stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tatra T27
Wehrmacht

Saksalaisten miehitettyä Tatran tuotantolaitokset Kopřivnicessa lokakuussa 1938, he ottivat haltuunsa tehtaalla korjauksessa olleet kolme Tšekkoslovakian armeijan T27:ää. Wehrmachtille toimitettiin tämän lisäksi 67 kuorma-autoa vuoden 1939 loppuun mennessä. Nämä oli osin tehty materiaaleista, jotka oli varattu Tšekkoslovakian armeijan keskeytynyttä tilausta varten.
Useimmat saksalaisten käyttämät kuorma-autot olivat parannettua mallia T27B, jonka valmistukseen oli siirrytty liukuvasti vuoden 1938 aikana. T27B-mallin merkittävin ulkoinen ero oli taka-akselin paripyörät. Wehrmachtin ja Luftwaffen lisäksi autoja tehtiin Waffen-SS:lle, jolle toimitettiin vähintään 700 T27B-mallia vuonna 1940. Osa näistä päätyi Organisation Todtille ja muille kansallissosialistisen Saksan vastaaville järjestöille. Puukaasuttimilla varustettuja malleja käytettiin linjojen takana erilaisissa vähemmän vaativissa olosuhteissa.
Muut armeijat

1940-luvun alussa T27B-malleja myytiin runsaasti Romanian armeijalle.
Vuonna 1942 Saksa toimitti Suomen puolustusvoimille seitsemän T27B:tä ja seuraavana vuonna 44 kappaletta lisää.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Teknisiä tietoja ja kuvia T27:stä.
| n k Tatra-mallit |
| --- | --- |
Henkilöautot:  10  11  12  17  20  26  30  31  52  54  57  70  75  77  80  87  87-603  97  600 Tatraplan  603  613  623  700 
Kuorma-autot ja hyötyajoneuvot:  13  22  23  24  25  26  27  28  43  49  50  51  72  74  81  84  86  92  111  114  115  116  128  130  138  141  147  148  157  163 JAMAL  400  401  500  700  805  813  815  Beta 
Sotilasajoneuvot:  57K  72  76  79  82  85  9393  111  805  809  810  813  815  816  DANA  OT-62  OT-64  OT-810  RM-70  V 750  V 799  V 809 
Kilpa-autot ja prototyypit:  11 Targa Florio  15  18  90  137  107  201  602 Tatraplan Sport  603 A  603-2 B5  603-2 B6  603 MB  603 NP  603 X  604  605  607  625  Baghira  Delfin  JK 2500  Mikrobus  MTX V8  Prezident  V 570  V 855 
Tatra T27B:n taka-akseli poikittaisine lehtijousineen.
Podporožje

| Podporožje Подпорожье |
| --- | --- |
 Ylä-Syvärin voimalaitos.
 lippu:  vaakuna
 Podporožje
 Koordinaatit: 60°54′44″N, 34°10′04″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Podporožjen piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  2 055,65 km²
Väkiluku (2022):  16 400
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Svirskajakatu Podporožjessa.
Voimalaitoksen ohittava kanava.
Ylä-Manderin matkailukeskus.
Podporožje (ven. Подпоро́жье, suomeksi myös Koskenala) on kaupunki ja Podporožjen piirin hallinnollinen keskus Leningradin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Syvärin keskijuoksulla 276 kilometriä Pietarista koilliseen. Kaupungissa on 16 200 ja Podporožjen kunnassa 16 400 asukasta (vuonna 2022).
Maantiede ja asutus

Podporožjen kaupunkikunnan pinta-ala on 2 055,65 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Podporožjen piirin Nikolskin ja Vaaženin kaupunkikuntiin, idässä Voznesenjen kaupunkikuntaan, etelässä Vinnitsyn maalaiskuntaan ja Leningradin alueen Lotinapellon piiriin sekä pohjoisessa Karjalan tasavaltaan. Pinta-alasta 90 % on metsää, 4,7 % vesistöjä, 2,7 % maatalousmaata ja 1,9 % asuinaluetta. Jokia ovat Syvärin lisäksi Iivina (ven. Ivina) ja Jandeba ja järviä Bolšoje Kangozero, Kimozero, Konetskoje, Ladvozero, Perttijärvi (Pertozero), Pidmozero, Rehkozero, Urozero ja Vonozero. Ylä-Syvärin voimalaitoksen pato muodostaa Iivinan tulva-alueen. Hyötykaivannaisia ovat hiekka, sora, savi ja turve.
Kaupungin lisäksi kuntaan kuuluu 12 kylää ja asutusta: Hevronjino, Homorovitsa (ven. Gomorovitši), Jandeba, Kezorutšei, Mätysova, Perttijärvi (Pertozero), Pitma (Pidma), Plotitšno, Posad, Šelmenitša (ven. Šemenitši), Tokari ja Volnavolok. Niistä ainoastaan Šelmenitšassa on yli sata asukasta. Kunnan asukasmäärä pienenee ja väestö ikääntyy.
Historia

