stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jean Béliveau

| Jean Béliveau |
| --- | --- |
 Béliveau 1960-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. elokuuta 1931 Trois-Rivières, Quebec, Kanada
Kuollut: 2. joulukuuta 2014 (83 vuotta) Longueuil, Quebec, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Le Gros Bill 
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  191 cm
Paino:  93 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1950–1971
Seurat:  Montreal Canadiens (NHL)
Hockey Hall of Fame
 1972 
| Stanley Cup  |
| --- | --- | --- |
|  | Montreal Canadiens | 1956  |
|  | Montreal Canadiens | 1957  |
|  | Montreal Canadiens | 1958  |
|  | Montreal Canadiens | 1959  |
|  | Montreal Canadiens | 1960  |
|  | Montreal Canadiens | 1965  |
|  | Montreal Canadiens | 1966  |
|  | Montreal Canadiens | 1968  |
|  | Montreal Canadiens | 1969  |
|  | Montreal Canadiens | 1971  |
Jean Arthur Béliveau C.C., O.Q. (31. elokuuta 1931 Trois-Rivières, Quebec, Kanada – 2. joulukuuta 2014 Longueuil, Quebec, Kanada) oli kanadanranskalainen jääkiekkoilija. Hän lukeutuu lajin historian arvostetuimpiin hahmoihin. Keskushyökkääjänä pelannut Béliveau edusti Montreal Canadiensia NHL-liigassa vuosina 1950–1971. Hän saavutti siellä kymmenen Stanley Cupin voittoa. Näistä NHL:n mestaruuksista hän hankki viisi kapteenina.
Béliveau oli neljäs NHL-urallaan 500 maalia tehnyt ja Gordie Howen jälkeen toinen yli tuhat tehopistettä kerännyt pelaaja. Hän oli Montreal Canadiensin kapteeni 10 kauden ajan, mikä on seuran historian ennätys. Myös Saku Koivu toimi Canadiensin kapteenina yhtä pitkään. Kymmenen pelaajana saavutetun mestaruuden lisäksi Béliveau oli mukana Montreal Canadiensin seurajohdossa seitsemän kertaa joukkueen voittaessa Stanley Cupin. Näin ollen hänen nimensä on kaiverrettu pokaaliin kaikkiaan 17 kertaa, useammin kuin kenenkään muun.
Nuoruus ja junioriura

Jean Béliveau syntyi Trois-Rivièresissä 31. elokuuta 1931. Hän oli vanhin perheen kahdeksasta lapsesta. Perhe muutti Jeanin ollessa 3-vuotias Plessisvilleen, ja he asettuivat Victoriavilleen Jeanin ollessa 6-vuotias. Perheen isä Arthur Béliveau jäädytti joka talvi heidän kotinsa takapihalle jääkiekkokentän, jonne monet paikalliset lapset kerääntyivät pelaamaan. Jean Béliveau liittyi ensimmäiseen jääkiekkojoukkueeseensa 12-vuotiaana. Hän pelasi myös baseballia. Ammattilaisbaseballjoukkueet kiinnostuivat Béliveaun taidoista, ja lajin takia hän muutti 16-vuotiaana kesäksi pelaamaan baseballia Val-d’Oriin.
Béliveau siirtyi 15-vuotiaana Victoriaville Panthers -nimiseen juniorijoukkueeseen. Hän teki kaudeksi 1949–1950 sopimuksen juniorijoukkue Quebec Citadellesin kanssa. Hän pelasi Citadellesissa kaksi kautta. Kauden 1950–1951 aikana Béliveau pelasi myös ensimmäisen NHL-pelinsä Montreal Canadiensissa. Hän teki Canadiensin kanssa kahden ottelun mittaisen amatöörisopimuksen. Jälkimmäisessä ottelussa hän teki myös uransa ensimmäisen NHL-maalinsa.
Ammattilaisura > Puoliammattilaisuudesta NHL:ään

