stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nurhaci
Varhaisvuodet

Nurhaci syntyi vuonna 1559. Koska hän kuului Sukshu-joen heimon Gioro-klaaniin, hän väitti olevansa myös
Möngke Temürin (Mentemun), muutamia vuosi­satoja aikaisemmin eläneen mongolien ja džurtšenien päällikön jälkeläinen. Kiinalaisten lähteiden mukaan hän nuoruudessaan toiminut sotilaana Ming-dynastian kenraali Li Chengliangn alaisuudessa Fushunissa ja oppinut samalla kiinaa.
Vuonna 1582 hänen isänsä Taksi ja iso­isänsä Giocangga surmattiin kilpailevan džurtšen-päällikkö
Nikan Wailanin hyökätessä Guren kylään (nimi Nikan wailan merkitsee džurtšenin kielessä "Kiinan kansan sihteeriä", minkä vuoksi jotkut histori­oitsi­jat pitävät hänen olemassa­oloaan kyseen­alaisena). Seuraavana vuonna Nurhaci ryhtyi yhdistämään alueen džurtšen-heimoja.
Vuonna 1584, ollessaan 25-vuotias, Nurhaci hyökkäsi Nikan Wailania vastaa Tulunin kylään kostaakseen isänsä ja iso­isänsä kuoleman. Heidän kerrotaan jättäneen jälkeensä vain kolme­toista ase­pukua. Nikan Wailan pakeni Erhuniin, mutta sinnekin Nurhaci hyökkäsi häntä vastaan vuonna 1587. Tällöin Nikan Wailan pakeni Li Chengliangin alueelle. Päästäkseen Nurhacin kanssa parempiin väleihin Li luovutti hänelle Nikan Wailanin, jonka hän mestasi välittömästi. Lin tuella Nurhaci pystyi seuraavina vuosina vähitellen vahvistamaan asemaansa.
Džurtšen-heimojen yhdistäminen

Vuonna 1593 Nurhacia vastaan hyökkäsi yhdeksän liittoutunutta heimoa: Yehe, Hada, Ula, Hoifa, Kortšin, Sibe, Guwalca, Jušeri ja Neyen, mutta Nurhaci voitti nämä kaikki täydellisesti Guren taistelussa.
Vuosina 1599–1618 Nurhaci kävi taisteluja neljää Hulun-heimoa vastaan. Vuonna 1599 hän hyökkäsi Hadaan, jonka hän valloitti lopullisesti vuonna 1603. Vuonna 1607 hän valloitti Hoifan sen jälkeen, kun sen beile, Baindari oli kuollut. Vuonna 1613 hän kukisti Ulan beilen Bujantain ja lopulta vuonna 1519 Sarhun taistelussa Yehen ja sen beilen Gintaisin.
Vuonna 1519 hän antoi kahdelle kielen­kääntäjälle, Erdeni Bagshille ja Dahai Jarquchille tehtäväksi laatia mantšun kielelle kirjoitus­järjestelmä. Sen pohjana oli mongolin kirjaimisto.
Vuonna 1606 mongolit myönsivät Nurhacille Kundulunin kaanin arvo­nimen.
Vuonna 1616 Nurhaci julistautui kaaniksi eli kuninkaaksi ja perusti ns. Myöhemmän Jin-dynastian. Nimi viittasi varhaisempaan, vuosina 1115–1234 hallinneeseen Jin-dynastiaan, joka sekin oli ollut džurtšenien perustama. Samalla hän antoi klaanilleen nimen Aisin Goro. Myöhemmin, vuonna 1626, hänen poikansa Hong Taiji antoi dynastialle nimen Qing-dynastia, mutta Nurhacia pidetään usein Qing-dynastian perustajana.
Vuonna 1625 hän teki Mukdenista (nykyisestä Shenyangista, Liaoningin maa­kunnassa) valta­kuntansa pää­kaupungin, 
 ja rakennutti sinne palatsin.
Järjestäessään valta­kuntansa hallinnon uudestaan Nurhaci nimitti viisi johtavaa neuvos­miestä, jotka olivat Anfiyanggū, Eidu, Hūrhan, Fiongdon ja Hohori.
Vasta kaaniksi tultuaan Nurhaci sai liitetyksi valtakuntaansa myös Ulan ja Yehen klaanit.
Suhteet Ming-dynastiaan

