stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gustav von Schoultz
Ensimmäisessä maailmansodassa

Ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914 von Schoultz kutsuttiin takaisin palvelukseen ja määrättiin aluksi risteilijän päälliköksi Itämerelle. Huhtikuusta 1915 alkaen hän toimi Venäjän laivaston yhteysupseerina Englannin kuninkaallisessa laivastossa. Hän osallistui tässä ominaisuudessa muun muassa suureen Skagerrakin meritaisteluun kesällä 1916. Von Schoultz erosi Venäjän palveluksesta lokakuun vallankumouksen jälkeen tammikuussa 1918, mutta jatkoi purjehtimista Englannin laivastossa, kunnes haavoittui maaliskuussa 1918 onnettomuudessa ja joutui sotasairaalaan Englannin Chathamiin.
Von Schoultz julkaisi vuonna 1923 kirjan Englannin suuri laivasto maailmansodassa, joka käännettiin saksaksi, englanniksi, ranskaksi ja italiaksi.
Maailmansodan jälkeen

Von Schoultz siirtyi Suomeen toukokuussa 1919 ja hänet merkittiin Suomen laivaston kirjoihin kommodorina. Hän oli heinä–syyskuussa 1919 kahden kuukauden ajan Suomen laivaston päällikkönä, minkä jälkeen hänet nimitettiin rannikkopuolustuksen esikuntapäälliköksi. Vuosina 1923–1926 hän toimi Suomen laivaston virkaatekevänä komentajana. Erotessaan vuonna 1926 puutteellisen suomen kielen taitonsa vuoksi hän sai kontra-amiraalin arvon.
Von Schoultz toimi 1920-luvulla erilaisissa Suomen merivoimiin liittyneissä luottamustehtävissä, kuten Suomen Laivastoyhdistyksen hallintoneuvoston puheenjohtajana vuosina 1926–1930. Hän oli myös Suomen edustaja aseriisuntakonferenssien valmisteluissa Lontoossa ja Genevessä vuonna 1928. Espanjan sisällissodan aikana von Schoultz oli vuosina 1937–1939 yhtenä Kansainliiton puuttumattomuuskomitean alaisista Espanjan merirajojen kansainvälisistä valvojista toimien apulaisvalvontapäällikkönä Sèten satamassa. Neuvostoliitto vastusti hänen nimitystään, koska hän oli vuonna 1934 pitämässään puheessa kannattanut Ahvenanmaan linnoittamista ja kirjoittanut aiheesta Saksan kansallissosialistien Völkischer Beobachter -lehteen.
Von Schoultz asettui myöhemmin asumaan Saksaan. Hän osallistui toisen maailmansodan lopulla joulukuussa 1944 Berliinissä saksalaismielisten suomalaisten järjestön Suomi-liiton perustamiseen ja toimi sen puheenjohtajana. Hän kuoli vuonna 1946 Saksan Saalfeldissa.
Perhe

Von Schoultzin veli Martin von Schoultz jäi maailmansodan takia Venäjälle ja palveli puna-armeijan ilmapurjehduskoulun johtajana ennen kuin loikkasi Suomeen loppuvuonna 1919. Veli ei siirtynyt Suomen puolustusvoimien palvelukseen. Von Schoultzin puoliso oli vuodesta 1897 saksalainen Anna Antonia Alida Fredrika Schroeter.
Teokset

Bospori ja Dardanellit, 1907 (venäjäksi)
Englannin suuri laivasto – maailmansodassa mukana olleen muistelmia, suom. Otava, 1923, ilmestyi englanniksi nimellä With the British Battle Fleet : War Recollections of a Russian Naval Officer. Hutchinson & C:o, London 1925, saksaksi nimellä Mit der Grand Fleet im Weltkrieg : erinnerungen eines Teilnehmers. Verlag von K. F. Koehler, Leipzig 1925 ja ranskaksi nimellä Avec la "Grand fleet" (1915-1918) : souvenirs de guerre. Payot, Paris 1928
Englannin nousu merivallaksi, suom. Otava, 1930
"Sotataito" ; "Maailmansota" ; Suomen vapaussota" ; "Aunuksen vapaustaistelu" ; kirj. G. von Schoultz, T. V. Viljanen, J. O. Hannula. Eripainos Ison tietosanakirjan artikkeleista. Otava 1940
Atlantikschlacht?. Svenska tysklandsvänners i Finland skriftserie 2. Helsingfors 1942
Muita julkaisuja

