipoliittinen syrjintä koululaitoksen kautta, yksipuolisesti norjankielinen joukkoviestintä ja niin sanottu kaaderipolitiikka. Suomen kielen käyttöä ja arvostusta pyrittiin vähentämään ja suomenkielisten etninen identiteetti ja kulttuuri pyrittiin hävittämään.
Suomen itsenäisyyden alkuaikoina Suomessa alettiin vaatia Ruotsin Norrbottenin suomenkielisten alueiden, eli Länsipohjan liittämistä Suomeen. Tämä oli vastareaktio Ahvenanmaan halulle liittyä Ruotsiin. Suomen valtiovalta perusti Länsipohjan toimikunnan, jonka tehtävänä oli aikaansaada Länsipohjassa suomalaiskansallista liikehdintää. Ruotsissa puolestaan pyrittiin ruotsalaistamaan suomenkielisiä muun muassa lisäämällä ruotsin opetusta Pohjois-Ruotsin suomalaisseuduilla. Vielä 1950-luvulla Pohjois-Ruotsin kouluissa suomen kielen puhumisesta rangaistiin.
Historia > Heimosodat

1920-luvulla Suur-Suomea rakennettiin heimosodissa, joissa haluttiin yhdistää itämerensuomalaisia kansoja. Tällaista halua oli myös läntisessä Itä-Karjalassa, joista Repolan ja Porajärven kunnat liittyivät Suomeen, tosin vasta tiukkojen ehtojen myötä. Kuitenkin Tarton rauhassa ne jäivät Suomen rajojen ulkopuolelle.
Eniten ajatus Suur-Suomesta elähdytti Akateemisen Karjala-Seuran, Lapuan liikkeen ja sen parlamentaarisen seuraajan IKL:n politiikkaa. Myös Kansallisessa Kokoomuksessa ja Maalaisliitossa oli Suomen suurentamisen kannattajia. Mannerheimin Miekkavala vuonna 1918 ja Miekantuppipäiväkäsky vuonna 1941 lisäsivät Suur-Suomi-innostusta. Vasemmistopoliitikoista suursuomalaisuutta ajoivat Oskari Tokoi ja Väinö Voionmaa, joka julkaisi vuonna 1918 kirjan ”Suur-Suomen luonnolliset rajat”.
Historia > Tarton rauha

Vuonna 1919 Repolan ja Porajärven kunnat julistautuivat eronneiksi Venäjästä ja liittyneiksi Suomeen, mutta rajansiirtoa ei virallisesti vahvistettu. Vuonna 1920 Tarton rauhanneuvotteluissa Suomi vaati muutakin Itä-Karjalaa itselleen. Venäjä ei suostunut tähän ja vaati Repolaa ja Porajärveäkin itselleen tarjoten vastineeksi Suomelle Petsamoa. Neuvottelujen jälkeen presidentti K. J. Ståhlberg suostui tähän aluevaihtoon. Itä-Karjala-vaateista luopumisen takia oikeiston äärimmäisellä laidalla rauhaa pidettiin niin sanottuna häpeärauhana.
Historia > 1920–1930-lukujen Karjalan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta

Sisällissodan jälkeen paenneiden suomalaisten lisäksi Itä-Karjalaan muutti suomalaisia Inkerinmaalta ja paluumuuttajia Pohjois-Amerikasta. Myös he pitivät Itä-Karjalaa osana suomalaista kulttuuripiiriä. Monien mielipiteet olivat samanlaiset kuin Suomen heimoaatteen kannattajien.
Vielä vuonna 1926 Neuvosto-Karjalan asukkaista 96,6 prosenttia puhui äidinkielenään karjalan kieltä. Karjalan kielellä ei ollut kirjakieltä ja sellaisen luomista pidettiin mahdottomana monien murteiden vuoksi. Karjalan viralliseksi kieleksi tuli venäjän lisäksi suomi. Suhtautuminen suomen kieleen oli moninaista. Joidenkin karjalaisten oli vaikea ymmärtää suomen kirjakieltä, ja sen käyttäminen kohtasi Aunuksen Karjalassa suoranaista vastarintaa paikallisten taholta. Vienan Karjalassa kieleen suhtauduttiin positiivisemmin. Vastarinta leimattiin paikallisten kulakkien ja venäläisšovinistien sosialismin vastaiseksi myyräntyöksi.
Kesällä 1930 suomalaistamispolitiikka nousi julkiseksi kiistelyn aiheeksi. Erimielisyyksiä oli muun muassa Neuvosto-Karjalan virallisesta kielestä. Oli epäselvää opetettaisiinko karjalaisille suomea vai kehitetäänkö heidän omaa kirjakieltään. Neuvosto-Karjalan johdossa ajatus karjalan kirjakielestä torjuttiin. Neuvostoliiton keskuskomitean kansallisuuksien neuvosto ja Neuvostoliiton tiedeakatemia protestoivat Neuvosto-Karjalan pakkosuomalaistamista vastaan.
Stalinin vainoissa vuonna 1937 Neuvosto-Karjalan johtoa syytettiin kuitenkin trotskilais-porvarillisesta nationalismista, karjalan kielen ja kulttuurin kieltämisestä ja aatteellisesta nojaamisesta porvarilliseen Suomeen. Suomalainen johto kesti vuoteen 1937 asti, kunnes se tuhottiin Stalinin vainoissa. Samalla aloitettiin alueen venäläistäminen kieltämällä sekä suomen että karjalan kielen julkinen käyttö. Venäläistämistä perusteltiin alueen helpompana hallittavuudella, jolloin venäjän kanssa kilpailevia kieliä ei ollut.
Historia > Talvisota ja jatkosota > Neuvostoliitto jälleenyhdistää Itä-Karjalan Suomeen

Neuvostoliitto perusti talvisodan alussa Suomelle Terijoen hallituksen ja lahjoitti Suomelle 70 000 neliökilometriä Itä-Karjalaa 2. joulukuuta 1939, mukana Aunus ja Uhtua (Kalevala). Sopimuksen allekirjoittivat Terijoen hallituksen Otto Wille Kuusisen lisäksi Neuvostoliiton pääministeri ja ulkoministeri. Perusteluna sopimuksessa luki Suomen ja Itä-Karjalan kansojen "jälleenyhdistäminen". Historioitsija Timo Vihavaisen mukaan "Sopimuksen yhtenä julkilausuttuna tarkoituksena oli toteuttaa Suur-Suomi". Sopimuksessa kuitenkin liitettiin 3 970 neliökilometria Kannaksen eteläosaa Neuvostoliittoon Leningradin suojaksi. Itä-Karjalassa jotkut järkyttyivät yhdistämisestä, toiset iloitsivat suurissa kansankokouksissa.
Kansainliiton syyttäessä Neuvostoliittoa hyökkäyssodasta Neuvostoliitto käytti sopimusta todisteena hyvästä suhtautumisesta Suomeen.
Suomen kommunistisen puolueen seuraavan päivän julistus muistutti, että Suomen kansa "on yli 200 vuotta unelmoinut Karjalan heimon jälleenyhtymisestä suomalaisen kansallisuuden ja valtion yhteyteen". Vielä vähän aiemmin suomalaiskommunisteja oli teloitettu Itä-Karjalassa syytettyinä tämänsuuntaisista haaveista. Jo 1917-1922 Suomen vasemmisto oli halunnut liittää Itä-Karjalan Suomeen osana maailmanvallankumousta.
Talvisodan jälkeen lahjoituksen peruuttaminen peiteltiin uudeksi suomalaiseksi "valtioksi", Karjalais-suomalaiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi, johon liitettiin myös Suomelta talvisodassa viedyt alueet. Sen viralliseksi kieleksi tuli venäjän ohella suomi, ja vähän aiemmin nopeasti kyhätyn kyrillisen "karjalan kirjakielen" käyttö lopetettiin täysin. Tasavaltaan oli jäänyt Suomesta vain parisataa uutta asukasta.
Historia > Itä-Karjalan sotilashallinto

Toisaalta Suur-Suomen tavoittelemiseksi oli taloudellisiakin syitä, kuten Itä-Karjalan metsävarantojen hyödyntäminen. Alueita ei kuitenkaan juridisesti liitetty Suomeen, vaan eduskunta julisti vain talvisodassa menetetyt alueet Suomeen kuuluviksi. Alueiden hoidosta vastasi Itä-Karjalaan asetettu sotilashallinto, joka teki valmistelevia toimenpiteitä vallattujen alueiden väestön suomalaistamiseksi sekä valmisteli alueiden liittämistä Suomeen.
Historia > Suomen idänkysymys

