stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hedwig Raabe
Elämä

Hedwig Raabe näytteli teatterilavoilla pienestä pitäen, hänen lapsuusvuosien roolejaan olivat muun muassa Cilli kappaleessa Donauweibchen ja Infantin kappaleessa Don Karlos. Nelitoistavuotiaana hän aloitti Hampurin Thalia Theaterissa, missä hänen setänsä koomikko Wilke tuolloin vaikutti. Raaben ura jatkui Stettinissä, mistä hän siirtyi Franz Wallnerin teatteriin Berliiniin, jonka jälkeen hänellä oli lyhyet kiinnitykset Mainzissa ja Prahassa. Vuonna 1864 hän sai kiinnityksen Pietarin saksalaiseen hoviteatteriin, mistä hän teki kesäisin näytäntövierailuja Saksaan.
Vuonna 1868 Raabe irtisanoi kiinnityksensä ja ryhtyi vapaaksi taiteilijaksi. Vuodesta 1883 hän kuului Berliinin Deutsches Theateriin.
Raabe oli parhaimmillaan klassisissa rooleissa, kuten Mariannena Goethen näytelmässä Geschwister ja Franziskana näytelmässä Minna von Barnhelm. Tanskalaiskriitikko Georg Brandes arvioi Raaben Nora-tulkintaa Ibsenin näytelmässä Nukkekoti nuorekkaan energiseksi ja luonnehti hänen kasvojaan ilmaisuvoimaisiksi.
Maaliskuussa 1871 Raabe avioitui tenori Albert Niemannin kanssa ja otti käyttöön nimen Hedwig Niemann-Raabe. Heidän poikansa Albert Niemann teki merkittävän uran lääkärinä ja kemistinä. Pariskunta on haudattu Stahnsdorfiin, Südwestkirchhof der Berliner Stadtsynode in Stahnsdorf -hautausmaalle lähelle Berliiniä.
Raaben lukuisten ihailijoiden joukkoon kuului muun muassa Friedrich Nietzsche.
Lähteet ja viitteet

↑  Brandes, Berlin als deutsche Reichshauptstadt. Erinnerungen aus den Jahren 1877-1883 (dt. v. P. Urban-Halle), Berlin 1989, s. 377, (21. marraskuuta 1880).
Aiheesta muualla

Hedwig Raabe Saksan kansalliskirjastossa
Helmin syvänne

Helmin syvänne on paikka J. R. R. Tolkienin luomassa fiktiivisessä Keski-Maassa. Se oli suuri laakso Valkoisten vuorten (Ered Nimrais) luoteisosassa.
Alun perin laaksossa asui pieni gondorilainen rykmentti, mutta sen jälkeen kun Calenardhon muuttui Rohaniksi, se muodostui rohanilaisten majapaikaksi, jossa asui Rautkymin kahlaamon vartijoita.
Sormuksen sodan aikana Helmin syvännettä suojaava Ämyrilinna muodostui jälleen pakopaikaksi joillekin rohanilaisille kuningas Théodenin johdolla ja siellä taisteltiin Ämyrilinnan taistelu.
Vanhan sanonnan mukaan Helmin syvänne ei koskaan kaatuisi niin kauan kuin ihmiset puolustaisivat sitä. Yksikään vihollinen ei ollut koskaan läpäissyt Syvänteen muuria tai astunut jalallaan Ämyrilinnaan, mutta kolmannen ajan vuonna 3019 Sormuksen sodan aikana Sarumanin armeijan uruk-hai onnistuivat lähes valloittamaan rohanilaisten puolustukset. Örkit käyttivät räjähtävää tulta, joka tuhosi tärkeimmät puolustukset. Räjähdyksen alkuperä ei ole tiedossa ja Tolkien kutsuu sitä ’Sarumanin pahuudeksi’ viitaten siihen, että örkit käyttivät jonkin tyyppistä ruutia. Rohanilaisten pelastukseksi kuitenkin Gandalf palasi Erkenbrandin ja hänen joukkojensa kera.
Harbour Centre

| Harbour Centre |
| --- | --- |
 Harbour Centre heinäkuussa 2008.
Tiedot
Sijainti:  555 W Hastings St, Vancouver, Kanada
Avajaiset:  1977
Käyttötarkoitus:  toimistoakennus
Tekniset tiedot
Kerroksia:  28
Korkeus
Kattokorkeus:  147 m
 SkyscraperPage.com 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Harbour Centre on Vancouverissa Kanadassa sijaitseva toimistokäytössä oleva pilvenpiirtäjä. Rakennus on 147 metriä korkea, ja siinä on 28 kerrosta. Se valmistui vuonna 1977.
Hail, Caesar!

