stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Holubivka
Aiheesta muualla

Tietoa kaupungista Ukrainan parlamentin sivustolla (ukrainaksi) (rada.gov.ua)
Hondurasin perustuslaki

Hondurasin perustuslaki on Hondurasin vuodesta 1982 voimassa ollut perustuslaki. Hondurasissa perinteisesti perustuslain merkitys on ollut melko pieni, ja sitä on pidetty vain ihanteena eikä varsinaisena poliittisena asiakirjajana. Se määrittelee maan vallan kolmijako-opin mukaan, mutta yleensä toimeenpanovaltaa käyttänyt taho on käyttänyt myös huomattavaa valtaa lainsäädännössä ja tuomiolaitoksessa.
Hondurasin ensimmäinen perustuslaki laadittiin jo 1825, kun se oli vielä osa Keski-Amerikan liittovaltiota. Honduras itsenäistyi lokakuussa 1938, ja sen ensimmäinen itsenäisyyden ajan perustuslaki oli seuraavalta vuodelta. Hondurasissa koettiin 1800-luvulla useita vallankaappauksia ja samalla maassa luotiin perustuslaki monesti uudestaan. Vuoden 1865 perustuslaki toi ensimmäistä kertaa habeas corpus -menettelyn. Vuoden 1880 perustuslaki tunnusti kunnallishallinnon itsenäisyyden ja erotti ensimmäistä kertaa valtion ja kirkon toisistaan. Siihen saakka katolinen kirkko oli virallinen valtion kirkko. Hondurasin edistyksillisin perustuslaki oli maan yhdeksäs, ja se laadittiin 1894. Se muun muassa kielsi kuolemanrangaistuksen. Vaikka monia sen sääntöjä ei lopulta huomiotu, se oli pohjana tuleville perustuslaeille.
Ramón Villeda Moralesin presidenttikaudella 1957 luotu perustuslaki muodosti vaaleja valvovan viranomaisen. Sotilasjuntan aikakaudella 1965 kirjoitettu perustuslaki oli lähes identtinen edelliseen verrattuna. Perustuslaki oli voimassa vuoteen 1982, jolloin nykyinen laki astui voimaan. Se on jo nyt Hondurasin pisimpään voimassa ollut perustuslaki. Siinä on seitsemän kappaletta ja 379 artiklaa.
Hondurasin liberaalipuolue

| Hondurasin liberaalipuolue> Partido Liberal de Honduras |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  5. helmikuuta 1891
Johto:   Roberto Micheletti  Elvin Santos 
Ideologia:  liberalismi
Toimisto:  Tegucigalpa
Kansalliskongressi:  23 / 128
Kansainväliset jäsenyydet:  Liberal International
Opiskelijajärjestö:  Gremio Estudiantil Revolucionario Liberal
Kotisivu:  www.partidoliberal.hn
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hondurasin liberaalipuolue (esp. Partido Liberal de Honduras) on hondurasilainen keskusta-vasemmistolainen liberaalipuolue, joka kuuluu kansainväliseen Liberal International -järjestöön. Hondurasin liberaalipuolue perustettiin 1891, ja se on Hondurasin vanhin puolue. Se on myös kansallispuolueen ohella toinen Hondurasin perinteisistä valtapuolueista.
Liberaalipuolueen juuret ovat Céleo Ariasin ja Marco Aurelio Soton edustamasta liberalismista, jonka tavoitteina kirkon ja valtion erottaminen, edustuksellinen hallinto ja talousliberalismi. Virallisesti se perustettiin Policarpo Bonillan hallintoaikana, vuonna 1891. Perinteisesti liberaalipuoluetta on pidetty uudistusmielisempänä ja antimilitaristisempana Hondurasin kahdesta valtapuolueesta. Kuva liberaaleista muuttui suuresti oikeistolaisen armeijaan kytköksissä olleen Roberto Suazo Córdovan hallituskaudella 1982–1986.
Liberaalipuolueen kannatus on ollut perinteisesti suurempaa kaupunkialueilla ja maan kehittyneemmässä osassa. Puolueen suurin kannatus on keskittynyt Atlántidan, Cortésin, Francisco Morazánin, El Paraíson ja Yoron departementteihin.
Holland-luokka (hävittäjä)

