stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gunnar von Wright
Luottamustoimet

Gunnar von Wright toimi puheenjohtajana, jäsenenä ja sihteerinä useissa puolustuslaitoksen järjestelyä ja valtakunnan taloudellisen puolustusvalmiuden kehittämistä käsitelleissä komiteoissa vuosina 1922–1928. Hän toimi myös ruotsinkielellä suoritettavien tutkintojen varalle asetetun tutkintolautakunnan apujäsenenä vuosina 1928–1935 ja kutsuntalaitoksen keskuslautakunnan sotilasjäsenenä vuosina 1928–1933. Yleisesikunnan kunniatuomioistuimen jäsenenä hän toimi vuosina 1922, 1924–1925 ja kunnianeuvoston varajäsenenä vuosina 1922–1923. Hän toimi  Keskinäinen Vakuutusyhtiö Teollisuus-Tapaturman johtokunnan jäsenenä vuosina 1945–1964 ja Helsingin Säästöpankin isännistön jäsenenä vuosina 1947–1971. Hän kuului myös useisiin valtiovallan tai talouselämän järjestöjen asettamiin teknillis-teollisia ja talouspoliittisia kysymyksiä käsitteleviin toimikuntiin, valiokuntiin, ja lautakuntiin. Gunnar von Wright osallistui myös GATT ja EFTA sopimusneuvotteluihin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppeuführer 24. joulukuuta 1916  Gruppenführer 28. lokakuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 16. toukokuuta 1923  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1927  Eversti 17. huhtikuuta 1935  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 30. joulukuuta 1926 |      |  Suomen Leijonan 1. lk. komentajamerkki  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Einar Reuter

Einar Reuter.
Einar Reuter (taiteilijanimeltään H. Ahtela; 7. syyskuuta 1881 Tornio – 12. lokakuuta 1968 Kajaani) oli suomalainen kirjailija, taidekriitikko ja taidemaalari, joka oli varsinaiselta ammatiltaan metsänhoitaja. Reuter muistetaan erityisesti taidemaalari Helene Schjerfbeckin ystävänä ja hänen taiteensa tunnetuksi tekijänä. Runsaasti myös ulkomailla matkustaneesta nuorukaisesta tuli asiantuntija, kirjoittaja ja taiteilija, joka teki tunnetuksi 1900-luvun alun modernismin vaikutteita.
Elämänvaiheet

Torniossa postinhoitaja Ernst Eliel Reuterin ja hänen vaimonsa Hulda Irene Bäckin perheeseen syntynyt Einar Reuter kiinnostui jo koulussa luonnosta ja kulttuurista. Hän tutustui Lapin luontoon ollessaan isänsä mukana tämän virkamatkoilla ja harrasti kasvien keräilyä. Valmistuttuaan ylioppilaaksi Oulun klassisesta lyseosta 1901 Reuter olisi halunnut puutarha-alalle, mutta koska Suomessa ei ollut tuolloin alan ylempää koulutusta, hän kävi Evon metsäopiston ja valmistui sieltä metsänhoitajaksi 1904.
Reuter toimi Perä-Pohjolan Maanviljelysseuran metsätalousneuvojana vuosina 1905–1910 ja 1914–1920. Hänen asemapaikkanaan oli tällöin Tornio, mutta hän joutui työssään kiertämään ympäri Lappia. Vuosina 1910–1914 ja 1920–1927 Reuter oli Etelä-Taivalkosken hoitoalueen aluemetsänhoitajana Taivalkoskella. Vuonna 1927 hän siirtyi vuosiksi 1927–1931 Virtain hoitoalueen aluemetsänhoitajaksi Ähtäriin, mutta palasi pian takaisin pohjoiseen ja asettui perheineen Kajaaniin, jossa hän asui vuodesta 1931 lähtien. Reuter jäi eläkkeelle Kajaanin aluemetsänhoitajan virasta vuonna 1950.
Reuter ja ruotsalainen lääkintävoimistelija Tyra Arp kihlautuivat 1919 ja menivät naimisiin 1922. Perheeseen syntyi kaksi lasta vuosina 1923 ja 1926 ja myöhemmin vielä kaksi lasta lisää.
Taidemaalari

