stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Allier (joki)
Hydrografia

Allier on 421 kilometrin pituinen, ja sen valuma-alueen pinta-ala on 14 310 km2.  Joen lähteet ovat 1503 metrin korkeudella Moure de la Gardillen huipulla Chasseradèsin kuinnassa Lozèren departementissa, ja se laskee Loireen Allier'n departementin länsikärjessä lähellä Neversiä Marzyn, Cuffyn ja Gimouillen kuntien rajalla. Allier on yksi Euroopan harvoista luonnontilaisina pysyneistä joista, joiden uomaa ei ole kanavoitu tai muutoin keinotekoisesti muutettu. Sen varrella on runsaasti matalia kosteikkoja, tiettyinä aikoina vuodesta kuivillaan olevia sivuhaaroja ja kivikkoja, jotka mahdollistavat rikkaan kasviston ja eläimistön luonnollisen kehityksen. Joessa onkin ainutlaatuinen eläimistö ja varsinkin linnusto.
Hydrografia > Virtausdynamiikka

Moniin muihin jokiin verrattuna Allier on virtausdynamiikaltaan hyvin aktiivinen. Sen lähteiden ja suun välisen korkeuseron suhde joen pituuteen on viisinkertainen Loireen verrattuna, minkä vuoksi sen rantoihin kohdistuvat voimakkaat eroosiovoimat.
Vielle-Brioudesta alkavalla alluviaalitasangolla joki mutkittelee, mikä aiheuttaa eroosiovoimia jokaisen kaarteen ulompaan rantaan, jossa virtaus on voimakkaampi. Virran mukana kulkeutuvat maa-aineet kasautuvat sen vastakkaiselle rannalle. Näin joen mutkilla on vähitellen taipumus kasvaa. Lopulta virta kuitenkin murtautuu mutkan sisään jäävän alueen läpi, jolloin sen entisestä uomasta tulee kuivunut sivuhaara.
Ihmisen toiminnot ja varsinkin rakennustoiminta kuitenkin muuttavat Allier'n virtausdynamiikkaa. Vesijättömaiden hyödyntämisen ja jokivarsien pengertämisen vaikutuksesta joen uoma syvenee. Samalla joen pinta alenee, mikä erottaa sen ympäröivistä kosteikoista ja nopeuttaa sivuhaarojen kuivumista.  Kun rantahietikot eivät enää tulva-aikoinakaan jää veden alle, kasvillisuus valtaa ne. Näin erilaisten ympäristöjen monimuotoisuus samalla vähenee.
Allier'n luonnollisen virtausdynamiikan palauttamiseksi ja luontoympäristön suojelemiseksi eräät järjestöt ovat ryhtyneet ostamaan sen varrelta eroosion koettelemia alueita.
Departementit ja jokivarren kaupungit

Allier kulkee seuraavien departementtien kautta:
Lozère, jossa se kulkee vain kahden kunnan alueella ennen saapumistaan Langognen läpi kuljettuaan Ardèchen departementin rajalle;
Ardèche, jonka rajana se on aluksi Lozèren, alempana Haute-Loiren departementtia vastaan;
Haute-Loire, jonka läpi Allier kulkee sen länsirajalta pohjoiskoilliseen Alleyrasin, Langeacin, Lavoùte-Chilacin, Briouden ja Auzonin kuntien kautta;
Puy-de-Dôme, jossa se kulkee departementin länsirajalta koilliseen Brassac-les-Minesin, Auzat-sur-Allier'n, Issoiren, Coudesin, Cournon-Auvergnen ja Pont-du-Châteaun kuntien kautta kiertäen Clermont-Ferrandin noin 12 kilometrin päässä sen itäpuolitse;
Allier, jonka läpi se kulkee etelästä pohjoiseen departementin itäosissa Saint-Yorren, Vichyn, Varennes-sur-Allier'n ja Moulinsin kuntien kautta;
Nièvre, jonka lounaisrajana se on ensin Allier'n, myöhemmin Cherin departementtia vastaan ja jossa se yhtyy Loireen vastapäätä Marzytä viiden kilometrin päässä Neversistä lounaaseen; sekä
Cher, jonka kaakkoisraja Nièvren departementtia vastaan kulkee lyhyen matkan Allier-jokea pitkin.
Allier'n ja Loiren yhtymäkohdassa kohtaavat toisensa seuraavat kaksi departementtia ja kolme kuntaa:
Cuffy Allier'n länsi- ja Loiren etelärannalla eli kummankin joen vasemmalla rannalla Cherin departementissa,
Gimouille Allier'n itä- ja Loiren etelärannalla Nièvren departementissa
Marzy Loiren oikealla eli pohjoisrannalla Nièvren departementissa.
Sivujoet ja sivujokien sivujoet

