stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pampa
Ilmasto ja kasvillisuus

Pampan ilmasto on lämmin. Kesällä on usein 29–32 astetta ja talvella 14–15 astetta. Talviöisin on usein pakkasta.
Pampan länsiosat ovat kuivaa tasankoa ja hiekka-aavikkoa. Kasvillisuus on vähäistä pensaikkoa ja pieniä puita. Sadanta on vähäistä, noin 550 millimetriä vuodessa, ja sateet tulevat etupäässä kesäisin. Jokien vesi on liian suolaista juotavaksi. Itäisellä pampalla sataa keskimäärin 1000 millimetriä vuodessa, ja maaperä on hedelmällistä.
Luonnontilaista pampaa on jäljellä enää vain vähän, sillä suurin osa alueesta on otettu karjankasvatukseen.
Pampalla kasvava ruoho Cortaderia selloana on suosittu koristekasvi muualla maailmassa, mutta myös myös haitallinen vieraslaji. Itäisellä pampalla kasvaa vain vähän puita, koska voimakkaiden tuulien levittämät ruohikkopalot estävät puiden kasvun. Ainoa tulenkestävä puulaji on Phytolacca dioica, joka kasvaa noin 15 metrin korkeuteen. Ruohot sen sijaan hyötyvät ruohikkopaloista.
Historia

Myöhäiseltä siirtomaa-ajalta 1800-luvulle saakka pampoja asuttivat karjaa paimentaneet gauchot, joiden elämäntapaa romantisoitiin sittemmin huolettomana ja yksinkertaisena. Pampojen arot mahdollistivat suuret nautakarja- ja lammastilat. Argentiinan itsenäistyessä pampan maatalouden kehitystä tuki etenkin Buenos Airesin kuverööri Juan Manuel de Rosas. Maatilojen ja saladeros-nimellä tunnetuista lihanjalostajista tuli vastaitsenäistyneen maan talouden tukipilareja. Pampa Buenos Airesin ja Santa Fen osavaltioiden ulkopuolella säilyi kuitenkin pitkään heidän asutuksensa ulkopuolella ja sen pääasiallisia asukkaita olivat intiaanit. Argentiina kävi sittemmin useita sotia intiaaniheimojen kukistamiseksi alueella.
1800-luvun loppupuolella pampat liitettiin entistä kiinteämmin kansallistalouteen. Argentiina houkutteli paikalle myös siirtolaisia Espanjasta ja Irlannista. Monet uusista siirtolaisista päätyivät harjoittamaan lampaiden kasvatusta ja villasta tuli merkittävä vientituote. 1870-luvulle mennessä lampaita oli jo enemmän kuin nautakarjaa. Pampa houkutteli nyt myös enemmän kokonaisia perheitä muuttamaan alueelle ja pampan väestömäärä nousi nopeaan tahtiin. Sittemmin myös vehnän viljelystä on tullut tärkeä maatalouden ala pampalla.
Käyttö

Pampan maaperä on viljavaa, ja sateet jakaantuvat melko tasaisesti ympäri vuoden. Ilmasto on lauhkea, joten alue sopii hyvin maanviljelylle. Keski-Argentiinan pampalla kasvatetaan soijaa. Sellaisia osia pampasta, jotka jäävät säännöllisesti tulvavesien alle, käytetään laidunmaana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pampa Wikimedia Commonsissa
Papintappaja

| Papintappaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Yläheimo::  Lehtikuoriaismaiset Chrysomeloidea
Heimo::  Sarvijäärät Cerambycidae
Suku::  Callidium
Laji::  violaceum
Kaksiosainen nimi
 Callidium violaceum  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Callidium janthinum 
Katso myös
   Papintappaja Wikispeciesissä   Papintappaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Papintappaja (Callidium violaceum) on sarvijäärien heimoon (Cerambycidae) kuuluva kovakuoriainen. Se on väriltään kiiltävän tummansininen, 11–13 mm pitkä, litteä ja leveä. Tuntosarvet ulottuvat koiraalla lähes peitinsiipien kärkeen ja naaraalla peitinsiipien keskikohdan yli. Papintappajaa tavataan sekä kuusissa että männyissä. Papintappaja elää luonnossa kuivissa puissa kaarnan alla ja erityisesti rakennuksissa sahatuissa ja huolimattomasti kuorituissa puissa. Papintappajaa voi tavata toukokuun loppupuolelta aina heinäkuun alkupuolelle saakka. Naaraat munivat kuorelliseen tai huolimattomasti kuorittuun puutavaraan. Suomessa papintappaja on vakiintunut ja yleinen laji ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi lajiksi. Lajia esiintyy holarktisella alueella Euraasiassa, Pohjois-Amerikan pohjoisosissa, Euroopassa ja Siperiassa, Kaukasuksella idässä aina Japaniin asti.
Papintappajan toukka on tiheä- ja pitkäkarvainen, pienipäinen ja hyvin lyhytjalkainen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Papintappaja (Callidium violaceum)
iNaturalist: Papintappaja (Callidium violaceum)
Ötökkätieto: Papintappaja (Callidium violaceum)
Metsäntutkimuslaitos (Metla): Papintappaja (Callidium violaceum) (Arkistoitu – Internet Archive)
UPM-Kymmene, Kari Heliövaara: Metsiemme kovakuoriaisia, Papintappaja (Callidium violaceum) sivu 22 (pdf)
ITIS: Callidium violaceum (englanniksi)
Fauna Europaea: Callidium violaceum (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Iowa State University, Bug Guide: Blueish Purple Beetle - Callidium violaceum (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Callidium violaceum (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI):Callidium violaceum
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q748359  Wikispecies: Callidium violaceum  BioLib: 11107  BOLD: 155238  BugGuide: 690414  CoL: PPX7  EoL: 118979  EPPO: CALDVI  Fauna Europaea: 114570  Fauna Europaea (new): a92b823b-6fab-40d0-870d-c8b8da6502c9  GBIF: 1126665  iNaturalist: 124366  ITIS: 702569  NatureServe: 2.746506  NBN: NBNSYS0000011040  NCBI: 686284  Observation.org: 22483  Open Tree of Life: 680522  Laji.fi: MX.195154 
Papintappajan toukan kaivamia käytäviä puun pinnassa.
Paraguayn sisällissota

Paraguayn sisällissota käytiin vuonna 1947 maaliskuusta elokuuhun Paraguayta hallitsevien konservatiivien ja hallitusta vastustavien kapinallisten välillä.
Kenraali Higinio Morínigo nousi Paraguayn presidentiksi vuonna 1940, edellisen presidentin José Félix Estigarribian kuoltua lento-onnettomuudessa. Maan hallitus valitsi puolustusministeri Morínigon presidentiksi kahden kuukauden ajaksi, kunnes vaaleilla valittaisiin uusi presidentti. Morínigo kuitenkin hylkäsi perustuslain ja hallitsi sotilasdiktaattorina. Hänen hallituskaudellaan maassa oli jatkuvasti levotonta: oli lakkoja, yleislakkoja ja opiskelijamellakoita. Paraguayn asevoimat saivat 45 prosenttia valtion tuloista, ja ne pysyivätkin uskollisina presidentille, murskaten hänen vastustajiensa vastarinnan.
Heinäkuussa 1946 Morínigo salli maassa poliittisen toiminnan, joka oli ollut kiellettyä vuodesta 1940 lähtien. Hän muodosti kaksipuoluehallituksen (Febrerista- ja Colorado-puolue), mutta 11. tammikuuta 1947 Febrerista-puolue erosi hallituksesta, syyttäen Morínigoa Coloradojen suosimisesta. Febrerista-puolue yritti johtajansa Rafael Francon (entinen Paraguayn presidentti) johdolla kaapata vallan muiden liberaalien sekä kommunistien avustamana ja maassa syttyi sisällissota. Tähän asti presidentille uskolliset asevoimat jakautuivat, lähes koko laivaston ja osan armeijasta asettuessa kapinallisten puolelle. Suurin osa upseereista (melkein neljä viidesosaa) oli kapinallisten puolella. Sisällissotaa käytiin maaliskuusta elokuuhun 1947, jolloin liberaalit kärsivät tappion, kun Morínigo oli saanut lähes koko maan hallintaansa.
Morínigo pysyi vallassa, kunnes 6. kesäkuuta 1948 hänet syrjäytettiin sotilasvallankaappauksella. Seuraavan 15 kuukauden aikana Paraguayssa oli 5 eri presidenttiä.
Ferenc Paragi

