stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sakaramuuri

Sakaramuuri on linnoissa tai linnoituksissa muuri, jonka harja on varustettu nelikulmaisilla sakaroilla, joiden välit muodostavat ampuma-aukot.
Sakaramuurin hammastusta kutsutaan nimellä krenelointi. Arkkitehtuurissa krenelointia voidaan käyttää myös koristeellisena elementtinä.
Pentti Sainio

Pentti Sainio (29. syyskuuta 1950 Kuopio – 23. huhtikuuta 2022) oli suomalainen toimittaja ja tietokirjailija. Sainio valmistui Sanoman toimittajakoulusta vuonna 1976 ja työskenteli muun muassa Helsingin Sanomissa, Turun Sanomissa, Pohjolan Sanomissa ja Avussa. Hän opiskeli myös Kadettikoulussa sekä yleistä historiaa Helsingin yliopistossa. Sainion teokset edustavat lähinnä paljastuskirjallisuutta ja tutkivaa journalismia.
Vuonna 1993 julkaistussa teoksessa Operaatio Ahtisaari Sainio käsitteli SDP:n presidenttiehdokkaaksi valittua Martti Ahtisaarta varsin kovakouraisesti. Sainion mukaan Ahtisaaren tehtävät Bosnia ja Hertsegovinan rauhanneuvotteluissa Sveitsin Genevessä vuosina 1992–1993 olivat vain keino vauhdittaa tämän vaalikampanjaa. Lisäksi Sainio syytti Ahtisaarta tuhlailevasta rahankäytöstä ulkoministeriön virkamiehenä sekä osuudesta Helsingissä toimineen YK:n alaisen Wider-instituutin rahoitussotkuihin. Syytöksiä Ahtisaarta kohtaan oli Wider-instituuttiin liittyen jo ennen Sainiota esittänyt Keskustan presidenttiehdokas, entinen ulkoministeri Paavo Väyrynen. Sainion kirjan innoittamana tehtiin selvityspyyntöjä oikeuskanslerille ja eduskunnan oikeusasiamiehelle, mutta nämä eivät löytäneet merkkejä väitetyistä väärinkäytöksistä. Ahtisaari leimasi Sainion kirjan hyökkäykseksi SDP:ta vastaan eikä halunnut kommentoida sen väitteitä.
Vuonna 1999 Sainiolta ilmestyi omakustanteena teos Harkimoiden hattutemppu. Kirjassa hän kertoo siitä, miten Jokerien avulla kerättyjä Lastenklinikoiden kummien keräysvaroja hävisi tuntemattomille teille. Kirja nosti hälyn, mutta Rautakirjan toimitusjohtajan Hannu Syrjäsen vaatimuksesta suuret kirjakaupat vetivät sen myynnistä, ja kirja jäi Sainiolle käsiin. Yleisradion Ajankohtainen kakkonen teki sen pohjalta ohjelman, joka kuitenkin hyllytettiin lähetyspäivänä. Huonon kirjallisuuden seura valitsi Harkimoiden hattutemppu -teoksen vuoden huonoimmaksi kirjaksi fiktionaalisten kirjojen sarjassa. Seura perusteli valintaansa mm. sillä, että kirja osoittautui "niin huonoksi fiktioksi, että se vaiettiin julkisuudessa kuoliaaksi. Erityisenä meriittinä palkintolautakunta piti sitä, että myös kirjakauppiaat totesivat teoksen niin huonoksi, etteivät suostuneet ottamaan opusta edes myyntiin".
Keväällä 2014 nousi kohu Sainion teoksesta Kummolan kääntöpiiri, joka käsittelee suomalaisen jääkiekon taustavaikuttajien liiketoimia. Kalervo Kummola ja Suomen jääkiekkoliitto yrittivät estää sen julkaisun oikeusteitse, mutta Helsingin käräjäoikeuden päätöksen mukaan kirjan kieltäminen ennakkoon olisi Suomen perustuslain vastaista.
Teokset