Vuonna 1618 Nurhaci laati asia­kirjan, joka tunnetaan nimellä "Seitsemän epä­kohtaa" ja jossa hän luetteli seitsemän syytöstä Kiinaa vielä tuolloin hallinnutta Ming-dynastiaa vastaan, ja samana vuonna hän ryhtyi myös kapinoimaan Mingin yli­valtaa vastaan. Suurin osa syytöksistä liittyi hänen riitaisuuksiinsa Yehe-heimoa vastaan ja siihen, että Ming suosi Yeheä.
Nurhaci johti monia menestyksellisiä sotaretkiä Ming-dynastiaa, Koreaa, mongoleja ja muita džurtšen-heimoja vastaan ja laajensi suuresti hallinnassaan ollutta aluetta. Vuonna 1626 Nurhaci lopulta koki ensimmäisen vakavan sotilaallisen tappionsa, jonka sai aikaan Ming-kenraali Yuan Chonghuan. Yuanilla oli käytössään portugalilaisvalmisteisia tykkejä, ja Nurhaci haavoittui Ningyanin taistelussa. Hän ei voinut enää parantua fyysisesti eikä henkisesti, ja hän kuoli kaksi päivää myöhemmin, 30. syyskuuta 1626, De-A Manin kaupungissa, 68-vuotiaana. Hänet haudattiin mausoleumiin, Fuling-hautaan, Shenyangin itäpuolella.
Perintö

Yksi Nurhacin kestävimmistä aikaan­saannoksista, oli Kahdeksan lippukuntaa, sotilaallinen järjestelmä, josta myöhemmin tuli Kiinan Qing-dynastian aikaisen armeijan perusta. Lippu­kuntien asema ei suuresti muuttunut Nurhacin eikä hänen seuraajiensa aikana, vaan ne pysyivät pääasiassa kuningas­perheen valvonnassa. Kaksi valio­joukkoa, Keltaiset lippu­kunnat, olivat suoraan Nurhacin valvonnsassa. Kahta Sinistä lippu­kuntaa johti kuolemaansa saakka Nurhacin veli Šurhaci, minkä jälkeen niitä johtivat Šurhacin pojat Chiurhala ja Amin.  Nurhacin vanhin poika Cuyen johti Valkoista lippu­kuntaa suurimman osan isänsä valta­kaudesta, kunnes hän nousi kapinaan. Tällöin Reunustettu Valkoinen lippu­kunta annettiin Nurhacin pojan­pojalle ja Täys­valkoinen lippu­kunta Nurhacin kahdeksannelle pojalle ja perilliselle Hong Taijille. Nurhacin valtakauden lopulla Hong Taiji kuitenkin johti molempia Valkoisia lippu­kuntia. Punaista lippu­kuntaa johti Nurhacin toinen poika Daishan ja Reunustettua Punaista lippukuntaa myöhemmin hänen poikansa. Daishan ja hänen poikansa johtivat molempia Punaisia lippu­kuntia aina Hong Taijin valtakauden loppuun saakka.
Ei ole aivan selvää, miten Hong Taiji tuli Nurhacin seuraajaksi džurtšenien kaanina.  Eläessään Nurhaci ei ollut nimittänyt ketään seuraajakseen vaan rohkaisi poikiaan hallitsemaan yhdessä. Kolme hänen pojistaan, Daišan ja Manggūltai ja Hong Taiji, sekä hänen veljen­poikansa Amin olivat "neljä vanhempaa beileä". Nurhacin kuolemaa seuraavana päivänä nämä pakottivat hänen ensimmäisen puolisonsa, Rouva Abahain (1590–1629) tekemään itsemurhan. Tämä on saanut jotkut histori­oitsijat epäilmeään, että Nurhaci olisi todelli­suudessa nimittänyt Abahain 15-vuotiaan pojan Dorgonin seuraajakseen ja tuolloin 43-vuotiaan Daišanin sijais­hallitsijaksi. Pakottamalla Dorgonin äidin tappamaan itsensä prinssit olisivat riistäneet Dorgonilta vahvan tukijan. Syy siihen, miksi he olisivat katsoneet tämän välttä­mättö­mäksi, oli se, että Nurhaci oli jättänyt valio­joukkonsa, Keltaiset lippu­kunnat, Dorgonin ja Dodonin, Abahain poikien johtoon. Näitä kuitenkin alkoi nyt johtaa Hong Taiji, joka siihen saakka oli johtanut Valkoisia lippu­kuntia, ja täten hän sai niihin liittyvän valta-aseman siirretyksi nuoremmilta veljiltään itselleen.
Hung Taiji muisteli myöhemmin, että Amin ja toinen beile suostuivat hyväksymään Hung Taijin kaaniksi, mutta Amin olisi tällöin halunnut pitää hallinnassaan Sinisen lippu­kuntansa, mikä olisi vaarantanut Nurhacin aikaan­saaman džurtšenien yhtenäisyyden. Myöhemmin vanhempi veli Daišan sai aikaan sovittelu­ratkaisun, jonka mukaan Hung Taiji oli kaani, mutta kolme muuta vanhempaa beileä olivat hänen kanssaan lähes saman arvoisia. Vähitellen Hung Taiji kuitenkin onnistui pääsemään kiistattomaksi johtajaksi.
Aikalaislähteet

