stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Merikansat
Muita ajan tapahtumia

Assyria laajansi aluettaan merikansojen vaellusten aikaan. Israelilaiset pääsivät Raamatun mukaan Egyptistä merikansojen
aikoihin, ehkä Merenptahin hallitessa maata.
Merikansojen aikajana

Merikansat ja libyalaiset yrittivät vallata faarao Merenptahin aikana 1213–1203 Egyptin, mutta maan armeija pysäytti hyökkäyksen Niilin suiston itäosassa.
Mykenen sivilisaation tuho n. 1200 eaa. ja ehkä Kreikan pimeän kauden alku. Merikansat ryöstelivät mykeneläisen Kreikan kaupunkeja ainakin kahteen otteeseen 1230 ja 1185 eaa.
Troija VI:n tuho n. 1200 eaa.
Merikansat tuhosivat noin 1190 eaa. Ugaritin. Tämä tapahtui ehkä Lähi-idässä vallinneen pitkän kuivuuden ja nälänhädän jälkeen. Aika on välillä 1194–1186 eaa.
Heettiläisten valtakunnan tuho 1180 eaa., ehkä jo 1191 eaa.
Egyptin 20. dynastian faarao Ramses III taisteli merikansoja vastaan ja kykeni pysäyttämään ne vuonna 1179 eaa.
Ugaritin palo noin 1190 eaa, kuten myös Kadeshin, Aleppon, Ashkelonin ja Megiddon ryöstöt
Filistealaiset saapuvat Palestiinaan 1170 eaa. He kuuluivat merikansoihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Merikansat Wikimedia Commonsissa
Egyptians, Canaanites, and Philistines in the Period of the Emergence of Early Israel Itamar Singer. Web Archive (PDF). (englanniksi)
Oletettuja merikansojen reittejä. Joidenkin väitteiden mukaan merikansat hyökkäsivät pohjoisesta Kreikkaan ja Anatoliaan. Sitten he etenivät Levanttiin ja Egyptiin. Kun Egyptin valtaus epäonnistui, jäljelle jääneet merikansat asettuivat Italian seuduille.
Suomi kesäolympialaisissa 1920

Suomi osallistui vuoden 1920 kesäolympialaisiin Antwerpenissä 66 urheilijan joukkueella. Kyseessä olivat ensimmäiset kisat, joihin Suomi osallistui itsenäisenä valtiona siniristilipun alla.
Myrskyävä matka olympialaisiin tehtiin höyrylaiva Oihonnalla, joka pysähtyi kesken matkan Cuxhavenissa ostamaan hiiltä. Suomen joukkueen ylijohtajana toimi K. E. Levälahti.
Suomen joukkueen "maskottina" oli elävä karhunpentu, jonka uimahyppääjä Kalle Kainuvaara oli kielloista huolimatta järjestänyt laivaan. Kainuvaaran tarkoitus oli myydä karhu Euroopassa. Perillä Antwerpenissa karhun onnistui kertaalleen myös karata, mutta yhdeksän suomalaisen painijan voimin se onnistuttiin saamaan kiinni ja taltutettua. Lopulta karhu myytiin läheiseen eläintarhaan.
Suomi saavutti Antwerpenissä ensimmäisen olympiamitalinsa itsenäisenä valtiona, kun Ludowika ja Walter Jakobson voittivat kultaa pariluistelussa.
Mitalistit > Kultaa

Paavo Nurmi 3 (10 000 m, maastojuoksu, maastojuoksu - joukkuekilpailu)
Heikki Liimatainen, Teodor Koskenniemi (Maastojuoksu - joukkuekilpailu)
Hannes Kolehmainen (Maraton)
Vilho Tuulos (Kolmiloikka)
Ville Pörhölä (Kuulantyöntö)
Elmer Niklander (Kiekonheitto)
Jonni Myyrä (Keihäänheitto)
Eero Lehtonen (Viisiottelu)
Kalle Anttila (Vapaapaini 67,5kg)
Eino Leino (Vapaapaini 75kg)
Oskari Friman (Kreikkalais-roomalainen paini 60kg)
Emil Väre (Kreikkalais-roomalainen paini 67,5kg)
Adolf Lindfors (Kreikkalais-roomalainen paini yli 82,5kg)
Ludovika Jakobsson, Walter Jakobsson (Pariluistelu)
Mitalistit > Hopeaa

