stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan hullu vuosi
Vuoden 1849 liikehdintä

Radikaalit yrittivät vielä keväällä ja kesällä 1849 nostattaa uudelleen kansannousuja eri puolilla Saksaa. Alemmat kansankerrokset eivät kuitenkaan enää liittyneet mukaan, joten vuoden 1849 vallankumousyritykset Saksassa jäivät pienten älymystöpiirien, opiskelijoiden ja ammattivallankumouksellisten hankkeiksi, jotka kaikki epäonnistuivat.
Vuoden 1849 liikehdintä > Dresdenin vallankumousyritys

Saksin pääkaupungissa Dresdenissä oli ollut melko hiljaista maaliskuun 1848 vallankumouksen aikana, mutta seuraavan vuoden aikana kaupungissa toimineet radikaalien demokraattien ryhmät aktivoituvat. Vuoden 1849 alussa demokraattien johtoryhmä alkoi valmistautua uuteen vallankumoukseen. Hankkeen suunnittelua johtivat valtiopäivämies Samuel Erdmann Tzschirner sekä lehtimiehet Ludwig Wittig ja August Röckel. He toimivat lisäksi yhteistyössä Saksan demokraattien johtajiin kuuluneen Karl D’Esterin, venäläisen vallankumouksellisen Mihail Bakuninin sekä puolalaisten ja tšekkiläisten vallankumouksellisten kanssa. Yllykkeenä vallankumouksen aloittamiselle toimi Saksin kuninkaan Fredrik August II:n 28. huhtikuuta 1849 antama määräys hajottaa radikaalien tasavaltalaisten hallitsema Saksin maapäivien alahuone, joka oli tukenut Frankfurtin kansalliskokouksessa hyväksyttyä Saksan perustuslakia. Demokraatit halusivat varmistaa kyseisen perustuslain voimaantulon Saksissa.
Friedrich Ferdinand von Beustin johtama Saksin hallitus oli jo ennen kapinan alkamista ehtinyt esittää 3. toukokuuta Preussille pyynnön lähettää apujoukkoja vallankumouksellisen tilanteen hallintaan, sillä Preussin hallitus oli hieman aiemmin luvannut tarjota apuaan kaikille Saksan valtioille tällaisessa tilanteessa. Kansannousu puhkesi Dresdenissä samana iltapäivänä, kun väkijoukko yritti vallata asevarikon saadakseen aseita kaupungin puolustamiseen preussilaisia joukkoja vastaan ja sotilaat avasivat tulen siviilejä kohti. Kapinalliset ottivat nopeasti haluunsa Dresdenin kadut, ja Tzschirnerin johtama komitea ryhtyi valmistelemaan kaupungin puolustusta. Seuraavana päivänä kuningas ja Saksin hallitus pakenivat Königsteinin linnoitukseen.
Dresdenissä koolla olleet maapäivien edustajat valitsivat kolmihenkisen väliaikaisen hallituksen, johon kuuluivat Tzschirner, Otto Heubner ja Karl Gotthelf Todt, mutta se ei juuri saanut tukea muualla Saksissa. Dresdenin sotilaskuvernöörin kanssa neuvotellun vuorokauden mittaisen aselevon kuluttua umpeen taistelut kaupungin hallinnasta alkoivat 5. toukokuuta kolmentuhannen huonosti aseistetun kapinallisen sekä viisituhatta miestä käsittäneiden preussilaisten ja saksilaisten joukkojen välillä. Kapinalliset luovuttivat aamulla 9. toukokuuta ja vetäytyivät Freibergin kautta Erzgebirgen suuntaan. Katutaisteluissa kuoli noin 250 henkeä.
Dresdenin vallankumousyritys muistetaan monista siihen osallistuneista tunnetuista kulttuurihenkilöistä, joihin kuuluivat muun muassa säveltäjä Richard Wagner, arkkitehti Gottfried Semper ja oopperalaulaja Wilhelmine Schröder-Devrient.
Vuoden 1849 liikehdintä > Badenin vallankumousyritys