Tiedot Nurhacista perustuvat osittain myöhempiin propa­gandis­tisiin teoksiin, jollainen on esimerkiksi "Mantšujen todelliset asia­kirjat"
(kiin. 滿洲實錄, Mǎnzhōu Shílù, mantšuksi Yargiyan kooli).  On kuitenkin olemassa myös hyviä aikalais­lähteitä. Paljon Nurhacia käsittelevää aineostoa on säilynyt esimerkiksi korealaisissa lähteissä kuten "Joseon-dynastian aika­kirjat" (kor. 朝鮮王朝實錄, Joseon Wangjo Sillok), varsinkin osuuksissa Seonjo Sillok ja Gwanghaegun Ilgi.
Seonjo Sillok sisältää muun muassa tiedot Sin Cung-ilin matkasta Jianzhouhun.
Nurhacin valta­kaudelta on säilynyt myös alkuperäisiä mantšun­kielisiä lähteitä. Kielellisesti tarkistettu laitos hänen asia­kirjoistaan toimitettiin myöhemmin keisari Qianlongin toimeksi­annosta, ja se on käännetty japaniksi ja kiinaksi. Harvardin yliopistossa on meneillään projekti niiden kääntämiseksi myös englannin kielelle.
Perhe > Vanhemmat

Isä: Taksi (k. 1583), kuolemansa jälkeen keisari Xuan (宣皇帝), temppelinimenä Xianzu (顯祖)
Äiti: Rouva Hitara (k. 1569)
Puolisot

Nurhacilla oli kaikkiaan 16 puolisoa:
Rouva Tunggiya (佟佳氏), alkuperäiseltä nimeltään Hahana Jacing (哈哈納扎青). Nurhacin ensimmäinen puoliso vuodesta 1577. Lapset:
Prinsessa Dongguo
Cuyen, kruununprinssi
Daišan, prinssi Li
Rouva Fuca (富察氏), alkuperäiseltä nimeltään Gundai (袞代). Lapset:
Manggūltai
Mangguji, prinsessa Hada
Degelei, Beile
Rouva Yehenara (葉赫那拉氏), alkuperäiseltä nimeltään Jer-Jer (孟古哲哲) (1575–1603), sai kuolemansa jälkeen vuonna 1636 arvonimen Keisarinna Xiaocigao (孝慈高皇后). Lapsi:
Hong Taiji
Rouva Ulanara (烏喇那拉氏), alkuperäiseltä nimeltään Abahai (阿巴亥) (1590–1626). Lapset:
Ajige, prinssi Ying
Dorgon, prinssi Rui
Dodo, prinssi Yu
Rouva Borjigit (博爾濟吉特氏)
Rouva Irgen Gioro (伊爾根覺羅氏). Lapset:
Prinsessa Nunje
Abatai
Rouva Yehenara (葉赫那拉氏), keisarinna Xiaocigaon nuorempi sisar. Lapset:
Nurhacin kahdeksas tytär
kaksi puolisoa, joiden nimiä ei tunneta
Rouva Joogiya (兆佳氏). Lapsi:
Abai, Zhenin herttuan
Rouva Niuhuru (鈕祜祿氏). Lapset:
Tangguldai, Fun herttua
Tabai, Fun herttua
Rouva Giyamuhut Gioro (嘉穆瑚覺羅氏), alkuperäiseltä nimeltään Zhen'ge (真哥). Lapset:
Babutai, Zhenin herttua
Mukushen
Babuhai
Nurhacin viides tytär
Nurhacin kuudes tytär
Rouva Silin Gioro (西林覺羅). Lapsi:
Laimbu, Fun herttua
Rouva Irgen Gioro (伊爾根覺羅氏). Lapsi:
Nurhacin seitsemäs tytär
Puolisot > Pojat

