stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vektori
Perusavaruuksien vektorit > Vektorikolmitulo

Kolmelle vektorille  a = (a1, a2, a3), b = (b1, b2, b3) ja c = (c1, c2, c3) määritellään vektorikolmitulot  seuraavasti:
Koska ristitulo ei ole liitännäinen, nämä ovat yleensä kaksi eri vektoria. Näistä edellinen on kohtisuorassa vektoriin a nähden ja vektorien b ja c määrittämässä tasossa, jälkimmäinen taas vektorien a ja b määrittämässä tasossa ja kohtisuorassa vektoria c vastaan.
Esimerkki

Esimerkki selkokielellä tasogeometrian näkökulmasta.
Liikutaan XY-koordinaatistossa. Lähdetään liikkeelle origosta (0,0), kuljetaan ensin kaksi ylös (vektori  {\vec {a}}) ja sitten kaksi oikealle (vektori  {\vec {b}}), jolloinka päädytään pisteeseen (2,2).
Vektorien muutosta ilmaistaan muuttujilla "i" ja "j", jossa "i" ilmoittaa x-akselin suuntaista liikkumista, ja "j" y-akselin suuntaista liikkumista.
Lasketaan muutokset:  2{\vec {j}}+2{\vec {i}} . Yhteenlaskulla saadaan:  {\vec {ab}}=2{\vec {j}}+2{\vec {i}}, poistamalla kirjaimet saadaan loppupiste (2,2).
Kirjallisuutta

Thompson, Jan & Martinsson, Thomas: Matematiikan käsikirja.  Helsinki:  Tammi, 1994.  ISBN 951-31-0471-0
Kivelä, Simo K.: Algebra ja geometria.  Espoo:  Otatieto, 1989.  ISBN 951-672-103-6
Rikkonen, Harri: Matematiikan pitkä peruskurssi I – Vektorialgebra ja analyyttinen geometria.  Helsinki:  Otakustantamo, 1969.  ISBN 951-671-067-0
Pitkäranta, Juhani: Calculus Fennicus – TKK:n 1. lukuvuoden laaja matematiikka (2000–2013) (pdf) Helsinki:  Avoimet oppimateriaalit ry. ISBN 978-952-7010-12-9 ISBN 978-952-7010-13-6 (pdf).
Spiegel, Murray R.: Vector Analysis and an introduction to Tensor Analysis.  (Shaum's Outline Series)  McGraw-Hill Book Company, 1974 (1959).  ISBN 978-0070990098
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tietoa vektoreista (Arkistoitu – Internet Archive)
Vektorit a ja b sekä niiden summavektori a+b.
Eemeli Hakoköngäs

Eemeli Hakoköngäs on suomalainen sosiaalipsykologi ja historioitsija. Hakoköngäs väitteli tohtoriksi valtiotieteellisessä tiedekunnassa Helsingin yliopistossa. Hän työskentelee  sosiaalipsykologian yliopistonlehtorina Helsingin yliopistossa ja on työskennellyt aikaisemmin sosiaalipsykologian yliopistonlehtorina Itä-Suomen yliopistossa Kuopiossa. Hakoköngäs on sosiaalipsykologian dosentti Helsingin yliopistossa. Hänen tutkimusaiheensa käsittelevät historian politiikkaa, poliittista psykologiaa sekä visuaalista sosiaalipsykologiaa. Hän on soveltanut tutkimuksissaan erityisesti Serge Moscoviciin kehittämää sosiaalisten representaatioiden teoriaa sekä Michael Billigin retorista sosiaalipsykologiaa. Hänelle on myönnetty Tervola-mitali 2017.
Tieteellisten tutkimusten ohella Hakoköngäs on kirjoittanut tai toimittanut paikallis- ja järjestöhistorioita.
Julkaisuja

