stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sergei Eisenstein
Filmografia

Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Kazimir Malevitš  1913 tai 1920–1930.
Artikkelit
Abstrakti taide | Agitaatioposliini | Kulkukoiran kellari | Mir iskusstva | Venäläinen formalismi | Voitto auringosta
Suuntaukset
Akmeismi | Futurismi | Konstruktivismi | Suprematismi | Venäläinen symbolismi | Zaum
Tekijät
Anna Ahmatova | Aleksanteri Ahola-Valo | Natan Altman | Mihail Bahtin | Léon Bakst | Andrei Belyi | Nikolai Berdjajev | Ivan Bilibin | Aleksandr Blok | Joseph Brodsky | Marc Chagall | Sonia Delaunay | Sergei Djagilev | Sergei Eisenstein | Pavel Filonov | Mihail Fokin | Naum Gabo | Nikolai Gumiljov | G. I. Gurdjieff | Daniil Harms | Thomas de Hartmann | Velimir Hlebnikov | Wassily Kandinsky | El Lisitski | Anatoli Lunatšarski | Vladimir Majakovski | Kazimir Malevitš | Osip Mandelštam | Vsevolod Meyerhold | Kuzma Petrov-Vodkin | Vsevolod Pudovkin | Aleksandr Rodtšenko | Nicholas Roerich | Olga Rozanova | Konstantin Somov | Dmitri Šostakovitš | Vladimir Tatlin | Marina Tsvetajeva | Pjotr Demjanovitš Uspenski | Dziga Vertov
Lakko (Стачка, 1925)
Panssarilaiva Potemkin (Броненосец „Потёмкин“, 1925)
Lokakuu (Октябрь: Десять дней, которые потрясли мир, 1927)
Vanhaa ja uutta (Генеральная линия aka Старое и новое, 1929)
¡Que Viva Mexico! (1931, jäi kesken (elokuvan aineistosta on jälkikäteen tehty elokuvia))
Bežinin niityt (Бежин луг, 1937, jäi kesken)
Aleksanteri Nevski (Александр Невский, 1938)
Iivana Julma I–III (Иван Грозный, 1945–1946, toinen osa sai ensi-iltansa 1958, kolmas osa jäi kesken).
Suomennetut teokset

Elokuvan muoto.  ((Izbrannye proizvedenija v šestih tomah.) Suomentaneet Antero Tiusanen ym)  Helsinki:  Love kirjat, 1978.  ISBN 951-835-004-3
Kolme mestaria: Chaplin, Ford, Disney. Suomentanut Antero Tiusanen. Love Kirjat, Helsinki 1989. ISBN 951-8978-06-9
Kirjallisuutta

Mukala, Jorma: ”Keskustelua Eisensteinin kanssa”. Filmihullu 1/1979, julkaistu aiemmin Näköala-lehdessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sergei Eisenstein Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Romania 2  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  SNAC  IdRef 
Eisenstein vanhempiensa kanssa vuonna 1900.
Eisensteinin ensimmäinen elokuva, lyhytelokuva Dnevnik Glumova.
Panssarilaiva Potemkinin kuuluisa Odessan portaiden kohtaus.
Eisenstein Rotterdamin-vierailulla 1930.
Sergei Eisenstein vuonna 1935.
Eisensteinin hauta.
Limerikki

