stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taiwaninsaaren historia
Merirosvojen tukikohta

Kaupankäynnin kasvu Itä-Aasiassa johti väistämättä myös merirosvouksen laajenemiseen. Taiwanin alkuperäisväestöllä ei ollut koko saaren kattavaa organisoitua yhteiskuntaa, eivätkä he kyenneet puolustautumaan, joten merirosvoille Taiwan oli helppo kohde perustaa tukikohta. Fujianin ja Zhejiangin alueet Etelä-Kiinan rannikolla kärsivät 1200-1500 -luvuilla merirosvojen ryöstöretkistä, ja vaikka Ming-dynastian aikana olot saattoivat olla toisinaan vakaat, jotkin rannikon johtavat suvut tekivät yhteistyötä merirosvojen kanssa suurempien voittojen saamiseksi. Vuonna 1564 merirosvot pakenivat ryöstöretken jälkeen Taiwaniin Keelungin alueelle, pakottaen samalla alkuasukkaat muuttamaan saaren itäosiin.
Ming-dynastia ei kyennyt lopettamaan merirosvousta, jotka olivat myös ryhtyneet tekemään pieniä hyväntekeväisyystöitä Kiinan rannikkoseuduilla tukikohdastaan Taiwanilta käsin, saadakseen näin suosiota tavallisten ihmisten keskuudessa. Vuonna 1628 Ming-dynastia tarjoutui tekemään yhteistyötä merirosvopäällikkö Zheng Zhilongin kanssa, minkä tämä hyväksyi. Zheng Zhilongin joukot partioivat rannikkovesillä ja hänen johdollaan muut merirosvojoukkiot kukistettiin. Hän keräsi huomattavan omaisuuden ja suurta kunniaa Ming-hovissa, nousten näin hyvin vaikutusvaltaiseksi hahmoksi Itä-Aasiassa. Hän pystyi onnistuneesti toimimaan samanaikaisesti virkamiehenä, kauppiaana ja merirosvona. Ansioidensa vuoksi Ming-dynastian prinssi myönsi Zheng Zhilongille ja hänen pojalleen Zheng Chenggongille kuninkaallisen arvonimen.
Ming-dynastiaa uhkasi tuohon aikaan pohjoisessa vahvistuva mantšujen Qing-dynastia. Vuonna 1644 Qing-dynastia valloitti Ming-dynastian pääkaupungin Pekingin. Zheng Zhilong päätti myös luopua uskollisuudestaan Ming-dynastialle ja vaihtoi Qing-dynastian puolelle. Hänen poikansa Zheng Chenggong, pysyi kuitenkin lojaalina Ming-dynastialle ja jatkoi taistelua Qing-valtaa vastaan Kiinan etelärannikolla. Tämän vuoksi Zheng Zhilong teloitettiin Qing-dynastian toimesta.
Ming-dynastian luhistumisen jälkeen Zheng Chenggong, josta länsimaiset lähteet käyttävät nimeä Koxinga, kokosi vuonna 1661 suuren 900 aluksen laivaston ja 25 000 miehen vahvuisen armeijan. Koxingan joukot etenivät hollantilaisten miehittämälle Taiwanille, ja piirittivät Fort Zeelandian linnaketta yhdeksän kuukauden ajan, kunnes hollantilaiset antautuivat ja vetäytyivät takaisin Bataviaan.
Memorial Cup

Memorial Cup-pokaali
Memorial Cup on Canadian Hockey Leaguen mestaruuspalkinto. Joka vuosi siitä ottelee Memorial Cup Tournamentissa CHL:n isäntäjoukkue ja kolme jäsenliigan mestaria: WHL:n, OHL:n ja QMJHL:n voittaneet joukkueet.
Historia

