stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Budapestin historia
Unkarin kuningaskunnan syntyminen

Unkarilaiset saapuivat maahan 800-luvun lopulla ja varmistivat hallintansa myös Tonavan länsipuolella vuonna 907. Seitsemästä unkarilaisheimosta viisi asettui nykyisen Budapestin alueelle ja kaksi tärkeintä päällikköä, Árpád ja Kurszán, perustivat tukikohtansa sinne. Unkarin kuningaskunta syntyi, kun Tapani Pyhä kääntyi kristinuskoon ja hänet kruunattiin Unkarin kuninkaaksi joko joulupäivänä vuonna 1000 tai uutena vuonna 1001. Kuningaskunnan hallintokeskukset, Esztergom ja Székesfehérvár, sekä nykyisen Budapestin alueella sijainnut Óbuda kehittyivät Unkarin ensimmäisiksi kaupungeiksi, sillä niiden kautta kulkivat myös ulkomaankaupan reitit. Pestiin rakennettiin ensimmäinen kirkko vuonna 1046, ja kapinallisten surmaama piispa Gellért haudattiin sinne.
Béla III:n (vallassa 1172–1196) hallituskaupunki oli vielä Esztergomissa,  mutta vuonna 1198 kuningas Imre muutti uuteen palatsiin Óbudaan. Silloin Óbudasta tuli käytännössä maan hallinnollinen keskus. Sen kehitys pysähtyi kuitenkin mongolien hyökkäykseen 1241–1242. Mongolien vetäydyttyä Béla IV perusti Budan kaupungin nykyiselle Linnavuorelle. Kukkula sopi hyvin linnoitettavaksi ja sieltä voi kontrolloida Tonavan liikennettä. Tästä lähtien 1800-luvulle saakka nykyisen Budapestin alueella oli kolme kaupunkia, Buda, Pest ja Óbuda.
1400-luvun alussa kuningas Sigismund rakensi kuninkaanlinnan Linnavuoren eteläkärkeen. Buda ja Pest nousivat Unkarin tärkeimmiksi kaupungeiksi. Ne olivat vapaita kuninkaan kaupunkeja, joilla oli täydellinen itsehallinto ja oikeus lähettää edustaja valtiopäiville. Kuningas Matiaksen aikana Buda oli Alppien pohjoispuolisen renessanssin keskus, ja Matiaksen kirjasto oli hienoin käsikirjoituskokoelma Italian ulkopuolella.
Turkkilaisten miehitys

Turkkilaiset valtasivat Budan ensimmäisen kerran Mohácsin taistelun jälkeen vuonna 1526, mutta miehittivät sen pysyvästi vasta 1541. Turkkilaisten miehityksen aikana Budan kaupunki kärsi pahoin. Kirkoista tehtiin moskeijoita ja kuninkaanlinnaa käytettiin ruutivarastona. Vuoden 1683 Wienin piirityksen jälkeen keisari Leopold päätti karkottaa turkkilaiset Unkarista. Paavi Innocentius XI organisoi kansainvälisen ristiretkeläisarmeijan, joka valtasi Budan kahden kuukauden piirityksen jälkeen syyskuussa 1686.
Habsburgien valta ja Unkarin kansallinen vallankumous