Ministeri Mattila: Presidentin mies.  Helsinki:  WSOY, 1982.  ISBN 951-0-11492-8
Mitä tapahtui Urho Kekkoselle: Viimeiset vaiheet presidenttinä.  Helsinki:  WSOY, 1982.  ISBN 951-0-11256-9
Rahoituksen henki.  Helsinki:  Teollistamisrahasto, 1983.  ISBN 951-9460-24-1
Pentik: Satumainen tarina.  Posio:  Arktis, 1987.  ISBN 951-99866-0-X
Operaatio Ahtisaari.  Helsinki:  Art House, 1993.  ISBN 951-884-140-3
Tarzan YK-viidakossa: Ahtis-Ari maailmalla.  Paltamo:  Pennmedia, 1997.  ISBN 952-90-9228-8
Harkimoiden hattutemppu: Lastenklinikalta Hartwall Areenalle.  Paltamo:  Pennmedia, 1999.  ISBN 951-98224-0-2
Maanpuolustusta vai suurvaltapolitiikkaa? Taisteluhelikoptereiden ja Hornet-hävittäjien kova hinta.  Helsinki:  Like, 2001.  ISBN 951-578-870-6
Kummolan kääntöpiiri: Urheiluviihteen kulissien takaista peliä.  Helsinki:  Into, 2014.  ISBN 978-952-264-279-0
Armeijan hukatut miljardit: Suomen sotajohdon salaisuudet.  Helsinki:  Into, 2016.  ISBN 978-952-264-548-7
Minne Suomi pommittaa?  Into Kustannus, 2018.  ISBN 9789522649454
Punaisia tappamassa – Valkoisen nuoren Osmo Selinheimon sota 1918.  Into Kustannus, 2019.  ISBN 9789523511057
Kansakunta kenraalien käsissä.  Rosebud, 2021.  ISBN 9789527313374
Aiheesta muualla

Pentti Sainion esittely Into-kustannuksen sivuilla.
Työ - The Great Work #16 - Suomessa ei ole Korruptiota - Pentti Sainion haastattelu
Kansakunta kenraalien käsissä - onko Suomella siihen varaa?
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Sajaniemi

| Sajaniemi |
| --- | --- |
 Sajaniemi
 Koordinaatit: 60°41.368′N, 24°28.916′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Kanta-Häme
Kunta:  Loppi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sajaniemi on Lopen kylä, joka sijaitsee noin 7 kilometrin päässä Lopen keskustasta.
Kylä koostuu maatiloista, omakotitaloista ja vapaa-ajan asunnoista.
Sajaniemessä on muun muassa yleinen uimaranta.
Lopen Sajaniemessä sijaitsee kesäteatteri, jossa on esitetty näytelmiä jo vuodesta 1986. Esityskausi on yleensä heinäkuu.
Sajaniemessä toimii aktiivinen kyläyhdistys.
Aiheesta muualla

Gåpå, Ahti: Sajaniemi, vireä kylä Loppijärven ympärillä. Loppi: Kyläyhdistys Sajaniemeläiset, 1997. ISBN 952-90-9136-2.
Lopen kylät
Hunsala
Joentaka
Kormu
Launonen
Lopen kirkonkylä
Läyliäinen
Ourajoki
Pilpala
Räyskälä
Sajaniemi
Salonkylä
Teväntö
Topeno
Vojakkala
Muhammad Sa’id al-Sahhaf

| Muhammad Sa’id al-Sahhaf |
| --- | --- |
 Muhammad Sa’id al-Sahhaf. Kuva vuodelta 1996.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. heinäkuuta 1940 (ikä 84) Hilla, Irak
Poliitikko
Puolue:  Baath
Asema:  ulkoministeri 1992–2001
Muhammad Sa’id al-Sahhaf (myös Muhammad Saeed al-Sahhaf jne., arab. محمد سعيد الصحاف‎, Muḥammad Sa‘īd aṣ-Ṣaḥḥaf; s. 1940 Hilla, Irak) on entinen irakilainen poliitikko ja diplomaatti. Hän oli paljon julkisuudessa työskennellessään maan tiedotusministerinä 2003 Irakin sodan aikana. Huhtikuussa 2003 Muhammad Sa’id julisti Irakin televisiossa amerikkalaisten sotilaiden tekevän joukoittain itsemurhia Bagdadin porteilla, vaikka taistelujen äänet olivat jo kuultavissa.
Ennen Irakin sotaa

Muhammad Sa’id al-Sahhaf liittyi vuonna 1963 Baath-puolueeseen ja työskenteli suurlähettiläänä Ruotsissa, Burmassa, YK:ssa ja Italiassa, jonka jälkeen vuonna 1992 palasi Irakiin maan ulkoministeriksi. Muhammadin ulkoministerikausi päättyi vuonna 2001 epäselvistä syistä, mutta hänen väitetäänkenen mukaan? olleen epäpätevämpi kuin edeltäjänsä Tariq Aziz. Joidenkin lähteiden mukaan päätöksen takana oli Saddam Husseinin poika Udai Hussein.
Irakin sodassa