Jatkosodan hyökkäysvaiheessa vuonna 1941, jolloin eläteltiin toiveita Saksan voitosta Neuvostoliitosta, alettiin Suomessa pohtia, mitä alueita Suomi voisi saada itselleen mahdollisessa rauhanteossa Neuvostoliiton kanssa. Saksan tavoitteena oli ottaa haltuunsa Astrahan–Arkangeli-linja, joka olisi mahdollistanut myös Suomen alueiden laajentamisen itään. Professori Jalmari Jaakkolan kirjoittama kirja, Die Ostfrage Finnlands, suomeksi Suomen idänkysymys, joka julkaistiin 29. elokuuta 1941, pyrki perustelemaan Itä-Karjalan valtausta. Kirja käännettiin englanniksi ja ranskaksi, ja se sai kritiikkiä osakseen muun muassa Ruotsissa ja Yhdysvalloissa.
Suomen opetusministeriö perusti 11. joulukuuta 1941 Tieteellisen Itä-Karjalan toimikunnan, jonka tarkoituksena oli ohjata Itä-Karjalaa koskevaa tutkimusta, jotta alueesta muodostuisi mahdollisimman tarkka kuva. Toimikunnan ensimmäisenä puheenjohtajana oli Helsingin yliopiston rehtori Kaarlo Linkola ja toisena Väinö Auer. Oikeusoppineet valmistelivat kansainvälisoikeudellisia perusteluja sille, miksi Suomen tulisi saada haltuunsa Itä-Karjala.lähde?
Historia > Internointileirit

Jatkosodassa valloitetulle alueelle perustettiin internointileirejä, joita omana aikanaan nimitettiin aluksi ”keskitysleireiksi” ja sittemmin ”siirtoleireiksi”. Niihin suljettiin:
”"epäkansallista” eli syntyperältään muuta kuin suomensukuista väestöä, niiltä alueilta, joilla heidän oleskeluaan sotatoimia silmällä pitäen ei voitu sallia”;
”poliittisesti epäluotettavia sotilashallintoalueen kansalliseen [eli syntyperältään suomensukuiseen] ja epäkansalliseen väestöön kuuluvia henkilöitä”;
”poikkeustapauksissa muitakin sotilashallintoalueen väestöön kuuluvia henkilöitä, joiden vapaana oloa ei pidetty suotavana”.
Äänisniemen, Syvärinlaakson ja Maanselänkannaksen väestöä, joka perinteisesti puhuu venäjää, siirrettiin etulinjasta taemmaksi leireihin paitsi neuvostopartisaanien hyökkäysten ehkäisemiseksi myös siviilien itsensä suojelemiseksi. Äänisniemelle oli siirtynyt muuta kuin suomensukuista syntyperää olevia pakolaisia eri puolilta Karjalais-suomalaista sosialistista neuvostotasavaltaa, ja kun he odottivat turhaan kuljetusta Äänisjärven ylitse, he jäivät Suomen puolustusvoimien valloittamalle alueelle. Aihetta koskevan tutkimuskirjallisuuden perusteella on mahdollista arvioida, että rintamien läheltä evakuoituja taikka pakolaisia saattoi olla jopa 16 600 Itä-Karjalan leireihin sijoitetuista ihmisistä. Tämä tarkoittaisi yli 69 prosenttia leirien korkeimmasta väkiluvusta, joka oli 23 984 henkeä 1. huhtikuuta 1942.
Kuolleisuus miehitetyn Itä-Karjalan leireillä oli 13,75 prosenttia, mikä oli huomattavasti korkeampi kuin saman alueen vapaan väestön keskuudessa (2,60 prosenttia) tai Suomessa (1,31 prosenttia). Varsinaisena syynä Itä-Karjalan leiriläisten korkeaan kuolleisuuteen näyttää olleen heikko ravitsemustilanne, ja jossain määrin myös heidän ikärakenteensa: 20–30-vuotiaiden naisten sekä alaikäisten lasten (lähes 50 prosenttia leiriläisistä) suhteellinen osuus oli suuri.
Toisaalta kuvaa leirien heikoista oloista on myös kritisoitu, esimerkiksi ruotsalaistutkijoiden toimesta 1990-luvulla. Suomalaisissa tutkimuksissa on osoitettu, että sotavankien ja siviilileiriläisten henkilökorttien mukaan valtaosa heistä menehtyi tauteihin, pieni osa vartiomiehistön ja päällystön luoteihin. Yleisen käsityksen mukaan sotavanki- ja siviilileirien joukkokuolleisuus talvella 1941–1942 johtui nälästä, kun koko maassa vallinnut yleinen elintarvikepula ei mahdollistanut riittäviä muona-annoksia leiriläisille ja hoidokeille. 2010-luvulla Venäjän hallinto on käyttänyt Itä-Karjalan leireistä puhumista propagandasotana Suomea vastaan, muun muassa pehmennelläkseen Josif Stalinin hirmutekoja.
Aatteen sammuminen