Edward Learin A Book of Nonsense, kuvan painos noin vuodelta 1875.
Limerikki (engl. limerick) on viisisäkeinen pilailuruno, jonka ensimmäinen säe päättyy tavallisesti paikannimeen ja jonka viimeinen säe sisältää yllättävän, usein kaksimielisen kärjistyksen. Kaksimielisyyden tai suoranaisen rivouden ohella limerikissä voi olla anarkistista huumoria, ironiaa, satiiria ja parodiaa.
Limerikissä ensimmäinen, toinen ja viimeinen säe rakentuvat kolmesta anapesti-runojalasta (lyhyt-lyhyt-pitkä), kolmas ja neljäs kahdesta. Loppusoinnut ovat muotoa A-A-B-B-A, jossa:
ensimmäinen A esittelee runon henkilön ja kertoo hänen syntymä- tai asuinkaupunkinsa
toinen A esittelee jonkun subjektiin liittyvän määreen
ensimmäinen B esittelee subjektiin liittyvän predikaatin määreen
toinen B täsmentää edellistä
kolmas A päättyy yleensä epigrammaattiseen yllätysvitsiin
Runomuodon on arveltu saaneen nimensä eräästä varhaisesta limerikistä, jossa ensimmäisen säkeen paikannimenä oli irlantilainen Limerick. Toisen selityksen mukaan brittisotilaat toivat runomuodon Limerickiin palattuaan Ranskan-sotaretkeltä.
Vanhimmat tunnetut limerikit ovat peräisin 1700-luvulta, mutta limerikin kaltaisia viisisäkeisiä runoja tehtiin jo 1300-luvulla. Runomuodon kirjallisti englantilainen taidemaalari ja runoilija Edward Lear kirjassaan Book of Nonsense (Hölynpölykirja) vuodelta 1846. Hänen jälkeensä monet muutkin tunnetut kirjailijat ovat laatineet limerikkejä, kuten Alfred Tennyson, Rudyard Kipling, Robert Louis Stevenson ja Mark Twain.
Suomeksi limerikkejä ovat kokeilleet muun muassa Reino Palmroth, Arvo Salo, Ilpo Tiihonen ja Juha Itkonen. Suomessa järjestettiin syksyllä 2019 limerikkirunokilpailu, jonka parhaimmistosta koottiin antologia Sipsiä nutturasta – Suomen parhaat limerikit.
Kirjallisuutta

Hämäläinen, Heikki Morgan: Riimileikkiä. Limerikkirunoja Suomesta.  Joutsa:  Haihatus, 2009.  ISBN 978-952-99278-4-5
Armin Stimulator, Usko Kamari, Tenho N. Pikari: Patinoidut runot.  Hämeenlinna:  Desibelius, 2001.  ISBN 952-91-3707-9
Kanto, Anneli: Älytön äyriäinen ja muita eläinriimejä.  Hämeenlinna:  Karisto, 2014.  ISBN 978-951-23-5543-3
Kurttila, Sannimaria (toim.): Sipsiä nutturasta – Suomen parhaat limerikit.  Kolari:  Tammikuu, 2020.  ISBN 978-952-69349-4-5
Lear, Edward: Hölynpölykirja.  (A Book of Nonsense, 1846)  Suomentanut Ville-Juhani Sutinen. Turku:  Savukeidas, 2016.  ISBN 978-952-268-161-4
Aiheesta muualla

Limerick Encyclopædia Britannica. (englanniksi)
Ēl

Ēl tai Il (hepreaksi אל) on länsiseemiläinen jumalan nimitys, joka tunnettiin Arabian eteläosissa nimellä Il. Nimi tarkoitti yleensä ylijumalaa. Tutkijat eivät ole yhtä mieltä siitä, mikä sanan tarkka merkitys on. Se saattaa tarkoittaa "voimakas", "mahtava" tai "ensimmäinen". Ras Shamrasta (muinainen Ugarit) löytyneissä teksteissä Ēl mainitaan muiden jumalten (paitsi Baalin) isänä, Ašeran puolisona ja luontokappaleiden luojana. Häntä kutsutaan myös maan luojaksi (Qone’ars) ja "häräksi", mikä voi viitata merkitykseen hedelmällisyyden symbolina. Jumalalla on valtaistuimensa paikassa, jota kutsutaan "jokien lähteeksi". Palmyrassa Ēl tunnettiin nimellä Elqonera ja jumalan nimitys oli myös "hän, joka saa lähteet pulppuamaan". Ēl rinnastettiin lisäksi Poseidoniin. Roomalaiset samaistivat Ēlin myös Saturnukseen.
Ēl on jumalana etäinen, ja hän edustaa kaikkivoipaisuutta. Hän on tavattoman iäkäs, kaikkitietävä ja hyvänsuopa.Vaikka Ēl oli kunnioitettu jumala, hän ei ollut merkittävä tai aktiivinen hahmo myyteissä, niissä esiintyivät pikemminkin hänen tyttärensä ja poikansa. Hänet kuvattiin yleensä vanhaksi pitkäpartaiseksi mieheksi. Usein hänellä oli myös siivet. Ēl oli hurrilaisten Kumarbin ja kreikkalaisten Kronoksen vastine. Vanhassa testamentissa Ēl on yleensä Jahven synonyymi, joissakin harvemmissa tapauksissa sana tarkoittaa jumalaa yleiskäsitteenä.
Akkadissa sanaa Ēl vastaa sana ilu.
Ekumenia