Jo lapsena Reuter kiinnostui kuvataiteesta.. Hän  ei saanut muodollista opetusta maalaukseen vaan aloitti itseoppineena harrastelijana. Reuterin töitä oli ensimmäisen kerran näytteillä vuonna 1906 Suomen Taideyhdistyksen kevätnäyttelyssä. Reuter signeerasi työnsä tuolloin vielä omalla nimellään, mutta pian hän siirtyi käyttämään yksinomaan taiteilijanimeä H. Ahtela (nimi tuli vedenhaltija Ahdista). Ensimmäisen yksityisnäyttelynsä Reuter piti vuonna 1919.
Reuter teki useita ulkomaanmatkoja 1910-luvulta alkaen, muun muassa (Pariisiin vuosina 1909, 1913, 1914 ja 1925, Saksaan, Italiaan, Ranskaan ja Norjaan vuonna 1913) ja Pietariin 1914 ja 1917. Hän tutustui uusiin eurooppalaisiin taidevirtauksiin, kuten fauvismiin, ekspressionismiin ja kubismiin sekä muun muassa Paul Gauguinin ja Edvard Munchin tuotantoon. Pitkät ulkomaanmatkat olivat mahdollisia vaihtelevien työsopimusten takia. Matkojen takia Reuter tunsi aikansa eurooppalaista nykytaidetta erinomaisesti.
Pohjoista luontoa kuvaavissa maisemamaalauksissaan Reuter pyrki pelkistyneeseen modernismiin, jossa maiseman yksityiskohtia karsittiin ja muotoja korostettiin ääriviivoilla. Myös teosten väriskaala oli niukka ja rajattu tummiin värisävyihin.
Taidemaalari > Ystävyys Helene Schjerfbeckin kanssa

Helene Schjerfbeck
Maalauksia
Hjördis | Hälytys | Mustataustainen omakuva | Omakuva, valoa ja varjoa | Ovi | Ryöväri paratiisin portilla | Sininauhainen tyttö | Tanssiaiskengät | Toipilas | Tyttö hiekkakuopassa | Äitini
Artikkeleita
Constantin Guys | Einar Reuter | Magnus Schjerfbeck | Gösta Stenman | Helena Westermarck | Maria Wiik
Vuonna 1913 Reuter hankki kokoelmaansa ensimmäiset Helene Schjerfbeckin maalaukset. Nämä teokset tekivät niin suuren vaikutuksen Reuteriin, että hän matkusti maaliskuussa 1915 Hyvinkäälle tapaamaan Schjerfbeckiä. Tästä sai alkunsa heidän pitkäaikainen ystävyytensä ja kirjeenvaihtonsa, jota jatkui Schjerfbeckin kuolemaan saakka 1946. Reuter ja Gösta Stenman järjestivät vuonna 1917 Schjerfbeckin teosten ensimmäisen yksityisnäyttelyn Helsingissä ja samana vuonna Reuter julkaisi ensimmäisen monografian Schjerfbeckistä. Schjerfbeck puolestaan maalasi vuosien 1915–1924 välillä neljä eri muotokuvaa Reuterista. Näistä tunnetuin on vuonna 1918 maalattu Purjehtija. Teos maalattiin Tammisaaressa, jossa Schjerfbeck ja Reuter olivat pari viikkoa yhdessä maalaamassa.
Ystävyys Helene Schjerfbeckin kanssa säilyi yli kolmenkymmenen vuoden ajan. Schjerfbeck kirjoitti Reuterille yli 1 100 kirjettä tai postikorttia. Schjerfbeck ja Reuter liittoutuivat taidekäsityksissään ja näkemyksissään taidepolitiikasta.
Taidemaalari > Vapaat

Loppukesällä 1920 Reuter, Schjerfbeck, Bernhardt Häkli ja Ragnar Ungern perustivat modernistisen taiteilijaryhmän nimeltä Vapaat – De Fria. Ryhmä järjesti ensimmäisen hyvän vastaanoton saaneen yhteisnäyttelynsä marras-joulukuun vaihteessa vuonna 1920 Salon Strindbergillä Helsingissä. Ryhmän toinen ja samalla viimeinen näyttely pidettiin maalis- ja huhtikuun vaihteessa 1924 Gösta Stenmanin salongissa Helsingissä.  Vuonna 1925 ryhmä hajosi, kun siihen kuulunut Bernhard Häkli perusti oman huonekaluliikkeen Lahteen ja lopetti maalaamisen. Ragnar Ungern oli jättänyt ryhmän jo aikaisemmin.
Reuter yritti houkutella Vapaiden näyttelyyn myös Onni Okkosta, joka oli myös harrastelijamaalari. Okkoseen Reuter kertoi tutustuneensa ensimmäisen maailmansodan aikana Torniossa, ja ystävyyssuhde kesti koko elämän.
Oman maalausharrastuksensa Reuter lopetti naimisiinmenonsa jälkeen vuonna 1923, mutta jatkoi maalaamista uudelleen jäätyään eläkkeelle. Reuterin teoksia oli 1950- ja 1960-luvuilla esillä useissa yhteisnäyttelyissä ja hän piti myös omia yksityisnäyttelyitään.
Taidemaalari > Taiteenkerääjä