Cuyen (褚英) (1580–1618), Nurhacin alkuperäinen kruununprinssi, kuolemansa jälkeen kunnianimenä kruununprinssi Guang'e (廣略太子)
Daišan (代善) (19. elokuuta 1583 – 25. marraskuuta 1648), ensimmäisen luokan prinssi Li (禮親王), kuolemanjälkeiseltä nimeltään Lie (烈)
Abai (8. syyskuuta 1585 – 14. maaliskuuta 1648), "kenraali, joka vakautti valtion" (鎮國將軍), kuolemanjälkeiseltä nimeltään Qinmin (勤敏)
Tangguldai (湯古代) (24. joulukuuta 1585 – 3. marraskuuta 1640), "kenraali, joka vakautti valtion" (鎮國將軍), kuolemanjälkeiseltä nimeltään Kejie (克潔)
Manggūltai (莽古爾泰) (1587 – 11. tammikuuta 1633)
Tabai (塔拜) (2. huhtikuuta 1589 – 6. syyskuuta 1639), kuolemanjälkeiseltä nimeltään Quehou (慤厚)
Abatai (阿巴泰) (27. heinäkuuta 1589 – 10. toukokuuta 1646)
Hong Taiji (皇太極) (28. marraskuuta 1592 – 21. syyskuuta 1643), Nurhacin seuraaja Qing-dynastian keisarina
Babutai (巴布泰) (13. joulukuuta 1592 – 27. helmikuuta 1655), kuolemanjälkeiseltä nimeltään Kexi (恪僖)
Degelei (德格類) (16. joulukuuta 1592 – 11. marraskuuta 1635), beile
Babuhai (巴布海) (15. tammikuuta 1597 – 1643)
Ajige (阿濟格) (28. elokuuta 1605 – 28. marraskuuta 1651)
Laimbu (賴慕布) (26. tammikuuta 1612 – 23. kesäkuuta 1646), kuolemanjälkeiseltä nimeltään Jiezhi (介直)
Dorgon (多爾袞) (17. marraskuuta 1612 – 31. joulukuuta 1650), ensimmäisen luokan prinssi Rui, (睿親王), kuolemanjälkeiseltä nimeltään Zhong (忠). Sijaishallitsija, jota kuolemansa jälkeen kunnioitettiin Qing-dynastian keisarina ja jolle keisari Shunzhi myönsi temppelinimen Chengzong (成宗)
Dodo (多鐸) (2. huhtikuuta 1614 – 29. huhtikuuta 1649), ensimmäisen luokan prinssi Yu (豫親王), kuolemanjälkeiseltä nimeltään Tong (通)
Fiyanggu (費揚果) (marraskuu 1620 – ?)
Puolisot > Tyttäret

Prinsessa Donggo (東果格格) (1578 – elokuu/syyskuun alku 1652). Puoliso vuodesta 1588 lähtien: Hohori (何和禮) (1561–1624). Arvonimenä Valtion prinsessa (固倫公主)
Prinsessa Nunje (嫩哲格格) (1587 – elo/syyskuu 1646). Puoliso Darkhan (達爾漢).
Mangguji (莽古濟), prinsessa Hada (1590–1635). Ensimmäinen puoliso vuodesta 1601 Hadanara Worgudai (哈達部納喇.吳爾古代), Menggebulun poika.
Toinen puoliso vuodesta 1627 Borjigit Suonuo Muduling (博爾濟吉特.瑣諾木杜凌)
Mukushen (穆庫什) (1595 – ?). Puoliso vuodesta 1608 Ulanaran prinssi Bujantai (烏拉國主布佔泰), viimeinen Ulan prinssi
Prinsessa ? (1597–1613). Puoliso vuodesta 1608 Niohuru Daki (鈕祜祿.達啟), Niohoru Eidun (鈕祜祿.額亦都) poika
Prinsessa ? (1600 – loka/marraskuu 1646). Puoliso vuodesta 1613: Yehenara Suna (葉赫那拉.蘇納) (Suksahan isä)
Prinsessa ? (huhtikuu 1604 – elokuu 1685). Puoliso marras/joulukuusta 1619 Nara Ezhayi (納喇.鄂札伊) (kuollut touko/kesäkuussa 1641)
Prinsessa ? (1612 – maalis/huhtikuu 1646). Puoliso helmi/maaliskuusta 1625 Borjigit Gorbushi (博爾濟吉特.固爾布什).
Nurhaci populaarikulttuurissa

