stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Drummondville Voltigeurs

| Drummondville Voltigeurs |
| --- | --- |

Perustettu:  1982
Kaupunki:   Drummondville, Quebec
Kotiareena:  Centre Marcel Dionne
– kapasiteetti:  4 000
Sarjataso:  QMJHL
Divisioona:  Keskinen
Värit:                     
Toimitusjohtaja:   Stéphane Leblanc
Päävalmentaja:   Éric Bélanger
Mestaruudet:  QMJHL (2009)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Drummondville Voltigeurs on kanadalainen juniorijääkiekkojoukkue. Se pelaa Ligue de hockey junior majeur du Québecissa eli LHJMQ:ssa. Joukkueen kotiareena on Centre Marcel Dionne Drummondvillessa, Quebecissa.
Joukkue kaudella 2024-2025

| Maalivahti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Hanskakäsi | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 67 |  | Riley Mercer | L | 2004 | Bay Roberts, Newfoundland ja Labrador, Kanada |
|   |  | Louis-Félix Charrois | L | 2005 | Drummondville, Québec, Kanada |
| Puolustajat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 5 |  | Simon-Pier Brunet | R | 2005 | Gatineau, Québec, Kanada |
| 6 |  | Marc-Olivier Beaudry | L | 2005 | St-Jean-sur-Richelieu, Québec, Kanada |
| 71 |  | Matteo Rotondi | L | 2005 | St. John’s, Newfoundland ja Labrador, Kanada |
|   |  | Teo Besnier | R | 2005 | Briançon, Ranska |
|   |  | Yan Gaudreau | L | 2005 | Embrun, Ontario, Kanada |
|   |  | Samuel Kingsley | R | 2005 | Sainte-Julie, Québec, Kanada |
| Hyökkääjät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Pelipaikka | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 19 |  | Luke Woodworth (A) | R | KH | 2004 | Bridgewater, Nova Scotia, Kanada |
| 37 |  | Adam Cavallin | L | KH | 2005 | Greely, Ontario, Kanada |
| 47 |  | Sam Oliver | L | KH | 2004 | Quispamsis, New Brunswick, Kanada |
| 78 |  | Michael Derbidge | L | VLH | 2005 | Holland Landing, Ontario, Kanada |
| 93 |  | Jesse Allecia | R | OLH | 2005 | New York, New York, Yhdysvallat |
|   |  | Nathan Baril | L | VLH | 2005 | Saint-Bruno-de-Montarville, Québec, Kanada |
|   |  | David Bosson | R | OLH | 2006 | Marly, Sveitsi |
|   |  | Ethan Gauthier | R | OLH | 2005 | Phoenix, Arizona, Yhdysvallat |
|   |  | Justin Larose | L | KH | 2005 | St-Lazare, Québec, Kanada |
Lähde: EliteProspects
Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Éric Bélanger
Apuvalmentaja: Julien Desrosiers
Apuvalmentaja: Mathieu Gravel
Maalivahtivalmentaja: Olivier Michaud
Huoltopäällikkö: Justin Cormier
Toimitusjohtaja: Stéphane Leblanc
Apulaistoimitusjohtaja: Steve Ahern
Kykyjenetsinnänjohtaja: Jean-Sébastien Perron
Lähde: EliteProspects
Aiheesta muualla

Drummondville Voltigeursin verkkosivut (ranskaksi)
Drummondville Voltigeursin EliteProspects sivut
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Länsi-Telus | Itä-Telus | Rannikko-Telus |
| Blainville-Boisbriand Armada | Baie-Comeau Drakkar | Acadie–Bathurst Titan |
| Drummondville Voltigeurs | Chicoutimi Saguenéens | Cape Breton Screaming Eagles |
| Gatineau Olympiques | Quebec Remparts | Charlottetown Islanders |
| Rouyn-Noranda Huskies | Rimouski Océanic | Halifax Mooseheads |
| Sherbrooke Phoenix | Shawinigan Cataractes | Moncton Wildcats |
| Rouyn-Noranda Huskies | Victoriaville Tigres | Saint John Sea Dogs |
Katri Lylynperä