Badenissa demokraattien johtajaksi oli vuoden 1849 alussa kohonnut Lorenzo Brentano, joka onnistui luomaan demokraateille laajan organisaation paikallisten kerhojen kautta ja rapauttamaan Bekkin hallituksen auktoriteetin. Kun Badenin valtiopäivät eivät hyväksyneet demokraattien esitystä perustuslakia säätävän kansalliskokouksen valinnasta yleisillä vaaleilla, demokraattien edustajat marssivat ulos valtiopäiviltä ja kutsuivat toukokuussa 1849 suuren kansankokouksen Offenburgiin. Samaan aikaan Rastattin liittolinnoituksesta alkanut sotilaskapina levisi koko Badeniin, jolloin suurherttua Leopold pakeni maasta ja pyysi sekä Preussin kuningasta että Frankfurtin kansalliskokousta lähettämään joukkoja kapinan kukistamiseksi.
Brentanon johtama hallitus järjesti kesäkuun alussa kansalliskokouksen vaalit, mutta pidättäytyi julistamasta Badenia tasavallaksi toivoen siten voivansa välttää ulkovaltojen sotilaallisen väliintulon. Badeniin virtasi nyt kumouksellisia eri puolilta Saksaa. Kapinalliset onnistuivat kokoamaan erilaisista vapaaehtoisjoukoista yhteensä 25 000 miestä, ja kapina-armeijan komentajaksi ryhtyi puolalainen kenraali Ludwik Mierosławski. Kapinalliset jäivät kuitenkin auttamatta alakynteen, kun Preussi lähetti heitä vastaan 70 000 miestä, jotka ylittivät Reinin ja saapuivat Badeniin 20. kesäkuuta. Vastarinta päättyi, kun preussilaiset valtasivat Rastattin 23. heinäkuuta. Sen jälkeen preussilaiset pitivät 14 000 vangittua kapinallista vankeina maan rauhoittamisen ajan. Kapinan jälkiselvittelyissä 51 ihmistä tuomittiin kuolemaan ja 846 pitkiin vankeusrangaistuksiin. Noin 80 000 vallankumouksen tukijaa lähti vapaaehtoisesti maasta. Ennen poistumistaan preussilaiset joukot järjestivät uusiksi Badenin armeijan.
Seuraukset

Toukokuussa 1849, pian Frankfurtin kansalliskokouksen perustuslain kuoppaamisen jälkeen, Preussin hallitus esitteli oman suunnitelmansa Saksan liittovaltion luomiseksi Saksan valtioiden vapaaehtoisella yhteistyöllä konservatiivisessa hengessä. Suunnitelma sai osan entisistä kansalliskokouksen edustajista tuekseen. Tämä Erfurtin liittona tunnettu hanke kaatui syksyllä 1850 Itävallan vastustukseen ja Preussin johdon vähentyneeseen mielenkiintoon seisoa sen takana. Preussi ja Itävalta sopivat lopulta Saksan liiton toiminnan elvyttämisestä.
Saksa yhdistyi lopulta vuonna 1871 Preussin kansleri Otto von Bismarckin johdolla, täysin toisenlaisessa hengessä kuin liberaalit olivat vuonna 1848 kaavailleet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saksan hullu vuosi Wikimedia Commonsissa
Preussin kuningas Fredrik Vilhelm IV vuonna 1847.
Vallankumoukselliset barrikadeilla Berliinin Alexanderplatzilla 18. maaliskuuta 1848. Kuvassa näkyy myös yhtenäisen Saksan tunnukseksi otettu trikolorilippu.
Niin sanottu Heckerin kansannousu Badenissa päättyi 20. huhtikuuta käytyyn Kandernin taisteluun, jonka kapinalliset hävisivät. Taistelua esittävä tuntemattoman tekijän piirros.
Frankfurtin Paavalinkirkko vuonna 1848.
Frankfurtin kansalliskokousta esittävä litografia.
Katutaisteluita Dresdenissä toukokuussa 1849.
Linda Spalding

Linda Spalding vuonna 2012.
Linda Spalding (o.s. Dickinson, s. 25. kesäkuuta 1943 Topeka, Kansas, Yhdysvallat) on kanadalainen kirjailija ja toimittaja. Hänen vanhempansa ovat Jacob Alan Dickinson ja Edith Senner. Hän asui Meksikossa ja Havaijilla ennen muuttoaan Torontoon 1982.
Hänellä on kaksi tytärtä, Esta ja Kristin Spalding ensimmäisestä avioliitostaan valokuvaaja Philip Spaldingin kanssa. Linda Spalding on nykyisin naimisissa kanadalaisen kirjailijan Michael Ondaatjen kanssa. Linda, Esta ja Michael kuuluvat kirjallisen aikakausjulkaisun Brickin toimituskuntaa. Hänen veljensä oli arkkitehti Jacob Alan Dickinson (k. 1990)
Spalding on opettanut luovaa kirjoittamista Humber Collegen kirjailijakoulussa.
Teokset