Ekumenia tarkoittaa eri kristillisten kirkkojen ja tunnustuskuntien yhteistyötä ja pyrkimyksiä läheisempään yhteyteen. Nykyinen ekumeeninen liike sai alkunsa 1800-luvun lopulla.
Kristillinen ekumenia on eri asia kuin uskontojen kohtaaminen ja niiden välinen vuoropuhelu eli uskontodialogi, vaikka myös viimeksi mainitusta toisinaan käytetään ekumenia-sanaa. Kansalliset ekumeeniset neuvostot ymmärtävät ekumenian nimenomaan kristinuskon sisäisenä liikkeenä, mutta pyrkivät toisaalta myös osaltaan edistämään uskontojen kohtaamista ja yleistä suvaitsevuutta.
Ekumenian raamatullinen perusta on Kristuksen niin sanotussa ylimmäispapillisessa rukouksessa: ”Minä rukoilen, että he kaikki olisivat yhtä, niin kuin sinä, Isä, olet minussa ja minä sinussa. Niin tulee heidänkin olla yhtä meidän kanssamme, jotta maailma uskoisi sinun lähettäneen minut.” (Joh. 17:21)
Ekumeniaa tutkivaa akateemisen teologian osa-aluetta nimitetään ekumeniikaksi.
Nimen alkuperä

Ekumenia-sana juontuu kreikan kielen sanasta οίκος ’talo’. Antiikin aikana oikoumenia, kreik. οἰκουμένην tarkoitti tavallisesti koko asuttua maailmaa tai Rooman valtakuntaa, kuten jouluevankeliumin alussa: ”...kaikki maailma oli verolle pantava.” Sittemmin sana tuli tarkoittamaan kaikkia kristittyjä koskevaa tai kristittyjen maailmanlaajuista lähetystehtävää. Yhteiskristillisen liikkeen nimenä sen otti käyttöön Ruotsin arkkipiispa Nathan Söderblom 1800-luvun lopulla.
Historia > Ekumeeniset kirkolliskokoukset

Ekumeenisiksi kirkolliskokouksiksi kutsutaan niitä ensimmäisten kristillisten vuosisatojen piispainkokouksia, jotka koskivat koko silloista kristikuntaa, ja joiden päätösten katsotaan edelleen edustavan koko kristikunnan yhteistä oppia. Näissä kirkolliskokouksissa määriteltiin muun muassa uskontunnustusten sanamuodot ja kolminaisuusoppi. Eri kirkot tunnustavat kuitenkin eri määrän kirkolliskokouksia ekumeenisiksi.lähde?
Historia > 1800-luvun neljä haaraa

Nykymuotoinen ekumenia ja yhteistyöpyrkimykset on saanut alkunsa 1800-luvulla, jolloin kirkot ryhmittäytyivät neljäksi haaraksi. Kukin loi vähitellen omat järjestönsä.
Ensimmäinen laaja organisaatio on nykyisin Maailman evankelinen allianssi, joka perustettiin vuonna 1846. Järjestön tausta on protestanttinen ja se pyrki edistämään kristittyjen yhteyttä yli kirkkokunnallisten rajojen.
Toisen päähaaran muodostivat 1800-luvun puolivälistä syntyneet maallikoiden, nuorten ja opiskelijoiden kristilliset maailmanjärjestöt. Järjestöistä näkyvimpiä olivat NMKY:n ja NNKY:n maailmanliitot sekä Ylioppilaiden kristillinen maailmanliitto.
Kolmas päähaara käsittää ympäri maailmaa lähetystyön piirissä järjestetyt konferenssit, jotka olivat pohja myöhemmille 1900-luvun ekumeenisille pyrkimyksille.
Neljäs päähaara käsittää protestanttiset kirkkojen järjestäytymisen kirkkoperheiksi eli tunnustuskuntien maailmanjärjestöiksi. 1800-luvulla Anglikaaninen kirkkoyhteisö alkoi järjestää Lambeth-konferensseja piispojensa välityksellä vuonna 1867. Näitä seurasivat vuonna 1875 perustettu reformoitu maailmanliitto, 1881 syntynyt Maailman metodistineuvosto, 1891 perustettu Kansainvälinen kongregationalistinen neuvosto ja 1905 perustettu Baptistien maailmanliitto. Luterilaisten kirkkojen yhteistyö alkoi vuonna 1868 perustettu Yleisessä evankelis-luterilaisessa konferenssissa, jonka pohjalta perustettiin 1923 Luterilainen maailmankonventti ja myöhemmin Luterilainen maailmanliitto 1947.
NMKY-liike pitää 1800-luvun merkittävimpänä ekumeenisena asiakirjana Maailmanliiton vuonna 1855 laatima Pariisin Basista, josta tuli myöhemmin malli koko ekumeeniselle liikkeelle.
Historia > 1900-luvun uudet järjestöt