| Katri Lylynperä |
| --- | --- |
 Katri Lylynperä Salpausselän kisoissa 2022.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. tammikuuta 1994 (ikä 31) Vammala, Suomi
Uran tiedot
Lempinimi:  Kake
Seura:  Vuokatti Ski Team
Laji:  maastohiihto 
Maailmancup
Kaudet:  2013–
Paras sijoitus:  5.
Voitot:  0
Palkintokorokkeella:  0
 Tietolaatikko päivitetty 28. marraskuuta 2021 
Katri Lylynperä (s. 3. tammikuuta 1994 Vammala) on suomalainen maastohiihtäjä. Lylynperä edustaa Vuokatti Ski Teamia.
Lylynperä osallistui ensimmäisen kerran maastohiihdon maailmancupiin maaliskuussa 2013: hän oli Salpausselän vapaan sprintissä 51:s. Maailmancupin pisteille hän pääsi ensimmäisen kerran oltuaan 21:s Rukan perinteisen hiihtotavan sprintissä marraskuussa 2015. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan viides Rukan perinteisen sprintissä marraskuussa 2021.
Lylynperä on osallistunut kolme kertaa sekä nuorten että alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuihin. Hän on sijoittunut parhaimmillaan kymmenenneksi nuoremman ikäluokan perinteisen hiihtotavan sprintissä 2013. Hän toimi Suomen lipunkantajana Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla 2012. Hän sijoittui kisoissa viidenneksi vapaan hiihtotavan sprintissä.
Lylynperä sijoittui Lahden MM-kilpailuissa 2017 perinteisen hiihtotavan sprintissä 32:nneksi. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän oli vapaan hiihtotavan sprintissä 45:s. Obertsdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän oli perinteisen hiihtotavan sprintissä 8:s. Pekingin olympialaisissa 2022 Lylynperä oli vapaan hiihtotavan sprintissä 23:s. Trondheimin MM-kilpailuissa 2025 hän oli vapaan hiihtotavan sprintissä 24:s. Trondheimin yhdistelmäkilpailussa Lylynperä hiihti sijalle 41.
Lylynperä voitti vapaalla hiihtotavalla sprinttikultaa Imatran SM-hiihdoissa 2019 ja 2022. Perinteisen sprintissä hän sai SM-hopeaa Kaupissa 2023.
Yksityiselämä

Lylynperä avioitui kesäkuussa 2023 hiihtäjä Juuso Mäkelän kanssa.
Eric von Rosen

Eric von Rosen (1919)
Carl Gustaf Bloomfield Eric von Rosen (2. kesäkuuta 1879 Tukholma – 25. huhtikuuta 1948 Tukholma) oli ruotsalainen kreivi, filosofian kunniatohtori, lahjoittaja, tutkimusmatkailija ja etnografi.
Eric von Rosen oli kreivi Carl Gustaf von Rosenin ja Ella Carlton Mooren poika ja Clarence von Rosenin veli. Von Rosen oli naimisissa vapaaherratar Mary Fockin (1886–1967) kanssa. Von Rosen oli lentäjänä kuuluisuutta saaneen Carl Gustav von Rosenin isä.
Von Rosen otti osaa jo 1900-luvun alussa tutkimusmatkoihin Lappiin. Hän oli Erland Nordenskiöldin retkikunnan mukana Etelä–Amerikassa 1901–1902 ja vuonna 1909 Valkoisella Niilillä. Vuosina 1911–1912 von Rosen johti omalla kustannuksellaan Rhodesiaan ja Kongoon tehtyä tutkimusmatkaa, jonka aikana hän tutki Bangweulujärven ympäristön suosendulla asuvan batua-kansan etnografiaa. Vuonna 1928 von Rosen teki vielä laajan sosiaalitieteellisen tutkimusmatkan Egyptiin, Palestinaan, Syyriaan ja Kreikkaan.
Von Rosen lahjoitti matkoiltaan keräämänsä runsaat kokoelmat Ruotsin Naturhistoriska Riksmuseumille ja julkaisi myös kirjoja tutkimusmatkoistaan. Von Rosen harrasti myös Ruotsin keskiajan taiteen tutkimista ja hän keräsi taideteoksia, kirjoja ja aseita. Hän otti osaa väestönsuojelutyöhön ja partioliikkeeseen ja oli tunnettu metsästäjänä ja lentäjänä.
Von Rosen, kuten myös veljensä Clarence, oli 1930- ja 1940-luvulla aktiivi Ruotsin natsipiireissä. Rosen perusti Nationalsocialistiska Blocket -järjestön. Saksaan suvulla oli toinenkin, läheisempi yhteys: Ruotsissa 1920 ammattilentäjänä toiminut Hermann Göring avioitui vuonna 1923 (toisissa lähteissä helmikuussa 1922) Eric von Rosenin vaimon sisaren Carin von Kantzowin kanssa.
Von Rosen ja Suomen ilmavoimat

