stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Exile on Main St.

| Exile on Main St>  The Rolling Stones |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : lokakuu 1970 – maaliskuu 1972
 Julkaistu: 12. toukokuuta 1972
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Jimmy Miller
 Tyylilaji: rock, bluesrock, R&B, soul, country
 Kesto: 67.17
 Levy-yhtiö: Rolling Stones/Virgin
Listasijoitukset
  1. (1972)   1. (kesäkuu 1972)   1. (1 viikko, 29. heinäkuuta 1972)   1. (5 viikkoa, 3. kesäkuuta 1972)   1. (2 viikkoa, viikko 22, 1972)   2. (1972)   7. (toukokuu 1972)   8.
The Rolling Stonesin muut studioalbumit
| Sticky Fingers 1971 | Exile on Main St. 1972 | Goats Head Soup 1973 |
Singlet albumilta Exile on Main St.
 ”Tumbling Dice / Sweet Black Angel” Julkaistu: 14. huhtikuuta 1972  ”Happy / All Down the Line” Julkaistu: 15. heinäkuuta 1972
Exile on Main St. on The Rolling Stones -yhtyeen toukokuussa 1972 julkaistu kaksilevyinen albumi. Se on yhtyeen ensimmäinen studiossa äänittämä tupla-albumi.
Äänitykset

Albumi äänitettiin Etelä-Ranskassa Nellcôtessa kitaristi Keith Richardsin hankkimassa linnassa. Yhtyeen jäsenet olivat muuttaneet Ranskaan veropakolaisina Britanniasta. Äänitykset tehtiin linnan kellariin tehdyssä äänitysstudiossa, johon tuotiin yhtyeen 16-raitanauhurilla varustettu ääniauto Rolling Stones Mobile Unit sekä muuta teknistä kalustoa. Kellarin olosuhteiden vuoksi albumilla on viimeistelemätön yleissoundi, jota on niin kehuttu kuin haukuttukin.
Äänityksiä johti Keith Richards, ja laulaja Mick Jaggerin ääniosuudet on miksattu alemmas kuin yhtyeen monilla muilla albumeilla. Tyyliltään albumin kappaleet ovat amerikkalaista juurimusiikkia eli bluesia, rhythm and bluesia, soulia, gospelia, rock and rollia ja countrya.
Yhtyeen jäsenien sekä muiden muusikoiden ohella linnassa hengailleeseen seurueeseen kuului kaikkiaan kolmisenkymmentä henkeä. Äänitysten lomassa linnassa juhlittiinkin paljon.
Menestys

Exile on Main St. nousi Britannian ja Yhdysvaltain listaykköseksi, vaikka myikin vähemmän kuin Stonesin edellinen albumi. Yhdysvalloissa albumia myytiin 1,2 miljoonaa kappaletta. Albumin menestynein single on "Tumbling Dice", joka nousi Yhdysvaltain singlelistan top-10:een.
Albumia pidetään yleisesti yhtenä Rolling Stonesin parhaista albumeista. Rolling Stone -musiikkilehti valitsi vuonna 2003 albumin kaikkien aikojen top 500 -albumilistallaan sijalle 7.
Kappaleet

Kaikki kappaleet ovat Mick Jaggerin ja Keith Richardsin kirjoittamia, paitsi "Shake Your Hips" (säv. James Moore eli Slim Harpo tai Harmonica Slim) ja "Stop Breaking Down" (säv. Robert Johnson).
Kappaleet > LP 1

A-puoli
Rocks Off – 4.32
Rip This Joint – 2.23
Shake Your Hips – 2.59 (säv. James Moore)
Casino Boogie – 3.33
Tumbling Dice – 3.45
B-puoli
Sweet Virginia – 4.25
Torn and Frayed – 4.17
Sweet Black Angel – 2.54
Loving Cup – 4.23
Kappaleet > LP 2

A-puoli
Happy – 3.04
Turd on the Run – 2.37
Ventilator Blues – 3.24 (säv. Jagger, Richards, Mick Taylor)
I Just Want to See His Face – 2.52
Let It Loose – 5.17
B-puoli
All Down the Line – 3.49
Stop Breaking Down – 4.34 (säv. Robert Johnson)
Shine a Light – 4.14
Soul Survivor – 3.49
Kokoonpano > The Rolling Stones