Ulkomailla Muhammad Sa’id al-Sahhaf tunnetaan hänen päivittäistä tiedotuksistaan Bagdadista Irakin sodan aikoina. Alussa Said tunnettiin nimellä "Bagdadin Bob". Tiedotukset olivat mielikuvituksellisia, värikkäitä ja valheellisia. Said väitti Irakin televisiossa 7. huhtikuuta 2003, ettei Bagdadissa ole amerikkalaisia joukkoja, että amerikkalaiset sotilaat tekevät joukolla itsemurhia Bagdadin porteilla ja että Saddamin mukaan "jumala grillaa vihollisten vatsat helvetissä", vaikka Bagdad kukistui kaksi päivää myöhemmin. Tästä hän sai yhdysvaltalaisissa viestimissä lempinimen ”Koominen Ali” (engl. Comical Ali) – viittauksena toisen irakilaispoliitikon Ali Hasan al-Majidin liikanimeen ”Kemikaali-Ali” (Chemical Ali). Tiedotusministerin viimeinen esiintyminen virassa tapahtui 8. huhtikuuta, jolloin hän totesi amerikkalaisten joko antautuvan tai palavan tankkeihinsa.
Vaikka länsimaisissa tiedotusvälineissä Muhammad Sa’id al-Sahhafin valehtelu vaikutti lähinnä naurettavalta ja säälittävältä, asia oli erilainen sotaa vastustaneessa arabimaailmassa, jossa tiedotusvälineet katsoivat sotaa omasta näkökulmastaan, eikä esimerkiksi Syyrian televisio näyttänyt kuvia sotatapahtumien kulusta. Monille arabeille muun muassa Bagdadin miehittäminen tuli täytenä yllätyksenä, samoin se, että Muhammad Sa’id al-Sahhaf ja tiedotusvälineet olivat valehdelleet koko ajan. Lähi-idässä kielenkäyttö myös on värikkäämpää kuin länsimaissa.
Sodan jälkeen

Daily Mirror -sanomalehti kertoi 25. kesäkuuta 2003, että miehittäjäjoukot olivat pidättäneet tiedotusministerin Bagdadissa. Tietoa ei vahvistettu sotilaslähteistä, ja al-Sahhafin perhe kielsi vangitsemisen. Seuraavana päivänä al-Sahhaf esiintyi Dubaissa toimivan Al Arabiya -televisiokanavan haastattelussa, josta hänelle kerrotaan maksetun 200 000 dollaria. Muhammad kertoi amerikkalaisjoukkojen kuulustelleen häntä. Haastattelussa hänen esiintymisensä oli aivan toisenlaista kuin hänen tiedottaessaan sodan kulusta.
Kuulustelujen jälkeen Muhammad Sa’id al-Sahhaf vapautettiin, eikä häntä vastaan nostettu syytteitä. Hän elää perheensä kanssa Arabiemiraateissa.
Cyrano de Bergerac

Cyrano de Bergerac
Savinien de Cyrano de Bergerac (6. maaliskuuta 1619 Pariisi – 28. heinäkuuta 1655 Sannois) oli ranskalainen kirjailija, jonka elämä ja kirjallisuus toimivat innoituksena Edmond Rostandin näytelmälle Cyrano de Bergerac (Cyrano de Bergerac: Comedie héroïque en cinq actes).
Tausta

Cyrano syntyi 6. maaliskuuta 1619 Pariisissa ja kastettiin Savinien de Cyranoksi. Vuonna 1626 Cyranon isä Abel I de Cyrano laittoi pojan koulutettavaksi ja täysihoitoon eräälle papille, jonka pedanttisuus sai Cyranon jo varhain vastustamaan ajan aristoteelisia käsityksiä. 1631 Cyrano jatkoi opintojaan Collège de Dormans-Beauvaisissa, missä hänen rehtorinsa Jean Grangier ei osoittautunut yhtään paremmaksi ja sai myöhemmin esittää pääosaa Cyranon näytelmässä Le Pédant joué. Opintojensa aikana hän tutustui Henry Le Bretiin, josta tuli elinikäinen ystävä ja Cyranon pääteosten ensimmäinen julkaisija. Cyrano myös liitti nimeensä de Bergerac perheelleen kuuluneen tilan mukaan.
Nuoruusvuodet