Vuoden 1984 elokuvassa Indiana Jones ja tuomion temppeli Indiana Jones vaihtaa Nurhacin pieneen koristeltuun jade­uurnaan haudatut jäännökset kiinalaisen gansteri Lao Chen omistamaan timanttiin.
Nimikkokohde

Nurhacin mukaan on nimetty lento­lisko­suku Nurhachius.
Sarhun taistelussa Nurhaci torjui kiinalaisten yrityksen valloittaa pääkaupunkinsa Hetu Ala. Tällöin hän keskitti joukkonsa yhteen kolonnaan kerrallaan.
Nurhaci valloitti Liaoyangin ja teki siitä valtakuntansa pää­kaupungin vuoteen 1625 saakka.
Vuonna 1621 Nurhaci alkoi rakentaa Mukdenin palatsia.
Nurhaci tarkastaa armeijansa Xingchengin (Ningyuanin) muureilla vuonna 1626.
Käännös suomeksi
Pekka Hako

Vesa Pekka Hako (s. 12. helmikuuta 1957 Helsinki) on suomalaisessa musiikkielämässä toimiva filosofian lisensiaatti (musiikkitiede) ja kasvatustieteen maisteri. Nykyisin Hako työskentelee erityisesti tietokirjailijana sekä elokuvien käsikirjoittajana, tuottajana ja ohjaajana. Hän on julkaissut kolmisenkymmentä tietokirjaa, muun muassa useita säveltäjien, laulajien ja kapellimestarien elämäkertoja ja henkilökuvia sekä laitoshistoriikkeja.
Ura

Vuosina 1989–2000 Hako työskenteli Suomalaisen musiikin tiedotuskeskuksessa tehtävänään musiikkiviennin edistäminen. Hänen johtajakaudellaan suomalainen musiikkiteollisuus integroitui vahvasti kansainväliseen musiikkiteollisuuteen. Kotimaassa Hako toteutti suurhankkeen: hän taltioi ammattikuvaajan kanssa yli 300 tuntia videomateriaalia suomalaista säveltäjistä. Alun perin arkistokäyttöön tarkoitetusta materiaalista Hako käsikirjoitti ja ohjasi 23 televisiodokumenttia (Yleisradio ja MTV3). Yli kolmessakymmenessä dokumentaarisessa televisio-ohjelmassaan ja elokuvassaan Hako on keskittynyt taide- ja musiikkiaiheisiin. Esimerkiksi elokuva Jäätyneet kyyneleet kertoo baritoni Jorma Hynnisen vaeltajahahmon ja Schubertin Winterreise-laulusarjan kautta sivullisuudesta.{{}}
Hako on julkaissut kolmisenkymmentä kirjaa, satoja musiikkiaiheisia kirjoituksia, konserttiarvosteluja ja äänilevyesittelyjä, toimittanut 150 radio-ohjelmaa sekä käsikirjoittanut ja tuottanut ulkomaille useita Suomen musiikkielämää, kulttuuria ja yhteiskuntaa esitteleviä näyttelyitä sekä ollut vaikuttamassa parinkymmenen uuden suomalaisen sävellyksen tilaamiseen. Hako koordinoi vuosina 2001–2016 yli kolmekymmentä oopperataltiointia, joihin hän myös hankki rahoituksen.lähde?
1970-luvulla Hako oli musiikkitieteen ainejärjestö Synkoopin aktiivi. Hän oli vuonna 1978 perustetun Synkooppi-lehden ensimmäinen päätoimittaja. Hako toimi 1980-luvulla musiikin opettajana, orkesterin intendenttinä, kustannustoimittajana, yksityisen musiikkikoulun johtajana, musiikkiarvostelijana, vapaana musiikkitoimittajana ja myöhemmin muun muassa Suomalaisen musiikin tiedotuskeskuksen (nykyinen Music Finland) produsenttina (1989–1991) ja johtajana (1991–2000) sekä Suomen Washingtonin suurlähetystössä kulttuurineuvoksena vastuualueinaan kulttuuri ja koulutus (2007–2010).
Hakolla on ollut kulttuurielämän luottamustehtäviä. Hän on toiminut muun muassa Suomen arvostelijain liiton Kritiikin kannukset -palkintolautakunnan puheenjohtajana 1983 ja 1984 sekä liiton varapuheenjohtajana 1988–1989, Luovan Säveltaiteen Edistämissäätiön asiamiehenä 1991–2000, taiteellisen toimikunnan jäsenenä 1989–2003 ja puheenjohtajana 2003–2007, Sibelius-rahaston asiamiehenä 1991–1997, Savonlinnan oopperajuhlien valtuustossa 1994–1997 ja taiteellisessa toimikunnassa 1991–2002, Armas Launis -seuran varapuheenjohtajana 2003 lähtien, Mäntän Musiikkijuhlien Tuki ry:n hallituksen puheenjohtajana 2019 lähtien, Armas Järnefeltin seuran puheenjohtajana 2021 lähtien sekä ollut puheenjohtajana tai jäsenenä monissa musiikki- ja koulutusalan johtokunnissa ja hallituksissa. Hako oli Kalevalaseura-säätiön hallituksessa 2015–2024 (varapuheenjohtajana 2016–2024).
Ura > Palkinnot ja tunnustukset

