Yläosattomuus
Yläosattomuuden historiaa > 1900-luvun loppu

Kuitenkin aina 1960-luvulle asti miesten rintakarvat ajeltiin amerikkalaisissa elokuvissa. Vielä 1960-luvulla oli rangaistava teko, jos mies riisui paitansa New Yorkin Keskuspuistossa.
Naisen rinnat paljastava uimapuku pääsi julkisuuteen vuonna 1964, kun itävaltalaisen muotisuunnittelija Rudi Gernreichin Yhdysvalloissa luonnostelema asu tuotiin median nähtäväksi. Asulle annettiin nimeksi monokini, koska se bikinin kaksiosaisuuden (bi-kini) sijaan koostui vain yhdestä vaatekappaleesta (mono-kini). Alkuperäisen monokinin vyötärölinja asettui korkealle ja siinä oli rintojen välistä kulkevat olkaimet.. Myöhempi yläosaton uimapuku on muistuttanut lähinnä bikiniä, jonka rintaliiviosa on riisuttu pois.
Edestä otetun, nännit paljastavan kuvan Gernreichin suunnittelemasta monokinista julkaisi ensimmäisenä Women's Wear Daily -lehti 3. kesäkuuta 1964. Mannekiinina oli malli Peggy Moffitt. Sittemmin julkaistuissa valokuvissa malli peittää nänninsä käsivarsillaan. Saman kuun lopussa 19-vuotias mannekiini Toni Lee Shelley esiintyi monokinissa chicagolaisella uimarannalla, jossa hänet pidätettiin syytettynä säädyttömästä esiintymisestä. Tapauksen ansiosta yläosattomasta uimapuvusta tuli Yhdysvalloissa laajamittainen puheenaihe.
Monokinin innoittamana syntyi myös yläosattomia arki- ja juhla-asuja, joita pidettiin enimmäkseen kotona tai muuten suljetuissa tilaisuuksissa. Englannissa eräs kauppias kertoi myyneensä naisille toistasataa yläosatonta pukua kotiasuiksi. Kesällä 1964 lehdet uutisoivat englantilaisesta Marlene Gillardista, joka lauloi kirkkoherran poistuttua kirkon tanssiaisissa kotitekoisessa yläosattomassa puvussa. Pariisissa poliisi pidätti 18-vuotiaan mannekiinin Yvette Carpentierin, joka istui eräässä kahvilassa Champs-Élyséesin varrella leningissä, joka jätti hänen rintansa paljaiksi.
Amerikkalaiset torjuivat paljaat rinnat, mutta joihinkin Euroopan osiin yläosattomuus rantautui 1960-luvulla jäädäkseen. Valloitus alkoi Ranskan Rivieralta nudistiyhteisöistä, joista yläosattomia naisia levittäytyi yleisille rannoille. Yläosattomuudesta alkoi tulla julkinen valtavirran ilmiö, vastakohtana nudistien yhteisöllisyydelle. Myös Brigitte Bardot ja jotkut muut edelläkävijät rupesivat näyttäytymään rannalla pelkässä bikinin alaosassa St. Tropez’ssa vuodesta 1967 alkaen. Cannesin elokuvajuhlien aikaan tähtijulkisuutta hamuavat nuoret naiset ryhtyivät poseeraamaan valokuvaajille rinnat paljaina Cannesin rannoilla.
Muotilehti Elle kiinnitti uuteen muotiin huomiota vuonna 1970, ja pian kaikilla naisilla oli vapaus riisua yläosa ranskalaisilla rannoilla. Ranskasta ja Rivieralta muoti levisi pitkin Välimeren rantaviivaa Espanjaan ja Italiaan. Länsi-Saksa seurasi mukana.lähde?
Todellisen kansainvälisen läpimurron yläosattomuus koki 1980-luvun loppupuolella. Silloin siitä tuli hyväksyttyä rannoilla miltei kaikkialla Euroopassa sekä Australiassa. Joillakin rannoilla nuoret naiset kokivat huippuvuosina yläosattomuuden jopa pakottavaksi normiksi ja vasten tahtoaan päättivät paljastaa rintansa kenen tahansa rannalla olijan nähtäväksi. 1980-luvulla myös naisten uimapuvun alaosa pieneni ja koki äärimmäisen kaventumisensa tangojen ja stringien muodossa. Tämän seurauksena naiset joutuivat ajelemaan häpykarvansa entistä kapeammaksi vanaksi, jotta niukka uimapuku ei paljastaisi niitä.
Uimarannalta ja sen välittömästä läheisyydestä yläosattomuus ei ole laajamittaisena ilmiönä levinnyt muihin ympäristöihin. Haute couture -muotinäytösten paljaspovisten mallien esittelemät puvut suunnitellaan vain näytöksiä varten. 1990-luvun alussa Madonna tosin saattoi näyttäytyä seurapiirijuhlassa rinnat paljaaksi jättävässä mekossa.
Pohjois-Amerikan tiukkamoraalisissa piireissä yläosattomuus ei ole saavuttanut milloinkaan yleistä hyväksyntää. Viime aikoina Yhdysvalloissa on alkanut kasvaa ”yläosaton tasavertaisuus” -liike (Topfree equality), jonka tavoite on taata naisille yhdenvertainen oikeus esiintyä yläkeho paljaana siellä, missä se on miehillekin sallittua, kuten uimarannoilla ja puistoissa. Vuonna 1991 liikkeen kanadalainen aktivisti Gwen Jacobs (s. 1972) koetti kävellä yläosattomissa kadulla Ontariossa, mutta hänet pidätettiin. Tapauksen jälkipuinti johti lainmuutokseen niin, että naisten yläosattomuus tuli sallituksi Ontarion provinssissa. Vastaava lainmuutos on tehty myös muun muassa Havaijin, Mainen ja New Yorkin osavaltioissa sekä erikseen joissain kaupungeissa, muun muassa Washingtonissa. Lakiin kirjoitettu oikeus ei kuitenkaan ole taannut sitä, että yläosattomuus olisi mahdollista myös käytännössä.