stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sintašta
Kalmistot > Kalmistojen sijainnit ja niiden nimitykset

Linnoituksen jäännöksien pohjoispuolella sijaitsee jokilaakson alarinteessä viisi kalmistoa, jotka esitellään alla. Suurin niistä on Sintašta mogila (tai ven. Синташтинский могильник, Sintaštinski mogilinik) eli ”kalmisto” (lyhennetään tässä SM), jossa on 40 hautausta. Tämän kalmiston pohjoisreunasta alkaa alueen suurin hautakumpu, joita kutsutaan Venäjällä kurgaaniksi. Suuren kurgaanin venäläinen nimitys on Sintašta bolšoi kurgan, joka lyhennetään tässä SB. Suuren kurgaanin pohjoispuolella sijaitsevan kukkulan ympäristössä on vielä kolme pienempää kalmistoa, joita merkitään tunnuksilla SI, SII ja SIII (Sintašta I jne.). Kalmistoista on tutkittu yhteensä 67 hautaa, joista on löytynyt 200–250 vainajan luurankoa. Vaikka vainajia on paljon, ei se ole oikeassa suhteessa asuinpaikan väestöön nähden. Otaksutaan, että Sintaštassa olisi asunut useampi sata ihmistä kerrallaan muutama sata vuotta. Väestön vainajista vain osa sai kalmistoissa näkyvän rituaalihautaamisen ja muut haudattiin muualle ehkä vaatimattomasti kuoppahautaan ilman näkyviä hauta-antimia.
Kalmistot > Sintašta mogila

Sintašta mogila (SM) on tasaisen maan kalmisto, josta on tutkittu 40 hautausta. Se on aavistuksen vanhempi kuin osittain sen päälle rakennettu Suuri kurgaani (SB, alempana). Haudat ovat olleet maanalaisia hautakammioita, jotka on rakennettu salvotuista hirsistä, ja hauta on katettu hirsikatolla, kivillä ja maa-aineksella. Kalmiston haudat ovat antaneet tutkijoille paljon tietoa sintaštalaisten käsityötaidoista, yhteisön hierarkiasta ja taisteluvälineistä. Kalmistossa on lisäksi seitsemän sotavaunuhautaa, jotka osaltaan valottavat heidänselvennä taistelutaktiikkaansa ja hevosten hyötykäyttöä.
Sotavaunuhautauksia on seitsemän, ja kussakin haudassa on vain yksi sotavaunu. Sotavaunuhaudat ovat SM-4 (hauta numero 4), SM-5, SM-12, SM-16, SM-19, SM-28 ja SM-30. Hautojen rakenteita tutkittaessa on tultu siihen tulokseen, että ne ovat vaununkuljettajien hautauksia. Hautakammiossa onkin yleensä sijainnut vaunun kuljettajaksi tulkittu tai kuljettajiksi tulkittuja henkilöitä, vaunujen kaksi hevosta vaunujen aisan sivuilla, paljon kupari- tai pronssiaseita sekä muita hauta-antimia. Sotavaunuhautojen sisältö on varsin runsas, ja vainajaa on selvästi arvostettu. Hautaukseen on jätetty eläinuhreja, joiden luiset jäänteet löytyvät samasta haudasta tai sen vierestä. Hautaan SM-5 on uhrattu mukaan kahdeksan hevosta.
Osa haudoista on ajoitettu haudasta löytyneiden puunkappaleiden jäänteiden perusteella. Ajoitukset ovat: 1740–1520 eaa. (hauta SM-5), 2900–2620 eaa. (SM-11), 2200–1650 eaa. (SM-19), 2400–1970 eaa. (SM-28) ja 2900–2450 eaa. (SM-39). Ihmetystä on herättänyt, että ajoitukset vaihtelevat paljon. Esimerkiksi hauta SM-39 on kovin vanha verrattuna koko kulttuurin muihin ajoituksiin. On pohdittu, onko kalmistoon haudattu jo ennen sintaštalaisten tuloa, sillä asuinpaikan alta on löydetty Poltavkan kulttuurin jäänteitä. Toisaalta sotavaunuhautaus SM-5 on nuori. Asuttiinko asuinpaikassa vielä näinkin myöhään?
Kalmistot > Sintašta bolšoi kurgan

