stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Samuel von Brukenthal

Samuel von Brukenthal
Samuel von Brukenthal (1721 Leschkirch – 1803 Hermannstadt) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan paroni ja Transilvanian kuvernööri.
Von Brukenthal syntyi transilvaniansaksilaiseen perheeseen vuonna 1721. Perhe aateloitiin vuonna 1724. Myöhemmin von Brukenthal matkusti opiskelemaan Halleen ja Jenaan. Wienissä von Brukenthalista kehkeytyi Itävallan keisarin alueellinen kansleri. Transilvanian kuvernööriksi von Brukenthal nousi vuonna 1774 ja toimi virassa vuoteen 1787 saakka. Kuvernöörinä hän rakennutti muun muassa edustavan Brukenthalin palatsin kuolinkaupunkiinsa Hermannstadtiin.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Hanssin-Jukka

| Hanssin-Jukka Douglas DC-2 |
| --- | --- |
 Hanssin-Jukka entistettynä jatkosodan aikaisiin naamioväreihinsä.
Tyyppi:  matkustajakone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Douglas Aircraft Company
Valmistusvuodet:  1935
Hanssin-Jukka oli Suomen ilmavoimien vuosina 1940–1955 käytössä ollut Douglas DC-2 -kuljetuskone. Kone siirrettiin purettuna Hämeenlinnaan vuonna 1959, jossa se toimi kahvilana vuoteen 1981 asti. Vuoteen 2010 saakka kone oli varastoituna Tikkakoskella Ilmavoimien varastossa. Vuosina 2010–2011 Ilmasotakoulun Kilta kunnosti koneen vuoden 1944 asuun. Vuodesta 2015 lähtien kone on ollut näytteillä Hämeenlinnan Tuuloksessa Kauppakeskus Tuulosessa.
Hankinta ja käyttö

Kone rakennettiin Kaliforniassa niin, että se valmistui tammikuussa 1935. Koelentojen jälkeen se purettiin osiin ja laivattiin Hollantiin Fokkerille, missä se koottiin uudelleen. Valmistuttuaan se palveli KLM:n matkustajalentokoneena nimellä De Haan eli ”Kukko”. Vappuna 1935 se avasi KLM:n uuden reitin Amsterdam–Frankfurt-am-Main–Milano. Pian tämän jälkeen se siirtyi kaukolinjalle Amsterdam–Batavia, jonka päätepiste oli Hollannin Itä-Intiassa. Kyseessä oli tuolloin maailman pisin reittilento. Vuonna 1937 kone palasi takaisin Euroopan-reiteille, kun mainittua pitkää reittiä ryhdyttiin operoimaan DC-3 -koneilla. Varhaisina vuosinaan de Haan lensi KLM:lle 5 072 tuntia.
Kone hankittiin Suomeen Ruotsissa järjestetyn keräyksen tuottamin lahjoitusvaroin. Vapaaehtoiset ruotsalaislentäjät toivat sen Hollannista Tukholmaan. Operaation vetäjä oli Carl Gustaf von Rosen. SAABin tehtailla Trollhättanissa kone muunnettiin pommikoneeksi, ja siihen asennettiin myös kaksi konekivääriä, toinen kattoon ja toinen vasemmalle puolelle. 14.2.1940 von Rosen lensi koneen Tukholman Brommasta Turun ja Tampereen kautta Luonetjärvelle, mistä se lennettiin seuraavana päivänä Joroisiin. Tampereella suoritettujen lisämuutostöiden jälkeen von Rosen luovutti koneen 19.2. Lentolaivue 44:lle. Koneelle annettiin nimeksi Hanssin-Jukka. Nimi on peräisin Härmän häjyiltä, joskin nimeämisessä tapahtui erehdys, sillä oikea nimi olisi ollut Anssin-Jukka.
Ennen talvisodan päättymistä kone ehti tehdä yhden pommituslennon aamuyöstä 1. maaliskuuta 1940, kohteenaan venäläisten lentotukikohta Suojärvellä, lentäjänään von Rosen. Paluumatkalla koneen toinen moottori rikkoutui, ja paluu suoritettiin yhdellä moottorilla. Rikkoutuneen moottorin korjaamiseen kului kolme viikkoa, ja tänä aikana sota oli jo ehtinyt päättyä. Jatkosodan aikana koneella lennettiin muun muassa miehistökuljetuksia Saksaan koulutettavaksi, samoin Ranskaan ja Saksaan hakemaan Morane ja Messerschmitt Bf 109 -koneita. Konetta käytettiin myös evakuointilentoihin rintamasairaaloista keskussotasairaalaan. Historiallisesti merkittävän lennon kone teki 25.–27. maaliskuuta 1943, kun se kyyditsi ulkoministeri Henrik Ramsayn Berliiniin selittämään saksalaisille sitä, miksi Suomi oli tiedustellut Neuvostoliitolta mahdollisia rauhanehtoja.
Sodan jälkeen kone kuljetti kahdesti, talvella 1946 ja joulukuussa 1947, marsalkka Mannerheimin saamaan sairaalahoitoa Tukholmaan. Muutoin koneella suoritettiin henkilö- ja tavarakuljetuksia sekä kartoituskuvauksia. Koneen julkinen jäähyväislento tapahtui 29.5.1955 Helsingin lentonäytöksessä, mutta sitä tarvittiin vielä seuraavana päivänä suorittamaan hengityshalvauspotilaan kuljetus Utista Helsinkiin.
Kahvilana Hämeenlinnassa