Daughters of Captain Cook (1987)
The Paper Wife (1994)
Riska (1999)
A Dark Place in the Jungle: Following Leakey's Last Angel into Borneo (1999)
The Brick Reader - (1999) (edited with Michael Ondaatje)
Lost Classics - (2000, Knopf Canada; ISBN 0-676-97299-3) (toimittajina myös Michael Redhill, Esta Spalding ja Michael Ondaatje)
Who Named The Knife  (2005)
Palkinnot ja tunnustukset

Harbourfront Festival Prize
Tuhkalaulutyranni

| Tuhkalaulutyranni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tityrat Tityridae
Suku::  Laulutyrannit Laniocera
Laji::  hypopyrra
Kaksiosainen nimi
 Laniocera hypopyrra  (Vieillot, 1817) 

Katso myös
   Tuhkalaulutyranni Wikispeciesissä   Tuhkalaulutyranni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tuhkalaulutyranni (Laniocera hypopyrra) on tityrojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Tuhkalaulutyrannia tavataan Boliviassa, Brasiliassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Ranskan Guianassa, Guyanassa, Perussa, Surinamessa ja Venezuelassa. Lajia on kuvattu harvinaiseksi ja laikuttaisesti esiintyväksi, ja sen kannankehitys on laskeva. Sen ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Hanna Zetterberg Struwe

Hanna Zetterberg Struwe
Hanna Zetterberg Struwe (s. 15. helmikuuta 1973 Tukholma) on entinen ruotsalainen vasemmistopuolueen poliitikko, joka istui valtiopäivillä vuosina 1994–1998. Ennen uraansa politiikassa hän oli toiminut lapsinäyttelijänä, muun muassa Ronja ryövärintytär -elokuvan nimiroolissa vuonna 1984.
Zetterberg Struwe toimii nykyisin viestintäkonsulttina ja luennoitsijana erikoisalanaan mielipiteenmuodostus. Vuodesta 2009 hän on ollut Ruotsin tulevaisuudentutkimuslaitoksen Institutet för framtidstudier viestintävastaavana. Hän julkaisi vuonna 2008 lastenkirjan Nejlika och lilla lillasyster.
Zetterberg Struwen isoisä on valtiopäiväedustaja, pappi Åke Zetterberg, täti on Ruotsin Chilen-suurlähettiläs Eva Zetterberg.
Zetterberg Struwe oli naimisissa toimittaja Filip Struwen kanssa vuosina 2001–2011 ja heillä on kaksi yhteistä lasta.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (ruotsiksi)
Hanna Zetterberg Struwe Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Riksdagen: Hanna Zetterberg (V)[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Elonet 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Hanna Zetterberg Struwe
Käännös suomeksi
Sortavalan luterilainen kirkko

Sortavalan luterilainen kirkko 1930-luvulla.
Sortavalan luterilainen kirkko vuonna 1927.
Sortavalan luterilainen kirkko (1801-1940) oli Sortavalan maaseurakunnan ja kaupunkiseurakunnan yhteinen kirkko Kisamäellä Sortavalassa Luovutetussa Karjalassa. Kaupunkiseurakunta tosin suunnitteli ennen talvisotaa oman kirkon rakentamista.
Rakentaminen

Sortavalan viimeiseksi jäänyttä luterilaista kirkkoa oli alettu suunnitella jo 1777. Aluksi suunniteltiin kivikirkon rakentamista, mutta lopulta päädyttiin kuitenkin puukirkon rakentamiseen. Sortavalan kirkko rakennettiin vuosina 1799-1801 savitaipalelaisen kirkonrakentajan Juhana Salosen ja tämän pojan Matti Salosen johdolla. Kirkko otettiin käyttöön 1801, mutta sen viimeistely jatkui aina vuoteen 1845 asti, jolloin kirkko vihittiin virallisesti käyttöön.
Kirkon alkuperäinen asu

