stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neocallitropsis pancheri

| Neocallitropsis Neocallitropsis pancheri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Mäntymäiset Pinales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Alaheimo::  Callitroideae
Suku::  Neocallitropsis  Florin, 1931
Laji::  pancheri
Kaksiosainen nimi
 Neocallitropsis pancheri  (Carrière) de Laub., 1972 
Synonyymit
 Eutacta pancheri Carrière, 1876  Callitropsis araucarioides Compton, 1858  Neocallitropsis araucarioides (Compton) Florin, 1944 
Katso myös
   Neocallitropsis pancheri Wikispeciesissä   Neocallitropsis pancheri Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Neocallitropsis pancheri on sypressikasvien heimoon (Cupressaceae) kuuluva erittäin uhanalainen havupuulaji. Se on Neocallitropsis-suvun ainoa laji. Se on ainavihanta pensas, joka voi myös olla puumainen. Sitä esiintyy luonnonvaraisena ainoastaan Uudessa-Kaledoniassa.
Nimi

Suvun tieteellinen nimi koostuu etuliitteestä neo-, joka tarkoittaa uutta, sekä nimestä Callitropsis, joka tarkoittaa ”Callitrisin kaltaista”, mikä viittaa lähisukuisiin sädesypresseihin (Callitris). Lajinimi pancheri kunnioittaa 1800-luvulla elänyttä ranskalaista kasvitieteilijää Jean Pancheria.
Kuvaus

Neocallitropsis pancheri on puuvartinen kasvi, joka on usein pensasmainen, mutta voi olla myös puumainen. Se kasvaa tavallisimmin 4–6 metrin korkeuteen, mutta voi joskus tulla kymmenenkin metriä korkeaksi. Varret voivat tulla läpimitaltaan 30–50 senttimetriä leveäksi. Paksummissa varsissa harmahtava kuori hilseilee kapeina liuskoina. Suuremmat oksat ovat siirottavia tai kohenevia, ja niiden pienemmät oksanhaarat yleensä yläviistoja tai pystyjä. Latvus on usein pyöreähkö tai leveä mutta voi olla kartiomainenkin. Lehtevät versot ovat enimmillään noin 20 senttimetriä pitkiä ja yleensä 5–10 millimetriä leveitä. Ne kasvavat tiheässä lähellä suurten oksien kärkeä.
Laji on ainavihanta. Lehdet kasvavat säteittäisesti neljän lehden kiehkuroissa. Jokainen kiehkura on kääntynyt 45 astetta edellisestä siten, että lehdet muodostavat kahdeksan riviä rangan ympärille. Lehtiä on useaa tyyppiä. Varhaislehdet ovat tyypillisesti kapean suikeita, teräväkärkisiä, noin 8–14 millimetriä pitkiä ja alle millimetrin levyisiä. Myöhäislehdet ovat usein limittäisiä, vain 4–5 millimetriä pitkiä ja noin 2 millimetriä leveitä. Kasveilla on myös siirtymävaiheen lehtiä, jotka ovat yleensä mittasuhteiltaan jossakin varhais- ja myöhäislehtien välillä. Ilmarakoja on lehtien kummallakin pinnalla. Alapinnalla ne muodostavat kaksi selkeää ilmarakojuovaa.
Laji on yleensä kaksikotinen. Hedekukinnot eli hedekävyt ovat päätteisiä, 10–12 millimetriä pitkiä ja 6–7 millimetriä leveitä. Ne koostuvat kolmesta tai neljästä rangan ympärillä olevasta neljän hedelehden kiehkurasta. Hedelehdet ovat noin 4–6 millimetriä pitkiä ja muodoltaan vinoneliömäisen kilpimäisiä. Hedelehdessä on tavallisesti 6-14 siitepölyä tuottavaa pölylokeroa.
Emikukinnot eli kävyt kasvavat lyhyen oksanhaaran kärjessä ja ovat kypsinä suomujen avauduttua enimmillään noin 1,5 senttimetriä pitkiä. Käpysuomut muodostuvat yhteenkasvaneesta varsinaisesta käpysuomusta ja peitinsuomusta. Käpy koostuu kahdesta neljän käpysuomun kiehkurasta. Suomut avautuvat kävyn kypsyttyä vapauttaen siemenet. Siemeniä kehittyy tavallisesti vain 1–4 käpyä kohden. Ne ovat 6–7 millimetriä pitkiä ja 2,5–3,5 millimetriä leveitä, ja niillä on kaksi tai kolme lenninsiipeä.
Luokitus

