stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ignaz Lachner
Elämä ja ura > Toiminta Ruotsissa ja myöhemmät vaiheet

1. lokakuuta 1858 Lachner saapui Tukholmaan, jossa hän oli saanut kiinnityksen Ruotsin kuninkaallisen oopperan pääkapellimestariksi. Edeltäjä Jacopo Foroni oli kuollut koleraepidemian aikana, ja oopperajohtaja Gunnar Olof Hyltén-Cavallius oli saavuttanut yhteyden Lachneriin. Vuonna 1858 Lachner valittiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi. Vuonna 1859 hän hyväksyi jäsenyyden paikallisessa vapaamuurariloosissa. Lachner oli jo vuonna 1837 omistanut sävellyksen kuningas Oskar I:lle, mutta ei ole tiedossa, oliko hänellä jo tuolloin ollut yhteyksiä Ruotsiin. Ruotsissa työskentelynsä aikana Lachner sävelsi musiikin Oskar I:n hautajaisiin vuonna 1859 ja Kaarle XV:n kruunajaisiin samana vuonna. Hän myös laati uuden orkestraation Johann Gottlieb Naumannin oopperasta Gustaf Wasa, joka esitettiin uudelleen vuonna 1859 ensimmäisen kerran sitten 1820-luvun alun.
Hyltén-Cavallius lähti tehtävistään Ruotsin kuninkaallisen oopperan johdossa vuonna 1860. Häntä seurasi Eugène von Stedingk, joka vaati ruotsalaista kapellimestari Ludvig Normania Lachnerin tilalle. Lachner johti jäähyväisesiintymisessään Verdin oopperan Rigoletto, lähti Tukholmasta kesällä 1861 ja sai seuraajakseen Normanin. Lachner palasi Saksaan ja pääsi kapellimestarin tehtäviin Frankfurt am Mainissa. Siellä hän johti ensisijaisesti Mozartin ja Verdin oopperoiden esityksiä. Vuonna 1875 Lachner juhlisti 50-vuotista uraansa kapellimestarina Mozartin Figaron häiden esityksellä.
Tuotanto

Vaikka Lachner tuli ensisijaisesti tunnetuksi kapellimestarin työstään, hän sävelsi huomattavan määrän musiikkia, josta iso osa koostuu kamarimusiikista. Lachner vaikutti klassismin ja romantiikan välimaastossa. Häntä pidettiinkin aikanaan jokseenkin konservatiivisena säveltäjänä.
Lachnerin kamarimusiikin joukossa on kuusi pianotrioa, jotka ovat tyypillisemmistä pianotrioista poiketen pianon, viulun ja alttoviulun kokoonpanolle laadittuja. Hän sävelsi kamarimusiikkia myös muille kokoonpanoille. Joitain teoksia on löydetty Lachnerilta myös ruotsalaisista arkistolähteistä. Näiden joukossa on lauluja, jousikvartetto sekä useita kappaleita viululle ja pianolle. Lachner sävelsi musiikkia uransa aikana pitkälti tiedossa olleita esitystilaisuuksia varten. Kamarimusiikin ohella tuotantoon kuuluu oopperoita, baletteja, sinfonista musiikkia ja lukuisia lauluja. Oopperoiden Der Geister-Thurm, Die Regenbrüder ja Loreley ohella Lachner sävelsi koomisia oopperoita.
Lachnerin laatimiin sovituksiin kuuluu sovituksia Mozartin pianokonsertoista.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Itä-Kazakstanin alue

| Itä-Kazakstanin alue Шығыс Қазақстан облысы Восточно-Казахстанская область |
| --- | --- |
 Buhtarmajoki Itä-Kazakstanissa
 Vaakuna
 Alueen sijainti Kazakstanissa
 Koordinaatit: 49°57′N, 82°37′W 
Valtio:  Kazakstan
Piiritasoisia kaupunkeja:  6
Piirejä:  15
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Öskemen
 – kuvernööri:  Danïal Axmetov
Pinta-ala:  283 200 km²
Väkiluku (2016):  1 396 086
 – väestötiheys:  4,9 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+5
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  KZ-VOS
 