Vuonna 1636 Abel I myi läänitystilat Mauvières’ssa ja Bergeracissa köyhtymisen takia. Kun Cyrano jätti opintonsa ja liittyi pariisilaisten nuorten keikarien ja aatelismiesten joukkoon, hän pian oppi pukeutumaan, käyttäytymään, huvittelemaan ja taistelemaan kuten hekin. Hän sai ilmeisesti satunnaisesti rahaa sukulaiseltaan, serkulta nimeltä Madeleine Robineau, paronitar de Neuvillette. Rostandin näytelmän sankaritar Madeleine Robin sai nimensä osaksi häneltä, osaksi Madeleine Robinilta, joka oli samoihin aikoihin Pariisissa asunut nuori koketti. Paronitar de Neuvillette sen sijaan oli jonkin verran iäkkäämpi rouva, joka kävi hyvin hurskaaksi miehensä kuoltua Arrasin piirityksessä 1640.
Sotilas

Henry Le Bret taivutti Cyranon liittymään Carbon de Castel-Jaloux’n komppaniaan vuonna 1638, mikä tiesi sekä käyttörahoja että osallistumista kolmikymmenvuotiseen sotaan, jossa hän haavoittui kahdesti. Ensin vuonna 1638 musketinkuula osui häneen Mouzonissa. Kun hän toivuttuaan liittyi Contin herttuan joukkoihin, jotka piirittivät Arrasia, miekka lävisti hänen kurkkunsa. Tämä päätti hänen sotilasuransa, vaikka hän selviytyikin hengissä. Castel-Jaloux’n komppania antoi hänelle nimityksen ”le demon de la bravoure”, urheuden demoni. Cyrano palasi toivuttuaan Pariisiin vuonna 1640 ja liittyi nuorten miesten elämään syvästi sotaan pettyneenä.
Kaksintaistelut, tanssitunnit ja muut nuorelle miehelle kuuluvat harrastukset vaihtuivat vähitellen opiskeluun, kun Cyrano kiinnostui libertiinien seurasta, heidän vapaasta ajattelustaan ja kirjallisista harrastuksistaan. Cyranon tuttaviin kuuluivat muun muassa Hector de Brissailles, de Bourgogne, de Guicy, runoilija Hénault ja Cyranon kovasti ihailema Tristan l’Hermite (1601–1655), jonka näytelmä Marianne (1636) kohonnut suureen maineeseen.
Chappelle, Luillier’n poika, oli saanut hyvän koulutuksen; Cyrano keskusteli mielellään hänen kanssaan ja halusi tutustua hänen opettajaansa filosofi Pierre Gassendiin (1592–1655). Cyrano osallistui Gassendin luentoihin ja oppi uusia, katolisen kirkon dogmeista poikkeavia käsityksiä filosofiasta ja luonnontieteistä. Vuodesta 1643 Cyrano alkoi vähitellen kirjoittaa itsekin, hän kirjoitti ajan tavan mukaan niin poliittisia kirjeitä kuin myös kirjeitä, joissa harjoiteltiin muodinmukaista presiöösiä kieltä. Tunnetuimpia hänen kirjeistään ovat ”La Ministre d’Etat flambé” – mazarinadi – sekä ”Remonstrances des Trois Estats à la Reine Régente”, jossa hän keskusteli eri säätyjen näkökulmista siitä, mitä frondelaisuus ja kuninkaallisten politiikka oli maassa aiheuttanut. Ensimmäinen näytelmä Le Pédant joué kirjoitettiin Laniuksen mukaan joko 1645 tai 1646 ja se kiersi käsikirjoituksina, koska Cyranolla ei ollut varaa painattaa sitä. Molière lainasi siitä kohtauksen näytelmäänsä Les fourberies de Scapin, kuten myös Rostand näytelmässään mainitsee. Cyranon näytelmä oli huomattava myös siitä, että se oli ensimmäinen proosamuodossa kirjoitettu ja sisälsi kansankieltä, patois-murretta. Päähenkilö Grangier oli ilkeä karikatyyri hänen entisestä opettajastaan Jean Grangerista.
Cyrano oli ehtinyt jo suututtaa pariisilaiset häätämällä Montfleuryn näyttämöltä ja tappamalla apinan, jonka sen isäntä oli pukenut Cyranoksi ja naurattanut siten yleisöään. Kun Cyranon seuraava näytelmä La Mort d’Agrippine esitettiin vuonna 1653 Hôtel de Bourgognessa, yleisö nautti aluksi näkemästään, mutta raivostui kuullessaan sanan l'hostie, joka tarkoitti sekä uhria että ehtoollismaljaa. Näytelmässä kehotettiin hyökkäämään uhria vastaan, mutta se tulkittiin hyökkäykseksi ehtoollista ja kirkkoa vastaan, mellakointi keskeytti esityksen ja Cyrano menetti suojelijansa Arpajonin herttuan, jolle näytelmä oli omistettu.
Kirjallinen ura ja kuolema