Neocallitropsis pancheri kuuluu sypressikasvien heimon alaheimoon Callitroideae. Sen lähimpiä sukulaisia ovat sädesypressit ja suku Actinostrobus. Se luokitellaan tavallisesti omaan yksilajiseen sukuunsa, koska se eroaa selvästi käpyjen ja lehtien ominaisuuksiltaan sekä kasvutavaltaan kaikista muista sypressikasveista. Eräät tutkijat ovat kuitenkin ehdottaneet sen siirtämistä sen lähimpien sukulaisten, sädesypressien sukuun.
Levinneisyys ja elinympäristö

Neocallitropsis pancheri kasvaa ainoastaan Uudessa-Kaledoniassa. Sitä esiintyy luonnonvaraisena Uuden-Kaledonian kolmesta provinssista ensisijaisesti Province Sudissa mutta myös yhdellä paikalla Province Nordissa. Sen kasvupaikat sijaitsevat lähes merenpinnantasosta noin 950 metrin korkeuteen.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee Neocallitropsis pancheri -lajin erittäin uhanalaiseksi. Sen levinneisyysalue on pienentynyt selvästi 1900-luvun toisella puoliskolla, ja sen kolme elinympäristöä ovat pahoin sirpaloituneet.
Se on sopeutunut elämään vähäravinteisilla pensastoisilla serpentiinimailla, ja viihtyy parhaiten jokirannoilla. Useat Uuden-Kaledonian havupuista kasvavat serpentiinialueilla, ja muita saman alueen tyypillisiä kasveja ovat sädesypressilaji Callitris neocaledonica, kaurilaji Agathis ovata, podokarpuskasveihin (Podocarpaceae) kuuluvat Dacrydium araucarioides, Dacrydium guillauminii, Dacrycarpus vieillardii ja Podocarpus novae-caledoniae sekä useat sarakasvien heimon (Cyperaceae) lajit.
Nuoren kasvin varhaislehdet ovat paljon pidempiä ja kapeampia kuin vanhemman yksilön lehdet.
Bernhard Riemann
Kirjallisuutta

Derbyshire, John: Alkulukujen lumoissa: Bernhard Riemann ja matematiikan suurin ratkaisematon ongelma.  (Alkuteos: Prime Obsession: Bernhard Riemann and the Greatest Unsolved Problem in Mathematics, 2003.)  Suomentanut Juha Pietiläinen. Helsinki:  Terra Cognita, 2006.  ISBN 952-5202-75-5
Bell, Eric T.: Men of Mathematics.  Simon & Schuster, 1965.  ISBN 0-671-62818-6
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Naulasaaren taistelu

Naulasaaren taistelu oli Suomen sisällissodan taistelu, joka käytiin 29. huhtikuuta 1918 Viipurin maalaiskunnan Naulasaaren ja Rasalahden kylissä. Kyseessä oli Viipurin taisteluun liittynyt Karjalan rintaman viimeinen taistelu, joka oli myös koko sodan viimeisiä yhteenottoja. Taistelu syntyi, kun valkoisten piirittämästä Viipurista paenneet tuhannet punaiset yrittivät läpimurtoa tarkoituksenaan jatkaa kohti Kymenlaaksoa. Heitä vastassa oli kaksi vahvoihin puolustusasemiin linnoittautunutta valkoisten pataljoonaa. Sekasortoisessa yhteenotossa osapuolet tulittivat toisiaan summittaisesti pimeässä. Taistelu päättyi aamun valjetessa noin 5 000–6 000 punaisen antautumiseen.
Naulasaaren taistelu muistutti edellisenä päivänä Tuuloksessa käytyä Syrjäntaan taistelua, jossa punaisten pakolaiskolonnan murtautui saksalaisten linjojen läpi. Kummassakin paikassa kaatuneiden ja haavoittuneiden tilalle tuli koko ajan takaa uusia miehiä ja naisia. Naulasaaren taistelun ympärille rakentui nopeasti legenda, joka sopi molempien osapuolten propagandatarkoituksiin. Sen mukaan sankarillisten valkoisten pieni joukko pysäytti päälleen vyöryneen ylivoimaisen vihollisen, joka lopulta antautui valtavien tappioiden jälkeen. Punaiset puolestaan kuvasivat taistelua urhoollisena viimeisenä yrityksenään, vaikka häviö oli jo varma. Tarinaan liittyy olennaisesti valkoisten ilmoituksiin perustuva punaisten tappioiden suurentelu. Väitteet useista sadoista kaatuneista sopivat hyvin myös punaisille osoitukseksi heidän uhrivalmiudestaan. Todellisuudessa punaisia kaatui taistelussa vain noin 100.
Taustaa > Viipurin piiritys