Memorial Cup kulki alun perin nimellä OHA Memorial Cup. Ontario Hockey Association (OHA) aloitti perinteen ensimmäisessä maailmansodassa kuolleiden kanadalaisten muistolle. Palkinto oli jo alkuaan kanadalaisten juniorijoukkueiden mestaruuspalkinto. Juniorisarjan jakauduttua A- ja B-sarjoihin Memorial Cupista tuli A-juniorien palkinto.
1972 otettiin käyttöön nykyinen käytäntö, jonka mukaan CHL:n kolmen junioriliigan mestarit ottelevat Memorial Cupista. Vuonna 1983 turnaukseen otettiin mukaan myös isäntäkaupungin joukkue.
Memorial Cup Tournamentissa jaettavat palkinnot

Stafford Smythe Memorial Trophy - (arvokkain pelaaja)
George Parsons Trophy - (urheiluhenki)
Hap Emms Memorial Trophy - (paras maalivahti)
Ed Chynoweth Trophy - (eniten pisteitä tehnyt)
Voittajat

1919: University of Toronto Schools
1920: Toronto Canoe Club Paddlers
1921: Winnipeg Falcons
1922: Fort William War Veterans
1923: University of Manitoba Bisons
1924: Owen Sound Greys
1925: Regina Patricias
1926: Calgary Canadians
1927: Owen Sound Greys
1928: Regina Monarchs
1929: Toronto Marlboros
1930: Regina Pats
1931: Elmwood Millionaires
1932: Sudbury Cub Wolves
1933: Newmarket Redmen
1934: Toronto St. Michael's Majors
1935: Winnipeg Monarchs
1936: West Toronto Nationals
1937: Winnipeg Monarchs
1938: St. Boniface Seals
1939: Oshawa Generals
1940: Oshawa Generals
1941: Winnipeg Rangers
1942: Portage la Prairie Terriers
1943: Winnipeg Rangers
1944: Oshawa Generals
1945: Toronto St. Michael's Majors
1946: Winnipeg Monarchs
1947: Toronto St. Michael's Majors
1948: Port Arthur West End Bruins
1949: Montreal Royals
1950: Montréal Junior Canadiens
1951: Barrie Flyers
1952: Guelph Biltmore Mad Hatters
1953: Barrie Flyers
1954: St. Catharines Teepees
1955: Toronto Marlboros
1956: Toronto Marlboros
1957: Flin Flon Bombers
1958: Ottawa-Hull Junior Canadiens
1959: Winnipeg Braves
1960: St. Catharines Teepees
1961: Toronto St. Michael's Majors
1962: Hamilton Red Wings
1963: Edmonton Oil Kings
1964: Toronto Marlboros
1965: Niagara Falls Flyers
1966: Edmonton Oil Kings
1967: Toronto Marlboros
1968: Niagara Falls Flyers
1969: Montréal Junior Canadiens
1970: Montréal Junior Canadiens
1971: Québec Remparts
1972: Cornwall Royals (QMJHL)
1973: Toronto Marlboros (OHL)
1974: Regina Pats (WHL)
1975: Toronto Marlboros (OHL)
1976: Hamilton Fincups (OHL)
1977: New Westminster Bruins (WHL)
1978: New Westminster Bruins (WHL)
1979: Peterborough Petes (OHL)
1980: Cornwall Royals (QMJHL)
1981: Cornwall Royals (QMJHL)
1982: Kitchener Rangers (OHL)
1983: Portland Winter Hawks (isäntä)
1984: Ottawa 67's (OHL)
1985: Prince Albert Raiders (WHL)
1986: Guelph Platers (OHL)
1987: Medicine Hat Tigers (WHL)
1988: Medicine Hat Tigers (WHL)
1989: Swift Current Broncos (WHL)
1990: Oshawa Generals (OHL)
1991: Spokane Chiefs (WHL)
1992: Kamloops Blazers (WHL)
1993: Sault Ste. Marie Greyhounds (isäntä)
1994: Kamloops Blazers (WHL)
1995: Kamloops Blazers (isäntä)
1996: Granby Prédateurs (QMJHL)
1997: Hull Olympiques (isäntä)
1998: Portland Winter Hawks (WHL)
1999: Ottawa 67's (isäntä)
2000: Rimouski Océanic (QMJHL)
2001: Red Deer Rebels (WHL)
2002: Kootenay Ice (WHL)
2003: Kitchener Rangers (OHL)
2004: Kelowna Rockets (isäntä)
2005: London Knights (isäntä)
2006: Québec Remparts (QMJHL)
2007: Vancouver Giants (isäntä)
2008: Spokane Chiefs (WHL)
2009: Windsor Spitfires (OHL)
2010: Windsor Spitfires (OHL)
2011: Saint John Sea Dogs (QMJHL)
2012: Shawinigan Cataractes (isäntä)
2013: Halifax Mooseheads (QMJHL)
2014: Edmonton Oil Kings (WHL)
2015: Oshawa Generals (OHL)
2016: London Knights (OHL)
2017: Windsor Spitfires (isäntä)
2018: Acadie-Bathurst Titan (QMJHL)
2019: Rouyn-Noranda Huskies (QMJHL)
Suomalaiset Memorial Cupissa