Hakoköngäs, E. (2017). Visual Collective Memory: A Social Representations Approach. Väitöskirja. Valtiotieteellisen tiedekunnan julkaisuja: 54. Helsingin yliopisto: Helsinki.
Hakoköngäs, E., Kleemola, O., Sakki, I. & Kivioja, V. (2021). War in Images: Visual Narratives of Finnish Civil War in History Textbooks. Memory Studies, 14, 1002-1017. https://doi.org/10.1177%2F1750698020959812
Hakoköngäs, E. & Martikainen, J. (2021). Visuaaliset menetelmät arkiajattelun tutkimuksessa. Teoksessa S. Ryynänen & A. Rannikko (toim.) Tutkiva mielikuvitus: Luovat, osallistuvat ja toiminnalliset tutkimusmenetelmät yhteiskuntatieteissä (ss. 82–99). Helsinki: Gaudeamus.
Hakoköngäs, E., Halmesvaara, O. & Sakki, I. (2020). Persuasion Through Bitter Humour: Multimodal Discourse Analysis of Rhetoric in Internet Memes of Two Far-Right Groups in Finland. Social Media + Society. https://doi.org/10.1177%2F2056305120921575
Hakoköngäs, E. (2020). Sukupolvien ketjussa: Eläkeliiton historia. Maahenki: Helsinki.
Hakoköngäs, E. (toim.) (2017). Kahen puolen Kemijokea: Tervolan kunnan historia. Tervolan kunta: Tervola.
Eemeli Hakoköngäs, Lamaantumaton SAK 1989–2001, SKS Kirjat 2024 ISBN 978-951-858-539-1
Via Silentii

Via Silentii on keväällä 2022 perustettu hiljaisen rukouksen luostariyhteisö. Sen vihkivät käyttöön piispat Seppo Häkkinen ja Mari Leppänen Haminassa Poitsilan kartanossa, joka on myös Via Silentiin ykköskoti. Luostari toimii Hiljaisuuden Ystävät ry:n yhteydessä ja on kiinteä osa yhdistyksen hiljaisuuden viljelyä ja jatkuvaa rukouselämää.
Luostari on ekumeeninen ja sitä voi pitää osana uusmonastista liikettä. Se poikkeaa totutusta luostarirakenteesta siinä, että vaikka se toimii joka päivä vuoden ympäri, siellä ei asu kukaan pystyvästi. Paikalla on kuitenkin aina kaksi sitoutunutta luostaripalvelijaa, jotka vaihtuvat viikoittain. He ylläpitävät päivä- ja viikkorytmiä, jossa vaihtelevat rukous ja työpalvelu, hiljaisuus ja puheaika, ateriat ja lepo, oma ja yhteinen aika. Rukoushetkien ja hetkipalvelusten lisäksi luostarissa on viikoittain kaikille avoin messu.
Luostaripalvelijoiden lisäksi luostarielämään voi tulla mukaan hiljaiseksi rukoilijaksi vuoden minä tahansa päivänä. Vähimmäisaika on vuorokausi, tyypillinen luostarijakso tuntuu olevan puolesta viikosta viikkoon.
Hiljaisen rukouksen perinteet

Via Silentii noudattaa perinteistä benediktiinistä ora et labora -luostariperinnettä, jossa päivän mittaan välillä rukoillaan yksin, välillä yhdessä ja välillä tehdään yhteistä työtä, välillä omaa. Työpalveluna yhteisö itse mm. laittaa ruuan, siivoaa, hoitaa puutarhaa ja työskentelee käsityöpajassa.
Hiljaisen rukouksen perinne, jota kulloinkin eletään viikon rukoushetkissä (kolmasti päivässä), on sen hetkisen rukouskumppanin (toinen luostaripalvelijoista) elämässään säännöllisesti harjoittama ja siten luostariin mukanaan tuoma rukouksen muoto. Näitä rukousperinteitä on Via Silentiissä 13: fransiskaaninen, hiljaisuuden jooga, ignatiaaninen, Jeesuksen rukous, kehorukous, kelttiläinen, kristillinen meditaatio, lectio divina, luontohengellisyys, meditatiivinen tanssi, pyhiinvaellus, rukouslaulu sekä sydänrukous. Ilmoittautuessaan hiljaiseksi rukoilijaksi omille luostaripäivilleen näkee tuolloin harjoitettavan rukousperinteen vuosikalenterista.
Luostarin toimintaa muualla Suomessa