Valkoiset käynnistivät Viipurin valtaukseen tähtäävän operaationsa 19. huhtikuuta. Neljän päivän kuluttua he katkaisivat Pietarin radan, jonka jälkeen punaiset vetäytyivät kaikilta rintamanosilta kohti Viipuria. Seuraavan parin päivän aikana valkoiset saartoivat kaupungin, mutta 25.–26. huhtikuuta tehty ensimmäinen valtausyritys epäonnistui. 27. huhtikuuta Viipurin puolustus alkoi lopulta murtua, jolloin osa punaisista pakeni meriteitse Pietariin. Joukossa oli lähes koko kansanvaltuuskunta sekä runsaasti muita siviilihallinnon edustajia, jotka oli huhtikuun alussa evakuoitu Helsingistä. Taistelun alkaessa Viipurissa oli noin 7 000 punaista, joista vajaat 2 000 onnistui pakenemaan Neuvosto-Venäjälle.
Kansanvaltuuskunnan paon jälkeen Viipurin punakaartin esikunta kokoontui Neitsytniemen tykistökasarmissa. Lahden ja Kymenlaakson punaisiin ei enää ollut yhteyttä, joten kaupungissa ei tiedetty tilanteen kehittymisestä muulla. Antautumisen sijasta Viipurin punaiset päättivät murtautua valkoisten saartorenkaasta. Kun itään johtava rata oli poikki ja vihollisen vahvimmat osastot kaupungin pohjoispuolella, jäi ainoaksi mahdollisuudeksi yrittää länteen. Tavoitteena oli pyrkiä Kymenlaaksoon ja paeta Kotkan ja Haminan satamien kautta Pietariin. Esikunnan päätöksen jälkeen lähetit levittivät sanaa eri puolilla kaupunkia majailleille punakaartilaisille, joista halukkaita lähtijöitä löytyi useita tuhansia. Aseistettujen lisäksi mukaan liittyi jo aseensa luovuttaneita punakaartilaisia sekä heidän perheenjäseniään ja muita punaisten kannattajia. Viipurissa piileskelleiden suojeluskuntalaisten kautta tieto suunnitelmasta levisi kaupunkia piirittäneille valkoisille.
Taustaa > Yhteenotot kaupungin länsipuolella

Antrean rintamalla olleet Aarne Sihvon komentamat Karjalan 2. rykmentin osastot saapuivat Viipurin länsipuolelle Hovinmaahan 27. huhtikuuta. Joukot siirrettiin Tienhaaran eteläpuolelle, jossa jääkäriluutnantti Aarne Salmisen 4. pataljoona sijoitettiin Rasalahteen, vänrikki Jussi Närväsen 5. pataljoona Suur-Merijoelle ja varavänrikki Edmund Heimolaisen 10. pataljoona Naulasaareen 11. pataljoonan jäädessä reserviksi Hovinmaahan. Heimolaisen pataljoonan saavuttua seuraavana yönä Naulasaareen punaiset vetäytyivät taisteluitta Tienhaaraan. Päivän valjettua tykistö alkoi moukaroimaan valkoisten asemia, johon vastattiin puoliltapäivin käynnistyneellä hyökkäyksellä. Punaisten konekiväärituli kuitenkin ajoi peltoaukean yli hyökäneet valkoiset takaisin asemiinsa. Perääntymisen jälkeen pataljoonan päävoimat vedettiin Rasalahteen ja Naulasaareen jätettiin ainoastaan ratsumestari Aito Husson johtama etuvartio. Valkoiset eivät odottaneet enää laajaa hyökkäystä, vaan olettivat vajaan sadan miehen osaston pysäyttävän mahdollisen läpimurtoyrityksen.
Tapahtumat > Pako