Reuter oli myös taiteenkeräilijä ja hänen kokoelmaansa kuului Schjerfbeckin teosten lisäksi Ivar Aroseniuksen, Juho Rissasen, Tyko Sallisen, Hugo Simbergin ja Ellen Thesleffin maalauksia, sekä kuvanveistäjä Wäinö Aaltosen kaksi veistosta Mailis ja Pieni kahlaaja.
Kirjailija

Reuterin kirjallinen tuotanto oli hyvin monipuolista. Hän kirjoitti metsätalouden ammattiasioista, laati taide- ja kirjallisuusarvosteluja ja kirjoitti myös kaunokirjallisia teoksia ja runoja. Romaaneissaan hän kuvasi Perä-Pohjolan luontoa ja elämää. Niitä olivat Korven kamppailu (1916) ja Pyhitysvaaran vanha asujain (1918) ja Pohjolan rapsodia (1941).
Erno Paasilinna luonnehtii hänen proosatuotantoaan juonellisesti virkeäksi ja kerronnaltaan värikkääksi. Ihmiset on kuvattu humoristisesti ja heidän terveellisiä ja yksinkertaisia elämäntapojaan ihaillen. Maalailevat jaksot syrjättävät aika ajoin tapahtumasisällön.
Kirjailija > Kriitikko

Ateneumin taidemuseon taidekokoelmia ja taidehankintoja Reuter kritisoi voimakkaasti arvioiden niitä jälkijättöisiksi ja varsinkin ulkomaisen taiteen osalta asiantuntemattomiksi artikkeleissa, jotka julkaistiin Uudessa Suomessa vuosina 1921, 1954 ja 1959. Reuter kirjoitti Tulenkantajien albumiin artikkelin aiheesta ”Euroopan uusi taide” (1925) ja Tulenkantajien aikakauslehteen kaksiosaisen artikkelin aiheesta ”Ruotsin ja Suomen nykyinen maalaustaide” (1928).
Reuter toi esiin kirjoituksillaan Helene Schjerfbeckin ja muiden modernistien taidetta. Lukuisat artikkelit aiheuttivat sen, että Hyvinkäällä asunut Schjerfbeck alkoi tulla melko tunnetuksi 1920-luvulla. Einar Reuter käytti sanaa asetelma vuonna 1917 ilmestyneessä monografiassa, jonka otsikko oli Helena Schjerfbeck. Käsite yleistyi myöhemmin kielenkäyttöön. Aikaisemmin käytettyä sanaa ”hiljaiselo” Reuter piti mahdottomana.
Reuter kirjoitti myös kirjoja maalaustaiteesta. Vuonna 1945 ilmestyi esseekokoelma Taiteilijan kamppailu, jossa Reuter analysoi sellaisten hänelle itselleen merkittävien taiteilijoiden kuten Ivar Aroseniuksen, Leander Engströmin, Constantin Guysin, Ernst Josephsonin ja Edvard Munchin elämää ja tuotantoa, ja vuonna 1951 Reuter julkaisi Helene Schjerfbeckistä laajan elämäkertateoksen nimeltä Kamppailu kauneudesta. Tässä elämäkerrassa Reuter käytti lähteenä muun muassa kirjeenvaihtoaan Schjerfbeckin kanssa.
Tuotanto > Kirjallista tuotantoa