Hakolle on myönnetty seuraavat palkinnot ja tunnustukset:lähde?
Vantaan kaupungin lastenlaulusävellyskilpailun 1. palkinto 1984 (yhdessä Kristiina Hakon kanssa)
Kirjastopalvelu oy:n tunnustuspalkinto 1989
Grand Prix Multimédia Charles Cros 2000 (CD-ROM Prisma, työryhmä)
Hyvä ajatus -tunnustuspalkinto 2002
Madetoja-palkinto 2007 ”poikkeuksellisen ansiokkaasta ja pitkästä työstä uuden suomalaisen musiikin hyväksi”.
Savonlinnan oopperajuhlien librettokilpailu 2017, 2. palkinto.
Tuotanto > Kirjat

Sävelten maailma -teossarjan osa 4: Oopperan löytöretket. Helsinki: WSOY, 1993. ISBN 951-0-15767-8.
Jorma Hynninen omalla maalla. Helsinki: Otava, 1999. ISBN 951-1-15963-1.
Unien lahja: Einojuhani Rautavaaran maailma. Helsinki: Ajatus, 2000. ISBN 951-566-046-7.
Voiko varjo olla kirkas: Joonas Kokkosen elämä. Helsinki: Ajatus, 2001. ISBN 951-566-059-9.
Suomalainen oopperamusiikki. Helsinki: Suomalaisen musiikin tiedotuskeskus, BTJ Kirjastopalvelu, 2002. ISBN 951-692-523-5.
Finnish Opera. Saarijärvi: Suomalaisen musiikin tiedotuskeskus, 2002. ISBN 952-5076-20-2.
Finlandia [yhdessä Rax Rinnekankaan ja Maria Kalaniemen kanssa] Hämeenlinna: Lurra Editions, 2003. ISBN 951-98346-4-8.
Unohtumaton Martti Talvela: Elämäkerta. Helsinki: Ajatus, 2004. ISBN 951-20-6307-7.
Pinnalla Matti Salminen. Helsinki: Ajatus, 2005. ISBN 951-20-6802-8.
Kirjeaarteita koulusta: Kulttuurihistoriaa nuorelle suomalaiselle. Tampere: SKS, 2006. ISBN 951-746-810-5.
Esa Ruuttunen: Oopperapappi. Helsinki: Kirjapaja, 2007. ISBN 978-951-607-468-2.
Jorma Hynninen: Sielun maisemia. Helsinki: Kirjapaja, 2012. ISBN 978-952-247-234-2.
Vetovoima laatuun: Turun konservatorio 1962–2012. Turku: Turun konservatorio, 2012. ISBN 978-952-93-1234-4.
Elämän mosaiikki. Jean Sibelius säveltäjänä ja ihmisenä [yhdessä Kimmo Korhosen kanssa]. Helsinki: Siltala, 2015. ISBN 978-952-234-254-6.
Linnunradalla. Kapellimestari Hannu Linnun matkassa. EU: Bazar, 2021. ISBN 978-952-279-656-1.
Kristallista savuksi. Kaija Saariahon maailma. Helsinki: Otava, 2022. ISBN 978-951-1-38708-4.
Sata klassista vuotta. Helsingin Konservatorio 1922–2022. Helsinki: Helsingin Konservatorion Säätiö sr., 2023. ISBN 978-951-97252-3-9.
Koulun taulut. Helsingin Suomalaisen Yhteiskoulun taidetta. Riika: SKS Kirjat, 2024. ISBN 978-951-858-468-4.
Tuotanto > Toimitteet