Von Rosen lahjoitti Suomen valkoiselle armeijalle ensimmäisen palvelukäyttöön päässeen lentokoneen, Thulin Typ D:n 6. maaliskuuta 1918 ja tätä päivämäärää on vietetty Suomen ilmavoimien vuosipäivänä 1923 alkaen. Von Rosen saapui koneellaan Vaasaan 6. maaliskuuta 1918 luutnantti N. Kindbergin toimiessa koneen ohjaajana ja von Rosen oli itse tähystäjänä. Samana päivänä von Rosen lahjoitti koneensa Suomen valkoisten armeijalle, joka siten sai ensimmäisen lentokoneensa. Von Rosen oli maalauttanut koneen siipin onnenmerkkinsä, sinisen hakaristin, johon oli tutustunut kaukomatkoillaan. Hakarististä tuli Suomen ilmavoimien laajasti käyttämä tunnus, joka tosin vaihdettiin toisen maailmansodan jälkeen huhtikuussa 1945 valko-sini-valkoiseen kansallisuustunnukseen liittoutuneiden valvontakomission vaatimuksesta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aftonbladet: ”von Rosen var nazist” (Clarence von Rosen, Ruotsin jalkapalloilun johtaja 1900-luvun alkupuolella, läheiset suhteet Natsi-Saksaan; Ericin veli?) (ruotsiksi)
Eric von Rosenin ja Hermann Göringin ensitapaaminen 21.2.1920
U. Kivistö : Suomen ystävän metsästysmaja, Suomen Kuvalehti, 22.02.1930, nro 8, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Rockelsta Suomen ilmavoimien 'perustajan' koti, Kuva, 05.07.1939, nro 14, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Von Rosenin lahjoittama
Suomen ilmavoimien ensimmäinen palvelukäytössä ollut lentokone, F1
Luettelo Aku Ankan taskukirjoista (teemanumerot 26–54)

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
Aku Ankan taskukirja -luettelot
|  1–25 |  26–50 |  51–75 |  76–100 |
|  101–125 |  126–150 |  151–175 |  176–200 |
|  201–225 |  226–250 |  251–275 |  276–300 |
|  301–325 |  326–350 |  351–375 |  376–400 |
|  401–425 |  426–450 |  451–475 |  476–500 |
|  501–525 |  526–550 |  |  |
|  Teemanumerot 1–25 |  Teemanumerot 1–25 |  Teemanumerot 26–54 |  Teemanumerot 26–54 |
|  Erikoisnumerot |  Erikoisnumerot | Taskarin parhaat | Taskarin parhaat |
| Taskarin sankarit | Taskarin sankarit | Taskarin tähtihetket | Taskarin tähtihetket |
|  Mini-taskarit |  Mini-taskarit |  In English |  In English |
Tämä on luettelo Aku Ankan taskukirjojen teemanumeroista 26–54. Ne ovat ilmestyneet vuodesta 2011 eteenpäin.
2018

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kansi | Numero | Ilmestynyt | Sivuja | Tunniste | Inducks |
|  Kannen piirtäjä Andrea Freccero. | 53: Luola-ankkojen klaani | 2018 | 320 | ISBN 978-951-32-4595-5 | Inducks |
 Kannen piirtäjä Andrea Freccero.:  Lämpimien seutujen lohikäärmeet, s. 5, tarina Carlo Gentina, piirrokset Alessandro Gottardo. Tarinakoodi I TL 2549-6.  Mahdoton matka, s. 30, tarina François Corteggiani, piirrokset Julian Jordan. Tarinakoodi I PM 166-1.  Matka menneisyyteen, s. 87, tarina Howard Swift, piirrokset Owen Fitzgerald. Tarinakoodi S 76119.  Kadonnut maailma, s. 30, tarina François Corteggiani, piirrokset Giorgio Cavazzano. Tarinakoodi I TL 2041-1P.  Miljoona vuotta sitten, s. 188, tarina Paul Halas, piirrokset Pasquale Venanzio. Tarinakoodi D 2002-044.  Vihreiden rullien arvoitus, s. 218, tarina Bruno Mandelli, piirrokset Romano Scarpa, tussaus Sandro Del Conte. Tarinakoodi I TL 974-A.  Pallo taivaalta, s. 248, tarina Stefano Ambrosio, piirrokset Andrea Freccero. Tarinakoodi I TL 2386-5.  Ukkosmyrsky, s. 265, tarina François Corteggiani, piirrokset Marco Mazzarello. Tarinakoodi I GM 17-2.  Vain yhden lantin tähden, s. 293, tarina François Corteggiani, piirrokset Silvia Ziche. Tarinakoodi I TL 1922-D.
 Kannen piirtäjä Andrea Freccero.: Ei muita painoksia.