| Holland-luokka |
| --- | --- |
 Hr. Ms. Holland

Tekniset tiedot
Uppouma:  2 185 t (standardi) 2 765 t (kuormattu)
Pituus:  111,3 m (kokonaispituus)
Leveys:  11,3 m
Syväys:  3,8 m
Koneteho:  45 000 shp
Nopeus:  32 solmua
Miehistöä:  247
Aseistus
Meritorjunta:  4 x Bofors 120 mm -tykkiä 8 x Bofors 357 mm MK 1 -sukellusveneentorjuntaheitintä 2 x syvyyspommikiskoa
Ilmatorjunta:  1 x Bofors 40 mm
Holland-luokka (eli tyyppi 47A) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston neljän 1950-luvulla valmistetun hävittäjän muodostama alusluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hr. Ms. Holland | Rotterdamsche Droogdok Maatschappij, Rotterdam | 21. huhtikuuta 1950 | 11. huhtikuuta 1953 | 31. joulukuuta 1954 | Perulle 1978 nimetty BAP García y Garcíaksi poistettu alusluettelosta 1986 |
| Hr. Ms. Zeeland | Koninklijke Maatschappij De Schelde, Vlissingen | 12. tammikuuta 1951] | 27. kesäkuuta 1953 | 1. maaliskuuta 1955 | poistettu palveluksesta 1979 |
| Hr. Ms. Noord Brabant | De Schelde | 1. maaliskuuta 1951 | 28. marraskuuta 1953 | 1. kesäkuuta 1955 | poistettu palveluksesta 1974 |
| Hr. Ms. Gelderland | Wilton-Fijenoord, Rotterdam | 10. maaliskuuta 1951 | 19. syyskuuta 1953 | 17. elokuuta 1955 | palveluksesta 1973 |
Honeysuckle Rose

”Honeysuckle Rose” on Thomas ”Fats” Wallerin säveltämä ja Andy Razafin sanoittama jazzstandardi vuodelta 1929. Load of Coal -musikaaliin tanssinumeroksi kirjoitettu kappale on muodostunut Wallerin suosituimmaksi kappaleeksi yhdessä Ain’t Misbehavin’in ohella.
Säveltäjä itse levytti kappaleen ensimmäistä kertaa vasta vuonna 1935. Wallerin suosituimmaksi versioksi muodostui Tommy Dorseyn ja Bunny Beriganin kanssa nauhoitettu versio vuodelta 1937, joka nousi singlelistalla neljänneksi. Benny Goodmanin orkesteri esitti vuoden 1938 Carnegie Hallin konsertissaan 16-minuuttisen jammailuversion kappaleesta. Lavalla esiintyi yhdistelmä mustia ja valkoisia soittajia Goodmanin, Count Basien ja Duke Ellingtonin bändeistä. Tästä esityksestä tuli kaikkien aikojen ensimmäinen nauhoitettu jamisessio.
Belgialainen kitaristi Django Reinhardt nauhoitti ”Honeysuckle Rosen” yhdessä Coleman Hawkinsin ja Benny Carterin kanssa vuonna 1937, ja Hawkins käytti sitä yhtyeensä tunnussävelmänä. Louis Armstrong teki uransa aikana useita levytyksiä kappaleesta. Kappaleen ovat levyttäneet myös muun muassa Fletcher Henderson (1932), Nat King Cole (1945) ja Thelonious Monk (1956). Vuoden 1943 Hollywood-elokuvassa Sotilasheila kappaleen lauloi Lena Horne. Wallerin musiikkiin perustuva Broadway-revyy Ain’t Misbehavin’ nosti kappaleen uudestaan pinnalle vuonna 1978.
Charlie Parkerin bebop-sävellys ”Scrapple from the Apple” perustuu osittain tämän kappaleen sointuihin.
Holiday in New York ’59