Ferenc Paragi (21. elokuuta 1953 – 21. huhtikuuta 2016) oli unkarilainen keihäänheittäjä, joka piti hallussaan lajin maailmanennätystä huhtikuusta 1980 toukokuuhun 1983.
Paragi heitti Tatassa 23. huhtikuuta 1980 keihäänheiton maailmanennätyksen 96,72 m parantaen yli kahdella metrillä maanmiehensä Miklós Némethin vuonna 1976 heittämää edellistä ennätystä. Samana kesänä Moskovan olympialaisissa hän heitti karsinnassa kovan tuloksen 88,76 m mutta jäi loppukilpailussa tulokseen 79,52 m ja sijoittui kymmenenneksi. Muulloinkaan hän ei arvokisoissa onnistunut. Montréalin 1976 olympialaisissa hän oli karsinnan kahdeskymmenes tuloksella 77,48 m eikä päässyt loppukilpailuun. Prahan EM-kilpailuissa 1978 hän sijoittui yhdeksänneksi tuloksella 79,08 m.
Paragi kuoli sydäninfarktiin 62-vuotiaana.
Panarion

| Panarion> Πανάριον |
| --- | --- |
 Teoksen alku vuoden 1544 laitoksesta.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Epifanios
Kieli:  muinaiskreikka (koinee)
Genre:  teologia
Julkaistu:  n. 374–375
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Panarion (m.kreik. Πανάριον, ”Lääkelaukku”; lat. Adversus haereses, ”Harhaoppeja vastaan”) on Epifanioksen kirjoittama kristillinen teologinen teos, joka on suunnattu erilaisia harhaoppeja vastaan. Teos on edelleen merkittävä lähde varhaisten harhaoppien ja juutalaiskristillisten evankeliumien tuntemisen kannalta.
Historia ja merkitys

Epifanios eli ja kirjoitti 300-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Panarion on hänen merkittävin teoksensa. Se on kirjoitettu noin kolmen vuoden aikana alkaen vuodesta 374 tai 375. Teosta voidaan pitää jatkona Epifanioksen teokselle Ankoratos (”Hyvin ankkuroitu”), joka kuvaa, kuinka ”kirkon laiva” voi selvitä harhaoppien ristituulessa oikeaan oppiin ankkuroituna. Ankoratos sisältää Panarionin sisällön yhteenvedon.
Panarion pyrkii kuvaamaan erilaisten ennen Epifaniosta tai hänen aikanaan vaikuttaneiden harhaoppien opit, jotta niihin voitaisiin paremmin vastata. Epifanios perusti teoksensa sekä omiin havaintoihinsa että varhaisempiin kirjallisiin lähteisiin. Edeltäneiden vuosisatojen osalta Epifanios käytti lähteenään muun muassa Irenaeuksen teosta Harhaoppeja vastaan sekä Hippolytoksen teosta Kaikkien harhaoppien kumoaminen. Panarionista on säilynyt nykyaikaan 11 käsikirjoitusta, joista yksikään ei ole kokonainen. Teoksen latinankielinen nimi Adversus haereses on peräisin sen latinankielisestä käännöksestä 1500-luvulta.
Teos on edelleen merkittävä lähde varhaisten harhaoppien tuntemisen kannalta, ja merkittävä lähde muun muassa juutalaiskristillisiin evankeliumeihin, kuten Ebioniittien evankeliumiin ja Heprealaisten evankeliumiin. Kaikissa tapauksissa Epifanioksen nimeämät lahkot eivät kuitenkaan välttämättä ole mitään organisoituneita, nimeltä tunnettuja lahkoja, vaan Epifanios on keksinyt itse nimitykset tunnistamilleen opeille tai teologisille virtauksille.
Sisältö