Langouyrou (vasemmalta)
Chapeauroux (vasemmalta)
Grandrieu
Clamouze
l'Ance du Sud (vasemmalta)
Panis
Virlange
Seuge (vasemmalta)
Desges (vasemmalta)
Cronce (vasemmalta)
Senouire (oikealta)
Doulon
Lidenne
l'Alagnon (vasemmalta)
Lagnon
l'Allanche
l'Arcueil
Alagnonnette
Sianne
Auzon (oikealta)
Eau Mère (oikealta)
Chaméane
Ailloux
Couze d'Ardes (vasemmalta)
Couze Pavin (vasemmalta)
Couze Chambon (vasemmalta)
Veyre (vasemmalta)
Monne
l'Auzon (vasemmalta)
Joron (oikealta)
Morge (vasemmalta)
Buron (vasemmalta)
Dore (oikealta)
Dolore
Faye
Couzon
Durolle
Sarmon (vasemmalta)
Sichon (oikealta)
Jolan
Mourgon (oikealta)
Valençon (oikealta)
l'Andelot (vasemmalta)
Sioule (vasemmalta)
Sioulet
Saunade
Bouble
Boublon
Luzeray (oikealta)
Queune (vasemmalta)
Burge (vasemmalta)
Bieudre (vasemmalta)
Virtaama ja sen vaihtelut

Allier'n valuma-alueella vallitsee melko runsassateinen meri-ilmasto. Sen virtaama on keskimäärin 144 m3/s, mutta vaihtelee huomattavasti eri vuodenaikoina. Virtaamaa sen ja Loiren yhtymäkohdassa Cuffyssä on seurattu 67 vuoden ajan (1955-2021). Yhtymäkohta on 175 metrin korkeudella merenpinnasta.
Virtaama on yleensä suurimmillaan helmikuussa, keskimäärin 231 m3/s, ja pienimmillään elokuussa, keskimäärin noin 47 m3/s. Pienimmillään virtaama saattaa olla jopa alle 20 m3/s, kun taas tulva-aikoina se saattaa ylittää 2000 m3. Tulvat aiheutuvat pitkistä runsassateisista ajanjaksoista, jotka syntyvät yleensä länsituulten vaikutuksesta ja joita esiintyy tavallisimmin aikana marraskuusta huhtikuuhun
Virtaama ja sen vaihtelut > Tulvat

Suurin vuorokautinen keskivirtaama on ollut 18. joulukuuta 1981, jolloin se oli 1510 m3.  Suurin hetkellinen virtama taas on ollut 1390 m3 1. huhtikuuta 1983. Suurin veden korkeus on ollut 28. lokakuuta 1943, jolloin se oli 3,64 metriä keskimääräisen vedenpinnan yläpuolella.
Allier'ssa esiintyy kolmen tyyppisiä tulvia:
Valtamerelliset tulvat, joita tavallisimmin esiintyy talven lopulla tai kevään alussa. Ne aiheutuvat lännestä saapuvista runsaista sateista, joissa kaikki vesi ei imeydy maahan vaan osa siitä jää virtaamaan maata pitkin. Kevään alussa lumen sulaminen voi vahvistaa tätä ilmiötä. Esiintyessään tällaiset tulvat vaikuttavat Allier'n koko valuma-alueella. ;
Niin sanotut sevenniläiset tulvat, joita esiintyy syksyisin. Silloin Välimeren yllä syntyy usein lämpimiä ja runsasvetisiä pilviä, jotka liikkuvat pohjoiseen, kunnes ne törmäävät Sevennien vuoriin aiheuttaen rankkasateita. Joskus ne voivat tuulten ja ilmanpaineen vaihteluiden vaikutuksesta ylittääkin Sevennit, jolloin sateet tulevatkin vuorten pohjoispuolella, Allier'n yläjuoksun seudulla. Tällöin joessa syntyy lyhytaikaisia, mutta suuria tulvia, vaikka suurimmassa osassa joen valuma-aluetta ei sataisikaan.
Suuret tulvat, jotka syntyvät molempien edellä mainittujen syiden vaikuttaessa samanaikaisesti. Tällaisia olivat erityisesti 1800-luvun suuret tulvat..
Virtaama ja sen vaihtelut > Tulvat > Historialliset tulvat