1700-luvulla Unkarin poliittisen ja hallinnollisen elämän sekä kulttuurin keskus ei ollut Buda vaan lähempänä Wieniä sijaitseva Pozsony (Bratislava). Pozsony toimi eräänlaisena Unkarin pääkaupunkina, kunnes tärkeimmät virastot siirrettiin Budaan vuonna 1785. Vuonna 1790 Unkarin kruunu tuotiin Wienistä suuren kansallisen innostuksen vallassa takaisin Budaan. Samalla valtiopäivät määräsivät, että kruunua on säilytettävä Budassa ja se saataisiin viedä sieltä pois vain ilmeisen vaaran uhatessa.
1800-luvulla liberalismi ja sosiaaliset reformit saivat kannattajia etenkin Pestin aristokraattien joukosta. Yksi heistä oli kreivi István Széchenyi, joka pani muun muassa alulle kiinteän sillan rakentamisen Budan ja Pestin välille. Hän ymmärsi myös Tonavan säätelyn merkityksen sekä kaupan ja keinokastelun että turvallisuuden kannalta. Vuoden 1838 tulvassa kolme neljäsosaa Pestistä oli tuhoutunut ja noin 150 ihmistä hukkui. Széchenyin ketjusilta rakennettiin Tonavan yli vuosina 1842–1849. Tällä reformikaudella erityisesti Pestissä käynnistettiin monia suuria julkisia rakennushankkeita, kuten Kansallisteatteri, Tiedeakatemia ja Kansallismuseo. Unkarin ensimmäinen rautatie rakennettiin Pestin ja Vácin välille 1846.
Vuonna 1848 vallankumousaalto pyyhkäisi Euroopan yli. Lajos Kossuth vaati feodalismin loppua, ja nuoret radikaalit laativat Kahdentoista kohdan ohjelman, jossa vaadittiin radikaaleja uudistuksia, kuten Unkarin oman hallituksen perustamista, vuosittain Pestissä kokoontuvia valtiopäiviä, kansalliskaartia ja maaorjuuden poistamista. Runoilija Sándor Petőfi luki 15.3. runonsa Nemzeti Dal (Kansallislaulu) Kansallismuseon portailla. Syyskuussa 1848 syttyi vallankumoussota. Itävallan keisarin joukot miehittivät Budan ja Pestin, mutta unkarilaiset valloittivat ne takaisin keväällä 1849. Sitä ennen keisarin tykistö oli ampunut hajalle Pestin rannan palatsit ja virastotalot. Elokuussa 1849 unkarilaiset antautuivat. Unkarilaisten sotavankien piti rakentaa Gellértinvuorelle Sitadelli, linnake, jonka tarkoitus oli korostaa keisarin ylivaltaa ja varoittaa unkarilaisia ryhtymästä uudelleen kapinaan.
Budapestin kaupungin yhdistyminen

Keisari Frans Joosef allekirjoitti 22.12.1872 asetuksen, jolla Buda, Pest ja Óbuda yhdistettiin yhdeksi kaupungiksi nimeltään Budapest. Siitä käynnistyi Budapestin "kulta-aika", taloudellinen, kulttuurinen ja intellektuaalinen kehitys, jota kaupunki ei ole kokenut sen jälkeen. Kauppa ja teollisuus lähtivät nousuun ja tehtaita perustettiin. Vuosisadan vaihteessa Budapest oli maailman johtava myllykeskus, ja Csepelsaarelle muodostui Unkarin merkittävin teollisuuskeskus, jossa valmistettiin mm. aseita kaksoisvaltakunnan armeijalle. Suurimmat tehtaat syntyivät metalliteollisuuden, laivan- ja koneenrakennuksen ja sähkötekniikan aloille. Suurin oli Ganzin sähkötekniikan tehdas, missä oli vuosisadan vaihteessa 1 200 työntekijää.
Budapestin väkiluku nousi nopeasti; Euroopassa ainoastaan Berliinin kasvuvauhti oli nopeampi. Kaupungista kasvoi myös koko itäisen Keski-Euroopan merkittävin finanssikeskus. Kaupunkiin muutti eri kansallisuuksia, etenkin juutalaisia, joita oli vuosisadan vaihteessa jo noin 23 prosenttia väestöstä. Kaupungin liepeille syntyi kurjia vuokraslummeja, ja monet ihmiset elivät kerjäämällä ja hyväntekeväisyyden varassa. 1900-luvun vaihteessa Budapest oli väkiluvultaan Euroopan kuudenneksi suurin kaupunki.
Budapestin nykyinen kaupunkikuva, kuten suuret bulevardit ja kertaustyyliset rakennukset, on peräisin yhdistymisen jälkeiseltä kulta-ajalta. Aikakauden huipentuma oli Millennium, kuusi kuukautta kestänyt maailmannäyttely, joka järjestettiin vuonna 1896 unkarilaisten maahantulon 1000-vuotisjuhlan kunniaksi. Millenniumin kunniaksi Pestiin rakennettiin Sankarien aukio, joka on tehty Wienin Heldenplatzin mallin mukaan ja jota koristavat Unkarin hallitsijoiden patsaat. Linnavuorella paljastettiin Tapani Pyhän ratsastajapatsas.
Maailmansodat