Itä-Kazakstanin alueen internetsivut
Itä-Kazakstanin alue (kaz. Шығыс Қазақстан облысы, Şığıs Qazaqstan oblısı, ven. Восточно-Казахстанская область, Vostotšno-Kazahstanskaja oblast) on hallinnollinen alue Kazakstanin itäosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Venäjään, idässä ja kaakossa Kiinaan, etelässä Almatyn alueeseen, lännessä Karagandan alueeseen ja luoteessa Pavlodarin alueeseen. Myös Mongolian länsiraja on aivan Itä-Kazakstanin alueen itärajan lähellä.
Alueella on arviolta 1 396 086 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 283 200 neliökilometriä. Hallinnollisesti alue jakautuu 15 piiriin ja kuuteen kaupunkiin. Valtaosa väestöstä on kazakkeja ja venäläisiä.
Vuoden 1997 hallintouudistuksessa Semeyn alue (ent. Semipalatinskin alue) liitettiin Itä-Kazakstanin alueeseen. Neuvostovallan aikainen Semipalatinskin ydinkoealue sijaitsee osittain alueella, mutta kokeiden hallinnollinen keskus, Kwrçatov, sijaitsee Pavlodarin alueella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itä-Kazakstanin alue Wikimedia Commonsissa
Alueen internetsivut
Kazakstanin alueellinen jako
| --- | --- |
Alueet:   Almaty  Aqmola  Aqtöbe  Atıraw  Etelä-Kazakstan  Itä-Kazakstan  Jambıl  Karaganda  Länsi-Kazakstan  Mañğıstaw  Pavlodar  Pohjois-Kazakstan  Qızılorda  Qostanay 
Kaupungit:   Almaty  Astana (pääkaupunki)  Baikonur
Iso Joutenjärvi

| Iso Joutenjärvi |
| --- | --- |
 Näkymä järven eteläpäästä pohjoiseen
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Muhos
Järvinumero:  59.123.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  71,1 m
Rantaviiva:  1,35 km 
Pinta-ala:  0,0537 km² 
Iso Joutenjärvi on Oisavanjoen valuma-alueeseen kuuluva järvi Oulujoen vesistöalueella Muhoksen kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla. Järvi sijaitsee viitisen kilometriä Muhoksen Pyhänsivulta pohjoiseen ja reilut viisi kilometriä Oulun Vepsän Aittokylältä lounaaseen. Järvelle ei ole tieyhteyksiä, mutta etelän suunnasta tulee metsäautotie puolentoista kilometrin päähän ja koillisesta piennartie saman matkan päähän Kontiosaari-nimiselle kankaalle. Järveä ympäröi Joutensuo ja siitä pohjoiseen on Vehkasuo-niminen aapasuo, mutta järven itärannalla on laajahko Iso Joutenkangas ja sen laidalla järven koillispäässä kämppä. Toinen, pienempi kämppä on järven pohjoispäässä.
Ilmasodankäynnin historia