Paikkakunta on syntynyt 1700-luvulla, kun Pietari Suuri siirsi Mstajoen talonpoikia Syvärin koskille hoitamaan laivaliikennettä. Koskien lähellä sijainneita Sigovetsin ja Medvedetsin kyliä alettiin 1800-luvun lopulla kutsua Podporožjeksi. Vuonna 1927 perustettiin Podporožjen piiri.
1930-luvulla ryhdyttiin rakentamaan vankityövoimalla Syvärin voimalaitoksia. Vuonna 1937 perustettiin Podporožjen taajama. Jatkosodan aikana alue oli suomalaisten miehittämä. Ylä-Syvärin voimalaitos valmistui vuonna 1953, ja vuonna 1956 taajama sai kaupungin statuksen.
Liikenne, talous ja palvelut

Podporožjen kautta kulkevat Lotinapellon ja Vytegran välinen maantie A215, Muurmannin rata ja Volgan–Itämeren vesitie. Kaupungista on linja-autoyhteydet Nikolskiin, Vaaženiin, Vinnitsyyn, Voznesenjeen, Lotinapeltoon, Pietariin ja Vytegraan. Rautatiellä on Podporožjen, Jandeban ja Tokarin asemat. Syvärillä on Ylä-Syvärin sulku ja Ylä-Manderin (ven. Verhnije Mandrogi) matkustajalaituri.
Kunnan pääelinkeino on teollisuus. Tärkeimmät yritykset ovat teräsbetonirakennetehdas, Metsä Forestin puunhankintayhtiö, konepaja, ompelimo ja vesivoimalaitos. Maataloutta edustavat yksityistilat ja puutarhaviljelmät. Lisäksi harjoitetaan kalankasvatusta.
Julkisiin palveluihin kuuluvat lastentarhat, keskikoulut, lasten taidekoulu ja harrastuskeskus, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, piirin keskuskirjasto ja lastenkirjasto, piirisairaala ja palvelukeskus.
Kaupunkikuva ja matkailu

Podporožjen kaupunki sijaitsee pääosin Syvärin etelärannalla. Se koostuu useasta entisten kylien paikalle nousseesta lähiöstä, joiden nimiä ovat Pogra, Nižni gorodok, Svjatuha ja Valdoma. Keskusta on rakennettu voimalaitoksen lähelle 1930-luvulta lähtien. Sen etelä- ja länsipuolella sijaitsevat 1960–1990-lukujen kerrostaloalueet. Syvärin pohjoisrannalla on Olhovetsin pientaloalue. Teollisuusalueet sijaitsevat voimalaitoksen luona idässä ja Syvärin mutkassa luoteessa.
Kunnan matkailupotentiaali perustuu seudun puhtaaseen luontoon, vesistöihin ja metsästysmahdollisuuksiin. Kulttuuriperintökohteita ovat Homorovitsan ja Pitman kirkot, Posadin (entisen Rozmegan) tsasouna ja Ylä-Syvärin voimalaitos. Entisessä Ylä-Manderin kylässä toimii risteilyaluksia palveleva matkailukeskus. Kunnassa on majoituspalveluja, matkailutoimisto ja kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Podporožjen piirin sivusto (venäjäksi)
Piirilehti Svirskije ogni (venäjäksi)
| n k Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Antrea  Boksitogorsk  Enso  Hatsina  Ivangorod  Jaama  Kiriši  Koivisto  Kommunar  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Laukaa  Lotinapelto  Lomkka  Lupana  Olhava  Pella  Pikaljovo  Pähkinälinna  Seuloskoi  Sierattala  Sjasstroi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Uuras  Uusi-Laatokka  Viipuri  Volossova  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Budogoštš  Haisevaisi  Imeni Morozova  Imeni Sverdlova  Jefimovski  Johannes  Jääski  Kaarlahti  Kuismala  Lepäsi  Naasia  Namkku  Nikolski  Orinansavotta  Paulova  Priladožski  Punaporu  Rahja  Raivola  Rjabovo  Siiverska  Svirstroi  Taaitsa  Toksova  Tolmatšovo  Tuprova  Uljana  Vaaseni  Vahriselkä  Viiritsa  Vornasuo  Voznesenje  |  |
Tauvon majakka

