stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo DC-2 ja DC-3 -koneista Suomessa
Yhteenveto > Aeron ja Ilmavoimien DC-3 -koneet

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Aeron ja Ilmavoimien DC-3 -koneet
| No. | Tyyppi | Sarja- numero | Rakennettu | Rekisteri Aero | Aeron käytössä | Rekisteri Ilmavoimat | Ilmavoimien käytössä | Nimi | Aiemmat rekisterit | Myöhemmät rekisterit | Sijoitus ja/tai status | Viitteet |
| 1. | C-47A-35-DL | C/N 9799 | Long Beach 1943 | OH-LCA | 1949–63 | — | — | Sotka | 42-23937 | — | Tuhoutui Maarianhaminassa |  |
| 2. | C-47A-70-DL | C/N 19109 | Long Beach 1943 | OH-LCB | 1949–63 | DO-7 | 1963–83 | Kuikka | 42-100646 | PH-DDA | Myytiin Hollantiin, tuhoutui Hollannissa 1996 |  |
| 3. | C-47A-30-DK | C/N 25511/14066 | Oklahoma City 1944 | OH-LCC | 1949–61 | — | — | Tiira | 43-48250 | — | Tuhoutui Koivulahdessa |  |
| 4. | C-47A-75-DL | C/N 19309 | Long Beach 1943 | OH-LCD | 1947–69 | DO-8 | 1969–84 | Lokki | 42-100846 | — | Airveteran Oy:llä, Suomen Ilmailumuseolla muistomerkkikoneena |  |
| 5. | C-47A-20-DK | C/N 12970 | Oklahoma City 1944 | OH-LCE | 1947–70 | DO-12 | 1970–83 | Haahka | 42-93096 | (SE-IOK), (G-BLXV), N58NA | Myyty Norjaan ja edelleen Yhdysvaltoihin. Näytteillä New Orleansissa |  |
| 6. | C-47A-30-DK | C/N 25515/14070 | Oklahoma City 1944 | OH-LCF | 1947–60 | DO-4 | 1960–82 | Kyytipoika | 43-48254 | — | Suomen Ilmavoimamuseossa |  |
| 7. | C-53D-DO | C/N 11750 | Santa Monica 1936 | OH-LCG | 1949–69 | DO-9 | 1969–83 | (Päivä Perhonen)  | 42-68823 | (G-BLYA), N59NA | Dakota Norwayn omistuksessa, lentää |  |
| 8. | C-53C-DO | C/N 6346 | Santa Monica 1942 | OH-LCH | 1948–60, 1963–67 | DO-11 | 1970–84 | (Hotel)  | 43-2033 | — | Käytetty varaosiksi, myöhemmin rakennettu uudelleen, Airveteran Oy:n lentokäytössä |  |
| 9. | C-47A-80-DL | C/N 19560 | Long Beach 1944 | OH-LCI | 1953–61 | DO-6 | 1962–83 | — | 43-15094 | (G-BLXW), N57N, CFMKB | Omistaja Ken Borek lentää, konvertoitu Turbo Basler |  |
| 10. | C-47A-1-DK Skytrain | C/N 12050 | Oklahoma City 1943 | OH-LCJ OH-LCK | 1956–69 | DO-10 | 1969–78 | Kisangani  | 42-92268, FL626, OO-SBF, (OH-LCJ) | — | Tuhoutui Rissalan lentoturmassa 1978 |  |
| 11. | C-47A-80-DL Skytrain | 19795 | Tod. näk.  Long Beach 1944 | — | — | DO-5 | 1960–67 |  | PH-TBV, X-2, F-OAEL | — | Runko Utissa, muuten romutettu |  |
Yhteenveto > Kar-Airin DC-3 lentokalusto