Béliveau jatkoi junioriuransa jälkeen Quebecissä, vaikka Canadiensin johtaja Frank J. Selke yrittikin saada hänet joukkueeseensa. Béliveau teki sopimuksen puoliammattilaissarja Quebec Senior Hockey Leaguen Quebec Acesin kanssa. Hän pelasi joukkueessa kahden kauden ajan ja käväisi joulukuussa 1952 pelaamassa koesopimuksella kolme ottelua Canadiensissa. Hän teki niissä peräti viisi maalia. Béliveaun palkka Quebec Acesissa kaudella 1952–1953 oli peräti 20 000 dollaria kaudesta, enemmän kuin NHL:n tähtipelaajilla Gordie Howella ja Maurice Richardilla.
Béliveau hylkäsi useita Canadiensin tarjousehdotuksia, koska omien sanojensa mukaan tunsi lojaalisuutta quebecilaiskannattajia kohtaan. Canadiensin GM Frank Selke suostutteli joukkueen ostamaan koko QSHL-liigan ja muuttamaan sen ammattilaissarjaksi, jotta Canadiens voisi hankkia Béliveaun lopulta joukkueeseensa. Béliveau teki lokakuussa 1953 Canadiensin kanssa viisivuotisen sopimuksen, jonka kokonaisarvo oli 105 000 dollaria. Se oli aikansa suurin NHL-sopimus.
Ammattilaisura > Ensimmäiset viisi Stanley Cupia

Canadiensin valmentaja Dick Irvin laittoi Béliveaun viimeistä kauttaan pelaavan keskushyökkääjän Elmer Lachin ohjaukseen. Lach opasti Béliveauta aloituksissa ja syötöissä; kummastakin tuli Béliveaun tavaramerkkejä. Tulokaskaudellaan 1953–1954 Béliveau kärsi loukkaantumisista ja pelasi vain 44 ottelua. Toisella kaudellaan hän teki peräti 37 maalia. ja hänet valittiin ensimmäisen kerran NHL:n ykköstähdistön keskushyökkääjäksi. Häntä kuitenkin kritisoitiin pehmeästä pelityylistään, ja hän päätti hieman muuttaa tyyliään. Kaudella 1955–1956 Béliveau saikin 143 jäähyminuuttia ja teki silti tehopisteet 47+41. Hän voitti NHL:n maali- ja pistepörssin sekä sai eniten jäähyminuutteja joukkueestaan. Kauden jälkeen Béliveau palkittiin ensimmäisellä Hart Trophyllään sarjan arvokkaimpana pelaajana. Hän sai lisäksi pistepörssivoitostaan Art Ross Trophyn, hänet valittiin toisen kerran ykköstähdistökentälliseen, ja oli voittamassa uransa ensimmäistä Stanley Cupia.
Béliveaun maine taitavana mutta kovaotteisena pelaajana kehittyi edelleen kaudella 1956–1957, sillä hän sai toistamiseen eniten jäähyminuuttieja Canadiensista. Pelityyli sopi Béliveaulle, sillä hän oli aikansa suurikokoisimpia NHL-pelaajia. Canadiens hallitsi 1950-luvun loppua, sillä joukkue voitti Stanley Cupin viisi kertaa peräkkäin. Béliveau sai kevään 1956 mestaruuden jatkoksi Stanley Cup -mestaruuden vuosina 1957, 1958, 1959 ja 1960. Béliveau ylitti kaudella 1958–1959 ensimmäisen kerran urallaan 90 tehopisteen rajan, kun hän teki runkosarjassa 64 ottelussa pisteet 45+46. 91 pistettä jäi myös Béliveaun uran piste-ennätykseksi; lähimmäksi hän pääsi kaudella 1960–1961 tehtyään 90 pistettä. Béliveau valittiin keväällä 1957, 1959, 1960 ja 1961 NHL:n ykköstähdistökentällisen keskushyökkääjäksi. Keväällä 1958 hän pääsi vain kakkoskentälliseen.
Peliuran jälkeen