Vaikka Via Silentiin ykköskoti on Haminan Poitsilassa, vie Hiljaisuuden Ystävät luostarin vuosittain myös muualle Suomeen noin kahden kuukauden ajaksi. Tähän mennessä se on toiminut hetken Enonkoskella ja Vieremällä ja tänä vuonna sen toiminta siirtyy Lappohjaan kesäkaudeksi. Tavoitteena on pikkuhiljaa kiertää koko Suomi ja tuoda luostariarkeen asettumisen mahdollisuus lähelle ihmisiä, missä sitten asuvatkin
Segisaurus

| Segisaurus |
| --- | --- |
 Ainoa tunnettu löytö Segisauruksesta
 Varhaisjurakausi 183–186 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N  ↓   
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Ylälahko::  Dinosaurukset Dinosauria
Lahko::  Liskonlantioiset Saurischia
Alalahko::  Teropodit Theropoda
Yläheimo::  †Coelophysoidea
Heimo::  †Coelophysidae
Suku::  †Segisaurus  Camp, 1936
Laji::  halli
Kaksiosainen nimi
 † Segisaurus halli  Camp, 1936 
Katso myös
   Segisaurus Wikispeciesissä   Segisaurus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Segisaurus (nimen merkitys: ”Segikanjonin lisko”) on sukupuuttoon kuollut Coelophysidae-heimoon kuuluva dinosaurussuku, joka eli varhaisjurakaudella. Ainoa tunnettu yksilö löydettiin Tsegi Canyonilta, Arizonasta, ja laji on nimetty löytöpaikkansa mukaan. Segisaurus on ainoa dinosaurus, joka on koskaan löydetty tältä alueelta.
Ulkonäkö ja koko

Segisaurus eli noin 183 miljoonaa vuotta sitten jurakaudella. Se oli arviolta noin metrin pituinen, 30 cm korkea ja painoi noin viisi kiloa. Tunnettu yksilö ei kuitenkaan ollut täysikasvuinen, joten laji saattoi kasvaa tätä suuremmaksi. Ei ole varmaa, oliko Segisauruksella päässään harjaa.
Ravinto

Segisaurus oli pienikokoinen lihansyöjä, joka saalisti pääasiassa pieniä eläimiä, kuten hyönteisiä, liskoja ja muita pieniä selkärankaisia. Se saattoi myös metsästää pieniä prosauropodeja ja linnunlantioisia.
Fossiilit

Segisauruksen ainoa tunnettu fossiili (UCMP 32101) löydettiin Arizonasta vuonna 1933. Löydöstä vastasivat paleontologit Robert F. Thomas ja Max Littlesalt.
Elinympäristö

Segisauruksen elinympäristö oli kuiva ja hiekka-aavikkomainen, ja siellä esiintyi dyynejä sekä keitaita.
Taiteilijan näkemys
Holotyypin luuranko, kuten se löydettäessä oli.
Uskonto Suomessa

Uskontokuntiin kuuluminen Suomessa, Tilastokeskus (2023)
Protestantismi (64.2%)
Ortodoksinen kirkko (1.0%)
Katolinen kirkko (0.3%)
Restorationismi (0.3%)
Muut uskonnot (0.6%)
Uskontokuntiin kuulumattomat (33.6%)
Uskonto Suomessa tarkoittaa uskontoja, joita Suomessa asuvat ihmiset harjoittavat.
Suomi on kristitty, luterilainen maa, jossa väestön enemmistö (64 %) kuului vuonna 2023 evankelis-luterilaiseen kirkkoon. Viime vuosikymmenten suuri muutos on ollut tämän osuuden väheneminen, sillä koko 1900-luvun kirkkoon kuului vielä noin 90 % suomalaisista. Muita muutoksia on muslimien lukumäärän  kasvu, jonka myötä islam on noussut Suomen toiseksi yleisimmäksi uskonnoksi. Muslimeja arvioitiin olevan vuonna 2022 yli 120 000 henkeä eli 2 % väestöstä. Suurin kristillinen suuntaus luterilaisuuden jälkeen on ortodoksinen usko, jonka harjoittajia on erityisesti Itä-Suomessa. Ortodoksisessa kirkossa oli vuonna 2023 noin 56 000 jäsentä eli noin 1 % väestöstä.
Perustuslaki antaa Suomen evankelis-luterilaiselle kirkolle erityisaseman, minkä takia usein puhutaan "valtionkirkosta". Evankelisluterilaiselle kirkolle ja ortodoksiselle kirkolle on omat kirkkolakinsa.  Suomessa on näiden lisäksi pieniä kristillisiä yhdyskuntia ja uskonnollisia liikkeitä, kuten katolinen kirkko sekä buddhalaisia, hindulaisia ja juutalaisia. Uskonnonvapaus on turvattu uskonnonvapauslain (1923) ja perustuslain (2000) nojalla.
Historia > Suomalainen muinaisusko