| Hail, Caesar! |
| --- | --- |

Ohjaaja:   Joel Coen  Ethan Coen 
Käsikirjoittaja:   Joel Coen  Ethan Coen 
Tuottaja:   Joel Coen  Ethan Coen  Tim Bevan  Eric Fellner 
Säveltäjä:  Carter Burwell
Kuvaaja:  Roger Deakins
Leikkaaja:  Ethan Coen Joel Coen
Tuotantosuunnittelija:  Nancy Haigh
Pukusuunnittelija:  Mary Zophres
Pääosat:   Josh Brolin  George Clooney  Alden Ehrenreich  Ralph Fiennes  Jonah Hill  Scarlett Johansson  Frances McDormand  Tilda Swinton  Channing Tatum 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Working Title  Universal Pictures 
Levittäjä:  UIP-Dunafilm Netflix
Ensi-ilta:   2016-02-055. helmikuuta 2016 (Yhdysvallat)  2016-03-044. maaliskuuta 2016 (Suomi)  
Kesto:  106 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  22 miljoonaa dollaria
Tuotto:  63,6 miljoonaa dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hail, Caesar! on vuonna 2016 ensi-iltansa saanut komediaelokuva, jonka ovat ohjanneet Joel ja Ethan Coen. Elokuvan pääosia esittävät Josh Brolin, George Clooney, Alden Ehrenreich, Ralph Fiennes, Jonah Hill, Scarlett Johansson, Frances McDormand, Tilda Swinton ja Channing Tatum. Se sijoittuu 1950-luvun Hollywoodiin ja sen juoni seuraa ”fiksaaja” Eddie Mannixia (Brolin), joka joutuu selvittämään salaperäisesti kuvauspaikalta kadonneen näyttelijän tapausta.
Elokuvan ensi-ilta oli Yhdysvalloissa 5. helmikuuta 2016. Hail, Caesar! sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta lavastuksesta vuoden 2017 gaalassa.
Juoni

Eddie Mannix (Josh Brolin) toimii Hollywoodissa ”fiksaajana” eli henkilönä, jonka tehtävänä on muun muassa pitää näyttelijöiden skandaalit poissa lehdistöstä. Mannix on mukana eeppisen elokuvan Hail, Caesar! kuvauksissa, jonka kuuluisa pääosan esittäjä Baird Whitlock (George Clooney) kidnapataan. Sieppaajiksi paljastuu kommunistinen ryhmä, ja Whitlockin takaisin saadakseen Mannixin studion tulee maksaa 100 000 dollarin lunnaat.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Josh Brolin   | … |  Eddie Mannix   |
|  George Clooney   | … |  Baird Whitlock   |
|  Alden Ehrenreich   | … |  Hobie Doyle   |
|  Ralph Fiennes   | … |  Laurence Laurentz   |
|  Jonah Hill   | … |  Joseph Silverman   |
|  Scarlett Johansson   | … |  DeeAnna Moran   |
|  Frances McDormand   | … |  C. C. Calhoun   |
|  Tilda Swinton   | … |  Thora ja Thessaly Thacker   |
|  Channing Tatum   | … |  Burt Gurney   |
Aiheesta muualla

Hail, Caesar! Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Hail, Caesar! Elonet.
HSC SuperSeaCat Three