Mick Jagger – laulu, huuliharppu, kitara
Keith Richards – kitara, basso, piano, laulu
Mick Taylor – kitara, basso
Charlie Watts – rummut
Bill Wyman – basso
Kokoonpano > Muut

Bobby Keys (saksofonit, perkussio)
Jim Price (trupetti, vetopasuuna, urut)
Nicky Hopkins (piano)
Ian Stewart (piano)
Billy Preston (urut)
Mac Rebennack (urut, laulu)
Al Perkins (steelkitara)
Bill Plummer (kontrabasso)
Amyl Nitrate (marimba)
Jimmy Miller (rummut, perkussio)
Clydie King, Vanetta Fields, Jerry Kirkland, Kathi McDonald, Tammi Lynn, Shirley Goodman, Joe Green (laulu)
Uudet julkaisut

Vaikka albumi julkaistiin alun perin kaksilevyisenä, CD-versiossa kaikki kappaleet sisältyvät yhdelle levylle.
Vuonna 2010 Exile On Main St. on julkaistu remasteroituna ja täydennettynä. Kattavin versio on Super Deluxe Edition, joka sisältää kaksi LP-levyä, kaksi CD-levyä, puolen tunnin DVD-levyn sekä Dominique Tarlén ja Ethan Russellin 64-sivuisen valokuvateoksen. Paketin bonuslevy sisältää seitsemän ennen julkaisematonta äänitettä.
Fantomas (Louis Feuilladen elokuvasarja)

| Fantomas> Fantômas |
| --- | --- |
 Sarjan kolmannen elokuvan mainosjuliste.
Ohjaaja:  Louis Feuillade
Käsikirjoittaja:  Louis Feuillade
Perustuu:  Pierre Souvestren ja Marcel Allainin kirjasarjaan
Tuottaja:  Romeo Bosetti
Kuvaaja:  Georges Guérin
Lavastaja:  Robert Jules Garnier
Pääosat:  René Navarre, Edmond Bréon
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Gaumont
Levittäjä:  Gaumont
Ensi-ilta:  9. toukokuuta 1913 (Ranska) 12. toukokuuta 1913 (Suomi)
Kesto:  yht. 337 min. (viisi osaa)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fantomas (ransk. Fantômas) on vuosina 1913–1914 valmistunut ranskalainen mykkäelokuvasarja. Louis Feuilladen ohjaamien rikoselokuvien päähenkilöä Fantomasia esittää René Navarre.
Juoni

Fantomas on eri hahmoiksi muuntautuva mestaririkollinen, joka herättää kauhua koko Pariisissa. Häntä jahtaavat rikosetsivä Juve ja tämän apuri toimittaja Fandor.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  René Navarre  | … |  Fantomas   |
|  Edmond Bréon  | … |  Juve   |
|  Renée Carl  | … |  lady Beltham   |
|  Georges Melchior  | … |  Fandor   |
|  Yvette Andreyor  | … |  Hélène   |
Tuotanto ja vastaanotto

Gaumontin tuottama Fantomas on yksi 1910-luvun merkittävimmistä rikoselokuvasarjoista. Sen tärkeimmät edeltäjät ovat Victorin Jassetin Zigomar-elokuvat (1911–1913). Marcel Allainin ja Pierre Souvestren kioskikirjoihin perustuva sarja käsittää viisi erillistä elokuvaa, joilla on oma juonensa. Cliffhangeriin päättyvistä jaksoista koostuva sarjaelokuva syntyi vasta muutamia vuosia myöhemmin.
Ensimmäisen maailmansodan keskeyttämän sarjan elokuvat ovat:
Fantomas (Fantômas, 1913)
Juve Fantomasta vastaan (Juve contre Fantômas, 1913)
Salaperäinen sormenjälki (Le Mort qui tue, 1913)
Murhenäytelmä naamiaisissa (Fantômas contre Fantômas, 1914)
Väärä tutkintotuomari (Le Faux magistrat, 1914).
Feuilladen Fantomas on eri yhteiskuntaluokkien välillä liikkuva synkkä hahmo, jonka pelottavat ja usein veriset seikkailut sijoittuvat keskelle rauhalliselta vaikuttavaa arkielämää. Valtavan suosion saaneen sarjan ansioina on pidetty sen tehokasta kerrontatekniikaa ja autenttista miljöökuvausta.
Suomessa sarjan ensimmäinen elokuva sai ensi-iltansa toukokuussa 1913 ja viimeinen vuotta myöhemmin. Helsingin elokuvaohjelmistosta säännöllisesti kirjoittaneet Nya Pressen ja Dagens Press kuvailivat sarjaa ”varmasti parhaaksi, mitä täällä on esitetty” ja kertoivat sen olleen suuri yleisömenestys elokuvateatteri Maximissa. Kaivatulle sarjalle lupailtiin jatkoa sodan jälkeen, mutta jonkinlaiseksi korvikkeeksi saatiin jo sitä ennen Gaumontin ja Feuilladen seuraava sarja Vampyyrit (Les Vampires, 1915–1916).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fantomas Elonet.
Fantomas Internet Movie Databasessa (englanniksi)
FC Kuusysi (naiset)