Nimellä G. v. Schoultz:
Maasota Itä-Aasiassa. Geostrateginen yleiskatsaus. Tiede ja ase 4/1936 (Artikkelin verkkoversio)
Aiheesta muualla

G. v. Schoultz : Sotamuistelmani, Suomen Kuvalehti, 01.05.1926, nro 18, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Amiraali G. v. Schoultz : Lähestyvä yleismaailmallinen konflikti, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 12.11.1933, nro 46, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Amiraali G. v. Schoultz : Lähestyvä yleismaailmallinen konflikti II, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 19.11.1933, nro 47, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Amiraali G. v. Schoultz : Lähestyvä yleismaailmallinen konflikti III, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 26.11.1933, nro 48, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Amiraali G. v. Schoultz : Lähestyvä yleismaailmallinen konflikti IV, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 03.12.1933, nro 49, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Amiraali G. von Schoultz : Hopeamaa - Argentiina, Helsingin Sanomat, 27.04.1935, nro 112, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kontra-amiraali Gustav von Schoultz : Ahvenanmaa Suomi-Äidin Akilleen kantapää. Kannattaako linnoittaminen?, Suomen Kuvalehti, 19.10.1935, nro 42, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Yle Arkisto: Sukellusveneillä Suomen meripuolustus kuntoon. Amiraali Gustav von Schoultz kertoo vierailustaan Argentiinassa ja näkemyksistään miten Suomen meripuolustusta pitäisi kehittää. Haastattelijana on Allan Viranko. Arkisto-ohjelma vuodelta 1935.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Puola 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Aili Keskitalo

| Aili Keskitalo |
| --- | --- |
 Aili Keskitalo vuonna 2009.
Norjan Saamelaiskäräjien puheenjohtaja
 2017–2021  
Edeltäjä:  Vibeke Larsen
Seuraaja:  Silje Karine Muotka
 2013–2016  
Edeltäjä:  Egil Olli
Seuraaja:  Vibeke Larsen
 2005–2007  
Edeltäjä:  Sven-Roald Nystø
Seuraaja:  Egil Olli
Henkilötiedot
Koko nimi:  Biehttar Heaikka Elle Máreha Áili
Syntynyt: 29. lokakuuta 1968 (ikä 56) Hammerfest, Norja
Lapset:  3
Aili Keskitalo, pohjoissaameksi Biehttar Heaikka Elle Máreha Áili (s. 29. lokakuuta 1968 Hammerfest, Norja) on norjalainen saamelaispoliitikko, joka oli Norjan Saamelaiskäräjien puheenjohtaja vuosina 2005–2007, 2013–2016 ja 2017–2021. Sitä ennen hän oli Norjansaamelaisten keskusliiton (Norgga Sámiid Riikkasearvi, Norske Samers Riksforbund) puheenjohtaja vuosina 2003–2005 ja 2008–2015.
Keskitalo on aiemmin työskennellyt Saamelaisessa korkeakoulussa ja Koutokeinon kunnassa. Keskitalo on suorittanut maisterin tutkinnon julkishallinnossa Copenhagen Business Schoolissa.
Keskitalo oli historian ensimmäinen minkään saamelaisparlamentin naispuheenjohtaja, sekä ensimmäinen saamelaispuheenjohtaja, jonka äidinkieli ei ole saame vaan norja. Hän kuitenkin puhuu pohjoissaamea sujuvasti.lähde?
Keskitalo on naimisissa ja hänellä on kolme tytärtä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aili Keskitalo Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja
Ainaro