Suomalaiset harjoittivat aina 1000-luvulle asti kotoperäisiä alkuperäisuskontoja, joille oli tyypillistä paikallisuus ja kokonaisvaltainen liittyminen maassa harjoitettuihin luontaiselinkeinoihin. Muinaisusko ei ollut Suomessa yhtenäistä tai muuttumatonta, vaan tavat ja uskomukset vaihtelivat eri aikoina ja eri alueilla.
Suomen muinaisusko oli polyteistista eli monijumalaista. Tunnettuja jumalia olivat  Ukko ylijumala, taivaan, maan ja ilman jumala Ilmarinen, veden jumala Ahti sekä metsän kuningas Tapio. Muinaisuskoon kuului keskeisesti myös vainajien palvonta ja kunnioittava suhtautuminen karhuun. Perheillä, rakennuksilla, maaomaisuudella ja viljelyksillä oli omat haltijansa, joiden tehtävänä oli suojelu ja vaurauden sekä hedelmällisyyden turvaaminen Eri yhteisöillä oli keskushahmoina tietäjiä, joiden uskottiin pystyvän taioillaan muun muassa parantamaan sairaita.
Historia > Kristinuskon tulo Suomeen

Väestön kääntyminen kristinuskoon alkoi Suomessa 1000-luvulla aluksi kaupankäynnin välityksellä. Kristinusko levisi suurimpaan osaan Suomea katolisena uskona.
Historia > Uskonpuhdistus ja luterilainen kirkko

1500-luvulla uskonpuhdistus levisi myös Suomeen, mikä johti katolisen uskon korvaamiseen luterilaisella uskolla. Suomenkieliset jumalanpalvelukset yleistyivät ,ja Raamatun käännöstyö suomeksi käynnistyi. Luterilainen kirkko tuli valtionuskonnoksi, ja sen asema vahvistui 1600- ja 1700-luvuilla. Kirkko oli merkittävä kulttuurin ja koulutuksen edistäjä.
Lakisääteinen pakko kuulua luterilaiseen kirkkoon astui voimaan vuonna 1634. Myös kirkonmenoihin osallistuminen muuttui pakolliseksi ja muut kuin luterilaiset tuli karkottaa maasta. Alkuperäisuskonnon harjoittaminen julistettiin synnilliseksi toiminnaksi ja kirkonmiehet ja viranomaiset pyrkivät hävittämään esimerkiksi metsikköjä, joita tiedettiin tai epäiltiin käytettävän uhrilehtoina. Kansanuskossa sekoittuivat tästä huolimatta pitkään kristilliset ja vanhan uskonnon piirteet. Esimerkiksi kristinuskon Saatanan ja suomalaisten muinaisuskon maahisten tehtävät sekoittuivat pitkään ja samoissa loitsua muistuttavissa rukouksissa ja rituaaleissa voitiin suojautua molempia vastaan. Paikoitellen Hämeessä, laajasti Itä-ja Pohjois-Suomessa, ja erityisesti Karjalassa tällaista esiintyi vielä uudella ajallakin. Ulkomaalaisille annettiin 1700-luvulla lupa harjoittaa muuta uskontoa kuin evankelis-luterilaista, mutta toisinuskovat joutuivat elämään ilman kansalaisoikeuksia aina 1900-luvulle asti.
1800-luvulta lähtien myös muut kristilliset suuntaukset, kuten ortodoksisuus ja erilaiset herätysliikkeet, saivat jalansijaa. Erityisesti herännäisyysliike vaikutti merkittävästi maaseudun väestöön ja korosti henkilökohtaista uskonelämää.
Uskontokuntaan kuulumisen pakollisuus poistui vuoden 1923 uskonnonvapauslain myötä. Uskonnonvapauslaki salli myös uusien uskonnollisten yhdyskuntien vapaan perustamisen. Uskonnottomuus ja maallistuminen alkoivat lisääntyä. Uskonnollisten yhdyskuntien monimuotoisuus laajeni, kun uusia uskonnollisia liikkeitä syntyi. Esimerkiksi helluntailaisuus, baptistit ja erilaiset karismaattiset suuntaukset saivat kannatusta.
Nykytilanne

