stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Berliinin taistelu
Taistelu > Berliinin saartaminen

16. huhtikuuta Žukovin 1. Valko-Venäjän rintaman joukot lähtivät liikkeelle Oderin sillanpäästä ja mursivat saksalaisten puolustuksen ensimmäiset linjat. Seelowin kukkuloilla hyökkäys kuitenkin pysähtyi. Samana päivänä Konevin 1. Ukrainan rintaman joukot ylittivät Neissen ja seuraavana päivänä Spree-joen. Konev otti yhteyden Josif Staliniin ja sai luvan kääntää panssariarmeijansa kohti Berliiniä.
18.–19. huhtikuuta Žukovin 1. Valko-Venäjän rintama mursi saksalaisten puolustuksen Seelowin kukkuloiden taistelussa ja saksalaisten 9. armeija aloitti vetäytymisensä. Osa 1. Valko-Venäjän rintamasta eteni Berliinin luoteis- ja pohjoispuolelle ja osa Berliinin itä- ja kaakkoispuolelle.
22. huhtikuuta 1. Ukrainan rintaman Pavel Rybalkon komentama Neuvostoliiton 3. kaartin panssariarmeija saavutti Berliinin eteläisen, Teltowin kanavan ja 4. kaartin panssariarmeija eteni kohti Potsdamia. Ylitettyään Teltowin kanavan 3. kaartin panssariarmeija eteni Berliinin eteläisten ja läntisten kaupunginosien ja Grunewaldin läpi. Kun 3. kaartin panssariarmeija saapui 27. huhtikuuta Berliinin luoteiseen kaupunginosaan Charlottenburgiin se vedettiin pois kaupungista.
Walther Wenckin saksalaisen 12. armeijan yritys murtautua Berliinin avuksi 21. huhtikuuta epäonnistui. Hitler määräsi III SS-armeijakunnan hyökkäämään pohjoisesta Berliiniä kohti etenevän 1. Valko-Venäjän rintaman sivustaan. Armeijakunta oli jo aikaisemmin joutunut luovuttamaan joukkojaan horjuvan Oderin puolustuksen tueksi ja sen komentaja kieltäytyi hyökkäämästä. Tajutessaan tämän seuraavana päivänä Hitler sai raivokohtauksen.
Alfred Jodl ehdotti Elbellä yhdysvaltalaisia vastassa olleen 12. armeijan kääntämistä kohti Berliiniä. Hitler antoi hyökkäävien punajoukkojen saartamalle Bussen 9. armeijalle käskyn murtautua Berliiniin. 24. huhtikuuta Wenckin saksalainen 12. armeija aloitti etenemisensä kohti Berliiniä, mutta joutui pysähtymään törmättyään kohti Potsdamia etenevään neuvostojoukkojen 4. kaartin panssariarmeijaan. Bussen 9. armeija ei ottanut enää vastaan Hitlerin esikunnan käskyjä ja yritti 26. huhtikuuta murtautua 1. Ukrainan rintaman läpi länteen, kohti Wenckin 12. armeijaa. Vain pienet yksittäiset ryhmät 9. armeijasta onnistuivat saavuttamaan Wenckin armeijan.
Saksan 3. panssariarmeija oli kyennyt pitämään puoliaan puna-armeijaa vastaan Oderin länsipuolella vain hetken. 25. huhtikuuta sen oli pakko vetäytyä länteen. Samaan aikaan se onnistui luomaan heikon puolustuslinjan etelästä hyökkääviä puna-armeijan joukkoja vastaan. Tästä asemasta oli määrä hyökätä Berliiniin sen vapauttamiseksi puna-armeijan saarrostuksesta, mutta yritys oli käytännössä mahdoton. Joukkoja oli liian vähän. Hyökkäyksen selustan varmistamiseksi 3. panssariarmeijan oli jäätävä paikalleen. Sen komentaja Heinrich kuitenkin kieltäytyi noudattamasta käskyjä. Hänen joukkonsa onnistuivat kuitenkin lopulta estämään pahat läpimurrot rintamansa lävitse.
Taistelu > Neuvostojoukkojen eteneminen Berliinissä

