Mao Zedongin elämäkerta
Elämäkerta > Pitkä marssi (1934–1935)

Tšiang Kai-šek aloitti neuvostotasavaltaa vastaan sotaretken, jonka päämääränä oli saartaa ja tuhota kommunistien joukot. Ensimmäisissä taisteluissa puna-armeija löi lukumäärältään ylivoimaiset mutta heikosti motivoituneet ja koulutetut vihollisarmeijat helposti. Vuonna 1934 Tšiang laittoi kuitenkin asialle omat valiojoukkonsa, mikä pakotti kommunistit hylkäämään tukialueensa Jiangxissa.
Puna-armeija päätti evakuoida joukkonsa Kiinan luoteisosiin. Noin vuoden kestänyt, 5 000–10 000 kilometrin matkan käsittänyt vetäytyminen tuli sittemmin tunnetuksi pitkänä marssina. Lokakuussa 1934 Jiangxista lähti matkaan noin 85 000 sotilasta sekä 15 000 puoluekaaderia ja virkamiestä. Niitä vastassa oli noin 700 000 Tšiangille uskollista sotilasta. Mao halusi joukkojen suuntaavan pohjoiseen, missä ne taistelisivat japanilaisia vastaan. Japanin-vastainen taistelu houkutteli häntä sekä isänmaallisista että propagandasyistä. Marssin alkaessa Maon valta oli edelleen vähäinen, sillä sotilaskomentajana toimi Zhu De, poliittisena komissaarina Zhou Enlai ja sotaopin asiantuntijana Otto Braun. Braun halusi kommunistien taistelevan tiensä KMT:n linjojen läpi, jotta armeija voisi yhdistyä muiden kommunistijoukkojen kanssa. Mao sen sijaan kannatti pitkää kiertotietä vaikeakulkuisten ja harvaan asuttujen seutujen läpi. Jälkimmäinen strategia osoittautui menestyksekkäämmäksi. Lisäksi Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin asettui tukemaan Maoa, jonka poliittiset kannat olivat Kiinan kommunistijohtajista lähimpänä hänen omiaan. Tammikuussa 1935 Mao nimitettiin pysyvän komitean jäseneksi ja maaliskuussa puna-armeijan poliittiseksi komissaariksi.
Marssin aikana kommunistit kävivät lukuisia taisteluja Kuomintangia, mantšuheimoja, muslimiratsuväkeä sekä paikallisten sotaherrojen joukkoja vastaan. Myös nälkä, sairaudet ja karkuruus verottivat kommunistien lukumäärää. Sichuanissa Maon armeija yhdistyi hetkeksi Zhang Guotaon 50 000 miehen vahvuisten joukkojen kanssa. Mao ja Zhang olivat kuitenkin erimielisiä perääntymisen reitistä, ja Mao jatkoi pohjoiseen ilman Zhangia. Hän saapui Shaanxin maakuntaan lokakuussa 1935, jolloin hänen joukkonsa olivat huvenneet 7 000 – 8 000 mieheen. Vuoden 1936 loppuun mennessä myös Zhun ja muiden kommunistijohtajien armeijat saapuivat Shaanxiin ja nostivat puna-armeijan vahvuuden 30 000 mieheen.
Perinteisen sodankäynnin näkökulmasta pitkä marssi oli Kiinan puna-armeijalle katastrofi. Raskaista tappioista huolimatta siitä tuli kuitenkin symboli kommunistien peräänantamattomuudelle ja taistelutahdolle. Sankaritarina innoitti monia nuoria kiinalaisia liittymään KKP:hen. Mao sai pitkän marssin myötä Kiinan puna-armeijan komentoonsa, mitä hän käytti poliittisen vaikutusvallan hankkimiseen. Kesään 1935 mennessä hän oli KKP:n tosiasiallinen johtaja, vaikka hänellä ei vielä ollutkaan muodollista puhemiehen virkaa.
Mukana marssilla oli Maon vaimo He, joka taittoi suuren osan matkaa raskaana ja oli yksi harvoista pitkästä marssista selvinneistä naisista. Matkan jälkipuoliskolla He haavoittui kranaatinsirpaleesta päähän, ja marssin päätyttyä hän matkusti Moskovaan hoidettavaksi. Mao tapasi He Zizhenin uudestaan vasta vuonna 1959. Hän järkyttyi suuresti nähdessään ennen niin eloisan naisen vanhentuneena ja psyykkisesti sairaana.
Joulukuussa 1936 Mao asettui Yan’aniin, josta tuli Kiinan kommunistien keskus seuraavien vuosien ajaksi. Yan’anin-kauden katsotaan loppuneen joko vuoteen 1945 ja toisen maailmansodan päättymiseen tai vuoteen 1947, jolloin KKP ja Kuomintang kävivät ratkaisevaa taistelua Kiinan herruudesta. KKP:n voiton jälkeen aikakausi romantisoitiin kommunistien välisen veljeyden, tasa-arvon ja päättäväisyyden vertauskuvaksi. Mao itse muisteli aikaa nostalgialla, ja halu palata Yan’anin vaatimattomaan mutta yhteisölliseen elämäntapaan vaikutti merkittävästi hänen myöhempiin poliittisiin päätöksiinsä.