Ammatti: säveltäjä [yhdessä Risto Niemisen kanssa] Helsinki: Synkooppi ry, 1981. ISSN 0357-7627.
Pianonomistajan käsikirja. Helsinki: Hellasedition, 1982. ISBN 951-95726-8-6.
Dingolle rakkaudella [yhdessä Erkki Pekkilän kanssa pseudonyymeillä Mika Virta ja Suvi Niemi]. Helsinki: Mesomusiikki, 1985. ISBN 951-99646-2-2.
Kuninkaasta kuninkaaseen eli suomalaisen oopperan tarina [yhdessä Tiina-Maija Lehtosen kanssa]. Porvoo: WSOY, 1987. ISBN 951-0-14284-0.
Minä, säveltäjä 1. Nykysäveltäjät kirjoittavat työstään. Helsinki: Summa, 2002. ISBN 952-5418-08-1.
Säveltäjän maailmat: Näkökulmia aikamme suomalaiseen taidemusiikkiin. Tampere: Gaudeamus, 2005. ISBN 951-662-946-6.
Ammatti: säveltäjä 2006 [yhdessä Risto Niemisen kanssa]. Helsinki: Like, 2006. ISBN 952-471-712-3.
Rautavaara & Franck: Kirjoituksia ja keskusteluja. Helsinki: WSOY, 2006. ISBN 951-0-31058-1.
Laboratoriotyön muistoja. Helsinki: SKS, 2008. ISBN 978-951-746-966-1.
Aistit, uni, rakkaus: Kaksitoista katsetta Kaija Saariahoon. Helsinki: Lurra Editions, 2012. ISBN 978-952-5850-30-7.
Eurooppa, Suomi, Kalevala. Mikä mahdollisti Kalevalan? Kalevalaseuran vuosikirja 98 [yhdessä Ulla Pielan ja Pekka Hakamiehen kanssa]. Tallinna: SKS, 2019. ISBN 978-951-858-102-7.
Tuotanto > Oopperalibretot

Akseli (2013, monologiooppera, säveltäjä Kimmo Hakola). Helsinki: Pekka Hako Productions Oy, 2013. ISBN 978-952-93-1912-1.
Tuotanto > Elokuvat (käsikirjoittajana ja ohjaajana)

Elokuvarunoelma orkesterille. Elokuva 125-vuotiaasta Helsingin kaupunginorkesterista (2007).
Viihdejousikon tarina. Arthur Fuhrmann ja Filharmooninen Viihdejousikko (2012).
Jäätyneet kyyneleet – musiikkielokuva sivullisuudesta (2013).
Sebastian Fagerlund – riktningar och möten (suuntia ja kohtaamisia) (2017).
Tuotanto > Elokuvat (tuottajana)

Sielun linna (2004), ohjaaja Rax Rinnekangas
Zahara & Urga (2005), ohjaaja Rax Rinnekangas
Villa Mairea (2005), ohjaaja Rax Rinnekangas
Koulun suru (2006), ohjaaja Rax Rinnekangas
Melnikovin talo (2007), ohjaaja Rax Rinnekangas
Suomettaren poika (2007), ohjaaja Rax Rinnekangas
Värin sielu – Rafael Wardin taide (2008), ohjaaja Rax Rinnekangas
Tuotanto > Televisiodokumentit (käsikirjoitus ja ohjaus)