Paavo Nurmi (5000m)
Elmer Niklander (Kuulantyöntö)
Armas Taipale (Kiekonheitto)
Urho Peltonen (Keihäänheitto)
Väinö Penttala (Vapaapaini 75kg)
Heikki Kähkönen (Kreikkalais-roomalainen paini 60kg)
Taavi Tamminen (Kreikkalais-roomalainen paini 67,5kg)
Arthur Lindfors (Kreikkalais-roomalainen paini 75kg)
Edil Rosenqvist (Kreikkalais-roomalainen paini 82,5kg)
Robert Tikkanen, Nestori Toivonen, Magnus Wegelius, Kalle K. Lappalainen, Yrjö Kolho (Hirviammunta - kertalaukaukset)
Mitalistit > Pronssia

Heikki Liimatainen (Maastojuoksu)
Paavo Johansson (Keihäänheitto)
Hugo Lahtinen (Viisiottelu)
Arvo Aaltonen 2 (200m rintauinti, 400m rintauinti)
Matti Perttilä (Kreikkalais-roomalainen paini 75kg)
Martti Nieminen (Kreikkalais-roomalainen paini yli 82,5kg)
Vilho Vauhkonen, Magnus Wegelius, Kalle K. Lappalainen, Veli Nieminen, Voitto V. Kolho (Sotilaskivääriammunta 300m makuu - joukkuekilpailu)
Robert Tikkanen, Magnus Wegelius, Nestori Toivonen, Yrjö Kolho, Vilho Vauhkonen (Hirviammunta parilaukaukset - joukkuekilpailu)
Suomalainen elokuva

Suomessa on tehty elokuvia 1900-luvun ensimmäiseltä vuosikymmeneltä lähtien. Elokuvat olivat alussa joko lyhyitä dokumentteja tai näytelmäelokuvia, joiden ohjaajat ja näyttelijät tulivat usein teatterin piiristä. Suomalaiset elokuvavalmistamot saivat teollisen luonteen 1930-luvulla, ja 1940-luvulla monet elokuvista keräsivät jopa 400 000 – 1 000 000 katsojaa. Elokuvien suuri yleisösuosio jatkui 1950-luvun loppupuolelle saakka. Näitä menestyksen vuosikymmeniä on kutsuttu suomalaisen elokuvan ”kulta-ajaksi”. 1960-luvun yhteiskunnan rakennemuutoksen ja television saapumisen myötä elokuvien katsojamäärät romahtivat ja elokuvien tuotantomäärät kokivat aallonpohjan 1970-luvulla. 1980-luvulla katsojaluvut alkoivat vähitellen kohota, notkahtivat 1990-luvun lamassa, jonka jälkeen ne kääntyivät jälleen kasvuun. 2010-luvulla yksittäinen suomalainen elokuva saavutti, lähes 50 vuoden tauon jälkeen, miljoonan katsojan rajan Tuntematon sotilas -romaanin kolmannen filmatisoinnin myötä.
Suomalainen elokuvatuotanto on nykyisin hyvin riippuvainen julkisesta tuesta ja Suomen elokuvasäätiö on lähes aina mukana pitkien elokuvien rahoituksessa. Elokuva-alan merkittävimmät palkinnot Suomessa ovat Jussit, joita on jaettu vuodesta 1944. Suomen suurin elokuvatapahtuma on Helsingissä järjestettävä, vuonna 1988 perustettu, Rakkautta ja anarkiaa.
Historia > Elokuva-ala elää pysähtyneisyyttä