Canadiens nimitti Béliveaun heti peliuran päätyttyä seuran hallintoasioista vastaavaksi varajohtajaksi. Hän jäi tehtävästä eläkkeelle 62-vuotissyntymäpäivänään vuonna 1993. Béliveau toimi Canadiensissa markkinoinnissa, ja hän oli useiden joukkueenjohtajien ja general managereitten äänitorvena. Canadiens voitti Béliveaun hallintouran aikana seitsemän Stanley Cupia, ja Béliveau sai näistäkin nimensä pokaaliin. Hän voitti siis Stanley Cup -mestaruuden yhteensä 17 kertaa. Eläköitymisen jälkeen 1994 Béliveau julkaisi omaelämäkerran My Life In Hockey.
Béliveaun pitkää uraa muistettiin heti peliuran jälkeen: lokakuussa 1971 Canadiens jäädytti Béliveaun pelinumeron 4 ja elokuussa 1972 Hockey Hall of Fameen Gordie Howen ja Bernie Geoffrionin kanssa. Béliveaun ja Howen kohdalla Hockey Hall of Fame teki poikkeuksen normaalista säännöstä, jonka mukaan pelaaja voidaan valita galleriaan vasta kolme vuotta uran jälkeen.
Béliveau perusti uransa jälkeen nimeänsä kantaneen säätiön ja oli muutenkin aktiivinen hyväntekeväisyystapahtumissa ympäri Kanadaa. Jean Beliveau Foundation siirtyi vuonna 1993 Society for Disabled Children -järjestön hallintaan. Hänelle myönnettiin tunnustuksia myös jääkiekkokenttien ulkopuolelta: hän sai 1988 Ordre national du Québec -kunniamerkin ja 1998 Order of Canada -kunniamerkin ja hänet valittiin 2001 Canada’s Walk of Famelle. Kanadan pääministeri Brian Mulroney tarjosi 1990-luvun alussa Béliveaulle kahdesti avointa paikkaa senaatissa. Pääministeri Jean Chrétien puolestaan kysyi häntä ehdolle Kanadan kenraalikuvernööriksi. Hän kieltäytyi kuitenkin paikasta, koska koki, että hänen leskeksi jäänyt tyttärensä tarvitsi hänen apuaan.
Yksityiselämä

Jean Béliveau meni naimisiin Élise Couturen kanssa 27. kesäkuuta 1953. He olivat naimisissa 61 vuoden ajan Jean Béliveaun kuolemaan asti ja saivat yhden lapsen, vuonna 1957 syntyneen Hélènen. Hélène oli naimisissa quebecilaisen poliisin kanssa, joka teki itsemurhan vuonna 1989. Béliveau lupasi tämän jälkeen ottavansa isomman aseman kahden nuoren tyttärentyttärensä elämässä.
Béliveaun terveys heikkeni viimeisinä vuosina. Hänellä havaittiin huhtikuussa 2000 syöpäkasvain kaulassa. Hänellä oli kahden kuukauden aikana 36 kemoterapiahoitokertaa; tuona aikana hän laihtui noin 13 kilogrammaa. Béliveau toipui syövästä, mutta 2010-luvulla hän sai kaksi aivoverenkiertohäiriötä. Hän toipui niistäkin mutta kuoli Longueuilissa 83-vuotiaana joulukuussa 2014.
Canadiens muisti Béliveautä tämän kuoleman jälkeen jättämällä Vancouver Canucksia vastaan käydyssä ottelussa Béliveaun usean vuoden ajan käyttämän penkin tyhjäksi ja laittamalla siihen hänen jäädytetyn pelipaitansa. Edellisen kerran Canadiensin kotihalli Centre Bell ei ollut loppuunmyyty lähes 11 vuotta sitten käydyssä ottelussa.
Pari päivää Béliveaun kuoleman jälkeen Quebecin osavaltion pääministeri Philippe Couillard ilmoitti, että Béliveau saa valtiolliset hautajaiset. Urheilijoista aiemmin vain hänen seurakaverinsa Maurice Richard on saanut Quebecissä saman kunnianosoituksen. Béliveau haudattiin 10. joulukuuta Cathédrale Marie-Reine-du-Monde -kirkkoon. Paikalla oli muun muassa Kanadan pääministeri Stephen Harper, entiset pääministerit Brian Mulroney ja Jean Chrétien, Quebecin pääministeri Couillard ja Montrealin pormestari Denis Coderre sekä monia Béliveau pelikavereita ja aktiivijääkiekkoilijoita. Kaikkiaan hautajaisiin osallistui 1 500 ihmistä kirkossa ja tuhansia sen ulkopuolella.
Pelityyli ja merkitys