Kulta-aika päättyi ensimmäiseen maailmansotaan, joka syttyi heinäkuussa 1914. Syksyllä 1918 Budapestissa syntyi työläisten ja kotiutettujen sotilaiden mielenosoituksia, ja vallankumouksellinen mieliala levisi myös kaupunkiin sijoitetuissa sotilasyksiköissä. Marraskuun 16. päivä kansallisneuvosto julisti Unkarin itsenäiseksi tasavallaksi, ja tammikuussa 1919 se valitsi Mihály Károlyin presidentiksi. Károlyi joutui kuitenkin luovuttamaan jo maaliskuussa hallitustehtävät vallankumoukselliselle sotilasneuvostolle, joka julisti Unkarin neuvostotasavallaksi. Neuvostovalta sortui, kun Romanian joukot valtasivat Budapestin elokuussa. Marraskuussa 1919 unkarilaiset Kansallisen armeijan joukot marssivat kaupunkiin amiraali Miklós Horthyn johdolla. Maaliskuun 1. päivänä 1920 parlamentti valitsi Horthyn Unkarin valtionhoitajaksi käyttämään kuninkaalle kuuluvia oikeuksia.
Trianonin sopimuksen jälkeen Unkari menetti paljon alueitaan, ja Budapest täyttyi pakolaisista, jotka tulivat Romaniaan, Tšekkoslovakiaan ja Jugoslaviaan liitetyiltä alueilta. Työttömyys paheni nopeasti ja talous oli lamassa. Luovutetuilta alueilta tuli yli 300 000 paluumuuttajaa, joiden joukossa oli paljon entisiä virkamiehiä, opettajia ja sotilaita.
Toisessa maailmansodassa Unkari ajautui Natsi-Saksan liittolaiseksi. Kun Horthy yritti neuvotella erillisrauhasta, saksalaiset miehittivät Unkarin 19. maaliskuuta 1944. Unkarin juutalaisia alettiin kuljettaa keskitysleirille heti saksalaismiehityksen alettua. Budapestin juutalaiset säästyivät kuitenkin vielä tässä vaiheessa, kun Horthy määräsi Unkarin armeijan miehittämään rautatieasemat ja keskeytti kuljetukset muun muassa paavin ja presidentti Rooseveltin vetoomuksesta. Lokakuussa 1944 saksalaiset pakottivat Horthyn nimittämään Ferenc Szálasin, fasistisen nuoliristi-puolueen johtajan, pääministeriksi. Nuoliristin noustua valtaan Budapestissa murhattiin tuhansia juutalaisia, ja työkykyiset lähetettiin marraskuussa 1944 kuolemanmarssille rakentamaan panssariesteitä Wienin edustalle.
Lokakuun 1944 lopussa puna-armeija uhkasi jo Budapestin esikaupunkeja. Kaupunkia pommitettiin rankasti, etenkin Linnavuorta ja Pestin pohjois- ja itäosia, missä oli sotatarviketehtaita. Kaupungista käytiin ankaria, viikkokausia kestäneitä taisteluita tammi-helmikuussa 1945. Venäläiset valtasivat Pestin tammikuun 18. päivä, ja saksalaiset vetäytyivät Budan puolelle ja räjäyttivät Tonavan sillat. Venäläiset saivat Budan vallattua vasta 13. helmikuuta. Taistelussa sai surmansa noin 20 000 siviiliä. Taistelujen tauottua kolme neljäsosaa kaupungin asuintaloista, historiallisista rakennuksista ja kirkoista oli tuhoutunut tai vakavasti vaurioitunut.  Sodan jälkeisten sekasortoisten olojen ja kesän 1945 huonon sään vuoksi Unkarissa syntyi talvella 1945–1946 nälänhätä. Tilanne oli pahin Budapestissa, missä lapsikuolleisuus kohosi 40 prosenttiin.
Markkinasosialismin aika ja järjestelmänvaihdos