Luettelo Kar-Airin 1957–79 käyttämistä DC-3 lentokoneista Tervosen (2004, 2007) mukaan:
| Kar-Airin DC-3 lentokalusto> No. | Kar-Airin DC-3 lentokalusto> Tyyppi | Kar-Airin DC-3 lentokalusto> Sarja- numero | Kar-Airin DC-3 lentokalusto> Rakennettu | Kar-Airin DC-3 lentokalusto> Rekisteri | Kar-Airin DC-3 lentokalusto> Karairin käytössä | Kar-Airin DC-3 lentokalusto> Nimi | Kar-Airin DC-3 lentokalusto> Aiemmat rekisterit | Kar-Airin DC-3 lentokalusto> Myöhemmät rekisterit | Kar-Airin DC-3 lentokalusto> Sijoitus ja/tai status | Kar-Airin DC-3 lentokalusto> Viitteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | C-53 Skytrooper | C/N 4828 | Santa Monica 1941 | OH-VKA | 1957–69 | Arv Viking  | 41-20058, NC34989, OY-DCA, OY-KLE | LN-KLV, N65371 | Myyty Norjaan. Näytteillä Münchenin lentoasemalla |  |
| 2. | DC-3A-214 | C/N 1975 | Santa Monica 1945–46 | OH-VKB | 1957–79 | Falken, Folke Viking, Angskar II  | SE-BAC | — | Suomen ilmailumuseossa |  |
| 3. | DC-3D | C/N 42970 | Oklahoma City 1945–46 | OH-VKC | 1957–64 | Baalbek  | (NC34974), F-BAXA, LR-AAV, OD-AAV | SE-EGR | Myyty Ruotsiin; Romutettu, ohjaamo yksityisomistuksessa Nurmijärvellä |  |
| 4. | C-47-DL | C/N 4346 | Long Beach 1942 | OH-VKD | 1960–64 |  | 41-7847, I-LUNA | LN-RTW, OO-KVG, N3433P, N513AC | Myyty Norjaan |  |
Yhteenveto > Muut DC-3 -yksilöt

| Muut DC-3 -yksilöt> No. | Muut DC-3 -yksilöt> Tyyppi | Muut DC-3 -yksilöt> Sarja- numero | Muut DC-3 -yksilöt> Rakennettu | Muut DC-3 -yksilöt> Aiemmat rekisterit | Muut DC-3 -yksilöt> Sijoitus ja/tai status | Muut DC-3 -yksilöt> Viitteet | Muut DC-3 -yksilöt>  | Muut DC-3 -yksilöt>  | Muut DC-3 -yksilöt>  | Muut DC-3 -yksilöt>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | C-47A | C/N 19378 | Long Beach, 1943 tai 1944 | 42-100915 | Pakkolasku Køgessä Tanskassa 1946, purettiin osiksi. |  |  |  |  |  |
| 2. | C-47A | C/N 19506 | Long Beach, tod. näk. 1944 | 43-15040 | Käytetty varaosiksi Malmilla, runko käytetty OH-LCC:n korjaukseen |  |  |  |  |  |
| 3. | C-47A | C/N 12930 |  | 42-93079 | Purettu varaosiksi Saksassa |  |  |  |  |  |
| 4. | C-47A | C/N 19299 | Tod. näk. Long Beach 1943 | 42-100836 | Purettu varaosiksi Saksassa, moottorit toimitettu Suomeen, loput romutettu paikalla |  |  |  |  |  |
Bensiinisäiliötä nostetaan Hanssin-Jukkaan syyskuussa 1941.
Hanssin-Jukka entistettynä jatkosodan aikaisiin naamioväreihinsä.
Mormonijohtaja saapuu Suomeen OH-LCA:lla vuonna 1952.
OH-LCB Oulussa vuonna 1953.
Lentomatkustajia nousemassa OH-LCC:n kyytiin vuonna 1951.
OH-LCD Jyväskylässä, ennen vuotta 1959.
Koottava OH-LCE.
DO-4 Keski-Suomen ilmailumuseossa.
Warbird Norway Dakota vuonna 2011.
OH-LCH Lelystadin lentokentällä Alankomaissa vuonna 2006.
OH-VKA Leipzigissa vuonna 1958.
OH-VKB Suomen ilmailumuseossa.
Luettelo Lapin kullankaivajista

Tämä on luettelo tunnetuista Lapissa Lemmenjoella ja Ivalojoella työskennelleistä kullankaivajista.
Kullankaivajien muistoristi Inarin hautausmaan kullankaivajien hauta-alueella.
Frans (Ville) Björklund