Tauvon majakka
| --- | --- |
Sijainti:  Haikarannokka, Siikajoki Suomi
Vesistö:  Perämeri 
| --- | --- |
Korkeus:  30 m
Väri:  Musta 
| --- | --- |
Valmistunut:  1938
Automatisoitu:  1978
| --- | --- |
Valon korkeus:  34,5 m
Valonkanto:  13,9 km
Valon ominaisuudet:  LFl W 6s 
| --- | --- |
ARLHS:  FIN067 
Admiralty:  C4172 
List of Lights:  28635 
MarineTraffic:  1000006025 
NGA:  116-18444 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Tauvon majakka sijaitsee Haikarannokan niemessä Perämeren rannalla Siikajoen kunnan Tauvon kylässä.
Teräsristikkorakenteinen majakka rakennettiin 1938, ja se oli alun perin luokiteltu johtoloistoksi. Kun valolaite muutettiin asetyleenikaasukäyttöisestä sähkökäyttöiseksi vuonna 1978, Tauvon loistona tunnetusta merimerkistä tuli Tauvon majakka.
Loisto rakennettiin turvaamaan liikennettä Nahkiaisen majakkalaivan ja Marjaniemen välille. Ennen tätä tämä yli 30 meripeninkulman pituinen merimatka oli täysin valoton. Sijoituspaikaksi valittu Haikarannokan niemi Tauvossa on erittäin matala, joten lyhtykoju jouduttiin asentamaan yli 30 metrin korkeudelle. Nykyisin valovoima on 1 714 kandelaa ja sen kantomatka on 11 meripeninkulmaa.
Majakkatorni on teräsristikkorakenteinen, ja sen huipussa on mustat puiset suorakaiteen muotoiset huipputaulut.
Tautomeria

Eräitä tautomerian lajeja
Tautomeria on orgaanisessa kemiassa rakenneisomerian laji, jossa molekyylin sisällä jokin atomi tai atomiryhmä voi siirtyä paikasta toiseen siten, että kumpikaan muoto, joita kutsutaan tautomeereiksi, ei sellaisenaan ole liuoksessa pysyvä vaan ne muuttuvat jatkuvasti toisikseen siten, että nopeasti syntyy kemiallinen tasapaino, jossa kumpaakin on tietty määrä. Tautomeerit eroavat toisistaan yleensä kaksoissidoksen ja yhden siirtyvän ryhmän aseman perusteella. Siirtyvä ryhmä on usein protoni, mutta se voi olla myös jokin toinen ryhmä. Tautomerisaatiossa rikkoutuu ja muodostuu sekä yksi π-sidos että yksi σ-sidos. Tautomeriaa voidaan kuvata yleistä muotoa olevalla reaktioyhtälöllä:
missä ryhmät X, Y ja Z voivat olla hiili, typpi, happi, vety- tai rikkiatomeja ja ryhmä A on siirtyvä ryhmä. Varsinaisesta isomeriasta tautomeria eroaa juuri siinä, että tautomeerit ovat nopeassa kineettisessä tasapainossa ja vallitseva muoto riippuu olosuhteista ja erityisesti liuottimesta. Esimerkiksi keto-enoli-tautomerian tapauksessa vesiliuoksessa on ketonimuoto vallitseva, heksaanissa sen sijaan enolimuoto.
Tautomerian lajeja

| Tautomerian laji | Kuvaus |  |
| --- | --- | --- |
Keto-enolitautomeria: 
Fenoli-ketotautomeria: 
Nitroso-oksiimitautomeria: 
Imiini-enamiinitautomeria: 
Laktaami-laktiimitautomeria: 
Atso-hydratsotautomeria: 
Okso-syklo-tautomeria:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tautomeria Wikimedia Commonsissa
Kaksisirkkaiset