János Kádár onnistui selviämään valtataistelusta ja alkoi kehittää Unkariin markkinasosialismia. 1970-luvulla Unkari oli huomattavasti muita neuvostoblokin valtioita edellä elintasossa, liikkumisen vapaudessa ja mahdollisuudessa kritisoida hallitusta. Vaikka monista tuotteista olikin pulaa, suurimmalla osalla ihmisistä oli siedettävä elintaso. Unkari pyrki luomaan myös suhteita länsivaltoihin. Yhtenä osoituksena siitä Yhdysvaltain ulkoministeri Cyrus Vance saapui Budapestiin tammikuussa 1978 ja palautti Pyhän Tapanin kruunun, joka oli jäänyt sodan jälkeen amerikkalaisten käsiin.
Unkarin tilanne alkoi kuitenkin paheta 1980-luvulla, eikä Kádárin gulassikommunismi selvinnyt sellaisista ongelmista kuin työttömyydestä, inflaatiosta ja ulkomaisesta lainasta. Toukokuussa 1988 Kádár pakotettiin eroamaan, ja hän kuoli seuraanvana vuonna.  Kesällä ja syksyllä 1988 maahan perustettiin uusia puolueita ja vanhat herätettiin henkiin. Tammikuussa 1989 Imre Pozsgay ilmoitti, että vuoden 1956 tapahtumat olivat olleet "kansannousu" eikä "vastavallankumous", kuten hallitus oli aina väittänyt. Kesäkuussa 1989 noin 250 000 ihmistä osallistui Budapestissä Imre Nagyn ja muiden kansannousun uhrien muistotilaisuuksiin. Sankarien aukiolla järjestettiin näyttävä surujuhla, jossa sosialistista järjestelmää vaadittiin ottamaan vastuu tapahtuneista vääryyksistä ja oikeudenloukkauksista.
Keväällä 1990 järjestettiin ensimmäiset vapaat vaalit, ja viimeiset neuvostojoukot vetäytyivät Unkarista kesäkuussa 1991. Budapestissä sellaiset kadunnimet kuin Lenin körút ja Marx tér jäivät historiaan, ja "sankarityöläisten" ja "kunnioitettujen johtajien" patsaat siirrettiin sosialistis-realistiseen Patsaspuistoon. Tie markkinatalouteen ei ole kuitenkaan ollut helppo, ja ajoittain väkivaltaisetkin mielenosoitukset ovat olleet yleinen näky Budapestin kadulla. Radikaali oikeistolais-nationalistinen puolue Jobbik ja sen univormuihin pukeutunut sotilaallinen siipi Magyar Gárda (Unkarin kaarti) ovat olleet monien mielenosoitusten ja mellakoiden keskipisteessä. Esimerkiksi vuoden 2006 protestien aikaan kaupungissa oli laajoja mellakoita ja mielenosoittajat valtasivat televisiotalon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Budapestin historia Wikimedia Commonsissa
Budan taistelu 1686.
Buda ja Pest noin vuonna 1840.
Ketjusilta ja Budan linna helmikuussa 1946.
Mielenosoittajia Parlamenttitalon edustalla syksyllä 2006.
Kurikkala