FC Kuusysi (naiset) on jalkapalloseura FC Kuusysin naisjoukkue, joka pelaa nykyisin Naisten Kakkosessa.
Historia

Kuusysin naisten joukkue perustettiin syksyllä 1971. Seuraavana kautena joukkue osallistui jo SM-karsintoihin. Vuonna 1974 seuran miesten edustusjoukkue putosi pääsarjasta, jolloin Kuusysin taloudenpitoa jouduttiin kiristämään. Tämän johdosta naisjoukkueen toiminta siirtyi Lahden Sammon alaisuuteen. Myöhemmin toiminta aloitettiin uudestaan ja vuonna 1987 Kuusysi karsi paikasta naisten SM-sarjaan. Joukkue onnistui nousemaan kaudeksi 1988 pääsarjaan, mutta putosi karsintojen kautta heti toiselle sarjatasolle. Kaudeksi 1991 joukkue nousi uudelleen pääsarjaan. Kuusysi onnistui säilyttämään sarjapaikkansa kolmen kauden ajan, kunnes putosi kauden 1993 jälkeen. Seuraavina vuosina Kuusysi pääsi usein SM-karsintoihin, muttei onnistunut sarjanousussa. Kaudeksi 1998 joukkue selviytyi SM-sarjaan, mutta putosi tällöinkin heti karsintojen kautta. Kaudella 2008 joukkue teki paluun pääsarjaan ja sijoittui kuudenneksi, joka oli joukkueen siihenastisen historian paras sijoitus. Samana kautena joukkue selviytyi Suomen cupissa loppuotteluun, mutta hävisi sen HJK:lle. Kausi 2009 päättyi Kuusysiltä putoamiseen pääsarjasta.
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu
Fanum Fortunae

| Fanum Fortunae> Colonia Julia Fanestris |
| --- | --- |
 Fanum Fortunaen kaupunginmuureja Augustuksen ajalta.
Sijainti
 Fanum Fortunae
Koordinaatit:  43°50′41″N, 13°1′0″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Fano, Pesaro e Urbino, Marche
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  Rooman valtakunta
Alue:  Regio VI Umbria, Italia
Aiheesta muualla
  Fanum Fortunae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fanum Fortunae (lat.; m.kreik. Φᾶνον Φορτοῦναι, Fānon Fortūnai, myös τὸ Ἱερὂν τῆς Τύχης, to Hieron tēs Tykhēs) oli antiikin aikainen kaupunki Umbriassa Italiassa. Se on kehittynyt nykyiseksi Fanon kaupungiksi ja sijaitsi sen paikalla.
Maantiede

Fanum Fortunae sijaitsi Umbriassa Adrianmeren rannalla pohjoiseen Metaurus-joen (nyk. Metauro) suusta, Pisaurumin ja Sena Gallican välissä. Sen kautta kulki Roomasta tullut Via Flaminia, joka saapui lounaasta Forum Semproniista ja laskeutui Apenniinit ylitettyään Metauruksen laaksoon ja Adrianmeren rantaan kaupungin kohdalla. Fanum Fortunaesta tie jatkui rannikkoa pitkin luoteeseen Pisaurumiin ja Ariminumiin. Toinen rannikkoa pitkin kulkenut tie johti Fanum Fortunaesta kaakkoon Sena Gallicaan ja Anconaan.
Historia