Epifanioksen teos käsittää kolme kirjaa. Sisällöltään teosta voidaan pitää eräänlaisena harhaoppien ja niiden kumoamisen ensyklopediana. Teos käsittelee yhteensä 80 eri lahkoa ja filosofiaa alkaen Aadamista ja päättyen 300-luvun lopulle, esittelee niiden historiat ja kumoaa niiden opit.
Epifanioksen ajatus 80:stä harhaoppien lahkosta perustuu Laulujen lauluun, jonka eräässä kohdassa sanotaan:
»[...] Olkoon kuninkaalla kuusikymmentä vaimoa, olkoon kahdeksankymmentä sivuvaimoa ja nuoria neitoja luvuton joukko --

yksi on minun kyyhkyni, kaikkeni, emonsa ainokainen, äitinsä päivänpaiste. [...]»
Epifanios tulkitsi 60 vaimoa sukupolviksi Aadamista Jeesukseen, 80 sivuvaimoa harhaopeiksi, kyyhkyn lailliseksi vaimoksi eli kirkoksi, ja luvuttomat nuoret neidot kristinuskoon liittymättömiksi filosofioiksi.
Epifanioksen teoksen alussa on kaksi esipuhetta, joista ensimmäinen muodostaa sisällysluettelon ja toinen kuvaa teoksen tarkoituksen. Harhaoppien kuvauksen aluksi Epifanios esittelee 20 harhaoppia ajalta ennen Jeesusta. Tämän jälkeen hän kuvaa 60 kristinuskon lahkoa. Varsinaisia harhaoppien lahkoja on kuitenkin 80:n sijasta 77, sillä ensimmäisestä 20:stä kolme on yleisnimiä: hellenismi eli antiikin kreikkalais-roomalainen uskonto, samarialaisuus ja juutalaisuus. Panarionin laitoksissa harhaopit on yleensä numeroitu, ja siksi teokseen viitataan usein käyttäen sen nimeä ja harhaopin numeroa (esim. Epifanios, Haer. 7). Kunkin harhaopin kuvaus sisältää yleensä, joskaan ei aina, seuraavat neljä osaa: lahkon suhde aiemmin mainittuihin lahkoihin; kuvaus lahkon opeista; oppien kumoaminen hyödyntäen Raamattua sekä reductio ad absurdum -menetelmää; sekä lahkon vertailu johonkin vastenmieliseen eläimeen, kuten käärmeeseen.
Teoksen teksti pitää sisällään seitsemän yhteenvetoa (anakefalaiosis) teoksen sisällöstä. Niiden kautta teos voidaan jakaa seitsemään osaan. Ne vaikuttavat kuitenkin olevan myöhempiä lisäyksiä. Yhteenvetojen kokoelma vaikuttaa myöhemmin toimineen teoksen erillisenä tiivistelmänä.
Sisältö > Osat

Osan I aiheena ovat kristinuskoa edeltävältä ajalta sekä antiikin kreikkalaisen ajattelun puolelta barbarismi, skyyttiläisyys, hellenismi, stoalaisuus ja platonismi. Lisäksi aiheena on juutalaisuus sekä sen eri lahkot, mukaan lukien samarialaiset, essealaiset, saddukeukset, kirjanoppineet, farisealaiset, hemerobaptistit, nasarealaiset ja herodiaanit.
Osan II aiheena ovat Simon Magus ja simonialaisuus, Menandros, Satorneilos, Basileides, nikolaiitat, gnostilaisuus, karpokratiaanit, Kerinthos ja kerinthoslaisuus, nasorealaisuus, ebioniitit, valentinolaisuus, secundialaisuus, sekä Ptolemaios ja ptolemaioslaisuus.
Osan III aiheena ovat Markos ja markosiaanit, Kolorbasos ja kolorbasiaanit, herakleoniitit, ofiitit, kainiitit, setiläiset, arkhontikit, Kerdon ja kerdonlaiset, Markion ja markioniitit, lukianistit, Apelles ja apelleslaiset, severiaanit, sekä Tatianos ja tatianoslaiset.
Osan IV aiheena ovat enkratiitit, fryygialaiset (eli montanolaiset tai tascodrugialaiset), quintillianistit (eli pepuziaanit tai priscillianistit), kvartodesimaanit, lahko joka ei hyväksynyt Johanneksen evankeliumia ja hänen Ilmestystään, adamiitit, sampsaiaanit, Theodotos Byzantionlainen ja theodotianismi, melkisedekiitit, Bardesanes ja bardesaniitit, Noetos ja noetianismi, valesianismi, kataarit, apostolikit, sabellianistit, sekä Origenes ja origenesläisyys.
Osan V aiheena ovat Paavali Samosatalainen, manikealaisuus, Hierakas ja hierakiitit, Melitios Egyptiläinen, sekä areiolaisuus.
Osan VI aiheena ovat audianismi, Foteinos, Markellos Ankyralainen ja markellianismi, semi-areiolaisuus, pneumatomakianismi, Aerios, sekä anhomoijit.
Osan VII aiheena ovat antidikomarianiitit, kollyridianistit, sekä massalialaiset. Teos päättyy oikeaoppisen, katolisen ja apostolisen uskon esitykseen. Tästä osasta käytetään joskus nimeä De fide ("Uskosta").
Kirjallisuutta

