Azerit
Historia > Uusi aika

Safavidit, jotka nousivat valtaan Iranin Azerbaidžanista ja hallitsivat vuoteen 1722, perustivat modernin iranilaisen valtion. Safavidit tunnetaan saavutuksistaan valtionrakennuksessa, arkkitehtuurissa ja tieteissä, mutta heidän valtakuntansa mureni sisäisen rappion ja venäläisten sekä afgaanien ulkoisen painostuksen vuoksi. Safavidit tukivat ja levittivät šiiaislamia, joka on tärkeä osa Iranin azereiden ja myös monien Araks-joen pohjoispuolella elävien azereiden kansallista identiteettiä. Safavidit tukivat taiteita ja kulttuuria, ja šaahi Abbas I loi intellektuaalisen ilmapiirin, joka joidenkin tutkijoiden mukaan merkitsi uutta "Persian kulta-aikaa".
Osmanien hallinto seurasi lyhytaikaista safavidivaltiota ennen khorasanilaisen päällikön Nadir Šahin valtaannousua. Hän vähensi šiialaisuuden vaikutusta. Seuraavaksi hallitsi lyhyesti Karim Khan, jonka jälkeen valtaan nousivat qajarit, jotka hallitsivat Azerbaidžania ja Irania vuodesta 1779 lähtien. Samaan aikaan Venäjä häämötti uhkana Persian alueille Kaukasuksella. Venäjän–Persian sodat alkoivat 1700-luvulla ja päättyivät 1800-luvun alussa Gulistanin sopimuksen myötä vuonna 1813 ja Turkmantšain sopimuksen myötä vuonna 1828. Ne luovuttivat virallisesti qajaridynastian Iranin Kaukasian alueet Venäjän keisarikunnalle.
Iranin Azerbaidžanin roolia Iranin perustuslaillisessa vallankumouksessa ei voida yliarvioida. Suurimmat demokratiaa tavoittelevan vallankumouksen hahmot Sattar Khan ja Bagher Khan olivat molemmat Iranin Azerbaidžanista. Vuosien 1906–1911 vallankumous ravisteli qajarien dynastiaa, jonka kuninkaat olivat käytännössä myyneet valtionsa brittiläisen imperiumin tupakka- ja öljytavoitteille ja menettäneet alueita Venäjälle. Perustuslaillisten yritysten tuloksena perustettiin parlamentti (Majlis). Sitä seurasivat joillakin alueilla talonpoikaiskapina veronkerääjiä ja maanomistajia vastaan, jotka olivat kuningaskunnan ainoita kotimaisia tukijoita. Demokratiaa puolustavia sanomalehtiä julkaistiin, ja iranilainen älymystö alkoi omaksua Pariisista ja Pietarista saapuvia modernistisia aatteita. Qajar-šaahi ja hänen brittiläiset neuvonantajansa murskasivat vallankumouksen, mutta dynastian kaatumista ei enää voitu viivyttää kauan. Qajar-dynastian viimeinen šaahi syöstiin pian vallasta Reza Khanin johtamassa sotilasvallankaappauksessa. Hän oli upseeri vanhassa kasakkarykmentissä, jonka Venäjä oli luonut ja johon se oli asettanut upseerit suojelemaan qajarhallitsijaa ja Venäjän etuja. Yrittäessään luoda homogeenisuutta valtioon, jossa puolet väestöstä kuului etnisiin vähemmistöihin, Reza Shah kielsi nopeassa sarjassa azerin kielen käytön koulujen alueilla, teatteriesityksissä, uskonnollisissa seremonioissa ja lopulta julkaistavissa kirjoissa.
Kun Reza Shah syöstiin valtaistuimelta syyskuussa 1941 venäläiset joukot ottivat haltuunsa Tabrizin ja Luoteis-Persian sotilaallisista ja strategisista syistä. Tabrizissa julistettiin syntyneeksi itse Stalinin käskystä perustettu nukkevaltio, Azerbaidžanin kansanhallitus, Sayyid Jafar Pishevarin johdossa. Länsimaiden painostuksesta puna-armeija kuitenkin vetäytyi pian, ja Iran sai azerialueensa takaisin hallintaansa vuoden 1946 loppuun mennessä.
Professori Gary R. Hessin mukaan:
»11. joulukuuta iranilainen joukko saapui Tabriziin ja Peeshavarin hallitus romahti nopeasti. Azerbaidžanilaiset, jotka pitivät Teheranin valtaa huomattavasti parempana vaihtoehtona kuin Moskovaa, ottivat todella iranilaiset vastaan innokkaasti. Neuvostoliiton halukkuus luopua vaikutusvallastaan (Iranin) Azerbaidžanissa johtui luultavasti useasta tekijästä, joihin kuuluivat autonomiatoiveiden liioittelun ymmärtäminen ja se, että öljymyönnytykset olivat edelleen Neuvostoliitolle parempi pitkäaikaistavoite.»
Iranissa azerit integroituivat pitkälti osaksi nyky-Iranin yhteiskuntaa, mutta pohjoisessa azerit kokivat siirtymän Venäjän keisarikunnasta lyhytaikaiseen itsenäisyyteen vuosina 1918–1920 ja sitten edelleen Neuvostoliiton osaksi, huolimatta siitä, että Woodrow Wilson puolusti Azerbaidžanin itsenäisyyttä Versailles’n rauhankonferenssissa. Azerbaidžanin tasavalta sai itsenäisyytensä takaisin vuonna 1991, mutta joutui sotaan Vuoristo-Karabahin enklaavin hallinnasta Armenian kanssa.