Cyranon päähän putosi puunkappale ikkunasta vuonna 1654 hänen ollessa menossa tapaamaan Arpajonin herttuaa. Ei ole varmaa, oliko kyseessä vahinko vai murhayritys. Cyrano kuitenkin joutui vuoteen omaksi, aluksi viimeisen suojelijansa Tanneguy Renail des Boisclairin, myöhemmin Pierre de Cyranon luona. Hän oli sairaana 14 kuukautta, minä aikana hän viimeisteli kaksi romaania sekä kirjoitti teoksen L’Histoire de l’etincelle, joka kuitenkin katosi hänen hautajaistensa aikoihin. Cyrano kuoli 28. heinäkuuta 1655 maalla serkkunsa Pierre de Cyranon luona. Hänen pääteoksensa ilmestyivät postuumisti Le Bretin toimittamina vuonna 1657. Romaaneista ensimmäinen oli tuolloin nimetty Les estats et empires de la Lune ja toinen Histoire de la République du Soleil. Vuoden 1657 painoksessa niiden yhteinen otsikko oli Histoire comique, joskin sen jälkeen on useimmiten käytetty yhteisnimikettä L’ Autre Monde. Cyranon kuolinsyytä ei tiedetä, mutta on mahdollista, että hän kuoli iskun jättämiin vammoihin tai kuppaan, jota lienee sairastanut kymmenisen vuotta.
Teosten sisällöstä

Cyranon romaaneissa hänen alter egonsa Dyrcona lentää Kuuhun laitteella, joka muistuttaa kuurakettia, ja käy siellä keskusteluja Sokrateen daimonin kanssa yhteiskunnasta, elämän olemuksesta, uskonnon kappaleista, ihmisen osasta maailmankaikkeudesta, filosofiasta ynnä muusta. Kuusta hän löytää myös maallisen paratiisin ja sen vartijan, profeetta Eliaan, joka tosin heittää hänet paratiisista hävyttömän leikinlaskun jälkeen. Kuun asukkaat, suuret, neljällä raajalla kulkevat kuuihmiset, pitävät häntä apinana ja majoittavat kuningattaren lemmikkiapinan – Kuuhun tulleen espanjalaisherran – vaimoksi. Kun Dyrcona oppii Kuun kieltä, hän toistuvasti todistelee olevansa ihminen ja joutuu oikeuden eteen todistelemaan maan oloista ja käsityksistä ja omasta ihmisyydestään. Häntä pidetään muun muassa strutsina ja papukaijana ja syytetään rienaamisesta, koska ”apina ei mitenkään voi olla sukua ihmiselle”. Daimoni kuitenkin saa hänet vapaaksi ja jatkaa valistamista, kunnes Dyrcona palaa pirun kyydillä Maahan.
Seuraavan matkansa alussa Dyrcona joutuu pakoilemaan ihmisiä, joita hänen kertomuksensa Kuusta on harhaoppisuutensa takia suututtanut, ja hän pakenee vankeudesta koneella, joka nousee Aurinkoon asti. Myös Auringosta Dyrcona löytää olentoja, jotka haastavat maassa vallitsevat käsitykset avaruudesta ja maasta ja elämästä yleensä. Lintujen tuomioistuimessa hänet tuomitaan surkeaan kuolemaan ihmisyytensä tähden, mutta hän pelastuu tutun papukaijan puolustettua häntä, puhuvat puut taas kertovat hänelle antiikin myyttien synnystä. Auringossa hän tapaa sekä Campanellan että Descartesin, jotka lupaavat kertoa hänelle kaiken maailmasta. Kirjat haastavat lähes kaikki tuon ajan hyväksytyt käsitykset maailmankaikkeudesta, ihmisen ylemmyydestä, filosofiasta, sukupuolten ja sukupolvien suhteista ja uskonnosta. Taustalla ovat Giordano Brunon käsitys äärettömistä maailmoista, Galileo Galilein opit, Descartesin tekstit sekä Gassendin opetukset filosofiasta ja atomistisesta maailmankäsityksestä. Cyranon kirjallisia esikuvia olivat muun muassa Lukianoksen satiirinen ja valheellinen matkakertomus Tosi tarina, Macchiavellin Ruhtinas, Godwinin The Man in the Moone ja Campanellan Aurinkokaupunki. Cyranon sanotaan vaikuttaneen vahvasti muun muassa Jonathan Swiftin Gulliverin matkoihin.
Kirjallisuutta