Frans Josef (Ville) Björklund (3. heinäkuuta 1829 − 14. huhtikuuta 1873 Oulu) osallistui vuoden 1870 Ivalojoen kultaryntäykseen. Kuopiosta kotoisin ollut Björklund oli opiskellut metallurgiaa ja työskennellyt ruukin kirjanpitäjänä. Tarinan mukaan Björklund olisi ryypännyt kaikki rahansa Kultalan kapakassa ja hoiperrellut sitten pitkin Ivalojoen rantaa, kunnes sammui erään puron rannalle. Unessa hänelle ilmestyi lappalaiseukko, joka käski häntä nousemaan ylös kullan päältä. Herättyään Björklund kiirehti tekemään valtauksen nukkumapaikastaan, joka osoittautuikin yhdeksi Ivalojoen parhaimmista; sieltä huuhdottiin 1870-luvun aikana yli 39 kiloa kultaa. Toukokuun lopulla 1872 Björklundin valtaukselle matkalla ollut vene kaatui Ivalojoen Surmakönkään koskessa ja kuusi ihmistä hukkui.
Björklund kuoli eräässä oululaisessa kapakassa ollessaan valmistautumassa keväällä 1873 Ivalojoelle lähtöön. Hänen mukaansa on nimetty Ivalojoella Björklundinkoski, Björklundinoja ja Björklundinsuvanto. Elokuvassa Lapin kullan kimallus Björklundin roolissa on Ville Haapasalo.
Jakob Ervast

Jakob Ervast (3. huhtikuuta 1826 Oulunsalo – 2. kesäkuuta 1886 Piippola) oli oululainen merimies, joka löysi yhdessä Raahesta kotoisin olleen merimies Nils Lepistön (4. helmikuuta 1827 – 10. tammikuuta 1893) kanssa kultaa Ivalojoen Saariporttikoskelta syyskesällä 1869. Kalifornian kultakentiltä kokemusta hankkineet miehet joilla oli senaatin myöntämä etsintälupa huuhtoivat tällöin noin 2 kiloa kultaa. Tästä sai alkunsa muutamia vuosia kestänyt kultaryntäys Ivalojoelle ja valvoakseen kullan huuhdontaa ja valtauksia viranomaiset rakensivat alueelle Kultalan kruunun stationin.
Kittilän kruununvoutina toiminut Konrad Wilhelm Planting (1799–1876), joka oli itse etsinyt tuloksetta kultaa Kuusamon ja Lapin alueilta teki valtauksen Kultalan alueelle saatuaan tietää syyskuussa 1869 Ervastin ja Lepistön löydöstä. Tästä alkoi useita vuosia kestänyt valtausriita, joka päättyi, kun Ervast ja Lepistö saivat viranomaisten päätöksellä loppukesäksi 1872 koko Plantingin valtauksen hallintaansa. Seuraavana vuonna alue otettiin valtion haltuun ja kullanhuuhdontaoikeuksia sinne alettiin myydä huutokaupalla. Vuonna 1875 Planting tuomittiin maksamaan Ervastille korvauksena menetetystä kullasta 1 360 markkaa. Planting oli jo kuitenkin ehtinyt siirtää suurimman osan omaisuudestaan pojalleen, eikä häneltä löytynyt paljoakaan varoja ulosmitattavaksi. Plantingin kuoltua korvauskiista jatkui Ervastin ja Plantingin perillisten välillä.
Ervast ja Lepistö esiintyvät Vesa Vierikon ja Pirkka-Pekka Peteliuksen esittämissä pääosissa Åke Lindmanin 1999 ohjaamassa elokuvassa Lapin kullan kimallus.
Wille Hall

Georg Wilhelm Alexander (Wille) Hall (21. huhtikuuta 1877 Salmi – 16. tammikuuta 1938 Sortavala) oli suomalainen insinööri-kemisti ja ammattientarkastaja. Hän oli 1901–1904 kultayhtiö Prospektorin ja Henry Kerkelän Kultakaivososakeyhtiön palveluksessa Ivalojoella ja Laanilassa. Hall tutustui myöhemmin koneelliseen kullankaivuuseen ulkomailla ja vuonna 1918 hän julkaisi aiheesta artikkelin Koneellisen kullanhuuhdonnan mahdollisuudet Suomen Lapissa, jonka vaikutuksesta Lappiin perustettiin useita koneellista kullankaivuuta harjoittaneita yhtiöitä 1920- ja 1930-luvuilla.
Jalmari Hepo-oja