| Kaksisirkkaiset |
| --- | --- |
 Metsävaahteran (Acer platanoides) taimi, jossa alimpana kaksi soikeaa sirkkalehteä.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida tai Dicotyledonae  Cronquist, Tahkt. & W. Zimm.
Katso myös
   Kaksisirkkaiset Wikispeciesissä   Kaksisirkkaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaksisirkkaiset (vanh. Magnoliopsida tai Dicotyledonae) ovat koppisiemenisiä kasveja, joilla on tasan kaksi sirkkalehteä eli alkeislehteä. Noin 78 prosenttia maapallolla olevista koppisiemenisistä kasvilajesta kuuluu kaksisirkkaisiin. Kaksisirkkaiset eroavat koppisiemenisten toisesta pääluokasta yksisirkkaisista (Liliopsida) sirkkalehtien määrän ohella seuraavasti:
johtojänteet ovat järjestäytyneet kaksisirkkaisilla poikkileikkaustasossa kehän muotoon; yksisirkkaisilla ne ovat satunnaisesti jakautuneet
kaksisirkkaisilla kasvaa itämisen aikana sirkkajuuri, josta kehittyy pääjuuri; yksisirkkaisilla sirkkajuuri surkastuu ja tilalle kasvaa hajajuuria
yhdessä kiehkurassa on tavallisesti neljästä viiteen terälehteä.
Systematiikka

Nykyisen käsityksen mukaan (ks. APG III -luokittelu) aiemmat kaksisirkkaiset eivät ole yksisirkkaisten tapaan monofyleettinen ryhmä. Kaksisirkkaisiksi luokitelluista kasveista on erotettu erikseen varhaiset koppisiemeniset (engl. Phylogenetically basal angiosperms). Varhaisiin koppisiemenisiin kuuluvat seuraavat kasvilahkot:
Canellales
Laurales
Magnoliales
Piperales
Amborellales
Austrobaileyales
Ceratophyllales
Chloranthales
Nymphaeales
Näistä neljä ensimmäistä muodostavat monofyleettisen magnolidien ryhmän (engl. Magnoliids), muuten ryhmä on parafyleettinen.
Kaksisirkkaiset kasvit uudemmassa käsityksessä, aitokaksisirkkaiset (engl. Eudicots), jaetaan muun muassa varhaisiin aitokaksisirkkaisiin sekä kahteen pääryhmään, rosideihin (engl. Rosids) ja asterideihin (engl. Asterids).
Lahkot

1960–80-luvuilla kehitetty Cronquistin järjestelmä jakaa kaksisirkkaiset kuuteen alaluokkaan. Ne eivät kuitenkaan ole monofyleettinen ryhmä, ja uudemmissa 2000-luvulla kehitetyissä järjestelmissä lahkot on pyritty jaottelemaan todellisten geneettisten sukulaisuussuhteiden mukaan.
| Nykyiset järjestelmät (APG III -luokittelu) | Cronquistin järjestelmä |
| --- | --- |
  Amborellales  Nymphaeales  Austrobaileyales  Chloranthales  Magnolidit Magnoliales  Laurales  Canellales  Piperales  Ceratophyllales Aitokaksisirkkaiset (Eudicots) Ranunculales  Sabiales  Proteales  Trochodendrales  Buxales  Aitokaksisirkkaisten ydinryhmä (Core eudicots) Gunnerales  Dilleniales  Saxifragales  Rosidit Vitales  Eurosidit I Zygophyllales  Celastrales  Oxalidales  Malpighiales  Fabales  Rosales  Cucurbitales  Fagales  Eurosidit II Geraniales  Myrtales  Crossosomatales  Picramniales  Sapindales  Huerteales  Malvales  Brassicales  Santalales  Berberidopsidales  Caryophyllales  Asteridit Cornales  Ericales  Euasteridit I Garryales  Gentianales  Lamiales  Solanales  Euasteridit II Aquifoliales  Asterales  Escalloniales  Bruniales  Apiales  Paracryphiales  Dipsacales:   Magnoliidae (lähinnä ydinkaksisirkkaisia) Magnoliales  Laurales  Piperales  Aristolochiales  Illiciales  Nymphaeales  Ranunculales  Papaverales Hamamelidae Trochodendrales  Hamamelidales  Daphniphyllales  Didymelales  Eucommiales  Urticales  Leitneriales  Juglandales  Myricales  Casuarinales Caryophyllidae Caryophyllales  Polygonales  Plumbaginales Dilleniidae Dilleniales  Theales  Malvales  Lecythidales  Nepenthales  Violales  Salicales  Capparales  Batales  Ericales  Diapensiales  Ebenales  Primulales Rosidae Rosales  Fabales  Podostemales  Haloragales  Myrtales  Rhizophorales  Cornales  Santalales  Rafflesiales  Celastrales  Euphorbiales  Rhamnales  Polygalales  Sapindales  Geraniales  Apiales Asteridae Gentianales  Solanales  Lamiales  Callitrichales  Plantaginales  Scrophulariales  Campanulales  Rubiales  Dipsacales  Calycerales  Asterales
Niobe (1913)