| Vuosi | Suomen ev> lut. kirkko | Suomen ortodoksinen kirkko | Muut | Uskontokuntiin kuulumattomat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1900 | 98,1 % | 1,7 % | 0,2 % | 0,0 % |
| 1950 | 95,0 % | 1,7 % | 0,5 % | 2,8 % |
| 1960 | 92,4 % | - | - | - |
| 1970 | 92,4 % | - | - | - |
| 1980 | 90,3 % | 1,1 % | 0,7 % | 7,8 % |
| 1990 | 87,8 % | 1,1 % | 0,9 % | 10,2 % |
| 2000 | 85,1 % | 1,1 % | 1,1 % | 12,7 % |
| 2010 | 78,3 % | 1,1 % | 1,4 % | 19,2 % |
| 2011 | 77,3 % | 1,1 % | 1,5 % | 20,1 % |
| 2012 | 76,4 % | 1,1 % | 1,5 % | 21,0 % |
| 2013 | 75,2 % | 1,1 % | 1,5 % | 22,1 % |
| 2014 | 73,8 % | 1,1 % | 1,6 % | 23,5 % |
| 2015 | 73,0 % | 1,1 % | 1,6 % | 24,3 % |
| 2016 | 72,0 % | 1,1 % | 1,6 % | 25,3 % |
| 2017 | 70,9 % | 1,1 % | 1,6 % | 26,3 % |
| 2018 | 69,8 % | 1,1 % | 1,7 % | 27,4 % |
| 2019 | 68,7 % | 1,1 % | 1,7 % | 28,5 % |
| 2020 | 67,8 % | 1,1 % | 1,7 % | 29,4 % |
| 2021 | 66,6 % | 1,1 % | 1,8 % | 30,6 % |
| 2022 | 65,2 % | 1,1 % | 1,8 % | 32,0 % |
| 2023 | 63,6 % | 1,0 % | 1,8 % | 33,6 % |
Nykytilanne > Suomalaisten usko ja uskonnolliset tavat

Suomalaisista kolmannes piti todennäköisenä tai varmana, että Jumala on olemassa, 46 % epävarmana tai ehdottomasti epätotena vuonna 2024. Jopa 82 % oli ainakin jokseenkin sitä mieltä, että lakien ei pidä perustua uskontoon.
Vuonna 2018 tehdyssä kansainvälisessä ISSP-kyselyssä Suomen väestöstä 40 prosenttia vastasi ettei usko jumalaan, 34 prosenttia vastasi uskovansa jumalaan ja 26 prosenttia ei osannut sanoa. Miehet uskoivat jumalaan vähemmän kuin naiset ja uskominen jumalaan väheni mitä nuoremmasta ikäluokasta oli kyse.
Kirkon tutkimuskeskuksen vuonna 2011 teettämän tutkimuksen mukaan suomalaisten usko kristinuskon keskeisiin opetuksiin romahti neljän vuoden takaiseen verrattuna.
Vuonna 2009 julkaistun Gallup Internationalin mielipidekyselyn mukaan suomalaiset olivat naapurikansojaan uskonnollisempia ollen vertailussa 14. vähiten uskonnollisia. Suomessa 29 prosenttia vastaajista piti uskontoa tärkeänä elämässään. Vuonna 2017 arvokyselyssä 6 prosenttia suomalaisista valitsi uskonnollisen vakaumuksen tärkeimpien elämänarvojen joukkoon. Vuonna 2006 tehdyn tutkimuksen mukaan suomalaisista 30 prosenttia pitää evoluutioteoriaa vääränä. Vuonna 1994 tehdyn tutkimuksen mukaan 41 % suomalaisista rukoili vähintään kerran viikossa. Niitä, jotka eivät olleet viime vuosina rukoilleet lainkaan, oli 28 %
Valtiokirkkojärjestelmän perintönä monet asiat ovat edelleen kytkeytyneinä uskontoon. Kristinuskon vaikutus näkyy esimerkiksi kirkollisina pyhäpäivinä ja tapakulttuurissa.
Nykytilanne > Kristinusko