Ainoastaan neljä suomalaista jääkiekkoilijaa on voittanut Memorial Cupin. Veli-Pekka Kinnunen ja Anssi Melametsä pelasivat keväällä 1979 Peterborough Petesissä, joka voitti lopputurnauksen ja Olli Juolevi London Knightsin paidassa keväällä 2016. Julius Nättisen edustama Windsor Spitfires voitti turnauksen 2017. Lisäksi kolme suomalaista jääkiekkoilijaa on pelannut lopputurnauksen hävinneissä joukkueissa.
Tukkeutuminen

Tukkeutuminen (engl. congestion) on tietoverkkoihin liittyvä termi, joka kuvaa tiedonsiirron hidastumista verkossa reitittimen ylikuormittuessa. Tukkeutumista tapahtuu, kun aliverkkojen laitteet lähettävät datapaketteja nopeammin kuin reititin pystyy niitä käsittelemään.
Tukkeutuminen muodostuu alkuun päästyään tasaisesti pahenevaksi ongelmaksi, sillä reitittimen ylikuormituksen seurauksena hylättyjä tai vielä käsittelemättömiä datapaketteja lähetetään verkossa uudelleen, jolloin reitittimen työmäärä kasvaa entisestään. Tällöin haluttuun määränpäähän pääsevän tiedon määrä romahtaa tietyn kuormitusmäärän jälkeen nopeasti.
Tukkeutumista voidaan torjua mm. seuraavilla tekniikoilla: implisiittinen signalointi, eksplisiittinen signalointi ja vastapaine.
Amadeo Bordiga