Kurgaani (SB) on saanut lisänimen suuri (ven. большой, bolšoi), koska se on valtavan kokoinen. Kurgaanin pohja on lähes ympyrä, jonka halkaisija on 85 metriä. Kurgaanin nykyinen korkeus on 4,5 metriä, mutta se on voinut olla aikoinaan korkeampikin. Hauta on ryöstetty jo antiikin aikana, mikä on ollut tutkimuksen kannalta onnetonta. Näin loisteliaasta haudasta olisi voinut löytää mielenkiintoisia asioita. Mikäli sen jäänteet on tulkittu oikein, on kurgaaniin haudattu vain yksi ihminen. Hänet on laitettu maahan kurganin keskellä sijainneeseen maanalaiseen hautakammioon, joka on kulttuurin tavan mukaisesti rakennettu salvotuista hirsistä. Kammio on lopulta peitetty hirsillä ja niiden päälle on ladottu kiviä ja maata. Lopulta haudan ympäristö on peitetty yli 40 metrin säteeltä usean metrin kerroksella maakerroksella. Kurgaanin rakentamiseen on arveltu kuluneen 3 000 miestyöpäivää.
Kurgaanin läheltä on löytynyt maahan peitettyjä eläimen päitä. Löytöä kutsutaan nimellä Sacrifal Complex 1. Se on ollut puoli metriä syvä kuoppa, jonne on aseteltu päitä ja kavioita kuudelta hevoselta, neljältä naudalta ja kahdelta pässiltä. Nämä oli aseteltu kahteen riviin, kasvot vastakkain, nurin käännetyn keraamisen astian ympärille. On laskettu, että näistä eläimistä on voitu valmistaa 2 700 kilogrammaa liharuokaa noin 3 000 vieraalle, jolloin kukin sain 0,9 kilogrammaa lihaa. Monet liittävät uhrikuopan antimet ja kurgaanin rakentamisen toisiinsa, vaikka kelvollinen selitys olisi myös hautajaisvieraiden tavanomainen keskitseminen.
Kurgaanin hautaaminen on yritetty ajoittaa maan alta löytyneiden koivupuun jäänteiden avulla. Saatuja ajoituksia ovat: 2140–1970 eaa., 1890–1740eaa. ja 1610–1450 eaa. Nämäkin ajoitukset vaihtelevat paljon, vaikka on kyse yhdestä hautauksesta.
Kalmistot > Sintašta I

Sintašta I (SI) keskikokoinen kurgaani, jonka pohjan halkaisija on 32 metriä. Se sijaitsee aivan Suuren kurgaanin vieressä sen pohjoispuolella. Maakummun korkeus on kuitenkin vain metri. Sen alta on tutkittu 15 hautausta.
Kalmistot > Sintašta II

Sintašta II (SII) on pieni tasaisen maan kalmisto, josta on tutkittu 10 hautausta. Se sijaitsee joen rinteiden yläpäässä aivan kalmiston Sintašta III länsipuolella.
Kalmistot > Sintašta III

Sintašta III (SIII) pieni kurgaani, jonka pohjan halkaisija on 16 metriä. Kurgaanin keskellä sijaitsee viiden vainajan yhteishautaus, joka onkin kurgaanin ainoa hauta. Kurhaani sijaitsee mäen huipulla.
Ajoitus

Radiohiiliajoitukset antavat varsin eriaikaisia ajoituksia alkaen 2800 eaa. Tämän on katsottu olleen mahdollista, koska paikalla asusti ensin Poltavkan kulttuurin väestöä. Heidän asumisensa jäänteitä on löydetty linnoituksen alta, joten sintaštalaiset rakensivat linnoituksen sen päälle joskus 2100 eaa. ja jatkoivat asumista siinä 2100–1600 eaa. Pääosa ajoituksista jäävät 2100–1800 eaa. välille.
Ympäristö