| Niobe |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Fredrikshavn Vaerft og Flydedok
Laskettu vesille:  2. elokuuta 1913
Palveluskäyttöön:  30. huhtikuuta 1923
Poistui palveluskäytöstä:  uponnut 26. heinäkuuta 1932
Tekniset tiedot
Uppouma:  645 t
Pituus:  46,1 m
Leveys:  9,17 m
Syväys:  5,2 m
Koneteho:  1 x 2-sylinterinen Bolinder-moottori 160 shp
Nopeus:  7,5 solmua
Miehistöä:  7 upseeria, 27 miehistönjäsentä ja 65 kadettia
Niobe oli Reichsmarinen purjekoululaiva, jolla koulutettiin merikadetteja ja aliupseereita. Alus upposi 26. heinäkuuta 1932 äkillisessä myrskyssä, jolloin 69 aluksella ollutta sai surmansa.
Valmistus

Alus valmistui nelimastoisena kuunarina Morten Jensininä Tanskassa Fredrikshavnin telakalla vuonna 1913. Aluksen alkuperäisenä omistajana oli F. L. Knakkergaard, kunnes se myytiin 1916 Norjaan. Alus sai samalla uuden nimen Tyholm.
Saksan keisarikunnan laivaston sukellusvene SMS UB-41 valtasi aluksen, joka kuljetti puutavaraa Norjasta Britteinsaarille. Alus myytiin Saksassa. Se vaihtoi omistajaa ja nimeä useaan otteeseen ollen muun muassa Aldebaran, Niobe ja Schwalbe, kunnes laivasto lunasti aluksen 1922. Alus muutettiin kolmimastoiseksi parkiksi ja nimettiin Niobeksi.
Palvelus

Alus upposi 26. heinäkuuta 1932 lähellä Fehmaria vieden mukanaan 69 aluksella ollutta. Lähellä ollut rahtialus SS Theresia L. M. Russ pelasti 40 henkeä mukaan lukien Nioben päällikkö. Hylky nostettiin 21. elokuuta 1932 ja se hinattiin Kieliin tutkittavaksi. Aluksella olleet ruumiit haudattiin. Hylky upotettiin seremoniallisesti 18. syyskuuta 1933 Jaguarin torpedoimana.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Niobe (schooner)
Käännös suomeksi
Brenda Taylor (soutaja)

| Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Kanada> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | nelonen i.p. |  |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | kahdeksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Wien 1991 | nelonen i.p. |  |
|  Kultaa | Wien 1991 | kahdeksikko |  |
Brenda Taylor (s. 28. lokakuuta 1962 Nanaimo, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen soutaja. Hän voitti Barcelonan olympialaisissa 1992 kultaa perämiehettömässä nelosessa ja kahdeksikossa. Hän voitti samoissa luokissa maailmanmestaruuden Wienissä 1991. Aiemmissa MM-kilpailuissa hän sijoittui perämiehettömässä nelosessa kahdesti neljänneksi ja kahdeksikossa kahdesti viidenneksi.
Paavo Teittinen