Vuoden 2023 lopussa 63,6 % suomalaisista kuului Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon. Toiseksi suurin kirkkokunta on ortodoksinen kirkko, johon kuuluvia on 1,0 prosenttia. Suomen perustuslaissa luterilaisella kirkolla on erityisasema, ja sitä koskee erityinen kirkkolaki. Myös ortodoksisesta kirkosta on olemassa erityislaki
Nykytilanne > Kristinusko > Suomen evankelis-luterilainen kirkko

Suomen evankelis-luterilainen kirkko on maailman seitsemänneksi suurin luterilainen kirkko. Vuonna 2023 syntyneistä lapsista kastettujen osuus oli 50,7 %. Tutkimusten mukaan kaikki kirkon jäsenet eivät usko ja elä kirkon oppien mukaan. Nykyään kirkon ongelma on jatkuvasti laskeva jäsenluku, sillä kirkosta eronneiden määrä on lisääntynyt merkittävästi viime vuosina. Esimerkiksi vuonna 2008 Suomen evankelis-luterilaisesta kirkosta erosi 1,1 % sen jäsenistä. Eroamista tapahtuu muun muassa näkemyksellisistä, taloudellisista sekä henkilökohtaisista syistä. Suurin eroava ikäryhmä ovat nuoret aikuiset.
Toisaalta kirkon tekemä työ erityisesti vähäosaisten auttamiseksi (muun muassa diakonia) ja toiminta kriisitilanteissa saa laajaa arvonantoa. Muita arvostettuja seurakuntien toimintamuotoja ovat muun muassa lapsi- ja perhetyö (perhe-, päivä- ja iltapäiväkerhot sekä perheneuvonta), varhaisnuoriso- ja nuorisotyö. Nuorison parissa yleinen kristillinen riitti on rippikoulun käyminen. Vuonna 2023 rippikoulun kävi 73,3 % 14–15-vuotiaiden ikäluokasta.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon sisällä toimii useita herätysliikkeitä. Näistä jo 1700–1800-luvuilla ovat syntyneet rukoilevaisuus, herännäisyys, evankelisuus ja lestadiolaisuus. Näistä lestadiolaisuus on jakautunut neljään päähaaraan: vanhoillislestadiolaisuus, esikoislestadiolaisuus, uusheräys ja rauhansanalaisuus. Näiden vanhojen herätysliikkeiden lisäksi syntyi 1900-luvulla viidesläisyys, johon luetaan kuuluviksi Suomen Raamattuopisto, Kansanlähetys ja Kansan Raamattuseura. Lisäksi kirkon sisällä on vaikuttanut 1960- ja 1970-luvuilla Suomeen kantautunut karismaattinen liike.
Muut luterilaiset kirkot ja ryhmät
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ja herätysliikkeiden lisäksi Suomessa toimii myös Lähetyshiippakunta ja erinäisiä itsenäisiä luterilaisia seurakuntia.
Nykytilanne > Kristinusko > Suomen ortodoksinen kirkko

