stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat
Kirjallisuutta > Kirjoitusoppaita

Hautala, Marko & Leinonen, Anne & Myllymäki, Mia (toim.): Tuoretta verta - Kauhukirjoittajan opas. Turku: Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat, 2018. ISBN 978-952-68749-2-0 (nid.), ISBN 978-952-68749-3-7 (epub).
Henriksson, Saara & Hirsjärvi, Irma & Leinonen, Anne (toim.): Kummallisen kirjoittajat: Opas fiktiivisen maailman luomiseen.  Turku:  Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat, 2014.  ISBN 978-952-67765-5-2
Leinonen, Anne (toim.): Kirjoita kosmos: Opas spekulatiivisen fiktion kirjoittamiseen.  Turku:  Suomen tieteiskirjoittajat: Turun yliopiston tieteiskulttuurikabinetti, 2006.  ISBN 952-91-9336-X
Kirjallisuutta > Novelliantologioita

Pasi Karppanen (toim.): Hekuman huipulla: Eroottinen sf/f-antologia.  (Koottu vuoden 2006 Hekuma-kirjoituskilpailun sadosta)  Turku:  Suomen tieteiskirjoittajat: Turun yliopiston tieteiskulttuurikabinetti, 2008.  ISBN 978-952-92-4210-8
Tuomas Saloranta (toim.): Tiamatin Värit ja muita tähtienvälisiä tarinoita.  (Avaruusteemaisia tarinoita)  Turku:  Suomen tieteiskirjoittajat: Uusrahvaanomainen spekulatiivinen fiktio, 2012.  ISBN 978-952-67765-0-7
Anne Leinonen, Tuomas Saloranta (toim.): Mustaa Lihaa - Kyberpunk-antologia.  (Tieteiskirjoittajien ja URS:n kyberpunkkiantologia)  Turku:  Suomen tieteiskirjoittajat: Uusrahvaanomainen spekulatiivinen fiktio, 2013.  ISBN 978-952-67765-4-5
Leinonen, Anne & Ranta-aho, Tapio (toim.): Kun kansilaudoille liukui lohikäärme - Merkillisiä tarinoita mereltä.  (Verkkolehti Usvan ja Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat ry:n yhteinen äänikirja)  Turku:  Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat & verkkolehti Usva, 2013.  ISBN 978-952-67765-3-8
Anne Leinonen, Tuomas Saloranta, Shimo Suntila (toim.): Hurtan Koodeksi.  (Boris Hurtan 25-vuotistaiteilijajuhlakirja)  Turku:  Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat, 2013.  ISBN 978-952-67765-2-1
Mia Myllymäki, Katri Alatalo, Leila Paananen ja Shimo Suntila (toim.): Supernova: Uusien kirjoittajien antologia.  (Uusien kirjoittajien antologia)  Turku:  Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat, 2015.  ISBN 978-952-67765-6-9
Camilla Kantola, O. E. Lönnberg, Shimo Suntila, Arren Zherbin ja Mia Myllymäki (toim.): Meliwas ja muita kaupunkeja.  Turku:  Suomen tieteiskirjoittajat, 2017.  ISBN 978-952-68749-0-6
Essi Mäkelä, Toni Saarinen ja Reetta Vuokko-Syrjänen (toim.): Haloo? "Mun netissä on jotain kummaa..." ja muita häiriöitä etäyhteyksissä.  Turku:  Suomen tieteiskirjoittajat, 2020.  ISBN 978-952-68749-5-1  (epub), ISBN 978-952-68749-4-4 (pdf)
Camilla Kantola, Teemu Korpijärvi, Reetta Vuokko-Syrjänen (toim.): Aurinkosydän – Kaikuja paremmista tulevaisuuksista.  Turku:  Suomen tieteiskirjoittajat, 2021.  ISBN 978-952-68749-6-8
Aiheesta muualla

Suomen tieteiskirjoittajat ry.
Juhani Hinkkanen: Suomen Tieteiskirjoittajat.
Tataarikohokki

| Tataarikohokki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Kohokit Silene
Laji::  tatarica
Kaksiosainen nimi
 Silene tatarica  (L.) Pers. 
Katso myös
   Tataarikohokki Wikispeciesissä   Tataarikohokki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tataarikohokki (Silene tatarica) on monivuotinen, pääasiassa Itä-Euroopassa kasvava kohokkilaji. Suomessa se on harvinainen ja luokiteltu vuodesta 2019 lähtien silmälläpidettäväksi (NT) lajiksi. Sitä ennen se oli luokiteltu vaarantuneeksi (VU) lajiksi.
Ulkonäkö ja koko

Tataarikohokki kasvaa 30–50 cm korkeaksi. Juuri on suora ja hyvin pitkä. Kasvi on monivartinen ja tyvestä haarova. Varsi on ainakin tyvestä harvaan hapsikarvainen. Lehdet ovat pitkulaisen puikeita tai tasasoukkia ja tyvestä harvaripsisiä. Harvakukkainen kukinto on pitkä, usein toispuolinen ja terttumainen. Kukkien verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Verhiö on ulkoverhiötön. Terälehdet ovat valkoisia, usein sävy on vihertävä tai kellertävä. Terälehden lapa on syvään jakoinen ja liuskat ovat kapeita. Tataarikohokki kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Hedelmä on kota. Kasvi tekee runsaasti munuaisenmuotoisia siemeniä, jotka leviävät laajalle vesivirtausten ja mahdollisesti eläinten mukana. Siemenet voivat itää vedessä ja taimet kelluvat vesivirtausten mukana. Kasvullisesti tataarikohokki ei leviä. Laji on kimalaispölytteinen.
Levinneisyys

Tataarikohokki on kotoisin Etelä-Venäjän aroilta, josta se on levinnyt länteen päin Saksaan, Unkariin ja Liettuaan asti. Pohjoisessa sitä tavataan Norjan pohjoisosissa, Kuolan niemimaalla ja Suomessa. Suomessa lajia kasvaa alkuperäisenä Kuusamossa Oulankajoen varrella, sekä koko Kemijoen ja sen latvahaarojen varrella aina joen suulle saakka. Kainuussa ja eteläisessä Suomessa lajia esiintyy paikoin vakiintuneena liikenne- ja sotatulokkaana.
Elinympäristö

Tataarikohokki kasvaa hiekkaisilla ja soraisilla jokitörmillä ja -särkillä, jossa tulvat pitävät kasvupaikat avoimina. Se viihtyy myös ihmisen muokkaamassa ympäristössä kuten hiekkakentillä, teiden varsilla, ratapenkereillä ja lastauspaikoilla. Tataarikohokki on sopeutunut erityisen hyvin virtaavan veden ja liikkuvan hiekan ympäristöön. Alkeellisesta sisärakenteesta johtuen kasvin juuri ja maavarsi ovat hyvin joustavia, mikä mahdollistaa sen kieppumisen virtaavassa vedessä vahingoittumattomana. Se kestää myös  hautautumisen jopa 12 cm paksuisen hiekkapatjan alle, mistä se pystyy kasvattamaan itsensä maanpinnalle. Tämän mahdollistaa ruohovartisille kasveille hyvin epätavallinen kyky monistaa silmuja ja siten kasvattaa runsaasti versoja.
Suomessa lajia uhkaa vesivoimarakentaminen kasvupaikkojen läheisyydessä ja siitä aiheutuva jokien säännöstely. Osa kasvupaikoista on jäänyt patoaltaiden alle, toisaalta jokien säännöstely on johtanut kasvupaikkojen umpeen kasvuun tulvien puuttuessa. Erityisen vaarantunut laji on tästä syystä Kemijoen vesistön alueella.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Tataarikohokin (Silene tatarica) levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Tataarikohokki (Silene tatarica)
Luontoportti: Tataarikohokki (Silene tatarica)
Pohjolan kasvien pauloissa: Silene tatarica – tataarikohokki
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Silene tatarica:  Wikidata: Q165020  Wikispecies: Silene tatarica  CoL: 4XDB4  EoL: 5200927  EPPO: SILTA  EUNIS: 167273  GBIF: 5588145  GRIN: 475447  iNaturalist: 484883  IPNI: 158497-1  ISC: 117165  NBN: NBNSYS0200003172  NCBI: 39917  Observation.org: 147100  Open Tree of Life: 628221  Panarctic Flora: 421201  Plant List: kew-2487771  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:158497-1  Tropicos: 6300519  WFO: wfo-0000440153  Laji.fi: MX.38116 
Cucubalus tataricus:  Wikidata: Q21872943  CoL: 328XP  GBIF: 5587593  GRIN: 475448  IPNI: 304071-2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:304071-2  Tropicos: 50065189  WFO: wfo-0000628739
Tauno Tönningin Säätiö

Tauno Tönningin Säätiö sr on rakennusneuvos Tauno Tönningin ja hänen puolisonsa Tuovin perustama säätiö.
Perustaminen

Säätiö perustettiin 24. toukokuuta vuonna 1972. Tauno Tönningin ja hänen vaimonsa Tuovin lisäksi tuolloinen Oulun yliopiston rehtori, professori Markku Mannerkoski, maaherra Niilo Ryhtä ja Oulun Osuuspankin toimitusjohtaja Paavo Saari muodostivat säätiön ensimmäisen hallituksen. Säätiön tarkoitukseksi kirjattiin teknistieteellisen ja muun taloudelliseen kasvuun tähtäävän tieteellisen tutkimustoiminnan tukeminen. Säätiön alkupääoma oli  vain 30 000 markkaa,  mutta jo ensimmäisen vuoden aikana se vastaanotti yli 900 000 markan lahjoitukset. Tönningin yhtenä tavoitteena oli hankkia 1000 hehtaaria metsää, ja yksityisesti hankkimansa metsät hän lahjoitti säätiölle. Tauno Tönning menehtyi 10. lokakuuta 1985 sairauskohtaukseen Korpilahdella juuri säätiön metsäasioita käsitelleessä kokouksessa.
Apurahat ja palkinnot

Vuoden 2001 päättyessä eli säätiön 30. toimintavuonna sen taseen loppusumma oli 36,7 miljoonaa markkaa eli 6,17 miljoonaa euroa.  Säätiön ensimmäisten 20 vuoden aikana eli vuosina 1972−92 myönnettiin 490 apurahana yhteensä 813 300 euroa. Seuraavien kymmenen vuoden aikana apurahoja myönnettiin 417 hakijalle 1,5 miljoonaa euroa. Säätiö on myös jakanut palkintoja tunnustuksena erityisen huomattavasta työstä, jota on tehty säätiön tukemilla aloilla Pohjois-Suomen kehittämisen hyväksi, mm. professori Matti Otalalle hänen ansioistaan elektroniikka-alan alan tutkimuksen ja tuotannon käynnistämisessä ja kasvussa Pohjois-Suomessa.
Muu toiminta

Vaikka taiteen tukeminen ei varsinaisesti kuulu säätiön toimintaan, se hankki 1982 Lontoosta Stradivariuksen oppilaan Alessandro Gaglianon vuonna 1704 rakentaman antiikkiviulun. Se luovutetaan määrävuosiksi lahjakkaalle, taitonsa jo osoittaneelle pohjoissuomalaiselle viulistille. Ensimmäinen viulun haltija oli Päivyt Rajamäki.
Säätiö on lisäksi harjoittanut pienimuotoista kustannustoimintaa. Rakennusneuvos Tönning kirjoitti itse muistelmateokset Ollutta ja mennyttä sekä Herrojen kanssa marjassa, samoin kuin elämäkerrallisen pakinateoksen Hasardin päiväkirja. Säätiön 30. toimintavuonna ilmestyi Esko Vesalan kirjoittama Pyykön tilahistoria. Utajärven kunnan Niskan kylässä sijaitseva ja säätiön omistuksessa oleva Pyykkö on yksi Oulujoen yläjuoksun vanhimmista tiloista.
Kirjallisuutta

Tönning, T. 1981. Ollutta ja mennyttä. Omakustanne. Painopaikka: Forssan Kirjapaino, Forssa. 236 s. + kuvaliite 17 s. ISBN 951-99332-7-1.
Tönning, T. 1982. Herrojen kanssa marjassa. Omakustanne. Painopaikka: Forssan Kirjapaino, Forssa. 180 s. + kuvaliite 18 s.  ISBN 951-99411-4-2.
Tönning, T. 1985. Hasardin päiväkirja. Omakustanne. Painopaikka: Liiton kirjapaino, Oulu. 188 s. ISBN 951-99668-0-3.
Vesala, E. 2002. Iso Pyykkö. Utajärven Niskankylän Hyryn eli Pyykön tilan n:o 10 historia. Kustantaja: Tauno Tönningin Säätiö. 284 s. ISBN 9529151829
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Teijo (Perniö)

Ruukin vanhoja rakennuksia.
Ruukinrannan rakennuksia.
Teijon telakka.
Teijo Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Teijo (ruots. Tykö) on kylä ja kylässä sijaitsevien Teijon kartanon ja Teijon rautaruukin ympärille syntynyt ruukkiyhdyskunta ja taajama Perniössä Salon kaupungissa Varsinais-Suomessa. Kylän asukasluku on noin 700. Kylässä on Teijon kirkko, ja kylän palveluihin kuuluvat kauppa, jonka yhteydessä toimii asiamiesposti, sekä peruskoulun ala-aste, jonka edeltäjänä toiminut Teijon kansakoulu perustettiin vuonna 1869. Teijon kyläkeskuksen vaikutusalueeseen kuuluvat Teijon, Matildedalin, Kirjakkalan ja Mutaisten kylät.
Teijon tienoo on vanhaa teollisuusaluetta. Alueella sijaitsee kolme vanhaa rautaruukkia: Teijon ruukki, joka on perustettu 1686, etelämpänä Matildedalissa sijaitseva Mathildedalin ruukki, joka on perustettu 1852 (ruukin alueella oli ruukkitoimintaa jo vuodesta 1686) ja pohjoisempana Kirjakkalassa sijaitseva Kirjakkalan ruukki joka on perustettu 1686. Vielä nykyäänkin alueella toimii teollisuutta; muun muassa Antti Wihurin 1960-luvulla alueelle perustama telakka, joka jatkaa toimintaansa useiden omistajavaihdosten jälkeen. Museovirasto on määritellyt sekä Teijon että Mathildedalin ruukkialueet valtakunnallisesti merkittäviksi rakennetuiksi kulttuuriympäristöiksi.
Teijolla sijaitsee Meri-Teijon vapaa-ajankeskus, jossa on muun muassa laskettelurinne ja rinneautoilurata. Teijolla on myös Meri-Teijo Golfin omistama golfkenttä. Seudulta löytyy paljon matkailupalveluja, ja vapaa-ajan asuntoja on runsaasti.
Teijon alueen tärkeä toimija on alueen asukkaiden perustama Teijon Alueen Kyläyhdistys, joka julkaisee Kyläkuulumisia-lehteä neljä kertaa vuodessa.
Vuonna 2010 Teijo valittiin Varsinais-Suomen vuoden kyläksi.
Teleki von Szék

Teleki von Szék on unkarilainen aatelissuku Transilvaniasta.
Telekin suku asui alun perin Transilvaniassa, joka oli 1541–1690 autonominen ruhtinaskunta Ottomaanien ja Habsburgien valtakuntien välissä. Suvun tunnetuin edustaja on 1630-luvulla syntynyt Mihály Teleki, josta tuli Transilvanian kansleri ja tärkein poliittinen johtaja 1600-luvun lopulla. Keisari Leopold I myönsi Telekille hänen monista palveluksistaan Unkarin kreivin arvon, ja kuolemansa jälkeen hän sai myös Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan kreivin arvon.
Suku on ollut 1600-luvulta lähtien kreivillinen.
Suvun merkittäviä jäseniä

József Teleki von Szék (1790–1855), kuvernööri
László Teleki (1811–1861), poliitikko, diplomaatti
Mihály Teleki von Szék (1634–1690), valtiomies
Pál Teleki von Szék (1879–1941), poliitikko, Unkarin pääministeri
Sámuel Teleki von Szék (1845–1916), tutkimusmatkailija Afrikassa
Mystara

Vuoden 1990 Mystara-logo
Mystara on Dungeons & Dragons -roolipeliin luotu kuvitteellinen maailma. Mystara kehittyi TSR:n 1980-luvun alussa julkaisemien tuotteiden pohjalta. Vuoden 1981 X1: Isle of Dread oli ensimmäinen painotuote, joka kuvaili alueen nimeltä Known World (Tunnettu maailma), jonka esittelemää maailmankuvaa täydennettiin seuraavissa julkaisuissa. Mystara sai nimen ja tarkempia kuvauksia 1980-luvulla julkaistujen, erittäin suosittujen Gazetteer-kirjojen myötä, joista jokainen kuvaili yhden valtion. Gazetteerit olivat eri toimittajien teoksia, joiden materiaalit yhdistettiin myöhempien julkaisujen kautta toisiinsa. Mystara-tuotteiden julkaiseminen lopetettiin 1990-luvun alkupuolella ja tuotelinjan tekijänoikeudet siirtyivät Wizards of the Coastille vuonna 1997. Mystara on edelleen suosittu kampanjamaailma ja eri yhteisöt ovat kartoittaneet julkaistujen materiaalien puitteissa tuntemattomiksi jääneitä alueita.
Mystaran maailma

Mystaran planeetta koostuu kolmesta mantereesta, jotka ovat Brun, Skothar ja Davania, sekä Alphatian suursaarista. Virallisten julkaisujen kuvaama Known World sijoittuu Brunin mantereen itäalueelle ja Sea of Dawnin saaristoon. Mantereiden muodot muistuttavat maapalloa liitukaudella. Mystaran populaatio koostuu ihmisistä ja elämistä sekä joukosta fantasiaolentoja, kuten haltioista, kääpiöistä, puolituisista, lohikäärmeistä ja örkeistä ja muista kuvitteellisista hirviöistä.
Mystaran maailma > Brunin manner

Gazetteerit ja Red Steel -kampanjakirjat kuvaavat Brunin mantereesta kaksi osaa, Known Worldin ja Savage Coastin, jotka sijoittuvat Brunin kaakkoisosaan. Known World rajoittuu pohjoisessa Norwoldiin, idässä Isle of Dawniin ja Alphatiaan, etelässä Tanegiothin saariryhmään (johon Isle of Dread sijoittuu) ja lännessä Savage Coastiin. Known Worldin kulttuurit ja teknologia vastaavat Euroopan oloja 1400-luvulla. Savage Coast muistuttaa ruutiaseineen enemmän löytöretkien aikaa.
Mystaran maailma > Brunin manner > Known World

Julkaistujen Mystara-kampanjoiden keskuspaikkana tavallisesti toimiva alue koostuu joukoista ihmisten tai fantasiarotujen hallitsemia valtioita. Thyatian imperiumi on poliittisista mahdeista merkittävin. Aiemmin Thyatian alaisuudessa ollut Karameikos sisältää Thresoldin kaupungin, joka oli tavallinen ensimmäisten seikkailumoduulien lähtökohtana. Glantrin ruhtinaskunnat on velhojen hallitsemien alueiden yhteenliittymä, jonka keskuksessa on Glantrin magiantäytteinen kaupunki. Darokinin tasavalta maalla ja Minrothad merellä ovat kummatkin kiltojen ja kauppiaiden hallitsemia valtioita. Atruaghin Known Worldin lounaisosassa on paimentolaisheimojen asuttamia alueita. Rockhome, Alfheim, Five Shires ja Thar ovat fantasiarotujen hallitsemia alueita, joissa valtaa pitävät kääpiöt, haltiat, puolituiset ja örkit.
Mystaran maailma > Brunin manner > Savage Coast

Atruaghinin aroilta lounaaseen, Sea of Dreadin rannikolla sijaitsee Punaisen kirouksen vallassa oleva Savage Coast. Maaginen kirous on ajan myötä kuolemaksi alueella kulkeville olennoille, jotka eivät suojaudu erityisen cinnabryl-metallin avulla. Savage Coast julkaistiin omana kampanjalaatikkonaan vuonna 1994.
Mystaran maailma > Muut mantereet

Davania ja Skothar, Mystaran muut mantereet, ovat saaneet virallisissa materiaaleissa vain vähän huomiota. Dragon #148 aloitti Bruce A. Heardin kirjoittaman novellisarjan Voyage of the Princess Ark, joka sijoittui Davaniaan. Davania on useimpien Mystarassa nykyään kukoistavien sivilisaatioiden alkuperäinen asuinsijalähde?. Skothar mainitaan painotuotteissa vain nimeltä.
Mystaran maailma > Hollow World

Mystaran planeetta on ontto ja sen sisäpuolinen kansi Hollow World on elinolosuhteiltaan suotuinen. Sisusta valaisee planeetan keskipisteessä oleva punainen aurinko. Hollow World toimii Mystaran jumaluuksien suojelemien kansojen kotina ja sen olemassaolosta ei Mystaran ulkokuoren asukkaat yleensä tiedä. Mystaran sisuksiin voi matkata pitkien, antimaagisten, pimeiden ja kylmien käytävien kautta, joissa painovoima vaihtaa suuntaa huomaamattomasti. Hollow World julkaistiin samannimisenä laatikkosettinä elokuussa 1990. Hollow Worldiin julkaistiin lisäksi kolme lähdekirjaa ja neljä seikkailumoduulia vuosina 1990–1992.
Mystaran maailma > Kuut

Mystaralla on kaksi kuuta, Matera ja Patera. Matera vastaa maapallon kuuta ulkoasultaan ja vaikutuksiltaan ja sen ainoat asukkaat ovat Mystaran jumaluuksia, jotka tarkastelevat Mystaran tapahtumia Pandiuksen kaupungistaan. Patera, tai Myoshima kuten sen asukkaat taivaankappalettaan kutsuvat, on näkymätön kuu, joka kiertää Mystaraa hyvin matalalla.
Julkaisut

Mystaraan liittyvää materiaalia julkaistiin vuosina 1981–1995. Varhaisimmat julkaisut olivat Dungeons & Dragons Expert -sääntökokoelmalle tarkoitettuja seikkailumoduuleita, joissa Mystara tunnettiin vain Known Worldina. Viimeisiksi Mystaran virallisiksi julkaisuiksi jäivät vuoden 1995 aikana Dragonissa julkaistut artikkelit.
Julkaisut > Lähdekirjat

GAZ1: The Grand Duchy of Karameikos, Aaron Allston, 1987
GAZ2: The Emirates of Ylaruam, Ken Rolston 1987
GAZ3: The Principalities of Glantri, Bruce Heard, 1987
GAZ4: The Kingdom of Ierendi, Anne Gray McCready, 1987
GAZ5: The Elves of Alfheim, Steve Perrin, 1988
GAZ6: The Dwarves of Rockhome, Aaron Allston, 1988
GAZ7: The Northern Reaches, Ken Rolston 1988
GAZ8: The Five Shires, Ed Greenwood, 1988
GAZ9: The Minrothad Guilds, Deborah Christian ja Kim Eastland
GAZ10: The Orcs of Thar, Bruce Heard, 1988
GAZ11: The Republic of Darokin, Scott Haring, 1989
GAZ12: The Golden Khan of Ethengar, Jim Bambra, 1989
GAZ13: The Shadow Elves, Carl Sergeant ja Gary Thomas, 1990
GAZ14: The Atruaghin Clans, William W. Connors, 1991
Hollow World Campaign Set, Aaron Allston, 1990
Julkaisut > Seikkailut

X1: Isle of Dread, David Cook ja Tom Moldway, 1981
X2: Castle Amber (Château d’ Amberville), Tom Moldway, 1981
X3: Curse of Xanathon, Douglas Niles, 1982
Julkaisut > Novellit

Dark Knight of Karameikos, Timothy Brown, 1995 (ISBN 0-7869-0307-4)
The Black Vessel, Morris Simon, 1995 (ISBN 0-7869-0507-7)
Julkaisut > 1st Quest

Rogues to Riches , J. Robert King, 1995 (ISBN 1-56076-825-8)
Son of Dawn , Dixie Lee McKeone, 1995 (ISBN 1-56076-884-3)
Julkaisut > Dragonlordin kroniikat

Dragonlord of Mystara , Thorarinn Gunnarsson, 1994 (ISBN 1-56076-906-8)
Dragonking of Mystara, Thorarinn Gunnarsson, 1995 (ISBN 0-7869-0153-5)
Dragonmage of Mystara, Thorarinn Gunnarsson, 1996 (ISBN 0-7869-0488-7)
Julkaisut > Penhaligon -trilogia

The Tainted Sword, D.J. Heinrich, 1992 (ISBN 1-56076-395-7)
The Dragon's Tomb, D.J. Heinrich, 1993 (ISBN 1-56076-592-5)
The Fall of Magic , D.J. Heinrich, 1993 (ISBN 1-56076-663-8)
Tietokonepelit

Capcom julkaisi kaksi tappelu/roolipeliaiheista pelikonepeliä, vuoden 1993 Dungeons & Dragons: Tower of Doom ja vuoden 1996 Dungeons & Dragons: Shadow over Mystara. Muita Mystaraan sijoittuvia konsolipelejä ovat vuoden 1992 Sega Mega Driven Dungeons & Dragons: Warriors of the Eternal Sun ja TurboGrafx 16:n Order of the Griffon sekä vuoden 1993:n PC-peli Fantasy Empires.
Aiheesta muualla

Vaults of Pandius – Mystaran faniyhteisöjen keskussivusto
Mystara-keskustelualue[vanhentunut linkki]
Mystara-karttoja
Mystara-julkaisujen arvosteluja (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Vanhojen D&D -tuotteiden esittelyjä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Telakuormaaja

Telakuormaaja on maansiirtokoneena käytetty eräänlainen puskutraktori, joka on  telaketjutraktori. Sen osiin kuuluu kauha. Telakuormaajien valmistajia ovat muun muassa  Taceuchi ja Bobcat.
Kirjallisuutta

Käyhkö Arttu: Amerikkalainen Legenda Caterpillar. Painotalo Casper, Kurikka 2014.
Käyhkö Arttu: Caterpillar - höyrykoneesta hybridiin. Kustantaja Laaksonen, 2014. ISBN 978-952-5805-63-5 (Sisältää noin 250 työkonekuvaa ja kattavan kuvauksen Caterpillarin historiasta)
Käyhkö Arttu: Maanrakennuskoneita Suomessa. Alfamer / Tarusto Oy, 2015. ISBN 978-952-472-234-6
Tea Tauriainen

Tea Tauriainen (s. 21. helmikuuta 1988 Kuusamo) eli Tea Tee on suomalainen sarjakuvantekijä, graafinen suunnittelija, kuvittaja ja tatuointitaiteilija.
Tauriainen tunnetaan parhaiten Mad Tea Party -sarjakuvablogista ja siitä kootuista sarjakuva-albumeista, joista Mad Tea Party II oli Sarjakuva-Finlandia-palkinnon finalistiehdokkaana vuonna 2014. Hänen kädenjälkeään on nähty myös Rakkautta ja anarkiaa -festivaalien julisteissa vuonna 2018.
Tauriainen voitti vuonna 2011 Lahden Muotoiluinstituutissa opiskellessaan Suomen Pankin 200-vuotisjuhlan kunniaksi järjestetyn logosuunnittelukilpailun. Voittoisa logo kuvaa tyyliteltyä joutsenta.
Verkkosarjakuvat

Mad Tea Party 2007–2017 (Arkistoitu – Internet Archive)
Tea Tauriainen Comics (Instagramissa 2023–)
Sarjakuva-albumit ja -lehdet

Exäni huutaa!: kuvitettuja runoja tosielämästä, 2010, Sammakko. Yhteistyössä runoilija Arto Leivon kanssa. ISBN 978-952-483-136-9.
ANNA OLLA, 2012, Lahden ammattikorkeakoulu. Opinnäytetyö. Saatavilla verkossa (viitattu 3.3.2024).
Thingie, 2012, Daada. Yhteistyössä Marko Turusen kanssa. ISBN 978-952-5915-03-7.
Mad Tea Party, 2013, Daada. ISBN 978-952-5915-06-8.
Siirtomaan aave, 2013, Daada, käsikirjoitus Marko Turunen. Myyty yhdessä Marko Turusen elämä -albumin kanssa. ISBN 978-952-5915-05-1.
Mad Tea Party II, 2014, Daada. ISBN 978-952-5915-08-2.
System Error, 2015, Daada. ISBN 978-952-5915-12-9.
Mad Tea Party III, 2016, Daada. ISBN 978-952-5915-21-1.
Iselda Isadora: tottelematon kusipää läski, 2017, Zum Teufel. ISBN 978-952-5754-50-6.
Sarjakuvat antologioissa ja lehdissä

Finnmanga 5: suomalaisten tekijöiden sarjakuvia japanilaisen tyylin inspiroimana, 2008, Mimiko Media. ISSN 1796-5373.
Ihan uusi ihminen ja muita sarjakuvia Kemin pohjoismaisesta sarjakuvakilpailusta 2012, 2012, Kemin sarjakuvakeskus. ISBN 978-952-99827-5-2.
Pikku-Fingerpori 7: Lööppi Fingerpori, 2016, Arktinen Banaani. ISBN 978-952-270-230-2.
Vuoden sarjakuva, 2018, Suuri Kurpitsa. ISBN 978-952-7160-21-3.
Päivän sarjakuva, 2020, omakustanne. ISBN 978-952-94-3953-9.
Aiheesta muualla

Urpunen, Janne: Tea Tauriainen - Kirves ja piirtopöytä. City.fi. 4.6.2012.
Vaittinen, Aleksi: Mad Tea Party päristelee teen voimalla. Kuiske.fi. 10.10.2016.
Yrjö Nahi

Yrjö Ilmari Nikolai Nahi
Yrjö Ilmari Nikolai Nahi (27. marraskuuta 1895 Loimaa – 25. marraskuuta 1965) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä. Hän kului myös niin sanottuihin kalterijääkäreihin.
Perhetaustat

Nahin vanhemmat olivat kirjakauppias Frans Fredrik Nahi ja Hulda Wilhelmiina Grönholm. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Mary Elisabet Valtamon kanssa.
Koulutus

Nahi kävi kolme luokkaa Forssan yhteiskoulua ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Turun suomalaisessa lyseossa vuonna 1929. Hän suoritti hyökkäysvaunukurssin Hämeenlinnassa vuonna 1922 ja kävi Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1928 ja majurikurssin vuonna 1931 sekä suoritti konekivääri- ja kranaatinheitinkurssin vuonna 1935.