| Holiday In New York '59 Sleepy Sleepers |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1978
 Kesto: 33.27
 Levy-yhtiö: Sony BMG
Listasijoitukset
  Suomi: 4. (marraskuu 1978)
Sleepy Sleepersin muut julkaisut
| Takaisin Karjalaan 1977 | Holiday In New York '59 1978 | The Mopott Show 1979 |
Holiday In New York '59 on Sleepy Sleepersin neljäs studioalbumi vuodelta 1978.
Kappaleet

New York – 3.17
Otto poika – 2.57
On niin hikikin – 1.56
Suutele mua – 3.11
Syö lanttuva – 3.03
Nau Essen – 1.43
Mustasukkaisuutta (Jealousie) (Säv. ja san. Jacob Gade, suom. san. Kullervo) – 2.17
Bodya, sporttia, tsemppistä – 2.36
Harley-Davidson – 2.01
Twistiä, twistiä tanssitaan – 3.01
Mary my darling – 2.03
Kallokosken prinssi – 2.27
Joko on soolo – 2.50
Kokoonpano

Sakke: laulu (3,4,9,10)
Mato: laulu (2,4,7)
Markus Heikkerö: rummut, laulu (1,5,8,11,12)
Timo Järvinen: kitara
Kari "Pitkä" Lehtinen: basso
Kokoonpano > Mukana myös:

Dave Lindholm: kitara, piano
Igor Sidorow: saksofoni, taustalaulu (11)
Äänitys ja miksaus: Pekka Nurmikallio, Microvox, Lahti
Heinrich Himmler

| Heinrich Himmler |
| --- | --- |
 Reichsführer-SS Heinrich Himmler 1940-luvulla.
Saksan sisäministeri
 24. elokuuta 1943 – 29. huhtikuuta 1945  
Edeltäjä:  Wilhelm Frick
Seuraaja:  Wilhelm Stuckart
Gestapon päällikkö
 20. huhtikuuta 1934 – 29. huhtikuuta 1945  
Seuraaja:  Karl Hanke
SS:n johtaja
 6. tammikuuta 1929 – 29. huhtikuuta 1945  
Edeltäjä:  Erhard Heiden
Seuraaja:  Karl Hanke
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. lokakuuta 1900 München, Baijerin kuningaskunta, Saksan keisarikunta
Kuollut: 23. toukokuuta 1945 (44 vuotta) Lüneburg, Hannoverin provinssi, Preussin vapaavaltio, liittoutuneiden miehittämä Saksa
Vanhemmat:  Isä Gebhard Himmler (1865–1936) Äiti Anna Maria Himmler (1866–1941)
Tiedot
 Nimikirjoitus
Heinrich Luitpold Himmler (7. lokakuuta 1900 München, Saksan keisarikunta – 23. toukokuuta 1945 Lüneburg, liittoutuneiden miehittämä Saksa) oli natsi-Saksan vaikutusvaltaisimpia henkilöitä. SS:n ja Gestapon päällikkyys takasi hänelle erittäin keskeisen aseman diktatorisen valtion johdossa. Himmler oli vastuussa Saksan keskitys- ja tuhoamisleirijärjestelmän organisoimisesta ja oli näin yksi holokaustin pääsyyllisistä.
Nuoruus

Himmler syntyi Münchenissä keskiluokkaiseen saksalaiseen perheeseen. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli upseerioppilaana 11. baijerilaisrykmentissä mutta ei osallistunut taisteluihin.
Himmler opiskeli teknillisessä korkeakoulussa ja valmistui laboratorioteknikoksi. Hän liittyi Ernst Röhmin organisoiman kansallismielisen Reichskriegsflagge-liikkeen toimintaan ja osallistui vuoden 1923 oluttupavallankaappaukseen, jossa hän toimi sotaministeriön rakennuksen vallanneen ryhmän lipunkantajana.
Sodan päätyttyä Himmler osallistui aktiivisesti puolisotilaallisten, oikeistolaisten Freikorpsien toimintaan, jotka taistelivat kommunisteja, sosiaalidemokraatteja ja muita hänen Saksan vihollisiksi katsomiaan ryhmittymiä vastaan. Vuonna 1923 hän liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen. Myöhemmin hän liittyi SA:han ja yleni pian johtamaan alun perin Adolf Hitlerin suojeluskaartiksi perustettua SS:ää.
Himmlerin SS > SS:n kehitys rauhan aikana