1900-luvun alussa perustettujen uusien yhteistyöjärjestöjen merkitys muuttui periaatteellisesti merkittävämmäksi. Useimpien uusien liikkeiden taustalla oli Edinburghin maailmanlähetyskonferenssi vuonna 1910. 1920-luvulla ja 1930-luvulla johtavien ekumeenisia liikkeitä olivat ns. Life and Work, joka kehitti yhteistoimintaa yhteiskunnallisella ja poliittisella alalla sekä Faith and Order, joka selvitti kirkon oppia ja konstituutiota. Lähetystyön yhteistyötä koordinoitiin vuonna 1921 perustetun Kansainvälisen lähetysneuvoston piirissä.
Konstantinopolin ekumeeninen patriarkka Germanos V kehotti vuonna 1920 kristillisiä kirkkoja perustamaan Kansainliiton kaltaisen yhteistyöelimen. Paavi Pius XI tuomitsi ekumeenisen liikkeen vuonna 1928.
Näiden liikkeiden perusteella syntyi Utrechtissa vuonna 1938 Kirkkojen maailmanneuvoston väliaikainen komitea. Itse maailmanneuvoston perustaminen siirtyi sodan vuoksi vuonna 1948 Amsterdamissa pidettyyn yleiskokoukseen. Yleismaailmalliseen ekumeeniseen kehitykseen liittyy protestanttisten kirkkojen keskinäinen lähentyminen eri maissa ja alueilla. Huomattavimmat yhtymisprosessin tulokset ovat olleet Etelä-Intian kirkko sekä Kanadan yhdistynyt kirkko. Suomen ekumeeninen neuvosto on Kirkkojen maailmanneuvoston jäsen.
Ekumeenisia saavutuksia

Ratkaisevin käänne modernin ekumenian historiassa oli Vatikaanin toinen kirkolliskokous 1960-luvulla. Se toteutti huomattavan uudistuksen Roomalaiskatolisen kirkon sisällä. Kirkko tunnusti tällöin, että myös sen ulkopuolella voi olla joltain osin oikeaa oppia ja pelastavaa uskoa. Tämä mahdollisti opillisen lähentymisen protestantteihin, joka on sittemmin johtanut yhteiseen julistukseen vanhurskauttamisopista, johon roomalaiskatolisen kirkon lisäksi ovat yhtyneet monet luterilaiset ja metodistiset kirkot.lähde?
Suomen evankelis-luterilaisella kirkolla on täysi saarnatuoli- ja ehtoollisyhteys Pohjoismaiden ja Baltian luterilaisten kirkkojen sekä Britannian ja Irlannin anglikaanikirkkojen kanssa niin sanotun Porvoon julistuksen perusteella sekä Suomen metodistien kanssa vuonna 2010 solmitun yhteistyösopimuksen perusteella. Tämä tarkoittaa, että kirkot tunnustavat toistensa pappisviran ja sakramentit päteviksi, mikä mahdollistaa ehtoollisjumalanpalvelusten ja kirkollisten toimitusten järjestämisen yhteistyössä yli kirkkokuntarajojen.lähde?
Ekumenian ongelmia

Keskeisimmät ekumeeniset ongelmat liittyvät kasteen, ehtoollisen ja kirkollisen viran – erityinen pappeus ja sen merkitys, piispuus, kirkon johtajuus (erit. paavius) – erilaisiin tulkintoihin.lähde?
Ekumenian ongelmia > Esteitä kirkkojen yhdentymiselle