Kun puna-armeija murtautui Berliiniin, kaupunkia puolustivat Saksan 9. armeijan kaupunkiin ajautuneet rippeet sekä Hitler-Jugendin ja Volkssturmin joukot. Puolustajien vahvuus oli enää vain noin 45 000 sotilasta, Hitler-Jugendin lapsisotilaita, poliiseja sekä noin 40 000 Volkssturmin jäsentä. 1. Valko-Venäjän rintaman 8. kaartin armeijan ja 1. kaartin panssariarmeija etenivät eteläisessä Berliinissä sijaitsevalle Tempelhofin lentoasemalle. Taistelut alueella jatkuivat 27. huhtikuuta asti, jolloin saksalaisten puolustus aloitti vetäytymisensä kohti Berliinin hallintokaupunginosaa. Ylitettyään Berliinin keskellä kulkevan Landwehr-kanaalin neuvostojoukkojen 8. kaartin armeija jakautui. Osa eteni kohti Tiergartenin puistoa kohdatakseen pohjoisesta etenevät 2. kaartin panssariarmeijan ja 3. iskuarmeijan ja osa kohti Potsdamin rautatieasemaa ja Führerbunkeria (Reichkanzlei). Berliinin pohjoisten kaupunginosien läpi hyökännyt 3. iskuarmeija saapui 28. huhtikuuta Moltken sillalle. Seuraavana päivänä joukot etenivät sisäministeriön rakennukselle ja Königsplatzin yli valtiopäivätalolle Reichstagiin. 30. huhtikuuta puna-armeija tunkeutui Saksan ilmailuministeriöön. Reichstagiin rynnäköiminen alkoi 30. huhtikuuta ja kello 22.50 Reichstagin kupolin ylle nostettiin voitonlippu. 2. toukokuuta myös puolalaiset nostivat oman lippunsa Berliinin Siegessäulessa. Hajanaiset saksalaiset ryhmät jatkoivat edelleen taistelemista, mutta ne kukistettiin. Taistelut Reichstagissa rakennuksessa jatkuivat aamuun 2. toukokuuta, jolloin loputkin Reichstagin puolustajat antautuivat.
Sodan viime päivinä ja sen loputtua liittoutuneet, enimmäkseen neuvostojoukot, raiskasivat jopa kaksi miljoonaa saksalaisnaista. Asiasta vaiettiin aina 2000-luvun alkuun saakka, sillä saksalaisia ei oltu totuttu näkemään sodan jälkeen uhreina. Ensimmäinen tieteellinen tutkimus aiheesta valmistui vasta vuonna 2009.
Taistelu > Kansallissosialistisen Saksan hajoaminen

Hitler sai tietää Heinrich Himmlerin rauhanneuvotteluista länsiliittoutuneiden kanssa 28. huhtikuuta. Hän raivostui ja erotti Himmlerin puolueesta. Hitler kokosi uuden hallituksen, jätti vallan Karl Dönitzille, Joseph Goebbelsille sekä Martin Bormannille, ja teki itsemurhan 30. huhtikuuta. Goebbels yritti estää Himmleriä muodostamasta uuden hallitusta länteen ja aloitti rauhanneuvottelut Neuvostoliiton kanssa. Samalla hän yritti saada Neuvostoliiton tunnustamaan uuden Saksan kansallissosialistisen hallituksen. Hans Krebs ilmestyi puna-armeijan 8. Kaartin armeijan esikuntaan neuvottelemaan aselevosta. 8. kaartin armeijan komentaja otti yhteyden Tšuikoviin, joka puolestaan otti yhteyden Staliniin. Neuvostoliiton ylimmän johdon keskellä yötä antama käsky oli, että vain ja ainoastaan ehdoton antautuminen hyväksytään. Uudelle Saksan kansallissosialistiselle hallitukselle ei jäänyt muita vaihtoehtoja kun yritys murtautua ulos Berliinistä. Goebbels vaimoineen valitsi itsemurhan. Toukokuun 1. ja 2. päivän välisenä yönä osa hallituksen jäsenistä yritti murtautumista neljässä eri ryhmässä, mutta jokainen ryhmä epäonnistui. 2. toukokuuta aamulla saksalaisen LVI panssariarmeijakunnan ja Berliinin puolustuksen komentaja Helmuth Weidling allekirjoitti vetoomuksen taisteluiden lopettamisesta Berliinissä.
Sota jatkui vielä viikon Tšekkoslovakiassa olleiden saksalaisten joukkojen kukistamiseksi kunnes Saksa antautui lopullisesti 7. ja 8. toukokuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Berliinin taistelu Wikimedia Commonsissa
Puna-armeijan kevyttä kenttätykistöä tuliasemassa Berliinin lähellä Seelowin kukkuloiden taistelun aikana.
Tuhoutunutta kaupunkia.
Volkssturm-miehiä, Berliinin puolustajia keväällä 1945. Miesten varusteina on käsivarsinauha ja panssarinyrkki.
Berndt Arell