Himmler kehitti SS:n kansallissosialistisen puolueen todelliseksi sisärenkaaksi, johon oli tiukat jäsenvaatimukset. Kansallissosialistien noustua valtaan 1933 Himmler sai johtoonsa yksi kerrallaan Saksan osavaltioiden poliittiset poliisit, lopulta vuonna 1934 myös Gestapon, jonka jäseniä liitettiin SS:ään. Salaisen poliisin perustaminen sen alaisuuteen oli Hermann Göringin idea. Himmlerin käsissä oleva valta lisääntyi entisestään, kun hänestä tuli huhtikuussa 1934 Gestapon päällikkö ja sen toiminta laajeni koko maahan. Samana vuonna säädetty maanpetturuuslaki kielsi ihmisiä arvostelemasta natsipuoluetta. Himmler oli mukana juonittelemassa SA:n johtoa vastaan, ja puolueen sisällä tehtiinkin suurpuhdistus niin sanottuna pitkien puukkojen yönä. Hitlerin luvalla SS surmasi suuren osan SA:n johtohenkilöstöä, mukaan lukien Ernst Röhmin.
SA:n vallan hajottamisen jälkeen oli Himmlerin johtama SS eittämättä voimakkain natsi-Saksan turvallisuuselin. Vuonna 1940 Himmler järjesti SS:n aseelliseksi siiveksi Waffen-SS-joukot, jolloin jäsenmäärää kasvatettiin huomattavasti ja samalla tiukkaa sisäänottoseulaa löysennettiin.lähde?
Himmlerin SS > SS:n vallan kasvu sodan aikana

Sodan syttyessä 1939 SS:n Totenkopf-yksiköt olivat vastuussa keskitysleiri- ja myöhemmin tuhoamisleirijärjestelmästä. SS:n tehtäviin kuului juutalaisten, romanien, homoseksuaalien, kommunistien, ”ali-ihmisten” ja muiden poliittisesti epäluotettavien ainesten seulominen väestöstä ja passittaminen leireille. Täten Himmler oli yksi natsi-Saksan kansanmurhakoneiston pääarkkitehdeista. Adolf Galland muistelee elämäkerrassaan lentäneensä Himmlerin ja Albert Speerin kanssa maaliskuussa 1942 itärintamalle. Koneen ikkunasta näkyi hetkellisesti tuhansien neuvostosotavankien leirit. Galland kertoi hämmentyneensä Himmlerin todetessa, että
»edellisvuonna he olivat päättäneet tappaa kaikki itärintamalta saadut vangit, mutta tänä vuonna (1942) heitä käytettäisiin sotatarviketuotannossa.»
Himmlerin SS > Himmlerin vierailu Suomessa vuonna 1942