Sintaštan lähellä sijaitsee Tobolijoen sivujoen Želkuarjoen valuma-alueella vielä kolme muutakin Sintastan kulttuurin asuinpaikkaa. Sintašta 2 sijaitsee yhdessä Andrejevskojen asuinpaikan kanssa joen alajuoksulla. Joen pääuoman sivujoella Bersuatin varrella on Bersuatin asuinpaikka yhtä kaukana Sintaštasta kuin Sintašta 2. Vastakkaisella suunnalla, mutta edellisten kanssa yhtä kaukana, sijaitsee kuuluisa Arkaim Uraljokeen laskevan Bolšoi Karagankan varrella.
Linnoitettuja sintaštastalaisia asuinpaikkoja tunnetaan siis lähes 30 ja ne kattavat 400×150 kilometriä laajan alueen Uraljoen ja Toboljoen yhteisiä latva-alueita. Tätä kokonaisuutta on kutsuttu Gennadi Zdanovitšin käyttämällä termillä engl. Country of Towns/Cities ja ilmiö on ollut aron alueella pronssikaudella poikkeuksellinen. Muu aron väestö vietti liikkuvaa nomadielämää karjaansa paimentaen. Heillä oli tapana siirtyä vuodenaikojen mukaan otollisille alueille, missä karvaa saattoi ruokkia. Sintaštalaiset olivat todennäköisesti valinneet kiinteän asumispaikan strategian, jolloin he joutuivat puolustamaan asuinpaikkaansa liikkuvalta väestöltä.
Kirjallisuutta

Gening, V.F. & Zdanovich, G.B. & Gening, V.V. (Генинг, В.Ф. & Зданович, Г.Б. & Генинг, В.В.): Синташта: археологические памятники арийских племен Урало-Казахстанских степей.  (Sintashta: archaeological sites of the Aryan tribes of the Ural-Kazakhstan Steppe)  Tšeljabinsk, Venäjä:  Южно-Уральское книжное изд-во, 1992.  ISBN 5-7688-0577-X  (venäjäksi)
Fuzhou

| Fuzhou (福州) |
| --- | --- |

 Fuzhou
 Koordinaatit: 26°04′34″N, 119°18′23″E 
Valtio:  Kiina
Maakunta:  Fujian
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Prefektuuritason kaupunki
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  12 177 km²
Väkiluku (2010):  7 115 370
 – Väestötiheys:  584 as./km²
 
 www.fuzhou.gov.cn 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fuzhou (kiin.: 福州; pinyin: Fúzhōu) on Fujianin maakunnan pääkaupunki Kiinassa. Kaupunki on ollut merkittävä satamakaupunki Tang-dynastia ajalta 600-luvulta saakka. Fuzhou oli yksi viidestä niin sanotusta sopimussatamasta, jotka avattiin ulkomaisille kauppiaille Nanjingin sopimuksella vuonna 1842. Fuzhou Changlen kansainvälinen lentoasema palvelee aluetta.
Kaupungissa oli 7 115 370 asukasta vuonna 2010.
Ilmasto

Fuzhoussa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan subtrooppinen kostea ilmasto. Vuoden keskilämpötila on noin 20 °C ja keskimääräinen sademäärä 1 360 millimetriä. Heinäkuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 29 °C. Viilein kuukausi on helmikuu, jolloin keskilämpötila on noin 11 °C. Sateisin kuukausi on kesäkuu, jolloin sataa keskimäärin noin 210 millimetriä. Joulukuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 38 millimetriä.
Historia