Eräillä alueilla kuten osassa Laatokan Karjalaa ortodoksisuus oli valtauskontona ollut keskiajalta toiseen maailmansotaan saakka. Tällöin suuri osa Suomen ortodoksiväestöstä joutui muiden luovutetun Karjalan asukkaiden tavoin siirtymään muualle maahan.
Suomen ortodoksinen kirkko on kuulunut autonomisena kirkkokuntana Konstantinopolin Ekumeenisen Patriarkan alaisuuteen vuodesta 1923 lähtien. Suomen ortodoksisen kirkon johtaja on Helsingin alueen ja koko Suomen arkkipiispa Elia. Suomen väestöstä noin 1,0 prosenttia kuuluu ortodoksiseen kirkkoon. Suomen ortodoksinen kirkko on ainoa ortodoksinen paikalliskirkko, joka noudattaa kokonaan gregoriaanista kalenteria. Suomen ortodoksisen kirkon lisäksi Suomessa toimii Moskovan patriarkaatin alaisia ortodoksisia seurakuntia. Näistä Pyhän Nikolauksen seurakunnalla oli vuonna 2013 2 578 jäsentä ja Pokrovan seurakunnalla 374 jäsentä.
Nykytilanne > Kristinusko > Helluntaiherätys

Suomen helluntaiherätys on osa kansainvälistä helluntailiikettä. Pääosa liikkeestä on järjestäytynyt itsenäisiksi yhdistysmuotoisiksi paikallisseurakunniksi, joiden jäsenet kuuluvat siviilirekisteriin. Seurakuntien jäseniksi kelpaavat vain henkilökohtaisen uskonratkaisun tehneet ja uskovien kasteella käyneet. Vuonna 2003 perustettiin Suomen Helluntaikirkko, joka on virallinen uskonnollinen yhdyskunta. Osa seurakunnista ja helluntailaisista on liittynyt kirkon jäseniksi. Vuonna 2003 helluntailaisuuden piirissä laskettiin olevan noin 100 000 henkeä, kun mukaan laskettiin virallisten jäsenten lisäksi näiden perhepiirit. Vuoden 2013 lopussa helluntaiherätykseen kuului yhteensä 241 seurakuntaa ja noin 50 000 jäsentä. Vuonna 2020 jäsenmärä oli laskenut 44 371 jäseneen. Näistä Suomen Helluntaikirkkoon kuului joulukuussa 2017 61 seurakuntaa, ja jäseniä oli 31.7.2017 yhteensä 8 915.
Nykytilanne > Kristinusko > Katolinen kirkko Suomessa

Katolisen kirkon juuret Suomessa löytyvät keskiajalta, jolloin se oli vallitseva kristinuskon muoto. Uskonpuhdistuksen myötä se kuitenkin hävisi Suomen alueelta. 1700–1800-lukujen taitteessa katolisuus kuitenkin palasi alueelle, kun Ruotsin valtakunnassa annettiin suvaitsevaisuusjulistus ammattitaitoisten ulkomaalaisten saamiseksi maahan. Määrä pysyi kuitenkin hyvin marginaalisena. Ensimmäinen katolinen kirkko vihittiin Viipurissa 1799 ja toinen Helsinkiin vuonna 1860. Vuoden 1869 kirkkolain myötä tuli mahdolliseksi luterilaisten kääntyminen katolilaisuuteen. Vuonna 1920 muodostettiin Suomen apostolinen vikaarikunta, joka korotettiin hiippakunnaksi vuonna 1955. Kirkon jäsenmäärä on ollut pitkään vähäinen, mutta on viime vuosina kasvanut voimakkaasti. Kun jäsenmäärä oli vuonna 1960 2 164 henkeä, oli se vuonna 2000 7 227 henkeä ja vuonna 2015 13 069 1.1.2018 oli Helsingin katolisella hiippakunnalla 8 seurakuntaa ja niissä 14 949 jäsentä. Lisäksi Suomessa arvioidaan olevan tuhansia sellaisia maahanmuuttajataustaisia katolisia, jotka eivät ole rekisteröityneet jäseniksi. Katolinen kirkko Suomessa on varsin monietninen, sillä jäsenistä suomea puhuu 41 % ja ruotsia 5 % jäsenistöstä, kun taas muiden kielien puhujien osuus on 54 %.
Nykytilanne > Kristinusko > Vapaakirkollisuus