Berndt Arell Kiasman edustalla vuonna 2009.
Berndt Börje Trifon Arell (s. 26. joulukuuta 1959 Tammisaari) on suomalainen taidemuseoalan ammattilainen, joka toimii Saksalaisen taidesäätiön erikoisasiantuntijana vuodesta 2020. Vuosina 2018-2020 hän toimi Tukholman Fotografiska-museon näyttelytuottajana. Sitä ennen vuosina 2012–2017 hän toimi Ruotsin kansallismuseon ja Prins Eugens Waldemarsudden ylijohtajana.
Arell on opiskellut Åbo Akademissa ja valmistunut filosofian maisteriksi. Hän on toiminut useiden taidemuseoiden johtajana, sekä kuvataide- ja kulttuurialojen  luottamustehtävissä.
Ura

Arell on toiminut vt. intendenttinä, museonjohtajana ja amanuenssina Tammisaaren museossa 1982–1985, amanuenssina ja intendenttinä Pohjanmaan museossa Vaasassa 1987–1989. Pohjoismaisen taidekeskuksen näyttelypäällikkönä ja vt. johtajana Suomenlinnassa 1993–1996, Turun taidemuseossa amanuenssina, vt. museonjohtajana 1990 ja museonjohtajana 1991–1993 ja 1996–1999.
Arell oli vuonna 2000 perustamassa Ruotsiin Tjörnin saarelle Göteborgiin Pohjoismaista akvarellimuseota, jota hän johti 1999–2001. Sen jälkeen hän oli Helsingin taidemuseon johtajana ja vuosina 2007–2009 Kiasman johtajana. Arell hoiti sivutoimisesti myös Taiteen keskustoimikunnan puheenjohtajan tehtävää vuoden 2009 loppuun. Lisäksi hän on toiminut Designmuseon hallituksessa, Helsingin taidehallin isännistön sekä Suomen taideakatemian säätiön / Näyttelyvaihtokeskus Framen hallituksen puheenjohtajana.
Kiasman johtajan virasta Arell siirtyi Svenska kulturfondenin johtajaksi tammikuussa 2010.  Kulturfondenin johtajana Arell sanoi tavoittelevansa suurempaa avoimuutta säätiön työskentelyssä ja toimintatavoissa.
Kesäkuussa 2011 Arell nimitettiin Ruotsin kansallismuseon johtoon viiden vuoden määräajaksi. Hän aloitti tehtävässä vuoden 2012 alusta. Vuodesta 2018 vuoteen 2020 hän toimi Fotografiskan näyttelytuottajana Tukholmassa, Tallinnassa ja New Yorkissa ja vuodesta 2020 asiantuntijana Stiftung Gut Schierenseessä ja Schloß Plönissä Saksassa.lähde?
Yksityiselämä