Fanum Fortunaen nimen alkuperää ei tunneta varmuudella, mutta sen uskotaan saaneen nimensä siellä olleesta Fortunan temppelistä. Temppelistä itsestään ei kuitenkaan tiedetä antiikin lähteistä mitään, eikä ole tietoa siitäkään, oliko se olemassa jo ennen kuin alue tuli osaksi Roomaa.
Via Flaminian valmistuttua paikalle kasvoi huomattava kaupunki. Julius Caesar mainitsee sen tarpeeksi tärkeänä paikkana kansalaissotansa yhteydessä vuonna 49 eaa., jotta kiirehti miehittämään sen yhdellä kohortilla heti ylitettyään Rubiconin ja edettyään Ariminumiin. Samasta syystä Vespasianuksen sotapäälliköt tekivät siitä tukikohtansa joksikin aikaa vuonna 69 jaa., ennen kuin yrittivät Apenniinien ylitystä ja etenemistä Roomaan.
Augustus teki Fanum Fortunaesta colonian eli sotilassiirtokunnan, ja se luettiin Pollian tribukseen. Siitä vaikuttaa tulleen tämän jälkeen yksi seudun kukoistavimmista ja huomattavimmista kaupungeista. Fanum Fortunaen asema coloniana tulee ilmi piirtokirjoituksista, jossa sen nimenä esiintyy Colonia Julia Fanestris tai Colonia Julia Fanum Fortunae. Sen mainitsevat coloniana myös Pomponius Mela ja Plinius vanhempi. 300-luvun lopulla kaupunki tunnettiin nimellä Colonia Flavia Fanestris. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Fanestris.
Vuonna 271 Fanum Fortunaen läheisyydessä käytiin Fanum Fortunaen taistelu eli Fanon taistelu roomalaisten ja juthungien välillä. Se päättyi roomalaisten voittoon. Muutoin kaupunkia ei juurikaan mainita antiikin lähteissä historiallisten tapahtumien yhteydessä. On luultavaa, että se menestyi muiden Via Flaminian ja Via Aemilian varrella sijainneiden paikkojen tavoin vielä pitkään senkin jälkeen, kun muut provinssin kaupungit olivat taantuneet. Kaupunki kärsi huomattavasti goottisodista, ja Vitiges tuhosi sen muurit.
Rakennukset ja löydökset

Fanum Fortunaessa oli roomalaisille kaupungeille tyypillinen ruutuasemakaava, jossa yhtenä pääkatuna toimi Via Flaminia. Kaupunki oli ympäröity muureilla, jotka olivat erään piirtokirjoituksen mukaan Augustuksen rakennuttamat. Niitä on säilynyt parhaiten kaupungin luoteissivulla. Muureissa oli pyöreitä torneja.
Kaupungin pääporttina Via Flaminialla toimi valkoisesta marmorista tehty triumfikaari, joka pystytettiin Augustuksen kunniaksi. Se on kaupungin parhaiten säilyneitä antiikin aikaisia rakennelmia, ja tunnetaan nykyisin nimellä Augustuksen kaari (Arco di Augusto). Portissa on yksi pääkaari ja kummallakin sivuilla pienemmät kaaret jalankulkuliikenteelle. Pääkaaren yläpuolella on pseudoepistyyli, jossa on Augustusta muistava piirtokirjoitus. Kaaren päällä toisena kerroksena oli korinttilaista tyyliä edustanut seitsemän kaari-ikkunaa käsittänyt loggia. Portin kummallakin puolella on pyöreä kaupunginmuurin torni.
Kaupungissa oli myös Augustuksen aikana rakennettu basilika, niin kutsuttu Fanumin basilika, jonka suunnitteli Vitruvius. Se on ainoa häneltä tunnettu rakennus. Hän kuvaa sitä teoksessaan Arkkitehtuurista (De architectura). Basilika edusti korinttilaista tyyliä ja sen ydinosan koko oli noin 160 × 100 jalkaa eli noin 47,4 × 29,6 metriä. Ydinosaa kiersi sisäpuolella pylväikkö. Pylväiden korkeus oli 50 jalkaa eli noin 14,8 metriä.
Nykyisen Fanon Sant'Agostinon (Pyhän Augustinuksen) kirkon ja luostarin alta on löydetty raunioita, joita on ehdotettu joko Fanumin basilikan tai Fanumin kaupungille nimensä antaneen Fanum Fortunaen temppelin raunioiksi. Löydöksiin lukeutuu muun muassa pitkä osuus seinästä sekä osa apsiksesta, pylväistä ja pilastereista sekä viemäröintejä. Sen lisäksi Fanosta on löydetty muiden antiikin aikaisten rakennusten jäänteitä sekä piirtokirjoituksia ja veistoksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fanum Fortunae Wikimedia Commonsissa
Fanum Fortunaen kaupunginmuureja.
Augusteumia.
Augustuksen kaari.
Fanumin basilika, ennallistuspiirros vuodelta 1914.
HMS Favorite (1864)