Béliveauta on arvostettu yhdeksi parhaimmista NHL:ssä ikinä pelanneista keskushyökkääjistä. Hän saattoi olla jopa paras ennen Wayne Gretzkyn ja Mario Lemieux’n aikakautta. The Hockey News -lehden vuoden 2010 äänestyksessä Béliveau valittiinkin Gretzkyn ja Lemieux’n jälkeen NHL-historian kolmanneksi parhaaksi keskushyökkääjäksi.
Béliveau oli monipuolinen pelaaja: hän oli nopea, taitava mailankäsittelijä, hyvä laukoja ja voimakas. Béliveaulla oli voimakas rystykaukaus ja tarkka rannelaukaus, ja hän voittikin kahdesti NHL:n maalintekijätilaston. Hän osasi myös hallita taitavasti kiekkoa ja jakaa sitä eteenpäin; hän voittikin kahdesti myös NHL:n syöttötilaston. Hän oli pelaaja, jonka ympärillä muut pelaajat näyttivät paremmilta. Béliveauta syytettiin kahden ensimmäisen NHL-kauden aikana pehmeydestä, mutta tuon jälkeen hän oppi käyttämään kokoaan hyväkseen. Hän oli voimakas ja noin 190 senttimetriä pitkä, eli paljon pidempi kuin useimmat jääkiekkoilijat siihen aikaan. Pituutensa ansiosta hän oli myös ulottuva.
Béliveau oli myös johtajaluonne, joka oli kymmenen kauden ajan Canadiensin kapteenina. Vain Saku Koivu on toiminut yhtä kauan Canadiensin kapteenina. Béliveau oli hiljainen kapteeni, joka johti joukkuetta omalla esimerkillään. Hän oli kapteenina eräänlainen isähahmo, sillä hän oli valmiina auttamaan pelikavereitaan sekä jääkiekkoon liittyvissä että henkilökohtaisissa ongelmissa. Montrealilainen L’actualité-lehti valitsikin hänet vuonna 2012 jääkiekkohistorian suurimmaksi kapteeniksi.
Kaudella 1955–1956 Béliveau teki kolme maalia 55 sekunnissa yhden ja saman ylivoiman aikana. Seuraavalle kaudelle sääntöjä muutettiin siten, että ylivoimamaali nollaa jäähyn.
Saavutukset

10 Stanley Cup -voittoa pelaajana
pelasi 14 kertaa NHL:n tähdistöottelussa
NHL:n ykköstähdistössä kuudesti
NHL:n kakkostähdistössä neljästi
Art Ross Trophy (1956)
Conn Smythe Trophy (1965)
Hart Memorial Trophy (1956, 1964)
Canadiens jäädytti Béliveaun pelinumeron 4 lokakuun yhdeksäntenä päivänä 1971
valittiin 1972 Hockey Hall of Fameen
1998 sijalla 7 The Hockey News -lehden 100 suurimman NHL-pelaajan listalla
Tilastot