| Ainaro |
| --- | --- |
 Ainaron kirkko.
 lippu
 Ainaro
 Koordinaatit: 8°59′49″S, 125°30′18″E 
Valtio:  Itä-Timor
Alue:  Ainaro
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  9,17 km²
Korkeus:  831 m
Väkiluku (2022):  5 217
 – Väestötiheys:  568,9 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+9
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ainaro on kaupunki Ainaron alueella Itä-Timorissa. Se on Ainaron alueen pääkaupunki. Vuonna 2022 kaupungissa oli 5 217 asukasta, vuoden 2010 väestönlaskennassa taas 6 937.
Silje Karine Muotka

| Silje Karine Muotka |
| --- | --- |

Norjan saamelaiskäräjien puheenjohtaja
 21. lokakuuta 2021 –  
Edeltäjä:  Aili Keskitalo
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. huhtikuuta 1975 (ikä 49) Kirkkoniemi
Tiedot
Puolue:  Norske Samers Riksforbund
Etnisyys:  norjansaamelainen
Silje Karine Muotka (s. 12. huhtikuuta 1975 Kirkkoniemi) on norjansaamelainen poliitikko ja Norjan saamelaiskäräjien nykyinen puheenjohtaja kaudella 2021–2025. Hän edustaa Norske Samers Riksforbund -puoluetta ja asuu nykyisin Alattiossa. Politiikan ulkopuolella Muotka työskentelee projektipäällikkönä Tromssan yliopistossa.
Muotka on opiskellut lakia, kulttuurintutkimusta ja liiketoiminnan kehittämistä sekä johtamista Tromssan yliopistossa, Universitetet i Nordlandissa ja Handelshøyskolen BI:ssä. Poliittisen toiminnan hän aloitti 1990-luvulla. Aiemmin hän on toiminut saamelaiskäräjien edustajana vuosina 2009–2013 ja varaedustajana vuosina 1993–1997 sekä Norske Samers Riksforbund -puolueen johtajana vuosina 2006–2008. Hän on ensimmäinen Norjan saamelaiskäräjien puheenjohtaja, joka on kotoisin merisaamelaisalueelta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Silje Karine Muotka Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja
Kolumbia

Kolumbian tasavalta (esp. República de Colombia) eli Kolumbia (esp. Colombia) on valtio luoteisessa Etelä-Amerikassa. Sen rajanaapureita ovat idässä Venezuela, kaakossa Brasilia, etelässä Peru ja Ecuador ja luoteessa Panama. Kolumbia on myös Etelä-Amerikan ainoa valtio, jolla on rantaviivaa sekä Tyynellemerelle että Karibianmerelle. Se on Brasilian jälkeen asukasluvultaan Etelä-Amerikan toiseksi suurin valtio. Suuret asutuskeskukset sijaitsevat Andien tuntumassa ylänköalueella, mutta maahan kuuluu myös rannikoiden alankoja, savannia ja Amazonin sademetsää. Kolumbian luonto on pinta-alaan suhteutettuna maailman monimuotoisinta.
1970-luvulta alkaen maan oloja ovat kurjistuttaneet huumekauppa ja siihen liittyvä väkivalta, sekä sissiliikkeiden ja puolisotilaallisten ryhmien toiminta. Vuonna 2019 yhteensä 35,7 prosenttia maan asukkaista eli köyhyysrajan alapuolella. Maailmanpankin mukaan 10,3 prosenttia väestöstä eli vuonna 2010 äärimmäisessä köyhyydessä.
Kolumbia on nimetty tutkimusmatkailija Kristoffer Kolumbuksen mukaan.
Maantiede > Sijainti ja koko