Brun, Pierre Antonin: Savinien de Cyrano Bergerac, gentilhomme Parisien, 2006, ISBN 0-543-95702-0, faksimile vuonna 1909 Pariisissa ilmestyneestä  painoksesta
Butler, Mildred Allen: The Historical Cyrano de Bergerac as a Basis for Rostand’s Play, Educational Theatre Journal, Vol. 6, No. 3. (Oct., 1954), pp. 231-240
Campbell, Mary Baine: Wonder & Science : Imagining Worlds in Early Modern Europe, New York 1999, ISBN 0-8014-3648-6
Classic illustrated no. 79 : Edmond Rostand – Cyrano de Bergerac, N.Y. 1951
Cyrano de Bergerac, Savinien de:  L’Autre Monde: Les États et Empires de la Lune – Les États et  Empires du Soleil, ed. Jacqus Prévot, Paris 2004
Cyrano de Bergerac, Savinien de: Oeuvres complètes, ed. Jacques Prévot, Paris 1977 ISBN 2-7011-0296-0
Cyrano de Bergerac, Savinien de: Matka kuuhun. Suom. Aarno Saleva. Esipuhe Timo Kaitaro. Faros-kustannus, Turku 2008 ISBN 978-952-5710-07-6
Gautier, Théophile: Les Grotesques, Paris 1904
Juppont, P.: L’ouevre scientifique de Savinien de Cyrano dit: Cyrano de Bergerac, Paris 1906
Lanius, Edward W.: Cyrano de Bergerac and the universe of the imagination, Geneve 1967
Lefèvre, Paul: La vie de Cyrano de Bergerac, Paris 1927
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cyrano de Bergerac Wikimedia Commonsissa
A voyage to the moon: Cyrano de Bergerac (Gutenberg.org) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Charles de Saint-Évremond

Charles de Saint-Évremond
Charles de Marguetel de Saint-Denis, seigneur de Saint-Évremond (1. huhtikuuta 1610 Saint-Denis-le-Guast, Normandia, Ranska – 29. syyskuuta 1703 Englanti) oli ranskalainen sotilas, esseisti, kirjallisuuskriitikko ja epikurolainen ajattelija.
Saint-Évremond opiskeli jesuiittojen koulussa Pariisissa, sekä Caenissa. Myöhemmin hän opiskeli jonkin aikaa lakia College d'Harcourtissa, mutta liittyi sitten armeijaan. Hän osallistui muun muassa suureen osaan kolmikymmenvuotista sotaa. Sotaretkillään hän opiskeli Michel de Montaignen teoksia sekä espanjan ja italian kieliä. Vuonna 1639 Saint-Évremond tapasi Pierre Gassendin Pariisissa. Hänestä tuli tämän oppilas, ja hän sai tältä epikurolaisia vaikutteita.
Saint-Évremond eli vuodesta 1661 maanpaossa pääosin Englannissa, seurauksena hyökkäyksestään Ranskan politiikkaa vastaan Pyreneiden rauhan (1659) aikana.
Saint-Évremondin essee Sur les plaisirs (1656) on käytännössä epikurolainen tutkielma. Hän lähestyi epikurolaisuutta hyvin eri tavalla kuin Gassendi, sivuuttaen epikurolaisen atomismin, ja keskittyen moraalifilosofiaan ja inhimillisen psykologian analysointiin, johon se perustui. Saint-Évremond kirjoitti ystävilleen, eikä tarkoittanut teoksiaan julkaistaviksi, vaikkakin joitakin vuodettiin julkaistaviksi jo hänen elinaikanaan. Ensimmäinen kokoelma hänen teoksistaan julkaistiin Lontoossa vuonna 1705 hänen kuolemansa jälkeen.
Teoksia