| HSC SuperSeaCat Three |
| --- | --- |
 HSC SuperSeaCat Three matkalla Tallinnaan.
Lippuvaltio:   Italia
Kotipaikka:  La Spezia
Rakennustelakka:  Fincantieri, Genova, Italia
Vesillelasku:  1999
Tekniset tiedot
Kansien määrä:  5
Pituus:  100,30 m
Leveys:  17,1 m
Syväys:  2,60 m
Bruttovetoisuus (GT):  4 500
Nettovetoisuus (NT):  1 409
Koneisto:  4 × Ruston 20RK270 -dieselmoottoria
Koneteho:  28 000 kW
Nopeus:  70–78 km/h
Nopeus:  38 kn
Matkustajia:  688
Autokapasiteetti:  140 henkilöautoa, tai 120 henkilöautoa ja 4 linja-autoa
Sisaralukset:  HSC SuperSeaCat Four HSC SuperSeaCat One
HSC SuperSeaCat Three on SuperSeaCatin operoima laiva. Alus on rakennettu vuonna 1999 Italiassa Fincantierin telakalla Riva Trigosossa. Ennen Sea Containersia alusta on operoinut Silja Line vuosina 2003–2006, Sea Containers Scotland 1999–2000, Hoverspeed vuonna 2001 ja Sea Containers Scotland jälleen vuosina 2001–2003. Vuodesta 2003 eteenpäin alus oli Helsinki–Tallinna-reitillä pika-aluksena. Tallinkin ostettua Silja Linen heinäkuussa 2006 SuperSeaCat Threestä poistettiin Silja Linen logot. Alus ei kuulunut kauppaan, joten se ei ollut enää osa Silja Linen laivastoa. Aluksen kotisatama on La Speziassa Italiassa. Laivan sisaralukset ovat HSC SuperSeaCat One ja HSC SuperSeaCat Four.
Laivan pituus on 100 metriä ja leveys 17,1 metriä. Syväys on 2,75 metriä ja aluksen bruttovetoisuus (GT) on 4 500. Autoja se pystyy kuljettamaan noin 150 kappaletta ja matkustajia noin 800. Aluksen koneiston muodostaa neljä Ruston 20RK270 -dieseliä, joiden teho siirretään vesisuihkupropulsioon. Koneiden yhteisteho on 27 500 kilowattia. Alus pystyy saavuttamaan 38 solmun (70 km/h) matkanopeuden, joka on huomattavasti enemmän kuin tavallisten matkustajalauttojen matkanopeus.
Laiva törmäsi Helsingistä tullessaan Tallinnan satamassa 12. lokakuuta 2007 laiturissa olleeseen Auto Express 2 -alukseen. Törmäyksessä ei loukkaantunut ihmisiä, mutta Auto Express 2:n kylkeen tuli miehen kokoinen aukko. Törmäys sattui SuperSeaCatin ollessa kääntymässä, kun kova tuuli painoi sen päin toista laivaa. Tallinkin Auto Express 2:ssa ei ollut matkustajia, ja törmäyksen jälkeen SuperSeaCatin matkustajat pääsivät normaalisti maihin.
SuperSeaCat Three Helsingin edustalla.
SuperSeaCat Three Helsingissä vuonna 2006.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valkeatlaivat.net (Laivasto > Silja Linen liikenteessä kulkeneet alukset > HSC SuperSeaCat Three) (Arkistoitu – Internet Archive)
Glutetimidi

| --- | --- |

Glutetimidi
Systemaattinen (IUPAC) nimi
3-etyyli-3-fenyylipiperidiini-2,6-dioni
Tunnisteet
CAS-numero: 77-21-4
ATC-koodi: N05CE01
PubChem CID: 3487
DrugBank: DB01437
Kemialliset tiedot
Kaava: C13H15NO2 
Moolimassa: 217,26 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 84 °C
Liukoisuus veteen: 0,999 g/l
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 10–12 tuntia
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Glutetimidi (2-etyyli-2-fenyyliglutarimidi) on piperidindionijohdoksiin kuuluva lääkeaine. Näistä käytetään myös nimitystä piperidiini-sarja, joista ensimmäiset tuotteet onnistuttiin syntetisoimaan vuonna 1952.
Glutetimidin tuotenimi lääkemarkkinoilla oli Doriden, ja sitä käytettiin unilääkkeenä. Sen vaikutus alkaa noin 30–60 minuutissa ja kestää keskimäärin 6–8 tuntia. Joskus vaikutus on saattanut kestää jopa 10 tuntia, toisinaan vain 4 tuntia. Lääkkeellä on myös lievää spasmolyyttista eli antikonvulsiivista (antiepileptistä) relaksoivaa, lihasjännitystä laskevaa vaikutusta. Sitä ei kuitenkaan käytetty lääkkeenä epilepsiaan.
Glutetimidin siedettävyyttä on pidetty varsin hyvänä. Sen teho on muistuttanut paljolti keskipitkän vaikutuksen omaavia barbituraatteja. Tämä pätee sekä kemiallisen rakenteen että vaikutusten suhteen. Lääke soveltui käytettäväksi barbituurihapon johdosten tavoin, joskaan ei niitä merkittävästi parempana. Pitkäaikaiskäyttö saattoi johtaa tottumiseen eli habituaatioon sekä lääkeriippuvuuteen.
Lääkkeen annoskoko on ollut 500 mg. Lääke otettiin suun kautta, eli peroraalisesti.
Glutetimidi vedettiin myöhemmin markkinoilta siihen liittyneen väärin- ja sekakäytön johdosta. Väärinkäytön laajuudesta ei ole tietoa tässä yhteydessä saatavilla. Glutetimidi oli käytössä Suomessa vielä ainakin 1970-luvun lopulla.
Sivuvaikutukset