Kolumbia sijaitsee Etelä-Amerikan luoteisosassa rajautuen pohjoisessa Karibianmereen ja lännessä Tyyneenmereen. Kolumbia on pinta-alaltaan 1 138 910 neliökilometriä, johon luetaan mukaan myös saaret sekä vesialueet. Maapinta-alaa Kolumbialla on yhteensä 1 038 700 neliökilometriä. Kolumbian naapurivaltioita ovat Ecuador ja Peru etelässä, Brasilia ja Venezuela idässä ja Panama lännessä. Kolumbialla on 3 208 kilometriä rantaviivaa, ja se on Etelä-Amerikan ainoa valtio, jota rajaavat sekä Karibianmeri että Tyynimeri.
Maantiede > Pinnanmuodot ja vesistöt

Kolumbia voidaan jakaa neljään maantieteellisesti erilaiseen alueeseen. Maalla on ensinnäkin rannikkokaistaletta sekä Karibianmeren että Tyynenmeren rannalla. Karibian rannikon Panaman kannaksesta erottaa suoalue. Maan keskiosan ylängön puolestaan muodostaa Andien kolme rinnakkaista vuorijonoa. Näistä erillään on lisäksi Karibianmeren rannalla oleva Sierra Nevada de Santa Marta, jossa on Kolumbian korkein huippu Pico Cristóbal Colón. Andit jakautuvat Nudo de los Pastosin kohdalla Tyynenmeren rannikon suuntaisesti kulkevaan Cordillera Occidentaliin ja lounaasta koilliseen kulkevaan Cordillera Centraliin, joka jakautuu edelleen Macizo Colombianossa Cordillera Orientaliin. Cordillera Central on näistä korkein, ja sen korkein kohta on 5 750 metriin kohoava Nevado del Huila.
Kolmas alue käsittää vuoristojen välissä sijaitsevat laaksot sekä alankoalueet, joissa asuu suurin osa maan väestöstä. Kolumbian itäinen osa, joka peittää yli puolet maan pinta-alasta. Sen pohjoisosa on llanos-nimellä tunnettua savannia ja eteläosa Amazonin sademetsää.
Kolumbiassa virtaa yli 20 000 kilometriä jokia, joista yli 18 000 kilometriä on purjehduskelpoista. Tärkein joki on Magdalena, joka virtaa melkein 1 600 kilometriä Andeilta Karibianmereen. Se kulkee pitkin Cordillera Centralin ja Cordillera Orientalin välistä painannetta. Sen valuma-alue käsittää neljänneksen maan pinta-alasta, ja sen sivujokiin kuuluu muun muassa Cauca. Muita Karibianmereen virtaavia jokia ovat Sinú ja Atrato. Tyyneenmereen virtaavat joet ovat pääosin lyhyitä, mutta jyrkästi laskeutuivia. Itäosan joet puolestaan kuuluvat joko Orinocon tai Amazonin vesistöihin.
Maantiede > Ilmasto

Vaikka Kolumbia sijaitseekin kokonaan tropiikissa, tekevät maan suuret korkeuserot ilmastosta vaihtelevaa. Kolumbian asutut alueet jaetaan yleensä kolmeen ilmastolliseen alueeseen: kuuma (tierra caliente) alle 900 metrissä, lauhkea (tierra templada) 900–2 000 metrissä ja kylmä vyöhyke (tierra fría) 2 000–3 500 metrissä. Pääkaupunki Bogotán olosuhteet ovat tyypilliset kylmälle vyöhykkeelle. Bogotássa, joka sijaitsee 2 630 metrin korkeudella, keskimääräiset päivälämpötilat ovat 20 asteen ja yölämpötilat 10 asteen paikkeilla. Pilvisyys lisääntyy iltapäiväksi, ja sadekuurot ovat yleisiä.
Kolumbian kosteimmat alueet ovat Amazonin sademetsät, Tyynenmeren pohjoisrannikko ja Magdalenan laakson keskiosat, joissa sadanta on yli 2 500 millimetriä ja vuoden keskilämpötila on 23 astetta. Tyynenmeren etelärannikolla ja Karibianmeren rannikolla vallitsee monsuuni, josta on erotettavissa yksi tai useampi kuivakuukausi. Llanosilla ja Magdalenajoen yläjuoksulla on tyypillistä savannia, jolla on selkeä kuiva- ja sadekausi. Kuivakausi on marraskuusta huhtikuulle ja sadekausi toukokuulta lokakuulle. Sadanta on 1 000 – 1 800 millimetriä. Karibianmeren rannikon koillisosassa on kuivempaa savannia, jolla sataa 760 millimetriä vuodessa ja keskilämpötila on yli 27 astetta.
Vuoristoalueilla 3 000 – 4 000 metrin välissä keskilämpötila on alle 10 astetta, ja ilmasto on sumuinen, tihkusateinen, pilvinen ja tuulinen. Yli 4 600 metrissä tavataan jo pysyvää lumipeitettä.
Maantiede > Luonto ja luonnonsuojelu