Amadeo Bordiga vuonna 1924.
Amadeo Bordiga (13. kesäkuuta 1889 Resina, Napoli – 23. heinäkuuta 1970 Formia) oli italialainen kommunistipoliitikko ja teoreetikko sekä Italian kommunistisen puolueen (PCI) perustaja ja ensimmäinen johtaja. Hän edusti vasemmistokommunismia.
Alkuaan Italian sosialistiseen puolueeseen (PSI) kuulunut Bordiga vastusti reformismia ja perusti joulukuussa 1918 Il Soviet -nimisen aikakauslehden, jonka ympärille syntyi vaaleihin osallistumista vastustanut PSI:n kommunistinen siipi. Bordigan käsityksen mukaan oikeaoppisen puolueen ja puoluejohdon puuttuminen oli estänyt Venäjän vallankumousta leviämästä Italiaan. Toisaalta muun muassa neuvostojohtaja V. I. Lenin arvosteli vuonna 1920 Bordigan ehdottoman kielteistä suhtautumista parlamentaariseen toimintaan. Bordiga oli johtavassa roolissa, kun kun kommunistit lopulta irtautuivat PSI:stä ja perustivat tammikuussa 1921 oman puolueen, PCI:n, jonka sihteeriksi hänet valittiin. Hän arvosteli monia Kommunistisen internationaalin (Komintern) linjauksia, esimerkiksi vuonna 1921 julistettua yhteisrintamataktiikkaa.
Bordigan puhdasoppinen linja sai osakseen arvostelua PCI:n piirissä. Kun vasemmistososialisti Giacinto Serratin tuolloin johtama PSI tarjoutui yhdistämään voimansa kommunistien kanssa, Bordiga torjui ajatuksen. Komintern pakotti lopulta Bordigan väistymään PCI:n johdosta kesäkuussa 1924, ja hänen tilalleen puoluesihteeriksi valittiin Antonio Gramsci. Bordigan suuntaus vaikutti kuitenkin vahvana puolueessa tämän jälkeenkin. Se tunnettiin myös Prometeo-ryhmänä julkaisemansa Prometeo-lehden mukaan. Bordiga hävisi taistelun puolueen linjasta tammikuun 1926 Lyonin puoluekokouksessa. Italian fasistihallinto vangitsi hänet marraskuussa 1926, ja hän pysyi vangittuna vuoteen 1929.
PCI:n bordigalainen siipi asettui tukemaan Neuvostoliiton vasemmisto-oppositiota, minkä seurauksena Bordiga erotettiin maaliskuussa 1930 PCI:stä trotskilaisena. Bordigalaiset irtisanoutuivat trotskilaisesta liikkeestä vuonna 1932. Toisen maailmansodan jälkeen Bordiga julkaisi teoreettisia ja kommunistisen liikkeen historiaa käsitteleviä teoksia.
Suomennettu teos

Fascismi Italiassa (1922, suomeksi 1923)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amadeo Bordiga Wikimedia Commonsissa
Amadeo Bordiga Archive (englanniksi) Marxists Internet Archive
Fascismi Italiassa digitoituna  Marxists Internet Archive
Kaarnalammin pysäkki

Kaarnalammen seisake (lyhenne Kapi. tai Krl.) on lakkautettu rautatieliikennepaikka Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla Pieksämäki–Joensuu. Liikennepaikka sijaitsi Liperissä.
Kaarnalammen laiturivaihde sijoitettiin syrjäiselle seudulle Kaarnalammen rannalle tiettömäin taipaleiden päähän. Laiturivaihde koostui laiturista ja rataosalle tyypillisestä puisestalaiturirakennuksesta. Kaarnalampi rakennettiin alun perin laiturivaihteeksi vuonna 1940 rataosuuden perustamisen yhteydessä, mutta se alennettin miehittämättömäksi seisakevaihteeksi jo vuonna 1956. Tavaraliikenne päättyi vuonna 1970, minkä jälkeen se toimi vuoteen 1984 seisakkeena. Liikennepaikkana Kaarnalampi  lakkautettiin seuraavana vuonna. Laiturirakennus paloi vuonna 1996 ja liikennepaikan jäänteet on purettu.
Tuomo Kasanen