Historiallisista tulvista voidaan mainita:
Vuoden 580 tulva. Gregorius Toursilainen kuvaili suurta tulvaa koko Keski-Galliassa mainiten, että vesi Loiressa, Allier'ssa ja niiden sivujoissa nousi korkeammalle kuin koskaan aikaisemmin, jolloin tulva hukutti suuren joukon lampaita ja tuhosi useita rakennuksia..
Vuosien 1400 ja 1750 välillä parikymmentä tulvaa, jotka tuhosivat siltoja Moulinsissa ja Vichyssä..
Vuoden 1790 tulva, jota pidetään huomattavimpana 300 vuoteen. Moulinsissa virtaaman arvioidaan olleen 5000 m3/s, ja vedenpinta Régemortesin sillan alla nousi 6,6 metriä..
1800-luvulla Allier'ssa esiintyi viisi suurta tulvaa, joista kolme oli niin suuria, että sellaisia keskimäärin esiintyy vain kerran vuosisadassa (yli 3900 m3/s) ja kaksi muutakin olivat sitä lähellä:
Vuoden 1835 tulva, jonka korkeus Régemortesin sillan alla oli 4,6 metriä
Vuoden 1846 tulva, jonka korkeus Régemortesin sillan alla oli 5,2 metriä
Vuoden 1856 tulva, kaikkein suurin, jonka korkeus Régemortesin sillan alla oli 5,4 metriä
Vuoden 1866 tulva, jossa virtaama oli 5,2 metriä ja veden korkeus Régemortesin sillan alla oli 5,2 metriä. Tulva tuhosi Belleriven sillan Vichyssä.
Vuoden 1875 tulva, jonka korkeus Régemortesin sillan alla oli 4,6 metriä. au pont Régemortes.
Pienempiä tulvia samalla vuosisadalla esiintyi noin 15 kertaa..
1900-luvulla yhtä suuria tulvia ei esiintynyt. Suurin oli vuoden 1943 tulva, jonka aikana joen virtaama oli 2500 m3 ja vedenpinnan korkeus Régemortesin sillan alla nousi 3,6 metriä. Pienempiä tulvia oli 1930-luvulla lähes joka vuosi.
Viimeisin huoattava tulva Allier'ssa oli vuonna 2003. Silloin Vieille-Brioudessa mitattiin virtaamaksi 970 m3/s.
Virtaama ja sen vaihtelut > Sademäärä

Vuotuinen sademäärä Allier'n valuma-alueella on kekimäärin 318 millimetriä, mikä suunnilleen vastaa koko Ranskan keskiarvoa ja myös esimerkiksi Vienne-joen valuma-alueen vuotuiskeskiarvoa (319 millimetriä). Sekunnissa valuma-alueen kullekin neliökilometrille sataa keskimäärin 10,1 litraa vettä.
Virtaama ja sen vaihtelut > Loiren virtaama yhtymäkohdassa