| Paavo Teittinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1987 (ikä 36–37)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  toimittaja
Toimittaja
Maa:   Suomi
Media:  lehdistö
Erikoistuminen:  talouden ja politiikan toimittaja
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Lehti:   Helsingin Sanomat (2014–) 
Palkinnot
  Oikeusteko-palkinto (2019)  Vuoden juttu (2019)  Vuoden journalisti (2021)  Lumilapio (2020, 2022)  European Press Prize (2022)  
Paavo Teittinen (s. 1987) on suomalainen toimittaja. Hän on työskennellyt Helsingin Sanomissa vuodesta 2014 alkaen.
Kesäkuussa 2019 Teittiselle myönnettiin Suomen Asianajajaliiton Oikeusteko-palkinto ensimmäisenä median edustajana. Teittinen on opiskellut oikeustiedettä Helsingin yliopistossa ja työskennellyt aiemmin asianajotoimistossa.
Vuonna 2020 Teittinen voitti Suuren journalistipalkinnon vuoden juttu -kategoriassa Veijo Baltzarin väärinkäytöksistä kertoneella jutulla. Teittinen sai tutkivan journalismin Lumilapio-palkinnon vuonna 2020 nepalilaisravintoloiden hyväksikäyttöä selvittäneestä jutusta ja uudestaan vuonna 2022 ihmiskaupparikosten tutkinnan ongelmia käsittelevästä juttukokonaisuudesta. Vuonna 2022 hänet valittiin myös vuoden journalistiksi.
Lokakuussa 2023 Teittistä vastaan nostettiin syytteet törkeästä kunnianloukkauksesta ja törkeästä yksityiselämää loukkaavasta tiedon levittämisestä. Syytteen taustalla oli Teittisen kirjoittama Virkamerkin varjossa -artikkeli. Helsingin käräjäoikeus hylkäsi syytteet marraskuussa 2024.
Aiheesta muualla

Paavo Teittinen Twitterissä
Vuoreija

Kirkegata ja kirkko
Kirjasto
Vuoreijan tunneli
Vuoreija (norj. Vardø, pohjoissaameksi Várggát, kveeniksi Vuorea) on kunta ja kaupunki Varangin niemimaan itäosassa Norjan Finnmarkin läänissä. Samanniminen kuntakeskus sijaitsee Vardøyan saarella. Kunnan toinen taajama on Kiberg. Vuoden 2023 alussa kunnassa oli 1 933 asukasta.
Vuoreija rajoittuu pohjoisessa, idässä ja etelässä Jäämereen, lounaassa Vesisaareen ja lännessä Båtsfjordiin.
Historia

Vuoreija mainitaan kalastuspaikkana ja linnoituksena jo 1307.lähde? Vardøhusin linnoitus on ollut vuodesta 1738 lähtien museona.
1600-luvulla Finnmarkissa 91 miestä ja naista tuomitiin kuolemaan noituudesta.  Kiduttamalla heidät saatiin tunnustamaan rikoksensa, minkä jälkeen heidät poltettiin roviolla. Vuonna 2011 Vuoreijaan pystytettiin Peter Zumthorin  ja Louise Bourgeois'n suunnittelema Steilnesetin noitavainojen muistomerkki, jossa palaa ikuinen tuli. Pari-kolmekymmentätuhatta vierailijaa käy vuosittain katsomassa muistomerkkiä.
Vuonna 1769 Vuoreijaan saapui Tanskan kuninkaan kutsusta ulkomaisia tähtitieteilijöitä havainnoimaan Venuksen ylikulkua. Wienin observatorion johtaja Maximilian Hell otti mukaansa unkarilaisen kollegansa János Sajnovicsin ja kannusti tätä vertailemaan saamen ja unkarin kieltä. Tästä tutkimusmatkasta voidaan sanoa vertailevan suomalais-ugrilaisen kielitieteen saaneen alkunsa.
Vuoreija sai kaupunginoikeudet vuonna 1789, ja 1800-luvulla se oli tärkeä Barentsinmeren rannikon kauppakeskus. Toisen maailmansodan aikaan kaupunki tuhoutui pahoin, mutta rakennettiin nopeasti uudelleen. Maantietunneli mantereelta Vardøyaan valmistui vuonna 1983. Tunneli on 2 890 metriä pitkä ja käy 88 metriä merenpinnan alapuolella.
Vuoreijaan sijoitettiin vuonna 1998 Globus II -tutka-asema, jota virallisesti käytetään avaruusromun seurantaan. Tutkassa on 27-metrinen mekaanisesti kääntyvä antenni. Sama tutka oli aiemmin sijoitettuna Vandenberg Air Force Basessa Kaliforniassa, jossa se tunnettiin nimellä "Have Stare". Tutkalla uskotaan olevan samat ominaisuudet kuin yhdysvaltalaisella X-alueen korkean resoluution tutkalla ja sen uskotaan olevan osa Yhdysvaltain ohjuspuolustusta ja keräävän tietoa Venäjän ballistisista ohjuksista.
Ystävyyskaupungit