Suomalaista elokuva-alaa leimasi 1970-luvulla pysähtyneisyys. Yleiseurooppalaisen uusvasemmiston ideat löysivät tiensä poliittisiin lauluihin ja teattereihin ja heijastuivat myös elokuvien aiheisiin sekä elokuva-alan järjestötoimintaan. Televisio oli vienyt suomalaiset elokuvakatsojat ja oireellisesti, ehkäpä vuosikymmenen kehutuin elokuva, Mikko Niskasen Kahdeksan surmanluotia (1972) julkaistiin alun perin neliosaisena tv-sarjana, josta myöhemmin leikattiin lyhyempi elokuvaversio. Koko suomalaisen elokuva-alan heikoin tuotantovuosi oli 1974, jolloin nähtiin ainoastaan kaksi uutta pitkää elokuvaa: Seppo Huunosen Karvat ja Ere Kokkosen Viu-hah hah-taja. Merkittävä uusi suomalaisen elokuvan virstanpylväs saavutettiin vuonna 1979, jolloin valmistui Suomen ensimmäinen pitkä animaatioelokuva, Riitta Nelimarkan ja Jaakko Seeckin ohjaama pala-animaatio Seitsemän veljestä.
Vuonna 1961 perustettu valtion elokuvapalkinto uudelleennimettiin vuonna 1970 elokuvatuotannon laatutueksi ja sen maksutapa muuttui vuosikymmenen aikana vähitellen jälkituesta ennakkoon maksettavaksi tueksi.
Harvoja järjestelmällisesti menestyksellisiä elokuvia 1970-luvulla tuotti Spede Pasanen, jonka tuotannot kannattelivat koko Suomen elokuvateatterikenttää. Spede näytteli aluksi itse komedioidensa pääosissa, mutta keskittyi myöhemmin uuteen luomukseensa, Vesa-Matti Loirin näyttelemään Uuno Turhapuroon.
1970-luvulla Suomessa tehtiin yhteensä 80 pitkää elokuvaa, mikä oli pienin tuotantomäärä mykkäelokuvien kauden jälkeen. Suurin tuotantoyhtiöistä oli Jörn Donner Productions, joka tuotti 13 elokuvaa. Saman määrän elokuvia tuotti Spede Pasanen, mutta useiden eri tuotantoyhtiöidensä kautta. Seuraavaksi suurimmat tuotantoyhtiöt olivat Filminor, joka tuotti 9 elokuvaa sekä FJ-Filmi, joka tuotti 7 elokuvaa. Leimallinen piirre vuosikymmenelle oli tuotantoyhtiöiden runsas määrä. Niitä oli yhteensä 40, joista suuri osa tuotti vain yhden elokuvan.
1970-luvulla Suomen elokuvasäätiö aloitti elokuvien tarkkojen katsojalukujen keräämisen. Vuosikymmenen katsotuin elokuva oli Rauni Mollbergin Maa on syntinen laulu (1973), joka keräsi hieman yli 709 000 katsojaa. Vuosikymmenen katsotuimpien elokuvien joukkoon lukeutuivat myös Risto Jarvan Loma (1976) sekä  Edvin Laineen ohjaukset Akseli ja Elina (1970), Viimeinen savotta (1977) sekä Ruskan jälkeen (1979). Katsotuimpien elokuvien joukkoa hallitsivat kuitenkin määrällisesti Spede Pasasen tuotannot, joita kärkikymmenikössä oli peräti viisi: Uuno Turhapuro (1973), Professori Uuno D. G. Turhapuro (1975), Lottovoittaja UKK Turhapuro (1976), Häpy Endkö? (1977) sekä Koeputkiaikuinen ja Simon enkelit (1979).
Historia > Suomalaisen elokuvan uusi nousu 1990-luvun lopulla