28. huhtikuuta valkoiset etenivät Viipurin itäiselle esikaupunkialueelle, jossa heitä vastassa oli punaisten vähälukuinen puolustuslinja. Samaan aikaan noin 6 000 punaista järjestäytyi Sorvalin kaupunginosassa, josta marssikolonna lähti liikkeelle noin kello 22. Valkoisten miehittäessä kantakaupunkia eteni punaisten kolonna kohti neljän kilometrin päässä sijaitsevaa Tienhaaraa, mistä se kääntyi lounaaseen pitkin rannikkotietä. Punaisten komentajina toimivat Jalmari Parikka, Oskar Rantala ja Otto Vuoristo. Tiedusteluosastoa johti Viipurin rintamapäällikkö A. Backman, joka pian törmäsi valkoisten tiedustelijoihin Haminan ja Naulasaaren maanteiden risteyksessä. Vangiksi jäänyt Backman ammuttiin seuraavana päivänä.
Punaisten marssi eteni omaa tahtiaan, vaikka suunnitelman mukaan kärjessä piti olla erityinen iskujoukko, joka tarvittaessa olisi saanut tukea Tienhaaran ja Hovinmaan asemien välillä operoivalta panssarijunalta. Ratsumestari Husson komentama osasto oli kuitenkin kaapannut junan jo edellisenä päivänä. Kyseessä oli ilmeisesti Wahlberg-nimisen punakaartilaisen johtama Panssarijuna nro 6, jonka tiedetään toimineen Hovinmaan asemalta käsin vielä 27. huhtikuuta.
Tapahtumat > Läpimurto

Valkoisten asemat sijaitsivat noin kilometrin päässä Tienhaarasta Haminaan ja Naulasaaren kartanoon johtavien maanteiden risteyksessä, jonne punaisten kolonna saapui hieman ennen puoltayötä. Jalmari Parikan muistelmateoksessa Viimeinen taisto kerrotaan, kuinka taistelu syntyi Otto Vuoriston johtaman pakolaisosaston rynnätessä tämän estelyistä huolimatta asemiinsa käyneen etujoukon ohitse. Hyökkäyksessä oli mukana myös naiskaartilaisia. Puolen yön aikoihin punaisten tykistö alkoi tulittamaan valkoisten asemia, jonka jälkeen eteneminen käynnistyi saman peltoaukean yli, jota pitkin valkoiset olivat aikaisemmin päivällä hyökänneet. Taistelu pimeässä oli hankalaa, sillä punaiset eivät pystyneet tähtäämään venäläisten rakentamiin vahvoihin betonilinnoitteisiin asettuneita valkoisia, mutta myös nämä joutuivat tulittamaan umpimähkään aseiden suuliekkejä kohti. Karjala-lehdessä vuonna 1919 julkaistun silminnäkijäkertomuksen mukaan punaiset saivat kuitenkin heti vallattua yhden valkoisten kolmesta konekivääristä ja onnistuivat tuomaan myös omat panssarikilvin varustetut konekiväärinsä parinkymmenen metrin päähän vihollisen asemista. Yhteenotto muuttui nopeasti puukoin ja pistimin käydyksi lähitaisteluksi kunnes valkoisten etummainen puolustuslinja murtui.
Tapahtumat > Taistelu pelloilla

Punaisten läpimurron jälkeen taistelu levittäytyi ympäröiville Pien-Merijoen kartanon pelloille. Parin kilometrin päässä Rasalahdessa olleet valkoiset lähettivät paikalle apuvoimia, mutta punaiset torjuivat kaksi hyökkäystä ja valkoiset palasivat asemiinsa. Ylivoiman edessä luutnantti Salminen määräsi valkoisten kuormaston vetäytymään suojaan Vahvialan Löytömäelle. Samalla ammuttiin Naulasaaren kartanossa vankeina olleet punaiset. Ammusvaunujen poistuttua valkoisten patruunat alkoivat käydä vähiin, jolloin Salminen antoi joukoilleen perääntymiskäskyn. Täydennystä saatiin aluksi kaatuneiden punaisten patruunavöistä. Lopulta kuormasto saatiin takaisin ja taistelua pystyttiin jatkamaan. Pohjoisesta saapunut punaisten pääjoukko sulloutui peltoaukealle suureksi massaksi, jota valkoiset pääsivät vapaasti tulittamaan konekivääreillään. Punaisten puolella taistellut Kaarlo Hyvönen sanoo muistemissaan, kuinka sekasortoisessa tilanteessa taaempana edenneet ampuivat vahingossa omiaan selkään. Taistelun jälkeen haavoittuneita keräämään komennettu Hyvönen kertoi nähneensä useita takaapäin tulleesta luodista osuman saaneita punakaartilaisia. Jalmari Parikan mukaan pakolaiset pysähtyivät viimein aamun valjetessa, kun he päivänvalossa huomasivat valkoisten asemien eteen kaatuneet. Linjojen läpi onnistui pääsemään muutama sata punaista, jotka myöhemmin jäivät vangiksi Virolahdella.
Tapahtumat > Antautuminen