Hanssin-Jukan lennettyä viimeisen lentonsa 1950-luvun puolivälissä se määrättiin romutettavaksi. Entinen lentomestari Osmo Rantala, joka toimi Hämeenläänin Metsästysseuran nuoriso-osaston puheenjohtajana, sai ajatuksen ostaa kone. Hän teki puolustusministeriön kanssa kaupat Hanssin-Jukasta ja ilmavoimien toisesta DC-2:sta, Isoosta-Antista, joka kuitenkin päätyi romutettavaksi. Hanssin-Jukan Rantala lahjoitti ampumaseuralle ajatuksenaan, että siitä tehtäisiin kaupunkilaisille nuorisokahvila, jonka tuotolla tuettiin seuran nuorisotyötä ja rahoitettiin uutta ampumarataa. Koska koneelle ei saatu lentolupaa siirtolentoon se purettiin osiin ja kuljetettiin Luonetjärveltä Hämeenlinnaan kolmella kuorma-autolla. Kuljetus saapui Hämeenlinnaan aprillipäiväksi 1959 ja koottiin talkoovoimin. Tässä yhteydessä koneeseen palautettiin vielä jäljellä olleet alkuperäiset moottorit. Kone sisustettiin normaalilla kahvilakalustolla eli kevyillä pöydillä ja irtotuoleilla, koska se katsottiin toimivimmaksi. Seinille kiinnitettiin valokuvia ilmavoimien siihenastisesta kalustosta ja lyhyt tiivistelmä koneen värikkäistä vaiheista. Kahvilatoiminta lähtikin hyvin käyntiin. Koneelle teetettiin jopa oma turistiviiri ja hihamerkki, joita on molempia säilynyt runsaasti paikalla kahvila-aikana käyneiden kokoelmissa.lähde?
Hanssin-Jukka toimi 20. elokuuta 1959 lähtien vuoteen 1974 asti kahvilana, mutta 1970-luvulla kahvilatoiminta ei enää vetänyt väkeä, eikä Ampumaseuralla ollut varoja koneen kunnostamiseen. Kahvilatoiminta kuitenkin sinnitteli jotenkin, ajoittain satunnaisesti auki, aina vuoteen 1981 asti, jolloin se lopetettiin tappiota tuottavana. Koska Hämeenlinnan kaupunkikaan ei ollut kiinnostunut suositun matkailunähtävyytensä kunnostuksesta, kone jäi säiden armoille, kunnes Karjalan lennoston kilta osti koneen Keski-Suomen ilmailumuseolle vuonna 1983.
Entisöinti