Katolisen ja ortodoksisen kirkon välillä on vaikein asia paavin oikeus nimittää piispat ja puuttua hiippakuntien toimintaan.
Idän katolisten kirkkojen asema on varsinkin Venäjän kirkolle ongelma.
Moskovan ja Konstantinopolin patriarkaattien taistelun aiheuttama ortodoksisen kirkon hajaannus on vaikeuttanut yleisortodoksisen kirkolliskokouksen valmistelujen etenemistä.
Vaikein rajanylitys on yhä katolis-ortodoksisen ja protestanttisten kirkkojen välillä Raamatun ja kirkon suhteen ymmärtämistavasta ja sen heijastumista näkökantoihin.
Kommunismin jälkeinen vahva kehitys ortodoksisessa maailmassa on synnyttänyt erouhkauksen protestanttien ohjaamasta Kirkkojen maailmanneuvostosta.
Ekumenian tutkimus

Ekumeniaa ja ekumeenista liikettä tutkitaan ekumeniikassa, joka on systemaattiseen teologiaan kuuluva teologinen oppiaine.lähde?
Kirjallisuutta

Heino, Harri: Mihin Suomi tänään uskoo.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-27265-5
Jaanu-Schröder, Marjatta & Lehmuskoski, Tarja & Työrinoja, Pirjo (toim.): Ekumeeninen perhekirja.  Helsinki:  Suomen ekumeeninen neuvosto, 1995.  ISBN 952-9529-17-1
Metso, Pekka & Ryökäs, Esko (toim.): Kirkkotiedon kirja. Ekumeeninen johdatus kirkkojen oppiin ja elämään.  Helsinki:  Kirjapaja, 2005.  ISBN 951-607-212-7
Rusama, Jaakko: Kohti ykseyttä. Suomen ekumeenisen neuvoston synty ja toiminta 1917–1997.  (Suomen ekumeenisen neuvoston julkaisuja)  Tampere:  Kirkon tutkimuskeskus, 1999.  ISBN 951-693-227-4
Räntilä, Kari M. ym. (toim.): Hyvät satamat. Suomen kristillisten kirkkojen ja yhteisöjen opinkäsityksiä.  (2. korjattu painos)  Helsinki:  Suomen ekumeeninen neuvosto, 1995.  ISBN 952-9529-18-X
Saarinen, Risto: Johdatus ekumeniikkaan.  Helsinki:  Kirjaneliö, 1994.  ISBN 951-600-873-9
Teinonen, Seppo A.: Kirkkojen tunnustukset. Johdatus symboliikkaan.  (4. painos (3. p. 1978 Gaudeamuksen kustantamana nimellä: Symboliikan peruskurssi))  Helsinki:  Yliopistopaino, 1991.  ISBN 951-570-081-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ekumenia Wikimedia Commonsissa
Suomen ekumeeninen neuvosto ekumenia.fi
Euroopan kirkkojen konferenssicec-kek.org
Kirkkojen maailmanneuvosto (Arkistoitu – Internet Archive) wcc-coe.org
G. A. Aho: Mitä Raamatun mukaan on sanottava ekumeniasta? Luterilainen 2/1970 ja 3/1970. STLK. (Arkistoitu – Internet Archive)
blogs.helsinki.fi/opit-ja-ekumenia/ Tietoa kristillisten kirkkojen ja yhteisöjen opeista ja ekumeenisesta toiminnasta
Ekumenian symboli: kirkko laivana ja risti mastona.
1900-luvun alussa suunniteltu kristillinen lippu.
Johnny Liebkind

| Johnny Liebkind |
| --- | --- |
 Liebkind television viihdeohjelmassa vuonna 1966.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. syyskuuta 1945 (ikä 79) Helsinki
Muusikko
Taiteilijanimi:  Johnny Liebkind ja Johnny 
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1962–1973
Tyylilajit:  pop, iskelmä
Soittimet:  laulu, rummut, piano, viulu
Levy-yhtiöt:  Scandia Musiikki, Discophon
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
John Eljon ”Johnny” Liebkind (s. 22. syyskuuta 1945 Helsinki) on entinen artisti, säveltäjä ja sovittaja ja muusikko. Hän oli 1960-luvun Suomen suosituimpia pop- ja iskelmälaulajia Dannyn ja Irwin Goodmanin ohella. Hän päätti laulajanuransa vuonna 1973 ja siirtyi liike-elämän palvelukseen.
Musiikkiura