Ennen kesän 1942 vierailua Himmler oli käynyt Suomessa kahdesti. Ensimmäinen käynti tapahtui helmikuussa 1941, jolloin hän ehti Norjan Kirkkoniemessä vieraillessaan piipahtaa myös Suomen puolella Petsamon Kolttakönkäällä. Toisella käynnillään Lapissa alkuvuonna 1942 Himmler tapasi Lapin läänin maaherran Kaarlo Hillilän, jolle hän kertoi varsin avoimesti käynnissä olleesta juutalaisten ja romanien etnisistä puhdistuksista.
Kesällä 1942 Himmler vieraili Suomessa yhtenä tarkoituksenaan vaatia Suomea luovuttamaan Saksaan juutalaisia, joista hänellä on nimilista. Suomalaisilla tiedusteluelimillä oli jo tuolloin kuva saksalaisten väkivallasta juutalaisvähemmistöä ja miehitettyjen venäläisalueiden siviiliväestöä kohtaan.lähde?
Suomen korkein valtio- ja sotilasjohto oli jo pitkään etukäteen ollut tietoinen Himmlerin vierailusta, mutta sen todelliset syyt olivat hämärän peitossa. Koska vierailuun epäiltiin liittyvän arkaluonteisia asioita, se pyrittiin pitämään salassa julkisuudelta. Himmlerin seurueeseen kuuluivat hänen henkilökohtainen hierojansa Felix Kersten, adjutantti sekä kaksi turvamiestä. Vierailu alkoi Himmlerin ja presidentti Risto Rytin tapaamisella presidentin vapaa-ajan asunnossa Tamminiemessä. Himmlerin ja Rytin keskustelujen sisällöstä ei ole varmuutta, mutta ne lienevät ainakin sivunneet juutalaiskysymystä, koska Ryti merkitsi päiväkirjaansa Himmlerin olevan ”äärimmäisen jyrkkä antisemitisti”. Toisena vierailupäivänä Himmler tapasi marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimin Päämajassa Mikkelissä, josta matka jatkui saksalaisten joukkojen tarkastuskäynnille Rovaniemelle ja Kiestinkiin.
Himmlerin on kerrottu matkansa aikana ihailleen vaaleita suomalaispoikia, koska näiden piirteet sopivat hyvin yhteen natsien rotukäsitysten kanssa. Vaaleat "arjalaiset" olivat natsien käsityksen mukaan herrakansaa, johon kuuluivat esimerkiksi skandinaavit.
Hän oli kiinnostunut suomalaisesta kansanperinteestäkin. Hän muun muassa tilasi vuonna 1937 Suomesta kaikkiaan kymmenen kanteletta, joiden sävelkuluista Himmler oli löytävinään "ikivanhaa viisautta, joka puhutteli hyvin suoralla tavalla".
Virallisen osuuden päätyttyä Himmler oleskeli vierailunsa loppuajan puolustusvoimien ylilääkärin, lääkintäkenraalimajuri Eino Suolahden huvilalla Tyrvännössä. Himmlerin lomanviettopaikalle oli asetettu tiukat vaatimukset: sen oli oltava eristettävissä ympäristöstään ja sieltä oli pystyttävä järjestämään suora puhelinyhteys Hitlerin päämajaan Saksaan.
Pääosin Suomi onnistui torjumaan koko loppusodan toistuvat vaatimukset juutalaisten luovuttamisesta Saksaan. Kuuluisan juutalaiskeskustelunsa pääministeri Jukka Rangellin kanssa Himmler kävi automatkalla Kangasalan Vehoniemeltä Rangellin kesähuvilalle Luopioisiin.
Himmlerin SS > Tarina Himmlerin salkun sisällön kuvaamisesta