Sortavalan kirkko oli alkuperäiseltä muodoltaan kahtamoinen eli kaksoisristikirkko. Ristivarsia levittämällä oli kirkkosalista saatu neliömäinen. Ristivarsien katot oli aumattu ja niiden päissä oli matalat eteiset. Kirkon pyramidikaton päällä ristikeskuksessa oli lanterniini (lyhty). Kirkon ikkunat olivat kahdessa rivissä päälletysten. Samantyyppiset kirkot Salonen oli rakentanut Valkealaan (1796-1798) ja Uudellekirkolle (1800).   Kirkon vieressä oli vanha 1750-luvulla rakennettu kellotorni, joka korvattiin vuonna 1811 uudella kolminivelisellä kellotornilla, jonka alaosa oli kahdeksankulmainen.
Ulkoasun muutos

Sortavalan kirkko koki muodonmuutoksen vuosina 1893-1894 tehtyjen korjaustöiden myötä, jotka tehtiin arkkitehti Ivar Aminoffin suunnitelmien mukaisesti. Suurin muutos oli vanhan kellotornin purkaminen ja uuden kellotornin rakentaminen suoraan yhden ristivarren päälle. Ristikeskuksessa ollut lanterniini korvattiin lähes kellotornin korkuisella pikkutornilla. Kirkon kahdessa rivissä olleet ikkunat yhdistettiin isommiksi, ulkolaudoitus uusittiin koristeellisen uusgoottilaiseksi, eteisten aumakatot muutettiin satulakatoiksi, pääsisäänkäyntiä korotettiin ja aiemmin tumma kirkko maalattiin vaaleaksi. Näiden muutostöiden myötä kirkon ulkoasu muuttui täysin. Muutostyöt olivatkin monien asiantuntijoiden mielestä väkivaltaisia ja epäonnistuneita.
Irtaimisto ja sisustus

Sortavalan kirkon alttaritaulu kuvasi Kristuksen kirkastumista ja sen oli maalannut Bernd Godenhjelm. Ensimmäiset urut kirkkoon hankittiin vuonna 1871, mutta ne korvattiin uusilla muutostöiden yhteydessä vuonna 1894. Kellotornissa oli kolme kelloa: yksi teräksinen ja kaksi vaskista. Kirkossa oli noin 2000 istumapaikkaa.
Pakokauhu joulukirkossa 1843

Kirkossa sattui vuonna 1843 54 ihmisen hengen vaatinut onnettomuus. Joulukirkossa väki joutui paniikkiin, kun kirkossa syttyi tulipalo.
Kirkon tuhoutuminen

Sortavalan kirkko syttyi palamaan talvisodan ilmapommituksissa 2. helmikuuta 1940 ja tuhoutui kokonaan. Myös kirkon alttaritaulu ja paljon muuta esineistöä tuhoutui kirkon mukana. Tuhosta huolimatta osa esineistöstä kuitenkin onnistuttiin pelastamaan. Maaseurakunnan ehtoollisvälineet oli siirretty kappalaisen pappilan pihalle lumihankeen. Ne on sittemmin lahjoitettu Jyväskylän maaseurakunnan käyttöön. Myös kaupunkiseurakunnan irtaimistoa pelastui jonkin verran. Ne on lahjoitettu Pieksämäen ja Rautalammin seurakunnille sekä Diakonissalaitokselle.
Uutta kirkkoa suunnitellaan

Jatkosodassa Sortavala vallattiin takaisin. Kirkon puuttuessa pidettiin maaseurakunnan jumalanpalvelukset Sortavalan Evankelisen Yhdistyksen talossa ja kaupunkiseurakunnan puolestaan NNKY:n Hospitzissa.
Sortavalan kaupunkiseurakunta oli aloittanut uuden kirkon suunnittelun jo 1920-luvulla, ja suunnittelukilpailun voitti arkkitehti Erik Bryggman vuonna 1929 valmistuneella suunnitelmallaan. Uusi 900 hengen kirkko olisi tullut Kymölänpuiston ja Vakkolahden väliin. Rakennuksessa olisi ollut myös kaksi seurakuntasalia. Rakentamista ei ehditty kuitenkaan aloittaa ennen uutta rauhansopimusta, jonka mukaan Sortavala oli taas luovutettava Neuvostoliitolle.
Aikaisemmat kirkot