Punaisten havahduttua tilanteen epätoivoisuuden päättivät Tienhaaran asemalla kokoontuneet päälliköt antautua 29. huhtikuuta. Jalmari Parikka lähti aamuseitsemältä neuvottelemaan valkoisten kanssa, mutta Otto Vuoristo ampui itsensä. Parikalle ilmoitettiin yllättäen, ettei ketään ammuta tutkimatta, vaikka Viipurissa oli samaan aikaan käynnissä laajat teloitukset. Parikan palattua noin 5 000–6 000 punaista antautui aamupäivän aikana. Vangit sullottiin Suur-Merijoen, Pien-Merijoen, Naulasaaren ja Ykspään kartanoiden kylmiin ulkorakennuksiin, joissa he olivat ilman ruokaa kahden vuorokauden ajan. Joidenkin tietojen mukaan Tienhaaraan saapui aamulla vielä noin 1 500 punaisen joukko, joka antautui taisteluitta.lähde?
Silminnäkijäkertomusten mukaan Naulasaaren ja Rasalahden pelloilla lojui läjäpäin kaatuneiden punakaartilaisten ruumiita ja kuolleita hevosia, sekä kymmenittäin haavoittuneita, jotka joutuivat virumaan tuntien ajan taivasalla. Lopulta haavoittuneet koottiin pikaisesti kyhättyyn kenttäsairaalaan, jossa punaisten sanitäärit pääsivät hoitamaan heitä. Sidetarpeita ja lääkkeitä oli vähän, minkä vuoksi haavoittuneita kuoli vammoihinsa. Valkoisten lääkäri saapui paikalle vasta seuraavana iltana, mutta ei ollut erityisen kiinnostunut hoitamaan punaisia. Myöhemmin illalla vaikeimmin haavoittuneita alettiin kuljettaa Viipurin sotilassairaalaan. 1. toukokuuta vangit marssitettiin Viipuriin, jossa suurin osa sijoitettiin keskuskasarmille. Naulasaaressa ja Tienhaarassa antautuneet muodostivat noin puolet Viipurin vankileirin 11 000 vangista. Valkoisten ottama sotasaalis oli lehtitietojen mukaan 50 tykkiä, yli 100 konekivääriä ja yli 400 vaunukuormaa elintarvikkeita.
Valkoisten itäarmeijan komentaja Ernst Löfström oli viettänyt yönsä Viipurin pohjoispuolella Talissa, jonne hän herättyään sai tiedon sekä Viipurin valtauksesta että Naulasaaren tapahtumista. Punaisten antautuminen merkitsi Karjalan rintaman sotatoimien päättymistä. Karjalan kannaksella nähtiin enää yksittäisiä kahakoita viimeisten punaisten yrittäessä valkoisten ketjujen läpi Venäjälle.
Tappiot