Béliveaun pelipaita Hockey Hall of Famessa olevassa Montreal Canadiensin pukuhuoneen kopiossa.
Kuva Montreal Canadiensin ja New York Rangersin välisestä ottelusta 1960-luvun alusta, Béliveau kuvassa oikeassa reunassa.
Béliveaun patsas Montrealissa, Bell Centren edessä.
The Magic of Belle Isle

| The Magic of Belle Isle |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Rob Reiner
Käsikirjoittaja:  Guy Thomas
Tuottaja:   Salli Newman  David Valdes  Rob Reiner  Alan Greisman  Lori McCreary 
Säveltäjä:  Marc Shaiman
Kuvaaja:  Reed Morano
Leikkaaja:  Dorian Harris
Pääosat:   Morgan Freeman  Virginia Madsen  Madeline Carroll 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Castle Rock Entertainment Revelations Entertainment
Levittäjä:  Magnolia Pictures Vertigo Média Netflix
Ensi-ilta:  6. heinäkuuta 2012
Kesto:  109 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  5 000 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Magic of Belle Isle on draamakomedia pyörätuolissa istuvasta kirjailijasta, joka ystävystyy yksinhuoltajaäidin ja tämän lasten kanssa. Elokuvan pääosia esittävät Morgan Freeman, Madeline Carroll, Virginia Madsen, Kenan Thompson, Jessica Hecht, Fred Willard, Nicolette Pierini ja Boyd Holbrook. Elokuvan on ohjannut Rob Reiner. Elokuvan ensi-ilta oli heinäkuussa 2012.
Aiheesta muualla

The Magic of Belle Isle Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Taidekäsitys

Taidekäsitys on taiteentutkimukseen, taidefilosofiaan ja estetiikkaan liittyvä käsite, jolla viitataan määritelmiin siitä, mikä on taidetta ja mikä ei. Erilaiset taideteoriat ja taidekäsitykset sekä niiden kulloinenkin vallitsevuus liittyvät kulttuuriin. Taidekäsityksen ja taideteorian välillä ei ole välttämättä suurta eroa. Taidekäsitys voi olla esimerkiksi sisäistetty taideteoria, itse päätelty käsitys tai omaksuttu käsitys taiteesta.
Taidekäsityksiä > Institutionaalinen

Institutionaalisen taideteorian tai taidekäsityksen mukaan teoksen asema eli status taiteena määrittyy sen esittämiskontekstin kautta tai museon, kriitikoiden tai muun vastaavan instituution tunnustaessa teoksen taiteeksi. Tätä käsitystä voidaan perustellusti pitää elitistisenä, sillä se hyväksyy rajatun joukon oikeuden määrittää taiteen olemus. Institutionaalisen taidekäsityksen mukaan oheisen kuvan esittämä pisoaari, Marcel Duchampin teos Suihkulähde, ei miestenvessan seinään kiinnitettynä ole taidetta, mutta muuttuu sellaiseksi saadessaan paikan esimerkiksi galleriaksi tunnustetun tilan seinältä.
Taidekäsityksiä > Intentionaalinen

Intentionaalisen taidekäsityksen mukaan teoksen asema taideteoksena määrittyy taiteilijan tarkoitusperien perusteella. Taiteilijan valkoiseksi maalaama seinä ei ole taideteos, ellei taiteilija ole niin tarkoittanut. Taidetta on se, mitä taiteilija taiteeksi sanoo.
Taidekäsityksiä > Tekijälähtöinen

Tekijälähtöisen taidekäsityksen mukaan taas taiteilijan valkoiseksi maalaama seinä olisi taidetta maalaajan tarkoitusperistä riippumatta.
Taidekäsityksiä > Esteettinen

Esteettinen taidekäsitys taas perustuu teoksen muodon ominaisuuksiin. Mikäli nämä täyttävät vallitsevat normit, teos voidaan lukea taiteeksi. Esimerkki normeista, joihin esteettinen taidekäsitys nojaa, on käsitys kauneudesta.
Eräitä kriittisiä taidekäsityksiä

Käytännössä usein päällekkäisten määritelmien ulkopuolelle sijoittuu paljon muita näkemyksiä taiteesta - esimerkiksi sellaisia, jotka korostavat teoksen kokijan tai katsojan subjektiivista kokemusta taideteos-statukseen oikeuttajana.
Eräitä kriittisiä taidekäsityksiä > Erkki Vala: Tulenkantajat