Suur-Suomi-aatteen kulta-aikaa oli lähinnä 1890-luku, mutta 1910-luvun lopulla ja jatkosodan vuosina sitä elvytettiin uudelleen. 1920-luvulla aatteen suosio hiipui, mutta se nousi vielä hetkeksi suosioon jatkosodan aikana. Jatkosodan loppu käytännössä sammutti Suur-Suomi-aatteen, koska sen toteuttamiselle ei enää ollut poliittisia eikä sotilaallisia edellytyksiä. Neuvostoliitto oli voittanut sodan ja laatinut Suomelle ankarat rauhanehdot, joissa muun muassa Suomen alue entisestään pieneni. Lisäksi kansallissosialismin ja fasismin kaatumisen jälkeen nationalistis-ekspansiivisia ajatuksia ei enää katsottu hyvällä. Suur-Suomi-aatetta kannattaneet Akateeminen Karjala-Seura ja IKL lakkautettiin. Osaltaan hiipumiseen vaikutti luultavasti myös, että itäkarjalaiset eivät olleet miehitysaikana yksimielisesti tukemassa Suomen aluelaajennushanketta, vaan suuri osa heistä suhtautui suomalaisiin kuin miehittäjiin: välinpitämättömästi saadessaan olla rauhassa ja vihamielisesti jouduttuaan paineeseen. Itäkarjalaiset olisivat mieluummin ottaneet suomalaisilta vastaan materiaalista kuin niin sanottua hengellistä apua, aivan kuten heimosodissakin.
Samaten aatteelta putosi kulttuurinen pohja, kun yhteydenpito Neuvostoliiton alaisuuteen jääneisiin suomensukuisiin kansoihin vaikeutui ja byrokratisoitui. Vasta Viron itsenäistymisen ja Neuvostoliiton romahtamisen myötä yksityisten kansalaisten ja kansalaisjärjestöjen toimintamahdollisuudet ovat alkaneet elpyä.
Aatteen motiivi

Suur-Suomi-aatteen takaisista motiiveista on keskusteltu jonkin verran. Lienee kiistatonta, että osalla aatteen kannattajista taustalla oli vilpitön halu auttaa heimoveljiä, sillä aate kytkeytyi laajempaan heimoyhteistyöhön. Toisaalta myöhemmin aate alkoi saada selvemmin imperialistisia piirteitä. Esimerkiksi aatteen tärkeimpiin kannattajiin kuulunut Akateeminen Karjala-Seura, joka alun perin oli syntynyt heimotyöjärjestöksi, julkaisi jo toisena toimintavuonnaan ohjelmansa, joka käsitteli paljon laajempia strategisia, maantieteellisiä, luonnonhistoriallisia ja poliittisia perusteluita Suur-Suomi-aatteelle: se osoittaa, että seuran toiminnan altruistinen motiivi väistyi jo hyvin varhain taka-alalle Suomi-keskeisyyden tieltä.
Aate nykyisin

Varsinaista Suur-Suomi-aatetta viljelevät nykyaikana enää harvat yksittäiset henkilöt. Nykyisin heimoaate pyrkii pääasiassa edistämään suomalaissukuisten kansojen selviytymistä ja elvytystyötä ilman valtiollisten rajojen muutoksia, eikä sen yhteydessä mielellään puhuta suursuomalaisuudesta sanan missään merkityksessä. Tällaista toimintaa harrastaa muun muassa Juminkeko-säätiö. Eräs tunnetuimpia ja arvostetuimpia järjestöjä lienee M. A. Castrénin seura, jonka lisäksi on myös muita suomalais-ugrilaisia kansoja tukevia seuroja, kuten Sukukansojen ystävät. Opiskelijoiden keskuudessa heimoaate elää vahvimmin Tarton yliopistossa, Virossalähde?.
Elokuussa 2008 kansainvälisen tilanteen kiristyessä Etelä-Ossetian viiden päivän sodan seurauksena nimimerkki Kunto Kalpa arvosteli Keskisuomalainen-lehdessä rajusti Suomen Venäjä-politiikkaa. Kalvan mielestä Suomessa on nostanut päätään "henkinen suursuomalaisuus".
Vastaavanlaisia aatteita

