stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
PKC Group
Kirjallisuutta

P. Haapanen, H. Paronen & H. Karlsson: Aika matka. Nokia kaapeli 75 vuotta. Vantaa 1987.
Kulju, Mika: Suomalaisen alihankintateollisuuden uranuurtaja, PKC Group 1969–2004. PKC Group 2004. ISBN 952-91-7918-9.
Aiheesta muualla

PKC Groupin verkkosivusto
PKC Groupin pääkonttori Kempeleessä
Plyysi

Plyysipintainen teddykarhu.
Plyysi (ransk. peluche) on nukkapintainen kangas tai neulos, jonka pinnalla on joko leikkaamattomia tai auki leikattuja lankalenkkejä. Plyysiä käytetään esimerkiksi huonekalujen verhoilussa ja pehmolelujen karvana.
Plyysiä on aiemmin nimitetty myös nukkaveraksi.
Keisaripalmut

| Keisaripalmut |
| --- | --- |
 sirokeisaripalmu eli kuningatarpalmu (Archontophoenix cunninghamiana).
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Arecales
Heimo::  Palmukasvit Arecaceae
Suku::  Keisaripalmut Archontophoenix  H.Wendl. & Drude
Katso myös
   Keisaripalmut Wikispeciesissä   Keisaripalmut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keisaripalmut eli hallitsijapalmut (Archontophoenix) on palmusuku (heimo Arecaceae), jonka lajeja voidaan pitää huonekasveina. Suvussa on kuusi lajia, jotka esiintyvät luonnonvaraisina Itä-Australiassa.
Lajeja

hopeakeisaripalmu eli kuningaspalmu (Archontophoenix alexandrae)
sirokeisaripalmu eli kuningatarpalmu (Archontophoenix cunninghamiana)
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: keisaripalmut eli hallitsijapalmut (Archontophoenix)
UniProt, Taxonomy: Archontophoenix (englanniksi)
ITIS: Archontophoenix (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1042895  Wikispecies: Archontophoenix  APDB: 234747  APNI: 98684  BOLD: 279264  CoL: 8VV69  EoL: 68850  EPPO: 1AHPG  FNA: 102477  FoAO2: Archontophoenix  GBIF: 2732608  GRIN: 920  iNaturalist: 83638  IPNI: 31093-1  IRMNG: 1100203  ITIS: 185354  NCBI: 131254  NZOR: c98e2512-ef3d-4b74-a4a0-152e23c571e7  Open Tree of Life: 796250  Paleobiology Database: 319940  PLANTS: ARCHO2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:31093-1  Tropicos: 40018713  WFO: wfo-4000002911
Keihäspuukasvit

| Keihäspuukasvit |
| --- | --- |
 Keihäspuun (Curtisia dentata) hedelmiä
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Cornales
Heimo::  Keihäspuukasvit Curtisiaceae  Takht.
Katso myös
   Keihäspuukasvit Wikispeciesissä   Keihäspuukasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keihäspuukasvit (Curtisiaceae) on koppisiemenisten Cornales-lahkoon kuuluva kasviheimo, jossa on vain yksi laji: keihäspuu (Curtisia dentata).
Ulkonäkö ja koko

Keihäspuu on ainavihanta puu, jossa on eräitä iridoidiyhdisteitä. Lehdet ovat sahalaitaiset. Kukinto sijaitsee varsipäätteisesti. Kukissa on pieni verhiö, jossa on yhtä monta lehteä kuin on heteitä; ne sijaitsevat kohdakkain. Kehänalainen ja yhdislehtinen sikiäin on kahdesta neljään emilehdestä koostunut. Hedelmä on neljäsiemeninen marja. Siemenessä on vähäpätöinen alkio. Kromosomiluku n = 13.
Levinneisyys

Keihäspuu kasvaa Afrikan eteläosassa.
Luokittelu

Keihäspuu on läheistä sukua Kapmaassa kasvavalle sälepensaiden (Grubbia) suvulle. Molemmat ovat jäänne vanhasta kehityslinjasta, joka oli aikoinaan laajemmalle levinnyt. Etelä-Englannista on löytynyt keihäspuiden sukuun luokiteltavia hedelmäfossiileja, jotka ovat peräisin eoseenikaudelta.
Käyttö

Keihäspuun puuaines on kovaa ja soveltuu mm. huonekalujen, maataloustarvikkeiden ja keihäänvarsien valmistukseen.
Aiheesta muualla

Tuntomerkit ja viljelyohjeita englanniksi, kuvia: http://www.plantzafrica.com/plantcd/curtisdent.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q14033811  Wikispecies: Curtisiaceae  CoL: 8T5  EoL: 6359818  EPPO: 1KRTF  GBIF: 3231441  GRIN: 317  iNaturalist: 71488  IPNI: 924668-1  IRMNG: 119328  ITIS: 896448  NCBI: 42220  NZOR: 045f542b-aeb1-4887-a248-136a6dae9073  Open Tree of Life: 162557  Paleobiology Database: 183059  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:924668-1  Tropicos: 100352874  Watson & Dallwitz: curtisia  WFO: wfo-7000000164
Agneta Pleijel

Agneta Pleijel vuonna 2019.
Agneta Christina Pleijel (s. 26. helmikuuta 1940 Tukholma) on ruotsalainen kirjailija, ohjaaja, professori,lähde? koulutukseltaan filosofian lisensiaatti. Hän on kirjoittanut runoja, näytelmiä ja proosaa.
Plejel on työskennellyt toimittajana Aftonbladetin kulttuuritoimituksessa ja toimittajana Ord & Bild -lehdessä, professorina Dramatiska Institutetissa. Hän oli Ruotsin Pen-klubin puheenjohtaja 1988–1990. Plejel oli Samfundet De Nion jäsen 1988–2015.
Teokset

Ordning härskar i Berlin, 1970
Fredag, 1970
Sindbad, 1973
Å Göteborg, 1973
Kollontaj, näytelmä,, 1979
Änglar, Dvärgar, runokokoelma, 1981
Sommarkvällar på jorden, näytelmä 1983, käsikirjoitus, 1984, elokuva, 1986
Ögon ur en dröm, runokokoelma, 1984
Berget på månens baksida, käsikirjoitus, 1981, elokuva, 1984
Undanflykten, televisio, 1991
Vindspejare, romaani, 1987
Hundstjärnan, romaani, 1989
Fungi, romaani, 1993
En vinter i Stockholm, romaani,1997
Standard Selection, näytelmä 2000
Lord Nevermore, romaani, 2000
Vid floden, romaani, 2003
Mostrarna och andra dikter, runokokoelma, 2004, Augustpriset-ehdokas 2004
Teokset > Suomennetut teokset

Tuulentarkkaaja (Vindspejare), suom. Saara Villa, Helsinki: Otava 1988 ISBN 951-1-09930-2
Kevään valoa (Hundstjärnan), suom. Saara Villa, Helsinki: Otava 1990 ISBN 951-1-11088-8
Fungi, romaani rakkaudesta (Fungi - en roman om kärleken), suom. Marja Kyrö, Helsinki: Otava 1995 ISBN 951-1-13279-2
Talvirakkaus (En vinter i Stockholm), suom. Marja Kyrö, WSOY 1998 ISBN 951-0-22792-7
Agneta Pleijel, Ronny Ambjörnsson, Berliini järjestyksen kourissa; ruotsin kielestä suomentanut Pentti Saaritsa, TNL 1969
Liisa Helistön suomentamia runoja julkaisussa: Taite: runouslehti 2004; nro 2
Ja tämä huuto
Poloneesi-sarja: 2 ja 3
Syntymättömille
Asko Kekkonen

Asko Kekkosen suunnittelema, vuosina 1970–1998 käytössä ollut säästöpankkien tunnus Hannun rahapuu.
Asko Ilmari Kekkonen (19. lokakuuta 1941 Tampere – 18. helmikuuta 1996) oli suomalainen graafinen suunnittelija. Hän oli yksi palkituimmista mainonnan ja yritysgrafiikan tekijöistä Suomessa.
Kekkonen valmistui Mainosgraafikkojen koulusta 1964. Hän toimi Hankkijan somistamon päällikkönä 1962–1967, Yhdyspankin mainososaston suunnittelijana 1967–1971 ja mainostoimisto Valotornin art directorina, kunnes 1972 perusti oman Pähkinänsärkijät-mainostoimiston. Vuotta myöhemmin Pähkinänsärkijöistä tuli tuotantohyödykemainontaan erikoistunut Anderson & Lembke Oy, josta kehittyi 1980-luvun ylivoimaisesti palkituin suomalaistoimisto.
Vuonna 1984 Kekkonen oli mukana perustamassa Anderson & Lembken sisaryritykseksi yritysgrafiikkaan erikoistunutta muotoilutoimistoa Alform Oy:tä, jonka muina suunnittelijoina toimivat muun muassa Esa Ojala ja Marianne Olanterä. Kekkosen kuoleman 1996 jälkeen Alform liitettiin Markkinointi Viherjuureen 1997 ja yhdistettiin Viherjuuren Ilme -designtoimistoon 1998.
Asko Kekkonen tuli tunnetuksi töidensä poikkeuksellisen harkitusta viimeistelystä ja tyylikkyydestä. Toimittaja Sirkku Nyström muistelee blogissaan Asko Kekkosta:
”Asko opetti minulle paljon visuaalisesta yksinkertaisuudesta. Hän oli myös niitä ihmisiä, jolla oli terve itsetunto ja joka tiesi oman osaamisensa arvon. Askon lempikäsitteitä oli ’visuaalinen roska’. Ymmärsin, että se oli kaikkea sitä, mikä oli turhaa. Oli turhaa koreilua, turhaa tilan täyttöä ja ennen kaikkea huonoa makua.”
Kollega Erkki Ruuhinen kuvaa Asko Kekkosta sivistyneeksi ja työlleen omistautuneeksi graafiseksi muotoilijaksi, jolla oli hyvä maku, korkealuokkainen näkemys ja perusteellinen työtapa.
Asko Kekkosen tunnetuimpiin töihin kuuluvat säästöpankkien vuonna 1970 käyttöön ottama Hannun rahapuu -tunnus, M. Järvi Oy:n Carlake-autokemikaalisarjan vuonna 1972 alkanut ja yhä käytössä oleva selkeä ja tunnistettava graafinen linja sekä palvelulatomo Typostudion markkinointiviestintä 1970–1980-luvuilla.
Kekkonen sai taideteollisuuden valtionpalkinnon vuonna 1982. Grafia ry valitsi hänet Vuoden graafikoksi 1987 ja palkitsi hänet kaikkien aikojen ensimmäisellä Platinahuippu-palkinnolla Vuoden huiput 1984 -kilpailussa. Vuonna 1993 Kekkonen sai Björn Landström -palkinnon. Yksittäisistä töistä Kekkonen palkittiin muun muassa New Yorkin TV & Film Festivals -kilpailussa, seitsemällä kultajyvällä Suomen Markkinointiliitto ry:n ilmoituskilpailuissa 1972–1980 ja kolmella kultahuipulla Vuoden huipuissa.
Asko Kekkonen toimi 1970-luvun alkupuolella Nordiska Tecknare -järjestön Suomen komitean jäsenenä. Graafiset Muotoilijat ry:n jäseneksi hänet kutsuttiin 1974 ja Typograafikkojen Klubin jäseneksi 1981.
Aiheesta muualla

Asko Kekkosen suunnittelema Carlake-televisiomainos vuodelta 1983, ohjaus Paul Brück
Kaupunkitaloustiede

Kaupunkitaloustiede on laajasti käsitettynä kaupunkien ja yleisemmin taajamien taloudellista tutkimusta. Taloustieteen menetelmillä voidaan tutkia kaupunkeihin liittyviä aiheita kuten rikollisuus, koulutus, julkinen liikenne, asuminen ja paikallishallinnon rahoitus. Suppeammin käsitettynä kaupunkitaloustiede on mikrotaloustiedettä, joka on erikoistunut kaupunkirakenteeseen ja kotitalouksien ja yritysten sijainnin valintaan.
Historia

Nykyaikaisen kaupunkitaloustieteen taustalla on klassisen kauden taloustiede ja tieteilijöiden kuten David Ricardo, Johann Heinrich von Thünen, Alfred Marshall ja Henry George työ. Varhaisia läpimurtoja oli esimerkiksi Ricardon maanvuokralaki. 1990-luvulta lähtien eräs merkittävä tutkimussuunta on ollut talousnobelisti Paul Krugmanin aloittama uusi talousmaantiede. Muita alan merkittäviä tutkijoita ovat olleet mm. Fujita ja Mori.
Kaupunkien muodostuminen

Kaupunkien syntymiseen vaikuttaa monia taloudellisia tekijöitä, joista eräitä merkittäviä esitellään tässä.
Kaupunkien muodostuminen > Mittakaavaedut

Jos kotitaloudet ovat yhtä tuottavia kaikkien hyödykkeiden tuottamisessa ja tuottavuus on sama tuotannon määrästä riippumatta, kaikki kotitaloudet kykenevät tuottamaan tarvitsemansa hyödykkeet itse eikä tarvetta omavaraistaloudesta poikkeamiseen ole. Adam Smith kirjoitti vuonna 1776: "Skotlannin Ylämaalla jokaisen maanviljelijän on toimittava myös teurastajana, leipurina ja oluenpanijana oman perheensä tarpeiksi." Jos kuitenkin erikoistumisella tai tuotannon mittakaavan kasvattamisella voidaan parantaa tuotannon tehokkuutta päädytään siihen, että tuotannon keskittäminen alueellisesti on kannattavaa. Syntyy teollisuuskaupunkeja ja kauppapaikkoja, joiden ympäristöön ihmiset muuttavat työn, kaupan ja palveluiden perässä. Tällaiset suurtuotannon edut eli mittakaavaedut ovat historiallisesti olleet merkittävin taloudellinen perustelu kaupunkien olemassaololle. Skaalaetujen taustalla ovat erikoistuminen ja jakamattomat tuotannontekijät kuten koneet ja rakennukset.
Kaupunkien muodostuminen > Sijaintiedut

Tavallisesti suurtuotannon edut ymmärretään yrityksen tai tuotantolaitoksen sisäiseksi ominaisuudeksi. Alfred Marshall kuitenkin esitti eräiden etujen ulottuvan yhtäaikaisesti moniin samalla sektorilla toimiviin yrityksiin, jotka täten nauttivat alueellisista erikoistumisen tuomista sijaintieduista eli lokalisaatioeduista. Nämä ovat Marshallin mukaan "ulkoisia yritykselle, sisäisiä sektorille" ja ne syntyvät kun jokin yksi voimakas teollisuussektori houkuttelee toimialueensa panosmarkkinoille enemmän tarjontaa, suuremman erikoistumisen, kilpailua ja myös panosten toimittajille skaalaetuja. Läheinen sijainti alentaa myös kuljetuskustannuksia, sekä panosten että tuotosten osalta. Toisaalta innovaatioiden synty ja leviäminen on helpompaa sektorin piirissä samassa kaupungissa. Sijaintietuja synnyttää siis toisaalta kilpailun ja toisaalta yhteistyön tehostuminen.
Kaupunkien muodostuminen > Urbanisaatioedut

Urbanisaatioedut, joiden tutkimuksen pioneerina toimi Jane Jacobs, ovat seurausta kaupunkialueen suuresta koosta. Toisin kuin sijaintiedut, jotka painottavat erikoistumisen merkitystä, urbanisaatioeduissa kysymys on tavallaan päinvastaisesta vaikutuksesta, nimittäin alueen monipuolistumisesta. Samantapaisia vaikutuksia esiintyy kaupungin kasvaessa useita erilaisia:
Kuluttajat hyötyvät paremmasta valikoimasta ja kilpailun alentamista hinnoista (paitsi asumisessa).
Työntekijöiden työttömyysriski pienenee suurempien työmarkkinoiden takia: työn tarjoajia on enemmän.
Yritykset nauttivat myös suuremmasta panostarjonnasta ja valikoimasta.
Luova toiminta hyötyy tiedon ja ideoiden leviämisestä, uuden tiedon alhaisista hankintakustannuksista (engl. knowledge spillovers) ja tutkimus- ja kehitystoiminta hyötyy myös skaalaeduista (yliopistot, tutkimuslaitokset, yrityspuistot, yms.).
Eri hyödykkeiden markkinoiden koko itsessään ylläpitää kilpailua ja tehokkuutta. Toisaalta kasvava kaupunkialue, jossa on paljon kuluttajia, houkuttelee uusia yrityksiä.
Kaupunkien muodostuminen > Mediaanisijainnin periaate

Eräs yritysten sijoittumista käsittelevien teorioiden keskeinen tulos on, että muiden tekijöiden vaikutuksen ollessa mitätön, yritykselle optimaalinen sijainti on asiakkaiden sijaintietäisyyksien mediaanipiste, sillä se minimoi asiakkaiden liikkumisen kustannukset. Jos osa asiakkaista on keskittynyt kaupunkiin muiden asiakkaiden ollessa hajallaan, voidaan osoittaa, että keskittymän kasvaessa riittävän suureksi yrityksen mediaanisijainti osuu lopulta keskittymään eli kyseiseen kaupunkiin. Luonnollisesti tämä ilmiö on yksi kaupungistumista ajavista voimista.
Kaupunkien muodostuminen > Kaupungistumisen vastavoimat

Ottaen huomioon kaupungistumisen edut, mikä estää ihmisiä muodostamasta vain yhtä valtavaa suurkaupunkia? Kaupungistumisella on myös asukkaiden kannalta kielteisiä vaikutuksia, jotka hillitsevät kunkin suurkaupungin kasvua sitä mukaa kun kasvu etenee:
Väestön ja ostovoiman kasvu nostaa asuntojen ja muiden kiinteistöjen hintoja.
Liikenteen ruuhkautuminen kasvattaa kuljetusaikoja, vaikka etäisyydet ovat lyhyempiä.
Kaupungeissa tiivistyvät myös monet pääluvun ja taloudellisen toiminnan mukaan jakautuneet haitalliset ilmiöt kuten melu, saasteet, rikollisuus ja turvattomuus.
Onkin ristiriitaista että mitä tehokkaammin kaupungin johto onnistuu ratkomaan tämäntapaisia ongelmia, sitä enemmän kaupunki houkuttelee lisää ihmisiä, mikä vuorostaan pahentaa niitä.
Toisaalta kaikki teollisuuden alat eivät hyödy kaupunkisijainnista, erityisesti maaintensiiviset sektorit kuten maa- ja metsätalous sekä resurssiperäinen toiminta kuten kaivostoiminta. Lisäksi erikokoiset kaupunkiseudut erikoistuvat eri tavoin, tätä käsittelee esim. Walter Christallerin keskuspaikkateoria ja sen johdannaiset.
Kaupunkien erikoistuminen > Erikoistumisen mittaaminen

Kaupunkialueen erikoistumisen mittana jonkin tietyn hyödykkeen suhteen käytetään ns. sijaintiosamäärää (engl. location quotient) q:
Kun q = 1 kaupunki kuluttaa ja tuottaa kyseistä hyödykettä yhtä paljon kuin kuluttaa eli kaupunki on netto-omavarainen. Kun q > 1 sitä tuotetaan enemmän kuin kulutetaan eli kaupunki on nettoviejä, kun q < 1 kaupunki on nettotuoja ja joutuu kustantamaan tuonnin joidenkin muiden hyödykkeiden viennillä. Käytännössä yksityiskohtaisia tietoja kaupunkikohtaisista tuotantoluvuista on vaikea saada, joten joudutaan turvautumaan karkeampiin tunnuslukuihin.
Tavanomaista on verrata kaupungin työvoiman työllistymistä jollakin tietyllä sektorilla maan keskiarvoon. Indeksoituna tällainen luku on ns. keskittymisindeksi. Jos keskittymisindeksi on 100, kyseisessä kaupungissa kyseisellä toimialalla on saman suuruinen osuus työvoimasta töissä kuin koko maassa. Mitä suurempi indeksin arvo, sitä enemmän kyseinen toimiala on keskittynyt kyseiseen kaupunkiin ja sitä erikoistuneempi kaupunki on. Mittari ei ole sijaintiosamäärän tapaan välttämättä hyvä omavaraisuuden mittari, koska vienti- tai tuontivaltaisilla aloilla maan keskiarvo, joka määrittää indeksin arvoa, poikkeaa omavaraisuuteen vaaditusta työvoimaosuudesta.
Kaupunkien kokojakauma > Kokojärjestyssääntö

Koska keskuspaikkateorian mukainen kaupungistuminen synnyttää hierarkkisesti eri suuruisia kaupunkikeskuksia, joiden määrä kasvaa sitä mukaa kun kaupunkikoko pienenee, käyetetään sitä selittämään empiirisesti havaittua ns. kokojärjestyssääntöä (engl. rank-size rule). Säännön mukaan kaupungeilla on taipumusta jakautua annetussa maassa siten seuraavasti:
kun Pn on väkiluku kyseisen maan n:nneksi suurimmassa kaupungissa ja A ja β ovat maakohtaisia vakioita. Useissa teollisuusmaissa, mm. USA:ssa ja Suomessa, β on lähestulkoon 1 ja voidaan siis jättää pois. Empiiristen havaintojen perusteella Suomessa A on n. 843 000, joten Suomen tapauksessa kaava on
ja se näyttäisi pätevän suhteellisen hyvin, joskin Helsingin seudun väkiluku on poikkeavan suuri eli selvästi enemmän kuin kaavan antama 843000 n:n arvolla 1.
Kaupunkien kokojakauma > Pääkaupunkipoikkeama

Kokojärjestyssääntöä testattaessa havaitaan useissa maissa Suomen tapaan pääkaupunkien olevan poikkeavan suuria. Mahdollisia syitä on ehdotettu useita:
Pääkaupunkiin keskittyy muita kaupunkeja enemmän valtionhallinnon toimintaa, jonka seurauksena julkinen sektori ja sitä palveleva yksityinen sektori on epätavallisen suuri ja kasvattaa pääkaupunkia sen "luonnollista" kokoa suuremmaksi.
Pääkaupungit voivat muodostua myös kaupan keskuksiksi jos niillä on viestinnän ja liikenteen kannalta edullinen sijainti (esim. Helsinki, Buenos Aires).
Paul Krugman on esittänyt kansainvälisten kaupan rajoitusten pönkittävän yhden kansallisen kauppakeskuksen asemaa.
Andes ja Glaeser ovat esittäneet diktatuurimaissa hallitsijan "rohmuavan" pääkaupunkiin resursseja hallitsevan luokan eduksi ja opposition tyynnyttämiseksi. Heidän 88 maan aineistossaan diktatuurimaiden pääkaupungit olivat keskimäärin 45% suurempia kuin demokratioiden.
Uusi talousmaantiede

Uusi talousmaantiede sai alkunsa 1991 kun Paul Krugman, kansainvälisen kaupan teoreetikko, kehotti taloustieteilijöitä kiinnittämään enemmän huomiota talousmaantieteeseen kirjassaan Geography and Trade. Krugman esitti keskittymisen johtavan taloudellisiin etuihin, jotka olivat aiemmin jääneet vähälle huomiolle. Krugmanin julkaisut uudistivat taloustieteilijöiden mielenkiinnon aluetieteeseen. "Uuden talousmaantieteen" ominaispiirteinä on kvantitatiivisten menetelmien yhdistäminen muihin menetelmiin tutkimuksessa.
Uusi talousmaantiede > Keskittävät voimat

Krugman lanseerasi kotimarkkinavaikutuksen (engl. home market effect) käsitteen, jonka mukaan taloudellisen toiminnan keskittyminen on seurausta tuotannon mittakaavaeduista: alueet joilla on eniten tuotantoa tuottavat suurimmat voitot ja siten houkuttelevat entistä enemmän tuotantoa. Krugmannin mukaan sen sijaan että tuotannolla olisi taipumusta jakautua tasaisesti ympäri maailman, se keskittyy rajalliseen joukkoon maita, alueita ja kaupunkeja, joissa väestön keskittymisen rinnalla tapahtuu tulojen nousua.
Kaupunkialueen kasvaessa myös eri hyödykkeiden kysyntä kasvaa, mikä houkuttelee alueelle uusia yrityksiä. Tätä ilmiötä kutsutaan takaisinkytkennäksi (eng. backward linkage). Paikallisesti tuotetut hyödykkeet syrjäyttävät tuontihyödykkeitä, mikä sekä alentaa yksikkökustannuksia että kasvattaa reaalituloja ja siten kysyntää entisestään. Alueen houkuttelevuus sekä yrityksille (alemmat kustannukset) että asukkaille (suuremmat reaalitulot) kasvaa. Hyödykekirjon ja reaalitulojen kasvun aiheuttamaa houkuttelevuutta asukkaille kutsutaan eteenpäinkytkennäksi (engl. forward linkage).
Uusi talousmaantiede > Hajauttavat voimat

Keskittävien voimien lisäksi on kaupungistumista vastustavia voimia:
Krugman esitti alueellisesti liikkumattoman maaseutuväestön olevan hajauttava voima. Alhaiset kuljetuskustannukset johtavat keskittymiseen.
Helpmanin mallissa maanvuokran ja asumismenojen nousu ovat hallitsevia hajauttavia voimia. Alhaiset kuljetuskustannukset johtavat hajautumiseen.
Varhaiset uuden talousmaantieteen mallit poikkesivat aiemmasta ottamalla huomioon kaikkien alueiden välisen kaupan ja kuljetuskustannusten etäisyysriippuvuudet. Ne eivät kuitenkaan ottaneet kantaa keskittymisen alkusysäykseen.
Uusi talousmaantiede > Kaupungistumisen alkusysäys

Erityisesti Krugman, Fujita ja Mori julkaisivat pitkin 1990-lukua tutkimuksia, jotka täydensivät uutta talousmaantiedettä kaupungistumisen käynnistymisen ja useiden kaupunkien muodostumisen selityksillä. Selitykset liittyvät kuljetuskustannuksiin, maaseutuväestön tasaiseen jakautumaan ja alueelliseen erikoistumiseen. Teoria muistuttaa Christallerin keskuspaikkateoriaa, mutta mikrotaloustieteellisistä lähtökohdista.
Alueiden väliset tuloerot

Maailmassa on vaikuttanut teollistumisen jälkeen voimakas kaupungistuminen. Samaan aikaan kehittyneessä maailmassa on pääsääntöisesti tapahtunut alueiden välisten tuloerojen pienenemistä. Kehittyvät maat erityisesti Afrikassa ovat samaan aikaan jääneet jälkeen. Tuloerot ovat siis toisaalta pienentyneet eli konvergoituneet kahdessa ryhmässä (kehittyneet ja kehittyvät maat), mutta kasvaneet eli divergoituneet niiden välillä.
Tuloerojen konvergenssia voidaan mitata jakamalla alueiden välinen keskihajonta tulojen keskiarvolla. Näin mitattua konvergenssia kutsutaan sigma-konvergenssiksi. Toinen tapa on mitata jonkin lähtöajankohdan tulotason ja sen jälkeisen kasvun yhteyttä. Jos alhaisen tulon alueella on voimakkaampi kasvu kuin korkean tulon alueella, puhutaan beta-konvergenssista. Nämä kaksi konvergenssilajia eivät välttämättä esiinny yhtäaikaisesti.
On myös syytä tehdä ero tuotannontekijätulojen (tulot pääomasta ja työstä) ja käytettävissä olevien tulojen (tulot verojen ja tulonsiirtojen jälkeen) välillä. Ensimmäisellä mitattuna esimerkiksi tuloerot Suomessa kasvoivat 1980–1990, mutta jälkimmäisellä mitattuna pienenivät.
Edelleen alueellisia tuloeroja mitattaessa on tärkeä huomioida, mitataanko tuloja kotitaloutta kohti vai kulutusyksikköä kohti, joka tarkoittaa painotettua henkeä kohti mitattua kulutusta. Esimerkiksi Helsingin seudulla merkittävä osa alueellisista tuloeroista mitattuna kotitalouksien kesken häviää, kun tuloeroja mitataan kulutusyksikköä kohti.