Eräs tällainen on Tulenkantajiin kuuluneen Erkki Valan  käsitys, jonka mukaan taidetta on yksilön "kaipaus äärettömään" ja "elämä", joita tulee rakastaa, eikä "korokkeelle kohotettu kullattu jumala".
Eräitä kriittisiä taidekäsityksiä > Nelson Goodman: Symptomaattiset taideteoriat

Esimerkiksi Nelson Goodmanin mukaan esteettisellä symbolilla on taipumusta tiettyihin symptomeihin eli oireisiin. Ne eivät ole välttämättömiä tai riittäviä taideteosten ominaisuuksia, vaan ne ovat pikemminkin kuin johtolankoja tai taudin oireita.
Symptomaattiset taideteoriat olettavat, että taide on avoin käsite, jolla ei ole välttämättömiä tai riittäviä ominaisuuksia. Taiteen rajojen pitää olla loputtomasti laajennettavia, jotta ne pystyisivät sisältämään uusia ja sellaisia taiteen muotoja, joita ei aikaisemmin ole kuviteltu. Ennen näkemättömät, kokonaan uudet taiteen muodot ovat mahdollisia milloin tahansa, koska taide on laajeneva, uskalias, eikä koskaan paikallaan pysyvä asia. Koska taidekäsityksen pitää olla loputtomasti laajennettavissa, taiteen määritelmiä ei voi luetteloida. Sellainen luettelo sulkisi taidekäsityksen. Vastaavasti ei ole periaatteessa keinoa määritellä taideteosta.
Marcel Duchamp, Suihkulähde, 1917. Institutionaalisen taidekäsityksen mukaan pisuaari ei miestenvessan seinään kiinnitettynä ole taidetta, mutta muuttuu sellaiseksi galleriaksi tunnustetun tilan seinältä.
Nyrkkeily kesäolympialaisissa 2024 – naisten 50 kg

Naisten 50 kg painoluokka nyrkkeilyssä Pariisi olympialaisissa 2024 kilpaillaan 28. heinäkuuta – 9. elokuuta 2024 Parc des Expositions de Villepintella ja Stade Roland-Garrosilla. Kilpailuun osallistuu 22 nyrkkeilijää.
Tatu Siivonen

| Tatu Siivonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Tatu Oskari Siivonen
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1974 Mikkeli
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Tatu Oskari Siivonen (s. 13. huhtikuuta 1974 Mikkeli) on suomalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt vapaana näyttelijänä useissa teattereissa 2000-luvun vaihteesta alkaen. Valkokankailla hän on näytellyt lähinnä sivuosia.
Ura

Mikkelissä syntynyt Siivonen varttui Hämeenlinnassa taiteellisten ja urheilullisten harrastusten parissa. Teatteritaiteeseen hän tutustui hämeenlinnalaisessa harrastajateatteri Miniteatterissa. Siivonen opiskeli Teatterikorkeakoulun näyttelijäntyönlaitoksella 1998–2002. Ensimmäisen kolmesta tärkeimmästä teatteriroolistaan hän oli tehnyt jo 1994, jolloin hän näytteli Runaria teoksessa Runar ja Kyllikki. Toinen oli nimirooli lastennäytelmässä Peter Pan Tampereen Työväen Teatterissa 2002 ja kolmas oli Olavin rooli teoksessa Tulipunakukka Pyynikin kesäteatterissa 2005.
Siivonen on näytellyt niin ikään epookkidraamassa Täällä Pohjantähden alla (2002), jossa hän teki Eliaan roolin, ja kansannäytelmässä Tukkijoella (2008), jossa hänen roolinaan oli Huotari. Siivosen pitkään rooliluetteloon kuuluu myös osasuoritukset näytelmissä Lokki (2015), Kolmen pennin ooppera (2016) ja Villit vuodet (2017). Hänen suosikkilajinsa on tragikomedia.
Siivonen on näytellyt useissa elokuvissa 2000-luvun alusta alkaen. Vuonna 2002 hän teki Heikki Pajalan roolin rikoselokuvassa Rotanloukku. Vuonna 2007 hän näytteli Repeä Markku Pölösen ohjaamassa draamaelokuvassa Lieksa! ja seuraavana vuonna hänellä oli rooli Esa Illin lyhytelokuvassa Jungle of Dreams. Siivonen on näytellyt myös Aleksi Salmenperän ohjaamassa draamaelokuvassa Jättiläinen (2016) ja JP Siilin komediassa Sieniretki (2022). Lauri Nurksen romanttisessa komediassa Sooloilua (2007) Siivosella oli Jannen osa.
John Green (upseeri)