Jalmari Hepo-oja (22. lokakuuta 1913 Kestilä – 1. lokakuuta 1983) tuli Lappiin kullankaivajaksi heti sodan jälkeen. Hän meni naimisiin ja asui joitakin vuosia perheineen Lemmenjoella kaivaen kultaa Miessillä sijainneella valtausalueellaan. Pian Hepo-oja muutti kuitenkin perheineen Inariin ja työskenteli tämän jälkeen talvet savotoilla ja kaivoi kultaa vain kesäisin. Hepo-oja tunnettiin lempinimellä Miessin pankkiiri – hän valmisti kultakimpaleen rahan muotoon ja maksoi sillä velkansa kullankaivaja Kullervo Korhoselle.
Väinö Hoppu

Väinö Hoppu (1. toukokuuta 1923 Koivisto − 15. elokuuta 1979 Inari) työskenteli Lemmenjoella vuodesta 1951 lähtien ja asui Ruihtuäytsillä. Hän kaivoi 1950-luvun loppupuolella myös Ivalojoella. Hoppu oli sodanjälkeisen miinanraivauksen invalideja. Väinö Hopun vanha Ruihtuäytsin kultakämppä on nykyään metsähallituksen hallinnassa ja se on vuokrattu kullanhuuhdontatukikohdaksi.
Jaakko Isola

Jaakko Isola (1903 Kärsämäki – 12. syyskuuta 1978 Miessi, Inari) saapui jo 1930-luvulla Petsamoon tietöihin ja nikkelikaivokselle. Hän kaivoi aluksi kultaa Sotajoella ja Moberginojalla mutta siirtyi sitten 1948 yhdessä Kullervo Korhosen, Heikki Kokon ja Jukka Pellisen kanssa Lemmenjoelle. Heillä oli Morgamjoella peräkkäiset valtausalueet ja yhteinen kämppä.
Tämän kultamiesporukan hajottua Korhosen konekaivuhankkeeseen vuonna 1950 Isola asettui Miessijoen varrelle Kaarreojan suulle rakentaen sinne kämpän itselleen. Isola asui ympäri vuoden tässä kämpässään, jonne hän syksyllä 1978 kuolikin. Isolan kuoleman jälkeen jäi arvoitukseksi, mihin oli joutunut hänen elämänsä aikana kaivamansa kultamäärä, sillä Isola oli elänyt hyvin vaatimattomasti.
O. V. Itkonen

Otto Vilhelm (O.V.) Itkonen (13. tammikuuta 1889 Kuopio – 2. helmikuuta 1967 Rovaniemi) oli suomalainen kirjailija, joka työskenteli myös työnjohtajana, kielenkääntäjänä, kalastajana, kullankaivajana ja helmenpyytäjänä.
Aulis Kajanto

Aulis Kajanto (1. toukokuuta 1905 Viipuri – 11. heinäkuuta 1994 Kauhava) oli vuodesta 1930 eläkkeelle siirtymiseensä asti Kauhavan yhteiskoulun kieltenopettaja, joka kaivoi kultaa Lemmenjoella vuosittain koulujen kesälomien aikana. Kajanto harrasti myös helmenpyyntiä Lutolla ennen sotia.
Jaakko Kangasniemi

