Idries Shah
Opetukset > Opetustarinat (Teaching stories)

Shah käytti menestyksellisesti opetustarinoita ja huumoria töissään. Shah korosti yllättävien anekdoottien terapeuttista vaikutusta ja näiden tarinoiden paljastamia tuoreita näkökantoja. Tällaisten tarinoiden lukemisesta ja niistä keskusteleminen ryhmissä tuli merkittävä osa Shahin opintopiirien jäsenten toimintaa. Stanfordin yliopiston psykologian professori Robert Ornstein tutki transformatiivista tapaa jolla nämä hämmentävät tai yllättävät tarinat saattoivat horjuttaa oppilaan normaalia (ja tiedostamatonta) tietoisuuden tilaa. Ornsteinista tuli psykologikollega Charles Tartin ja arvostettujen kirjailijoiden kuten hovirunoilija (Poet Laureate) Ted Hughesin[81] ja Nobel-palkitun kirjailijan Doris Lessingin[43][82] kanssa yksi monista merkittävistä ajattelijoista, joihin Shahilla oli syvä vaikutus.
Shah ja Ornstein tapasivat 1960-luvulla. Ymmärtäessään, että Ornstein voisi olla ihanteellinen kumppani hänen opetuksiensa levittämisessä ja niiden kääntämiseen psykoterapian käsitteille, Shah teki hänestä edustajansa (khalifa) Yhdysvalloissa. Ornsteinin kirja The Psychology of Consciousness (1972) otettiin innostuneesti vastaan akateemisessa psykologisessa yhteisössä, sen julkaisun tapahtuessa samaan aikaan alan uusien mielenkiinnon kohteiden kuten biofeedbackin ja muiden mielialan ja tietoisuuden muuttamisen tekniikoiden kanssa. Ornstein on vuosien kuluessa julkaissut lisää kirjoja alalta.
Tieteenfilosofi ja fyysikko Henri Bortoft käytti opetustarinoita Shahin tuotannosta analogioina ajattelutavoille, jotka estivät ihmisiä ymmärtämästä Johann Wolfgang von Goethen tieteellistä metodia. Bortoftin kirja The Wholeness of Nature: Goethe's Way of Science sisältää kertomuksia Shahin kirjoista Tales of the Dervishes, The Exploits of the Incomparable Mullah Nasrudin ja A Perfumed Scorpion.
Alkuperäisessä historiallisessa ja kulttuurisessa ympäristössään suufilaiset opetustarinat jollaisia Shah popularisoi - ensin suullisesti välitettyinä ja myöhemmin kirjoitettuina suufilaisten uskomusten ja käytäntöjen välittämiseksi tuleville sukupolville - käsitettiin kaiken ikäisille ihmisille sopiviksi, lapset mukaan lukien, koska ne sisälsivät useita kerroksia merkityksiä. Shah vertasi suufitarinaa persikkaan: "Henkilö voi liikuttua ulkomuodosta emotionaalisesti kuin jos joku lainaisi hänelle persikan. Voit syödä persikan ja maistaa lisäksi ilahduttavan maun… voit heittää kiven pois - tai voit sen rikkoa ja löytää sen sisältä herkullisen ytimen. Tämä on kätketty ulottuvuus." Tämä oli tapa, jolla Shah kehotti yleisöänsä ottamaan vastaan suufitarinat. Ellei joku onnistunut löytämään tätä ydintä, tai piti tarinaa vain huvittavana tai pinnallisena, henkilö ei saavuttaisi mitään muuta kuin olivat vain katsoneet persikkaa, kun muut sisäistivät tarinan ja sallivat sen koskettaa itseään.