Arell on kääntynyt ortodoksiksi. Hänellä on kaksi tytärtä ja poika. Arell on puhunut julkisuudessa väkivaltaisesta parisuhteesta entisen miesystävänsä kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Berndt Arell Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Berndt Arell (Q5558799)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: ihminen

| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  DDB  Ritva  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Lyle Berman

| Lyle Berman |
| --- | --- |
 Lyle Berman WSOP-turnauksessa vuonna 2006.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. elokuuta 1941 (ikä 83) Minneapolis, Minnesota, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Pokerinpelaaja
WSOP-voitot:  3
WPT-voitot:  0
EPT-voitot:  0
Turnausansiot (USD):  1 809 368
Päivitetty:  16. toukokuuta 2007
Lyle Berman (s. 6. elokuuta 1941 Minneapolis, Minnesota) on yhdysvaltalainen liikemies ja pokerinpelaaja.
Liike-elämä

Berman varttui Minnesotassa ja valmistui liiketaloudesta Minnesotan yliopistosta vuonna 1964. Sen jälkeen hän työskenteli isänsä nahka-alan yrityksessä, Berman Buckskinissä. Kun yritys myytiin W. R. Gracelle vuonna 1979, Berman jatkoi sen toimitusjohtajana. Myöhemmin yritys myytiin Melville Corporationille ja sen nimeksi tuli Wilsons Leather. Vuosina 1994–2000 hän toimi Rainforest Cafe -ketjun toimitusjohtajana.
Berman on ollut mukana myös vedonlyöntiin liittyvässä yritystoiminnassa. Vuonna 1990 hän oli yksi Grand Casinos Inc.:n perustajista. Yrityksellä oli tarkoitus perustaa kasinot Las Vegasiin ja Atlantic Cityyn. Yhtiön kasinoosakkuudet siirtyivät uuteen yhtiöön Lakes Entertainment Inc:iin, jonka toimitusjohtajaksi Berman nimettiin. Tämän lisäksi Berman on World Poker Tourin hallituksen puheenjohtaja.
Berman voitti B'nai B'rithin "Great American Traditions" -palkinnon vuonna 1995 ja "Gaming Executive of the Year" -palkinnon vuonna 1996.
Pokeriura

Berman on pokeriurallaan voittanut kolme World Series of Poker (WSOP) -ranneketta. WSOP:n pääturnauksessa hän on parhaimmillaan ollut 53. (vuonna 1995). Hänellä on WSOP-turnauksista myös neljä kakkostilaa.
Vuonna 1991 Berman voitti Hall Of Fame Poker Classic -turnauksen. Lopun kaksinpelissä kukistui Paul "Eskimo" Clark. Berman ansaitsi ykköstilastaan 240 000 dollaria. Maaliskuussa 2005 Berman oli Yhdysvaltain kaksinpelimestaruusturnauksen (National Heads-Up Poker Championship) viides. World Poker Tourilla (WPT) hän on parhaimmillaan ollut viides World Poker Finalsissa marraskuussa 2005. Turnauksen voitti Nick Schulman ja Berman ansaitsi siitä 345 000 dollaria.
James McManuksen kirjan Positively Fifth Street mukaan Berman on rahoittanut T. J. Cloutieria lukuisissa pokeriturnauksissa, mukaan lukien vuoden 2000 WSOP:n pääturnaus, jossa Cloutier sijoittui toiseksi.
Toukokuussa 2007 Bermanin pokeriuran turnausansiot ylittivät 1,8 miljoonaa dollaria. Hänet on valittu Poker Hall of Fameen vuonna 2002.
Pokeriura > WSOP-rannekkeet

| Vuosi | Turnaus | Voittosumma (USD) |
| --- | --- | --- |
| 1989 | $1,500 Limit Omaha | 108 600 |
| 1992 | $2,500 No Limit Hold'em | 192 000 |
| 1994 | $5,000 No Limit Deuce to Seven Draw | 128 250 |
Kirjallisuutta

Lyle Berman, Marvin Karlin: I'm All In: Lyle Berman and the Birth of the World Poker Tour.  Cardoza, 2005.  ISBN 978-1-58042-176-8  – Bermanin omaelämäkerta
Aiheesta muualla