Tuomo Kasanen
Tuomo Kasanen eli  Veli Koo on suomalainen sosiaalisen median vaikuttaja, kirjailija, näyttelijä ja TV- sekä radiojuontaja.
Kasanen vaikuttaa mediassa joka kirjoittaa Sieluni Silmin -blogia sekä ylläpitää Facebookin Miestenhuone-ryhmää. Hän on edustanut miesääntä sosiaalisen median kentällä. Kasanen äänestettiin vuonna 2021 "Vuoden Positiivisimmaksi lahtelaiseksi." Kasanen on esiintynyt myös lukuisissa maamme suosituimmissa valtamedioissa, kuten Ylen Puoli seitsemän -ohjelmassa. Hän hostaa Suplassa valtakunnallisesti menestynyttä podcastia Miesten vuoro puhua, jossa julkisuudesta tutut miehet puhuvat tunteista ja tabuista.
Kasanen kirjoitti ensimmäiset vuotensa aikavälillä 2017–2018 kasvottomana ja pelkällä nimimerkillään Veli Koo. Syitä kasvottomuuteen hän kertoi ensimmäisessä julkisessa esiintymisessään radio Aallon iltapäivän vieraana. Tultuaan esiin kasvoillaan ja omalla nimellään, Kasanen on tuonut esiin useasti kokemuksiaan masennuksesta ja burn outistaan, jonka hän koki keväällä 2017. Hän on korostanut etenkin psykoterapian mahdollisuuksia itsensä kehittämiseen ja paranemisprosessiin ja tuottanut aiheesta laajalti luetun artikkelin tietokirjailija ja kolumnisti Maaret Kallion kanssa.
Kasanen on tuonut esiin omiin kokemuksiinsa peilaten haasteita yhteiskuntarakenteissa esimerkiksi miehiin kohdistuvien ulkonäköpaineiden osalta. Hän esiintyi kuuden muun miehen kanssa Yle Perjantai dokumentissa, jossa pääteemana oli murtaa tabua miesten haluttomuudesta. Kasanen organisoi myös miesten ulkonäköpaineisiin liittyen kahden muun miespuolisen sosiaalisen median vaikuttajan kanssa suuren kyselyn perustamassaan Facebookin Miestenhuone-ryhmässä. Tuloksista uutisoi laajasti myös valtamedia.
Hänen pääaiheitaan ovat olleet kehopositiivisuus, suomalaisen miehuuden tabujen avaaminen sekä henkisen hyvinvoinnin kehittäminen etenkin miehillä. Hänet tunnetaan myös perinteeksi muodostuneesta hyväntekeväisyyskampanjasta, joka järjestetään jokainen joulukuu hänen ylläpitämänsä Facebookin Miestenhuone-ryhmänsä toimesta. Vuonna 2020 keräys tuotti yli 250 000 euroa yksityislahjoituksina Veikko ja Lahja Hurstin Laupeudentyölle.
Miesten osallistumista kehopositiivisuus-aatteeseen Kasanen on pohtinut useassa kontekstissa, kuten Suomen kehopositiivuusaatteen yhtenä merkittävimmistä teoista pidetyssä Ylen Jenny+ -ohjelmassa. Hän on myös näytellyt elokuvassa "Veljeni Vartija" sekä Ylen sarjassa "Aktivistit." Kasanen on kirjoittanut myös omaelämänkerrallisen kirjan nimeltä Miehen Mitta - Kuinka vapauduin trauman kahleista kirjailija Moona Laakson kanssa.
Aiheesta muualla

Tuomo Kasanen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kultarannikko (alue)

Kartta vuodelta 1725, johon on merkitty Kultarannikon (Gold Coast) alue.
Kultarannikko tai Gold Coast (englanniksi) on kultarikas alue, joka sijaitsee nykyisen Ghanan alueella, runsaasti maaöljyä ja maakaasua sisältävän Guineanlahden rannalla Länsi-Afrikassa.
Siirtomaa-aikainen Kultarannikko

Gold Coastin alueelliset kokonaisuudet olivat:
Portugalin Kultarannikko, 1482–1642
Alankomaiden Kultarannikko, 1598–1872
Ruotsin Kultarannikko, 1650–1658; 1660–1663)
Kuurinmaan Kultarannikko, (Kuurinmaan herttuakunta ja Semigallia), 1651–1661
Tanskan Kultarannikko, (Tanska-Norja), 1658–1850
Brandenburgin Kultarannikko ja Preussin Kultarannikko, 1682–1721
Brittiläinen Kultarannikko 1821–1957
Ghanan aluetta kutsutaan väljästi Kultarannikoksi. Se koostuu neljästä osasta, joista jokaisella oli ennen maan itsenäistymistä 1957 perustuslaillinen asema.
Kultarannikon Kruunun siirtomaa (Gold Coast Crown Colony)
Ashantin kruununsiirtokunta
Kultarannikon protektoraatin pohjoiset alueet
Trust Territory of Togoland (Britannian hallinnon alaisuudessa)
Etymologia