|  Kannen piirtäjä Andrea Freccero. | 54: Don Zorro | 2018 | 320 | ISBN 978-951-32-4605-1 | Inducks |
 Kannen piirtäjä Andrea Freccero.:  Don Aku ja Zorron unelma, s. 6, tarina Nino Russo, piirrokset Francesco Guerrini. Tarinakoodi I TL 2020-1P.  Aguel Ankito Espanjan kuumilla areenoilla, s. 78, tarina Diego Fasano, piirrokset Andrea Ferraris. Tarinakoodi I TL 2409-6.  Mariachi-kaksikko, s. 108, tarina Alberto Savini, piirrokset Andrea Ferraris. Tarinakoodi I TL 2365-6.  Mariachi-kaksikon paluu, s. 140, tarina Alberto Savini, piirrokset Andrea Ferraris. Tarinakoodi I TL 2552-1.  Vanhan mariachin oboe, s. 176, tarina Alberto Savini, piirrokset Andrea Ferraris. Tarinakoodi I TL 2826-5.  Musketöörien matkassa, s. 210, tarina Bruno Sarda, piirrokset Sergio Asteriti. Tarinakoodi I TL 1745-C.  Areenan kuningas, s. 252, tarina Guido Martina, piirrokset Giovan Battista Carpi. Tarinakoodi I TL 753-A.  Herrasmiesritarit, s. 281, tarina ja piirrokset Ilaria Isaia. Tarinakoodi I PM 287-1.  Lojuva Härkä ja kuivuuden kirot, s. 305, tarina Giorgio Figus, piirrokset Nicolino Picone. Tarinakoodi I TL 3097-3.
 Kannen piirtäjä Andrea Freccero.: Ei muita painoksia.
Anna Morottaja

Anna Morottaja esiintymässä livđekonsertissaan Helsingissä
Anna Margareeta Morottaja tai inarinsaameksi Kuobžâ-Piäká Ánná (s. 1969) on inarinsaamelainen opettaja ja muusikko. Morottaja on tullut tunnetuksi inarinsaamelaisten livđe-musiikkiperinteen elvyttäjänä. Livđe on inarinsaamelaista laulumusiikkia, jonka perinne ehti katketa kunnes tutkija Marko Jouste 2000-luvulla löysi Ylen arkistoista 1960-luvulla tehtyjä nauhoituksia siitä. Morottaja oli Saamelaiskäräjien jäsen kaudella 2012–2015 ja oli saamen kielten lautakunnan jäsen. Morottaja toimi Saamelaiskäräjien kielineuvoston puheenjohtajana.
Aiheesta muualla

Anna Morottaja joikaa Helene Schjerfbeckin Toipilaan Inarissa (25.7.2017) Youtube
Inarilainen joikaaja ja livdaaja Anna Morottaja (Arkistoitu – Internet Archive) (4.6.2017) TSTV
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Laatokka

| Laatokka Ладога, Ladoga |
| --- | --- |

Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue, Karjalan tasavalta
Koordinaatit:  60°50′N, 31°30′E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Laatokan valuma-alue
Järveen tulevat joet:  Vuoksi, Olhavanjoki, Syväri, Säsjoki
Laskujoki:  Neva
Taajamat:  Sortavala, Käkisalmi, Pähkinälinna, Sjasstroi
Järvinumero:  01040300411102000010114
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  4,8 m  
Pituus:  219 km  
Leveys:  125 km  
Rantaviiva:  1 570 km  
Pinta-ala:  17 891 km²  
Tilavuus:  910 km³  
Keskisyvyys:  51 m  
Suurin syvyys:  230 m  
Valuma-alue:  258 500 km²  
Keskivirtaama:  2 500 m³/s (MQ) 
Veden viipymä:  12,3 vuotta 
Saaria:  660 
:  Valamo, Riekkalansaari, Mantsinsaari, Kilpolansaari, Tulolansaari
 fiLaatokka 
Laatokka (aik. suom. Nevajärvi,ven. Ладога, Ladoga tai ven. Ладожское озеро, Ladožskoje ozero, karjalaksi Luadogu, ruots. Ladoga, veps. Ladog) on Euroopan suurin ja maailman 14. suurin järvi Luoteis-Venäjän Leningradin alueella ja Karjalan tasavallassa. Järvi on alempi kahdesta Nevan vesistön pääjärvestä. Matala Karjalankannas erottaa järven Suomenlahdesta, jonne järven laskujoki Neva laskee. Laatokka kuului osittain Suomeen vuoteen 1940 asti ja uudelleen vuosina 1941–1944.
Maantiede > Yleistä