Vuoreija on Kemijärven ja Arkangelin ystävyyskaupunki.
Tunnettuja henkilöitä

Peder Holt (1899–1963), poliitikko
Yngve Hågensen (1938–2023), ammattiyhdistysjohtaja
Stefan Johansen (s. 1991), jalkapalloilija
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (s. 1959), poliitikko
Kyliä ja paikkoja

Kiiperi (Kiberg), Kummaväri (Komagvær), Lamppuniemi (Langbunes), Lökviika (Laukvik), Mustaniemi (Svartnes), Valasniemi (Kvalnes)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vuoreija Wikimedia Commonsissa
Finnmarkin läänin kunnat
Alattio (Alta)
Berlevåg
Båtsfjord
Etelä-Varanki (Sør-Varanger)
Gamvik
Hammerfest
Hasvik
Kaarasjoki (Karasjok)
Koutokeino
Kvalsund
Lappea (Loppa)
Lebesby
Moseija (Måsøy)
Nordkapp
Porsanki (Porsanger)
Teno (Tana)
Uuniemi (Nesseby)
Vesisaari (Vadsø)
Vuoreija (Vardø)
Norjan läänit | Norja
Tarton yliopisto

| Tarton yliopisto> Academia Gustaviana |
| --- | --- |
  

 lat. Universitas Tartuensis 
Perustettu:  1632
Tyyppi:  Julkinen
Rehtori:  Toomas Asser
Kansleri:  Meelis Luht
Henkilökunta:  n. 1 700 opettajaa ja tutkijaa
Opiskelijoita:  17 500
Jatko-opiskelijoita:  1 250
Sijainti:  Tartto,  Viro
Osoite:  Ülikooli 18, 50090 Tartu
Yhteistyö:  Coimbra-ryhmä
Sivusto:  http://www.ut.ee/
Yliopiston päärakennus.
Tarton yliopisto vuonna 2021
Tarton yliopisto (viroksi Tartu Ülikool, latinaksi Universitas Tartuensis) on Virossa Tarton kaupungissa sijaitseva tiedekorkeakoulu. Yliopisto on Viron vanhin ja sen perusti Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolf vuonna 1632.
Yliopistossa on 3 500 työntekijää, joista 1 700 on akateemisissa viroissa ja näistä 180 on professoreita. Opiskelijoita on 13 400, joista noin 800 kansainvälisiä opiskelijoita. Tohtorikoulutettavia yliopistossa on noin 1 250 ja vuosittain valmistuu 80−90 väitöskirjaa.
Rakennukset

Tarton yliopiston päärakennus on tyypillinen klassismin edustaja doorilaisine pylväineen. Sen on suunnitellut Sleesiassa syntynyt arkkitehti Johann Wilhelm Krause, joka oli ennen Tarttoon tuloaan suunnitellut monia moisioita Latvian alueella. Lopulliset piirustukset valmistuivat Krausen vierailtua monesti Pietarissa, missä niitä korjaili todennäköisesti keisarillinen hoviarkkitehti Giacomo Quarenghi. Rakennuksen sisätilat suunniteltiin 1700- ja 1800-luvun kartanorakennusten mukaisesti. Krause vaihtoi tyylinsä rakennuksia vielä rakennettaessa palladionisesta klassismista Berliinin niin sanottujen vallankumousarkkitehtien tyylin mukaiseksi. Yliopiston päärakennus valmistui vuosina 1803–1805 ja sen siipirakennukset vuosina 1827–1828. Krause suunnitteli lisäksi vuosina 1803–1805 valmistuneen rotundan muotoisen anatomisen teatterin, tähtitornin 1807–1810 ja Toomemäen sillat 1803–1812. Krausen tavoitteena oli rakentaa Toomemäki niin kutsutuksi tieteen temppeliksi, mutta tavoite jäi varojen puutteessa toteuttamatta.
Nykyisin Tarton yliopisto käyttää 150:tä eri rakennusta, joista 30 sijaitsee Tarton ulkopuolella. Neljätoista yliopiston rakennusta on julistettu kansalliseksi arkkitehtuurin monumentiksi.