Kultarannikko, Orjarannikko, Pippurirannikko sekä Norsunluurannikko nimettiin kukin sieltä saatujen tuottoisimpien vientitavaroiden mukaan. Kultarannikko sijaitsi Norsunluunrannikosta itään ja Orjarannikosta länteen.
Kultarannikko-nimen aikaisimmat tunnetut maininnat viittaavat kirjaimellisesti alueen rannikkoon eivätkä juurikaan sen sisäosiin. Vasta 1800-luvulla Kultarannikoksi alettiin kutsua varsinaisen rannikon lisäksi myös laajempaa aluetta.
Historia

Kultarannikko tuli ensin Portugalin siirtomaaksi vuonna 1482, jolloin aluetta kutsuttiin Portugalin Kultarannikoksi. Vuonna 1642 samainen alue tuli osaksi Alankomaiden Kultarannikkoa, joka oli ollut Alankomaiden siirtomaana vuodesta 1598. Alankomaalaiset pysyivät alueella vuoteen 1871, kunnes Brittiläinen Kultarannikko otti haltuunsa heidän siirtokuntansa.
Oli myös Brandenburgin Kultarannikko, joka perustettiin siirtomaana alueelle vuonna 1682. Tästä alueesta tuli myöhemmin Preussin Kultarannikko, joka myytiin vuonna 1721 Alankomaille. Myös Ruotsilla oli asutuksia Kultarannikolla; Ruotsin Kultarannikko perustettiin vuonna 1650, mutta Tanska-Norja otti sen haltuunsa vuonna 1663 ja liitti sen osaksi Tanskan Kultarannikkoa. Tanskalaiset olivat olleet Kultarannikolla vuodesta 1658. Vuonna 1850 kaikista näistä siirtokunnista tuli osa Brittiläistä Kultarannikkoa.
Kultarannikon postimerkki 1930-luvulta, jossa on Britannian silloinen kuningas Yrjö VI.
Käännös suomeksi
Kaarilan lukio

Kaarilan lukio.
Kaarilan lukio oli Tampereen Epilässä toiminut lukio, jonka toiminta siirrettiin Sampolan kampukselle vuonna 2012.
Kaarilan lukion historia alkoi vuonna 1956, jolloin perustettiin Epilän Vaakkolammen partaalle Harjun yhteiskoulu. Koulu toimi kyseisen nimisenä aina vuoteen 1976 asti, jolloin nimi vaihtui Kaarilan yläasteeksi ja Kaarilan lukioksi. Harjun yhteiskoulun rakennus valmistui vuonna 1958. Kun tilat alkoivat käydä ahtaaksi, sai Kaarilan koulu viimein kaivatun lisärakennuksen vuonna 1973. Vuonna 1995 koulua laajennettiin vielä lisää.
Kaarilan lukiossa opiskelijat olivat voineet suorittaa ympäristöopintojen kokonaisuuden lukiossa ollessaan ja saada siitä erillisen todistuksen. Lukion rehtorina ovat toimineet Virpi Laine, Jaakko Isosävi sekä Antti Keskinen vuoteen 2011 asti. Vastaavana rehtorina vuoden 2011 ajan toimi Tuija Ylöniemi. Vuonna 2012 Kaarilan lukio yhdistyi Tammerkosken lukion kanssa, mitkä siirtyivät uuteen Sampolan kampusrakennukseen. Ympäristöopintolinjan jatkajana voidaan pitää Tampereen klassillisen lukion syksyllä 2013 aloittanutta luonnontiedelinjaa. Kaarilan kiinteistöön jäi yläaste, jossa toimii myös alakoulun 5.–6. luokat sekä erityisopetusta. Rehtorina toimii Jari Ikola.
Opel Vectra C