| John Green |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. marraskuuta 1825 Saksassa
Kuollut: 22. marraskuuta 1908 (83 vuotta)
Ammatti:  upseeri
John Green (20. marraskuuta 1825 – 22. marraskuuta 1908) oli Yhdysvaltain armeijan upseeri, joka taisteli modoc-sodassa ja Meksikon–Yhdysvaltain sodassa. Green syntyi Saksassa mutta muutti Yhdysvaltoihin jo kuusivuotiaana. Green palveli Yhdysvaltain sisällissodassa Potomacin armeijassa, jossa hän yleni komppaniansa komentajaksi. Ulysses S. Grant oli niin tyytyväinen hänen kykyihinsä, että ehdotti hänen ylentämistä prikaatinkenraaliksi, mutta kongressi ei vienyt asiaa läpi. Green toimi majurina modoc-sodassa ja sai Kongressin kunniamerkin osoittamastaan rohkeudesta ja johtajankyvyistä modoc-sodan aikana tapahtuneessa taistelussa, jossa hän komensi amerikkalaisia joukkoja heidän taistellessaan intiaanien linnoitettuja asemia vastaan.
John Gresham Machen

Rev.John Gresham Machen
John Gresham Machen (28. heinäkuuta 1881 Baltimore, Maryland – 1. tammikuuta 1937 Bismarck, Pohjois-Dakota) oli yhdysvaltalainen teologi, joka tuli tunnetuksi liberaaliteologian vastustajana. Hän oli professorina Princetonin teologisessa seminaarissa vuosina 1915–1929. Vuonna 1929 hän perusti Westminsterin teologisen seminaarin ja 1930-luvulla konservatiivisen ortodoksisen presbyteerikirkon.
Machen opiskeli Yhdysvalloissa ja Saksassa. Hän kirjoitti useita kirjoja.
Kjell O. Lejon kirjoitti Machenista kirjan Till kristendomens försvar: om John Gresham Machen och hans kamp mot liberalteologin (2003).
Luettelo Yhdysvaltain Neitsytsaarten makeanveden kaloista

Tämä on luettelo Yhdysvaltain Neitsytsaarilla havaituista makean veden kalalajeista.
Ankeriaskalat (Anguilliformes) > Ankeriaat (Anguillidae)

Amerikanankerias (Anguilla rostrata)
Ahvenkalat (Perciformes) > Kirjoahvenet (Cichlidae)

Isokirjoahven (Cichla ocellaris)
Valkoleukatilapia (Oreochromis mossambicus)
Ahvenkalat (Perciformes) > Aurinkoahvenet (Centrarchidae)

Isoaurinkoahven (Lepomis macrochirus)
Lepomis microlophus
Isobassi (Micropterus salmoides)
Karppikalat (Cypriniformes) > Särjet (Cyprinidae)

Kultakala (Carassius auratus)
Luomihaikalat (Carcharhiniformes) > Tiikerihait (Carcharhinidae)

Härkähai (Carcharhinus leucas)
Luomihaikalat (Carcharhiniformes) > Koirahait (Triakidae)

Koirahai (Mustelus canis)
Putkisuukalat (Syngnathiformes) > Merineulat (Syngnathidae)