Eri lähteissä on väitetty, että Himmlerin illastaessa suomalaisten isäntiensä kanssa Suomen sotilastiedustelu murtautui Himmlerin huoneeseen ja valokuvasi Himmlerin listan luovutettavista juutalaisista. Salkun sisällön kuvaamisen todenperäisyyttä ei ole kyetty todistamaan. Kertomukseen kriittisesti suhtautuva tutkimus on kiinnittänyt huomiota mm. seuraaviin tarinaan ja sen esiintymiseen liittyviin heikkouksiin:
Uusi Kuvalehti julkaisi 1954 Kustaa Vilkunan muistelmasarjan, jonka 7. osan otsikkona on ”Suomen juutalaiset ja Himmlerin salkku”. Tutkija Mikko Tyni kiinnittää huomion siihen, että tarina esitetään vasta tässä yhteydessä, vaikka Vilkuna oli sivunnut niin sanottuja turvapaikkajuutalaisia Suomessa jo aiemmin, Suomen kuvalehden artikkelissa vuonna 1947. Uudella Kuvalehdellä oli myös journalistisen profiilinsa kannalta tarvetta löytää juttuihin skandaaliaineksia. Vilkunalla puolestaan oli motiivi korostaa suomalaisten kriittistä asennetta saksalaisten tarkoitusperiä kohtaan. Tarinan esitti uusia yksityiskohtia lisäten Kalle Lehmus kirjassaan Tuntematon Mannerheim ja omana versionaan edellisten pohjalta alatoimiston lähettinä väitettyyn tapahtuma-aikaan toiminut tuolloinen sotilaspoika Sotaveteraani-lehdessä vuonna 1994. Lehmus väitti kuvauksen onnistuneen siten, että salkkua vartioinut Himmlerin saksalainen turvamies houkuteltiin tervetuliaisseremonioiden aikana grogille.
Vilkuna nimeää salkun kuvaajiksi sotilaat (ei siis Suomen Valtiollista poliisia). Tällöin kysymykseen olisi tullut Päämajan valvontaosasto ja sen Helsingin alatoimisto. Yksikössä palvellut Otto Kumenius mainitsee muistelmissaan useita muita Valvontaosaston onnistumisia, mutta ei salkkuepisodia. Samoin on laita Valpon osalta vuonna 1964 tehdyssä päällikkönä toimineen Paavo Kastarin haastattelussa.
Seikkaperäisimmän kuvauksen Himmlerin Suomen-vierailusta kirjoitti hänen käyttöupseerikseen vierailun ajaksi asetettu reservin luutnantti Eino E. Suolahti. 
Kun tarinaa on tarkistettu, siitä on kysytty myös valvontaosastoa johtaneelta Kustaa Rautsuota, joka myöskään ei vahvistanut kuvaamista tai kopiointia tapahtuneen. Poliittisen historian professori Timo Soikkasen mukaan tarina ”Himmlerin listan” valokuvaamisesta vaikuttaa epäuskottavalta eikä siitä ole ensikäden dokumentteja.
Himmlerin SS > Himmler sodanjohdossa vuosina 1944–1945