Ilmasodankäynti on ilmassa tapahtuvaa sodankäyntiä. Se alkoi 1700-luvun lopulla kun kuumailmapalloja alettiin käyttää tähystykseen. Lentokonetta on käytetty sodankäynnissä 1900-luvun alusta lähtien tiedusteluun, pommituksiin ja lentokoneiden väliseen ilmataisteluun. Nykyaikaisen ilmasodankäynnin perusteet kehittyivät ensimmäisen maailmansodan aikana. Toisen maailmansodan aikana ilmasodankäynti eteni suurin harppauksin. Maailmansotien jälkeen ilmasodankäynnissä siirryttiin pysyvästi suihkumoottoreilla varustettuihin lentokoneisiin. Nykyään ilmasota on olennainen osa sodankäyntiä.
Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä lentokoneita käytettiin pääasiassa tiedusteluun. Aluksi vastapuolen lentäjät tervehtivät toisiaan toverillisesti ilmassa, mutta pian vedettiin esiin pistoolit ja revolverit. Pian koneita alettiin varustaa erilaisilla konekivääreillä. Tästä koitui aluksi kuitenkin vakavia ongelmia, koska konekiväärin ampumat luodit pystyivät rikkomaan oman lentokoneen potkurin ja siipien päälle asennetussa konekiväärissä oli myös omat haittansa.
Saksalaisten kehitettyä järjestelmän, joka tahdisti luodit koneen potkurin kanssa, he pääsivät selkeästi niskan päälle koneiden välisissä ilmataisteluissa. Lopulta myös ranskalaiset ja britit saivat keksinnön käsiinsä ja varustivat koneensa tahdistimilla. Ensimmäisessä maailmansodassa syntyivät lähes kaikki nykyaikaisen ilmasodankäynnin muodot. Koneita käytettiin laajasti ilmapommituksiin, rynnäköintiin vihollisen maakohteita vastaan rintamalla ja niillä pyrittiin saavuttamaan ilmaherruus. Saksa, Ranska ja Britannia rakensivat sodan aikana 50 000–60 000 konetta, eli yhteensä lähes kaksisataatuhatta konetta. Yleisin lentokonemalli sodassa oli yksipaikkainen, yksimoottorinen kaksitasohävittäjä. Moottorissa oli 150–250 hevosvoimaa ja se antoi 150–210 km/h nopeuden. Pommikoneet sitä vastoin olivat kaksimoottorisia, ja sodan loppupuolella oli jo nelimoottorisiakin pommikoneita. Pommikoneilla tehtiin strategisia pommituksia muun muassa kaupunkeihin. Pommikoneiden pieni asekuorma ja lyhyt toimintasäde piti strategiset pommitukset vaikutuksiltaan vähäisinä. Pommitukset aiheuttivat paljon kauhua, mutta vähän aineellisia vahinkoja.
Ensimmäisen maailmansodan aikana hävittäjä-ässistä tuli tärkeitä propagandahahmoja. Kolmisenkymmentä ässää pääsi 40 pudotukseen. Eniten pudotuksia oli saksalaisella Manfred von Richthofenilla ja ranskalaisella René Fonckilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta ilmasodankäynti Wikimedia Commonsissa
Hallen Hävittäjäsivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Ranskalaiset pallojoukot Mainzin piirityksessä
saksalainen Fokker D.VII -kaksitaso
Yhdysvaltalainen B-17 Flying Fortress -pommikone
Englantilainen Hawker Hurricane -hävittäjä
Saksalainen Junkers Ju 87 -syöksypommittaja
neuvostoliittolainen MiG-21-suihkuhävittäjä
tiedustelu- ja taistelunjohtokone E-3 Sentry
Ignaz Friedman

Ignaz Friedman
Ignaz Friedman (14. helmikuuta 1882 Krakova – 26. tammikuuta 1948 Sydney) oli puolalainen pianisti ja säveltäjä.
Elämä