Suomenjuutalainen Johnny Liebkind aloitti uransa rautalankayhtye The Soundsissa rumpalina. The Soundsin tunnetuin kappale oli Liebkindin mukaelma vanhasta kansansävelmästä ”Emma”. The Sounds oli tehnyt levytyssopimuksen Fazerille, jossa tuotantopäällikkö Toivo Kärki ei kuitenkaan ollut huomannut Johnnyn laulutaitoa. Niinpä johtaja Harry Orvomaa pestasi Johnnyn Scandian laulajakaartiin.
Johnnyn soolodebyytti oli vuonna 1963 julkaistu Saukin sanoittama, alun perin Ruth Brownin esittämä ja myöhemmin Cliff Richardin tunnetuksi tekemä ”Hymyhuulet” (”Lucky Lips”). Peter von Baghin ja Ilpo Hakasalon mukaan Liebkind oli Lasse Liemolan jälkeen se teini-idoli, joka hurmasi myös ulkonäöllään, ja koko 1960-luvun ajan Dannyn ohella suosituin suomalainen nuorisolaulaja.
Liebkind kiersi keikkaillen maata koko 1960-luvun aina vuoteen 1969 levyttäen useita angloamerikkalaisia käännöshittejä. Vuonna 1964 hän oli mukana Reino Helismaan viimeiseksi jääneellä kiertueella. Sen jälkeen hän vetäytyi julkisuudesta syrjempään ja lähti opiskelemaan kauppatieteitä. Vuonna 1970 julkaistiin unkarilaisen Gábor Nádasin säveltämä ja Fredin suomeksi sanoittama ”Ihana aamu”, joka oli Liebkindin eniten listamenestystä saavuttanut kappale. Liebkind ei missään vaiheessa suunnitellut ammattimuusikon uraa, vaan vetäytyi alalta lopullisesti valmistuttuaan Helsingin kauppakorkeakoulusta. Hänen viimeinen levytyksensä oli vuonna 1973 ilmestynyt albumi Jonglööri.
Liebkind on itse jälkeenpäin arvioinut omaa musiikkiuraansa todeten, että hän saavutti suurimman menestyksensä – ”siinä mielessä kuin se yleisesti käsitetään” – vasta 1970-luvun puolella, jolloin hänen levynsä nousivat listojen kärkisijoille. Omien sanojensa mukaan hänen suosionsa 1960-luvulla perustui nimenomaan keikkailuun, sillä vain melko harvoilla nuorilla oli tuolloin varaa itse ostaa äänilevyjä ja levysoittimia.
Muu ura

Musiikkiuransa jälkeen Liebkind siirtyi liike-elämään ja on ollut muun muassa Nesteen ja STS-pankin palveluksessa. Vuonna 1988 hänet nimitettiin STS-pankin rahoitusjohtajaksi ja seuraavana vuonna ruotsalaisen sijoitusyhtiön Proventus AB:n suomalaisen tytäryhtiön Finventus Oy:n toimitusjohtajaksi. Elokuussa 1992 hänet irtisanottiin epäiltynä yhtiön varojen väärinkäytöstä.
Sittemmin Liebkind on järjestänyt liikemiesmatkoja Israeliin.
Talousrikosoikeudenkäynnit