Kurikkala on Kalajoella sijaitseva kylä. Kylä sijaitsee noin 15 kilometrin päästä Kalajoen keskustasta. Kurikkalan pääelinkeinona on maatalous. Kylällä toimii myös turkistarhausta. Kurikkalassa on vanha koulurakennus, joka toimii nykyisin kylätalona, jossa järjestetään muun muassa 4H-kerhotoimintaa. Kylän halki virtaa Siipojoki.
Edesmennyt maastohiihtäjä Jussi Kurikkala oli lähtöisin kylästä, jossa sijaitsee hänen kotitalonsa.
Aiheesta muualla

Kurikkalan kylän kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Sakari Taipale

Sakari Taipale (s. 1979) on yhteiskuntatieteilijä ja teknologiatutkija, joka on erikoistunut digitaalisten teknologioiden tutkimiseen, erityisesti mobiiliviestintäteknologioihin, internetiin, sosiaalisiin robotteihin ja digitaalisen lukemisen ja kirjoittamisen kysymyksiin. Hän on tutkinut eri ikäisten ja eri sukupolvien tapoja käyttää uusia teknologioita sekä tarkastellut teknologiakäytön yhteyttä eri elämänvaiheisiin 2000-luvun alusta lähtien. Taipale on julkaissut myös tutkimuksia sukupolvien välisestä vuorovaikutuksesta ja ikäihmisten teknologian käytöstä. Sakari Taipale on suorittanut tohtorintutkinnon Jyväskylän yliopiston yhteiskuntapolitiikan oppiaineesta vuonna 2009.
Taipale työskentelee Jyväskylän yliopistossa humanistis-yhteiskuntatieteellisessä tiedekunnassa yhteiskuntapolitiikan professorina ja akatemiatutkijana. Hän on yhteiskuntapolitiikan dosentti Itä-Suomen yliopistossa. Lisäksi Taipale johtaa Uudet teknologiat, ikääntyminen ja hoiva tutkimusryhmää Ikääntymisen ja hoivan tutkimuksen huippuyksikössä (CoE AgeCare), jota rahoittaa Suomen Akatemia vuosina 2018–2025.
Julkaisuja

Taipale, S., Wilska, T.-A. and Gilleard, C. (eds.) (2018) Digital technologies and generational identity: ICT usage across the life course. London: Routledge.
Taipale, S. (2016) Do the mobile-rich get richer? Internet use, travelling, and social differentiations in Finland. New Media and Society. 18 (1), 44-61. doi: 10.1177/1461444814536574
Taipale, S. (2016) Synchronicity matters: defining the characteristics of digital generations, Information, Communication & Society, 19(1), 80-94. doi: 10.1080/1369118X.2015.1093528
Vincent, J., Taipale, S, Sapio, B., Lugano, G. & Fortunati, L  (eds.) (2015) Social Robots from a Human Perspective. Springer: London.
Fortunati, L. , Taipale, S. & Farinosi, M. (2015) Print and online newspapers as material artefacts. Journalism: Theory, practice and criticism, 16(6) 830–846. doi:10.1177/1464884914545439
Taipale, S. (2015) Bodily Dimensions of Reading and Writing Practices on Paper and Digitally. Telematics and Informatics 32(4), 766-755. doi: 10.1016/j.tele.2015.04.001
Fortunati, L. & Taipale, S. (2014) The advanced use of mobile phones in five European countries. British Journal of Sociology 65(2), 317-337. doi:10.1111/1468-4446.12075
Taipale, S. (2014) The Affordances of Reading/Writing on Paper and Digitally in Finland. Telematics and Informatics, 32(4), 532-542, doi: 10.1016/j.tele.2013.11.003
Taipale, S. & Fortunati, L. (2014) Capturing Methodological Trends in Mobile Communication Studies. Information, Communication and Society 17(5), 627-642, doi: 10.1080/1369118X.2013.862562
Sakshat