Ilmasotakoulun Kilta kunnosti koneen vuosina 2010–2011. Talkootyön lisäksi entisöinti maksoi noin 150 000 euroa. Siivet kunnosti Patria Kuoreveden tehtaallaan. Finnairin tekniikka korjasi moottorit museokuntoon. Koneen entisöinti valmistui syyskuun alkupäivinä 2011. Kone entisöitiin jatkosodan aikaiseen kevään 1944 asuunsa.
Näytteillä Tuuloksessa

Tilanpuutteen vuoksi konetta ei saatu näytteille Keski-Suomen Ilmailumuseoon. Vuoden 2015 alussa tehtiin 20 vuoden sopimus koneen sijoittamisesta matkailunähtävyydeksi Hämeenlinnan Tuulokseen Kauppakeskus Tuulosen yhteyteen tehtyyn hangaariin. Kone pysyy Sotamuseon omaisuutena ja sen esilläpidosta Tuuloksessa vastaa Hanssin-Jukan Perinneyhdistys ry. Kone kuljetettiin puolustusvoimien logistiikkalaitoksen lavetilla Tuulokseen 9. kesäkuuta 2015.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Matkustajat: 14
Pituus: &&&&&&&&&&&&&018.090000018,9 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&025.090000025,9 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.09000004,9 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&087.024000087,24 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&05980.&&&&005 980 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&08425.&&&&008 425 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Wright Cyclone SGR-1820F-5 -9-sylinteristä tähtimoottoria; &&&&&&&&&&&&0652.&&&&00652 kW (&&&&&&&&&&&&0875.&&&&00875 hv) per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0340.&&&&00340 km/h
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0300.&&&&00300 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01600.&&&&001 600 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&06850.&&&&006 850 m
Kirjallisuutta

Matti Hämäläinen: Douglas DC-2 Hanssin-Jukka: The History of Finland's Air Force One (Minerva 2012)
Hyvärinen, Antti; Juutinen, Tapio; Klemettinen, Juha & Partonen, Kyösti: Kolmosten siivillä. DC-2 ja DC-3 -lentokoneet Suomessa, s. 272.  Vantaa:  Suomen ilmailumuseosäätiö, 2016.  ISBN 978-951-98492-2-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hanssin-Jukka Wikimedia Commonsissa
Hanssin-Jukan www-sivut
Hämeen läänin metsästysseura
Hanssin-Jukka Häme-Wikissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Bensiinisäiliötä nostetaan Hanssin-Jukkaan syyskuussa 1941.
Alankomaat (alue)

Alankomaat NASAn avaruussatelliitista katsottuna
Alankomaat (hol. de Lage Landen; ransk. les Pays-Bas), on historiallinen alue Luoteis-Euroopassa. Alueeseen kuuluvat Alankomaat, Belgia, Luxemburg (Benelux-maat), osa Pohjois-Ranskaa, Reininmaa ja osa Pohjois-Saksaa. Maantieteellisesti ja historiallisesti alueeseen kuuluvat myös Ranskan Flanderi ja saksalaiset alueet Itä-Friisia ja Klevelähde?. Keskiaikana alankomaat oli jaettu useisiin puoli-itsenäisiinselvennä ruhtinaskuntiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alankomaat (alue) Wikimedia Commonsissa
Lego Star Wars: The Video Game