Arkeologien ja historioitsijoiden mukaan nykyisen Fuzhoun paikalla on ollut kaupunkiasutusta jo Minyuen kuningaskunnan ajoilta lähtien. Minyuen kuningaskuntaa seurasi Qin-dynastia 200-luvulla eaa. jolloin paikallinen hallintojärjestelmä kiinalaistui. Fuzhoun ensimmäinen kaupunginmuuri rakennettiin vuonna 202 eaa. Han-dynastian perustajan Liu Bangin valtakaudella. Tuolloin Liu antoi luvan Minyuen kuningas Wuzhulle perustaa pääkaupunkinsa Yen nykyisen Fuzhoun paikalle. Song-dynastian (960–1279 jaa.) valtakaudella kaupunki alkoi ottaa osaa kansainväliseen kauppaan. Marco Polon sanotaan vierailleen kaupungissa ja hän hämmästeli kaupungin suurta ulkomaalaisten ja etenkin eteläaasialaisten kauppiaiden joukkoa. Kaupan ohella Fuzhou oli yksi buddhalaisuuden keskuksista ja kaupungissa on edelleen jäljellä useita vanhoja temppeleitä ja pagodeja.
Fuzhoun nykyhistorian voidaan katsoa alkaneen vuodesta 1842, jolloin kaupungista tuli yksi sopimussatamista, jotka avattiin ulkomaalaisille kauppiaille Kiinan häviämän ensimmäisen oopiumisodan jälkeen. Kaupunki vaurastui ja siitä tuli myös Kiinan nykyaikaistamisen keskus. Vuonna 1867 perustettiin Fuzhoun telakka. Sen yhteydessä toimi laivastoakatemia, jossa opiskeltiin länsimaista teknologiaa ja eurooppalaisia kieliä. Eräs laitoksen opiskelija oli Yan Fu, joka toi sittemmin darwinismin Kiinaan. Fuzhou säilyi sittemmin taloudellisena keskuksena 1950-luvulle saakka ja kaupungin nopea teollistuminen alkoi vuodesta 1958. Vuonna 2004 kaupungista tehtiin erikoistalousalue.
Väestö ja talous

Vuoden 2020 väestönlaskennassa Fuzhoun väkiluku oli 8291268, josta 72,49 prosenttia asui kaupunkialueella. Vähemmistökansallisuuksien osuus väestöstä oli 1,96 prosenttia; suurin vähemmistö ovat shet. Hukou-järjestelmässä Fuzhouhun oli vuonna 2023 rekisteröity noin 7,288 miljoonaa henkilöä. Kaupungin bruttokansantuote vuonna 2022 oli noin 1,23 yuania. Vuotuiset keskitulot olivat kaupunkialueella 55638 yuania ja maaseudulla 26826 yuania.
Kulttuuri

Fuzhoun murre, jota kutsutaan joskus nimellä hokchiew, on yksi min-kiinan itäisistä murteista. Kielitieteilijöiden mukaan murre on saanut vaikutteita Minyuen kuningaskunnassa aikanaan puhutusta kielestä ja siinä on myös säilynyt joitakin vanhoja kiinan kielen piirteitä. 1800- ja 1900-luvuilla maastamuuttajat veivät murteen mukanaan ja sitä puhutaan edelleen osissa Kaakkois-Aasiaa ja muuta maailmaa. Kouluissa opiskellaan nykyisin mandariinikiinaa ja murteen säilymisestä on esitetty huolia. Min-keittiötä Fuzhoussa pidetään yhtenä kahdeksasta suuresta keittiöstä Kiinassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fuzhou Wikimedia Commonsissa
Kaupungin verkkosivut (kiinaksi)
Jasmine and Tea Culture System of Fuzhou City (GIAHS proposal, pdf) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (fao.org)
| n k  Kiinan alueiden pääkaupungit |
| --- | --- |
Kansallinen:  PRC Peking  ROC Taipei 
Maakunnat:  AH Hefei  FJ Fuzhou  GD Kanton  GS Lanzhou  GZ Guiyang  HA Zhengzhou  HB Wuhan  HE Shijiazhuang  HI Haikou  HL Harbin  HN Changsha  JL Changchun  JS Nanjing  JX Nanchang  LN Shenyang  QH Xining  SC Chengdu  SD Jinan  SN Xi’an  SX Taiyuan  YN Kunming  ZJ Hangzhou 
Autonomiset alueet:  GX Nanning  NM Hohhot  NX Yinchuan  XJ Ürümqi  XZ Lhasa 
Itsehallinnolliset kunnat:  BJ Tongzhou  CQ Yuzhong  SH Huangpu  TJ Hexi 
Erityishallintoalueet:  HK Hongkong  MO Macao 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Muut:  IdRef 
Fuzhouta piirroksessa 1850-luvun paikkeilta.
Taijiangin kaupunginosaa.
Asuntopolitiikka (lehti)