Friedmanin isä oli muusikko, joka soitti paikallisessa teatteriorkesterissa. Friedman kävi noin vuosikymmenen ajan Flora Grzywinskan pitämillä pianotunneilla ennen kuin vuonna 1900 lähti Leipzigin konservatorioon opiskelemaan sävellystä Hugo Riemannin johdolla. Vuonna 1901 Friedman päätti siirtyä Wieniin Theodor Leschetizkyn oppiin. Hän debytoi Wienissä marraskuussa 1904 kolmen konserton ohjelmalla. Esitetyt konsertot olivat Brahmsin ensimmäinen, Tšaikovskin ensimmäinen ja Lisztin ensimmäinen. Debyytin jälkeen käynnistyi Friedmanin kiertueura. Seuraavien neljän vuosikymmenen aikana hän meni jatkuvan Euroopassa esiintymisen ohella kiertueillaan Yhdysvaltoihin kaksitoista kertaa ja Etelä-Amerikkaan seitsemän kertaa. Hän esiintyi myös esimerkiksi Egyptissä, Etelä-Afrikassa, Palestiinassa, Japanissa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Kaikkiaan Friedman piti uransa aikana noin 2 800 konserttia. Hänen yhteistyökumppaneihinsa kuuluivat Emanuel Feuermann, Erica Morini, Mischa Elman, Leopold Auer, Antal Doráti, Ossip Gabrilowitsch, Willem Mengelberg, Arthur Nikisch ja Eugène Ysaÿe.
Vuoteen 1914 Friedman asui Berliinissä, josta pakeni Kööpenhaminaan ensimmäisen maailmansodan syttyessä. Sodan jälkeen hän asui Italiassa. Ensimmäisen kerran hän matkusti Yhdysvaltoihin vuonna 1920. Huhtikuussa 1923 hän teki ensimmäiset levytyksensä Columbia Recordsille. Vuonna 1938 Friedman yritti epäonnistuneesti saada opettajanpaikan Yhdysvalloista. Vuonna 1940 hän pääsi kiertämään Australiaan muiden esiintyjien tekemien peruutusten ansiosta. Hän asettui pysyvästi maahan, jossa jatkoi esiintymistä ja opettamista. Vuonna 1943 Friedman lopetti konsertoinnin invalidisoiduttuaan vasemman kätensä osalta. Hän kuoli viisi vuotta myöhemmin Sydneyssä. Hänen oppilaidensa joukossa olivat muiden muassa Joseph Gurt, Ignace Tiegerman ja Bruce Hungerford. Sydneyn musiikkikonservatorion vuosittain myöntämä sävellyspalkinto nimettiin Friedmanin mukaan.
Soittotyyli ja ohjelmisto

Friedman sai erityistä arvostusta Frédéric Chopinin teosten tulkinnoillaan. Etenkin masurkkojen tulkintoja on monesti kuvattu ylittämättömiksi. Myöhemmällä urallaan Friedman sai Yhdysvalloissa osakseen myös laimeampia arvioita nuorempien kriitikkojen tottuessa modernistisempaan soittoon. Vuonna 1987 Harold C. Schonberg luonnehti Friedmanin tyyliä omintakeisiksi ja tekniikkaansa uskomattomaksi. Hän kirjoitti tämän soitossa korostuneen joidenkin eksentrisyytenä pitämän musiikillisen vapauden, johon kuuluivat esimerkiksi äärimmäiset dynamiikan vaihtelut. Erityisesti Schonberg toi esiin huomattavana Friedmanin levytyksen Vallankumousetydistä.
Friedmanin ohjelmisto vaihteli 1700-luvun teoksista (usein omatekoisina sovituksina) Claude Debussyn, Maurice Ravelin, Isaac Albénizin, Ernő Dohnányin, Zoltán Kodályn ja Béla Bartókin teoksiin, mutta erityisesti Friedmanin alaa oli romantiikan ajan ohjelmisto. Hän piti itselleen hyvin tärkeitä rytmiä ja väriä vaikeimpina opiskelijoilleen opetettavina asioina. Friedman teki kaikki levytyksensä Columbialle. Tunnetuimpia näistä ovat levytykset Chopinin ja Felix Mendelssohnin teoksista. Friedman esitti urallaan usein myös kamarimusiikkia, mutta hänen ainoa toisen instrumentalistin kanssa tekemänsä levytys on Bronisław Hubermanin kanssa tehty levytys Ludwig van Beethovenin Kreutzer-sonaatista. Friedman levytti myös itse säveltämiään encorekappaleita.
Sävellykset, sovitukset ja editiot