| Lego Star Wars: The Video Game |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Traveller’s Tales Griptonite Games (GBA)
Julkaisija:  LucasArts Aspyr (OS X) Eidos Interactive (GBA)
Säveltäjä:  David Whittaker
Pelisarja:  Lego Star Wars
Julkaistu:  GameBoy AdvanceNA 29. maaliskuuta 2005PAL 22. huhtikuuta 2005 PlayStation 2, WindowsNA 2. huhtikuuta 2005PAL 22. huhtikuuta 2005 XboxNA 5. huhtikuuta 2005PAL 22. huhtikuuta 2005 OS XNA 23. elokuuta 2005PAL 7. syyskuuta 2005 GameCubeNA 25. lokakuuta 2005PAL 4. marraskuuta 2005
Lajityyppi:  toimintaseikkailu
Pelimuoto:  yksinpeli, kaksinpeli
Ikäluokitus:  PEGI: 3 ESRB: E  Virheellinen ESRB-arvo
Alusta:  Game Boy Advance, PlayStation 2, Microsoft Windows, Xbox, OS X, Nintendo GameCube
Jakelumuoto:  DVD, optinen levy, pelimoduuli
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK  : 
Lego Star Wars: The Video Game on Traveller’s Talesin ja Giantin kehittämä sekä Eidos Interactiven ja LucasArtsin huhtikuussa 2005 julkaisema toimintaseikkailupeli, joka perustuu George Lucasin Tähtien sota -elokuvasarjan uudempaan trilogiaan Pimeä uhka, Kloonien hyökkäys, Sithin kosto sekä Lego Star Wars -lelusarjaan. Peli ilmestyi hieman ennen Sithin koston ensi-iltaa. Pelistä tuli huippusuosittu ja se on voittanut monia eri palkintoja.
Vuonna 2006 ilmestynyt jatko-osa, Lego Star Wars II: The Original Trilogy, perustuu vanhempaan trilogiaan (Tähtien sota, Imperiumin vastaisku, Jedin paluu). Sarjan kolmas osa, maaliskuussa 2011 julkaistu Lego Star Wars III: The Clone Wars, keskittyy Star Wars: The Clone Wars -televisiosarjan tapahtumiin.
Pelaaminen

Pelaajan tehtävänä on ohjata Lego-hahmoja eteenpäin tasohyppelytyyliin ja ratkoa pulmanratkaisutehtäviä. Pulmanratkaisuissa yleensä yritetään saada silta tai ovi avatuksi ja edetä kentässä eteenpäin. Pelaajalla on pelissä käytössä useita hahmoja, joita kaikkia tarvitaan kentässä: sädeaseilla varustetut hahmot voivat avata portteja ja kiivetä köysillä korkeisiin paikkoihin, jedi- ja sith-hahmot voivat siirtää tavaroita ja työntää droideja Voiman avulla ja lapsihahmot voivat ryömiä alueille, jonne tavalliset hahmot eivät pääse. Pelaaja saa käyttöön myös hahmoja, jotka voivat hypätä korkeammalle kuin muut (esimerkiksi Jar Jar Binks). Hahmoja pelissä on 56. Pelin 18 kenttää on jaettu kolmeen episodiin; Pimeä uhka, Kloonien hyökkäys ja Sithin kosto, sekä bonustaso jonka saa avattua kun on saanut jokaisesta kentästä True Jedi- mittarin täyteen. Kenttien välissä on hauskoja Lego-videoklippejä elokuvasta, jossa kuvataan juonet yksinkertaisesti ja nopeasti. Videot esiintyvät vain tarinatilassa. Pelin läpäisy ei vie kovinkaan paljon aikaa, mutta peli sisältää myös vapaan pelin engl. Free Play -muodon,  jossa voi etsiä kentän kaikki salaisuudet (minikit-kanisterit ja salaiset alueet) ja pelata millä tahansa avatulla hahmolla. Peli sisältää myös kaksinpelin, joka toimii Drop in/Drop Out -tekniikalla, eli toinen pelaaja voi hypätä tai poistua pelistä milloin vain. Kaksinpeliin siirtyessä peli ei muutu jaetuksi ruuduksi vaan molemmat pelihahmot ovat samalla ruudulla.
Lego-nupit ovat pelin valuutta, joita löytyy kaikkialta tasoista. Ne voivat olla esillä jo ennestään, mutta niitä tulee esiin myös jos rikkoo jonkin Lego-muodostelman tai käyttää Voimaa johonkin esineeseen. Nuppeja on kolme erilaista: hopeinen (10), kultainen (100) ja sininen (1,000). Kun kerää kentästä tarpeeksi Lego-nuppeja, saa yllä olevan True Jedi -mittarin täyteen. Kun kaikkien kenttien mittarit ovat täynnä, avautuu bonustaso. Pelihahmon terveyttä parantavia sydämiä saa rikkomalla Lego-muodostelmia tai tuhoamalla vihollishahmon. Minikit-kanisterit ovat valkoisen näköisiä Lego-tankkeja, joita on ripoteltu salaisiin paikkoihin eri puolelle tasoa. Pelaajan löytäessä tasosta kaikki kymmenen, rakentuu salainen Lego-kulkuneuvo, joka perustuu johonkin Tähtien sota -kulkuneuvoon. Kulkuneuvoa voi käydä ihailemassa Dexterin kuppilan ulkopuolella.
Episodi II:sta tutun Dexter Jettsterin kuppila on tämän pelin niin sanottu "lepopaikka". Täältä pelaaja pääsee kaikkiin episodeihin ja tasoihin, pystyy ostamaan uusia hahmoja ja extroja, sekä katsoa lego-kulkuneuvoja. Kuppilassa on kaksi aluetta, kuppilan sisäpuoli ja piha. Pihalta löytyvät Lego-kulkuneuvot ja sisältä kauppa sekä tasojen ovet. Kaikki hahmot jotka on pelin aikana saanut kerättyä, vaeltelavat ympäri kuppilaa ja pelaaja voi halutessaan vaihtaa niihin.
Aiheesta muualla