Suomalaisen elokuvan asema heilui rajusti 1990-luvulla. Suomen talous sukelsi vuosikymmenen alkupuolella lamaan, jonka seurauksena Suomen elokuvasäätiön jakamien tuotantotukien määrä laski merkittävästi ja elokuvien katsojamäärät suorastaan romahtivat. Suomi liittyi vuonna 1995 Euroopan unioniin, mutta elokuvien aiheet pysyivät pääosin kansallisina, ilman mainittavia uusia vaikutteita manner-Euroopasta. Suomalaisissa elokuvissa näkyi myös television vahva vaikutus ja läsnäolo, sillä televisio toimi yhä enenevissä määrin elokuvien rahoittajana. Vuosikymmenellä nähtiin myös entistä ammattimaisemman ja kaupallisemman tuotantokulttuurin rantautuminen Suomeen. Vuosikymmenen loppua kohti lama alkoi vähitellen hellittää ja katsojat löysivät jälleen takaisin elokuvien pariin.
1990-luvun elokuvatuotantoja yleisesti kuvaavia piirteitä olivat uusien esikoisohjaajien suuri määrä sekä eri lajityyppejä edustavien elokuvien runsas tuotanto. Vuosikymmenen kansainvälisesti menestynein elokuva oli Aki Kaurismäen ohjaama Kauas pilvet karkaavat (1996). Elokuva myytiin yli 20:een maahan ja se keräsi ulkomailla yli 500 000 katsojaa. Kansainvälistä menestystä sai myös Matti Pellonpää, joka voitti Euroopan elokuva-akatemian jakaman parhaan miesnäyttelijän Felix-palkinnon Aki Kaurismäen elokuvasta Boheemielämää (1992).
1990-luvulla pitkiä elokuvia tuotettiin yhteensä 178 kappaletta. Tämä luku sisältää tosin myös teatterilevityksen saaneita, televisiolle tehtyjä elokuvia. Dokumenttielokuvien tuotanto kasvoi merkittävästi edelliseltä vuosikymmeneltä 50:een elokuvaan. Eniten elokuvia tekivät Kinotuotanto sekä Villealfa Filmproductions, jotka molemmat tuottivat 13 elokuvaa. Spede Pasanen tuotti eri yhtiöilleen yhteensä 10 elokuvaa ja Filminor tuotti 9 elokuvaa. Jörn Donner Productions, Reppufilmi ja Kinotar tekivät kukin 8 elokuvaa, Epidem ja Sputnik 7 elokuvaa ja Ere Kokkonen Oy 6 elokuvaa.
1990-luvun katsotuin elokuva oli Olli Saarelan ohjaama Rukajärven tie (1999), joka sai hieman yli 427 000 katsojaa. Kymmenen katsotuimman elokuvan listalle pääsi myös 2 Markku Pölösen ohjausta: Kivenpyörittäjän kylä (1995) ja Kuningasjätkä (1998), Raimo O. Niemen Poika ja ilves (1998), Aleksi Mäkelän Häjyt (1999) sekä Timo Koivusalon Kulkuri ja Joutsen (1999). Määrällisesti Spede Pasasen Uuno Turhapuro -tuotannot olivat edelleen listan valtiaita. Tällä kertaa niitä oli siellä 4: Uunon huikeat poikamiesvuodet maaseudulla (1990), Uuno Turhapuro herra Helsingin herra (1991), Uuno Turhapuro Suomen Tasavallan Herra Presidentti (1992) sekä Uuno Turhapuron poika (1993).
Historia > Suomalainen elokuva uudella vuosituhannella