Välittömästi ennen Neversiä, jossa Allier laskee Loireen, Loiren keskimääräinen virtaama on hieman suurempi kuin Allier'n, nimittäin 170 m3/s, ja Loiren tämän yläjuoksun valuma-aluekin on hieman suurempi kuin Aller'n (17600 km2.
Loiren yläjuoksun virtaaman vuotuiset vaihtelut ovat hyvin samankaltaisia kuin Aller'nkin. Virtaama on keskimääräistä suurempi talvella ja keväällä, joulukuusta toukokuuhun saakka, ja suurimmillaan helmikuussa, kun taas pienimmillään virtaama on elokuussa.
Eläimistö

Allier'lla toisinaan tavattaviin nisäkkäisiin kuuluvat muun muassa nutriat ja majava. Huomattavimpia joessa esiintyvistä kaloista ovat taimen, harjus ja hauki.
Aikoinaan Allier'ssa esiintyi myös lohia, mutta ne ovat lähes kadonneet, koska Loireen on rakennettu useita patoja eivätkä ne enää pääse nousemaan jokeen. Patojen yhteyteen on tosin rakennettu kalaportaita, mutta lohet eivät ole sopeutuneet niihin. Lisäksi asiaan ovat vaikuttaneet lohen kutupaikkojen täyttyminen lietteellä, veden happipitoisuuden väheneminen, keskimääräisten lämpötilojen nousu ja luvaton kalastus. On kuitenkin ryhdytty toimenpiteisiin, jotta tämä kala, johon liittyvät tuhatvuotiset kulttuuriperinteet, saataisiin palautetuksi jokeen. Changeugesiin, Haute-Loiren departementtiin on perustettu kasvattamo, Conservatoire national du Saumon Sauvage, joka lohet on useiden vuosien ajan keinotekoisesti saatu lisääntymään, jotta nuoria yksilöitä voitaisiin istuttaa Allier'hen ja Loireen sekä Euroopan kalankasvattamoihin. Lohen kalastus Allier'ssa kiellettiin vuonna 1994.
Länsi-Euroopan lohista Allier'n lohilla on pisin vaellusmatka. Vuonna 2018 Vichyn kautta kulki 389 lohta, vaikka edeltävinä viitenä vuotena lukumäärä oli ollut keskimäärin 677.. On arvoitu, että joen lohikannan säilymiseksi elinvoimaisena sinne pitäisi vuosittain vaeltaa vähintään 2000 yksilöä. Viimeksi kuluneiden 20 vuoden aikana niitä on enimmilläänkin, vuosina 2003 ja 2015, ollut vain 1200.. Allier'n lohen suojeluyhdistyksen mukaan suurimpia vaikeuksia aiheuttavat Poutèsin pato Loiressa, uudelleenjärjestelyistä huolimatta, sekä Nièvressä sijaitseva Lorrainsien kynnys tai pato Lisäksi lohia saalistavat joessa runsain määrin esiintyvät monnit sekä varsinkin Vichyn tienoille pesiytyneet  merimetsot
Padot

Allier'n poikki on rakennettu useita patoja, joista huomattavimpia ovat:
Barrage de Naussac, joka rakennettiin vuosina 1976–1980 Lozéren departementtiin. Sen patoallas on Lac de Naussac, ja sen tehtävänä on ennen kaikkia ylläpitää Loiressa kesäisin tiettyä vähimmäisvirtaamaa, joka on välttämätön erityisesti Bellevillen ja Dampierren ydinvoimaloiden lauduttamiseksi.
Barrage de Poutés, Allier'n koskiin vuonna 1941 rakennettu voimalaitospato.
Pont de l'Europen sillan pato Vichyssä. Se rakennettiin vuonna 1963 Pont de l'Europe -sillan alapuolelle, jonka kanssa sillä on yhteiset pilarit. Sen patoallas tunnetaan nimellä Lac d'Allier.  Se on korvannut siitä hieman ylävirtaan sijainneen Napoleon III:n rakennuttaman padon, joka oli käytössä vain kesäisin. Vuonna 2019 sen yhteyteen asennettiin turbiini sähkön tuottamiseksi.
Lorrainsin pato tai kynnys Apremont-sur-Allierän ja Saincaize-Meaucen välissä. Sen tehtävänä on johtaa osa joen vedestä läheiseen kanavaan, Canal latéral de la Loire. Pato rakennettiin vuonna 2014 kokonaan uudestaan.
Allier'n ja Nièvren departementtien rajalle on suunniteltu Veudren patoa tulvien tasaamiseksi, mutta suunnitelma on hylätty ekologista syistä.
Vuonna 1895 Lozèren ja Haute-Loiren departementtine rajalle rakennettiin pato, Barrage de Saint-Étienne-du-Vigan, mutta se purettiin vuonna 1998 ekologisista syistä, koska se oli esteenä kalojen vaelluksille.
Allier Lavoûte-Chilhacissa
Allier Pont-du-Châteaussa, Puy-de-Dômen departementissa.
Vuoden 1866 tulvan aikaisen vedenkorkeuden merkki Régemortesin sillan pylväässä Moulinsissa. Samanlainen valkoinen ja violetti merkki on monessa paikassa Allier'n varrella.
Allier Vichyssä padon yläpuolella. Vasemmalla Vichyn kaupunki.
Harjuksia auringon paisteessa
Käännös suomeksi
Epolettilepakko