Friedmanin sävellystuotanto koostuu enimmäkseen hänen pianolle säveltämistään miniatyyreistä. Lisäksi hän sävelsi esimerkiksi pianokvinteton (Leipzig, 1918) ja kolme jousikvartettoa. Sovituksia Friedman teki etenkin Johann Sebastian Bachin ja Domenico Scarlattin sävellyksistä. Hän laati lähes täydellisen edition Chopinin pianoteoksista ja teki editioita myös Franz Lisztin, Beethovenin, Mendelssohnin ja Robert Schumannin teoksista.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Friedmanin hauta Petit-Saconnexin hautausmaalla Genevessä, Sveitsissä.
Friedmanin laatta Berliinissä.
Itä-Karpaattien biosfäärialue

Itä-Karpaattien biosfäärialuetta.
Itä-Karpaattien biosfäärialue ulottuu kolmeen valtioon: Puolaan, Slovakiaan ja Ukrainaan.
Itä-Karpaattien biosfäärialue sijaitsee Puolan, Slovakian ja Ukrainan rajaseudulla.
Itä-Karpaattien biosfäärialue (ukr. біосферний заповідник "Східні Карпати", biosfernyi zapovidnyk "Sh’idni Karpati", engl. East Carpathian Biosphere Reserve) on valtioiden rajat ylittävä biosfäärialue Ukrainan länsiosan Taka-Karpatian ja Lvivin alueilla, Puolassa ja Slovakiassa.
Itä-Karpaattien biosfäärialue on yksi Ukrainan kahdeksasta Unescon biosfäärialueena (MAB) tunnustamasta suojelualueesta (ukr. біосферний заповідник, biosfernyi zapovidnyk). Biosfäärialueen eri osat sijoittuvat Kansainvälisen luonnonsuojeluliitto IUCN:n on suojelualueluokittelussa eri tasoluokkiin. Biosfäärialueeseen sisältyy Ukrainassa muun muassa Užin kansallispuisto (tasoluokka II) ja Sianin alueellinen maisemansuojelualue.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itä-Karpaattien biosfäärialue Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:East Carpathians Biosphere Reserve
Käännös suomeksi
Itä-Kiinan normaaliyliopisto

Yliopiston rakennuksia.
Itä-Kiinan normaaliyliopisto (kiin.: 华东师范大学; pinyin: Huádōng shīfàn dàxué), joka sijaitsee Shanghaissa, on yksi Kiinan kansantasavallan maineikkaimpia ja arvostetuimpia yliopistoja. Se perustettiin 1951. Nykyisin siellä opiskelee 32 000 opiskelijaa, joita opettaa noin 4 000 opettajaa ja tutkijaa.
Yliopiston maskotti on leijona.
Aiheesta muualla

ECNU (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Campus Tour (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Global Education Center/International Students Office, ECNU (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
NYU Shanghai (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Ilmastotiede

Vuoden keskilämpötila eri osissa maapalloa ajanjakson 1961–1990 tilastojen perusteella.
Ilmastotiede eli klimatologia on tieteenala, joka tutkii eri paikkojen ja alueiden ilmastoja eli keskimääräisiä säätiloja keskipitkien tai pitkien ajanjaksojen puitteissa. Ilmastotiede tutkii samoja ilmakehän prosesseja kuin ilmatiede, jonka ohella siihen kuuluvat lisäksi näihin hitaasti vaikuttavat ympäristötekijät kuten merivirtojen tai auringon säteilyn muutokset. Maantieteilijät tulkitsevat klimatologian usein maantieteen ja luonnonmaantieteen osa-alueeksi.
Ilmastotiede voidaan jakaa osiin tarkasteltavien alueiden koon mukaan: puhutaan mikroilmastotieteestä eli mikroilmastotutkimuksesta, mesoklimatologiasta eli keskikokoisten alueiden tutkimuksesta jne. Voidaan myös erottaa fysikaalinen ilmastotiede, jossa pääpaino on ilmastoon vaikuttavien fysikaalisten prosessien tutkimuksessa.
Ilmastotieteellä on myös vahvat yhteydet maatalouteen, koska se selittää useiden viljelykasvien levinneisyysalueet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ilmastotiede Wikimedia Commonsissa
Hylands House