Jaakko Kangasniemi (26. heinäkuuta 1930 Inari – 7. elokuuta 2015 Rovaniemi) oli Lapin Kullankaivajien liiton kunniapuheenjohtaja. Kangasniemen isä Eenokki Kangasniemi (1895–1974) oli ollut kullankaivajana Alaskassa, Ivalojoella ja Lemmenjoella ja hän itse tuli Lemmenjoen kultamaille kesällä 1948 työhön setänsä Volmari Kangasniemen valtaukselle. 1950-luvun alussa kullan hinnan romahdettua hän siirtyi muihin töihin ja oli sitten Petäjäskosken voimalaitoksen rakennustyömaalla. Kangasniemi palasi Inariin 1955 ja hän toimi taksiautoilijana, talonrakentajana, talonmiehenä ja moottorikelkkojen korjaajana. Vuonna 1979 hän teki kultavaltauksen Ruihtuäytsin latvoilta ja rakensi sinne kämpän. Vuonna 1985 Kangasniemi rakensi poikansa kanssa pienoiskaivurin nopeuttamaan kultapitoisen maan siirtoa valtauksellaan.
Kangasniemi oli Lapin Kullankaivajien liiton puheenjohtajana 1982–2000. Hänen kaudellaan liiton toiminta elpyi ja jäsenmäärä kasvoi. Liitto hankki valtauksia jäseneilleen ja järjesti omia mestaruuskilpailuja vaskauksessa ja kullanhuuhdonnassa. Inarin kirkonkylään rakennettiin myös Kultamieskoti vanhoille kullankaivajille. Kangasniemi pani alulle liiton 50-vuotishistoriakirjan kokoamisen ja se ilmestyi nimellä Morgamin Pyrkyrit, Lapin Kullankaivajain liitto 1949–1999.
Pellervo Kankainen

Pellervo ”Pelle” Kankainen (27. maaliskuuta 1910 Kotka – 7. marraskuuta 1980 Muddusjärvi, Inari) ei itse kaivanut kovinkaan paljon kultaa, mutta hänellä oli omistuksessaan Lemmenjoella valtauksia ja vanhoja kultamiesten kämppiä, joilla hänen ystävänsä harjoittivat kullankaivua. Kankainen oli syntyisin varakkaasta perheestä ja hänen isänsä omisti Kotkassa kiviveistämön. Kankainen kävi Mustialan maanviljelyskoulun, mutta hänellä ei ollut kiinnostusta maanviljelijän ammattiin. Hän haaveili jo nuorena erakkoelämästä Lapissa ja karaisi tätä varten itseään nukkumalla ympäri vuoden ikkuna auki sekä uimalla pitkiä matkoja kylmässä vedessä.
Kankainen eli Lapissa eräänlaisena elämäntapataiteilijana. Hän meni vielä 70-vuotiaana naimisiin 20-vuotiaan opiskelijatytön kanssa ja heille syntyi tytär. Pian tämän jälkeen Kankainen kuitenkin hukkui kalastusmatkallaan Muddusjärvellä. Hän putosi veteen jäisestä veneestä ja lähti sitten hyvänä uimarina yrittämään kohti rantaa. Ranta oli kuitenkin liukkaan jään peitossa eikä Kankainen onnistunut nousemaan maihin vaan hukkui rantaveteen.
Henry Kerkelä