Holl, Karl: Epiphanius I: Panarion haer. 1–33.  (Rev. ed Jürgen Dummer)  Berlin:  Akademie Verlag, 19??.  Kreikankielinen alkuteksti.
Holl, Karl: Epiphanius II: Panarion haer. 34–64.  (Rev. ed Jürgen Dummer)  Berlin:  Akademie Verlag, 1980.  Kreikankielinen alkuteksti.
Holl, Karl: Epiphanius III: Panarion haer. 65–80, De Fide.  (Rev. ed Jürgen Dummer)  Berlin:  Akademie Verlag, 1985.  Kreikankielinen alkuteksti.
Williams, Frank (toim.): The Panarion of Epiphanius of Salamis.  (Book I (Sects 1–46))  Leiden:  E. J. Brill, 1987.  ISBN 90-04-07926-2  Teoksen verkkoversio.
Williams, Frank (toim.): The Panarion of Epiphanius of Salamis.  (Book II and III (Sects 47–80, De Fide))  Leiden:  E. J. Brill, 1994.  ISBN 90-04-07926-2  Teoksen verkkoversio.
The Panarion of St. Epiphanius, Bishop of Salamis.  (Käännös Philip R. Amidon)  New York:  Oxford University Press, 1990.  ISBN 0-19-506291-4  Valikoima.
Aiheesta muualla

Επιφάνιος: Πανάριον (muinaiskreikaksi)
Epiphanius: Panarion. Katkelmia. Tertullian.org. (englanniksi)
Paralabrax

| Paralabrax |
| --- | --- |
 Paralabrax nebulifer
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Saha-ahvenet Serraninae
Suku::  Paralabrax  Girard, 1856
Synonyymit
 Atractoperca Gill, 1861  Gonioperca Gill, 1862 
Katso myös
   Paralabrax Wikispeciesissä   Paralabrax Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paralabrax on meriahventen (Serranidae) heimoon kuuluva Atlantin valtamereltä ja Tyyneltämereltä tavattava kalasuku. Sen tyyppilaji on Paralabrax nebulifer. Paralabrax-sukuun luetaan seuraavat yhdeksän lajia:
Paralabrax albomaculatus (Jenyns, 1840)
Paralabrax auroguttatus Walford, 1936
Paralabrax callaensis Starks, 1906
Paralabrax clathratus (Girard, 1854)
Paralabrax dewegeri (Metzelaar, 1919)
Paralabrax humeralis (Valenciennes, 1828) – perunmeriahven
Paralabrax loro Walford, 1936
Paralabrax maculatofasciatus (Steindachner, 1868)
Paralabrax nebulifer (Girard, 1854)
Matvei Šiškin

Matvei Dmitrijevitš Šiškin (ven. Матве́й Дми́триевич Ши́шкин, huhtikuu 1886 Moskovan kuvernementin Zvenigorodin kihlakunnan Vjazemyn kylä – 12. tammikuuta 1962 Vallentuna tai Tukholma) oli venäläinen poliitikko.
Matvei Šiškin syntyi talonpoikaisperheeseen. Asiakirjatietojen mukaan hän oli kansallisuudeltaan karjalainen. Šiškin opiskeli pappisseminaarissa ja valmistui Moskovan yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta.
Šiškin liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen vuonna 1907. Hän kuului menševikkien internationalistiryhmään. Hän osallistui osuustoimintaliikkeeseen, työskenteli Moskovan taiteellisessa teatterissa ja ohjasi harrastajateattereita Moskovassa ja Tulassa.
Ensimmäisen maailmansodan alettua Šiškin pidätettiin, ja hänet karkotettiin Aunuksen kuvernementtiin Repolaan ja Porajärvelle. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hänet valittiin Venäjän talonpoikaisedustajien neuvostoon, Venäjän työläisosuuskuntien neuvostoon, valtion kansanvalistuskomiteaan ja Aunuksen kuvernementin talonpoikaisedustajien neuvostoon. Joulukuussa 1917 Šiškin valittiin Aunuksen kuvernementin edustajaksi Venäjän perustuslakia säätävään kansalliskokoukseen. Sen hajottamisen jälkeen hän työskenteli Tverin kuvernementissä ja edusti tverinkarjalaisia ensimmäisessä yleiskarjalaisessa neuvostojen edustajainkokouksessa helmikuussa 1921.
Bolševikkeja arvostellut Šiškin pidätettiin vuonna 1921, ja hänet karkotettiin Vologdaan. Syksyllä 1922 hänet karkotettiin Saksaan. Vuodesta 1924 lähtien hän asui Tukholmassa. Hän osallistui kansainväliseen osuustoimintaliikkeeseen ja oli Ruotsin sosiaalidemokraattisen puolueen jäsen.
Pavel Šiško