Pseudophallus mindii
The Singles A’s & B’s

| The Singles A's & B's Deep Purple |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1968–1975
 Julkaistu: heinäkuu 1978, tammikuu 1993
 Tuottaja(t): Deep Purple, Derek Lawrence
 Tyylilaji: Heavy metal, hard rock
 Levy-yhtiö: Harvest, EMI
Deep Purplen kokoelma muut julkaisut
| When We Rock, We Rock, and When We Roll, We Roll 1977-1980 | The Singles A's & B's 1978 | The Mark II Purple Singles 1979 |
The Singles A's & B's on Deep Purplen singleistä koostettu kokoelmalevy. Albumista julkaistiin laajennettu CD-versio vuonna 1993.
Kappaleet

Alkuperäinen vinyyliversio:
Hush
One More Rainy Day
Emmaretta
Wring That Neck
Hallelujah
April (Part I)
Black Night
Speed King (piano-versio)
Strange Kind Of Woman
I'm Alone
Demon's Eye
Fireball
CD-versio:
Hush
One More Rainy Day
Kentucky Woman
Emmaretta
The Bird Has Flown
Hallelujah
Speed King (piano versio)
Black Night
Strange Kind Of Woman
I'm Alone
Fireball
Demon's Eye
Never Before
When A Blind Man Cries
Smoke On The Water
Black Night (live)
Might Just Take Your Life
Coronarias Redig
You Keep On Moving
Love Child
Muusikot

Ritchie Blackmore: kitara
Jon Lord: urut, kosketinsoittimet
Ian Paice: rummut, lyömäsoittimet
Rod Evans: laulu
Nick Simper: basso
Ian Gillan: laulu, lyömäsoittimet
Roger Glover: basso
David Coverdale: laulu
Glenn Hughes: basso, laulu
Tommy Bolin: kitara
Nyrkkeily kesäolympialaisissa 2020 – naisten 75 kg

Naisten 75 kg painoluokka nyrkkeilyssä Tokion olympialaisissa 2020 kilpaillaan 28. heinäkuuta – 8. elokuuta 2021 Kokugikan Arenalla. Kilpailuun osallistuu 17 nyrkkeilijää.
Karsinnat

Eri maanosille on myönnetty eri määrä paikkoja olympiaturnaukseen. Euroopan karsintaturnauksesta olympialaisiin pääsee neljä urheilijaa, Afrikasta kaksi, Amerikasta kolme ja Aasian ja Oseanian yhteisestä turnauksesta neljä urheilijaa. Yhdestä maasta voi osallistua vain yksi nyrkkeilijä. Neljä paikkaa jaetaan rankingpisteiden perusteella siten, että jokaisen maantieteellisen alueen paras urheilija, jonka maalla ei ole vielä edustusta kyseisessä painoluokassa, pääsee kisoihin.
| Karsintatapa | Ajankohta | Paikat | Nyrkkeilijä(t) |
| --- | --- | --- | --- |
| Afrikka | 20.–29. helmikuuta 2020 | 2 |  Khadija El-Mardi (MAR)    Rady Gramane (MOZ) |
| Aasia/Oseania | 3.–11. maaliskuuta 2020 | 4 |  Li Qian (CHN)    Caitlin Parker (AUS)    Pooja Rani (IND)    Nadezhda Ryabets (KAZ) |
| Amerikka | 6.–13. toukokuuta 2021 | 3 |  Tammara Thibeault (CAN)    Naomi Graham (USA)    Atheyna Bylon (PAN) |
| Eurooppa | 14.–16. maaliskuuta 2020   4.–8. kesäkuuta 2021 | 4 |  Lauren Price (GBR)    Zemfira Magomedalieva (OAR)    Aoife O'Rourke (IRL)    Nouchka Fontijn (NED) |
| Ranking | 14. kesäkuuta 2021 | 4 |  Ichrak Chaib (ALG)    Mönkhbatyn Myagmarjargal (MGL)    Erika Pachito (ECU)    Elżbieta Wójcik (POL) |