Himmleriä miellytti ajatus päästä sotilasjohtajaksi, joten hän pyrki sodan loppupuolella suurten sotatoimiyhtymien komentajan tehtäviin. Sotilasjohtajan tehtävään Himmler oli kuitenkin kokematon ja epäpätevä, millä oli negatiivinen vaikutus Saksan jo ennestään kehnoon sotamenestykseen länsirintamalla vuosina 1944–1945. Himmlerin sopimattomuudesta tehtävissä järkyttynyt panssarikenraali Heinz Guderian uskoi, että Himmlerin ainoa motiivi oli kunnian haaliminen itselleen.
Loppuvuonna 1944 Himmler pääsi armeijaryhmä Oberrheinin komentajaksi. Armeijaryhmää vastassa oli Yhdysvaltain maavoimien 7. armeija ja Ranskan maavoimien 1. armeija Alsacessa Reinin länsirannan puolella. Yhdysvaltalaisten komentaja oli kenraali Alexander Patch ja ranskalaisten komentaja kenraali Jean de Lattre de Tassigny. 1. tammikuuta 1945 Himmlerin armeijaryhmä käynnisti operaatio Nordwindin keventääkseen tyrehtyvän Ardennien hyökkäyksen tilannetta. Tammikuun lopulla Himmler siirrettiin itään sotilaallisen alkumenestyksen jälkeen. 24. tammikuuta armeijaryhmä Oberrheinin toiminnot lakkasivat, ja 25. tammikuuta operaatio Nordwind päättyi virallisesti.
Toisaalla Saksan Heer eli maavoimat olivat epäonnistuneet Saksaa kohti marssivan puna-armeijan Veiksel–Oder-operaation torjumisessa, joten Hitler nimitti Himmlerin uuden armeijaryhmä Veikselin komentajaksi estämään Neuvostoliiton offensiivia Berliiniin. Himmler perusti Schneidemühlissä armeijaryhmä Veikselin komentokeskuksen, jonka päämaja oli hänen erikoisjunansa Sonderzug Steiermark. Himmler hyväksyi esikunnan pyynnön vastahyökkäyksestä, mutta Heerin epäonnistuttua operaatiossa Himmler teki SS-joukkojen Gruppenführer Heinz Lammerdingistä esikuntapäällikön. Himmlerin päämaja siirtyi ensin Falkenburgiin ja sitten Oderin länsirannalle. Saksan puolustuslinjojen murtumisen, kiristyneen sotilaallisen ilmapiirin ja Hitlerin painostuksen alla Himmler vaikutti kokouksissa hermostuneelta ja harkintakyvyttömältä. Hän omaksui Hitlerin ajatukset rangaista ankarasti vetäytyviä saksalaisia joukkoja ja olla antamatta periksi Saksaan vyöryvälle viholliselle. 30. tammikuuta Himmler antoi joukoilleen käskyn teloittaa kaikki saksalaiset sotilaat, jotka saadaan kiinni yrityksestä poistua luvattomasti kesken taistelun. Helmikuun puolivälissä kenraali Walther Wenck otti Pommerin offensiivin komennon Himmleriltä.
Himmler hylkäsi 13. maaliskuuta lopullisesti armeijaryhmä Veikselin komennon sairauden nojalla ja meni Hohenlychenissä sijaitsevaan parantolaan. Kenraali Guderian kävi vierailulla Himmlerin luona ja vei Hitlerille viestin, jossa Himmler pyysi lupaa poistua sotilasjohtajan tehtävistä. Hitler hyväksyi pyynnön ja nimitti Himmlerin seuraajaksi armeijaryhmä Veikselin komentajaksi kenraali Gotthard Heinricin.
Viime vaiheet

Himmler menetti keväällä 1945 uskonsa Saksan sotamenestykseen ja tajusi valtakunnan vääjäämättömän romahtamisen. Hän kuitenkin kuvitteli Yhdysvaltain ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitusten antavan anteeksi natsien sotarikokset, koska ne tarvitsivat Saksasta mannereurooppalaisen liittolaisen bolševismin ja Neuvostoliiton nujertamiseksi. Himmler halusi solmia rauhan angloamerikkalaisten joukkojen kanssa ja päästä Saksan johtoon. Tosiasiassa liittoutuneet olivat sopineet Saksan kansallissosialismin kitkemisestä ja kaikkien natsijohtajien tuomitsemisesta sotarikosoikeudenkäynneissä. Liittoutuneet olivat perillä Himmlerin SS:n tekemistä joukkomurhista Puolassa ja muissa Saksan valloittamissa maissa, joten Himmler oli määrätty vangittavaksi rikoksista ihmisyyttä vastaan.
Viime vaiheet > Pakoyritys

Himmler pakeni mukanaan vain kaksi Gestapon turvamiestä, jotka olivat yhä uskollisia entiselle johtajalleen. Himmler otti käyttöön saksalaisen sotapoliisin univormun ja väärennetyt asiakirjat, ajeli viiksensä, laittoi silmälapun vasemman silmänsä päälle ja esiintyi salanimellä ”Heinrich Hitzinger”. Saksan miehitykseen osallistuneet Britannian maavoimien sotilaat kuitenkin huomasivat tavalliselta sotapoliisilta vaikuttaneen miehen asiakirjojen sisällön tekaistuksi ja päättivät viedä hänet kuulusteltavaksi. 22. päivänä toukokuuta majuri Sidney Excellin joukot pidättivät Himmlerin Bremenvörden lähettyvillä ja kuljettivat hänet kuulustelukeskukseen Lüneburgiin. Himmler paljasti briteille henkilöllisyytensä, vaikka hän ymmärsi joutuneensa sotavangiksi ja tuomittavaksi rikoksistaan. 23. päivänä toukokuuta Himmler tappoi itsensä puraisemalla rikki suuhunsa piilottamansa tappavan myrkyllisen syanidikapselin. Hänen viimeisten sanojensa on usein kerrottu olleen ”Minä olen Heinrich Himmler!” (Ich bin Heinrich Himmler!). Ruumiinavauksen jälkeen Himmler haudattiin metsään Lüneburgin lähettyville. Britit jättivät haudan sijainnin salaiseksi, jotta hautapaikasta ei tulisi uusnatsien pyhiinvaelluskohdetta.
Historia- ja mytologiaharrastukset