Sivuvaikutuksina joskus on kuvattu esiintyneen ihottumaa, pahoinvointia (nauseaa) ja oksentelua (vomitusta).
Yliannostus

Suuret annokset ovat alentaneet radikaalisti verenpainetta eli aiheuttaneet hypotensiota.
Kirjalliset lähteet

Vartiainen, Ilmari: Lääkeaineoppi, WSOY-SHKS, 1960 (s. 37)
1974 Therapia Fennica TF-74 (s. 643)
Alfering-Olli-Tuomi: Lääkkeet ja niiden käyttö, WSOY-SHKS, 1977 (s. 174)
Aiheesta muualla

PubChem: Glutethimide (englanniksi)
DrugBank: Glutethimide (englanniksi)
KEGG: Glutethimide (englanniksi)
ChemBlink: DL-Glutethimide (englanniksi)
HMS Clematis (1915)

| HMS Clematis |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Greenock and Grangemouth Dockyard Company, Grangemouth
Laskettu vesille:  29. heinäkuuta 1915
Palveluskäyttöön:  lokakuu 1915
Loppuvaihe:  romutettu 1931
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 200 t
Pituus:  81,70 m
Leveys:  10,20 m
Syväys:  3,408 m
Koneteho:  1 800 ihp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  79
Aseistus
Aseistus:  2 x 4,7" (120 mm) tykkiä 2 x 3 naulan (47 mm) ilmatorjuntatykkiä
HMS Clematis oli Britannian kuninkaallisen laivaston Azalea-luokan miinanraivaussluuppi ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Greenock and Grangemouth Dockyard Companyltä Grangemouthista, missä köli laskettiin telakkanumerolla 373. Alus laskettiin vesille 29. heinäkuuta 1915 ja valmistui lokakuussa.
Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi 5. helmikuuta 1931.
Harold French

Harold French (23. huhtikuuta 1897 Lontoo Britannia – 19. lokakuuta 1997 Lontoo) oli brittiläinen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -näyttelijä. Hän kuoli satavuotiaana.
French aloitti uransa näyttamöllä 1912. Vuonna 1923 hän siirtyi elokuvan pariin ja erityisesti ohjaajaksi, mutta palasi myöhemmin näyttämölle ohjaajana. Elämänsä loppupuolella hän keskittyi kirjoittamiseen. Hänen elokuviaan ei pidetä erityisinä mestariteoksina, eivätkä ne myöskään olleet kassamagneetteja, joskin vuosien 1940–1955 elokuvat olivat mukavaa viihdettä.
Frenchin vaimo kuoli sota-aikana pommituksessa.
Filmografia (valikoima)

The Blind Goddess (1948)
Aatami ja pikku Eeva (1951)
Kolme kohtaloa (1951)
Rob Roy, ylämaan sankari (1953)
Kiellettyä lastia (1954)
Mies joka rakasti punatukkaisia (1955)
Henry Horrocks Slater

Henry Horrocks Slater (1851 – 1934) oli brittiläinen luonnontieteilijä ja lintutieteilijä.
Slater osallistui luonnontieteilijänä brittiläisellä Transit of Venus -nimisellä aluksella tehdylle tutkimusmatkalle, joka suuntautui muun muassa Intian valtamerelle. Maskareeneihin kuuluvalta Rodriguesin saarelta Slater löysi 1874 kottaraisen tapaisen linnun luita, joiden luultiin olevan sukupuuttoon kuolleen rodriguesinkottaraisen (Necropsar rodericanus) luita. Hän julkaisi löytönsä vuonna 1879. Tarkemmissa tutkimuksissa luiden on todettu kuuluneen albiinolle kveekarimatkijan gutturalis-alalajille.
Tutkimusmatkan tuloksena Slater muun muassa nimesi kaksi uutta lintulajia, pikkunokkatimalin (Paradoxornis davidianus) ja kultauunilinnun (Phylloscopus ricketti).
Vuonna 1901 Slater julkaisi käsikirjan Islannin linnustosta (Manual of the birds of Iceland). Slater retkeili Islannissa 1885 yhdessä Thomas Carterin kanssa.
Henry Hoyle Howorth