Henrik (Henry) Herman Kerkelä (9. syyskuuta 1869 Kemijärvi – 13. maaliskuuta 1929 Kemijärvi) oli käynnistämässä 1900-luvun alussa kalliokullan louhintaa Laanilassa.
Kemijärveläinen talollinen Kerkelä oli hankkinut kokemusta kullankaivusta amerikkalaisissa kaivoksissa muun muassa Klondykessä. Kesällä 1898 hän toimi Laanilan alueen malmiesiintymiä tutkineen suomalaisen J. J. Sederholmin johtaman geologiretkikunnan oppaana. Retkikunta löysi Hangasojan varrelta kallion, jossa pegmatiittikvartsi- ja syeliittijuonet leikkasivat toisiaan ja Sederholm piti siksi kalliota erittäin lupaavana kullan esiintymispaikkana. Näistä puheista vihiä saanut Kerkelä teki alueella valtauksen ja kaivoi useita syviä kaivoskuiluja kallion ympäristöön. Hän lähetti malminäytteitä analysoitavaksi Suomen Rahapajaan ja marraskuussa 1901 rahapajan johtajana toiminut J. C. Lihr ilmoitti näytteissä todetun olevan parhaimmillaan 92,5 grammaa kultaa tonnissa. Tämä tulos sai useat liikemiehet sijoittamaan rahaa Kerkelän perustamaan Kerkelän Kultakaivos Oy Pohjola kaivosyhtiöön.
Yhtiö aloitti toiminnan vuonna 1902 peräti 45 työntekijän voimin. Samana vuonna ruotsalainen vuori-insinööri Hans von Post saapui Laanilaan tutkimaan Kerkelän kaivoshankkeita ja alueella olevia kultavaroja. Tässä vaiheessa Kerkelällä oli jo seitsemän kaivoskuilua Hangasojan alueella. Näistä merkittävin oli kuilu numero 4. Hans von Postin tutkimusraportti valmistui syksyllä 1902, mutta tässä vaiheessa Kerkelän kaivosyhtiössä mukana rahoittajat vetäytyivät jo hankkeesta ja Kerkelä jatkoi kaivostoimintaa yksin. Vuonna 1906 hän myi kaivokset suomalais-amerikkalaiselle Kaivos Oy:lle ja siitä muodostettiin Suomalais-Amerikkalainen Kaivosyhdistys Pohjola. Kaivostoiminta loppui kuitenkin kannattamattomana vuonna 1907 kun kultaa ei enää löytynyt. Vuosina 1902–1903 Laanilan alueella toimi myös suuremmilla varoilla toinen kalliokultaa etsinyt kaivosyhtiö Prospektor Oy, mutta sekin joutui lopettamaan toimintansa, kun kultaa ei löytynyt kannattavia määriä.
Kerkelä palasi Kemijärvelle, jonne hän perusti sekatavarakaupan vuonna 1924. Häntä syytettiin myöhemmin kultanäytteiden väärentämisestä. Hänen väitettiin toimittaneen näytteinä Lihrille Amerikasta tuomiaan malmikiviä ja toisen tarinan mukaan hän ampui haulikolla kultahippuja sorapenkkaan ja neuvoi sitten von Postia ottamaan näytteen juuri siitä kohtaa. Kerkelän kalliokultanäytteet saattoivat kuitenkin olla peräisin kalliossa satunnaisesti esiintyneistä kultapitoisista ”taskuista”.
Ville Keurulainen

Ville Keurulainen (15. elokuuta 1911 – 13. maaliskuuta 1999) oli kullankaivajana Lemmenjoella. Hänet valittiin Suomen Kullankaivajain liiton kunniajäseneksi vuonna 1994.
Heikki Kivekäs

Heikki Kivekäs (nimi aik. August Henrik Stenius; 2. tammikuuta 1863 Nurmes − 17. joulukuuta 1927 Lappeenranta), joka oli ammatiltaan rakennusmestari perusti 1914 Ivalojoen Ritakoskelle kultakylän. Kivekkäällä oli Ritakosken alueella kymmeniä valtauksia, jotka hän oli tehnyt omalla nimellään sekä yhteisesti turkulaisten Klondikessa kullankaivulla rikastuneiden Joutsenen veljesten kanssa. Hän onnistui saamaan hankkeelleen rahoittajia Etelä-Suomesta ja niinpä Ritakoskelle nousi pian päärakennuksen lisäksi talli, navetta, höyrysaha, höyläämö, vajoja ja kaivostupia.
Kivekäs myi lokakuussa 1920 Ritakosken omistuksensa helsinkiläiselle tilanomistaja Nestor Toivoselle. Kivekäs suunnitteli 1920-luvulla jopa terveyskylpylän rakentamista Luttojoen rannalle lähelle Tammijärveä mutta joutui luopumaan hankkeesta, kun rahoittaja vetäytyi siitä pois. Kivekäs pidätettiin huhtikuussa 1927 Pahaojan Kultalassa sen jälkeen, kun hän jäi kiinni pirtun ostoluvan väärentämisestä. Lupa oli ollut 20 litralle, mutta Kivekäs oli muuttanut määrän 220 litraan ja sai 1 vuoden 3 kuukauden kuritushuonerangaistuksen väärennyksestä ja alkoholin salakaupasta. Hän kuoli vankilassa.
Evert Kiviniemi