Kolumbiassa on 55 suojelualuetta jotka peittävät yhteensä yli 9 miljoonan hehtaarin alueen. Maassa on pinta-alaan nähden enemmän kasvi- ja eläinlajeja kuin missään muualla maailmassa, ja luonnon monipuolisuus jää toiseksi ainoastaan Brasilialle. Kolumbiassa on määritetty yli 130 000 kasvilajia, yli 450 nisäkäslajia, 1 800 lintu- ja 600 sammakkolajia, sekä yli 35 000 hyönteislajia.
Andeilla, missä luonto on monimuotoisinta, on myös väestön tiheys suurin. Niinpä metsät ja kosteikot ovat pirstaloituneet. Yli puolet alueen sammakkoeläimistä on uhanalaisia. Suuri hedelmiä syövä lintu, kolumbiansaku, elää enää neljällä metsäalueella, ja välillä sen luultiin jo kuolleen sukupuuttoon. Muita Andien uhanalaisia lajeja ovat silmälasikarhu ja andienkondori.
Maantiede > Maailmanperintökohteet ja muut kansallispuistot

Unescon maailmanperintöluettelossa on Kolumbiasta kuusi kohdetta. Niistä kaksi on luontokohteita: Los Katíoksen kansallispuisto ja Malpelosaaren eläimistön ja kasviston rauhoitusalue. Kulttuurikohteita ovat Cartagenan satama, linnoitukset ja muistomerkit, San Agustínin arkeologinen puisto, Santa Cruz de Mompoxin historiallinen keskusta ja Tierradentron arkeologinen kansallispuisto.
Lisäksi Kolumbiassa on useita muitakin kansallispuistoja. Karibianmeren rannikolla matkailijoiden suosiossa ovat Tayronan kansallispuisto ja Corales del Rosarion kansallispuisto Cartagenan lähellä. Playa Blancasta tehdään näihin veneretkiä. El Cocuyn kansallispuistossa on lumihuippuisia vuoria, Iguaquen kansallispuisto on matalampaa seutua, mutta lähempänä Bogotaa. Los Nevadosin kansallispuisto houkuttelee tulivuorillaan ja Amacayacun kansallispuisto oikealla sademetsällä.
Kuitenkin arviolta 10 kansallispuistoa sijaitsee sissien toiminta-alueiden lähettyvillä eivätkä ole turvallisia turisteille. Lisäksi joidenkin kansallispuistojen alueilla harrastetaan huumeiden viljelyä, laitonta karjataloutta, puunkaatoa, kaivostoimintaa ja salametsästystä.
Historia > Varhaishistoria

Ennen eurooppalaisten tuloa nykyisen Kolumbian alueella asui lukuisia intiaanikansoja ja -heimoja. Vanhimmat todisteet asutuksesta on 20 000 eaa., ja ensimmäiset maanviljelykulttuurit syntyivät 2000 eaa. mennessä. Kolumbian alueella ei kuitenkaan kehittynyt yhtä vahvaa kulttuuria, mutta arawakit, karibit ja chibchat olivat keskeisimmät intiaaniryhmät. He viljelivät jukkia alangoilla, maissia keskikorkeuksilla ja perunaa vuoristoissa.
Vuoteen 1500 mennessä chibchat olivat eriytyneet kahdeksi kansaksi, muiscoiksi ja taironoiksi, jotka olivat alueen kehittyneimmät kansat. Alueen kansoille yhteistä oli kylien tiheät asutukset, järjestäytynyt uskonto, luokkajaot sekä matrilineaarinen vallanperimys.
Historia > Espanjalaisvalloitus ja siirtomaa-aika

