Väinö Hupli
Elämä > Oppositiojohtajana

KK:n jätettyään Hupli lähti syrjäyttämään Väinö Tanneria SDP:n johdosta. Maltillisena tunnettu Hupli oli edustanut Tannerin oikeistososialidemokraattista linjaa, mutta nyt hän siirtyi vasemmalle saadakseen kannatusta ”keskustana” tunnetusta oppositiosta, joka oli vaikuttanut puolueessa jo vuosikymmenen vaihteesta lähtien. Sen vahvin tukialue oli Viipurissa, jossa ilmestyneen Kansan Työn päätoimittajan J. F. Aallon ohella näkyvimpiä hahmoja olivat Mikko Ampuja, Johan Helo, Rieti Itkonen ja Reinhold Svento. "Keskustan" ideologia perustui austromarxismiin, mutta huplilaisten linjassa se alkoi korostumaan vasta hallitustaipaleen jälkeen.
Hupli aloitti hyökkäyksensä keväällä 1925 esittämällä puolueneuvoston kokouksessa kärkevää kritiikkiä SDP:n tilaa kohtaan ja tarjoamalla omat parannusehdotuksensa. Helmikuussa 1926 pidetyn puoluekokouksen alla Hupli julkaisi Suomen Sosialidemokraatissa artikkelin, jossa hän piti vahingollisena, että puolueen ja osuustoimintaliikkeen johdossa ovat samat henkilöt. Puoluekokouksessa oppositio asetti Tannerin vastaehdokkaiksi taktisesti omien edustajiensa sijaan työväenliikkeen veteraanit Matti Paasivuoren ja K. H. Wiikin. Tannerin voittaessa niukasti puheenjohtajavaalin Paasivuoresta tuli varapuheenjohtaja ja Wiikistä puoluesihteeri. Puoluetoimikunnasta äänestettäessä huplilaiset saivat yllättäen selvän voiton ja myös muille johtopaikoille valittiin lähes pelkästään heidän edustajiaaan. Tappion seurauksena Tanner kieltäytyi puheenjohtajuudesta, jolloin hänen tilalleen nousi Paasivuori ja varapuheenjohtaksi Itkonen. Vielä samana keväänä oppositio sai lopullisesti vallan Paasivuoren siirryttyä Suomen Ammattijärjestön puheenjohtajaksi, minkä jälkeen Itkosesta tuli puolueen väliaikainen puheenjohtaja ja Huplista varapuheenjohtaja. Huplin asemaa vahvistettiin perustamalla järjestösihteerin virka, johon nimitettiin hänen tinkimättömänä kannattajanaan tunnettu KK:n rakennusosaston johtaja Emil Sallila.
Puoluen johtopaikkojen päädyttyä huplilaisten käsiin eduskuntaryhmän enemmistö säilyi edelleen tannerilaisilla. Joulukuussa 1926 eduskuntaryhmän puheenjohtajana toimineesta Tannerista tuli uusi pääministeri. Yhtenäisyyden takaamiseksi hän halusi mukaan myös opposition edustajia, vaikka osa huplilaisista vastustikin puolueen lähtemistä hallitukseen. Sosiaali- ja terveysministeriksi nimitetyn Huplin lisäksi Tannerin vähemmistöhallitukseen nousivat Helo, Itkonen ja Mauno Pekkala. Hallituksen pahin sisäinen kriisi syntyi toukokuussa 1927, kun presidentin sijaisena toiminut Tanner vastaanotti sotaväen lippujuhlaparaatin, johon kuului myös suojeluskuntalaisten osasto. Paraati herätti työväestössä närkästystä, koska se järjestettiin sisällissodan valkoisten voitonpäivänä. Huplilaisten äänenkannattajana toiminut Kansan Työ julisti Tannerin koko työväenliikkeen petturiksi. Hupli itse piti paraatin vastaanottoa puoluetta hajoittavana ja vaati, että Tanner noudattaisi asiassa puoluetoimikunnan kantaa.
Hallituskauden päätyttyä tannerilaiset käynnistivät oman vastaiskunsa. Kesällä 1928 Hupli joutui myrskyn silmään vastaanotettuaan olympialaisista palaavia porvariurheilijoita apulaiskaupunginjohtajan ominaisuudessa ja hieman myöhemmin häntä syytettiin taloudellisista väärinkäytöksistä. Vuoden 1930 puoluekokouksessa huplilaiset menittivät puheenjohtajajuuden ja saivat puoluetoimikuntaan ainoastaan yhden edustajan. Hupli puolestaan vetäytyi johtotehtävistä kieltäytymällä yllättäen lähtemästä puoluetoimikuntaan. Syynä olivat ilmeisesti terveydelliset syyt sekä äärioikeiston nousu, jonka vuoksi hän halusi omalta osaltaan edistää puoluesopua. Kokouksen päätteeksi Hupli piti sovinnollisen puheenvuoron, joka käytännössä merkitsi huplilaisuuden loppua Lapuan liikkeen muodostaman uhan tiivistäessä puolueen rivit. Puoluekokouksen jälkeen Hupli jätti päivänpolitiikan ja keskittyi työhönsä apulaiskaupunginjohtajana.
Sydänvaivoista pitkään kärsinyt Hupli hoiti kesälomiensa aikana terveyttään Mariánské Lázněn kylpyläkaupungissa Tshekkoslovakiassa, jossa hän kuoli sydänkohtaukseen elokuussa 1934. Hänen ruumiinsa tuhkattiin Tshekkoslovakiassa ja uurna kätkettiin Hietaniemen hautausmaalle.