Pelin viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Tähtien sota -videopelit
| --- | --- |
Toiminta:  The Empire Strikes Back (1982)  Return of the Jedi: Death Star Battle  Return of the Jedi: Ewok Adventure  Jedi Arena  Star Wars (1987)  Star Wars (1991)  Droids  The Empire Strikes Back (1992)  Super Star Wars  Super Star Wars: The Empire Strikes Back  Rebel Assault  Super Star Wars: Return of the Jedi  Shadows of the Empire  Rebel Assault II: The Hidden Empire  Masters of Teräs Käsi  Rogue Squadron  Demolition  Episode I: Battle for Naboo  Starfighter  Rogue Squadron II: Rogue Leader  Jedi Starfighter  The Clone Wars (2002)  Apprentice of the Force  Bounty Hunter  The New Droid Army  Rogue Squadron III: Rebel Strike  Flight of the Falcon  Kinect  Attack Squadrons (peruttu) 
Toimintaseikkailu:  Yoda Stories  Episode I: The Phantom Menace  Episode I: Jedi Power Battles  Episode I: Obi-Wan's Adventures  Obi-Wan  Episode II: Attack of the Clones  Lego Star Wars: The Video Game  Episode III: Revenge of the Sith  Lego Star Wars II: The Original Trilogy  Lethal Alliance  Lego Star Wars: The Complete Saga  The Force Unleashed  The Clone Wars – Jedi Alliance  The Clone Wars – Lightsaber Duels  The Clone Wars – Republic Heroes  The Force Unleashed II  Lego Star Wars III: The Clone Wars  1313 (peruttu)  Disney Infinity 3.0  Lego Star Wars: The Force Awakens  Jedi: Fallen Order  Lego Star Wars: The Skywalker Saga  Jedi: Survivor  Outlaws 
Ajopelit:  Episode I: Racer  Racer Arcade  Super Bombad Racing  Racer Revenge 
Roolipelit:  Galaxies  Knights of the Old Republic  Knights of the Old Republic II: The Sith Lords  The Old Republic  Uprising  Galaxy of Heroes 
Simulaatiopelit:  X-Wing  TIE Fighter  X-Wing vs. TIE Fighter  X-Wing Alliance  Droid Works  Squadrons 
Strategia:  Rebellion  Force Commander  Galactic Battlegrounds  Empire at War Forces of Corruption 
Ensimmäisen persoonan ammunta:  Dark Forces  Jedi Knight: Dark Forces II  Jedi Knight II: Jedi Outcast  Jedi Knight: Jedi Academy  Republic Commando 
Kolmannen persoonan ammunta:  Battlefront (2004)  Battlefront II (2005)  Battlefront: Renegade Squadron  Battlefront: Elite Squadron  Battlefront (2015)  Battlefront II (2017) 
Pulmapelit:  Angry Birds Star Wars  Angry Birds Star Wars II 
Kuvankaappaus Dexterin kuppilan sisäpuolelta.
Riikka Leinonen