WPT:n profiili
Lyle Berman The Hendon Mob Poker Databasessa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat
Killers

| Killers Iron Maiden |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 2. helmikuuta 1981
 Formaatti: LP, C-kasetti, CD
 Tuottaja(t): Martin Birch
 Tyylilaji: heavy metal
 Kesto: 41.18
 Levy-yhtiö: EMI
Muut kannet
 Vinyylipainoksen takakansi.  Vuonna 1998 julkaistun remasteroidun CD-painoksen takakansi.
Listasijoitukset
  10. (1981)   11. (13. maaliskuuta 1981)   12. (helmikuu 1981)   18. (maaliskuu 1981)   19. (maaliskuu 1981)   20. (1. huhtikuuta 1981)
Iron Maidenin muut julkaisut
| Iron Maiden 1980 | Killers 1981 | The Number of the Beast 1982 |
Singlet albumilta Killers
 ”Twilight Zone” Julkaistu: 2. maaliskuuta 1981  ”Purgatory” Julkaistu: 15. kesäkuuta 1981
Killers on brittiläisen metallimusiikkia esittävän Iron Maidenin toinen studioalbumi. Albumi julkaistiin 2. helmikuuta 1981, ja sen tuotti Martin Birch, josta tuli albumin julkaisun myötä yhtyeen luotettava yhteistyökumppani ja hän oli tuottajan roolissa yhtyeen jokaisella levytyksellä aina vuoden 1992 studioalbumiin Fear of the Dark asti. Albumi on yhtyeen ensimmäinen, jolla Dennis Strattonin korvannut soolokitaristi Adrian Smith esiintyy. Killers jäi myös samalla laulaja Paul Di'Annon viimeiseksi Iron Maiden -studioalbumiksi, sillä vakavien päihdeongelmien ja itsetuhoisen käyttäytymisensä kanssa vaikeuksiin ajautunut Di'Anno erotettiin yhtyeestä albumia seuranneen Killer World Tour -maailmankiertueen lopulla.
Musiikillisesti yhtyeen esikoisalbumia Iron Maiden ja punkia yhdistelevä Killers menestyi albumilistoilla hieman kehnommin kuin yhtyeen ensimmäinen studioalbumi. Killers nousi Suomen albumilistalla sijalle 18, ja yhtyeen kotimaassa Britannian albumilistalla sen sijoitus oli 12. Albumilta julkaistiin kaksi singleä: alun perin vain albumin Yhdysvaltain-painoksella mukana ollut ”Twilight Zone” (brittilistan 31.) ja ”Purgatory” (brittilistan 52.). Albumin tunnetuin kappale lienee kuitenkin ”Twilight Zone” -singlen b-puolenakin julkaistu ”Wrathchild”. Se on albumin ainoa kappale, joka on säilyttänyt paikkansa yhtyeen ohjelmistossa vuosien saatossa.
Kansikuva

Albumin kannen on piirtänyt yhtyeen ensimmäisen studioalbumin Iron Maidenin tapaisesti Derek Riggs, joka teki kuvituksen myös albumin singlejulkaisuihin. Albumin kannessa esiintyvä kerrostalo on sama, jossa Riggs asui albumin julkaisemisen aikoihin, ja se sijaitsee Etchingham Park Roadilla Pohjois-Lontoossa.
Äänittäminen, julkaisu, menestys ja kiertue