Henry Hoyle Howorth
Henry Hoyle Howorth (1. kesäkuuta 1842 – 15. heinäkuuta 1923) oli englantilainen poliitikko, lakimies ja tieteilijä.
Howorth oli politiikassa konservatiivi ja unionisti. Tieteessä Howorthia kiinnostivat arkeologia, historia ja kansatiede. Howorth kirjoitti laajasti ja julkaisi omia näkemyksiään. Howorth oli myös Royal Societyn ja Chetham Societyn jäsen.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Henry Hoyle Howorth
Heikki Huhtanen

Heikki Martti Juhani Huhtanen (s. 23. tammikuuta 1938 Sortavala) on suomalainen diplomi-insinööri ja eläköitynyt graafisen alan yritysjohtaja, joka on saanut teollisuusneuvoksen arvonimen.
Huhtanen syntyi puutarhuri Martti Erland Huhtasen ja Ester Vilkin perheeseen ja avioitui 1962 toimittaja Marianna Nevakarin kanssa. Hän tuli ylioppilaaksi Kemin lyseosta 1956 ja valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1963 ja tekniikan lisensiaatiksi 1968.
Huhtanen oli Graafisen tutkimuslaitoksen tutkija 1961–1963, Suomen Pankin setelipainon projekti-insinööri 1963–1965, Tampereen Kirjapaino Oy:n tuotantojohtaja 1965–1970, Yhteiskirjapaino Oy:n tuotantojohtaja 1971, Oy Foto-Set Ab:n toimitusjohtaja 1971–1976 ja Sanoma-yhtiössä Sanomapainon kirjapainon johtaja 1976–1981, Sanomaprintin aikakauslehti- ja kirjaryhmän johtaja 1981–1984 sekä yhtiön varatoimitusjohtaja ja sanomalehtiryhmän johtaja 1984–1994 ja varatoimitusjohtaja ja tuotanto- ja teknologiatoiminnon johtaja 1994–1998. Teknillisen korkeakoulun opetustehtävissä Huhtanen toimi 1970–1982 ja liikkeenjohdon konsulttina 1999–2009. Hänellä on ollut myös useita oman alansa ja muita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai 1996.
HIFK Handboll

| HIFK Handboll |
| --- | --- |

Perustettu:  1897
Kotikunta:  Helsinki
Kotiareena:  Helsingin urheilutalo
Miesten sarjataso:  Käsipallon SM-liiga
Naisten sarjataso:  Käsipallon SM-liiga
Värit:  punainen, valkoinen          
Miesten päävalmentaja:  Rostislav Grinishin
Naisten päävalmentaja:  Rostislav Grinishin
Miesten SM-mitalit
Kultaa:  7 (1945, 1951, 1965, 1966, 1972, 1973, 1974)
Hopeaa:  11 (1950, 1959, 1967, 1969, 1970, 1971, 1975, 1976, 1987, 1988, 1989)  
Pronssia:  5 (1953, 1957, 1977, 1981, 1984)
Naisten SM-mitalit
Kultaa:  29 (1946, 1950, 1952, 1956, 1957, 1958, 1959, 1960, 1961, 1962, 1963, 1964, 1967, 1969, 1970, 1972, 1980, 1984, 1996, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2010, 2012, 2013, 2014, 2019)
Hopeaa:  27 (1951, 1953, 1955, 1965, 1966, 1968, 1973, 1974, 1975, 1979, 1981, 1983, 1985, 1987, 1995, 1997, 2001, 2002, 2003, 2009, 2011, 2015, 2016, 2017, 2018, 2021, 2024)  
Pronssia:  11 (1954, 1971, 1978, 1982, 1986, 1988, 1998, 1999, 2002, 2022, 2023)
HIFK:n käsipallojaosto jakautuu kahteen eri yhdistykseen, miesten seuraan IFK Handboll Helsinfors ja naisten seuraan HIFK Damhandboll.
HIFK:n miesten joukkue on voittanut 10 käsipallon Suomen mestaruutta, joista 3 ulkokentillä. Se on ollut miesten käsipallon SM-sarjassa mukana vuosina 1944–1993 ja sen jälkeen vuodesta 1999 lähtien (vuodesta 2010 SM-liiga). Joukkueen kotikenttänä toimii Urheilutalo Helsingin Kalliossa.
HIFK:n naisten joukkue on käsipallon SM-sarjassa vuoteen 2020 mennessä voittanut 24 kultaa, 23 hopeaa ja 6 pronssia. Lisäksi vuosina 1998–2008 SM-sarjassa pelannut HIFK/Comets voitti 5 kultaa, 2 hopeaa ja 3 pronssia.
Saavutukset