Säveltäjä Mikko Heiniö (1992).
Säveltäjä Kimmo Hakola (1992).
Valaiseva varjo. Suomalaiset säveltäjät kertovat suhteestaan Sibeliukseen (1993).
”Minun pitää saada selville mihin musiikki haluaa mennä.” Säveltäjä Einojuhani Rautavaara kertoo työstään (1994).
”En halua katsoa maailmaa ylhäältä vaan ruohonjuuritasolta.” Säveltäjä Kalevi Aho kertoo maailmankuvastaan ja musiikistaan (1994).
”Kelkka ei kääntynyt vaan mäki sen alla kääntyi.” Säveltäjä Erkki Salmenhaara lämmittää savusaunan (1994).
”Tärkeintä on teoksen idea.” Säveltäjä Paavo Heininen puhuu (1994).
”Musiikki on ajatusta.” Tekopalmun alla säveltäjä Eero Hämeenniemi (1994).
”Musiikki heijastaa syvemmän persoonallisuuden tilaa.” Säveltäjä Usko Meriläisen kehityskaari (1994).
”Säveltäjässä täytyy olla kylähullua.” Jarmo Sermilä tyylien sekamelskassa (1994).
”Elän onnellista elämää.” Säveltäjä Olli Kortekangas valmistaa japanilaista ruokaa ja kiipeää kalliolle (1994).
”Säveltäjä etsii mahdollisuuksia muunlaisiin maailmoihin.” Säveltäjä Jouni Kaipainen (1994).
”Minä matkustan ajassa.” Säveltäjä Herman Rechberger on renessanssi-ihminen (1994).
”Musiikin täytyy olla riipaisevaa.” Gotlannin merimaisema on jättänyt jälkensä säveltäjä Einar Englundin musiikkiin (1997).
”Ihminen syntyy säveltäjäksi.” Säveltäjä Timo-Juhani Kyllösen sielunmaisema (1997).
”Musiikki voi hallita aikaa.” Säveltäjä Kaija Saariaho ja jännitteiset rajatilat (1997).
”Menneisyys ja nykyisyys muodostavat eheän kokonaisuuden.” Säveltäjä Harri Viitanen elää lintujen ja tähtien maailmassa (1997).
”Säveltäessäni puhun asioista, joista en kykene muuten puhumaan.” Säveltäjä Erkki Jokinen ei päästä itseään helpolla (1997).
”Säveltäjän kehitys on matkaa itsensä tuntemiseen.” Säveltäjä Esa-Pekka Salonen puhuu (1997).
”Makuni on arvaamaton.” Säveltäjä Juhani Nuorvala ei huomaa raja-aitoja (1997).
”Haen voimakkaita elämyksiä.” Säveltäjä Veli-Matti Puumala etsii musiikin pinnasta särmää (1997).
”Tärkeintä on työstämistaito.” Säveltäjä Magnus Lindberg puhuu ja toimii (1997).
”Pidän eleganteista ratkaisuista.” Harri Wessman säveltää myös nuorille (1997).
Tuotanto > Radiotyö

Useita esitelmäsarjoja Yleisradiolle, mm. Islannin musiikki (2 osaa, 1984), Aikamme suomalaista musiikkia (3 osaa, 1984–1985), Suomalaisen oopperasävellyksen vaiheet (5 osaa, 1987), Kesän Merikanto (12 osaa, 1989), Suomalainen musiikki vuosisadan vaihteessa (Kouluradio, 3 osaa, 1989), 30 pisteohjelmaa ja 67 musiikkiraporttia ajankohtaisohjelmiin sekä 26-osainen nuorille tarkoitettu ohjelmasarja Diskantti (1981–1983, yhdessä Anu Jaantilan kanssa).{{Lähde}
Tuotanto > Multimedia

CD-ROM Prisma. L’univers musical de Kaija Saariaho / The Musical World of Kaija Saariaho. — Hako oli suomalais-ranskalais-englantilaisen työryhmän johtaja (2000).
Tuotanto > Näyttelyt (käsikirjoittaja ja kuraattori)

Finnland – kleine Großmacht der Musik (2006, käsikirjoitus). Kiertävä näyttely Saksan ja Suomen musiikkisuhteista. Esillä Saksassa ja Itävallassa 13 kaupungissa, 2006.
Hues of Europe (2008, Rax Rinnekangas) (apulaiskuraattori), Washington D.C.
My Paradise: Finnish Architects Summer Houses (2008, Jari ja Sirkkaliisa Jetsonen) (apulaiskuraattori), Washington D.C.
MyHelsinki (2009, näyttely ja 53 tapahtumaa toukokuussa 2009) (apulaiskuraattori), Washington D.C.
I Kid You Not – Kids and Teens in Finland (2009, käsikirjoittaja ja kuraattori), Washington D.C.
Mythology: Kalevala to The Lord of the Rings (2010, käsikirjoittaja ja kuraattori), Washington D.C.
Sibeliuksen maailma (2015, käsikirjoittaja, kuraattori ja tuottaja), Helsinki (Virka Galleria ja Musiikkitalo). Lisäksi kiertonäyttelynä kymmenissä kaupungeissa eri kieliversioina 2015-2017 Suomessa, Saksassa, Italiassa, Benelux-maissa, Yhdysvalloissa, Venäjällä ja Kanadassa.
Aiheesta muualla

Pekka Hako 375 humanistia -sivustolla. Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta. 29.6.2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef