stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pasuuna
Rakenne > Venttiilipasuuna

Venttiilipasuuna on pasuunan variantti, jossa putkistoa jatketaan luistin sijasta muiden vaskisoittimien tapaisella venttiilikoneistoilla eli yleensä pumppuventtiileillä.
Pumppuventtiilit ohjaavat ilman kahteen eri rinnakkaiseen ja lyhyempään putkistoon venttiilien vierellä, jolloin saavutetaan taas yhdeksän eri yhdistelmää (vrt. kromaattinen asteikko). Yleisimmin käytössä on tenoriventtiilipasuuna, jonka pituus vastaa tavallista vetopasuunaa aisoineen. Alttoventtiilipasuuna on kooltaan lyhyt ja kontrabassopasuuna taas pitkä.
Adolphe Saxin kehittämän venttiilipasuunan rakenne poikkeaa tavallisesta pasuunasta: trumpetin tavoin siinä on kolme venttiiliä. Periaatteena on yksi venttiiliasentojen yhdistelmä kutakin vetopasuunan aisan asentoa kohti. Aisan seisemän perusasentoa ylennyksineen ja alennuksineen sisältää 32 eli 9 eri kromaattisen sävelasteikon ääntä, johon 3 venttiilillä päästään.
Venttiilipasuunan basso- tai kontrabassoversio on nimeltään cimbasso. Sitä käytetään melkeinpä ainoastaan Giuseppe Verdin ja Giacomo Puccinin säveltämän taidemusiikin esittämiseen.
Venttiilipasuuna oli suosituin 1800-luvulla, kun kierto- ja mäntäventtiilisoittimet kehittyivät nopeasti edistyneen teknologian ansiosta. Vetopasuunan suosio ohitti venttiilipasuunan jälleen 1800-luvun lopulla, kun varmatoimisia ja korkealuokkaisia vetopasuunoita valmistettiin massatuotantona. Vaikka vetopasuuna on säilyttänyt suosionsa, myös venttiilipasuuna on pysynyt suosittuna esimerkiksi Itävallassa, Italiassa, Böömissä, Määrissä, Slovakiassa, Espanjassa, Portugalissa, Etelä-Amerikassa ja Intiassa, joissa se paikoitellen on jopa lähes syrjäyttänyt vetopasuunan.
Rakenne > Hybridipasuuna

Hybridityyppisissä pasuunoissa on vetopasuunan luisti ja venttiilipasuunalle ominainen venttiilikoneisto. Tällainen on esimerkiksi Superbone, jota käytti Maynard Ferguson.
Ääniala

Perustyyppistä pasuunaa kutsutaan myös nimellä tenoripasuuna. Muita muunnoksia ovat sopraanopasuuna eli vetotrumpetti, alttopasuuna ja bassopasuuna. Alttopasuuna on tenoripasuunaa pienempi ja vastaavasti bassopasuuna tenoripasuunaa kookkaampi. Lisäksi on olemassa hyvin harvinaiset kontrabassopasuuna ja pikkolopasuuna.
Soittaminen > Vetopasuuna

Pasuunaa pidellään vasemmalla kädellä suunnilleen kello- ja luistiosan välisestä liittymäkohdasta niin, että kello-osa nojaa vasenta olkapäätä vasten. Oikea käsi pitelee kiinni luistista, ja suu on kiinni suukappaleessa. Pasunisti säätelee äänenkorkeutta muuttamalla luistin asentoa, kun taas venttiileillä varustetun vaskipuhaltimen soittaja säätelee äänenkorkeutta venttiileillä. Luistin asentoja kutsutaan vedoiksi, ja niitä on seitsemän kappaletta. Luistin asennot sijaitsevat aisalla summittaisesti: siten pasuunan soittaminen vaatii tarkkaa kuuloa, jotta sävelet soivat puhtaasti. Jokaista vetoa kohden on mahdollista tuottaa useampi ääni, kun soittaja säätää huuliensa asentoa ja ilmanpainetta.
Pasuunan ääni on huomattavasti trumpettia pehmeämpi ja yleissävyltään käyrätorvea tummempi. Ääneen on toisaalta mahdollista saada enemmän terävyyttä kuin baritonitorven tai tuuban ääneen. Bassopasuuna on tenoripasuunaa muhkeasointisempi, alttopasuunan ääni taas muistuttaa jossakin määrin alttotorvea. Pasuunalle tyypillinen erikoisuus on glissandon helppo aikaansaanti, eli ääni 'liukuu' sävelkorkeudesta toiseen: Tällöin soittaja puhaltaa tasaisesti ja liikuttaa luistia joko alhaalta ylös tai ylhäältä alas. Pasuunan kanssa voi käyttää erilaisia sordiinoja eli kellon eteen tulevia vaimentimia. Sordiino muokkaa äänensävyä. Tavallisimpia vetopasuunamerkkejä ovat muun muassa Bach, Yamaha, Conn (yleensä orkesteripasuunoita), King, Olds, Besson ja Getzen (kevyempi musiikki), Arnolds & Sons ja Jiggs (harjoittelupasuunat).
Soittaminen > Venttiilipasuuna

Erityisesti nopeat kuviot ja kuljetukset on helpompi tuottaa venttiilipasuunalla. Monet soittajat kuitenkin pitävät venttiilipasuunan ääntä vetopasuunan tuottamaa ääntä tukkoisempana ja vähemmän avoimena, minkä vuoksi sitä ei juuri käytetä orkesteriteoksissa. Poikkeuksiakin on: Giuseppe Verdi suosi venttiilipasuunaa, koska sillä voi toteuttaa nopeita sävelkulkuja. Monet jazz-trumpetistit käyttävät venttiilipasuunaa satunnaisesti toisena soittimenaan, koska B-viritteisessä tenoriventtiilipasuunassa on sama sormio kuin B-viritteisessä trumpetissa. Tunnettuja B-viritteistä tenoriventtiilipasuunaa soittavia muusikoita ovat esimerkiksi Maynard Ferguson, Bob Brookmeyer, Rob McConnell, Bob Enevoldsen ja Duke Ellingtonin orkesterin Juan Tizol.
Musiikkia pasuunalle

Johann Georg Albrechtsberger: Konsertto pasuunalle ja orkesterille
Leopold Mozart: Konsertto alttopasuunalle ja orkesterille
Nikolai Rimski-Korsakov: Konsertto pasuunalle ja orkesterille
Darius Milhaud: Concertino d'Hiver pasuunalle ja jousille
Kalevi Aho: Konsertto pasuunalle ja orkesterille
Musiikkia pasuunalle > Pasuunaosuuksia muissa teoksissa

Maurice Ravel: Bolero
Nikolai Rimski-Korsakov: Venäjän pääsiäinen -alkusoitto
Gioacchino Rossini: Wilhelm Tell, alkusoitto
Franz Liszt: Mazeppa, sinfoninen runo
Richard Wagner: Valkyyria
Richard Wagner: Tannhäuser, alkusoitto
Jean Sibelius: 7. sinfonia
Gustav Mahler: 3. sinfonia
Igor Stravinsky: Pulcinella: VII. Vivo
Tunnettuja pasunisteja

Ray Anderson
Tom Bildo
Tommy Dorsey
J. J. Johnson
Petri Juutilainen
Christian Lindberg
Delfeayo Marsalis
Glenn Miller
Miff Mole
Ilmari Pohjola
Jack Teagarden
Kai Winding
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pasuuna Wikimedia Commonsissa
Kaaviokuva tenoripasuunasta
Venttiilipasuunan venttiilit
Venttiilipasuuna
Tenoripasuuna ilman kvarttiventtiiliä
Bassopasunisti Petteri Saarnia Lappeenrannan linnoituksessa vuonna 2013
Nuori pasunisti ja muovinen ensipasuuna
Sōsuke Uno

| Sōsuke Uno> 宇野宗佑 |
| --- | --- |

Japanin pääministeri
 3. kesäkuuta 1989 – 10. elokuuta 1989  
Monarkki:  Akihito
Edeltäjä:  Noboru Takeshita
Seuraaja:  Toshiki Kaifu
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. elokuuta 1922 Moriyama, Japani
Kuollut: 19. toukokuuta 1998 (75 vuotta) Moriyama, Japani
Tiedot
Puolue:  Japanin liberaalidemokraattinen puolue
 Nimikirjoitus
Sōsuke Uno (jap. 宇野宗佑, 27. elokuuta 1922 – 19. toukokuuta 1998) oli japanilainen poliitikko, joka toimi maansa 75. pääministerinä vuonna 1989. Sōsuke Unon merkittävin teko oli kulutusveron säätäminen. Teko sai monet äänestäjät siirtymään sosialistipuolueen riveihin.
Sōsuke Uno joutui eroamaan kolmen kuukauden ministerikauden jälkeen seksiskandaalin takia. Naimisissa olevalla Unolla oli ollut suhde geishaan, joka ilmestyi julkisuuteen vaatimaan elatusapua. Eroamisen syynä ei pidetty niinkään uskottomuutta vaan kunniattomuutta; sitä, että Uno oli jättänyt rakastajattarensa taloudellisesti heitteille.
Olivia de Havilland

| Olivia de Havilland |
| --- | --- |
 Olivia de Havilland 1940
Henkilötiedot
Koko nimi:  Olivia Mary de Havilland
Syntynyt: 1. heinäkuuta 1916 Tokio, Japani
Kuollut: 26. heinäkuuta 2020 (104 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Marcus Goodrich  (vih. 1946; ero 1953)   Pierre Galante  (vih. 1955; ero 1979)
Lapset:  2
Sukulaiset:  Joan Fontaine (sisko)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1935–1988
Merkittävät roolit:   ”Arabella Bishop”  Kapteeni Blood  ”Marian-neito”  Robin Hoodin seikkailut  ”Melanie Hamilton Wilkes”  Tuulen viemää  ”Josephine Norris”  Kuolematon rakkaus  ”Virginia Cunningham”  Käärmeenpesä  ”Catherine Sloper”  Perijätär 
Palkinnot
  Parhaan nais­pää­osan Oscar  1946 Kuolematon rakkaus  1949 Perijätär  Parhaan nais­pää­osan Golden Globe  1949  Perijätär  katso lisää  
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.oliviadehavilland.net
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Olivia Mary de Havilland (1. heinäkuuta 1916 Tokio, Japani – 26. heinäkuuta 2020 Pariisi, Ranska) oli brittiläis-yhdys­valtalainen kahdesti Oscar-palkittu näyttelijä. Hän oli viimeinen elossa ollut Hollywoodin kulta-ajan filmi­tähti ja yksi aikansa johtavia nais­tähtiä. Hänen tunnetuin elo­kuvansa oli Tuulen viemää (1939), jossa hän näytteli yhtä pää­osista, Melanie Hamilton Wilkesiä.
De Havillandin ura kesti 53 vuotta, vuodesta 1935 vuoteen 1988. Hän esiintyi kaikkiaan 48 koko­illan elo­kuvassa ja kolmessa Broadway-näytelmässä. De Havilland sai urallaan viisi Oscar-ehdokkuutta, ja hän voitti kaksi parhaan nais­pää­osan palkintoa. Ensimmäisen Oscarin hän sai vuonna 1946 elokuvasta Kuolematon rakkaus ja toisen 1949 elo­kuvasta Perijätär. Uransa loppupuolella hän näytteli enimmäkseen televisiossa. De Havilland on saanut elo­kuva­urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle.
Lapsuus ja nuoruus

Olivia de Havilland syntyi Tokiossa brittiläisten vanhempien esikois­tyttärenä. Hänen isänsä oli asian­ajaja Walter de Havilland ja äiti näyttelijä Lilian Fontaine (o.s. Ruse). He olivat avioituneet vuonna 1914. De Havillandin sisko oli häntä 15 kuukautta nuorempi Joan Fontaine, josta tuli myös kuuluisa näyttelijä. Tytöt olivat syntymä­oikeutenaan Britannian kansalaisia. Olivian syntyessä hänen isänsä toimi englannin kielen professorina Tokion keisarillisessa yli­opistossa. Vanhempien avio­liitto kärsi Walterin uskottomuudesta, ja Lilian päätti palata tyttärineen takaisin Britanniaan vuonna 1919. Joanin sairastumisen vuoksi matka päättyi Kaliforniaan, jossa perhe asettui Saratogan kylään noin 80 kilo­metrin päähän San Franciscosta.
Sisarusten isä jätti lopulta perheen, palasi Japaniin ja avioitui talouden­hoitajansa kanssa. Lilian jäi lapsineen Kaliforniaan. Molemmat tytöt kasvatettiin taiteellisiksi, ja heidän äitinsä opetti heille näyttämö­taiteen alkeita. Olivia kävi lapsena baletti- ja pianotunneilla. Koulunsa hän kävi Saratoga Grammar Schoolissa, josta hän jatkoi Los Gatos High Schooliin. Hän oli hyvä oppilas ja menestyi luku­aineiden lisäksi niin koulu­näytelmissä kuin urheilussakin. Hän debytoi vuonna 1933 paikallisen harrastaja­teatterin näyttämöllä Liisa Ihmemaassa -näytelmän nimi­osassa, ja kesällä 1934 hän sai Puckin roolin Shakespearen Kesäyön unelmassa. Olivia esiintyi niin ikään koulu­näytelmissä Hannu ja Kerttu ja Venetsian kauppias.
Siskosten äiti Lilian avioitui George Fontainen kanssa vuonna 1925. Isä­puolen ankara asenne näyttelemistä kohtaan sai Olivian lähtemään kotoa lopullisesti. Hän muutti perhe­tuttavan luo ja näytteli koulussaan Elizabeth Bennetin roolin Jane Austenin romaanin Ylpeys ja ennakkoluulo näyttämö­sovituksessa.
Olivia valmistui high schoolista 18-vuotiaana vuonna 1934. Erinäisten sattumien kautta hänelle tarjottiin Hermian roolia Kesäyön unelmassa, jonka ensi-ilta oli Hollywood Bowlissa. Kyseessä oli de Havillandin ensimmäinen rooli ammattilais­teatterissa. Näytelmän maineikas ohjaaja Max Reinhardt tarjosi Olivialle samaa roolia myös elo­kuva­sovituksesta, jonka hän ohjaisi Warner Bros. -yhtiölle. Tuolloin opettajan uraa suunnitellut Olivia empi aluksi, sillä hänet oli hyväksytty Oaklandin Mills Collegeen, mutta suostui lopulta viisi­vuotiseen sopimukseen Warner Brosin kanssa.
Ura > Epookkielokuvien tähti

De Havilland aloitti elo­kuva­näyttelijän uransa Warner Bros. -studion alaisuudessa vuonna 1935. Hänen aloitus­palkkansa oli 200 dollaria viikossa, ja hänen ensimmäinen roolinsa oli jo teatteri­lavalta tuttu Hermia Kesäyön unelman elo­kuva­sovituksessa. De Havilland opetteli filmi­näyttelemisen tekniikkaa ja sai rooli­suorituksestaan kiittävää palautetta. Seuraavaksi hän näytteli mies­päähenkilön ihastuksen kohdetta kahdessa komediaelokuvassa. Vaikka de Havilland tyypiteltiin usein juuri viehättäväksi sankarittareksi, hän ei itse pitänyt sen tyyppisistä rooleista.
De Havillandilla oli seuraavaksi naispääosa historiallisessa puku­draamassa Kapteeni Blood (1935). Hänen vasta­näyttelijänään oli aiemmin statistina toiminut Errol Flynn. De Havilland näytteli läpi­murto­roolissaan vahvatahtoista Arabellaa ja sopi hyvin osaan elegantin ja aristo­kraattisen olemuksensa vuoksi. Flynnin ja de Havillandin välinen kemia valko­kankaalla sekä heidän kunnioituksensa toisiaan kohtaan toimivat pohjana heidän yhteis­työlleen vielä seitsemässä elo­kuvassa. Kapteeni Blood oli de Havillandin ensimmäinen todellinen menestys­elo­kuva, joka sai neljä Oscar-ehdokkuutta.
Vuonna 1936 de Havillandilla oli naispääosat kahdessa epookki­draamassa: Seikkailija – Anthony Adverse vasta­näyttelijänään Fredric March ja Ne 600 urhoollista, joka oli de Havillandin ja Flynnin toinen yhteis­elo­kuva. Ensin mainittu sai kaikkiaan kuusi Oscar-ehdokkuutta, muun muassa parhaan elo­kuvan kategoriassa. De Havilland näytteli viatonta tyttöä, josta tarinan kuluessa tulee menestynyt ooppera­tähti Mademoiselle Georges. Kriitikot suhtautuivat kaksi­jakoisesti hänen rooli­suoritukseensa. Elokuvan Ne 600 urhoollista ohjasi Kapteeni Bloodin ohjannut Michael Curtiz. Krimin sotaan ajoittuvasta elo­kuvasta tuli yleisö­menestys. Samana vuonna de Havilland neuvotteli itselleen palkan­korotuksen ja seitsen­vuotiseksi pidennetyn sopimuksen Warnerin kanssa.
Epookki­elokuvien jälkeen seurasi kolme komediaa: Kevättä ilmassa, Jälkeen puoliyön ja Suuri Garrick, jotka ilmestyivät 1937. De Havilland teki näissä elokuvissa tyypilliset kiltin ja rakastuvan tytön roolit, ja arvostelijat kehuivat hänen suorituksiaan. Seuraavana vuonna ilmestyi Curtizin ohjaama Kulta­kuumeen ajoilta, joka oli de Havillandin ensimmäinen Technicolor-elo­kuva. Tähti­pari de Havillandin ja Flynnin suurin yhteinen menestys­elo­kuva sai ensi-iltansa touko­kuussa 1938. Sen kuvaukset oli aloitettu syys­kuussa 1937 ja saatu päätökseen tammi­kuuhun mennessä. Epookki­elo­kuvassa Robin Hoodin seikkailut de Havilland näytteli Marian-neitoa, joka on yhtä lailla kaunis kuin älykäskin. Elo­kuva nosti de Havillandin tähti­asemaa, mutta ei tuonut hänelle haastavampia rooleja Warner Brosilla. Hänen seuraavat osansa olivat pinnallisia rikkaita tyttöjä kahdessa komediassa, joiden ensi-ilta oli vuonna 1938. De Havilland oli kuitenkin väsynyt esittämään persoonattomina pitämiään ingénue-rooleja ja toivoi haasteellisempia tehtäviä.
Ura > Sotavuodet

Toisen maailman­sodan vuosina de Havilland osallistui monenlaisiin sota­ponnistuksiin. Touko­kuussa 1942 hän myi valtion sota­obligaatioita Hollywood Victory Caravan -kiertueella. Vuonna 1943 hän lähti USO-järjestön kiertueelle Oseanian saari­valtioihin, joissa hän tapasi haavoittuneita sotilaita ja vieraili jopa eristettyjen saarten etu­rintamilla. Saarille matkustettiin huono­kuntoisella lento­koneella, ja de Havilland joutui keuhkokuumeen takia viettämään muutaman päivän kenttä­sairaalassa. De Havilland vieraili myös Hollywoodin sotilas­kanttiinissa sekä sota­sairaaloiden psykiatrisilla osastoilla ympäri Yhdys­valtoja.
Yksi de Havillandin viimeisistä rooleista Warnerilla oli romanttisessa komediassa Rakkaus piileskelee (1943). Hän esitti eurooppalaista prinsessaa, joka etsii itselleen avio­miestä Yhdys­valloista. De Havilland piti sitä yhtenä harvoista ”kunnollisista” rooleista, joita oli Warnerilta saanut. Kriitikot kehuivat hänen suoritustaan, ja elo­kuva oli lippu­kassa­menestys.
Vuonna 1943 de Havillandin seitsen­vuotinen sopimus Warnerin kanssa päättyi. Studio kuitenkin lisäsi sopimukseen vielä puoli vuotta, eli sen ajan­jakson jonka de Havilland oli ollut hyllytettynä. Tuohon aikaan Kalifornian laki oletetusti salli, että sopimus­näyttelijä voitiin hyllyttää studiosta työstä kieltäytyessä ja tauko voitiin lisätä sopimuksen voimassa­olo­aikaan. Laki­miehensä neuvosta de Havilland vei asian oikeuteen ja nosti elo­kuussa 1943 syytteen Warner Brosia vastaan. Kalifornian työ­lain­säädännön pykälän 2855 perusteella sopimus ei voinut sitoa häntä voimassa­olo­ajan yli. Kalifornian hovi­oikeus oli de Havillandin puolella, mutta Warner Bros. valitti asiasta. De Havilland voitti jutun noin vuoden kestäneen oikeus­kiistan jälkeen, ja studion oli vapautettava hänet alaisuudestaan. Samalla kaikkiin elo­kuva-alan sopimuksiin otettiin käytännöksi niiden sovitun pituuden noudattaminen. Kyseinen käytäntö tunnetaan De Havillandin lakina. Voitokkaan oikeusjutun jälkeen de Havilland ei tehnyt elo­kuvia lähes kahteen vuoteen, sillä hän oli joutunut elo­kuva­yhtiöiden mustalle listalle.
De Havilland sai Yhdys­valtain kansalaisuuden marras­kuussa 1941.
Ura > Uusi sopimus ja palkitut roolit

Kesällä 1945 de Havilland allekirjoitti uuden sopimuksen Paramount Picturesin kanssa ja alkoi kuvata elo­kuvaa Kuolematon rakkaus (1946). Hän esitti nais­pää­osassa naimatonta äitiä, joka antaa lapsensa adoptioon ja yrittää koko loppu­elämänsä ajan perua päätöksensä. Elo­kuvassa de Havilland sai näyteltäväkseen ”kokonaisen” roolin; hän tulkitsi Jody Norrisia eri ikä­vaiheissa, nuorena ja viattomana tyttönä sekä keski-ikäisenä, yritykselleen omistautuvana liike­naisena. Roolia varten de Havilland opiskeli stanislavskilaista näyttelemis­metodia. Hän voitti vuonna 1947 roolistaan ensimmäisen Oscar-palkintonsa.
De Havillandin toinen merkittävä elokuva vuodelta 1946 oli psykologinen trilleri Pimeä peili. Hän teki siinä erittäin haastavan kaksois­roolin kaksosina, joista toinen on normaali ja toinen psykoottinen. De Havilland sai suorituksestaan kiittävät arviot, mutta itse elo­kuva ei vakuuttanut kriitikoita. Vuonna 1948 de Havilland teki yhden uransa vaikeimmista rooleista elo­kuvassa Käärmeenpesä. Se oli realistinen kuvaus mieli­sairaaloiden karuista olosuhteista. De Havilland näytteli Virginia Cunninghamia, joka joutuu parantolaan saatuaan hermo­romahduksen. Hän valmistautui rooliinsa huolellisesti; hän tapasi psykiatreja ja tutustui mieli­sairaala­potilaiden arkeen. De Havilland oli tästä roolista kolmannen kerran Oscar-ehdokkaana ja voitti New York Film Critics Circle -palkinnon. Hän sai myös parhaan nais­näyttelijän Volpi Cup -palkinnon Venetsian elo­kuva­juhlilla.
De Havilland ja Montgomery Clift näyttelivät vuonna 1949 pää­rooleja William Wylerin ohjaamassa historiallisessa draamassa Perijätär. De Havilland tulkitsi nuorta, ujoa tyttöä, josta tarinan kuluessa kasvaa varautunut aikuinen nainen. Hän sai näyttelijän­työstään jälleen ylistävää palautetta ja voitti muun muassa parhaan nais­pää­osan Golden Globen sekä toisen Oscarinsa. Esikois­poikansa syntymän jälkeen de Havilland piti taukoa ja muutti vuonna 1950 New Yorkiin perheensä kanssa. Tuolloin hän kieltäytyi Blanche DuBois’n roolista elo­kuvassa Viettelyksen vaunu (1951). Osan sai Vivien Leigh, joka palkittiin Oscarilla suorituksestaan.
New Yorkissa de Havilland debytoi Broadwaylla Shakespearen klassikko­näytelmässä Romeo ja Julia. Kriitikoiden mielestä 35-vuotias de Havilland oli Julian osaan liian vanha. Näytelmä menestyi heikosti ja lopetettiin jo 45 näytöksen jälkeen. Seuraavaksi de Havilland otti vastaan pää­osan George Bernard Shaw’n komediassa Candida, jonka ensi-ilta oli Broadwaylla huhti­kuussa 1952. Noin kolmen­kymmenen näytöksen jälkeen hän lähti pitkälle kiertueelle, jolla näytelmää esitettiin 323 kertaa usein loppuun­myydyille katsomoille. Candida sai kriitikoilta risti­riitaisen vastaan­oton, mutta de Havilland sai myönteistä palautetta roolistaan. Suurten ura­saavutusten ohessa de Havillandin ja hänen ensimmäisen avio­miehensä, Marcus Goodrichin liitto oli alkanut rakoilla. Vuonna 1952 de Havilland haki eroa, joka tuli voimaan seuraavana vuonna.
Ura > Elämä Pariisissa

De Havilland tapasi Cannesin elo­kuva­juhlilla vuonna 1953 ranskalaisen toimittajan Pierre Galanten, ja he avioituivat 1955. Uuden liiton myötä de Havilland muutti Pariisiin, jossa hän asui 65 vuotta. Hän matkusteli yhä paljon töiden perässä, vaikkei enää palannutkaan entiseen työ­tahtiinsa. De Havilland palasi valko­kankaalle Espanjan kuninkaallisista kertovassa elo­kuvassa Luostarin vanki (1955), joka kuvattiin pää­osin Segoviassa. Elokuvan heikkouksia olivat liian mutkikas juoni ja liiallinen dia­logi. De Havilland esiintyi 1950-luvun jälki­puoliskolla kaikkiaan viidessä elo­kuvassa, joista useimmat olivat kehnoja. Poikkeus oli vuonna 1958 ensi-iltaan tullut lämmin­henkinen western Ylpeä kapinallinen, jossa de Havilland näytteli jälleen Michael Curtizin ohjauksessa. Elo­kuva sai kiittävän vastaan­oton niin yleisöltä kuin kriitikoiltakin.
De Havilland teki 1960-luvun parhaisiin kuuluvan rooli­suorituksensa elo­kuvassa Kohtaus Firenzessä (1962), joka sai erinomaiset arvostelut. Vuoden 1962 alussa de Havilland matkusti New Yorkiin esiintyäkseen kolmannessa Broadway-näytelmässään A Gift of Time, jossa hän teki suuren roolin Henry Fondan esittämän kuolevan miehen vaimona. Näytelmää esitettiin 90 kertaa, ja lehdet ylistivät de Havillandin tunteikasta rooli­työtä. Niin ikään 1962 ilmestyi de Havillandin bestseller-kirja Every Frenchman Has One, jossa hän kuvailee kepeästi ja viihdyttävästi sopeutumistaan ranskalaiseen elämän­tapaan. Kirjan ensimmäinen painos myytiin loppuun jo ennen sen julkaisua.
Ura > Myöhempi ura

De Havilland teki vuonna 1964 viimeiset pää­roolinsa valko­kankaalla kahdessa trillerissä. Näistä ensimmäinen oli Robert Aldrichin ohjaama Murha asuu sydämessä, johon de Havilland suostui vasta­hakoisesti Joan Crawfordin jätettyä projektin. Hänen rooli­hahmonsa oli julma juonittelija, mutta saman vuoden Kiikissä-elo­kuvassa hän puolestaan näytteli uhria. Murha asuu sydämessä sai pää­osin myönteisen vastaan­oton ja seitsemän Oscar-ehdokkuutta. De Havillandin vasta­näyttelijänä oli hänen läheinen ystävänsä Bette Davis. Hänen hillitty esiintymisensä oli sopiva vasta­paino Davisin kiivaudelle.
Ikääntyvien Hollywood-tähtien oli 1960-luvulla vaikea enää saada filmirooleja, minkä de Havilland sai myös kokea. Elo­kuva­töiden hiipuessa hän sai rooli­tehtäviä televisiosta. Hänen ensimmäinen projektinsa uudessa mediassa oli vuoden 1966 televisio­näytelmä Noon Wine. Traaginen näytelmä sekä de Havillandin suoritus saivat hyvän vastaan­oton.
1970-luvulla de Havillandin filmi­roolit kutistuivat sivu­osiksi ja cameo-esiintymisiksi. Eräs hänen viimeisiä valko­kangas­roolejaan oli rikkaan, uhka­peliä rakastavan Emily Livingstonin osa katastrofi­elo­kuvassa Kaappaus Bermudan kolmiossa (1977), jossa hän näytteli pää­osaa esittäneen Jack Lemmonin rinnalla. Televisiossa de Havilland ja Henry Fonda työskentelivät vielä kerran yhdessä kaksi­osaisessa vuoden 1979 minisarjassa Juuret – Seuraavat suku­polvet. Samana vuonna hän teki viimeisen roolinsa valko­kankaalla elo­kuvassa Viides muskettisoturi. De Havilland aloitti puhe­kiertueen, joka sijoittui eri kaupunkeihin Yhdys­valloissa. De Havilland muisteli puheissaan elämäänsä ja näyttelijän­uraansa sekä muuttoaan New Yorkista Pariisiin, tai ”Tähtien kaupungista Valon kaupunkiin”, kuten hän itse asian ilmaisi.
1980-luvulla de Havilland esiintyi muun muassa Agatha Christien romaaniin perustuvassa televisio­elo­kuvassa Murder Is Easy (1982) sekä mini­sarjassa North and South, Book II (1986). Hän näytteli myös keisarinna Maria Fjodorovnaa televisio­elo­kuvassa Anastasia (1986), ja palkittiin rooli­suorituksestaan Golden Globella. De Havillandin viimeiseksi rooliksi jäi Bessie-täti vuoden 1988 televisio­elo­kuvassa Vuosi­sadan rakkaus­tarina, johon hän päätti puoli vuosi­sataa kestäneen näyttelijän­uransa.
Eläkevuodet ja muistaminen

Elo­kuva­uran jälkeen de Havilland eli hiljais­eloa Pariisissa, mutta esiintyi silloin tällöin julkisuudessa vielä eläkkeelläkin. Hän esitteli voittajat vuoden 2003 Oscar-gaalassa, ja sai yleisöltä seisovat aplodit. De Havilland oli 1990-luvulta alkaen mukana Tuulen viemään uusinta­ensi-illoissa. Vuonna 2006 hän teki 90-vuotis­päivänsä kunniaksi esiintymisen Yhdysvaltain elokuva-akatemiassa. Vuonna 2008 presidentti George W. Bush myönsi de Havillandille National Medal of Arts -taide­mitalin.
Syys­kuussa 2010 de Havilland sai Ranskassa Kunnialegioonan kunnia­merkin. Seuraavana vuonna hän osallistui César-palkinto­gaalaan. 1. heinä­kuuta 2016 de Havilland juhli sata­vuotis­päiväänsä. Kesä­kuussa 2017 kuningatar Elisabet II aateloi hänet Brittiläisen imperiumin ritari­kunnan arvo­nimellä, kaksi viikkoa ennen hänen 101. syntymä­päiväänsä.
De Havilland kuoli 104-vuotiaana kotonaan Pariisissa 26. heinä­kuuta 2020. Hänen hautajaisensa pidettiin 2. elo­kuuta, minkä jälkeen hänet tuhkattiin Père-Lachaisen hautausmaan krematoriossa. De Havillandin uurna on haudattu suku­hautaan Guernseyn saarelle.