Tahir Shah mainitsee isänsä tarinankerronnan useassa kohtaa vuoden 2008 kirjassaan In Arabian Nights, ensin kertoakseen kuinka Idries Shah käytti opetustarinoita: "Isäni ei koskaan kertonut meille kuinka tarinat toimivat. Hän ei paljastanut eri kerroksia, tiedonmuruja tai toden ja fantasian sirpaleita. Hänen ei tarvinnut – koska, oikeissa olosuhteissa, tarinat aktivoituivat kylväen itse itsensä." Hän jatkaa kuvailemalla kuinka hänen isänsä käytti näitä tarinoita välittääkseen viisautta: "Isälläni oli aina tarina käsillä huomiomme kiinnittämiseksi tai keinona idean tai ajatuksen välittämiseksi. Hänellä oli tapana sanoa, että suuret itämaisten tarinoiden kokoelmat olivat kuin tietosanakirjoja, viisauden ja tiedon varastoja, valmiina tutkittavaksi, arvostettavaksi ja vaalittavaksi. Hänelle tarinat edustivat paljon muuta kuin pelkää ajanvietettä. Hän näki ne monitahoisina psykologisina dokumentteina jotka muodostivat kokoelman tietoa jota oli kerätty ja jalostettu ihmiskunnan aamunkoitosta asti ja joka oli suurimman osan ajasta välitetty suullisesti."
Myöhemmin kirjassaan hän jatkaa keskustelua tarinoista opetusvälineinä ja lainaa seuraavaa selitystä, jonka hänen isänsä antoi hänelle erään tarinan lopuksi:
Nämä tarinat ovat teknisiä dokumentteja, ne ovat kuin karttoja tai tietyntyyppisiä piirustuksia. Minun työni on näyttää ihmisille kuinka näitä karttoja käytetään koska he ovat unohtaneet sen. Saatat ajatella että se on outo tapa opettaa – tarinoiden välityksellä - mutta kauan sitten ihmiset välittivät viisautta näin. Kaikki osasivat ottaa tarinasta viisauden. He näkivät kerroksien läpi, samaan tapaan kuin sinä näet jäätyneen kalan jäälohkareessa. Mutta maailma, jossa me elämme, on menettänyt tämän taidon, taidon, joka heillä varmuudella joskus oli. He kuulevat tarinoita ja he pitävät niistä, koska tarinat huvittavat ja lämmittävät heitä. Mutta he eivät näe ensimmäisen kerroksen läpi jään sisään.

        — Tahir Shah, In Arabian Nights,
Olav Hammer, kirjassa Sufism in Europe and North America (2004), mainitsee esimerkin tällaisesta tarinasta. Tarina kertoo miehestä, joka etsii avaintaan maasta. Kun ohikulkeva naapuri kysyy mieheltä, oliko tämä todellakin paikka johon hän kadotti avaimensa, mies vastaa: "Ei, hukkasin sen kotonani, mutta täällä on valoisampaa kuin talossani."
Peter Wilson, kirjassa New Trends and Developments in the World of Islam (1998), lainaa toista tällaista tarinaa, jossa dervissiä pyydetään kuvailemaan opettajansa Alimin ominaisuuksia. Dervissi kertoo, että Alim kirjoitti kauniita runoja ja inspiroi häntä uhrautuvuudellaan ja palvelemalla kanssaihmisiään. Kysyjä hyväksyy mielellään nämä ominaisuudet vain huomatakseen dervissin nuhtelevan häntä: "Nämä ovat ominaisuuksia, jotka olisivat vedonneet Alimissa sinuun." Dervissi jatkaa sitten listaamalla ominaisuuksia jotka todellisuudessa tekivät Alimista vaikuttavan opettajan: "Hazrat Alim Azimi sai minut ärtymään, mikä pakotti minut tarkastelemaan ärtymystäni ja jäljittämään sen lähteen. Alim Azimi sai minut vihaiseksi niin, että pystyin tuntemaan ja muuntamaan vihani." Dervissi selittää, että Alim Azimi seurasi moitteen tietä (path of blame), provosoiden tarkoituksellisesti rajuja hyökkäyksiä itseään kohtaan tuodakseen sekä oppilaidensa että kriitikoidensa puutteet päivänvaloon, jotta ne voitaisiin nähdä sellaisina kuin ne todellisuudessa olivat: "Hän näytti meille eriskummallisuuksia niin, että eriskummallisesta tuli jokapäiväistä ja saatoimme ymmärtää mitä se todella on."