Sortavalassa oli ennen viimeiseksi jääneen kirkon rakentamista ollut kolme luterilaista kirkkoa. Sortavalan ensimmäinen luterilainen kirkko rakennettiin kaupungin ulkopuolelle Helylään vuonna 1641, mutta se tuhoutui jo vuonna 1657 "ruptuurisodan" aikana. Uusi kirkko rakennettiin kaupungin itäpuolelle vuosina 1667-1674. Tämä kirkko kärsi pahoja vaurioita Isonvihan aikana, mutta pystyi palvelemaan siihen asti kunnes uusi kirkko rakennettiin vuosina 1739-1740. Tämän kirkon elinkaari ei ollut kovin pitkä, sillä sen kunto alkoi huonontua nopeasti. Syynä tähän olivat joko rakennuspaikka tai rakennusmateriaali.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sortavalan luterilainen kirkko Wikimedia Commonsissa
Karjalan luterilaiset seurakunnat
Sisäkuva kirkosta vuodelta 1927
Sortavalan luterilainen kirkko tulessa neuvostokoneiden pommituksen jäljiltä 2. helmikuuta 1940.
Suvinen satu

| Suvinen satu |
| --- | --- |
 Bertel von Bjelke (Sven Hildén) ja Hilkka Kanto (Maire Heide).
Ohjaaja:  Erkki Karu
Käsikirjoittaja:  Erkki Kivijärvi
Tuottaja:  Erkki Karu
Kuvaaja:  Kurt Jäger
Leikkaaja:  Erkki Karu
Pääosat:  Sven Hildén   Maire Heide
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi Oy
Ensi-ilta:  9. maaliskuuta 1925
Kesto:  88 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  ei tiedossa
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suvinen satu on vuonna 1925 valmistunut suomalainen mykkäelokuva, jonka ohjasi Erkki Karu. Elokuvan ensi-ilta oli 9. maaliskuuta 1925 Astoria-, Pallas- ja Civis-teattereissa Helsingissä.
Elokuvaa kuvattiin Suomi-Filmin Vironkadun studiolla Helsingissä ja Aulangolla Hämeenlinnan lähellä.
Näyttelijät

Sven Hildén	- taidemaalari Bertel von Bjelke
Volmar Neiro	- kunnallisneuvos Kanto
Maire Heide	- Hilkka Kanto, kasvattitytär
Paavo Costiander	- taiteilijatoveri Erkki, "lakeija"
Yrjö Somersalmi	- taiteilijatoveri Martti, "Simson"
Eine Laine	- nainen tanssiaisissa
Martha Hansson	- Hilkan ystävätär
Sylvia Paatero	- Hilkan ystävätär
Ebba Örd	- Hilkan ystävätär
Hagne Blomqvist	- neljäs ystävätär
Viljo Metsä	- väkeä ateljeerissa
Yrjö Tuominen	- väkeä ateljeerissa
Sinikka Karu	- pieni tyttö kukkakimpun kanssa
Muut tekijät

Erkki Karu  - tuottaja, leikkaus
Erkki Kivijärvi - käsikirjoitus
Kurt Jäger  - kuvaus
Armas Fredman - kuvausapulainen
Martti Tuukka - lavastus, studiopäällikkö
Eva Luttinen - studion emäntä
Aiheesta muualla

Suvinen satu. Ensimmäinen suomalainen salonkifilmi, Suomen Kuvalehti, 07.03.1925, nro 10, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Nummelan lentokenttä

Nummelan lentokenttä (ICAO: EFNU) (engl. Helsinki West) sijaitsee Vihdissä Lohjanharjulla valtatien 25 ja Nummelan taajaman välissä. Sitä hallinnoi Nummelan Lentokenttäyhdistys ry. Lentokentästä käytetään englanniksi nimitystä Helsinki West. Nummelan lentokenttää kehitetään ekologisen, digitaalisen ja sähköisen ilmailun perusteella.
Syksyllä 2019 on kjiitotie 04/22 asfaltiit uusittu ja myös poikkikiitotie 09/27 on asfaltoitu. Syksyllä 2021 lentokentällä otettiin käyttöön automaattisen valvontajärjestelmän, joka havaitsee ja varoittaa kiitotiealueella olevista esteistä.
Keväällä 2023 Nummelaan tuli voimaan IFR lähestymismenetelmä kiitotielle 04, Syksyllä 2023 on otettu käyttöön kiitotievalot ja lentokenttä hyväksyttiin yölentotoimintaan. Syksyllä 2024 asennettiin APAPi valot kiitotielle 04
Lentokentällä ei ole julkista polttoainepistettä, mutta ennakkoon sopimalla tankkaus järjestyy. Polttoainelaatuja on neljää laatua; AVGAS 100LL, JET-A1, BE98E5 sekä BE95SE pienkonebensa
Historia > Lentokentän rakentaminen