Miehet
7 käsipallon Suomen mestaruutta
11 SM-hopeaa
5 SM-pronssia
4 Suomen Cupin voittoa
3 ulkokenttien Suomen mestaruutta
Naiset
24 Suomen mestaruutta
23 SM-hopeaa
7 SM-pronssia
HIFK/Comets 5 SM-kultaa, 2 SM-hopeaa, 3 SM-pronssia
7 Suomen Cupin voittoa
12 Suomen Cupin hopeaa
13 ulkokenttien Suomen mestaruutta
Aiheesta muualla

(suomeksi) HIFK Käsipallo
HIFK
Jääpallo • Jalkapallo • Jääkiekko • Salibandy • Futsal • Golf • Yleisurheilu • Käsipallo • Keilailu • Kaukalopallo • Voimistelu
Heikki Hortling

Heikki Wilhelm Hortling (10. maaliskuuta 1951 Iisalmi – 10. huhtikuuta 2016 Iisalmi) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Hortlingin vanhemmat olivat panimomestari Kalle Einari Hortling ja Else Margit Rasmussen ja puoliso  Rosa Laitinen. Neljännen sukupolven johtaja Olvissa tuli ylioppilaaksi Iisalmen lyseosta 1973 ja valmistui kauppatieteen maisteriksi Itävallassa. Olvin palveluksessa Hortling oli markkinointipäällikkö 1981–1986 ja tämän jälkeen materiaalijohtajana vuoteen 1998 asti. Olvin hallituksen jäseneksi ja varapuheenjohtajaksi Hortling, henkilöstön parissa tuttavallisesti "Hessu", tuli vuonna 1987 ja oli vuodesta 1998 hallituksen päätoiminen puheenjohtaja. Kokoomuslainen Hortling oli useita vuosia Iisalmen kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen jäsen ja osallistui myös laajemmin Ylä-Savon kehittämiseen. Vuodesta 2010 Hortling oli Ponssen hallituksen varapuheenjohtaja. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 2012. Liike-elämässä vaikuttanut Hortling tunnettiin myös aktiivisena kotiseututyön ja veneilyn harrastajana.
Heikki Huotari

Heikki Huotari (s. 1. syyskuuta 1960, Kuhmo) on kuhmolainen taidemaalari, joka maalaa naivistisia maalauksia. Hän on itseoppinut taiteilija, jolla on ollut taidenäyttelyitä ympäri Suomea (lisäksi myös Sveitsissä) ja hän on osallistunut lukuisiin yhteisnäyttelyihin.
Viimeisin näyttely Galleria Maria, Helsinki, Enkeleitä-näyttely 4.–21.12.2008 (yhteisnäyttely).
Heikki Huotari kiinnostui maalaamisesta jo lapsena ja naivistisen tyylin hän omaksui vuonna 1992. Aikaisemmin (1982) Heikki Huotari on ollut opiskelemassa ikonin maalausta Robert de Calluwen luona Espoon Myllyjärvellä. Heikki Huotari toimi Kalevalakylän taidepajassa vuosina 1992–1997 valmistaen maalauksien lisäksi muun muassa keramiikkaveistoksia.
Taideteoksia julkisissa kokoelmissa mm. Lentiiran kirkko (kuorotausta puukaiverrus naivistinen toteutus ja kulkueristi ikonitekniikalla), Lapuan kaupunki ja Kainuun Sanomat. Heikki Huotarilla on usein näyttely Kuhmossa Kuhmon Kamarimusiikin aikaan.
Harold Eugene Edgerton