Riikka Leinonen (s. Muurame) on suomalainen yhteiskunta-alan ammattilainen ja vapaa kirjailija. Hän voitti 2024 tietokirjallisuuden Finlandia-palkinnon Sofia Tawastin kanssa teoksesta Suuri valhe vammaisuudesta. Leinonen on Suomen ensimmäinen julkivammainen Finlandia-palkinnon voittanut henkilö.
Leinonen oli kaksivuotias, kun hänellä diagnosoitiin synnynnäinen CP-vamma, joka aiheuttaa hänelle neurologisia, kognitiivisia ja kehollisia oireita. Hänen kehonsa vasen puoli on lievästi halvaantunut. Hän pystyy käyttämään vasenta kättään karkealla tasolla, mutta esimerkiksi pinsettiote on heikko. Leinosella on myös amusiaksi kutsuttu tila, joka vaikeuttaa hänen kykyään tunnistaa tai tuottaa musiikkia.
Leinonen aloitti vuonna 2008 maisema-arkkitehtuurin opinnot Teknillisessä korkeakoulussa (nyk. Aalto-yliopisto). Hän meni kolmantena opiskeluvuotenaan töihin Loci maisema-arkkitehdit -nimiseen maisema-arkkitehtitoimistoon. Täysipäiväinen työ alkoi pahentaa hänen fatiikkiaan eli neurologista uupumusta. Leinonen lopetti maisema-arkkitehtuurin opinnot ja siirtyi Jyväskylän yliopistoon opiskelemaan liikunnan yhteiskuntatieteitä.
Leinosen yhteiskunnallinen ajattelu vahvistui Jyväskylässä, ja hänet valittiin Jyvionin eli Jyväskylän Vihreiden nuorten ja opiskelijoiden yhdistyksen toiseksi puheenjohtajaksi. Hän toimi vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Vihreän liiton ehdokkaan Bella Forsgrénin kampanjapäällikkönä, ja Forsgrénin tultua valituksi kansanedustajaksi työskenteli Leinonen neljän vuoden ajan tämän eduskunta-avustajana.
Leinonen toimi korona-aikana isänsä omaishoitajana ja huomasi tuolloin rakennetun ympäristön esteellisyyden. Hän tutustui Instagramissa Sofia Tawastiin. He olivat molemmat huomanneet yhteiskunnassa olevat väärät käsitykset vammaisuudesta ja alkoivat kirjoittaa teosta Suuri valhe vammaisuudesta. Teos julkaistiin vuonna 2024, ja se käsittelee vammaisiin kohdistuvia asenteita, stereotypioita ja ennakkoluuloja. Kirja palkittiin tietokirjallisuuden Finlandialla.
VL Tuisku

| VL Tuisku |
| --- | --- |
 TU-167 lennolla heinäkuussa 1943.
Tyyppi:  koulukone (myös muita rooleja)
Alkuperämaa:   Suomi
Valmistaja:  Valtion lentokonetehdas
Ensilento:  10. tammikuuta 1934
Esitelty:  1935
Poistettu käytöstä:  1950
Pääkäyttäjät:  Suomen ilmavoimat
Valmistusmäärä:  31 
Valmistusvuodet:  1933–1937
VL Tuisku oli suomalainen Valtion lentokonetehtaan suunnittelema ja valmistama yksimoottorinen kaksipaikkainen monitoimilentokone, jota käytettiin muun muassa lentäjäkoulutukseen sekä lento-, pommitus-, kuvaus- ja viestintäharjoituksiin. Suomen ilmavoimilla oli käytössään 31 Tuiskua vuosina 1935–1950.
Kehitys ja tuotanto

Suomenlinnan lentokonetehtaan insinöörit ja suunnittelijat aloittivat Tuiskun suunnittelun vapaa-ajallaan vuonna 1932 vastikään lentotekniikan opinnot Berliinissä suorittaneen Arvo Ylisen johdolla. Koneen kehittely vapaa-ajalla johtui lentokonetehtaalla vallinneesta huonosta tilanteesta, jonka aiheuttivat Oeschin komitean tutkinnat ja henkilöstönvaihdokset.
Ilmavoimat ja niiden esikunnan teknillisen osaston päällikkö Reino Rissanen osallistuivat Tuisku-projektiin, sillä hän piti kotimaisten lentokonetyyppien kehittämistä jo koulutusmielessä tarpeellisena. Tehtaan tilanteen rauhoituttua toukokuussa 1933 puolustusministeriö teki tilauksen Tuiskun suunnittelusta 120 000 markan hintaan ja vesi- ja maalaskutelineillä varustetusta prototyypistä noin 396 300 markan hintaan. Tilaushintaan ei sisältynyt prototyypin moottoria, joksi koneen suunnittelijat olisivat halunneet yhdysvaltalaisen 240 hevosvoiman Lycoming R-680:n, mutta koneeseen osoitettiin samantehoinen brittiläinen Armstrong Siddley Lynx IV C.
Vaikka suunnittelutyöt olikin aloitettu harrastepohjalta vapaa-ajalla, Tuiskun suunnittelutöihin kului 1933 puolet piirustuskonttorin työtunneista. Konetyypin tuulitunnelikokeet tehtiin Prahassa. Tehdas arvioi prototyypin lopulliseksi hinnaksi 736 500 markkaa kehityskustannukset mukaan lukien. Arvio ylittyi lopulta 78 660 markalla.
Tuiskun ensimmäisestä tuotantosarjasta tehtiin tarjous helmikuussa 1935. Tarjouksessa maakoneen hinnaksi määriteltiin 380 000 markkaa, vesikoneen 430 000 markkaa ja tähystäjäkoneen 400 000 markkaa. Konetarjouksen kokonaissumma oli noin 4,84 miljoonaa markkaa, ja Tuiskuihin tarjottiin sekä Lycoming- että Lynx IV C -moottoreita. Alustava tilaus saatiin helmikuussa, ja ensimmäisen 12 koneen sarjan rakentamiseen myönnettiin 3,4 miljoonaa markkaa vuodelle 1935. Koneista kahdeksan varustettiin maalaskutelineillä ja loput neljä kellukkeilla. Koko sarja valmistui keväällä 1936 alkuperäistä yhtä konetta laajempana. Ylimääräinen kone oli ylioppilaiden keräysvaroilla rakennettu TU-163, joka sai lisänimen ”Pilven Veikko”.
Toisen tuotantosarjan rakentamisesta alettiin keskustella lentokonetehtaan toimitusjohtajan aloitteesta. Konesarjan tuotanto haluttiin aloittaa tehtaan työllisyyden parantamiseksi, ja 16 koneen sarja tilattiinkin 5,724 miljoonan markan hintaan jo helmikuussa 1936. Työt sarjan parissa aloitettiin tehtaan ollessa vielä Suomenlinnassa, mutta ne saatettiin loppuun uusissa tehdastiloissa Tampereella. Sarjan koneista neljä oli vesikoneita. Suomen Sokeri lahjoitti toisen sarjan koneen TU-165 rakentamiseen tarvittavat varat, minkä takia se sai lisänimen ”Sokeri-Sirkku”. Nimi siirtyi myöhemmin koneyksilölle TU-178 alkuperäisen ”Sokeri-Sirkun” (TU-165) tuhouduttua. Konesarja tuli lopulta laskettua edullisemmaksi, ja voitto palautettiin valtiolle.
Vuonna 1938 lentokonetehdas teki spesifikaation Jupiter IV -moottorilla varustetusta Tuiskusta lähinnä kellukekäyttöä varten. Hanke tosin hautautui vesilentämisen vähentyessä. Koneisiin tehtiin lisäksi käytön aikana pieniä parannuksia. Kellukekoneet muunnettiin maakoneiksi marraskuusta 1939 lähtien.
Käyttö > Aktiivikäyttö

Ensimmäinen 13 koneen sarja valmistui syyskuuhun 1936 mennessä ja toinen 16 konetta käsittänyt heinäkuussa 1937. Tuiskuista puolet sijoitettiin Ilmasotakoululle Kauhavalle ja loput maa- ja vesilentoasemille. Rykmenttien muodostuksen yhteydessä Ilmasotakoulu säilyi koneiden pääkäyttäjänä, ja yksittäiset koneet olivat lentorykmenttien 1, 2 ja 4 sekä erillisen lentolaivueen käytössä. Talvisotaan mennessä koneista kolme oli tuhoutunut ja loput keskitettiin Ilmasotakouluun ja täydennyslentolaivueisiin. Välirauhan aikana tuhoutui kuusi konetta. Jatkosodassa Tuiskut oli sijoitettu talvisodan tapaan Lentosotakoululle ja täydennyslentolaivueisiin. Sotien jälkeen viisi konetta siirrettiin varastoon loppuun käytettyinä ja 16 Tuiskua jatkoi yhteyskonekäytössä. Vuonna 1948 ilmavoimilla oli vain kaksi lentokelpoista konetta, joista toinen lensi konetyypin viimeisen lennon tammikuun lopulla 1950, jolloin koneilla oli lennetty kokonaisuudessaan 52 000 tuntia. Konetyypillä sattuneissa lento-onnettomuuksissa tuhoutui 11 konetta ja kuoli kahdeksan henkilöä. Koneilla lennettiin lentovarikolla vielä viimeisen virallisen lennon jälkeen ”pimeästi”. Viimeiset Tuiskut poistuivat kirjanpidosta joulukuussa 1952.
Museokoneet

Koneyksilö TU-178 ”Sokeri-Sirkku” on entisöitynä näytteillä Suomen ilmailumuseolla Vantaalla.
Rakenne

Tuiskun runko oli hitsattua teräsputkea ja siivet kangasverhoiltua puurakennetta.
Tekniset tiedot

Maakoneen suoritusarvot ilman sulkuja, vesikoneen suluissa. (Pois lukien kohta ”Voimalaite”)
Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&09.03500009,35 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&012.010000012,10 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.02600003,26 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&033.065000033,65 m²
Siipiprofiili: Clark Y.H.
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01015.&&&&001 015 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&01625.&&&&001 625 kg
Polttoainemäärä: 257
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Armstrong Siddeley Lynx IV C 7-sylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0179.&&&&00179 kW (&&&&&&&&&&&&0240.&&&&00240 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0210.&&&&00210 km/h (185 km/h)
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0170.&&&&00170 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0955.&&&&00955 km (930 km)
Lentoaika: 4 h 30 min
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&04750.&&&&004 750 m
Nousuaika: 19 min 3 000 metriin
Aseistus
1 × 7,7 mm Vickers-konekivääri ohjaajalla
1 × 7,62 mm L-33/36 -konekivääri tähystäjällä
4 × 12,5–25 kg pommia