Hylands House.
Hylands Park.
Kartano vuonna 1818.
Hylands House on Englannin Essexin kreivikunnassa sijaitseva kartano.
Sijainti

Kartano sijaitsee Essexin kreivikunnan pääkaupungissa Chelmfordissa.
Omistajat

John Comyns (1728-1740)
John Comyns (1740-1760)
John Richard Comyns (1760-1797)
Cornelius Hendrickson Kortright (1797-1814)
Pierre Caesar Labouchére (1814-1839)
John Attwood (1839-1858)
Arthur Pryor (1858-1904)
Daniel Gooch (1905-1920)
John Hanbury (1922-1923)
Christine Hanbury (1923-1962)
Chelmsfordin kaupunki (1966-)
Iofon

Iofon (m.kreik. Ἰοφῶν, Iofōn, lat. Iophon) voi viitata seuraaviin:
Iofon (toimi n. 428–405 eaa.), tragediakirjailija, Sofokleen poika
Iofon Knossoslainen, oraakkelinlauseiden sepittäjä
Intian kommunistinen puolue

| Intian kommunistinen puolue |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  1925
Pääsihteeri:  D. Raja
Ideologia:  kommunismi
Poliittinen kirjo:  äärivasemmisto
Lok Sabha:  2 / 545
Rajya Sabha:  1 / 245
Nuorisojärjestö:  All India Youth Federation
Kotisivu:  communistparty.in
Infobox OKNimi-testi OK: 
Intian kommunistinen puolue (engl. Communist Party of India) on intialainen kommunistinen puolue.
Puolue on perustettu eri näkemysten mukaan vuonna 1920 tai 1925. CPI:n virallisen näkemyksen mukaan puolue on syntynyt vuonna 1925. Puolueen toiminta oli kielletty brittien siirtomaavallan aikana vuoteen 1941 asti. Intian itsenäistymisen alkuvaiheissa 1940-luvun lopulla CPI johti useita aseellisia kapinoita paikallisia feodaalihallitsijoita vastaan, mm. Keralassa, Tripurassa ja Telanganassa. Kapinoiden kukistamisen jälkeen puolue kuitenkin hylkäsi aseellisen taistelun ja suuntautui parlamentaariseen toimintaan. Vuoden 1957 vaaleissa CPI nousi suurimmaksi oppositiopuolueeksi ja Keralan osavaltion johtoon. 1960-luvun alkupuolella puolue hajosi ja eronnut osapuoli muodosti CPI(M):n.
Puolueen pääsihteeri on D. Raja. Puolue julkaisee englanninkielistä New Age-lehteä. Puolueen nuorisojärjestö on All India Youth Federation.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Intian kommunistinen puolue Wikimedia Commonsissa
Intian kommunistisen puolueen verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Itabuna

| Itabuna |
| --- | --- |
 Itabunan taivaanrantaa
 lippu:  vaakuna
 Itabunan sijainti Bahiassa.
Valtio:  Brasilia
Osavaltio:  Bahia
Suuralue:  Sul Baiano
Ala-alue:  Ilhéus-Itabuna
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  443,2 km²
Korkeus:  54 m
Väkiluku (2010):  204 710
 – Väestötiheys:  461,9 as./km²
 
 www.itabuna.ba.gov.br 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Itabuna [-bu´-] on kaupunki Brasiliassa. Itabuna sijaitsee Brasilian koillisosassa, Bahiassa, noin 20 kilometriä Ilhéuksen satamakaupungista länteen. Vuonna 2011 siellä asui 204 710  henkeä.[lähde? ] Itabunassa harjoitetaan maataloutta, kemianteollisuutta sekä karjan- ja kaakaon kauppaamista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itabuna Wikimedia Commonsissa
Iobates