Asuntopolitiikka oli suomalainen asuntopoliittinen mielipidelehti, jota Väestöliiton asuntoasiaintoimisto alkoi julkaista vuonna 1950. Kahdeksansivuista lehteä julkaistiin neljä kertaa vuodessa ja sitä jaettiin ilmaiseksi rakentamiseen kytköksissä oleville päätöksentekijöille ja arkkitehdeille. Lehden toimituksen mukaan Asuntopolitiikan oli tarkoitus tarjota päätöksentekijöille tietoa ”asuntokysymyksen alalla tapahtuvasta vilkaasta kehityksestä” niin maailmalta kuin kotimaasta. Lehden sivuilla esitettiin läpi 1950-luvun kärkkäitä vaatimuksia rakentamiseen, kaavoittamiseen ja asuntorahoittamiseen liittyvän lainsäädännön kehittämiseksi. Asuntopolitiikka ajoi nimenomaan kaupunkien asuntorakentamisen tehostamista sekä vuonna 1949 säädettyjen arava-lakien jatkamista.
Lehden ensimmäinen päätoimittaja oli Yrjö Kouti (tuolloin Kankaanpää). Vuonna 1953 päätoimittajaksi tuli Heikki von Hertzen. Toimituskuntaan kuuluivat muun muassa Otto-Iivari Meurman, Alvar Aalto, Gunnar Modeen, Maiju Gebhard ja Esko Suhonen.
Heti lehden ensimmäisessä numerossa Helsingin kaupungille esitettiin 10-kohtainen esityslista, jossa muun muassa vaadittiin laadittavan sellainen asuntotuotanto-ohjelma, jonka puitteissa rakennettavista asuinalueista muodostuisi alusta alkaen ”elinkelpoisia asumalähiöitä”. Lehti piti huonona asuntopolitiikkana ja kaupunkirakentamisena muun muassa Helsingin ensimmäisiä arava-taloja Mannerheimintien ja Keskuspuiston välillä. Ankaraa kritiikkiä sai osakseen myös Sörnäisten ja Kallion saneeraussuunnitelmat.
Astragaali

Piirros astragaalista.
Astragaali (m.kreik. ἀστράγαλος, astragalos, ’luunikama’) on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ja yleisesti klassista arkkitehtuuria edustavissa rakennuksissa kapea, poikkileikkaukseltaan puolipyöreä lista, joka erottaa kapiteelin eli pylväänpään pylvään varresta ja joskus myös varren baasista eli jalustasta. Astragaaleja käytettiin erityisesti korinttilaisessa pylväsjärjestelmässä, jossa sellainen sijaitsi pylväässä heti kalathoksen alapuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta astragaali Wikimedia Commonsissa
Assaminpensasviiriäinen

| Assaminpensasviiriäinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Linnut  Aves
Lahko::  Kanalinnut  Galliformes
Heimo::  Aitokanat  Phasianidae
Suku::  Pensasviiriäiset  Perdicula
Laji::  manipurensis
Kaksiosainen nimi
 Perdicula manipurensis  (Hume, 1880) 
Alalajit
 P. p. gilliardi  P. p. pauxi 
Katso myös
   Assaminpensasviiriäinen Wikispeciesissä   Assaminpensasviiriäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKVirheellinen IUCN-arvo: 
Assaminpensasviiriäinen (Perdicula manipurensis) on Etelä-Aasiassa tavattava uhanalainen kanalintulaji.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan assaminpensasviiriäinen on noin 20 cm pitkä. Selästään laji on tumman harmaa mustin kuvioinnein ja vatsastaan kellertävä mustin merkein. Assaminpensasviiriäiset naama on punainen ja naamassa on heikko kellertävä juova.
Levinneisyys ja elintavat