| Harold Eugene Edgerton> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. huhtikuuta 1903 Fremont, Nebraska, Yhdysvallat
Kuollut: 4. tammikuuta 1990 (86 vuotta) Cambridge, Massachusetts, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Nebraska–Lincolnin yliopisto
Instituutti:  Massachusetts Institute of Technology
Tutkimusalue:  tekniikka
Tunnetut työt:  stroboskooppi
Palkinnot:  Presidential Medal of Freedom (1946),   National Medal of Science (1973),   National Inventors Hall of Fame (1986)
Harold Eugene ”Doc” Edgerton (6. huhtikuuta 1903 Fremont, Nebraska, Yhdysvallat – 4. tammikuuta 1990 Cambridge, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen insinööri ja Massachusetts Institute of Technologyn (MIT) sähkötekniikan professori. Hänen ansioihinsa luetaan stroboskoopin kehittäminen yleisesti käytetyksi tuotteeksi.
Edgerton aloitti yliopisto-opiskelunsa Nebraska–Lincolnin yliopistossa ja sai alemman korkeakoulututkinnon sähkötekniikasta vuonna 1925. Tämän jälkeen hän siirtyi jatkamaan opintojaan MIT:ssä, josta valmistui 1927 ja väitteli tohtoriksi 1931. Jo jatko-opiskelijana Edgerton rakensi ja kehitti ensimmäisen salamalaitteensa, joka käytti höyryyntynyttä elohopeaa. Pian hän siirtyi kuitenkin ksenoniin, joka on säilynyt salamalaitteissa käytössä tämän jälkeenkin. Edgertonin stroboskoopilla pystyi ottamaan todella tarkkoja pysäytyskuvia nopeista tilanteista.
Toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain asevoimat kiinnostui Edgertonin keksinnöstä. Hänet määrättiin kehittämään kuvauslaite, joka soveltuisi yöllisiin ilmakuvauksiin. Edgertonin laitteella pystyttiin yöllisellä tiedustelulla selvittämään Akselivaltioiden joukkojen liikkeisä viikkoja ennen Normandian maihinnousua.
Tutkimuskumppaneidensa Kenneth J. Germeshausenin ja Herbert E. Grierin kanssa Edgerton perusti sodan jälkeen EG&G-nimisen yrityksen keksintönsä kaupallisen mahdollisuuksien hyödyntämiseen. He kehittivät kameran kuvaamaan ensimmäisiä ydinkokeita. Edgerton aloitti myös 1950-luvulla yhteistyön merientutkijan Jacques-Yves Cousteaun kanssa. Edgerton kehitti vedenalaista valokuvausta ja keksi monia kaikuluotaukseen perustuvia laitteita.
Koko uransa ajan Edgerton otti laitteillaan myös taiteellisia valokuvia. Hänen kuvansa nestepintaan putoavista maitopisaroista oli mukana vuonna 1937 New Yorkin modernin taiteen museon ensimmäisessä valokuvausta käsittelevässä näyttelyssä. Edgertonin valokuvia on lisäksi ollut esillä esimerkiksi Bostonin tiedemuseossa.
Edgerton meni naimisiin vuonna 1928 Esther May Garrettin kanssa. Pari sai kolme lasta: Mary (s. 1931), William (s. 1933) ja Robert (s. 1935). Edgerton kuoli Massachusetts Institute of Technologyssä sydänkohtaukseen ollessaan lounastamassa laitoksellaan.
Aiheesta muualla

Edgertonin varhaisia valokuvia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
MIT:n Edgerton-keskus (englanniksi)
http://edgerton-digital-collections.org/
Heikki Paaer

Heikki Kustaa Paaer (12. syyskuuta 1925 Helsinki – 4. tammikuuta 1969) oli suomalainen graafikko ja kuvittaja. Hän opiskeli Suomen taideakatemiassa. Paaer suunnitteli myös kuntien vaakunoita (Keikyä, Kesälahti, Pyhäselkä, Savukoski ja Suomusjärvi). Hänen isänsä oli taiteilija Germund Paaer.
Kirjallista tuotantoa

Tekstausopas. Valistus, Helsinki 1950 (11. painos 1969).
Tekstaustaito 1. Kirjoittaneet Arvo Sainio ja Heikki Paaer. Valistus, Helsinki 1951 (22. painos 1974).
Tekstaustaito 2. Kirjoittaneet Arvo Sainio ja Heikki Paaer. Valistus, Helsinki 1951 (18. painos 1974).