Pavel Ignatjevitš Šiško (ven. Па́вел Игна́тьевич Шишко́, 1893 Grodnon kuvernementin Pružanyn kihlakunnan Šenin kylä – 1941 Taškent) oli venäläinen sosialistivallankumouksellinen.
Valkovenäläiseen talonpoikaisperheeseen syntynyt Šiško kävi kansakoulun, opiskeli maatalouskoulussa ja suoritti kansankoulunopettajan tutkinnon vuonna 1912. Vuodesta 1914 lähtien hän palveli Venäjän laivastossa. Sosialistivallankumouksellisten toimintaan jo aiemmin osallistunut Šiško valittiin vuonna 1917 Helsingin sotilasneuvoston ja puolueen toimeenpanevan keskuskomitean jäseneksi. Hän oli yksi Helsingin vasemmistososialistivallankumouksellisten johtajista ja osallistui Sotsialist-revoljutsioner -lehden toimittamiseen.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen bolševikkien johtama Suomen aluekomitea nimesi 8. marraskuuta 1917 matruusi Šiškon uudeksi Suomen kenraalikuvernööriksi ja metallityömies Jukka Rahjan hänen apulaisekseen. Suomea hallinnut Setälän senaatti kieltäytyi kuitenkaan tunnustamasta Šiškoa kenraalikuvernööriksi. Kansankomissaarien neuvosto peruutti päätöksen ja nimesi 4. joulukuuta itse aluekomitean edustamaan Neuvosto-Venäjää Suomessa.
Vuoden 1918 alussa Šiško toimi Venäjän toimeenpanevan keskuskomitean jäsenenä ja osallistui puna-armeijan järjestämiseen. Heinäkuun kapinan jälkeen hän johti sosialistivallankumouksellisten maanalaista toimintaa. Šiško pidätettiin vuonna 1920 ja tuomittiin viideksi vuodeksi vankeuteen. Paettuaan vankilasta hän matkusti Kiovaan, jossa hänet valittiin kaupunkineuvoston jäseneksi.
Šiško lopetti toimintansa sosialistivallankumouksellisissa vuonna 1922. Hänet armahdettiin ja hyväksyttiin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen jäseneksi. Siviililennoston vartioston tarkastajana työskennellyt Šiško pidätettiin tammikuussa 1938 ja tuomittiin sosialistivallankumouksellisen menneisyytensä ja neuvostovastaisen agitaation takia kolmeksi vuodeksi pakkotyöhön. Hänet vapautettiin vuonna 1940.
Sissiteltta

Sissiteltta on puolijoukkuetelttaa pienempi teltta, joka sopii ryhmän majoitukseen. Telttaan mahtuu 8-10 henkilöä. Teltan pohjan halkaisija on 400 cm ja paino 7-9 kg. Niitä valmistetaan sekä palokyllästämättömästä että palokyllästetystä kankaasta, joka voi olla maastonvärinen. Telttaa voidaan lämmittää kamiinalla ja myös naamioida.
Suomessa Karstulassa toimiva Finn-Savotta valmistaa sekä sotilas- että siviikäyttöön tarkoitettuja sissitelttoja.
Pavel Sisojev