Nummelan lentokenttä rakennettiin vuonna 1940 Suomen ilmavoimien käyttöön. Nummelan lentokentän syntyyn vaikutti erityisesti tapahtumat Virossa, jossa Neuvostoliitto oli vaatinut käyttöönsä Tallinnan ja Paldiskin lentokentät. Etelä-Suomeen oli saatava lisää kenttiä ja Nummela soveltui Suomenlahdella toimivien ilmavoimien yksiköiden työkentäksi. Nummelan lentokenttä oli rakenteilla jo talvisodan aikana. Välirauhan aikana Erillinen lentolaivue käytti Nummelan lentokenttää tukikohtanaan, kalustonaan Blackburn Ripon meritiedustelukoneet.
Historia > Lentolaivueiden tukikohta

Jatkosodan aikana, 26. kesäkuuta 1941, Lentolaivue 6 siirtyi Turusta Nummelan lentokentälle. Laivueen toiminta-alue oli 1941 Hangon rintama ja Suomenlahden merialue. Kentällä sattui lento-onnettomuus 2. elokuuta 1941, jolloin pommituslennolle lähdössä ollut kone syöksyi maahan ja koneessa olleista kolmesta kaksi sai surmansa. Lokakuusta joulukuuhun 1941 Nummela toimi myös Lentolaivue 32:n Curtiss-lentueen tukikohtana. Nummelaan komennetun lentueen nimeksi tuli Osasto H.
Historia > Nummelan kentän kehitys jälkeen

Kesällä 1943 Nummelan kentälle rakennettiin lavastaja Royn (Tapio Vilpponen) suunnittelema meksikolaiskaupunki Suomi-Filmin Herra ja ylhäisyys elokuvan filmausta varten.
Vihdin kunta on saanut kentän kehittämiseen rahoitusta, jonka ansiosta kiitotiet on asfaltoitu uudestaan 2019. Malmin kentän lakkauttamisen takia sieltä on siirtynyt yrityksiä Nummelaan. Kentän ylläpitäjä on hakemassa uutta ympäristölupaa.
Muistomerkit

Onnettomuudessa surmansa saaneiden muistoksi on kentän ja tien numero 25 välisessä metsässä olevaan kiveen kiinnitetty kyltti. Toisella puolella kenttää on muistomerkki Total Energy, jolla muistetaan kaikkia kentällä sattuneissa onnettomuuksissa surmansa saaneita.
Toiminta

Kentällä järjestetään moottori- ja purjelentokoulutusta. Kentällä toimii seuraavat yrityket ja yhteisöt
Cumulus ry
BF-Lento
NW Aviation lentokoulu
Mäntsälän ilmailukerho ry
Espoon moottorilentäjät ry
Lasku talviselle Nummelan lentokentälle valojen ollessa päälläLänsi-Uudenmaan Ilmailuyhdistys ry
Moottoripurjelentäjät ry
Kevytilmailu ry
RC-Nummela ry
Rajoituksia

Kentällä on toistuva läpilaskuharjoittelu kielletty meluhaittojen välttämiseksi, ja yöaikaan on lentotoiminta rajoitettu vain välttämättömiin saapumisiin ja lähtöihin. Tankkaaminen on sallittu ympäristösyistä ainoastaan tankkauspaikalla.
Kirjallisuutta