Evert Kiviniemi löysi Luttojoelta Saariselältä 25. syyskuuta 1935 suurimman Suomesta tunnetun kultahipun, joka painoi 392,9 grammaa. Tosin väitetään, että Mikko Aleksanteri Kiviniemen eli "Iso-Aleksin" Laanilan Hangasojalta syyskuussa 1910 löytämä Aleksi-hippu olisi painanut yli 400 grammaa, ennen kuin Iso-Aleksi otti siitä sormuskullat itselleen löytöpalkkioksi. Sormuskultien oton jälkeen hipun paino oli 385 grammaa.
Toivo Koivisto

Sulo Toivo Koivisto (6. heinäkuuta 1884 Leivonmäki – 18. marraskuuta 1961) oli suomalainen Venäjän Kaukoidän ja Suomen Lapin kultamailla vaikuttanut kaivosinsinööri. Amurinmaalla Venäjällä kultakaivoksia omistanut Koivisto oli osakkaansa vuonna 1924 perustetussa Oy Lapin Kulta-yhtiössä ja toimi yhtiön kullanhuuhdontatöiden johtajana.
Viktor Koivula

Viktor Koivula (1912 − 17. huhtikuuta 1981) kaivoi kultaa Ivalojoen Kyläjoella vuodesta 1972 alkaen ja asusti turvekammissa. Kangasalla asunutta perhettään hän tapasi lähinnä keskitalvella. Aiemmin hän oli kaivanut myös Sotajoella, Palsinojalla sekä Moberginojalla. Hänet tunnettiin omaperäisenä ajattelijana, itseoppineena geologina ja shakinpelaajana.
Unto Koivunen

Unto Koivunen (1917 Parkano – 27. marraskuuta 2001 Inari
) kaivoi kultaa Ivalojoen Ruikanmutkassa asuen siellä aluksi ympäri vuoden aina vuoteen 1982 saakka; myöhemmin hän oli siellä vain kesäisin. Aiemmin puutarhurina työskennellyt Koivunen viljeli kämppänsä ympäristössä Ruikanmutkassa myös perunaa ja kasvatti kukkia. Kultamaille hän oli tullut ensimmäisen kerran 1936, jolloin  työskenteli Sotajoella Kullervo Korhosen ja Jukka Pellisen työmailla, teki metsätöitä ja harjoitti helmenpyyntiä.
Heikki Kokko

Heikki Kokko (7. syyskuuta 1915 Muhos – 15. syyskuuta 1982 Inari) tunnettiin lempinimillä Kultasilmä-Kokko ja Heittiö.  Hän aloitti kullankaivun jo 1930-luvulla Laanilan seudulla ja sodan jälkeen hän kaivoi kultaa Moberginojalla. Vuonna 1948 neljän miehen kultamiesporukka Jaakko Isola, Kullervo Korhonen, Heikki Kokko ja Jukka Pellinen siirtyi Lemmenjoelle, missä he menestyksekkäästi kaivoivat kultaa useampana kesänä.
Myöhemmin Kokko muutti Inariin ja omisti siellä Otsamon baarin ja matkustajakodin. Tarinan mukaan Kokko osti vaimonsa Ranta-Marin kullankaivaja Aaro Raumalalta yhdellä kilolla kultaa. Kokko oli perustamassa Lapin kullankaivajien liittoa ja toimi kuolemaansa saakka sen puheenjohtajana. Kirjailija Raimo O. Kojo muokkasi Heikki Kokon käsikirjoituksen pohjalta tämän elämänvaiheista teoksen Heittiön vaellus.
Kullervo Korhonen