Iobates (m.kreik. Ἰοβάτης) oli kreikkalaisessa mytologiassa Lyykian kuningas ja Stheneboian ja Filonoen isä.
Proitoksen paettua kaksoisveljeään Akrisiosta Lyykiaan Iobates otti hänet vastaan ja antoi hänelle tyttärensä Stheneboian puolisoksi. Myöhemmin, kun Bellerofon oli paennut Proitoksen luo, Stheneboia syytti valheellisesti tätä yrityksestä maata hänet väkisin, jolloin Proitos – uskaltamatta itse surmata tätä – lähetti tämän appensa Iobateen hoviin mukanaan kirje, jossa hän pyysi surmaamaan kirjeen tuojan.
Iobates kuitenkin kestitsi Bellerofonia yhdeksän päivää ennen kirjeen avaamista. Tässä vaiheessa Iobates ei enää halunnut tappaa vierastaan – vieraanvaraisuussäännös kielsi tappamista miestä, jonka kanssa on aterioinut – joten Iobates päätti lähettää vieraansa mahdottomiin tehtäviin. Näissä Bellerofon kuitenkin surmasi Khimairan, voitti solymilaiset  ja amatsonit taistelussa ja löi vielä Iobateen häntä tappamaan palkkaamat Lyykian urhot. Vakuuttuneena vieraansa kyvykkyydestä Iobates näytti Bellerofonille saamansa kirjeen ja pyysi vierastaan jäämään. Samalla hän antoi tälle tyttärensä Filonoen vaimoksi ja kuoltuaan jätti valtakuntansa tämän hallittavaksi.
Ilo (albumi)

| Ilo Piirpauke |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : touko–elokuu 2012
 Julkaistu: 16. marraskuuta 2012
 Formaatti: CD-levy
 Tuottaja(t): Sakari Kukko
 Tyylilaji: kansanmusiikki, jazz, progressiivinen rock
 Kesto: 60.04
 Levy-yhtiö: Rockadillo
Piirpauken muut julkaisut
| Koli 2010 | Ilo 2012 | Juju 2017 |
Ilo on Piirpauken 19. studioalbumi, joka julkaistiin 16. marraskuuta 2012. Levyllä on mukana kitaristia ja trumpetistia lukuun ottamatta sama kokoonpano kuin yhtyeen edellisellä albumilla. Myös musiikillisesti Piirpauke jatkaa Ilolla samaa linjaa kuin vuoden 2010 Koli-albumilla yhdistellen kansanmusiikkia ja jazzia yhtyeen alkuaikojen tapaan.
Ilo sisältää kansansävelmien lisäksi musiikkia muun muassa Pjotr Tšaikovskilta ja 1800-luvun alun suomalaiselta säveltäjältä Carl Ludvig Lithanderilta, jonka kolmiosaisesta Rondosta Piirpauken versio on ensilevytys. Mukana on myös saman aikakauden intialaisen säveltäjän Tyagarajan tuotantoa. Marche Funébre (Surumarssi) puolestaan perustuu Beethovenin sinfoniaan nro 7. Piirpauke esitti sen ensimmäistä kertaa Pekka Pohjolan muistoksi Kuhmon Talvi -kulttuuritapahtumassa tammikuussa 2009.
Ilo sai kriitikoilta Koli-albumin tapaan erittäin myönteisen vastaanoton.  Maailmanmusiikkitoimittajien World Music Charts Europe -radiosoittolistalla Ilo oli parhaimmillaan sijalla 7, kun edellinen albumi Koli oli noussut listaykköseksi.
Kappaleet