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Helsinki 1971 | 3 000 metrin esteet |  |
Pavel Sisojev on neuvostoliittolainen yleisurheilija, jonka päälaji oli 3 000 metrin estejuoksu.
Sisojev saavutti saavutti 3 000 metrin estejuoksussa pronssia Helsingin EM-kilpailuissa 1971 ajalla 8.26,4.
Paracelsaaret

Paracelsaarten kartta
Paracelsaarten sijainti merkittynä karttaan, Etelä-Kiinan meren pohjoisosassa.
Paracelsaaret on pienten, matalien saarien ja luotojen muodostama saariryhmä Etelä-Kiinan meren pohjoisosassa. Saariryhmän korkein kohta (14 metriä merenpinnasta) sijaitsee Rockysaarella. Paracelsaarten ympäristössä on hyviä kalastusalueita sekä kaasu- ja öljyvarantoja. Paracelsaaret ovat osa Etelä-Kiinan meren saaria, joiden omistuksesta kiistellään.
Vietnamiksi Paracelsaaret kantavat nimeä Quần đảo Hoàng Sa ja nimen merkitys on ’keltaisen hiekan saaret’, sanoista hoàng ’pitkä’, sa ’hiekka’ ja quần đảo ’saaret, saaristo’. Kiinan kielellä saaret tunnetaan nimellä Xisha Qundao (西沙群岛, Xīshā Qúndǎo), merkityksenään ’läntiset hiekkasaaret’ mikä on muodostettu sanoista xī ’länsi’, shā ’hiekka’ ja qúndǎo ’saaret’. Englanniksi Paracel Islands tai Paracels. Suomeksi on käytetty myös muotoa Paracelit.
Ranskan Indokiina miehitti saaret 1932 ja perusti sääaseman Pattlensaarelle, ja sen ylläpitoa jatkoi maan seuraaja Vietnam. Kiina on miehittänyt saaria 19. tammikuuta 1974 lähtien, jolloin sen joukot valloittivat läntisiä saaria hallinnoineen Etelä-Vietnamin varuskunnan. Kiinalaiset ovat rakentaneet saariin kuuluvalle Woodysaarelle lentokentän ja sataman.
Kiinan Hainanin maakunnan alaisuuteen muodostaman Sanshan prefektuuritason kaupungin hallinto sijaitsee Woodysaarella, jota kiinaksi kutsutaan nimellä Yongxing.  Kiinan väestönlaskennan (2010) mukaan Paracelsaarilla ja koko Sanshan "kaupungissa" asui pysyvästi yhteensä 444 henkeä. Lisäksi seudulla oli muita ihmisiä; Kiinan väestönlaskenta ei esimerkiksi kerro Kiinan kansanarmeijassa palvelevien alueellisesta sijoittumisesta.
Saaria ovat vaatineet itselleen sekä Taiwan että Vietnam ja saarten hallinta on kansainvälinen kiistakysymys.
Crescent Group (2014)
Duncan Island (2012)
Anphitrite Group and Woody Island (2012)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paracelsaaret Wikimedia Commonsissa
| n k Aasian valtiot |
| --- | --- | --- |
| Itsenäiset valtiot |  Afganistan  Armenia1  Azerbaidžan1  Bahrain  Bangladesh  Bhutan  Brunei  Etelä-Korea  Filippiinit  Georgia1  Indonesia  Intia  Irak  Iran  Israel  Itä-Timor  Japani  Jemen  Jordania  Kambodža  Kazakstan1  Kiina  Kirgisia  Kuwait  Kypros1  Laos  Libanon  Malediivit  Malesia  Mongolia  Myanmar  Nepal  Oman  Pakistan  Pohjois-Korea  Qatar  Saudi-Arabia  Syyria  Singapore  Sri Lanka  Tadžikistan  Thaimaa  Turkki1  Turkmenistan  Uzbekistan  Venäjä1  Vietnam  Yhdistyneet arabiemiirikunnat  |  |
| Kiistanalaiset valtiot |  Abhasia1  Etelä-Ossetia1  Palestiina  Pohjois-Kypros1  Vuoristo-Karabah1  Taiwan  |  |
| Erityisalueet |  Akrotíri ja Dekéleia  Brittiläinen Intian valtameren alue  Hongkong  Joulusaari  Kookossaaret  Macao  |  |
1Lasketaan kuuluvaksi myös Eurooppaan.