| HMS Favorite |
| --- | --- |
 HMS Favorite

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Deptfordin telakka
Kölinlasku:  23. elokuuta 1860
Laskettu vesille:  5. heinäkuuta 1864
Palveluskäyttöön:  17. maaliskuuta 1866
Poistui palveluskäytöstä:  myyty 1886
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 232 t
Pituus:  69 m
Leveys:  14,30 m
Syväys:  6,1 m
Koneteho:  1 770 ihp
Nopeus:  11,8 solmua
Miehistöä:  250
Aseistus
Aseistus:  8 × 100 naulan Somerset tykkiä
HMS Favorite oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1864 vesillelaskettu puurunkoinen panssarikorvetti.
Valmistus

Alus tilattiin 8. huhtikuuta 1859 Deptfordin telakalta 21-tykkisenä Jason-luokan korvettina, vaikka suunnitelmiin tehtyjen muutosten jälkeen luokka muutettiin myöhemmin North Star -luokaksi. Alus sai nimensä 1. lokakuuta ja sen köli laskettiin 23. elokuuta 1860, mutta työt keskeytettiin. Edward Reedin uusien suunnitelmien mukaisena aluksen tilaus uudistettiin 29. toukokuuta 1862. Muutostöiden jälkeen alus laskettiin vesille 5. heinäkuuta 1864, ja se valmistui 17. maaliskuuta 1866, jolloin sen hinta oli 152 374 puntaa.
Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi vuonna 1886.
Fenobarbitaali

| --- | --- |


Fenobarbitaali
Systemaattinen (IUPAC) nimi
5-etyyli-5-fenyylipyrimidiini-2,4,6(1H,3H,5H)-trioni
Tunnisteet
CAS-numero: 50-06-6
ATC-koodi: N05CA24
PubChem CID: 4763
DrugBank: APRD00184
Kemialliset tiedot
Kaava: C12H12N2O3 
Moolimassa: 232,235 g/mol
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: >95 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 53–118 tuntia
Ekskreetio: renaalinen ja fekaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  D(US) 
Reseptiluokitus:  Class B (UK)  Schedule IV(US) 
Antotapa: oraalinen, rektaalinen, intramuskulaarinen tai intravenoosinen
Gardenal-tabletteja
Fenobarbitaali (fenobarbitoni, fenemaali) on barbituraatteihin kuuluva lääkeaine jota käytetään epilepsia- ja unilääkkeenä. Joissain maissa lääkettä myydään Farbwerke Fr. Bayer and Co -yhtiön valmistamana kauppanimellä Luminal. Fenobarbitaali on maailmanlaajuisesti käytetyin epilepsialääke, ja vanhin edelleen käytetty. Suomessa fenobarbituraatin käyttö on rajoittunut lähinnä eläinlääkkeeksi kauppanimellä Barbivet. Tosin vielä 1990-luvulla ainetta käytettiin muun muassa lasten vaikeissa epilepsioissa, ja kauppanimiä olivat Barbiphenyl ja Barbilettae.
Fenobarbitaalin huippupitoisuus veriplasmassa saavutetaan 2–18 tunnin kuluessa. Aineen biologinen puoliintumisaika veriplasmassa on aikuisilla 50–120 tuntia ja lapsilla 40–70 tuntia, mutta pitenee maksan toiminnan heiketessä esimerkiksi maksakirroosia sairastavilla ja iäkkäillä ihmisillä. Erikoinen vaikutus fenobarbitaalilla on keltaisuutta aiheuttavan bilirubiinin lisääntynyt eritys sappinesteeseen, minkä toisaalta on myös katsottu parantavan sappiröntgenkuvien tarkkuutta.
Sivuvaikutuksena fenobarbitaalilla on barbituraattien tapaan muun muassa hankalia ihottumia.
Käännös suomeksi
Fender Wide Range