Tiibetin kevät I – 1.15  (tiibetiläinen kansansävelmä)
Tiibetin kevät II – 3.25  (tiibetiläinen kansansävelmä)
Improvisation – 9.12  (säv. Oskar Merikanto ja Sakari Kukko)
Mafe suite II-III – 7.21  (säv. Pjotr Tshaikovski, Ismaila Sane, senegalilainen kansansävelmä, san. Ismaila Sane)
Mafe suite IV – 5.43  (säv. Pjotr Tshaikovski, Ismaila Sane, senegalilainen kansansävelmä, san. Ismaila Sane)
Pashan morsian – 5.24  (kreikkalainen kansansävelmä)
Marche Funébre / Surumarssi (jäätyneelle pakolaiselle) – 7.06  (säv. Ludwig van Beethoven)
Rondo Andante – 2.58  (säv. Carl Ludvig Lithander)
Rondo Allegro I – 3.02  (säv. Carl Ludvig Lithander)
Rondo Allegro II – 3.19  (säv. Carl Ludvig Lithander)
Nirvathi Sukatha I – 5.00  (säv. Tyagaraja)
Nirvathi Sukatha II – 6.36  (säv. Tyagaraja)
Ode to EU – 7.20  (säv. Ludwig van Beethoven)
Song of Freedom – 4.41  (säv. Jean Sibelius)
Muusikot

Nicolas Rehn – kitara
Eerik Siikasaari – kontrabasso
Rami Eskelinen – rummut
Ismaila Sane – lyömäsoittimet
Sakari Kukko – saksofoni, huilu, piano, munniharppu
Kalevi Louhivuori – trumpetti
Itä-Karttulan työväentalo

| Itä-Karttulan työväentalo |
| --- | --- |
 Itä-Karttulan työväentalo laajennusvaiheessa
Sijainti:  Lyytikkämäki, Karttula
Valmistumisvuosi:  1916
Rakennuttaja:  Itä-Karttulan Työväenyhdistys ry
Omistaja:  yksityinen
Runkorakenne:  hirsi
Julkisivumateriaali:  lauta
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Itä-Karttulan työväentalo oli Karttulan kunnan (vuodesta 2011 lähtien osa Kuopiota) Lyytikkämäen kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa

Itä-Karttulan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906, ja talo valmistui vuonna 1916 Lyytikkämäen kylään. Vuonna 1920 yhdistys liittyi Suomen Sosialistiseen Työväenpuolueeseen, ja vuonna 1923 talo takavarikoitiin. Vuonna 1930 yhdistys lakkautettiin, talo suljettiin ja takavarikoitiin lopullisesti kommunistilakien nojalla, ja se päätyi 1930-luvun alussa paikallisen nuorisoseuran haltuun. Vuonna 1948 nuorisoseura palautti talon Kuopion sosialidemokraattiselle piirille. Vuonna 1961 talo myytiin kannattamattomana yksityiselle.
Toimintaa työväentalolla

Heti valmistumisvuonna 1916 Syvänniemen sosialidemokraattinen nuoriso-osasto järjesti talolla naamiaiset. Myös kesäjuhlia järjestettiin. Työväentalolla pidettiin vuonna 1930 Itä-Karttulan pienviljelijäin osaston perustava kokous.
Itä-Kiinan meri

Itä-Kiinan meri (East China Sea)
Itä-Kiinan meri (kiin.: 东海; pinyin: Dōng Hǎi, hangul: 동중국해; hanja: 東中國海; uudistettu latinisaatio: Dongjungguk-hae, jap. 東シナ海, Higashi-Shina-kai, vietn. Biển Hoa Đông) on Kiinan kansantasavallan itäpuolella sijaitseva Tyyneenmereen kuuluva merialue. Itä-Kiinan meri on pinta-alaltaan noin 1 249 000 neliökilometriä.
Sijainti

Itä-Kiinan meri rajautuu idässä Kyūshūn saareen ja Ryūkyū-saariin, etelässä Taiwaniin ja lännessä Kiinaan. Taiwaninsalmi yhdistää sen lounaassa Etelä-Kiinan mereen ja Koreansalmi koillisessa Japaninmereen. Itä-Kiinan meren pohjoispuolella on Keltainenmeri.
Jangtse on ainoa suuri joki, joka laskee Itä-Kiinan mereen.