Laatokka on 219 kilometriä pitkä ja 125 kilometriä leveä . Järven keskileveys on 82 kilometriä . Järvellä on laaja järvenselkä ja saaria on vain 660 . Laatokan pinta-ala on 17 900 neliökilometriä (km² , tai 17 600 km² , 18 135 km² , 18 330 km² ). Sen pinta-ala on yli puolet Suomen järvien yhteispinta-alasta . Järvi on laajuuteensa verrattuna melko matala järvi. Sen syvin kohta 230 metriä sijaitsee Valamon saaren eteläpuolella . Laatokan keskisyvyys on 51 metriä ja järven tilavuudeksi ilmoitetaan 910 km³  (tai 908 km³ , 838 km³ ). Laatokan tiedoista esiintyy jonkin verran vaihtelua.
Laatokan pohjan syvyysjakauma on epätasainen. Järven pohjoispäässä on keskimäärin syvempää ja eteläpäässä matalampaa. Syvyysvaihtelut johtuvat jääkaudella tapahtuneesta mannerjäätikön kuluttavasta liikkeestä. Laatokan kohdalta virtasi ylitse nopealiikkeinen ja pitkäkestoinen jäätikkövirta, joka kulutti alueelle painauman. Jääkauden lopussa jäätikön alaiset sulamisvedet puhdistivat moreenia kallioperän päältä jättäen ne paljaiksi etenkin järven pohjoisosissa. Siellä sijaitsevat yli 100 metriin painuvat syvänteet, joihin kuuluu kaksi yli 140 metrin syvyyteen painuvaa pääsyvännettä. Syvänteiden välistä työntyy vedenpinnan yläpuolelle joitakin saaria, joiden sijoittuminen järvellä ilmentää pohjan epätasaisuutta. Rannikolla rantaviiva mutkittelee voimakkaasti, kun kallioiseen maastoon on muodostunut pitkiä vuonomaisia lahtia ja pitkiä niemiä korkeine rantoineen. Lahdet ovat suuntautuneet pääosin pohjois-etelä-suuntaan tai luode-kaakko-suuntaan. Etelään mentäessä muuttuu pohja matalammaksi ja sen syvyysvaihtelut tasaantuvat. Eteläosan rannikko on loivaa ja matalaa hiekka- ja mutarantaa. Rantojen vedet ovat yleisesti kivisiä. Etelärannikolla on kolme matalaa lahtea: Petrokrepostin lahti, jonka keskisyvyys on 4 metriä, Olhavanlahti (8 m) ja Syvärinlahti (3 m).
Maantiede > Saaria

Suureksi järveksi Laatokassa on pinta-alaltaan yli hehtaarin kokoisia saaria vähän, vain 660. Ne sijaitsevat pääasiassa pohjoisosan rannikoiden läheisyydessä, mutta esimerkiksi Valamo sijaitsee keskellä järvenselkää. Muita suuria saaria ovat esimerkiksi Lunkulansaari, Mantsinsaari ja Kilpolansaari. Saarten yhteispinta-ala on 456 km².
Maantiede > Asutus