| Opel Vectra C |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Egypti  Iso-Britannia  Saksa
Valmistaja:  Opel
Konserni:  General Motors
Valmistusvuodet:  2002–2008
Muut nimet:  Chevrolet Vectra Holden Vectra Vauxhall Vectra
Korimalli:  4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback 5-ovinen farmari
Luokka:  D-segmentti
Edeltäjä:  Opel Omega B Opel Vectra B
Seuraaja:  Opel Insignia A
Teknisesti samankaltaisia:  Cadillac BLS Chevrolet Malibu VI Chevrolet Malibu VII Fiat Croma Opel Signum Pontiac G6 Saab 9-3 II Saturn Aura
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  GM Epsilon
Moottori:  R4 V6
Iskutilavuus:  1,6–3,2 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen robotti 5-vaihteinen automaatti 6-vaihteinen automaatti CVT-automaatti
Opel Vectra C on Opel Vectran kolmannen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 2002–2008. Isossa-Britanniassa autoa myytiin Vauxhall-merkkisenä ja Australaasiassa Holdenina. Pohjois-Amerikassa myytiin Vectraan hyvin pitkälti perustuvaa Saturn Aura -nimistä mallia vuodesta 2006 vuoteen 2009, kunnes General Motors päätti lakkauttaa koko Saturn-merkin valmistuksen.
Opel Vectra C (2002–2008)

Vectran kolmas sukupolvi esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2002 neliovisena sedanina ja viisiovisena hatchbackina, jota kutsuttiin nimellä GTS. Farmarimallin ensiesittely oli seuraavana syksynä Frankfurtin autonäyttelyssä. Vectra C perustuu General Motorsin Epsilon-pohjalevylle. Muita samaa alustaa käyttäviä autoja ovat muun muassa Cadillac BLS, Chevrolet Malibu, Fiat Croma ja Saab 9-3. Sedan ja farmari valmistettiin Saksan Rüsselsheimissa ja GTS puolestaan Englannissa. Maaliskuusta 2003 lähtien saatavilla oli myös pitkäakselivälinen hatchback-versio Opel Signum, joka ei kuitenkaan menestynyt Suomessa korkean hintansa vuoksi.
Vectra kasvoi etenkin farmarimallin osalta tuntuvasti edeltäjäänsä verrattuna, sillä sen toivottiin osaltaan korvaavan luokkaa suuremman Opel Omegan farmariversion, jonka valmistus lopetettiin. Uusi turvavaruste oli mukautuvat bi-xenon-ajovalot (AFS), jotka sai lisävarusteena.
Vuoden 2002 Euro NCAP -kolaritestistä Vectra sai tulokseksi neljä tähteä viidestä.
Bensiinimoottorit olivat aluksi 1,8- (122 hv) ja 2,2-litraiset (147 hv) Ecotecit, tehokkaimpana vaihtoehtona 3,2 V6 (211 hv). Dieselmoottorit olivat 2,0- (100 hv) ja 2,2-litraiset (125 hv) DTI-turbodieselit.
Vuonna 2003 mallistoon lisättiin turboahdettu 2,0-litrainen (175 hv) Ecotec ja 3,0-litrainen (177 hv) CDTI V6 -diesel, jossa oli yhteispaineruiskutus.
Perusmoottoriksi tuli 1,6-litrainen (100 hv) bensiinimoottori vuonna 2004 ja aiemmat DTI-dieselit korvattiin uusilla 1,9-litraisilla (100/150 hv) CDTI-moottoreilla. 2,2-litrainen Ecotec muuttui suorasuihkutteiseksi, jolloin sen teho kasvoi 155 hevosvoimaan.
Vuoden 2005 kasvojenkohotuksessa Vectran ja Signumin keulan ilmettä uudistettiin uudella etusäleiköllä, puskureilla ja ajovaloilla. 1,6-litraisen teho kasvoi 105 hevosvoimaan ja 1,8-litraisen 140 hevosvoimaan. Uusi moottori oli 2,8-litrainen V6 Turbo (230 hv), joka korvasi 3,2-litraisen vapaasti hengittävän V6:n. 3,0 litran dieselin teho nousi 184 hevosvoimaan.
Samalla esiteltiin urheilullinen Vectra OPC, jossa oli turboahdettu 2,8-litrainen V6-moottori. Tehoa oli 255 hevosvoimaa ja vääntöä 355 newtonmetriä. Huippunopeus oli rajoitettu 250 km/h. OPC-mallissa oli tavallista Vectraa urheilullisempi ulkonäkö erilaisten puskurien ja helmalevikkeiden ansiosta. AFS-valot sisältyivät vakiovarusteisiin. Sisällä oli nahkaverhoillut Recaron urheiluistuimet. Vuoden 2007 malleissa moottorin teho oli nostettu 280 hevosvoimaan.
Varustetasot olivat Comfort ja Elegance. Kaikissa malleissa oli vakiovarusteina kuusi turvatyynyä, ABS-jarrut hätäjarruassistentilla sekä ilmastointi. Kasvojenkohotuksen yhteydessä uusiksi mallivaihtoehdoiksi tulivat Essentia, Enjoy ja Sport, joissa kaikissa oli myös ESP vakiona. Esimerkiksi Saksassa on vielä ollut näiden kolmen yläpuolella ylellinen Cosmo, jota ei tuotu Suomeen.
Vuonna 2008 ennen korvaavan Opel Insignian esittelyä ainoaksi varustetasoksi Vectraan tuli erikoisvarusteltu Ultimate Edition. Samalla OPC:n sai nyt myös automaattivaihteistolla varustettuna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Opel Vectra C Wikimedia Commonsissa
Facelift-mallin Opel Vectra C.
Opel Vectra OPC
Facelift-mallin Opel Vectra C Wagon.
Pikkunahkiainen

| Pikkunahkiainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Ympyräsuiset Cyclostomata
Lahko::  Nahkiaiskalat Petromyzontiformes
Heimo::  Nahkiaiset Petromyzontidae
Alaheimo::  Petromyzontinae
Suku::  Lampetra
Laji::  planeri
Kaksiosainen nimi
 Lampetra planeri  (Bloch, 1784) 
Katso myös
   Pikkunahkiainen Wikispeciesissä   Pikkunahkiainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKVirheellinen IUCN-arvo: 
Pikkunahkiainen (Lampetra planeri) on ympyräsuisiin kuuluva kala. Se kasvaa 12–18 senttimetrin pituiseksi ja elää koko ikänsä pienissä, virtaavissa vesissä. Pikkunahkiaisen ja nahkiaisen erottaminen toisistaan toukkavaiheessa on vaikeaa, mutta täysikasvuisena lajit erottaa siitä, että alle 18 senttimetrin pituisella nahkiaisella ei ole vielä täysin kehittynyttä mätiä tai maitia, mutta pikkunahkiaisella on. Toukkavaiheen jälkeen pikkunahkiainen ei enää syö, vaan kutee ja sen jälkeen kuolee.
Pikkunahkiaisia tavataan Britteinsaarilla, Pohjanmereen ja Itämereen virtaavissa vesistöissä, Ranskassa, Länsi-Italiassa, Volgan ja Tonavan yläjuoksulla sekä Pescaran valuma-alueella Pohjois-Italiassa. Suomessa pikkunahkiainen on yleinen sisävesissä Lappiin saakka.
Pikkunahkiainen kutee maalis-kesäkuussa. Naaras laskee mädin matalassa vedessä hiekka- tai sorapohjalle kutukuoppaan. Mäti on hieman nahkiaisen mätiä kookkaampaa, mutta kappalemäärä on vain noin 1500. Mäti kuoriutuu 3–4 päivässä, ja sokeat, hampaattomat toukat syövät 3–5 vuotta pieniä pohjaeläimiä, kunnes ne syksyllä muuttuvat aikuisiksi. Sukuelinten kehitys alkaa jo toukkakauden loppupuolella, ja muodonvaihdoksen aikana kehittyvät silmät ja hampaat, mutta suoli surkastuu. Keväällä muodonvaihdos on ohi, ja eläin on sukukypsä. Pikkunahkiaista käytetään joskus syöttinä, muuten sillä ei ole taloudellista merkitystä.
Aiheesta muualla

Lampetra planeri (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)