Pohjan jäillä. Kuvaelma Suomen sodan loppuvaiheista Tornion seudulla jouluk.-marraskuussa 1808–09. 1909 (nimimerkillä E. R.)
Lapinmaan metsät ja kasvullisuus noin v. 1830. Jaakko Fellmanin muistiinpanoista koonnut ja suomentanut Einar Reuter. 1909
Tornista, runoja. 1912
Korven kamppailuja, kertomuksia. 1916
Helena Schjerfbeck. Jäljennöksin 25 maalauksesta ja piirroksesta. 1917
Degeneré, kauhu- ym. kertomuksia. 1918
Pyhitysvaaran vanha asujain, kertomus. 1918
Korasaaren uusi tulokas, kertomus. 1921
Pohjolan rapsodia, romaani. 1941
Taiteilijan kamppailu. Eräitä taiteen kiihkeimpiä etsijöitä, esseekokoelma. 1945
Helena Schjerfbeck. Kamppailu kauneudesta, elämäkerta. 1951
Kauneutta tavoittamassa. 1970
Tuotanto > Maalauksia

Kevätusvaa Vuokatilla II, 1956. (Arkistoitu – Internet Archive)
Purjehtija, Helene Schjerfbeckin maalaus Reuterista vuodelta 1918.
Ykspihlaja

Ykspihlajan kaupunginosaa, näkymä Sammon- ja Louhenkadun risteyksestä.
Ykspihlajan pienvenesatamaa Potinrannassa.
Ykspihlaja (ruots. Yxpila) on vanha Kokkolan työläiskaupunginosa. Siellä sijaitsee muun muassa Kokkolan satama.
Ykspihlajassa toimii myös Suomen aktiivisimpiinlähde? kuuluva harrastajateatteri, Ykspihlajan Työväen Näyttämö. Teatterin näyttämönä toimii Ykspihlajan työväentalo, joka on toiminut mm. sotasairaalana. Ykspihlajassa on myös arkkitehti Aarne Nuortilan suunnittelema kirkko.
Ykspihlaja on nykyisin omakotitaloaluetta. Takavuosina puhuttiin ”Pihlajan jengistä”, jolla oli oma maineensa. Aikoinaan Ykspihlajan pääkadun Satamakadun varrella on ollut lukuisia baareja, kauppoja ja puoteja. Sittemmin, kun laivalastien purkaminen ja lastaus ovat nykyaikana nopeutuneet, palvelut Satamakadulla ovat vähentyneet.
Ykspihlajassa sijaitsee myös merkittävä teollisuusalue, jolla sijaitsee Boliden AB:n sinkkitehdas ja rikkihappotehdas, CABB Oy, Yara Suomi Oy, Tetra Chemicals Europe Oy ja Freeport Cobalt Oy. Tehdasalueesta suuren osan rakensi aikoinaan valtionyhtiö Kemira (Rikkihappo Oy), mutta tehtaan osia myytiin myöhemmin eri yhtiöille. Sama koski Outokummun metallurgista tehdasta. Nämä yritykset työllistävät yhteensä noin 1 000 henkilöä.
Tehdasalueen koillispuolella Santahaassa on puolustusvoimien entinen Kokkolan asevarikko, joka lakkautettiin 2000-luvun ensikymmenen puolivälissä. Alue on nykyisin asevarikon ostaneen sijoitusyhtiön LSK Business Park Oy:n omistuksessa. Kokkolan kaupunki valmistelee alueen ostamista.
Ykspihlajan Reima on perinteikäs urheiluseura Ykspihlajasta. Seura pelaa jalkapallossa miesten kolmosta.
Aiheesta muualla

Airola, Outi: Ykspihlaja-kirja, ISBN 952-91-8009-8
Kansalaisen karttapaikka
Ykspihlajan Asukasyhdistys verkossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Yhdysvaltain ilmaisku Libyaan

Yhdysvaltain ilmaisku Libyaan, koodinimeltään Operaatio El Dorado Canyon, oli Yhdysvaltain ilmavoimien, merijalkaväen ja merivoimien tekemä operaatio Tripolin ja Bengasin kaupungeissa 15. huhtikuuta vuonna 1986. Hyökkäys kesti noin 30 minuuttia ja siinä kuoli 15 libyalaista siviiliä ja Libyan johtaja Muammar Gaddafin ottotytär, minkä lisäksi kaksi hänen poikaansa loukkaantui.
Tausta

Länsi-Berliinissä tapahtui 5. huhtikuuta vuonna 1986 noin 500-henkisessä diskossa pommi-isku, jossa kuoli kaksi amerikkalaista merijalkaväen sotilasta sekä yksi turkkilainen nainen. Yhdysvaltain tiedustelupalvelu piti täysin selvänä sitä, että Libya olisi järjestänyt terrori-iskut diskoon.
24. maaliskuuta 1986 Yhdysvaltain laivasto ja ilmavoimat aloittivat Ison-Syrtin edustalla sotaharjoitukset, jolloin Libyan ilmavoimat tulittivat niitä.
Yhdysvallat vastasi iskuun tulittamalla Libyan sotalaivoja sekä ohjustukikohtia. Yksi partioalus, jossa oli 150 merisotilasta, upposi.
Isku

