Suomen senaatti
Senaatin myöhempi historia > Toiminta > Vuosi 1917

Helmikuun vallankumouksen jälkeen maaliskuussa 1917 senaatti jätti nimestään pois sanan keisarillinen ja talousosaston varapuheenjohtajasta tuli koko senaatin puheenjohtaja.
Venäjän keisari ja Suomen suuriruhtinas Nikolai II oli luopunut kruunustaan 15. maaliskuuta, mikä oli aiheuttanut senaatille haasteellisen tilanteen. Eräiden porvarillisten eduskuntaryhmien keskuudestaan asettama erityinen valtuuskunta ja eduskunnan sosiaalidemokraattiset edustajat olivat Helsingissä kuitenkin heti ryhtyneet tilanteen vaatimiin käytännöllisiin toimenpiteisiin. Pietarissa valtaapitävään Venäjän väliaikaiseen hallitukseen oli otettu yhteys epävirallisen valtuuskunnan avulla. Duuman jäsen Protopopov oli kertonut Pietarissa suomalaisille suunnitelmista valmistella manifesti Suomen tulevasta asemasta. Helsingissä samaan aikaan amiraali Adrian Nepenin oli Pietarista saamansa käskyn perusteella pidättänyt kenraalikuvernööri Franz Seynin ja senaatin talousosaston varapuheenjohtaja Mihail Borovitinovin. Suomalaisten kansanedustajien ja Venäjän väliaikaisen hallituksen välillä käytyjen neuvottelujen tuloksena väliaikainen hallitus oli allekirjoittanut maaliskuun 20. päivänä ns. maaliskuun manifestinä tunnetun julistuskirjan, jolla oli kumottu sortovuosien aikaiset laittomina Suomessa pidetyt säädökset ja niiden perusteella annetut lait ja hallinnolliset asetukset. Se oli julkaistu seuraavana päivänä virallisessa lehdessä.
Suomen suuriruhtinaskunta oli valtio-oikeudellisesta näkökulmasta katsottuna menettänyt poliittisen kehityksen seurauksena sekä säätynsä että hallitsijansa, joiden välillä Porvoon valtiopäivien alkuperäisen valtiosopimuksen on katsottu solmitun vuonna 1809. Säädyt olivat kadonneet jo kansanedustuslaitosuudistuksen sekä yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden myötä vuonna 1906, hallitsijansa suomalaiset menettivät helmikuun vallankumouksessa vuonna 1917. Jäljellä oli kuitenkin suuriruhtinaskunnan sisäisten asioiden hoitamiseksi vuosisatojen kuluessa kehittynyt hallintokoneisto ja konservatiivinen virkamieskunta, joista senaatti edelleen oli vastuussa. Suomi oli osana Venäjää ajautunut perustuslailliseen kriisiin.
Seuraavaksi nimitetty sosiaalidemokraattisen Oskari Tokoin johtama senaatti ei saanut enää Helsingissä järjestysvaltaa käsiinsä, vaan elintarvikepulan aiheuttamat levottomuudet lisääntyivät. Tokoin vaikein tehtävä senaatin puheenjohtajana oli sovittaa yhteen porvarillisten puolueiden maltillisia ja hänen oman puolueensa radikaaleja näkökantoja suhteessa Suomen aseman muuttamiseen. Senaatti asetti 31. maaliskuuta vuonna 1917 perustuslakikomitean selvittämään Suomen suuriruhtinaskunnan ja Venäjän keisarikunnan keskinäistä suhdetta ja Suomen asemaa Venäjän valtakunnassa. Lopulta sosiaalidemokraattien kannattaman valtalain kohtaama vastustus ja uusien eduskuntavaalien hyväksyminen heinäkuussa ministerivaltiosihteeri Carl Enckellin ehdottamassa muodossa johtivat Tokoin ja muiden sosiaalidemokraattien eroon senaatista.