Espanjalaiset purjehtivat Kolumbian pohjoisrannikkoa pitkin 1500-luvun alussa, mutta ensimmäinen pysyvä eurooppalaisasutus Santa Marta perustettiin vuonna 1525. Kaikki merkittävimmät siirtomaakaupungit oli perustettu jo 1530-luvun loppuun mennessä ja Kolumbia kokonaisuudessa vuosisadan puolivälissä. Alueelle tuli kolmenlaisia espanjalaisia: Konkistadorit pyrkivät rikastumaan itse, hallintomiehet pyrkivät vahvistamaan Espanjan imperiumin valtaa ja omaisuutta ja papisto pyrki käännyttämään alkuperäisväestöä kristinuskoon ja hankkimaan kirkolle omaisuutta.
Siirtomaa-aika alkoi käytännössä vuonna 1549, kun Santa Fe de Bogotáan perustettiin hallintokeskus audiencia, joka alistettiin Perun varakuningaskunnan alle. Alkuperäisasukkaiden väkiluku väheni selvästi ensimmäisten vuosikymmenien aikana eurooppalaisten tuomien tautien ja asettamien taloudellisten vaatimusten takia. Väkiluku kääntyi kuitenkin kasvuun 1600-luvun lopussa ja 1700-luvun alussa, mutta alkuperäiskansojen kulttuuri hävisi nopeasti akkulturaation ja seka-avioliittojen takia. Talous perustui pitkälti kaivosteollisuuteen ja maanviljelyyn. Alueelle tuotiin orjia, ja myös alkuperäisasukkaita kohdeltiin kuin orjia. Heidät alistettiin encomienda-järjestelmän alle.
Vuonna 1717 Santa Fe de Bogotasta tehtiin Espanjan Uuden-Granadan varakuningaskunnan pääkaupunki, mihin kuuluivat nykyisten Venezuelan, Ecuadorin ja Panaman alueet. Bogotá oli yksi Espanjan kolmesta Uuden maailman hallintokeskuksesta. Uusi varakuningaskunta alkoi nopeasti muuttaa Kolumbian taloudellista ja poliittista ilmapiiriä. Etelä-Amerikassa syntyneet espanjalaiset nousivat keskeisiin asemiin. Varakuningas Antonio Caballero y Góngora toi 1700-luvun lopulla koulutuksellisia uudistuksia, ja monet tulevat kapinajohtajat saivat oppinsa uuden järjestelmän ansiosta.
Historia > Itsenäistyminen ja 1800-luku