Vapaakirkollisuuden juuret ovat Suomessa lähtöisin 1800-luvun lopun angloamerikkalaisissa herätys- ja pyhitysliikkeissä, joissa korostuivat henkilökohtainen uskonratkaisu ja uskovien seurakunta. Jotkut suomalaiset saivat kosketuksen näihin aatteisiin matkustelun tai kirjallisuuden kautta. Vapaakirkollista liikehdintää kehittyi 1870-luvulla Pohjanmaan ja Uudenmaan rannikkoseudulla. Aluksi liike oli allianssipohjainen ja pyrki muuttamaan luterilaista kirkkoa sisältä päin. Tämä ei kuitenkaan onnistunut ja liikkeeseen suhtauduttiin kirkon taholta vihamielisesti. Aluksi suurin osa liikkeen jäsenistä oli ruotsinkielisiä, mutta 1900-luvulla suomenkielisten osuus alkoi kasvaa. Vuonna 1910 molempia kieliryhmiä oli jäsenistössä yhtä paljon, minkä jälkeen suomenkielisten osuus alkoi kasvaa ruotsinkielisiä selvästi suuremmaksi. Vuonna 1923 suomenkieliset vapaaseurakunnat järjestäytyivät Suomen Vapaakirkoksi. Ruotsinkieliset jatkoivat pitkään yhdistyspohjaisina seurakuntina, kunnes vuonna 2004 perustettiin Missionskyrkan i Finland. Vuonna 2018 Suomen Vapaakirkkoon kuului 15 067 jäsentä. Missionskyrkan i Finland:iin kuului samana vuonna 245 jäsentä.
Nykytilanne > Islam

Muslimeja on asunut Suomessa 1800-luvulta lähtien. Venäjän vallan aikana Suomessa palveli muslimisotilaita, joista osa ei palannut Venäjälle. Helsingissä oli jo 1800-luvun puolivälissä imaami Viaporin muslimisotilaiden hengellisiä tarpeita varten, ja Hietaniemen hautausmaan islamilainen osa vihittiin käyttöön vuonna 1871. Suomeen alkoi muuttaa islaminuskoisia tataareja 1870-luvulta alkaen. Ensimmäiset tulivat kauppiaina ja loput suvuittain, lähes kaikki samasta Aktukin kylästä (91 %) Nižni Novgorodin piirikunnasta. Tataareita asui Helsingin lisäksi Viipurissa, Järvenpäässä,  Kotkassa, Kuopiossa ja Turussa.  Tataarien lukumäärä ei missään vaiheessa ylittänyt tuhatta henkeä.
Neuvostoliiton romahduksen myötä 1990-luvun vaihteessa Suomeen alkoi saapua Neuvostoliitosta somaleita. Tulijoissa oli lisäksi Irakin kurdeja sekä muslimeja Iranista ja Turkista. Vuodesta 1993 lähtien muslimeita saapui entisen Jugoslavian alueelta sekä myöhemmin Afganistanista. Arviolta kaksi kolmasosaa tulijoista otettiin Suomeen humanitaarisista syistä.
Vuonna  2020 rekisteröityjä islamilaisia yhdistyksiä oli ainakin 161. Viime aikoina ja varsinkin vuonna 2015 muslimeja on tullut Lähi-idästä (etenkin Irak), Afrikasta (etenkin Somalia) ja Aasiasta (etenkin Afganistan). Muslimeja oli vuonna 2022 noin 120 000–130 000 henkeä. Heistä vain pieni osa on rekisteröitynyt uskonnollisiin yhteisöihin.
Nykytilanne > Juutalaisuus

Suomeen asettui juutalaisia maassa 1800-luvulla palvelleiden venäläissotilaiden joukossa. Suomen juutalaisseurakuntiin kuului 1 042 jäsentä vuonna 2023.
Nykytilanne > Buddhalaisuus

Suomessa on vähän buddhalaisia. Heitä tuli maahan 1980-luvulla vietnamilaisina venepakolaisina. Suomalaiset ovat saaneet buddhalaisia vaikutteita esimerkiksi itämaisten taistelulajien kautta. Suomessa toimii useita pieniä buddhalaisia ryhmiä.