Fender Wide Range on soitinyhtiö Fenderin vuodesta 1971 lähtien tuottama humbucker-tyyppinen kitaramikrofoni. Sillä pyrittiin murtamaan vakiintunut käsitys Fenderistä "yksikelaisten mikrofonien kitarayhtiönä" ja koetettiin saada jalansijaa humbucker-mikrofonien markkinaosuuksista, jotka olivat tuolloin Gibsonin hallitsemia.
Wide Range sai huomattavaa suosiota, mutta siitä ei koskaan tullut niin laajalti käytettyä ja yleistä kuin Fenderin yksikelaisista mikrofoneista. Sitä käytettiin Fender Telecaster Custom, Fender Telecaster Deluxe ja Fender Telecaster Thinline -kitaroissa. Myös harvinaisempi Fender Starcaster varustettiin Wide Rangella. Mikrofonin valmistus lopetettiin 1979, koska edellä mainittujen kitaroiden tuotanto lopetettiin. Kitaroista alettiin kuitenkin 1983 tehdä reissue-malleja, jolloin Wide Rangenkin tuotanto aloitettiin uudestaan.
Alkuperäisten Wide Range-mikrofonien soundia on kuvailtu täyteläiseksi, mutta paljon selvemmäksi ja erottelevemmaksi kuin Gibsonin humbuckerien äänimaailma. Yhdistettynä Telecasterin tallamikin kanssa soundi on pehmeä ja lämmin, mutta myös pureva. Kuuluisia Wide Rangen käyttäjiä ovat muun muassa Keith Richards, Ryan Adams ja Billy Gibbons.
Kirjallisuutta

Toivanen, Jarmo: Teknillinen akustiikka, "Mikrofonit", s. 186-260.  Espoo:  Otakustantamo, 1976.  ISBN 951-671-123-5
Femme fatale

Kohtalokas nainen elokuvasta Tuhoava isku (1949)
Femme fatale ([fam fatal], ranskaa, suom. kohtalokas nainen) on kirjallisuuden ja populaarikulttuurin arkkityyppinen naishahmo, joka kietoo miehiä hypnoottisesti pauloihinsa ja saa nämä ajautumaan vaarallisiin, jopa hengenvaarallisiin tilanteisiin. Femme fatalessa salaperäisyys, viettelevyys, kauneus ja seksuaalinen vetovoima yhdistyvät ovelaan valheellisuuteen sekä usein myös noitamaisiin, vampyyrimäisiin tai paholaismaisiin piirteisiin. Femme fatale voidaan näkökulmasta riippuen nähdä niin sankarittarena, antisankarittarena kuin uhrinakin.
Esimerkkejä

Varhaisia femme fatale -hahmon edustajia ovat kreikkalaisen mytologian kaunis Helena, joka aiheutti Troijan sodan, homeeristen runojen seireenit ja kaunis velhonainen sekä Hesiodoksen Pandora lippaineen. Vanhan testamentin femme fataleja ovat Aadamin perisyntiin houkutellut Eeva ja syöjätär Lilith. Myös tosielämän Egyptin kuningatar Kleopatra on nähty femme fatalena.
Keskiajalla femme fatalen hahmon kautta varoiteltiin naisen hillittömän seksuaalisuuden vaaroista. Romantiikan aikakaudella hahmo esiintyi muun muassa Edgar Allan Poen novelleissa. 1800-luvun ja 1900-luvun oopperoista femme fatalen hahmolla on keskeinen rooli muun muassa Bizet’n Carmenissa, Wagnerin Parsifalissa ja Alban Bergin Lulussa. Maalaustaiteessa kohtalokasta naista kuvasivat muun muassa Edvard Munch ja Gustav Klimt symbolistisissa ja ekspressionistisissa töissään. Alankomaalainen Mata Hari oli 1900-luvun alun tosielämän salaperäinen tanssijatar ja vakooja.
Mika Waltarin romaanissa Sinuhe egyptiläinen (1945) esiintyy kohtalokas Nefernefernefer. Elokuvassa femme fatale esiintyy etenkin 1940- ja 1950-lukujen amerikkalaisissa film noir -filmeissä. Niistä tunnetuimpia on Gilda (1946), jossa pääosaa esittää Rita Hayworth. Uudemmista femme fatale -hahmoista tunnetaan esimerkiksi trillerin Basic Instinct (1992) salaperäinen nainen, jota esittää Sharon Stone.
Muita esimerkkejä:
Mylady Winter (romaanissa Kolme muskettisoturia)
Amy Elliott Dunne (romaanissa Kiltti tyttö)
Phyllis Dietrichson (elokuvassa Nainen ilman omaatuntoa)
Vivian Sternwood Rutledge (elokuvassa Syvä uni)
Xenia Onatopp (elokuvassa 007 ja kultainen silmä)
Kissanainen (Batman-sarjakuvissa ja -elokuvissa)
Alex Vause (televisiosarjassa Orange Is the New Black)
Mona Sax (videopelissä Max Payne 2)
Ada Wong (Resident Evil -pelisarjassa)
Kleopatra John William Waterhousen maalauksessa
Lehden kansi kuvaa "kidutuksen ja synnin tornin viettelijää"
Rita Hayworth elokuvassa Nainen Shanghaista (1947)
Nainen ilman omaatuntoa samannimisessä elokuvassa vuodelta 1944
Mata Hari
Sharon Stone elokuvassa Basic Instinct (1992)
Patricia Laffan esittää Poppaea Sabinaa elokuvassa Quo Vadis (1951)
Eurajoki

