Gioachino Rossini
Elämä > Aikuisikä ja säveltäjänura

Seuraavien vuosien aikana Rossini jatkoi oopperoiden säveltämistä Venetsiassa ja Milanossa, mutta varsinkin joidenkin näistä vastaanotto ei tyydyttänyt Rossinia – Italiatar Algeriassa oli kuitenkin hyvin suosittu. Vuonna 1815 hän vetäytyi kotiinsa Bolognaan. Napolilainen impressaari Barbaja lähestyi häntä ja tarjosi sopimusta, jonka mukaan Rossini tulisi Napoliin kehittämään paikallisten teattereiden, San Carlon ja del Fondon, musiikillista suuntaa säveltämällä niille kummallekin oopperan vuodessa.
Muutamat vanhemmat napolilaiset säveltäjät kuten Zingarelli ja Paisiello eivät katsoneet nuoren säveltäjän nousevaa tähteä hyvällä, mutta heidän täytyi niellä kiukkunsa kun ooppera Elisabetta regina d’Inghilterra ensiesitettiin hovissa. Pääosan lauloi uransa huipulla ollut sopraano Isabella Colbran, Rossinin tuleva vaimo. Elisabetta oli ensimmäinen ooppera, missä säveltäjä korvasi recitativo seccon jousikvarteton säestämällä resitatiivilla sekä kirjoitti ornamentaatiot itse sen sijaan, että olisi jättänyt ne laulajien päätettäviksi. Seuraavan vuoden alussa Roomaan tuotetussa Sevillan parturissa Cesare Sterbinin Beaumarchais’n tekstin pohjalta kirjoittama libretto oli sama kuin Paisiellon aikaisemmassa oopperassa Il Barbiere Siviglia (la precauzione inutile), joka oli nauttinut suosiota Euroopassa jo neljännesvuosisadan. Paisiellon kannattajat olivat hyvin suutuksissaan Rossinin Parturin nähdessä päivänvalon, mutta eivät voineet mitään sen valtavalle suosiolle.
Sevillan parturi on muodostunut Rossinin suosituimmaksi oopperaksi. Se on koomisen oopperan ja bel canton mestarityö, jota voi pitää myös Mozartin Figaron häiden sisarteoksena.
Vuosina 1815–1823 Rossini sävelsi kaksikymmentä oopperaa. Otelloa voidaan pitää päätepisteenä säveltäjän opera serian uudistamisprosessissa ja se tarjoaakin mielenkiintoisen vertailukohdan Giuseppe Verdin samannimiselle teokselle. Rossinin aikaan tarinan traaginen loppu oli yleisölle niin luotaantyöntävä että sen tilalle oli kehitettävä onnellinen päätös. Vuonna 1817 Rossinille ehdotettiin oopperansa aiheeksi Tuhkimo-satua ja säveltäjä suostui sillä ehdolla, että tarinan yliluonnolliset elementit jätettäisiin sivuun. Oopperan La Cenerentola suosio nousi parturimaisiin sfääreihin. Yliluonnollisia elementtejä ei jätetty pois seuraavan vuoden teoksesta Mosè in Egitto, jonka esitysten kohtaus, jossa israeliitit matkaavat yli Punaisenmeren, aiheutti aina lavastuksessa käytettyjen kojeiden puutteiden vuoksi yleisössä hilpeyttä ja säveltäjä joutui lisäämään kohtaan kuoro-osuuden ”Dal tuo stellato soglio” yleisön huomion kääntämiseksi toisaalle.
Vuonna 1822 Rossini ja Isabella Colbran menivät naimisiin. Samana vuonna hän itse ohjasi Tuhkimon Wienin-tuotannon. Tämän jälkeen hän palasi Bolognaan. Prinssi Metternich kutsui hänet kuitenkin Veronaan eikä Rossini voinut vastustaa kutsua. Veronassa Rossini ystävystyi muun muassa François-René de Chateaubriand’n kanssa.
Soderon yhtye, vuodelta 1914
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Seuraavana vuonna Rossini matkusti lontoolaisen teatterin managerin kutsusta Lontooseen. Matkalla kuulua säveltäjää suuresti juhlittiin Pariisissa. Lontoossa hän sai upean vastaanoton ja hänet esiteltiin myös Englannin kuninkaalle Yrjö IV:lle. Vuonna 1824 hänestä tuli Pariisin Théatre Italienin musiikillinen johtaja ja tuon pestin päätyttyä Rossinista tehtiin kuninkaan hovisäveltäjä. Pariisissa vuonna 1829 kantaesitetty Ooppera Wilhelm Tell vakiinnutti hänen suosionsa Pariisissa, mutta silti se jäi hänen viimeiseksi näyttämöteoksekseen. Sen musiikissa näkyy säveltäjän paljon käyttämien musiikillisten konventioiden poissaolo, eli hän oli siirtymässä kirkkomusiikin pariin.