Yhtye aloitti albumin nauhoittamisen tuottaja Martin Birchin kanssa vuoden 1980 joulukuussa Battery-studiolla.
»Iron Maidenin alkuajan biisit olivat aika raa'an kuuloisia. [...] Ajattelin, että paras tapa heidän käsittelemisekseen oli saada heidät tuntemaan olonsa niin mukavaksi kuin mahdollista. Niinpä laitoin heidät keskelle studiota ja sanoin: 'Lähdetään liikkeelle niin, että te soitatte aivan kuin soittaisitte livenä.' Teknisesti pääsimme siten parhaiten käsiksi hommaan, ja vähitellen sain heidät oivaltamaan, että jos äänittäisimme biisit livenä, se olisi paljon helpompaa heille. Olen aina halunnut saada bändin luonnollisen lavasoundin kuulumaan levyltä, ja Maidenin kanssa mä yritin saada sen kuulumaan niin paljon kuin mahdollista. Ja aluksi – varsinkin Killersillä – rohkaisin heitä etenemään askel askeleelta. En halunnut sekoittaa heidän päätään aivan kokonaan laittamalla heidät soittamaan yksitellen ja tekemällä loputtomia päällekkäisäänityksiä. Niinpä keskityimme aluksi vain bändin luonnolliseen soundiin, ja tein päällekkäisäänitykset jälkikäteen.» 
(Martin Birch)
Killersin virallinen julkaisupäivämäärä oli 2. helmikuuta 1981. Albumi julkaistiin alun perin vinyylilevynä ja C-kasettina, mutta CD-levyjen yleistymisen myötä myös Killers julkaistiin CD:nä. Suomessa Killers oli ensimmäinen listoille noussut Iron Maidenin levytys; albumi saavutti Suomen albumilistalla sijan 18, ja yhtyeen kotimaassa Britanniassa albumi nousi sijalle 12. Albumi menestyi yhtyeen kotimaan albumilistalla yhtyeen esikoisalbumia Iron Maiden heikommin, sillä Iron Maiden oli noussut ilmestyessään brittilistan sijalle 4. Saksassa albumin sijoitus oli kymmenes, Ruotsissa 11, Norjassa 19 ja Itävallassa 20. Yhdysvalloissa albumi julkaistiin vuoden 1981 kesällä Britanniassa aiemmin vain singlenä julkaistulla ”Twilight Zone” -kappaleella höystettynä. Yhdysvalloissa albumi nousi Billboard 200 -listan sijalle 78.
Albumin single ”Purgatory” julkaistiin 15. kesäkuuta ja sen sijoitus Britanniassa oli 52. Lisäksi pelkästään Yhdysvaltain-painoksella ollut ”Twilight Zone” oli julkaistu singlenä Britanniassa 2. maaliskuuta 1981 ja noussut sijalle 31.
Killersiä seurannut Killer World Tour oli Iron Maidenin uran ensimmäinen maailmankiertue. Yhtye nauhoitti kiertueen aikana live-EP:n Maiden Japan ja vieraili ensimmäistä kertaa Yhdysvalloissa lämmitellen Judas Priestiä. Paul Di'Anno erotettiin yhtyeestä vuoden 1981 syksyllä ja hänen tilalleen liittyi Bruce Dickinson, jonka kanssa yhtye konsertoi vielä seitsemän kertaa Killer World Tourin aikana.
Kappaleiden ja sanoitusten taustoja

Killers on kappalemateriaaliltaan pitkälti yksinomaan basisti Steve Harrisin kirjoittama albumi. Se on yhtyeen ainoa albumi, joka sisältää kaksi instrumentaalikappaletta: albumin aloittavan ”The Ides of Marchin” ja ”Genghis Khanin”.
Albumin avausraita, instrumentaali ”The Ides of March” on Iron Maidenin lyhin kappale ja sitä pidetään lyhyehköstä pituudestaan huolimatta yhtenä Iron Maidenin parhaimmista instrumentaaleista.
»"The Ides of Marchia" soitettiin Killersin julkaisun aikoihin taajaan ennen kuin nousimme itse lavalle aloittamaan "Wratchildia".» 
(Steve Harris.)
Albumin seuraava raita ”Wratchild” käynnistyy Harrisin soittamalla, jykevällä ja tunnistettavalla bassointrolla. Kappale nauhoitettiin alun perin Metal for Muthas -kokoelmaa varten yhtyeen toisen kappaleen ”Sanctuary” kanssa, ja kappaleen sanoitukset kertovat vihaisesta nuoresta miehestä, joka pyrkii löytämään kadonneen isänsä jota ei ole ikinä tavannut. ”Murders in the Rue Morgue” perustuu löyhästi Edgar Allan Poen kirjoittamaan novelliin The Murders in the Rue Morgue, ”Another Life” kuvaa itsetuhoisen henkilön ajatuksia ja ”Innocent Exile” väärin perustein syytetyn miehen pakomatkaa. Albumin nimiraita ”Killers” kertoo sadistisen murhaajan ajattelumaailmasta.
Arvostelut