Hyökkäykseen osallistui kaksitoista F-111 Aardvark -pommikonetta sekä kolme EF-111A Raven -pommikonetta, jotka nousivat 14. huhtikuuta ilmaan RAF Lakenheathin ja RAF Mildenhallin lentotukikohdista Suffolkista, Englannista,  samalla kun viisitoista A-6 Intruder-, A-7 Corsair II- ja F/A-18 Hornet-lentokonetta lähti Upper Heyfordin lentotukikohdasta Oxfordshirestä Englannista kohti Välimerta kiertäen Biskajanlahden ja suunnaten Gibraltarensalmen yli Yhdysvaltojen laivaston kolmelle lentotukialukselle USS Saratogalle, USS Americalle ja USS Coral Sealle, jotka oli ankkuroitu Isolle-Syrtille.
Yhdysvaltain ilmavoimat aloittivat hyökkäyksen 15. päivän vastaisena yönä Libyan pääkaupunki Tripoliin ja satamakaupunki Bengasiin. Hyökkäykset oli suunnattu Tripolissa Libyan johtajan eversti Muammar Gaddafin päämajaan – Gaddafi itse selvisi iskusta loukkaantumatta – sekä Al Azziyahin sotilastukikohtaan sekä sotilaslentokentälle. Bengasissa kohteet olivat Beninan lentokenttä sekä Al Jamahiriyahin sotilastukikohta.
Jälkipyykki

Libyan televisiossa esiintyvä Gaddafi oli silminnähden järkyttynyt.Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan sai vahvan tuen kotimaassa iskusta Libyaan. Televisiossa esiintyvä Reagan sanoi "Gaddafin laskeneen meidän jäävän passiiviseksi mutta laskeneen väärin".
Vaikka Reagan yritti saada eurooppalaisia liittolaisia taakseen, niin EY-parlamentti tuomitsi Libyan terrorismin, mutta vaati kohtuullisuutta Libyaa kohden . Sekä arabivaltiot että itäblokki tuomitsivat iskut.
Libyan virallisten tietojen mukaan hyökkäyksessä kuoli siviileitä, lähinnä naisia ja lapsia, mutta Yhdysvaltain tietojen mukaan kohteet olivat sotilaalliset.
Reagan sanoi olevansa valmis uusiin iskuihin, ellei Libya lopettaisi hyökkäyksiä amerikkalaisia ja heidän omaisuuttaan vastaan maailmassa.
Hugo Riemann