2000-luvun koittaessa yleisö löysi jälleen suomalaisen elokuvan. Elokuvien katsojamäärät kasvoivat edelliseltä vuosikymmeneltä ja jotkin niistä päihittivät jopa ulkomaiset menestyselokuvat. Elokuvista tuli myös yleisellä tasolla entistä kaupallisempia.
Suomalainen dokumenttielokuva keräsi 2000-luvulla merkittävää suosiota maailmalla. Tärkeimpiä aikakauden ohjaajia olivat muun muassa Markku Lehmuskallio ja Anastasia Lapsui, joiden dokumentti Seitsemän laulua tundralta (2000) huomioitiin laajalti ulkomailla sekä Pirjo Honkasalo, jonka ohjaama Melancholian kolme huonetta (2004) voitti lukuisia palkintoja kansainvälisillä festivaaleilla. Lisäksi dokumenttielokuva sai Suomessa vuonna 2002 oman festivaalinsa, kun Helsingissä järjestettiin ensimmäisen kerran DocPoint-festivaali. Näiden lisäksi vuoden 2002 Jussi-gaalassa parhaalle dokumenttielokuvalle jaettava Jussi vakiintui omaksi palkintokategoriakseen.
1950-luvulla Valkoisen peuran (1952) myötä alkanut suomalaiselokuvien kansainvälinen menestys Cannesin elokuvajuhlilla sai jatkoa Aki Kaurismäen voittaessa vuonna 2002 festivaalin kakkospalkinnon, Grand Prix'n, samana vuonna ilmestyneellä elokuvallaan Mies vailla menneisyyttä. Tämän lisäksi Kati Outinen voitti elokuvajuhlien Parhaan naisnäyttelijän palkinnon. Elokuva oli lisäksi myös Parhaan kansainvälisen elokuvan Oscar-palkintoehdokkaana vuoden 2003 Oscar-gaalassa. Laajaa kansainvälistä huomiota sai myös kunnianhimoinen amatöörihanke Star Wreck: In the Pirkinning (2005), jota on ladattu internetistä noin yhdeksän miljoonaa kertaa. Se on kaikkien aikojen katsotuin suomalainen elokuva maailmalla.
Suomen ensimmäinen pitkä tietokoneanimaatioelokuva, Keisarin salaisuus, valmistui vuonna 2006. Keisarin salaisuus polkaisi käyntiin animaatioelokuvien aikakauden: vuosina 2000-2013 Suomen elokuvasäätiön tuotantotukea sai yhteensä 13 pitkää animaatioelokuvahanketta.
2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä Suomessa tuotettiin yhteensä 169 pitkää elokuvaa, joista 38 oli dokumentteja. Suurimpaan tuotantomäärään ylsivät sekä Kinotar, että Solar Films, jotka molemmat tuottivat 14 elokuvaa. Seuraavina olivat MRP Matila Röhr Productions, joka tuotti 11 elokuvaa, Blind Spot Pictures, joka tuotti 10 elokuvaa, sekä Helsinki-filmi ja Kinoproduction 9:llä elokuvalla.
2000-luvun kymmenen katsotuimman elokuvan listaa hallitsi Solar Films, joka sai listalle 5 elokuvaa: Eniten katsojia keräsi Aleksi Mäkelän ohjaama Pahat pojat (2003), joka sai yli 614 000 katsojaa. Myös Mäkelän kaksi muuta elokuvaa Matti (2003) sekä Rööperi (2009) menestyivät hyvin. Muut kärkikymmenikköön päässeet Solar Filmsin elokuvat olivat Aku Louhimiehen Levottomat (2000) sekä Lenka Hellstedtin Minä ja Morrison (2001). Seuraavaksi eniten elokuvia listalle sai Timo Koivusalo, taiteilijaelämäkertaelokuvillaan Rentun ruusu (2001) ja Sibelius (2003). Muita vuosikymmenen katsotuimpien elokuvien listalle päässeitä elokuvia olivat Olli Saarelan Rölli ja metsänhenki (2001), Kaisa Rastimon Heinähattu ja Vilttitossu (2002) sekä Juha Wuolijoen Joulutarina (2007).
Historia > Suomalainen elokuva 2010-luvulla