Naulasaaren taistelua kuvaaviin kertomuksiin on aina liitetty punaisten kaatuneiden suuri määrä, joka on vaihdellut 500–800 tai jopa tuhannen välillä. Yleisin esitetty luku on 500, kun taas Karjalan II rykmentin komppanianpäällikkönä toiminut Paavo Susitaival mainitsee punaisten tappioiksi 600 kaatunutta ja 700 haavoittunutta. Hufvudstadsbladetissa mainitaan 800 kaatunutta ja taistelusta kirjoittanut A. Lallukka nostaa määrän jo tuhanteen. Tutkija Aapo Roseliuksen mukaan todellinen lukumäärä on kuitenkin huomattavasti pienempi. Punaisten antauduttua heiltä ei jäänyt taisteluraportteja tai tappioluetteloita, joten kaatuneiden suuri määrä on todennäköisesti peräisin everstiluutnantti Sihvon arvioista. Hän oli ilmeisesti katkeroitunut jouduttuaan sivuun Viipurin ratkaisutaisteluista ja kaupungin valtauksesta. Sihvon tehtäväksi tuli ainoastaan vihollisen sitominen kaupungin ulkopuolella, jossa hänen joukkonsa myös osittain epäonnistuivat. Tämän vuoksi Sihvolla oli Roseliuksen mukaan hyvä syy suurennella omaa panostaan ja ottaa kunniaa sodan viimeisen taistelun voitosta. Kaatuneiden nimitiedostoja tutkimalla Roselius on päätynyt ainoastaan 80–150 kaatuneeseen tai teloitettuun punaiseen. Vaikka nimitiedostot ovat epätäydelliset, ei niistä löydy tukea sadoille kaatuneelle. Roseliuksen mukaan ei myöskään ole mahdollista, että pimeässä käydyssä sekasortoisessa taistelussa valkoiset olisivat parilla konekiväärillään pystyneet surmaamaan useita satoja vihollisia. Valkoisten kohdalla Roselius on päätynyt noin 25 kaatuneeseen. Kaatuneet punaiset haudattiin joukkohautaan Naulasaareen.
Muistaminen

Valkoiset järjestivät taistelun ensimmäisen muistojuhlan vasta sen 20-vuotispäivänä 1938. Samalla virisi myös ajatus muistomerkistä ja huhtikuussa 1939 Viipurin maalaiskunnan kunnanvaltuusto myönsi avustuksen muistomerkkitoimikunnan perustamaan rahastoon. Päätös syntyi äänestyksen jälkeen sosialidemokraattien vastustaessa hanketta. Vasemmisto esitti myös molemmille osapuolille pystytettävää muistomerkkiä, johon ei suostuttu. Muistomerkki oli tarkoitus pystyttää Pien-Merijoen kylän Sipilän talon maille, mutta sotavuosien johdosta henke ei toteutunut.
Reunameri

Maailman valtameret ja muut meret IHO:n karttakuvan mukaan.
Reunameri tai sivumeri on matalahko merialue, joka reunustaa mantereen laitoja. Yleensä reunameri rajautuu rannikkoon, saariin, saaristoihin tai niemimaihin. Myös merenalaiset harjanteet tai selänteet voivat rajata sitä. Reunameri voi olla isompi lahti, poukama tai kanaali, esimerkiksi Englannin kanaali. Suomeksi reunamerta voi nimittää myös ranta- tai rannikkomereksi.
Alueiden määrittely

Reunameret ovat tyypillisesti matalampia kuin avomeri, sillä ne sijaitsevat mannerjalustalla (myös: mannertasanne tai šhelfi), joka alkaa mantereen reunoilta ja laskeutuu melko loivasti noin 200–400 metrin syvyyteen. Sitten alkaa jyrkkä mannerrinne, joka ulottuu noin 3 000 metrin syvyyteen, jonka jälkeen alkaa syvän meren alue. Reunameriä voidaan sanoa myös sivumeriksi.
Mantereita ympäröi kolme valtamerta: Atlantti, Intian valtameri ja Tyynimeri. Eteläinen jäämeri yhdistyy kaikkiin kolmeen valtamereen ilman selvää rajaa. Pohjoinen jäämeri voidaan lukea osaksi Atlantia, mutta Beringinsalmi yhdistää sen myös Tyyneenmereen. Valtameristä erotetaan sivumeriä, joita ovat reunameret, välimeret ja sisämeret. Termit ovat osin päällekkäiset, eikä ole yhtä virallista tahoa ylitse muiden, joka täsmälleen määrittelisi reunameret, joten niihin saatetaan laskea myös välimeret ja sisämeret. Reunamerta voi sanoa välimereksi, jos se on kahden tai useamman maanosan välissä; sisämereksi, jos se on maanosien sisällä ja valtamereen on yhteys vain kapeahkojen salmien kautta.
Kansainvälisen merikartoitusjärjestön IHO:n julkaisu S-23 Limits of Oceans and Seas määrittelee valtamerien ja merien rajat. Julkaisusta on voimassa sen kolmas laitos vuodelta 1953. IHO:n jäsenmaiden edustajien työryhmä on koettanut kiirehtiä uuden laitoksen julkaisua. Tehtävää on vaikeuttanut muun muassa kiista Japaninmerestä, josta julkaisussa käytetään nimeä Japan Sea. Koreat ovat kiistäneet nimen ja vaatineet sen sijaan nimeksi East Sea tai East Sea of Korea (Itämeri tai Korean itämeri, tai näitä vähintään Sea of Japan -nimen rinnalle. IHO on ehdottanut myös täysin uuden nimen valitsemista kansainväliseksi nimeksi.
Reunameret ympäristönä