| Epolettilepakko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Heimo::  Hedelmälepakot Pteropodidae
Suku::  Epomophorus
Laji::  wahlbergi
Kaksiosainen nimi
 Epomophorus wahlbergi  (Sundevall, 1846) 
Katso myös
   Epolettilepakko Wikispeciesissä   Epolettilepakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Epolettilepakko (Epomophorus wahlbergi) on elinvoimainen hedelmälepakkolaji. Nimensä epolettilepakko saa lajin urosten olkapäillä olevista karvatupsuista, eli epoleteista. Olkakarvatupsujen koko ja tummuus määrittelevät uroksen aseman yhteisössä. Lajia esiintyy Afrikassa. Nisäkäsnimistötoimikunta ehdotti lajille uutta nimeä ”epolettihekko”.
Päivisin epolettilepakot oleskelevat puissa, ja öisin ne lähtevät keräämään ravintoa. Niille kelpaavat muun muassa hedelmät, puiden kukintojen mesi ja siitepöly.
Anatomia

Epolettilepakoiden naaraat ovat uroksia pienempiä. Lajin edustajien ruumiin pituus on noin 15 cm ja paino 100 g. Niiden kyynärvarren pituus on noin 8,4 cm ja siipien leveys 50 cm.
Ennalta tietämisestä

| Ennalta tietämisestä> Προγνωστικόν |
| --- | --- |
 Teoksen Ennalta tietämisestä kansilehtiaukeama vuodelta 1537.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Hippokrates(?)
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  lääketiede
Julkaistu:  400-luvun eaa. loppu
Suomennos
Suomentaja:  Marke Ahonen
Kustantaja:  Duodecim
Julkaistu:  2021
ISBN:  978-952-360-227-4
Sarja: Corpus Hippocraticum
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ennalta tietämisestä (m.kreik. Προγνωστικόν, Prognōstikon; lat. Prognosticon tai Prognostica) on Hippokrateen nimiin laitettujen teosten kokoelmaan Corpus Hippocraticumiin kuuluva lääketieteellinen teos, joka käsittelee lääkärin toimeen kuuluvaa ennusteiden tekemistä.
Historia

Teoksen Ennalta tietämisestä kirjoittajaa ei tunneta varmuudella, mutta usein sen katsotaan olevan hippokraattisen korpuksen vanhimpia teoksia, ja se ajoitetaan 400-luvun eaa. lopulle. Näin se saattaisi olla Hippokrateen aitoja teoksia. Sisältönsä puolesta teos on selvästi kirjoitettu lääkäreille.
Ennalta tietämisestä on ollut merkittävimpiä hippokraattisen korpuksen kirjoituksista, ja sitä luettiin, käytettiin ja kommentointiin antiikin aikana paljon. Galenos kirjoitti siitä kommentaarin, ja siitä tehtiin varhaisia käännöksiä latinaksi ja arabiaksi. Teosta käytettiin lääketieteeen oppi- ja käsikirjana aina 1600-luvulle saakka.
Sisältö