2010-luvulla suomalaisen elokuvan suosio jatkui vahvana. Suomalaiset elokuvat keräsivät 25.4% koko vuosikymmenen elokuvateatterien kokonaiskatsojamäärästä. Kasvussa ollut trendi oli uusien naisohjaajien tulo alalle. Vuosikymmenellä ensimmäisen pitkän elokuvansa tehneitä ohjaajanimiä olivat muun muassa: Maarit Lalli, Tiina Lymi, Marja Pyykkö ja Miia Tervo. Tärkeimpiä vuosikymmenellä kasvussa olleita tuotantoyhtiöitä olivat puolestaan Bufo, Elokuvayhtiö Aamu, Dionysos Films sekä Tuffi Films.
Suomalaisen elokuvan kansainvälinen menestys jatkui, kun Selma Vilhusen ohjaama ja Kirsikka Saaren käsikirjoittama lyhytelokuva Pitääkö mun kaikki hoitaa? (2012) oli ehdokkaana parhaan lyhytelokuvan kategoriassa vuoden 2014 Oscar-gaalassa. Samana vuonna Janne Kontkaselle myönnettiin niin sanottu ”tekniikan Oscar-palkinto”, eli Tiede- ja tekniikka -akatemiapalkinto, yhdysvaltalaisella DreamWorks-animaatiostudiolla yhdessä tiiminsä kanssa kehittämästään 3D-teknologiasta. Näiden lisäksi Juho Kuosmasen ohjaama Hymyilevä mies (2016) voitti vuoden 2016 Cannesin elokuvajuhlien Un Certain Regard -nimellä kulkevan kakkossarjan pääpalkinnon, Aki Kaurismäki palkittiin vuonna 2017 Berliinin elokuvajuhlilla parhaan ohjaajan palkinnolla elokuvasta Toivon tuolla puolen (2017) ja Klaus Härön ohjaama Miekkailija (2015) oli vuonna 2016 parhaan ulkomaisen vieraskielisen elokuvan Golden Globe -palkintoehdokkaana.
Vuosikymmenen katsotuin suomalainen elokuva oli Aku Louhimiehen ohjaama Tuntematon sotilas (2017), joka keräsi hieman yli 1 000 000 katsojaa. Edellisen kerran samaan oli yltänyt Edvin Laineen Täällä Pohjantähden alla (1968) lähes 50 vuotta aikaisemmin. Seuraavana katsotuimpien elokuvien listalla olivat Taneli Mustosen ohjaama Luokkakokous (2015) sekä Dome Karukosken Mielensäpahoittaja (2014), jotka molemmat saivat hieman yli 500 000 katsojaa. Muita vuosikymmenen katsotuimpia elokuvia olivat Johanna Vuoksenmaan 21 tapaa pilata avioliitto (2013), Dome Karukosken Napapiirin sankarit (2010), Teppo Airaksisen Napapiirin sankarit 2 (2015) sekä kansainvälisenä yhteistyönä tehty Angry Birds -elokuva (2016). Lisäksi suosittuja elokuvia olivat Ilosia aikoja, Mielensäpahoittaja (2018) sekä lastenelokuvat: Risto Räppääjä ja polkupyörävaras (2010), Risto Räppääjä ja yöhaukka (2016) ja Rike Jokelan ohjaama Kanelia kainaloon, Tatu ja Patu! (2016).
Historia > Suomalainen elokuva 2020-luvulla

2020-luku alkoi suomalaiselle elokuvalle murheellisissa merkeissä. Tammikuussa 2020 Suomeen ensi kertaa rantautuneen koronaviruspandemian myötä elokuvien ensi-iltoja siirrettiin laajalti maaliskuusta lähtien ja niiden katsojaluvut romahtivat elokuvateatterien sulkemisten ja henkilörajoitusten myötä. Vuoden 2020 maaliskuun jälkeisistä ensi-illoista vain kaksi elokuvaa keräsi yli 100 000 katsojaa. Valoa synkkyyden keskelle toi kuitenkin Juho Kuosmasen ohjaama Hytti nro 6 -elokuva (2021), joka voitti vuoden 2021 Cannesin elokuvajuhlilla Grand Prix -palkinnon.
Lajityypit > Elämäkertaelokuva

Elämäkertaelokuva on suomalaiselle elokuvalle perinteikäs lajityyppi, joka kertoo yhden tai useamman todellisen henkilön elämästä. Useimmiten elämäkertaelokuvien päähenkilöt ovat kuuluisia henkilöitä, kuten taiteilijoita, poliitikkoja, tieteilijöitä tai muita julkisuuden henkilöitä. Elämäkertaelokuvat voivat olla totuudenmukaisia kuvauksia henkilön elämästä tai ne voivat olla fiktiivisiä kertomuksia, jotka perustuvat jollain tapaa päähenkilön elämään. Ajallisesti elämäkertaelokuvat voivat kattaa päähenkilön koko elämänkaaren tai ne voivat käsitellä vain jotain päähenkilön elämään liittyvää ajanjaksoa.
Yleisesti elämäkertaelokuvat voidaan jakaa klassisen ja modernin kauden elokuviin. Klassisen kauden elokuvat kertovat yleensä historiallisista merkkihenkilöistä, jotka kuuluivat kansakunnan eliittiin. Klassisen kauden elämäkertaelokuvia ovat esimerkiksi Suomen ensimmäiset elämäkertaelokuvat: Kalle Kaarnan ohjaama Elinan surma (1938), joka kertoo Klaus Kurjesta ja Elina Finckestä sekä Roland af Hällströmin ohjaama Simo Hurtta (1940), joka kertoo isovihan aikana eläneestä verovoudista, Simon Affleckista. Moderni vaihe elämäkertaelokuvissa alkoi Toisen maailmansodan jälkeen. Eräs sen ominaispiirteistä on päähenkilöiden esittäminen ristiriitaisina hahmoina. Elämäkertaelokuvien henkilöhahmot myös laajenivat modernin vaiheen aikana historian merkkihenkilöistä julkisuuden henkilöihin sekä tavallisiin ihmisiin. Esimerkkejä modernin vaiheen suomalaisista elämäkertaelokuvista ovat: Matti Kassilan Päämaja (1970), jonka päähenkilö on Suomen sotamarsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim sekä Timo Koivusalon ohjaama Rentun ruusu (2001), joka kertoo laulaja Irwin Goodmanista.
Lajityypit > Iskelmäelokuva