Sakshat on Vellore Institute of Technologyn, Indian Institute of Sciencen tutkijoiden 3. helmikuuta 2009 esittelemä projekti, 500 rupiaa maksavan sylitietokoneen kehittämiseksi digitaalisen kuilun tasoittamiseen tähtäävä projekti. Sylitietokoneessa on käyttömuistia 2 gigabittiä, jota voi laajentaa, WLAN ja  ethernet-liitäntä eikä sen ottosähköteho ole kuin 2 wattia.
Himankakylä

Himankakylä sijaitsee Kalajoella entisen Himangan kunnan pohjoisosassa. Kylän halki virtaa Himankajoki, ja sen läheltä kulkee valtatie 8. Kylällä on naapurikylä Kekolahden kanssa noin 75 asukasta, näistä Himankakylässä asuu noin 40.lähde? Kylissä on kalasatamat. Rakennuksia on kylissä yhteensä noin 40. Himankakylässä ei ole omaa koulua, lähin sijaitsee Rahjassa.
Etäisyyksiä

Oulu n. 150,7 km
Kokkola n. 52,3 km
Kalajoki n. 18,8 km
Himanka (keskusta) n. 12,1 km
| n k Himanka |
| --- | --- | --- |
 Keski-Pohjanmaa  Kalajoki 
| Kylät |  Ainali  Hillilä  Himankakylä  Kekolahti  Kirkonkylä  Pahkala  Pernu  Pöntiö  Rautila  Sipi  Tomujoki  Torvenkylä  |  |
Adelaiden katurata

| Adelaide Street Circuit |
| --- | --- |

Sijainti:  Adelaide, Australia
Radan pituus:  3,78 km
Mutkia:  14
Rataennätys:  1.15,381 (Damon Hill, Williams, 1993)
Adelaiden katurata on Adelaiden kaduista koostuva väliaikainen kilparata Etelä-Australiassa. Radalla ajettiin 11 Formula 1:n Australian Grand Prix’ta vuodesta 1985 vuoteen 1995. Suomalainen Mika Häkkinen ajoi radalla rajusti seinään ja loukkaantui vuonna 1995.
Rata rakennettiin yhdistämällä yleisiä teitä ja erikseen rakennettu osuus Victoria Park -puistossa.
Nykyisin radasta on käytössä lyhyempi versio, jolla ajetaan Australian V8 -sarjan kilpailuja.
Lokakuussa 2021 uutisoitiin, että alustavien suunnitelmien mukaan rata purettaisiin vanhan Victoria Parkin entisöimiseksi ja koska radan päällysteenä käytetty bitumi on tehnyt alueesta kesäisin liian kuuman alueen.
Formula 1 -voittajat

| Kausi | Voittaja | Talli | Raportti |
| --- | --- | --- | --- |
| 1985 |  Keke Rosberg | Williams | Raportti |
| 1986 |  Alain Prost | McLaren | Raportti |
| 1987 |  Gerhard Berger | Ferrari | Raportti |
| 1988 |  Alain Prost | McLaren | Raportti |
| 1989 |  Thierry Boutsen | Williams | Raportti |
| 1990 |  Nelson Piquet | Benetton | Raportti |
| 1991 |  Ayrton Senna | McLaren | Raportti |
| 1992 |  Gerhard Berger | McLaren | Raportti |
| 1993 |  Ayrton Senna | McLaren | Raportti |
| 1994 |  Nigel Mansell | Williams | Raportti |
| 1995 |  Damon Hill | Williams | Raportti |
Kuvia