Hugo Riemann 1889.
Karl Wilhelm Julius Hugo Riemann (18. heinäkuuta 1849, Gross-Mehlra bei Sondershausen – 10. heinäkuuta 1919, Leipzig, Saksa) oli saksalainen musiikintutkija, pedagogi ja säveltäjä. Hän opiskeli Berliinin ja Tübingenin yliopistoissa oikeustiedettä, filosofiaa, germanistiikkaa ja historiaa. Musiikkitiedettä hän opiskeli Leipzigin yliopistossa Oscar Paulin johdolla ja pianonsoittoa Leipzigin konservatoriossa Carl Reinecken ja Salomon Jadassohnin oppilaana. Hänen väitöskirjaansa Über das musikalischen Hören ei hyväksytty Leipzigissa, vaan hän väitteli tohtoriksi Göttingenissä 1873. Väitöskirja julkaistiin painettuna 1874 nimellä Musikalische Logik.
Riemann toimi 1873–1878 Bielefeldssä pianonsoitonopettajana ja kapellimestarina. Vuonna 1878 hänen dosentuuriväitöksensä hyväksyttiin Leipzigin yliopistossa. Tutkimus julkaistiin painettuna nimellä Studien zur Geschichte der Notenschrift 1878 ja siitä otettiin uusintapainos 1970. Hampurin konservatoriossa Riemann opetti pianonsoittoa ja musiikinteoriaa 1881–1890. Hampurista hän siirtyi Wiesbadenin konservatorion opettajaksi vuosiksi 1890–1895. Vuodet 1895–1910 hän opetti Leipzigin yliopistossa dosenttina ja sai professuurin 1901. Vuodesta 1911 lähtien hän oli vakinainen kunniaprofessori. Riemann toimi myös 1908 perustetun Musikwissenschaftliches Institutin ensimmäisenä johtajana ja 1914 perustetun Staatliches Forschungsinstitut für Musikwissenschaftin ensimmäisenä johtajana.
Riemann oli yksi nykyaikaisen musiikkitieteen luojista, jonka käsitykset ovat vaikuttaneet paljon saksankielisissä maissa ja Pohjoismaissa. Hänen perehtyneisyytensä oli varsin laaja-alaista ja hän toimikin kaikilla aikansa musiikkitieteen osa-alueilla. Hän myös edesauttoi musiikkitieteen kehittymistä vakavastiotettavaksi akateemiseksi oppiaineeksi. Hän perusti tutkimustyönsä filosofian uuskantilaisiin virtauksiin, joista tärkeimpiä olivat Hermann Lotzen ja Wilhelm Windelbandin näkemykset. Riemannin varhaisimmat työt olivat empiirisesti suuntautuneita ja ne erosivat melkoisesti myöhemmistä idealistisista töistä. Varhaiset tutkimukset käsittelivät esimerkiksi sävelen akustisia ominaisuuksia ja sävelaistimuksen fysiologisia edellytyksiä.
Riemann tunnetaan muun muassa Moritz Hauptmannin ja Arthur von Oettingenin töiden pohjalta luomastaan sointuteoriasta, jota nimitetään funktio-opiksi. Hän kehitti sitä vaihe vaiheelta 1870- ja 1880-luvuilla. Lopullisen muotonsa oppi sai Riemannin teoksessa Vereinfachte Harmonielehre (1893). Tunnettu on myös laaja musiikinteorian historia Geschichte der Musiktheorie im 9.–19. Jahrhundert (1898). Teos on puutteistaan ja virheellisyyksistään huolimatta merkittävä alansa perusteos. Aikanaan merkittävä kirja oli myös musiikkitietosanakirja Musik-Lexikon (1882). Hugo Riemannin sävellystuotanto käsittää noin 80 teosta, jotka ovat enimmäkseen kamarimusiikkia, pianosävellyksiä ja lauluja.
Riihiö

Riihiö oli pieni kyläyhteisö Karjalankannaksella sijainneella Kivennavalla Vehmaisten kylän takana rajalle päin. Riihiö oli aivan rajan pinnassa, Venäjän puolella Lempaalanjärvi ja Lempaala. Kylässä oli talvisodan syttyessä vain kolme taloa:  rajavartioston talo, metsänvartijantalo ja Kakon talo.
Vanhan rajan tuntumassa on nykyisin asutusta tuolla kohdin, mutta ei kuitenkaan Riihiön kohdalla vaan Inkerinmaan puolella.
Yksityisoikeus