Laatokan lähiympäristö on lähinnä harvaan asuttua haja-asutusaluetta ja sen rannikon taajamat ovat pieniä. Laatokan valuma-alueella esiintyy kuitenkin kaupunkeja, mikä nostaa asukasluvun 3,5 miljoonaan asukkaaseen . Tämä vaikuttaa asukastiheyteen, joka on Venäjän puolella 12,4 asukasta neliökilometrillä . Lounaisrannikolla on asutus tiheintä johtuen Pietarin ja Nevan lähivaikutuksesta. Laatokan eteläiset rannikot kuuluvat Leningradin alueeseen. Seuloskoin piirissä ei järven lounaisrannikolla ole taajamia. Nevan niskalla sijaitsee kuitenkin Imeni Morozova, jossa on noin 10 000 asukasta. Nevan vastarannalla sijaitsee noin 14 000 asukkaan Pähkinälinna, joka kuuluu Korotkan piiriin. Tämän itäpuolella on Olhavan piiri, jonka Olhavanjoen suussa sijaitseva 9 000 asukkaan Uusi-Laatokka toimii laivaliikenteen satamana. Kehittyvässä kaupungissa Sjasstroissa asuu lähes 14 000 asukasta. Järven pohjoisrannikolla sijaitsevat Suomen vastaisella rajalla Karjalan tasavallan Lahdenpohjan piirin keskus Lahdenpohja, jossa on noin 8 000 asukasta, ja Sortavalan piirin keskus Sortavala, jossa on noin 20 000 asukasta. Sortavalan itäpuolella on Pitkärannan piirissä noin 12 000 asukkaan Pitkäranta. Aunuksen piirissä on rannikolla suuria kyliä, kuten Vitele ja Alavoinen. Muita satamia sijaitsee Käkisalmessa ja Sortavalassa.lähde?
Ilmasto, jäätyminen ja vedenkierto

Laatokalle tulevat vallitsevat tuulet etelästä, lounaasta ja lännestä. Järvi sijaitsee merellisen ja mantereisen ilmaston rajavyöhykkeessä. Sille on ominaista molempien ilmastojen säiden lyhytaikainen vaihtelu. Atlantilta tuleva kostea ja lauhkea ilmamassa saa talvella ja kesällä toisinaan väistyä idästä ja kaakosta tulevien mantereisten sääjaksojen tieltä. Vuosittainen keskilämpötila on 0…3 °C. Talvella kylmimmät keskilämpötilat vaihtelevat –8…–10 °C välillä ja lämpimimmät keskikesällä 16…17 °C välillä. Alueen sadanta vaihtelee kuukausittain 550–645 millimetrin välillä. Eniten sataa heinä-syyskuussa ja vähiten helmi-maaliskuussa. Aava järvenselkä nostattaa korkeitakin aallokkoja. Aallot voivat muodostua 5,8-metrisiksi ja aallonvälit 60-metrisiksi . Tuulen aiheuttamat virtaukset kiertävät koko järven. Veden virtausnopeus voi nousta 0,7–1,0 metriin sekunnissa.
Laatokan rannikko jäätyy joulukuun alussa ja järven keskusta vasta tammi-helmikuussa. Jää kasvaa yleensä 50–60 senttimetriä paksuksi, mutta saavuttaa rannikoiden läheisyydessä toisinaan metrinkin paksuuden, ja joskus harvoin yli metrin. Lauhoina talvina järvenselkä voi jäädä avoimeksi tai se jäätyy vain lyhyeksi aikaa. Kylminä talvina järvi jäätyy kokonaan. Jäät lähtevät Laatokan järvenselältä maalis-huhtikuun vaihteessa, mutta pisimpään ve viipyvät järven pohjoisrannikolla. Viimeiset jäät sulavat toukokuussa ja kylminä keväinä kesäkuun alussa.
Päinvastoin kuin Ääninen, joka jäätyy käytännössä joka talvi, on Laatokalla joinakin vuosina jäätön järvenselkä. Viime vuosina (2006–2017) järvenselkä jäi avoimeksi kuutena vuotena. Näinä vuosina on Laatokka ollut jäässä keskimäärin 142 vuorokautta, josta se on ollut kokonaan jäässä keskimäärin 42 vuorokautta. Jäätyminen on kestänyt keskimäärin 65 vuorokautta ja jäänlähtö 35 vuorokautta. Ennätysvuosina Laatokassa on ollut jääpeitettä enimmillään 206 vuorokautta (vuonna 2011) ja vähimmillään 104 vuorokautta (vuonna 2014).
Veden virtaukset ovat jään alla vähäiset (noin 2 cm/s). Järvi on tyypillinen dimiktinen järvi. Vedessä tapahtuu täyskierto syksyisin ja keväisin. Lisäksi järvenselällä esiintyy selvä erilämpöisten vesimassojen rajalinja (engl. thermal bar). Tämä syntyy keväisin veden lämmetessä ja syksyisin veden jäähtyessä, kun hitaasti reagoivan syvän järvenosan ja nopeasti reagoivan matalan osan väliin muodostuu pystysuoraan pohjasta veden pinnalle ulottuva termokliini. Termokliini eristää järven vesimassat toisistaan lyhyeksi aikaa.
Vedenpinnan korkeudet ja veden virtaamat