Radan 1. lähtöruutu
Senna-shikaani varikkosuoralta katsottuna
Youri Djorkaeff

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 9. maaliskuuta 1968 (ikä 56)
Syntymäpaikka: Lyon, Rhône, Ranska
Pelipaikka: hyökkäävä keskikenttäpelaaja, hyökkääjä
Pituus: 178 senttimetriä
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1984–1989 1989–1991 1991–1995 1995–1996 1996–1999 1999–2002 2002–2004 2004 2005–2006 | Grenoble Strasbourg Monaco PSG Inter Kaiserslautern Bolton Blackburn Red Bull New York Ura | 82 (23) 35 (25) 177 (65) 43 (17) 101 (32) 67 (17) 75 (20) 3 (0) 45 (12) 628 (211) |
Maajoukkue
| 1993–2002 | Ranska | 82 (28) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Youri Djorkaeff (s. 9. maaliskuuta 1968 Lyon, Rhône, Ranska) on ranskalainen entinen jalkapalloilija, joka pelasi hyökkääjänä tai  hyökkäävänä keskikenttäpelaajana. Djorkaeffin äiti on armenialaistaustainen, isänisä kalmukki sekä isänäiti puolalainen.
Djorkaeff aloitti uransa vuonna 1984 Grenoble Foot 38:n riveissä. Sen jälkeen hän edusti RC Strasbourgia, AS Monacoa ja PSG:tä, kunnes siirtyi kotimaansa ulkopuolelle, italialaiseen Internazionaleen vuonna 1996. Sieltä hän jatkoi Euroopan kiertomatkaansa Saksaan, 1. FC Kaiserslauterniin vuonna 1999. Vuonna 2002 Djorkaeff siirtyi monien yllätykseksi Valioliigan häntäpään joukkueeseen, Bolton Wanderersiin. Boltonista hän siirtyi kahden kauden jälkeen Blackburn Roversiin, jossa pelasi kuitenkin vain kolme ottelua ennen siirtoaan uran viimeiseksi jääneeseen seuraan, MetroStarsiin. Seurajoukkueuran kirkkaimmat saavutukset ovat tähän mennessä Cup-voittajien Cupin voitto PSG:ssä 1996 ja UEFA Cupin voitto Interissä 1998.
Ranskan maajoukkueessa Djorkaeff pelasi 82 ottelua, joissa hän teki 28 maalia. Hän edusti maataan MM-kisoissa 1998 ja 2002 sekä EM-kisoissa 1996 ja 2000. Vuosien 1998 ja 2000 arvokisat päättyivät voitonjuhliin.
Djorkaeffin isä Jean edusti hänkin Ranskaa maajoukkuetasolla, muun muassa vuoden 1966 maailmanmestaruuskilpailuissa.
Aiheesta muualla

Djorkaeffin viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Djorkaeff L'Equipen tietokannassa (ranskaksi)
Djorkaeff Fussballdatenin tietokannassa (saksaksi)
Djorkaeffin pelaajaprofiili Yahoo! Sportin sivuilla (ranskaksi)
Ranskan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1998
1 Lama |
2 Candela |
3 Lizarazu |
4 Vieira |
5 Blanc |
6 Djorkaeff |
7 Deschamps |
8 Desailly |
9 Guivarc’h |
10 Zidane |
11 Pirès |
12 Henry |
13 Diomède |
14 Boghossian |
15 Thuram |
16 Barthez |
17 Petit |
18 Lebœuf |
19 Karembeu |
20 Trezeguet |
21 Dugarry |
22 Charbonnier |
Valmentaja Jacquet
Ranskan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2002
1 Ramé |
2 Candela |
3 Lizarazu |
4 Vieira |
5 Christanval |
6 Djorkaeff |
7 Makélélé |
8 Desailly |
9 Cissé |
10 Zidane |
11 Wiltord |
12 Henry |
13 Silvestre |
14 Boghossian |
15 Thuram |
16 Barthez |
17 Petit |
18 Lebœuf |
19 Sagnol |
20 Trezeguet |
21 Dugarry |
22 Micoud |
23 Coupet |
Valmentaja Lemerre
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data 
Muut:  IdRef
Martti Merilinna