Panslavismi – ajatus kaikkien slaavien yhteenliittämisestä
Pangermanismi
Skandinavismi – ajatus skandinaavien yhteydestä
Kirjallisuutta

Näre, Sari & Kirves, Jenni (toim.): Luvattu maa: Suur-Suomen unelma ja unohdus.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2014.  ISBN 978-951-0-40295-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suur-Suomi Wikimedia Commonsissa
Anastassija Trifonova: Suur-Suomen aate ja Itä-Karjala. Tarto yliopisto, Itämerensuomalaisten kielten laitos. Verkkoversio (Arkistoitu – Internet Archive) (PDF)
Ilja Solomeštš: Ulkoinen uhka keskustan ja periferian suhteissa: Karjalan kysymys pohjoismaisessa vertailussa 1860–1940, Carelia, nro 10-1998, s. 117–119. Verkkoversio (Arkistoitu – Internet Archive)
Teemu Ryymin: Finske nasjonalisters og norske myndigheters kvenpolitikk i mellomkrigstiden. Universitetet i Bergen 1998 Verkkoversio (Arkistoitu – Internet Archive)
Claes Olsson: Suur-Suomen muisto
Janne Sundqvist: ”Suur-Suomi olisi onnistunut vain natsi-Saksan avulla”. Yle uutiset 26.5.2014.
Irredentismi maittain
Azawagh
Suur-Alankomaat
Suur-Albania
Kosovo
Suur-Armenia
Länsi-Armenia
Samtskhe-Džavakheti
Suur-Bulgaria
Saint Christopher-Nevis-Anguilla
Suur-Espanja
Guayana Esequiba
Irlannin unionismi
Suur-Israel
Isot-Antillit
Suur-Italia
Korsika
Korfu
Grigioni
Dalmatia
Istria
Malta
Nizza
Ticino
Savoiji
Suur-Japani
Suur-Kolumbia
Suur-Katalonia
Suur-Kreikka
Kypros
Suur-Kroatia
Hertseg-Bosnia
Itä-Afrikan liittovaltio
Suur-Makedonia
Suur-Marokko
Suur-Määri
Ossetia
Etelä-Ossetia
Pohjois-Ossetia-Alania
Suur-Norja
Suur-Persia
Suur-Portugali
Suur-Puola
Suur-Romania
Moldova
Suur-Saksa
Suur-Serbia
Serbitasavalta
Kosovo
Suur-Skandinavia
Suur-Slovenia
Suur-Somalia
Suur-Suomi
Suur-Syyria
Hatay
Suur-Unkari
Suur-Venäjä
Krim
Gilbert- ja Ellicesaaret
Suomen joukkojen pisin eteneminen jatkosodan aikana.
Juhana Säde

Juhana Säde (s. 1975 Riihimäki) on suomalainen kirjailija.
Historiallisia romaaneja

Säteen historiallisessa romaanitrilogiassa fiktiivinen päähenkilö seikkailee tunnettujen historiallisten tapahtumien pyörteissä. Maattomat kuninkaat -romaanin kertomus sijoittuu vuosien 967–983 väliseen aikaan, suomalaisittain esihistorialliselle rautakaudelle, jolta on säilynyt erittäin vähän kirjallista tietoa Pohjolan osalta. Muutamien saaga- ja kronikkamainintojen pohjalta Säde on rakentanut kirjakielettömien itämerensuomalaisten olemassaolon huomioivan tarinan.
Kaupunkien kuningatar jatkaa jatko-osana hämäläisen Rautian tarinaa nykyisin Bysantiksi kutsutussa Itä-Rooman valtakunnassa ja sen pääkaupungissa Konstantinopolissa.
Maattomat kuninkaat -trilogian kolmas ja viimeinen osa, Valtiaiden varjot, sijoittuu vuoden 988 Pohjolaan. Trilogian juoni on yhtenäinen, mutta kerrontatekniikka on kussakin osassa hieman erilainen.
Teokset > Romaanit

Maattomat kuninkaat: Myllylahti, 2014. ISBN 978-952-202-565-4
Kaupunkien kuningatar: Myllylahti, 2017. ISBN 978-952-202-792-4
Maattomat kuninkaat: BoD 2019. ISBN 9789515689368 (Uudistettu e-kirjapainos)
Kaupunkien kuningatar: BoD 2019. ISBN 9789528009474 (Uudistettu e-kirjapainos)
Valtiaiden varjot: BoD 2019. ISBN 9789515681379 (e-kirja)
Teokset > Novellit