Assaminpensasviiriäistä tavataan Intiasta ja Bangladeshista. Lajin elinympäristöä ovat kosteat ruohomaat, erityisesti korkeita ruohoja kasvavat alueet, ja toisinaan myös suot. Lintu liikkuu tyypillisesti pieninä ryhminä. Assaminpensasviiriäisen lisääntymiskausi on tammikuusta toukokuulle.
Assaminpensasviiriäistä uhkaavat elinympäristön väheneminen teeplantaasien lisääntymisen ja karjankasvatuksen vuoksi. Lajista ei ollut varmistettuja havaintoja vuosien 1932–2006 välillä ja sen luultiin jo kuolleen sukupuuttoon. Laji löydettiin uudelleen heinäkuussa 2006 Assamista Intiasta. Nykyisen kannan kooksi arvioidaan alle 200 täysikasvuista yksilöä.
Ateena 1375 -maalari

| Ateena 1375 -maalari |
| --- | --- |
 Maalarille nimen antanut Ateena 1375 -kalykskrateeri. Louvre (CA 153).
Henkilötiedot
Syntynyt: 300-luku eaa.
Kuollut: 300-luku eaa.?
Ammatti:  vaasimaalari
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 340–320 eaa.
Taidesuuntaus:  punakuviokeramiikka (Kertš-tyyli)
Ateena 1375 -maalari (englanninkielisessä tutkimuksessa Painter of Athens 1375) oli antiikin kreikkalainen vaasimaalari, joka maalasi attikalaista niin kutsutun Kertš-tyylin punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa klassisen kauden lopulla noin vuosina 340–320 eaa. Hänet luetaan osaksi niin kutsuttua L.C.-ryhmää. Maalarin oikeaa nimeä ei tunneta. Tutkimuksessa käytetty nimitys perustuu hänen tunnetuimpaan teokseensa, Ateena 1375 -kalykskrateeriin.
Asun kieli

| Asu |
| --- | --- |
Oma nimi:  chasu
Muu nimi:  pare, chasu
Tiedot
Alue:   Tansania
Puhujia:  500 000
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  nigeriläis-kongolaiset kielet
Kieliryhmä:  atlantinkongolaiset kielet voltankongolaiset kielet benuenkongolaiset kielet bantukielet
ISO 639-3:  asa
 Ohje 
Asu on Tansaniassa Kilimanjaron alueella asuvien parejen puhuma bantukieli. Sitä puhuu äidinkielenä noin 500,000 ihmistä, minkä lisäksi gwenon ja mbugun puhujat osaavat sitä toisena kielenä.
Kirjallisuutta

Kagaya, Ryohei: A classified vocabulary of the Pare language.  Institute for the Study of Languages and Cultures of Asia and Africa, 1989.  (englanniksi)
Kotz, Ernst: Grammatik des Chasu in Deutsch-Ostafrika (Pare-gebirge).  Georg Reimer Verlag, 1909.  (saksaksi)
Gagauzia

| Gagauzian autonominen alue Gagauz-Yeri |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Gagausian sijainti Moldovan kartalla
 Koordinaatit: 46.3012°N, 28.6534°E 
Valtio:  Moldova
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Comrat
 – suurin kaupunki:  Comrat (26 000 as.)
 – Kuvernööri:  Evghenia Guțul
Pinta-ala:  1 832 km²
Väkiluku (2014)  ():  161 900
Kielet:  gagauzi, romania ja venäjä
Symbolit:  
 – Lippu:  Gagauzian lippu
 – Vaakuna:  Gagauzian vaakuna
 – Kansallislaulu:  Gagauziya Milli Marşı
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  MD-GA
 