Martti Juhani Merilinna (s. 17. toukokuuta 1945 Helsinki) on suomalainen insinööri, Tekniikan Maailma-lehden entinen päätoimittaja ja Autoliiton puheenjohtaja.
Merilinna valmistui ylioppilaaksi Maunulan yhteiskoulusta vuonna 1964 ja diplomi-insinööriksi Teknillisen korkeakoulun rakennustekniikan opintosuunnalta vuonna 1972.
Merilinna alkoi opiskeluaikanaan kirjoittaa Tuulilasi-lehteen mutta siirtyi sitten Tekniikan Maailma-lehteen tekemään rengastestejä. 1970-luvulla hän työskenteli muun muassa TVH:lla liikenneturvallisuusinsinöörinä vuosina 1972–1979 ja toimi samalla free lance-autotoimittajana. Vuonna 1979 hänestä tuli Tekniikan Maailman auto- ja liikenneasioista vastaava toimituspäällikkö ja vuonna 1999 lehden päätoimittaja. Merilinna oli päätoimittajana vuoteen 2009 saakka. Hän sai Valtion journalistipalkinnon vuonna 2009.
Martti Merilinna valittiin vuonna 2008 Autoliiton puheenjohtajaksi ja hän jatkaa edelleen tässä tehtävässä.  Hän on aiemmin toiminut myös Auto- ja liikennetoimittajat ry:n puheenjohtajana.
Vuonna 2024 Bazar Kustannus julkaisi Olavi Lempisen ja Martti Merilinnan kirjan Viimeiset kilometrit. Kirja perustuu tekijöiden Tekniikan Maailma -lehteen kirjoittamaan, tieliikenteessä sattuneita kuolonkolareita ruotineeseen Tutkijalautakuntaa tarvittiin -artikkelisarjaan.
NRP Condor (P1166)

| NRP Condor |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal do Alfeite, Lissabon
Laskettu vesille:  31. lokakuuta 1975
Palveluskäyttöön:  23. huhtikuuta 1976
Tekniset tiedot
Uppouma:  45 t (kuormattu)
Pituus:  23,6 m
Leveys:  5,6 m
Syväys:  1,6 m
Koneteho:  2 × Cummins-dieselmoottoria, 1 100 hv
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  8
Aseistus
Aseistus:  1 × Oerlikon 20 mm 2 × 12,7 mm konekivääriä
NRP Condor (runkonumero P1165) oli Portugalin laivaston Albatroz-luokan partioalus.
Valmistus

Alus tilattiin Arsenal do Alfeitelta Lissabonista. Alus laskettiin vesille 31. lokakuuta 1975 ja otettiin palvelukseen 23. huhtikuuta 1976.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta ja siirrettiin koulutusalukseksi Taguksen estuaariin runkonumerolla UAM630.
Robson

Robson voi tarkoittaa seuraavia:
Bobby Robson (1933–2009), englantilainen jalkapalloilija ja manageri
Bryan Robson (s. 1957), englantilainen jalkapalloilija ja valmentaja
Dave Robson (s. 1976), brittiläinen Formula 1 -tallin insinööri
Flora Robson (1902–1984), englantilainen näyttelijä
Frank Robson (1946–2024), englantilais-suomalainen laulaja, pianisti ja urkuri
George Robson (1848–1911), Skotlannin Vapaakirkon presidentti ja virsirunoilija
Helen Robson Walton (1919–2007), yhdysvaltalainen miljardööri
Jenny Robson (s. 1975), suomalainen jazzlaulaja
Justina Robson (s. 1968), brittiläinen tieteiskirjailija
Laura Robson (s. 1994), englantilainen tennispelaaja
Mark Robson (1913–1978), yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, tuottaja ja leikkaja
May Robson (1858–1942), australialais-yhdysvaltalainen näyttelijä ja näytelmäkirjailija
Neil Robson (s. 1928), australialainen liberaalipoliitikko
Sarah Robson (s. 1987), pohjoisirlantilainen jalkapalloilija
Wade Robson (s. 1982), australialainen tanssija, ohjaaja, tuottaja, lauluntekijä ja palkittu koreografi
Mount Robson, Robson Peak, Kanadan puoleisten Kalliovuorten korkein vuori
Robson, Frank Robsonin debyyttialbumi vuodelta 1974.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Robson”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.