Venuksen Sisaret. 2017. ISBN 978-951-568-249-9.
Paula Modersohn-Becker

| Paula Modersohn-Becker |
| --- | --- |
 Paula Modersohn-Becker.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. helmikuuta 1876 Dresden, Saksan keisarikunta
Kuollut: 20. marraskuuta 1907 (31 vuotta) Worpswede, Saksan keisarikunta
Kansalaisuus:  saksalainen
Ammatti:  taidemaalari, kansakouluopettaja
Taiteilija
Taidesuuntaus:  varhainen ekspressionismi
Aiheesta muualla
www.paula-modersohn-becker.de
Paula Modersohn-Becker: 
Omakuva 1906.
Paula Modersohn-Becker: 
Omakuva (kamelianoksan kanssa) 1907.
Paula Modersohn-Becker (alun perin Minna Hermine Paula Becker 8. helmikuuta 1876, Dresden – 20. marraskuuta 1907, Worpswede) oli saksalainen taidemaalari.
Paula Becker syntyi vanhempiensa seitsemästä lapsesta kolmanneksi. Hän muutti perheensä mukana vuonna 1888 Bremeniin. Hänen isänsä Carl Woldemar Becker oli ammatiltaan rautatieinsinööri, ja äiti Mathilde von Bültzingslöwen kuului thüringeniläiseen aatelissukuun. Paulan lapsuudenkodissa harrastettiin monipuolisesti musiikkia, kirjallisuutta ja maalaustaidetta. Paulan isä suhtautui aluksi varauksellisesti tyttärensä aikeisiin ryhtyä taidemaalariksi, sillä naistaidemaalareita pidettiin tuohon aikaan jonkinlaisina kummajaisina. Myönnytyksenä isälleen Paula hanki kansakouluopettajan pätevyyden, jotta hänellä olisi taidemaalarin ammatin lisäksi myös ”kunnollinen” ammatti.
1800-luvun lopulla naisia ei vielä hyväksytty saksalaisiin taideakatemioihin, joten Becker aloitti taideopintonsa yksityisten opettajien ohjauksessa. Lisäksi hän saattoi opiskella naisille tarkoitetuissa taideyhdistyksissä, muun muassa Berliinissä vuosina 1896–1898.
Pariisi

Becker kävi ensimmäisen kerran Pariisissa vuonna 1900 ja näki siellä runsaasti oman aikansa edistyksellisintä taidetta. Hän alkoi ottaa etäisyyttä perinteisiin maalaustyyleihin, jotka olivat tuolloin vielä vallitsevia Saksassa, ja alkoi etsiä omaa persoonallista tyyliään. Pariisin museoista ja gallerioista tuli hänen taiteilijauransa tärkeimmät virikkeiden antajat. Hän vieraili Pariisissa uudelleen vuosina 1903, 1905 ja 1906, pohtien viimeisellä kerralla jopa muuttamista pysyvästi sinne.
Avioliitto ja Worpswede

Naisen edellytykset elättää itsensä taiteella olivat vuoden 1900 paikkeilla huonot, joten Becker joutui elämään hyvin säästeliäästi. Tilanne muuttui vuonna 1901, kun hän avioitui taidemaalari Otto Modersohnin (1865–1943) kanssa. Avioliitto toi hänelle taloudellisen turvallisuuden, rajoittamatta kuitenkaan suuresti hänen taiteellisia pyrkimyksiään, sillä Otto Modersohn suhtautui hyväksyvästi vaimonsa taiteilijauraan.
Avioiduttuaan Paula Modersohn-Becker muutti miehensä kotipaikkakunnalle Worpswedeen, joka on pienehkö kylä noin 20 kilometriä pohjoiseen Bremenistä. Worpswedessä asui tuolloin monia muitakin taiteilijoita, joita yhdisti pyrkimys irtautua virallisten taideakatemioiden edustamasta vanhoillisuudesta. Worpswedeläisten taide oli kuitenkin kaukana Pariisin moderneista virtauksista ja muistutti lähinnä saksalaista romanttista maisemamaalausta. Paula Modersohn-Beckerin Ranskasta poimitut uudenlaiset taidenäkemykset saivat siis varsin vähän ymmärrystä osakseen Worpswedessä.