Teos käsittelee nimensä mukaisesti sitä, että lääkärin on hyvä tietää mahdollisuuksien mukaan ennalta, kuinka potilaan sairaus etenee ja jääkö hän henkiin vai tuleeko hän kuolemaan. Tämä toisaalta lisää potilaan luottamusta lääkäriin ja suojaa lääkäriä syytöksiltä, ja toisaalta auttaa lääkäriä parhaan mahdollisen hoidon tarjoamisessa. Sairauden tulevaa kehitystä voidaan arvioida erilaisista merkeistä, jotka voidaan saada selville potilasta tarkkailemalla, tutkimalla ja haastattelemalla. Tätä arviointia varten teos esittää erilaisia suotuisia ja epäsuotuisia merkkejä.
Teoksen tunnettuihin osiin kuuluu muun muassa kuvaus niin kutsutuista ”Hippokrateen kasvoista”, jotka ennustavat potilaan kuolemaa:
»Se tarkoittaa tällaista: terävä nenä, syvälle painuneet silmät, sisään painuneet ohimot, kylmät ja kokoon vetäytyneet korvat, korvien nipukat ulospäin kääntyneet, otsan iho kova, pingottunut ja kuivettunut, koko kasvojen väri kellertävä, musta, harmaa tai lyijynvärinen.»
Kirjallisuutta > Suomennos

Hippokrates: Ennalta tietämisestä. Teoksessa Hippokrates: Valitut teokset, s. 167–204.  (Suomennokset, yleisen johdannon sekä tekstien johdanto-osat laatinut Marke Ahonen)  Helsinki:  Duodecim, 2021.  ISBN 978-952-360-227-4
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Hippocrates: Prognostic. Teoksessa Hippocrates: Volume II.  (Prognostic. Regimen in Acute Diseases. The Sacred Disease. The Art. Breaths. Law. Decorum. Physician (Ch. 1). Dentition. Translated by W. H. S. Jones. Loeb Classical Library 148)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1923.
Jouanna, Jacques (ed.): Hippocrate.  (Tome III, 1re Partie: Prognostic. Collection des Universités de France, Budé)  Paris:  Les Belles Lettres, 2013.
Aiheesta muualla

Hippocrates: Προγνωστικόν. Perseus. (muinaiskreikaksi)
Hippocrates: Prognosticon (The Book of Prognostics). Perseus. (englanniksi)
Enemmistövaali

Enemmistövaali on vaalitapa, jossa valtio tai muu alue jaetaan vaalipiireihin siten, että jokaisesta vaalipiiristä valitaan vain yksi ehdokas. Valituksi tulee joko kussakin vaalipiirissä eniten ääniä saanut ehdokas (pluraliteetti) tai enemmistön kaikista äänistä saanut (majoriteetti), joista jälkimmäinen voi edellyttää useamman äänestyskierroksen järjestämistä.
Enemmistövaalitapa johtaa usein kaksipuoluejärjestelmään, kuten Yhdysvalloissa ja Britanniassa. Vaikka pienemmillä puolueilla olisikin maassa kannatusta, selvä enemmistö kuitenkin äänestää toista kahdesta pääpuolueesta, koska muiden puolueiden ehdokkaiden läpimeno on vaalitavan johdosta epätodennäköistä. Lisäksi pienelle puolueelle annettu ääni auttaakin usein sen vastapuolta, kun ääni on pois pienpuolueen kanssa samoilla linjoilla olevalta pääpuolueelta.
Luokittelu > Kyllä/ei-vaalitavat