Oikeuden vaaka
Oikeusjärjestys
Julkisoikeus
Valtiosääntöoikeus
Hallinto-oikeus
Finanssioikeus
Rikosoikeus
Prosessioikeus
Eurooppaoikeus
Kansainvälinen oikeus
Yksityisoikeus
Henkilöoikeus
Varallisuusoikeus
Perhe- ja jäämistöoikeus
Työoikeus
Kauppaoikeus
Ympäristöoikeus
Urheiluoikeus
Lääkintä- ja bio-oikeus
Kansainvälinen yksityisoikeus
Oikeuden yleistieteet
Oikeusteoria
Oikeushistoria
Oikeussosiologia
Oikeustaloustiede
Oikeuden ja sukupuolen tutkimus
Oikeusinformatiikka
Yksityisoikeus (myös siviilioikeus) on oikeustieteen tutkima oikeudenala, jonka mielenkiinnon kohteena ovat yksityishenkilöiden väliset oikeussuhteet. Sille rinnakkainen oikeudenala on julkisoikeus, joka sääntelee julkisyhteisöjen toimintaa julkisen vallan haltijoina. Näiden kahden perinteinen jyrkkä ero on kaventunut ja oikeudenalat ovat lähentyneet toisiaan. Siviilioikeus-nimitystä käytetään usein yksityisoikeuden synonyyminä. Toisaalta siviilioikeudella tarkoitetaan yleistä yksityisoikeutta, joka on vain yksityisoikeuden osa.
Yksityisoikeutta ja julkisoikeutta erottaa useampi tekijä. Julkisoikeus sääntelee oikeussuhteita, joissa yhtenä osapuolena on julkisyhteisö. Yksityisoikeuden lähtökohtana on yksityisten etujen kunnioittaminen yhteisten etujen sijaan. Oikeudenalojen oikeuskeinot ja oikeusseuraamukset ovat erilaiset. Yksityisoikeudellisia seuraamuksia ovat esimerkiksi vahingonkorvaus ja sopimuksen purku, kun taas julkisoikeudessa käytetään rangaistuksia ja vaikkapa toimiluvan peruuttamista. Näitä kahta oikeudenalaa erottaa myös historiallinen perinne sekä niiden käyttämät erilaiset käsitteet ja periaatteet. Tyypillisesti sopimus kuuluu yksityisoikeuteen ja julkiset palvelut julkisoikeuteen. Jaottelu ei koske vain lainsäädännön systematiikkaa, vaan jako on perustana myös tuomioistuinlaitoksen toiminnalle. Yksityisoikeuteen liittyvät asiat käsittelee yleinen tuomioistuin, kun taas julkisoikeudellisia oikeussuhteita ratkovat hallintotuomioistuimet.
On myös oikeudenaloja, jotka eivät sijoitu julkisoikeuteen eivätkä yksityisoikeuteen, koska niiden normiaines on peräisin kummaltakin alueelta. Tällaisia ovat maatalousoikeus, lääkintäoikeus ja osittain myös ympäristöoikeus. Uusien oikeudenalojen muodostuminen on haaste perinteiselle jaottelulle. Jaottelua ei myöskään vakiinnuta normiston tarkastelu toiminnallisissa yhteyksissään.
Jaottelu

Jaottelu voidaan tehdä usealla eri tavalla, mutta perinteisesti yksityisoikeus on jaettu erityiseen ja  yleiseen yksityisoikeuteen. Jako on sopimuksenvarainen ja  perustuu pohjoismaiseen oikeusperinteeseen. Jaon lähtökohtana on Saksassa 1800-luvulla syntynyt tapa erotella käsitteet toisistaan. Nykyään jaolla on melko vähän merkitystä. Yleisesti katsoen oikeudenalajaottelu on tarpeellinen varsinkin opetuskäytössä, jotta ihminen pystyy ottamaan haltuunsa laajan normiston. Jaottelun avulla voidaan osoittaa oikeusjärjestyksen yleisiä periaatteita, jolloin yksittäisten oikeussäännösten soveltaminen on vaivattomampaa.
Yksityisoikeus on perinteisesti jaettu
yleiseen yksityisoikeuteen eli varsinaiseen siviilioikeuteen sekä
erityiseen yksityisoikeuteen.
Yleinen yksityisoikeus jaetaan seuraavasti:
Henkilöoikeus
Varallisuusoikeus (katso jakoa alla)
Perheoikeus
Jäämistöoikeus
Erityiseen yksityisoikeuteen kuuluvat:
Ympäristöoikeus
Kauppaoikeus
Työoikeus
Markkinaoikeus (mm. osittain immateriaalioikeus)
Yleiseen yksityisoikeuteen kuuluva varallisuusoikeus jaetaan lisäksi seuraavasti:
Esineoikeus
Velvoiteoikeus
Immateriaalioikeus
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yksityisoikeus Wikimedia Commonsissa
Yhteisöllinen kiusaaminen

Yhteisöllinen kiusaaminen on  yksi kiusaamisen vakavimmista muodoistakenen mukaan?. Yhteisöllisessä kiusaamisessa kiusaaja on muun yhteisön mielestä viaton uhri, kun taas kiusattua pidetään yleensä sairaana, siis perustavasti kyvyttömänä noudattamaan normeja. Kiusaaja pystyy alistamaan toisia, koska yhteisön normit ovat sokeita alistamiselle. Yhteisö uskoo, että se on virheetön eikä se tarvitse keinoja estää niinkin äärimmäisiä ongelmia. Kiusaajan epäsosiaalisuus voi siis olla myös yhteisön tuote ja yhteisön epärationaalisuuden tuote.
Yhteisöllisen kiusaamisen muotoja

Hyljeksintä
Koulukiusaaminen
Nöyryyttäminen
Panettelu
Pelottelu
Simputus
Syrjintä
Työpaikkakiusaaminen
Vitsailu