Iskelmäelokuva on musikaalielokuvan alalajityyppi, joka sisältää iskelmämusiikkiesityksiä. Iskelmäelokuvia tehtiin Suomessa pääasiassa 1950-luvun lopulta 1960-luvulle. Ensimmäinen suomalainen iskelmäelokuva oli Jack Witikan ohjaama Suuri sävelparaati (1959).
Se tehtiin esittelemään nuorisolle tuoreita iskelmämuusikoita sekä heidän levyjään. Elokuvassa esiintyviä laulajia ovat muun muassa Laila Kinnunen ja Brita Koivunen. Usein iskelmäelokuvat sisältävät kevyen elokuvaa eteenpäin kuljettavan juonen, joka nivoo eri iskelmäosuudet yhteen.
Iskelmäelokuvien aika Suomessa oli varsin lyhyt, mutta ne myötävaikuttivat yleisesti suomalaisen nuorisokulttuurin syntyyn ja heijastuivat nuorison pukeutumiseen.
Lajityypit > Kulkurielokuva

Kulkurielokuva on suomalaisen elokuvan lajityyppi, jota ei juuri esiinny muissa maissa. 
Kulkurielokuvien alkupisteenä voidaan pitää Toivo Särkän ohjaamaa elokuvaa Kulkurin valssi (1941), joka sai innoituksensa J. Alfred Tannerin suomentamasta kappaleesta Kulkurin valssi, joka perustuu ruotsinkieliseen sävelmään Vandrarevalsen. Kulkurielokuvat ovat romanttisia elokuvia, jotka käsittelevät usein yhteiskuntaluokkien eroja sekä vapauteen liittyviä teemoja. Muita lajityypin edustajia ovat esimerkiksi Valentin Vaalan ohjaama Kulkurin tyttö (1952) sekä Roland af Hällströmin ohjaus Kuningas kulkureitten (1953).
Lajityypit > Melodraama

Melodraama on lajityyppi, joka on peräisin teatterista, jossa sen nimi on alun perin tarkoittanut musiikin ja draaman yhdistämistä. Elokuviin liitettynä melodraama-nimellä on tarkoitettu eri aikoina erilaisia tyylejä. Aluksi sillä tarkoitettiin elokuvia, jotka sisälsivät jännittäviä tilanteita ja yllättäviä juonenkäänteitä. 1950-luvulta lähtien melodraamalla on elokuvien yhteydessä tarkoitettu tunteita korostavaa elokuvaa.
Melodraama on suomalaisessa elokuvassa perinteikäs lajityyppi. Suomen ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva Teuvo Puron ohjaama
Sylvi (1913) oli tyyliltään melodraama. Eräs tunnetuimmista suomalaista melodraamaohjaajista oli Teuvo Tulio, jonka ohjaamia melodraamoja ovat muun muassa: Laulu tulipunaisesta kukasta (1938), Unelma karjamajalla (1940) sekä Rakkauden risti (1946).
Lajityypit > Rillumarei