Pluraliteettijärjestelmä ("first-past-the-post"): Vaalipiireistä valitaan yksi edustaja, joka on eniten ääniä saanut. Käytetään parlamenttivaaleissa erityisesti anglosaksisissa maissa, kuten Yhdysvalloissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Majoriteettijärjestelmä: Valintaan vaaditaan ehdoton äänten enemmistö (yli puolet äänistä). Jos ehdokas saa yli puolet äänistä, hänet valitaan suoraan, mutta jos yksikään ehdokas ei saa yli puolta äänistä, järjestetään toinen kierros (joskus useampiakin) yleensä kahden eniten ääniä saaneen välillä. Käytetään muun muassa Ranskan parlamenttivaaleissa.
Kierrosvaalitapa: Kaksikierroksinen järjestelmä: jos ensimmäisellä kerralla yksikään ehdokas ei saa yli puolta äänistä, järjestetään toinen kierros kahden eniten ääniä saaneen ehdokkaan välille. Käytetään esimerkiksi Suomen presidentinvaalissa.
Eliminoiva kierrosvaalitapa: Jos ensimmäisellä kierroksella yksikään ehdokas ei saa yli puolta äänistä, pudotetaan heikoin ehdokas ja jatketaan seuraavalle kierrokselle. Jatketaan, kunnes saadaan ehdoton enemmistö äänistä jollekin ehdokkaalle. Käytetään esimerkiksi olympiakisojen isäntäkaupungin valitsemiseen.
Eliminoimaton kierrosvaalitapa: Äänestetään niin kauan kunnes jokin ehdokkaista saa ehdottoman enemmistön. Käytetään paavin valitsemiseen.
Hyväksymisvaalitapa: Äänestäjä voi antaa äänen niin monelle ehdokkaalle kuin haluaa eli hyväksyä tai hylätä jokaisen heistä yksitellen. Ehdokas, jolla on eniten kyllä-ääniä, voittaa.
Satunnaisvaalitapa: Vedetään hatusta yksi ääni, joka ratkaisee tuloksen.
Lohkovaalitapa: Äänestäjät valitsevat valmiista kokonaisista ehdokaslistoista. Eniten ääniä saanut lohko valitaan kokonaisuudessaan täyttämään kaikki paikat.
Luokittelu > Painotetut vaalitavat

Painotetussa vaalitavassa äänestäjä antaa ehdokkaille järjestysnumerot yhdestä alkaen.
Siirtoäänivaalitapa: Vähiten ensimmäiseksi äänestetty ehdokas pudotetaan. Sitä äänestäneiden lipuissa toinen ääni siirretään ensimmäiseksi.
Borda-laskenta: Ensimmäinen äänestetty saa lipusta yhtä monta pistettä kuin on ehdokkaita, toinen yhden vähemmän ja niin edespäin aina viimeiseen, joka saa vain yhden pisteen.
Condorcet'n menetelmä: Valitaan se ehdokas, joka ehdokkaita yksittäin toisiinsa verrattaessa saisi enemmistön äänistä.
Schulzen menetelmä
Lajitellut parit
Luokittelu > Muunnelmia

Yhdysvaltain presidentinvaalissa on lähes kaikissa osavaltioissa käytössä enemmistövaalitapa, jossa osavaltiossa eniten ääniä saanut ehdokas saa kaikki valitsijamiesäänet.
Enemmistövaalit käytössä > Enemmistövaaleilla valitut valtionpäämiehet

Angola
Bosnia ja Hertsegovina (yksi jokaisesta etnisestä pääryhmästä)
Etelä-Korea
Filippiinit
Gambia
Honduras
Islanti
Kamerun
Kiribati
Kongon demokraattinen tasavalta
Malawi
Meksiko
Nicaragua
Palestiina
Panama
Paraguay
Päiväntasaajan Guinea
Ruanda
Singapore
Taiwan
Tansania
Venezuela
Enemmistövaalit käytössä > Enemmistövaaleilla valitut lainsääntöelimet