gagauzia.md
Gagauzia (gagauziksi Gagauz-Yeri tai Gagauziya, rom. Găgăuzia ja ven. Гагаузия, Gagauzija) on autonominen alue eteläisessä Moldovassa, lähellä Ukrainan Odessan alueen länsirajaa. Alueen virallinen nimi on Gagauzian autonominen alue (gagauziksi Avtonom Territorial Bölümlüü Gagauz Yeri, rom. Unitate teritorială autonomă Găgăuzia).
Alueen väkiluku oli vuoden 2014 alussa 161 900 asukasta. Pääosa (noin 96 100 henkeä) väestöstä asuu maaseudulla. Gagauzian pääkaupunki on Comrat (26 000 as.). Muita kaupunkeja ovat Ciadîr-Lunga (22 800 as.) ja Vulcăneşti (16 700 as.). Alueen pinta-ala on 1 832 km².
Historia

Vuonna 1990 Gagauzia julistautui itsenäiseksi Gagauzian tasavallaksi, mutta vuonna 1994 se liitettiin autonomisena alueena Moldovaan. Sillä on omat poliisivoimansa. Venäjä on antanut Gagauzialle erityisaseman muuhun Moldovaan nähden eikä se rajoita viinin tai maataloustuotteiden tuontia Gagauziasta. Parlamenttivaaleissa alue on suuntautunut vahvasti venäjämyönteisesti. Esimerkiksi vuoden 2010 parlamenttivaaleissa Moldovan kommunistipuolue ja vuoden 2014 vaaleissa Moldovan tasavallan sosialistipuolue saivat yksin yli 50 prosenttia Gagauziassa annetuista äänistä. Șor-puoluetta edustava Evghenia Guțul valittiin Gagauzian johtoon toukokuussa 2023.
Alueen viralliset kielet ovat gagauzi, romania ja venäjä. Toisin kuin Moldovasta irtautunut Transnistria, Gagauzia ei ole tehnyt itsenäistymisjulistusta.
Etniset ryhmät

Gagausian väestö koostuu etnisistä ryhmistä seuraavasti:
gagauzit: 82,5 %
bulgaarit: 5,2 %
venäläiset: 4,6 %
moldovalaiset: 4,4 %
ukrainalaiset: 3,3 %.
Väestö kuuluu enimmäkseen ortodoksiseen uskontoon.
Kulttuuri ja koulutus

Comratissa on 55 koulua ja yksi yliopisto. Ne saavat taloudellista tukea Turkin hallitukselta. Lisäksi Turkin rahoituksella on perustettu Turkin kulttuurikeskus (Türk İşbirliği Ve Kalkınma İdaresi Başkanlığı) ja turkkilainen kirjasto (Atatürk Kütüphanesi). Turkin tuki gagauzeille selittyy sillä, että nämä ovat turkinsukuinen kansa. Beşelman kylässä toimii Gagauzian historiallinen ja etnomaantieteellinen museo, jonka on perustanut Dimitri Kara Çöban.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gagauzia Wikimedia Commonsissa
Maatiedosto Moldova (Gagauziasta mm. Historia-osassa)  10.6.2014. Suomen Romanian suurlähetystö, finland.ro. Viitattu 3.12.2014.
Pitkänen S. ja V.-J. Sutinen: Moldova, s. Gagauziasta erityisesti s. 356–374.  Turku:  Savukeidas Kustannus, 2010.  ISBN 978-952-5500-76-9  Kirjan kuvaus kustantajan sivulla (viitattu 3.12.2014).
Images of Gagauzia
Tabibito's Moldova Guide: Comrat, capital of Gagauzia
Mari Kiz, Gagauzian folk music (Arkistoitu – Internet Archive)
Moldovan hallintopiirit
| --- | --- |
Kaupunkipiirit:   Chișinău  Bălți  Bender 
Hallintopiirit:   Anenii Noi  Basarabeasca  Briceni  Cahul  Cantemir  Călărași  Căușeni  Cimișlia  Criuleni  Dondușeni  Drochia  Dubăsari  Edineț  Fălești  Florești  Glodeni  Hîncești  Ialoveni  Leova  Nisporeni  Ocnița  Orhei  Rezina  Rîșcani  Sîngerei  Soroca  Strășeni  Șoldănești  Ștefan Vodă  Taraclia  Telenești  Ungheni 
Itsehallinnolliset alueet:   Gagauzia  Transnistria
Hans-Georg Gadamer