Kauko Peltonen ja Kai Halonen: Nummelan lentokentällä. Tapahtumia ja tarinoita jatkosodan ajalta ja vähän sen jälkeen. BoD 2015. ISBN 978-952-31-8828-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nummelan lentokenttä Wikimedia Commonsissa
Nummelan lentokenttäyhdistyksen sivusto
Lentopaikat.fi – Nummela
Nummelan lentokentän sota- ja elokuvahistoriaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen lentopaikat
| --- | --- |
Lentokentät:  Aavahelukan lentokenttä  Ahmosuon lentokenttä  Alavuden lentokenttä  Alavuden varalaskupaikka  Euran lentokenttä  Forssan lentokenttä  Genbölen lentokenttä  Granbodan lentoasema  Haapajärven lentokenttä  Haapamäen lentokenttä  Haapaveden lentokenttä  Hailuodon lentokenttä  Hangon lentokenttä  Hollolan lentokenttä  Hyvinkään lentokenttä  Hämeenkyrön lentokenttä  Iisalmen lentokenttä  Ilvesjoen lentokenttä  Immolan lentokenttä  Jyrkän lentokenttä  Jämijärven lentokenttä  Kalajoen lentokenttä  Kauhajoen lentokenttä  Kauhavan lentokenttä  Kemijärven lentokenttä  Kiikalan lentokenttä  Kiteen lentokenttä  Kiuruveden lentokenttä  Kivijärven lentokenttä  Kuhmon lentokenttä  Kumlingen lentokenttä  Kymin lentokenttä  Kärsämäen lentokenttä  Lahti-Vesivehmaan lentokenttä  Lieksa-Nurmeksen lentokenttä  Martiniiskonpalon lentokenttä  Menkijärven lentokenttä  Mäntsälän yksityinen lentokenttä  Mäntän lentokenttä  Naarajärven lentokenttä  Nummelan lentokenttä  Oripään lentokenttä  Piikajärven lentokenttä  Pokan lentokenttä  Pudasjärven lentokenttä  Punkaharjun lentokenttä  Pyhtään lentokenttä  Pyhäsalmen lentokenttä  Raahe-Pattijoen lentokenttä  Rantasalmen lentokenttä  Ranuan lentokenttä  Räyskälän lentokenttä  Savikon lentokenttä  Selänpään lentokenttä  Sodankylän lentokenttä  Sulkaharjun lentokenttä  Suomussalmen lentokenttä  Teiskon lentokenttä  Torbackan lentokenttä  Tuulikki-Vampulan lentokenttä  Ummeljoen lentokenttä  Vaalan lentokenttä  Varkauden lentokenttä  Viitasaaren lentokenttä  Vuotson lentokenttä  Wredebyn lentokenttä  Ylivieskan lentokenttä  Ähtärin lentokenttä 
Sairaalat ja muut:  Hernesaaren helikopterikenttä  Iin kevytlentopaikka  Jorvin sairaala  Jäkäläpää  Keski-Suomen Sairaala Nova  Kuopion yliopistollinen sairaala  Laajalahti  Lusin varalaskupaikka  Meilahden tornisairaala  Nivalan varalaskupaikka  Oulun yliopistollinen sairaala  Pohjois-Karjalan keskussairaala  Rautavaaran lentokeskus  Seinäjoen keskussairaala  Tervon varalaskupaikka 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Nummelan lentokenttä (Q18682340)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: lentokenttä
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Vihti
sijainti: Nummela
koordinaatit: 60°20′02″N 24°17′47″E﻿ / ﻿60.3339°N 24.2964°E﻿ / 60.3339; 24.2964

Air Motel Nummelan lentokentällä.
Nummelan Lentokeskuksen hinauskone "Hinu" PIK-15 kiitotiellä 22 odottamassa hinattavaa purjelentokonetta. Kone on valmistunut 1968.
Vuoden 1941 lento-onnettomuuden muistokivi.
Sovituksenkirkko

| Sovituksenkirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Salpakangas, Hollola
Seurakunta:  Hollolan seurakunta
Rakentamisvuosi:  2010
Suunnittelija:  Arkkitehtitoimisto Havas Rosberg Oy
Istumapaikkoja:  360
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sovituksenkirkko on vuonna 2010 valmistunut Hollolan seurakunnan kirkko- ja seurakuntarakennus Hollolan kuntakeskuksessa Salpakankaalla. Rakennuksen on suunnitellut Arkkitehtitoimisto Havas Rosberg Oy. Rakennuksen bruttopinta-ala on 4 178 m², tilavuus 24 240 m³.
Sovituksenkirkon tiloissa on perinteisen kirkkosalin lisäksi muun muassa kirkkoherranvirasto, toimituskappeli Andreaksen kappeli, musiikkitila, vainajien säilytystila, hiljainen huone, päiväkerho-, nuoriso- ja partiotilat.