Rillumarei-elokuvat ovat tyyliltään kevyitä musikaaleja ja komedioita, jotka pohjautuvat Suomessa sota-ajan jälkeen esiintyneeseen kupletti- ja revyyperinteeseen. Rillumarei-elokuvissa iskelmämusiikki, vauhdikas juonenkuljetus sekä kansanomaisuus ovat tärkeässä osassa. Niiden päähenkilö on useimmiten jätkä, joka on sivistymätön selviytyjäluonne. Lajityyppi on saanut nimensä Jorma Nortimon ohjaaman Rovaniemen markkinoilla (1951) -elokuvan tunnuskappaleessa laulettavasta rumarillumarillumarei-kertosäkeestä. Rillumarei-sana oli alun perin kriitikoiden käyttämä pilkkanimitys, mutta Suomen Filmiteollisuus nosti sen myöhemmin ylpeänä esille elokuvan Hei, rillumarei! (1954) -nimessä.
Varsinaisia rillumarei-elokuvia tehtiin vain muutama ja niissä säveltäjänä toimi Toivo Kärki ja käsikirjoituksesta sekä laulujen sanoista vastasi Reino Helismaa. Lajityypille tunnusomaisia elementtejä esiintyy kuitenkin myös muiden tekijöiden elokuvissa. Rillumarei-elokuvat saivat elokuvakriitikoilta ilmestymisaikanaan murska-arvostelut, mutta toisaalta myös suuren yleisösuosion. Myöhemmin rillumarei-elokuvat ovat saavuttaneet kulttisuosiota.
Lajityypit > Sotilasfarssi

Sotilasfarssit ovat komediaelokuvia, joissa parodioidaan sotilaselämää. Lajityypillä on Suomessa pitkä perinne. Ensimmäinen suomalainen sotilasfarssi oli Hjalmar V. Pohjanheimon ohjaama lyhytelokuva Kun solttu-Juusosta tuli herra (1921). Suomi-Filmi tuotti kolmiosaisen Ryhmy ja Romppainen -elokuvasarjan 1940- ja 1950-luvuilla. Lisäksi Fennada-filmi tuotti seitsemän elokuvan mittaisen sarjan sotilasfarsseja 1950-luvulla. Myöhemmin sotilasfarssien perinnettä on jatkanut 1990-luvulla viisiosainen Vääpeli Körmy -sarja.
Lajityypit > Tukkilaiselokuva

Tukkilaiselokuva on suomalaiselle elokuvalle omaleimainen lajityyppi, joissa kuvataan tukkien uittoa jokia ja koskia pitkin hakkuualueilta tehtaille. Tukkilaiselokuville tunnusomaisia elementtejä ovat romanssit ja niistä aiheutuvat konfliktit,
tukkisumien purkaminen sekä koskenlasku.
Ensimmäinen suomalainen tukkilaiselokuva oli Erkki Karun ohjaama Koskenlaskijan morsian (1923). Suosituimpia aiheita tukkilaiselokuville ovat olleet Johannes Linnankosken romaani Laulu tulipunaisesta kukasta sekä Teuvo Pakkalan Tukkijoella-näytelmä, joista molemmista on tehty useita filmatisointeja.
Palkinnot ja tapahtumat

Suomessa merkittävimmät elokuva-alan palkinnot jaetaan vuosittain Jussi-gaalassa. Jussit jakaa Filmiaura ry vuosittain parhaista saavutuksista suomalaisen elokuvan parissa. Jusseja on jaettu vuodesta 1944 lähtien.
Suomessa järjestettävistä elokuvafestivaaleista eniten kävijöitä kerää Helsingissä järjestettävä Rakkautta ja anarkiaa, joka on parhaimmillaan saanut yli 60 000 katsojaa. Suomen elokuvasäätiö tukee kahdeksaa kansallisesti merkittävää elokuvafestivaalia. Rakkautta ja anarkiaa -festivaalin lisäksi tuettaviin festivaaleihin kuuluvat Helsingin dokumenttielokuvafestivaali DocPoint, Espoo Ciné, Night Visions, Oulun kansainvälinen lasten- ja nuortenelokuvien festivaali, Skábmagovat, Sodankylän elokuvajuhlat sekä Tampereen elokuvajuhlat.