Antigua ja Barbuda
Azerbaidžan
Bahama
Bangladesh
Barbados
Belize
Bhutan (molemmat kamarit)
Botswana
Dominica
Dominikaaninen tasavalta
Eritrea
Etiopia
Gambia
Ghana
Grenada
Intia (ylähuoneen vaaleissa)
Jamaika
Jemen
Kanada (alahuoneen vaaleissa)
Kenia
Liberia
Malesia
Malawi
Malediivit
Mikronesia
Myanmar (molemmat kamarit)
Nigeria  (molemmat kamarit)
Palau  (molemmat kamarit)
Puola (ylähuoneen vaaleissa)
Qatar
Saint Kitts ja Nevis
Saint Lucia
Saint Vincent ja Grenadiinit
Salomoninsaaret
Sambia
Samoa
Swazimaa
Tonga
Trinidad ja Tobago
Uganda
Valko-Venäjä
Yhdistynyt kuningaskunta
(molemmat kamarit)
Kierrosvaalitavan kaksi kierrosta, joissa kummassakin äänestäjä voi äänestää vain yhtä ehdokasta
Painotettu vaalitapalipuke, jossa ehdokkaat asetetaan ranking-järjestykseen
Epäsuora vaalitapa

Epäsuora vaalitapa on prosessi, jossa äänestäjä ei vaalissa äänestä suoraan ehdokastaan, vaan hän äänestää valitsijamiestä, jotka vaalien jälkeen tekevät valinnan ehdokkaiden väliltä.
Epäsuoraa vaalitapaa käytetään useissa presidentinvaaleissa, kuten Yhdysvalloissa, Italiassa, Saksassa, Kreikassa, Unkarissa, Virossa, Latviassa ja Tšekissä. Ranskassa ja Irlannissa parlamentin ylähuoneen valitsee valitsijamieskokous. Yhdysvaltain presidenttiä lukuun ottamatta epäsuorasti valituilla presidenteillä ja senaateilla ei yleensä ole suurta valtaa.
Suomen tasavallan presidentti valittiin valitsijamiesten äänestyksellä viimeisen kerran presidentinvaalissa 1988. Silloisen hallitusmuodon mukaan presidentinvaalien ensimmäinen kierros käytiin suorana henkilövaalina, ja toinen kierros valitsijamiesten kesken, koska kukaan ei saanut ensimmäisellä kierroksella yli viittäkymmentä prosenttia kansan äänistä.
Yhdysvalloissa presidentinvaalien epäsuoruutta perustellaan perustuslaissa osavaltioiden tasapuolisella vaikutusmahdollisuudella sekä sillä, että presidentin valintaa ei jätettäisi asioista huonosti tietävälle kansalle. Valitsijamiehet kuitenkin käytännössä yleensä äänestävät vaalipiirinsä tahdon mukaisesti.
Equites singulares

Equites singulares oli Rooman keisarin henkivartiokaartin ratsuväki. Trajanus perusti osaston korvaamaan Galban perustaman germaanikaartin. Kaarti saattoi keisaria taistelukentällä, mutta muuten se palveli vain Roomassa.  Kaartia johti kaksi tribuunia. Konstantinus Suuri lakkautti kaartin ja lahjoitti toisen sen kasarmeista kirkolle joka rakensi sen alueelle Lateraanikirkon.
Epeiroksen despotaatti

| Δεσποτᾶτον τῆς Ἠπείρου Epeiroksen despotaatti > 1204–1359 |
| --- | --- |
   Bysantin alue neljännen ristiretken jälkeen noin vuonna 1214: Latinalainen keisarikunta, Nikaian keisarikunta, Trebizondin keisarikunta ja Epeiroksen despotaatti. Alueiden tarkat rajat ovat hyvin epävarmoja. 
Valtiomuoto:  Monarkia
Kielet:  albanian kieli, kreikan kieli
Edeltäjä(t):  Bysantin valtakunta
Seuraaja(t):  Bysantin valtakunta
Epeiroksen despotaatti (m.kreik. Δεσποτᾶτον τῆς Ἠπείρου, Despotātōn tes Epeirū) oli yksi niistä valtioista, jotka syntyivät neljännen ristiretken jälkeen vuonna 1204. Se piti itseään Bysantin valtakunnan perillisenä Nikaian ja Trebizondin keisarikuntien kanssa. Ne vastustivat Latinalaista keisarikuntaa, jonka olivat perustaneet Konstantinopolin valloittajat.