Laatokan vedenpinnan keskikorkeus on 4,8 metriä mpy. ja vedenkorkeuden äärivaihtelut mahtuvat 3,59 metrin (kuivuusvuosi 1940) ja 6,04 metrin (tulvavuosi 1924) väliin . Vedenkorkeuden vuosittaiseksi keskimääräiseksi vaihteluksi ilmoitetaan 0,70 metriä , mutta suurimmillaan se on ollut kolme metriä . Vedenpinta on korkeimmillaan kesä-heinäkuussa ja alimmillaan joulu-tammikuussa. Vedenkorkeuteen voivat vaikuttaa lisäksi ilmanpaineen vaihtelut, kova tuuli ja esimerkiksi seiche, jonka jaksonaika Laatokassa olisi sen laskukaavan mukaan, suunnasta riippuen, 2–6 tuntia.
Se on säännöstelemätön järvi, mutta siihen laskevat vesireitit, Olhavanjoki, Syväri ja Vuoksi, ovat vesivoimatalouden puitteissa säännöstelyjä. Laatokan ympäristössä vuotuinen keskimääräinen sadanta on 610 millimetriä , mutta se vaihtelee eri ilmansuunnilla. Laatokan länsipuolella se vastaa Suomen sadantaa eli 550–650 mm, itä- ja eteläpuolella se ylittää 800 mm ja pohjoispuolella 600–650 mm.
Laatokan valuma-alueen pinta-ala on 259 000 km² ( tai 250 600 km² ). Järveen tulee vettä 77,2–89,9 km³ vuosittain. Järven tilavuus on noin 910 km³ (tai 908 km³ ), ja kun huomioidaan haidunta (noin 3,0 km³ ), saadaan veden keskimääräiseksi viipymäksi 12,3 vuotta. Tämä tekee Laatokasta selvästi läpivirtausjärven. Laatokassa on vettä yli kolme kertaa Suomen järvien sisältämä vesimäärä. Järvestä poistuu Nevan kautta hieman vähemmän vettä kuin Nevasta mitataan sen alajuoksulla, eli keskivirtaamana ilmoitettuna noin 2 500 m³/s . Suurin mitattu menovirtaama on ollut 4 510 m³/s ja pienin 687 m³/s.
Luontoarvoja

Laatokassa elää yli 60  luonnonvaraista kalalajia ja uhanalainen laatokannorppa, joita esiintyy noin 5 000 yksilöä . Vuoden 2017 lopulla perustettiin laaja, 1 220 neliökilometrin laajuinen Laatokan saariston kansallispuisto järven länsiosiin.
Laatokassa on kalastettu aina kotitarpeeseen, mutta Pietarin läheisyys on varmasti vaikuttanut ammattikalastajien varhaiseen tulemiseen alueelle. Esimerkiksi 1950-luvulla saatiin vuosittain saaliiksi noin 1 500–6 700 tonnia kalaa, 1960-luvulla 2 000 tonnia ja 1980-luvulla 5 000 tonnia, mutta nykyään on saalismäärissä laskeva trendi. Vuosina vuosina 2003–2009 saatiin saaliiksi 622 tonnia lohta ja taimenta.
Yleisiä kalalajeja ovat ahven, hauki, kiiski, kivennuoliainen, kolmipiikki, kuha, kuore, kymmenpiikki, lahna, made, muikku, mutakala, mutu, nahkiainen, pasuri, rantanuoliainen, salakka, seipi, siika, sorva, särki, säyne, törö ja vimpa. Edellisiä lajeja vähälukuisempia ovat ankerias, harjus, härkäsimppu, järvilohi, kirjoeväsimppu, kivisimppu, miekkasärki, pikkunahkiainen, purotaimen, ruutana, suutari, taimen, toutain ja turpa. Harvinaisia lajeja ovat monni, sampi, sapa ja sulkava.
Historia > Järven vanhoja nimiä

Laatokan vanhoja nimiä ovat Nevo, Al’desk, Al’da, Al’dagas, Al’doga, Al’dagen, Aldea ja Veniemmeri.