Œuvres mêlées (1643–1692)
Les Académistes (1650)
Sur les plaisirs (1656)
Lettre au marquis de Créqui sur la paix des Pyrénées (1659)
Réflexions sur les divers génies du peuple romain (1663)
Seconde partie des œuvres meslées (1668)
Sur la morale d’Epicure (1686?)
Retraite de M. le duc de Longueville en Normandie
Conversation du maréchal d’Hocquincourt avec le Père Canaye
Sur nos comédies
De quelques livres espagnols, italiens et français
Réflexions sur la tragédie ancienne et moderne
Défense de quelques pièces de Corneille
Parallèle de M. le Prince et de M. de Turenne
Discours sur Épicure
Pensées sur l’honnêteté
Considérations sur Hannibal
Jugement sur Tacite et Salluste
L’idée de la femme qui ne se trouve point
Jugement sur les sciences où peut s’appliquer un honnête homme
Dissertation sur la tragédie d’Alexandre
Fragment d’une lettre écrite de La Haye
De la seconde guerre punique
De l’éloquence, tirée de Pétrone
La matrone d’Éphèse
Teoksia > Teosten julkaisuja

Les Opéra, toim. Robert Finch et Eugène Joliat, Genève, Droz, 1979
Œuvres en prose, toim. René Ternois, Paris, Didier, 1962
La Comédie des académistes, toim. Louis d'Espinay Ételan, Paolo Carile et al., Paris, Nizet, 1976
Entretiens sur toutes choses, toim. David Bensoussan, Paris, Desjonquères, 1998 ISBN 2843210100
Écrits philosophiques, toim. Jean-Pierre Jackson, Paris, Alive, 1996 ISBN 2911737016
Réflexions sur les divers génies du peuple romain dans les divers temps de la république, Napoli, Jovene, 1982
Conversations et autres écrits philosophiques, Paris, Aveline, 1926
Lettres, toim. René Ternois, Paris, Didier, 1967
Maximes et œuvres diverses, Paris, Éditions du Monde Moderne, 1900–1965
Pensées d’Épicure précédées d'un Essai sur la morale d’Épicure Paris, Payot 1900
Käännös suomeksi
Antti Sajantila

Antti Juhani Sajantila (28. maaliskuuta 1963, Helsinki) on Helsingin yliopiston oikeuslääketieteen professori.
Sajantila sai Perun katolisen yliopiston (Pontificia Universidad Católica del Perú) kunniaprofessorin arvon 2009 merkittävästä työstään oikeuslääketieteellisen antropologian alalla. Professori Helena Ranta ja professori Antti Sajantila selvittivät yhteistyössä Perun totuuskomission kanssa mahdollisuuksia tutkia joukkohautoja, jotka syntyivät Perun sisäisissä selkkauksissa vuosina 1980–2000.
Nuorempana Sajantila harrasti koripalloa Tapiolan Hongassa, hänen veljensä Martti Sajantila eteni koripallourallaan aina maajoukuueeseen saakka.
Aiheesta muualla

Sajantilan haastattelu.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Tieteilijät:  ORCID 
Henkilöt:  Yle
1000 Oceans

| ”1000 Oceans” Tori Amos |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: To Venus and Back
 Äänitetty : toukokuu 1999
 Studio : Martian Engineering, Cornwall, Iso-Britannia
 Julkaistu: 7. syyskuuta 1999
 Formaatti: CD, vinyyli, kasetti
 Tekijä(t): Tori Amos
 Tuottaja(t): Tori Amos
 Tyylilaji: alternative, pop
 Kesto: 04.19
 Levy-yhtiö: Atlantic Records
Tori Amosin muut singlet
| ”Bliss” 1999 | ”1000 Oceans” 1999 | ”Glory of the 80’s” 1999 |
1000 Oceans (lausutaan ”A Thousand Oceans”) on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Tori Amosin kappale vuodelta 1999. Se julkaistiin singlenä Amosin albumilta To Venus and Back 7. syyskuuta 1999. Kappale nousi Yhdysvalloissa singlemyynnin listan sijalle 22.
Taustaa

”1 000 Oceans” on pianoballadi. Sanoitukset käsittelevät kaipuuta ja surua. Amos kirjoitti kappaleen aviomiehelleen Mark Hawleylle tämän isän kuoleman jälkeen. Hän on kertonut saaneensa idean melodiaan unessa.