Soundi ()
Allmusic ()
Sputnikmusic ()
Soundin Antti Mattilan mukaan Killers ei yllä yhtyeen debyyttialbumin tapaiseen ”rajuun roiskeeseen kimurantimman lähestymistapansa johdosta, mutta tästä huolimatta albumi on täynnä viriiliä tavaraa”. Allmusicin Steve Huey kehui ”Martin Birchin luoneen albumille erinomaisen soundimaailman, minkä johdosta albumin heikonpuoleinen laulunkirjoittaminen jää huomaamatta ja kuulija viihtyy albumin parissa oletettua paremmin”. Sputnikmusicin Mike Stagno antoi albumille positiivista palautetta sanoen, että ”Killersiä voi suositella kenelle tahansa brittiläisen metallimusiikin fanille”.
Vuoden 2008 Kerrang!-lehden julkaisemalla tribuuttialbumilla Maiden Heaven oli mukana albumilta yksi cover-kappale, "Wratchild", jonka esitti Gallows-yhtye.
Kappalelista

Kaikki kappaleet säv. ja san. Steve Harris, ellei toisin mainita.
| Alkuperäinen Britannian-painos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | The Ides of March (instrumentaali)  |  | 1.46 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Wrathchild |  | 2.54 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Murders in the Rue Morgue |  | 4.18 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Another Life |  | 3.22 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Genghis Khan (instrumentaali)  |  | 3.06 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Innocent Exile |  | 3.53 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Killers | Paul Di'Anno, Harris | 5.01 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Prodigal Son |  | 6.11 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Purgatory |  | 3.20 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Drifter |  | 4.48 |  |  |  |  |  |  |
| Vuoden 1981 Yhdysvaltain-painos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | The Ides of March (instrumentaali)  |  | 1.46 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Wrathchild |  | 2.54 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Murders in the Rue Morgue |  | 4.18 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Another Life |  | 3.22 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Genghis Khan (instrumentaali)  |  | 3.06 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Innocent Exile |  | 3.53 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Killers | Di'Anno, Harris | 5.01 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Twilight Zone | Harris, Dave Murray | 2.33 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Prodigal Son |  | 6.11 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Purgatory |  | 3.20 |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Drifter |  | 4.48 |  |  |  |  |  |  |
| Vuoden 1998 remasteroitu painos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | The Ides of March (instrumentaali)  |  | 1.46 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Wrathchild |  | 2.54 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Murders in the Rue Morgue |  | 4.18 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Another Life |  | 3.22 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Genghis Khan (instrumentaali)  |  | 3.06 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Innocent Exile |  | 3.53 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Killers | Di'Anno, Harris | 5.01 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Prodigal Son |  | 6.11 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Purgatory |  | 3.20 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Twilight Zone | Harris, Murray | 2.33 |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Drifter |  | 4.48 |  |  |  |  |  |  |
| Vuoden 1995 painoksen bonuslevyn kappaleet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Twilight Zone | Harris, Murray | 2.33 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Women in Uniform (alkuperäinen: Skyhooks)  | Greg Macainsh | 3.07 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Invasion |  | 2.38 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Phantom of the Opera (live)  |  | 6.55 |  |  |  |  |  |  |
Kultalevyt

| Maa | Kultalevy | Määrä |
| --- | --- | --- |
| Kanada | 1x platinaa | 100.000 |
| Ranska | 1x kultaa | 200.000 |
| Saksa | 1x kultaa | 250.000 |
| Ruotsi | 1x kultaa | 50.000 |
| Englanti | 1x kultaa | 100.000 |
| Yhdysvallat | 1x kultaa | 500.000 |
Kokoonpano

Paul Di'Anno – laulu
Steve Harris – basso, taustalaulu
Dave Murray – kitara
Adrian Smith – kitara, taustalaulu
Clive Burr – rummut