Koska reunameret ovat yleisesti avomerta matalampia valtameren osia, ne ovat avomerta alttiimpia ihmisen toiminnan vaikutuksille, jokien valumille, ilmastolle ja veden kiertokululle.
Reunameret ympäristönä > Ihmisen vaikutus

Ihminen hyödyntää rannikkoja ja reunameriä ruuan- ja energiantuotannossa, vapaa-ajan viestossa, liikennöinnissä ja sekä tieteellisissä että teollisissa tarkoituksissa. Kalastuksesta 90 % tapahtuu 200 kilometrin säteellä rantaviivasta, joten sillä on valtava vaikutus reunameriin. Mereen pääsee vahingossa tai tahallisesti jätevesiä ja saasteita öljyvahingot mukaan lukien, radioaktiivista jätettä, ruoppauksen pohjasedimentistä vapauttamia rehevöittäviä ravinteita, pesuaineita ja muita vastaavia kotitalouksien kemikaaleja sekä muovia.
Ihmisen toiminnan seurauksena rannikot ja reunameret ovat alttiina saastumiselle, koska toiminta niiden läheisyydessä on runsasta ja aktiivista. Haitallisten aineiden pitoisuus reunamerellä voi olla tuhat kertaa suurempi kuin avomerellä. Saasteet kulkeutuvat mereen jätävesien mukana tai laskeutumina ilman mukana. Myrkyt voivat häiritä vesien eliöstön kasvua, kun taas kotitalouksien jätevedet ja viljelysmaiden valumavedet aiheuttavat liikakasvua, rehevöitymistä, josta seuraa esimerkiksi haitallisten leväkukintojen kasvua.
Reunameret ympäristönä > Veden kiertokulku

Veden kiertokulku reunamerissä riippuu muun muassa meren muodosta, syvyysolosuhteista, makean veden vaikutuksesta kuten jokien valumavesistä ja sademäärästä sekä haihtumisesta. Esimerkiksi Mustallamerellä ja Itämeressä jokien valuma ja sademäärä ylittävät merestä haihtuvan veden määrän. Tällöin makea vesi pyrkii virtaamaan merelle päin lähellä veden pintaa laimentaen reunameren suolaisuutta. Mutta Välimerellä taas haihtuminen on valuntaa ja sademäärää suurempi. Merivesi muuttuu suolaisemaksi, jolloin se painuu kohti pohjaa ja vähemmän tiheää vettä virtaa Atlantilta Välimereen. Sekä Itämeressä että Mustallamerellä syntyy meren pohjalle hapettomia alueita, joissa mikään ei kasva.
Maailman reunameret

Osa reunameristä on mahdollista laskea välimeriin ja sisämeriin. Välimeri on kahden tai useamman maanosan välissä, sisämeri on maanosien sisällä ja sillä on yhteys valtamereen vain kapeahkon salmen tai salmien kautta. Kaspianmeri ei nimestään ja koostaan huolimatta ole meri vaan se on suolajärvi, samoin kuin Salton Sea. Garabogazköl taas yhdistyy kapean salmen kautta Kaspianmereen. Myöskin Kuollutmeri on järvi. Japanille kuuluva Seton sisämeri taas on nimensä mukaisesti sisämeri.
Maailman reunameret > Atlantin reunameret

Argentiinanmeri
Baffininlahti
Biskajanlahti (Espanjassa nimeltään Kantabrianmeri)
Englannin kanaali
Fundynlahti
Guineanlahti
Hudsoninlahti
Irlanninmeri
Iroisemeri
Itämeri (voidaan laskea myös sisämereksi)
Karibianmeri
Kelttimeri
Labradorinmeri
Meksikonlahti
Norjanmeri
Pohjanmeri
Scotianmeri
Saint Lawrencen lahti
Välimeri (voidaan lukea myös välimeriin)
Joskus Pohjoinen jäämeri katsotaan Atlantin reunamereksi.
Maailman reunameret > Eteläisen jäämeren reunameret

Amundseninmeri
Bellingshauseninmeri
Grönlanninmeri
Itä-Siperian meri
Rossinmeri
Weddellinmeri