Himmler oli kiinnostunut erilaisista mytologioista, ja häntä voidaan pitää eräänlaisena new age -liikehdinnän varhaisena henkilöitymänä. Hänen ajattelunsa oli saanut voimakkaita vaikutteita "Veri ja maa" -tarusta, jossa germaanikansat nostetaan muiden kansojen yläpuolelle. Siihen kuului myös vahva usko luojajumalaan.
Himmler määräsi kustannuksia pelkäämättä korjauttamaan vanhan Wewelsburgin linnan saksalaisen sivilisaation pyhäköksi, jossa SS-veljeskunta oli määrä muodostaa. Vuodesta 1934 SS:n päällystö kokoontuikin linnassa useita kertoja vuodessa. Himmlerin avustaja Karl Wolff osoitti kullekin SS-päällikölle luostarimaisen kammion, jossa tämä oleskeli vanhasta Saksasta peräisin olevien aarteiden ympäröimänä ja saattoi syventyä saksalaiseen mystiikkaan. 12 johtavaa SS-upseeria istutettiin kuningas Arthurin tyyliseen pyöreään pöytään keskiaikaisia muistuttavien vaakunoiden alle.
Yhdessä Adolf Hitlerin kanssa Himmler oli kiinnostunut itävaltalaisen Hans Hörbigerin maailmanjääteoriasta, jonka mukaan jää täyttää avaruuden. Jään sirpaleet aiheuttavat auringonpilkut, ja Linnunrata on muodostunut suuressa törmäyksessä syntyneistä jääpaloista.
Himmler oli kiinnostunut myös Karjalasta. Kun hän sai lahjaksi kanteleen, hän halusi heti tilata SS-johdolle kymmenen kannelta lisää. Työhuoneensa seinällä hän piti valokuvaa karjalaisesta runonlaulajasta Timo Lipitsästä.
Kirjeet ja päiväkirjat

Himmlerin kirjeet vuosilta 1927–1945 ovat päätyneet Israeliin keräilijän haltuun. Saksalainen Die Welt -lehti on saanut kopiot niistä. Lehti ei kerro, kuinka kirjeet päätyivät keräilijälle, eikä se myöskään ole vielä kertonut niiden sisällöstä.
Vuonna 2016 Himmlerin päiväkirjat löytyivät Venäjän puolustusministeriön arkistoista Podolskista ja niistä kerrottiin julkaistavan vuonna 2017 kirja.
Kirjallisuutta

Heather Pringle: Himmlerin suuri suunnitelma (2009)
Yrjö Holm

| Yrjö Holm> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. huhtikuuta 1891
Kuollut: 4. heinäkuuta 1930 (39 vuotta) Forssa
Ammatti:  työmies
Titteli:  kauppalanvaltuutettu
Muut tiedot
Järjestö:  STPV
Yrjö Holm (9. huhtikuuta 1891 – 4. heinäkuuta 1930 Forssa) oli suomalainen työmies ja Forssan kauppalanvaltuuston jäsen, joka edusti Sosialistista työväen ja pienviljelijöiden vaalijärjestöä. Hän kuoli kotiovelleen äärioikeistolaisen Lapuan liikkeen jäsenten murhaamana heinäkuussa 1930. Holmin tapausta ei milloinkaan selvitetty, eikä murhasta rangaistu ketään. Hänen lisäkseen Lapuan liikkeen murhaamina kuolivat Onni Happonen ja Erik Mättö.