Kullervo Korhonen (25. syyskuuta 1908 Helsinki – 29. heinäkuuta 1989 Inari) kaivoi kultaa jo 1930-luvulla yhdessä Jukka Pellisen kanssa Laanilassa ja Sotajoella. Välirauhan aikana Korhonen jatkoi kullankaivua tällä kertaa Vuotson lähistöllä Hevoskurussa. Hän oli mukana siinä neljän kultamiehen ryhmässä, joka saapui Lemmenjoelle 1948. Muutaman vuoden kuluttua Korhonen sai ajatuksen ryhtyä kaivamaan kultaa koneellisesti. Hän onnistui hankkimaan rahoituksen ja osti 7 tonnin painoisen Åkerman 220 -kaivinkoneen, joka kuljetettiin talvella 1951 Lemmenjoelle suurien vaikeuksien jälkeen (70 kilometrin erämaamatkaan meni aikaa kaksi viikkoa). Ensimmäisenä kesänä konekaivu tuotti niin paljon kultaa, että Korhonen pystyi maksamaan työmiestensä palkat, mutta toisena kesänä kullan määrä väheni ja Korhonen joutui pian lopettamaan yrityksensä ja poistumaan kultamailta.
Hänen löytämänsä Suomen kahdeksanneksi suuri kultahippu joutui aikanaan teille tietymättömille, mutta on nyt löytynyt uudestaan ja päätynyt Antti Aarnio-Wihurin hippukokoelmaan. Hipun löytäjäksi on joissakin lähteissä mainittu Jukka Pellinen ja hipun nimeksi vaihdellen Pellisen hippu, Korhosen hippu tai Kullervo.
Korhonen asui sittemmin Tukholmassa ja perusti sinne ruotsinsuomalaisten keskuuteen Jukola-kerhon. Hän oli ollut myös perustamassa Lapin kullankaivajien liittoa ja toimi sen ensimmäisenä puheenjohtajana.
Yrjö Korhonen

Yrjö ”Karhu” Korhonen (2. maaliskuuta 1922 Viiala – 20. lokakuuta 2003 Inari) tuli Lemmenjoelle keväällä 1951 pian sen jälkeen kun kultaryntäys sinne alkoi 1940-luvun lopulla. Hän kaivoi kultaa Jäkälä-Äytsillä yhdessä veljensä Jalmari Korhosen (19. kesäkuuta 1929 – 27. syyskuuta 1998) kanssa. Yrjö Korhonen perusti yhdessä Niilo Raumalan kanssa 1970 Tankavaaran kultakylän, jossa matkailijat saattoivat harrastaa muun muassa kullanhuuhdontaa. Korhonen oli myös innokas metsästäjä ja hän teki luontofilmejä kuvaten susia ja karhuja.
Vuonna 2002 Lemmenjoen kansallispuiston Jäkäläpään tunturilla sijainneeseen entiseen lentopaikan huoltorakennukseen perustettiin pieni kirjasto, joka palvelee alueella toimivia kullankaivajia ja siellä liikkuvia matkailijoita. Kirjasto nimettiin Korhosen mukaan Karhu-Korhosen kirjastoksi.
Paavo Kyrenius

Paavo Yrjö Heikki (Paul Georg Henrich) Kyrenius (29. elokuuta 1885 Tallinna – 16. marraskuuta 1955) oli suomalainen insinööri, joka toimi Ivalojoella koneellista kullankaivuuta ja kullanhuuhdontaa 1925–1926 harjoittaneen Oy Ivalojoki Ab:n teknillisenä johtajana.
Eljas Mäki

Eljas Mäki eli Mäki-Pappa oli kotoisin Peräseinäjoelta. Mäen viisihenkinen perhe kaivoi kultaa 1930- ja 1940-luvulla Erkkilänniemessä, Laaniojalla, Moberginojalla ja Vuijemihaaralla. Perheeseen kuuluivat Mäen itsensä lisäksi tyttäret Sanni ja Suoma sekä pojat Toivo ja Väinö Samuel. Mäen perhe vietti talvet Peräseinäjoella, missä Eljas Mäki toimi seppänä ja aseidenkorjaajana. Kesäksi he tulivat aina Lappiin kultaa kaivamaan saadakseen lisätuloja talvea varten. Kullakin perheenjäsenellä oli oma ränninsä, jossa hän huuhtoi kultaa.
Mäen poika Väinö Samuel sai surmansa jatkosodan aikana 4. heinäkuuta 1943 Laanilassa tapahtuneessa venäläisten partisaanien väijytyksessä (ks. Neuvostoliiton partisaani-iskut Suomeen). Mäen perhe jatkoi kuitenkin vielä kullankaivua ainakin kesään 1945 saakka. Tuolloin he olivat Moberginojalla.