Jäljelle jäänet porvarilliset senaattorit muodostivat E. N. Setälän johdolla syyskuussa seuraavan senaatin, joka jäi viimeiseksi Suomen autonomian ajan senaatiksi. Syyskuun 12. päivänä Venäjän väliaikainen hallitus siirsi valtaa Suomen senaatille niin sanotulla Kornilovin manifestilla. Perustuslakikomitea jätti mietintönsä senaatille lokakuun 10. päivänä. Senaatti vei sekä hallitusmuotoesityksen että Suomen tulevaa valtiollista asemaa koskevan järjestelyn käsiteltäväksi Venäjän väliaikaista hallitusta edustavaan lainopilliseen neuvottelukuntaan lokakuun puolivälissä. Venäjän väliaikainen hallitus ei myöntynyt Suomen aseman uudelleen määrittelyyn. Setälän senaatti viimeisteli lokakuun 22. päivänä perustuslakikomitean valmistelemien esitysten pohjalta oman versionsa Venäjän ja Suomen oikeussuhteista. Sen mukaan Suomessa ylin toimeenpanovalta olisi Suomen kansan valitsemalla valtionhoitajalla ja ulkopolitiikasta huolehtisi edelleen Venäjän hallitus. Esitys merkitsi Suomen ja Venäjän oikeussuhteiden jäämistä pääosin ennalleen. Senaatti lähetti esityksensä kenraalikuvernöörille. Hallitusmuotoesitys, jonka mukaan Suomi olisi tasavalta, jossa ylin toimeenpanovalta olisi kansan välittömillä vaaleilla kuudeksi vuodeksi valitsemalla valtionhoitajalla, herätti senaatissa erimielisyyttä, minkä vuoksi asiasta haluttiin neuvotella eduskunnan porvarillisten puolueiden kanssa. Neuvottelut alkoivat Helsingissä 29. lokakuuta, mutta ne etenivät kangerrellen. Kun lopulta oli päästy kompromissiin, ja kenraalikuvernööri Nikolai Nekrasov ja ministerivaltiosihteeri Carl Enckell lähtivät marraskuun 6. päivänä viemään manifestiluonnosta Pietariin Venäjän väliaikaiselle hallitukselle, matka katkesi Valkeasaaressa, koska Leninin johtamat bolševikit olivat tehneet Pietarissa vallankumouksen.
Lokakuun vallankumouksen johdosta eduskunnan puhemiehistö totesi, että väliaikaisen hallituksen kukistuttua Suomeen oli syntynyt hallitsijaton olotila. Korkeinta valtiovaltaa käyttämään päätettiin väliaikaisesti perustaa kolmen henkilön muodostama valtionhoitajakunta. Eduskunta hyväksyi 9. marraskuuta ehdotuksen, mutta valtionhoitajakunnan valinta siirtyi sosiaalidemokraattien ja maalaisliittolaisten vastustuksen vuoksi. 15. marraskuuta 1917 eduskunta julistautui korkeimman valtiovallan haltijaksi. Ministerivaltiosihteeri menetti virallisen valtiollisen asemansa eduskunnan päätösten seurauksena. Enckellistä tuli Suomen asioiden hoitaja Pietarissa.
Eduskunta nimitti P. E. Svinhufvudin senaatin talousosaston varapuheenjohtajaksi marraskuun 27. päivänä ja hyväksyi Svinhufvudin esittämän senaattorilistan. Svinhufvud halusi määritellä senaatin talousosaston toimivallan mahdollisimman vahvaksi suhteessa eduskuntaan. Uusi senaatti aloitti välittömästi itsenäisyysjulistuksen valmistelun. Päätöksen itsenäisyysjulistuksesta se teki joulukuun 4. päivänä pitämässään istunnossa. Heti itsenäisyysjulistuksen jälkeen senaatti antoi Edvard Hjeltille virallisen aseman toimia Suomen edustajana Saksassa.