| Eurajoki Euraåminne |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Eurajoen kirkko.
Sijainti:  61°12′05″N, 021°43′50″E
Maakunta:  Satakunnan maakunta
Seutukunta:  Rauman seutukunta
Kuntanumero:  051
Hallinnollinen keskus:  Eurajoen kirkonkylä
Perustettu:  1869
Kuntaliitokset:  Luvia (2017)
Pinta-ala ilman merialueita:  520,91 km² 185:nneksi suurin 2022 
Kokonaispinta-ala:  1 504,96 km² 72:nneksi suurin 2022 
– maa:  515,00 km²
– sisävesi:  5,91 km²
– meri:  984,05 km²
Väkiluku:  9 061 107:nneksi suurin 31.8.2024 
– väestötiheys:  17,59 as./km² (31.8.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  17,1 %
– 15–64-v.:  56,7 %
– yli 64-v.:  26,2 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  95,9 %
– ruotsinkielisiä:  0,3 %
– muut:  3,7 %
Kunnallisvero:  5,40 % 305:nneksi suurin 2024 
Työttömyysaste:  5,6 % (2018) 
Kunnanjohtaja:  Vesa Lakaniemi
Hallituksen puheenjohtaja:  Marja Vaitomaa
Kunnanvaltuusto:  35 paikkaa
– puheenjohtaja:  Ilona Sjöman
  2021–2025   • Kesk.   • SDP   • Kok.   • PS   • KD.:   13 10 6 5 1
www.eurajoki.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eurajoki (ruots. Euraåminne) on Suomen kunta, joka sijaitsee Satakunnan maakunnassa. Eurajoen väkiluku on 9 061 henkilöä. Eurajoen pinta-ala on 1 504,96 km², josta 5,91 km² on sisävesiä ja 984,05 km² merialueita. Väestötiheys on 17,6 asukasta/km². Vuoden 2016 lopussa, ennen vuodenvaihteessa tapahtunutta kuntaliitosta Luvian kanssa, Eurajoen väkiluku oli 6 070 henkilöä, pinta-ala 643,78 km² ja väestötiheys 17,56 asukasta/km².
Luvian kunta liitettiin Eurajokeen valtioneuvoston päätöksellä vuoden 2017 alussa. 
Eurajoen kunnanjohtajana on helmikuusta 2017 lähtien toiminut Vesa Lakaniemi.
Sijainti ja liikenne

Eurajoen naapurikunnat ovat Eura, Nakkila, Pori ja Rauma. Eurajoen kirkonkylästä on matkaa lähimpään kaupunkiin, Raumalle, 15 kilometriä ja Poriin 35 kilometriä. Kunnan halki kulkevat valtatie 8 sekä Kokemäen ja Rauman välinen rautatie. Parhaillaan Olkiluotoon rakennetaan kolmatta ydinvoimalaa, joka oli alun perin tarkoitus ottaa käyttöön vuonna 2009. Eurajoelle oli suunnitteilla myös neljäs ydinvoimala, mutta voimalaitosyhtiö luopui hankkeesta vuonna 2015.