Liebkind oli syytettynä 1990-luvun alussa tehdyistä talousrikoksista ja hänet etsintäkuulutettiin vuonna 1994. Runsaasti mediaa kiinnostaneessa tapauksessa Israelin kansalaisuuden saanut Liebkind löydettiin heinäkuussa 1995 Israelista, josta hänet luovutettiin Suomeen toukokuussa 1996.
Sen jälkeen alkoi kaksi oikeudenkäyntiä, joista ensimmäinen, Hämeenlinnan käräjäoikeudessa tammikuussa 1997 alkanut, koski AKP-Palvelusta tehtyä yrityskauppaa. Hämeenlinnalainen perheyritys AKP-Palvelu oli toukokuussa 1992 myyty Dick Reincken johtamalle Oy Finansbolaget Sandgropen Ab:lle, ja Suomen Säästöpankki oli hakenut KDR-Palveluksi muuttuneen yrityksen konkurssiin syyskuussa 1993. KDR-Palvelulla oli ollut velkaa yli 56 miljoonaa markkaa eikä lainkaan omia varoja. Kaupan rahoitusta oli syytteen mukaan järjestellyt Liebkind. Liebkindiä ja Reinckeä vastaan nostetut syytteet velallisen epärehellisyydestä hylättiin kesäkuussa 1997 kokonaan. Myös Turun hovioikeus hylkäsi syytteet 1998.
Toisen, vuonna 1996 alkaneen oikeudenkäynnin juuret olivat ruotsalaisen sijoitusyhtiö Proventuksen vuonna 1989 yrittämässä Oy Wärtsilä Ab:n valtauksessa. Pitkän käsittelyn jälkeen Liebkind tuomittiin Helsingin käräjäoikeudessa syyskuussa 2001 velallisen epärehellisyydestä yhden vuoden ja kahdeksan kuukauden ehdottomaan vankeuteen sekä hänen entinen liikekumppaninsa Dick Reincke kymmenen kuukauden ehdottomaan vankeuteen. Heidät tuomittiin yhteisvastuullisesti maksamaan Suomen valtiolle lähes 70 miljoonan markan vahingonkorvaukset. Helsingin hovioikeus piti helmikuussa 2005 antamallaan päätöksellä Liebkindin ja Reincken tuomiot ennallaan. Tuomion perusteena oli yrityskauppa, josta hyödyn saivat yhtiön myyjä, ruotsalainen sijoitusyhtiö Proventus sekä yhtiön ostaja Dick Reincke. Niin sanotulla taseyhtiökaupalla vältettiin maksamasta Suomen valtiolle veroja yli 75 miljoonaa markkaa. Proventus sai summasta 50 ja Dick Reincke kumppaneineen 20 miljoonaa markkaa. Proventuksen edustajat eivät olleet syytteessä.
Maaliskuussa 2007 Ajatus Kirjat julkaisi teoksen Tapaus Johnny Liebkind: Erään oikeusmurhan tarina. Sen kirjoittanut toimittaja Mikko Niskasaari väittää, että Liebkind tuomittiin ilman näyttöä ja että päävastuullisia kaupassa olivat ruotsalaisen sijoitusyhtiö Proventuksen keskeiset johtajat. Teoksen mukaan Helsingin kihlakunnansyyttäjä ei tehnyt kirjallista päätöstä perusteista, joiden vuoksi suurimman hyödyn saaneita ei asetettu syytteeseen.
Diskografia > Albumit

Johnny (1965, SLP 512)
Johnny (1970, HSLP 120)
Polttopiste (1970, MAPS 3918)
Kotidisco (1972, LSP 10389)
Jonglööri (1973,  S 65895)
Diskografia > Kokoelmat

Johnny (1990, SAFLP/SAFK 2034)
20 suosikkia: Ihana aamu (1995)
20 suosikkia: Amarillo (2000)
Tähtisarja: 30 suosikkia (2008)
Aiheesta muualla

Raimo Öystilä, Rytmimusiikin Syke: Hopeitu hymypoika
Johnny Liebkindin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  Elonet 
Twistgaala Helsingin työväentalolla syyskuussa 1964. Johnny ja Danny sekä the Sounds ja the Islanders yhtyeet.
Harald Lilja

Harald Lilja koneen N.A.B typ 17, D.55/18 vieressä
Otto Harald Lilja (9. syyskuuta 1896 Helsinki – 11. marraskuuta 1937 Freiburg im Breisgau, Saksa) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän sai sotilaskoulutuksensa Saksassa osana jääkäriliikettä ja työskenteli lyhyesti puolustusvoimissa ja sen ensiaskeleitaan ottaneissa ilmailuvoimissa.
Perhetausta ja opinnot

Liljan vanhemmat olivat tehtailija Otto Johan Lilja ja Vilhelmina Edström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Saga Magdalena Wahlroosin kanssa.
Lilja kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1914 ja liittyi Nylands Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla vuosina 1914–1916 ja Dresdenin teknillisessä korkeakoulussa Saksassa vuosina 1922–1924. Lilja kävi tähystäjäkurssin Saksassa vuonna 1918 ja ohjaajakurssin Ranskassa vuosina 1920–1921.
Jääkärikausi

Lilja liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 10. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Missejoella, Riianlahdella ja Aajoella. Hän haavoittui lievästi partiomatkalla Riianlahden rannikkoasemissa 27. marraskuuta 1916. Hän suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn puhelin- ja radiokurssin.
Suomen sisällissota

Lilja astui Suomen armeijan palvelukseen vänrikiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan komppanianpäälliköksi 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.