Bogotán asukkaat perustivat ensimmäisen Espanjan valtaa haastaneen neuvoston 20. heinäkuuta 1810. Itsenäisyys julistettiin vuonna 1813 ja vahvistettiin vuonna 1819, kun Simón Bolívar löi Espanjan joukot Boyacássa. Varakuningaskunnan alueista muodostettiin Suur-Kolumbian tasavalta, johon kuuluivat Kolumbian lisäksi nykyisten Ecuadorin, Venezuelan ja Panaman alueet. Sen presidentiksi valittiin Bolívar ja varapresidentiksi toinen itsenäisyystaistelija Francisco de Paula Santander. Bolívarin ja Santanderin välille syntyi erimielisyyksiä ja kaksi kilpailevaa puoluetta vuonna 1849. Bolívarin tukijoista syntyi myöhemmin konservatiivipuolue, joka tuki vahvaa keskusvaltaa, liittoa katolisen kirkon kanssa ja rajoitettua äänioikeutta. Santarderin tukijoista syntyivät liberaalit, jotka halusivat hajauttaa hallintoa, saattaa koulutuksen valtion alaisuuteen ja laajentaa äänioikeutta.
Vuosien 1829 ja 1830 aikana Suur-Kolumbian tasavalta hajosi kolmeen osaan: Venezuelaan, Ecuadoriin ja Uuteen-Grenadaan, johon kuuluivat Kolumbia ja Panama sekä pieniä osia nykyisistä Venezuelasta ja Ecuadorista. Uudesta-Grenadasta tuli vuonna 1863 Kolumbian yhdysvallat, ja 1886 se sai nykyisen nimensä Kolumbian tasavalta.
Maassa säilytettiin siviilivalta ja pidettiin säännöllisiä ja vapaita vaaleja. Liberaalien valta 1861–1885 jakoi maan yhdeksään suvereeniin osavaltioon, ja kirkko erotettiin valtiosta. Vuonna 1885 alkanut konservatiivien 45-vuotinen valtakausi palautti valtaa keskushallinnolle, ja kirkon vaikutusvalta palautettiin.
Vuosien 1899–1903 välillä käydyssä tuhannen päivän sodassa liberaalien ja konservatiivien välillä kuoli arviolta 120 000 ihmistä. Yhdysvallat tuki Panaman itsenäistymistä Kolumbiasta vuonna 1903 kanavahanketta silmällä pitäen.
Historia > Kohti sisällissotaa

Talouden modernisoituminen 1900-luvun alussa johti kaupungeissa uusien, parempia oikeuksia vaatineiden yhteiskuntaluokkien syntyyn. Kasvava äänestäjäkunta kaupungeissa suosi yhteiskuntamuutoksia puoltavia poliitikkoja. Liberaalit onnistuivat hyötymään tästä kehityksestä paremmin, varsinkin vuosina 1934–1938 presidenttinä toimineen liberaalin Alfonso López Pumarejon kaudella. López uudisti radikaalisti maataloutta, koulutusta ja verotusta. Uudistusten seurauksena kahvista saadut tulot ja viennin määrä kasvoivat ja teollistuminen ja talouskasvu saivat vauhtia.
Lópezin seuraaja Eduardo Santos oli maltillisempi liberaali, joka sai jonkinlaista tukea myös konservatiiveilta. Kautensa loppupuolella Santos kiinnitti huomionsa suhteisiin katoliseen kirkkoon ja Yhdysvaltoihin. Hänen jälkeensä López, joka valittiin uudelleen presidentiksi vuonna 1942, ei onnistunut enää toisella kaudellaan viemään läpi suuria uudistuksia konservatiivien ja oikeistoliberaalien vastustuksen vuoksi. Oikeistolainen Laureano Gómez hyödynsi Lópezin heikkoa asemaa ja teki Lópezia ja hänen perhettään kohtaan rajuja henkilökohtaisia hyökkäyksiä, joiden vuoksi hän joutui vuonna 1944 vankilaan, mikä sai aikaan mellakoita Bogotássa. López joutui vuonna 1944 epäonnistuneen vallankaappausyrityksen kohteeksi jääden vallankaappaajien vangiksi muutamaksi päiväksi. López menetti arvovaltansa, ja erosi presidentinvirastaan vuonna 1945. Liberaalipuolue pirstaloitui, ja maltillinen konservatiivi Mariano Ospina Pérez voitti vuoden 1946 vaalit.
Ospina yritti liennyttää kasvavaa poliittista jännitystä koalitiohallituksen avulla. Se ei onnistunut, ja maaseudulla puhkesi liberaalien ja konservatiivien välille joitain väkivaltaisia yhteenottoja. Populisti-liberaalipoliitikko Jorge Gaitánia pidettiin vahvana presidenttiehdokkaana, mutta hänet murhattiin Bogotássa vuonna 1949. Väkijoukko lynkkasi ampujan, ja syntyneessä El Bogotazon mellakassa kuoli arviolta 2 000 ihmistä. Väkivaltaisuudet kiihtyivät myös maaseudulla.