| Hans-Georg Gadamer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. helmikuuta 1900 Marburg, Saksa
Kuollut: 13. maaliskuuta 2002 (102 vuotta) Heidelberg, Saksa
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Marburgin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Martin Heidegger
Tutkimusalue:  filosofia
Tunnetut työt:  filosofinen hermeneutiikka, hermeneuttinen kehä
Muistolaatta Breslaussa.
Hans-Georg Gadamer (11. helmikuuta 1900 Marburg – 13. maaliskuuta 2002 Heidelberg) oli saksalainen filosofi, joka edusti hermeneuttista suuntausta.
Gadamerin isä, kemian professori Johannes Gadamer (1867–1928) oli Marburgin yliopiston rehtori. Vastoin isänsä toiveita nuori Gadamer ei lähtenyt luonnontieteelliselle vaan humanistiselle uralle. Hän aloitti opintonsa Breslaussa, missä hän opiskeli filosofiaa ja klassillista filologiaa. Myöhemmin Gadamer perehtyi uuskantilaisiin ajattelijoihin Paul Natorpiin ja Nicolai Hartmanniin ja asui myös Freiburgissa, jossa hän opiskeli Martin Heideggerin johdolla. Heideggerin vaikutuksesta Gadamer irtautui uuskantilaisuudesta. Heideggerille tekemänsä habilitaatioväitöskirjan Interpretation des Platonischen Philebos hyväksymisen jälkeen Gadamer nimitettiin vuonna 1929 Privatdozentiksi Marburgin yliopistoon. Vuonna 1939 hän sai ensimmäisen filosofian professuurinsa Leipzigin yliopistosta.
Sodan jälkeen Gadamer ei viihtynyt sosialistisessa Saksan demokraattisessa tasavallassa enempää kuin kolmannessa valtakunnassakaan, vaan siirtyi länteen, aluksi Frankfurt am Mainiin ja vuonna 1949 Heidelbergiin, jossa hänellä oli professuuri kuolemaansa asti.
Gadamerin pääteos on Wahrheit und Methode (Totuus ja metodi) vuodelta 1960. Tunnettuja ovat myös hänen väittelynsä Jürgen Habermasin ja Jacques Derridan kanssa.
Wahrheit und Methode on filosofisen hermeneutiikan merkkiteos. Gadamer esittää siinä kattavan kritiikin aiemmasta hermeneutiikasta ja muotoilee oman teoriansa tulkinnasta ja ymmärtämisestä. Hänet tunnetaan myös antiikin kreikan filosofian tutkimuksestaan. Lisäksi Gadamer kirjoitti paljon runoudesta ja sen suhteesta filosofiaan.
Teoksia > Saksaksi

Wahrheit und Methode. Grundzüge einer philosophischen Hermeneutik (1960)
Kleine Schriften (1967)
Philosophische Lehrjahre (1977)
Selbstdarstellung (1977)
Lob der Theorie (1983)
Das Erbe Europas (1989)
Über die Verborgenheit der Gesundheit (1993)
Gesammelte Werke (1985–1995, 10 osaa)
Der Anfang der Philosophie (1996)
Erziehung ist sich erziehen (2000)
Hermeneutische Entwürfe. Vorträge und Aufsätze (2000)
Platos dialektische Ethik. Phänomenologische Interpretationen zum Philebos (2000)
Im Gespräch, mit Silvio Vietta (2002)