stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jakobiittikapinat

Godfrey Knellerin maalaama muotokuva Englannin Jaakko II:sta.
Jakobiittikapinat olivat vuosien 1688 ja 1746 välillä Britanniassa ja Irlannissa käytyjä sotia ja kapinoita. Niissä jakobiitit yrittivät palauttaa Jaakko II:n ja myöhemmin hänen Stuart-sukuiset jälkeläisensä Englannin valtaistuimelle sen jälkeen, kun Englannin parlamentti oli syrjäyttänyt hänet mainion vallankumouksen yhteydessä.[lähde? ]
Taisteluissa oli ensisijaisesti kyse hallitsijasuvusta, mutta siihen liittyi myös uskontoa koskevia puolia, sillä jakobiittien Stuart-jälkeläiset olivat katolilaisia. Monet katolilaiset toivoivat, että jos valtaistuimelle saataisiin palautetuksi katolinen monarkki, Britannian uskontopolitiikassa tapahtuisi suuria muutoksia.[lähde? ]
Kun Englannin Jaakko II syrjäytettiin, valtaan nousi hänen tyttärensä Maria II yhdessä hollantilaissyntyisen puolisonsa Vilhelm III Oranialaisen kanssa.[lähde? ]
Suurimmat kapinat olivat vuosien 1715–1716 kapina ja vuosien 1745–1746 kapina. Viimeistä jakobiittikapinaa, josta käytetään myös nimitystä  "the Forty-Five", johti Charles Edward Stuart eli "Bonnie Prince Charles". Hän kärsi tappion Cullodenin taistelussa 1746, mutta hänen onnistui paeta ulkomaille, eikä hän sen jälkeen enää ryhtynyt kapinayrityksiin. Näin myös hiipuivat realistiset toiveet Stuart-sukuisen hallitsijan saamisesta valtaistuimelle. Englantilaisten myöhemmät rangaistukset tekivät samalla lopun skottien taisteluista Englannin kruunua vastaan. Englantilaiset yrittivät jopa hävittää klaanijärjestelmä ja kielsivät tartaanikankaan ja kilttien käytön.[lähde? ]
Jakobiittikapina (1715–1716)

Jakobiittikapina (1715–1716) pyrki nostamaan valtaan James Stuartin pääasiassa skotlantilaisten jakobiittien tuella.
Kapinaa valmisteli Britannian maaperällä John Erskine, Marin jaarli. Erskine oli vannonut uskollisuutta Yrjö I:lle ja noussut ulkoministeriksi, mutta hänen stuartilaiset sympatiansa paljastuivat, ja hän menetti virkansa. Hän palasi Skotlantiin sukunsa maille Braemariin, kutsui klaanien päälliköt metsästysretkelle ja kertoi siirtyneensä avoimesti Stuartien tukijaksi. Skotlantilaiset lähtivät hyvin mukaan, mutta Walesissa ja Devonissa hallitus esti kapinaan yhtymisen, eikä Pohjois-Englannissa saatu toivottua tukea.
Laiva toi James Stuartin Ranskasta Peterheadiin, mutta hänkään ei kyennyt valamaan intoa taistelijoihin. Hän piti vähän aikaa hovia Sconessa Pertshiressä, ja palasi Ranskaan vieden Erskinen mukanaan 4. helmikuuta 1716.
Toinen jakobiittikapina tapahtui vuonna 1745.
James Foley

James Foley voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
James Foley (s. 1953), yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja
James Foley (1973–2014), yhdysvaltalainen toimittaja, kuvaaja ja henkirikoksen uhri.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”James Foley”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Jaakko Saariaho

Jaakko Saariaho (24. toukokuuta 1877 Tyrnävä – 25. maaliskuuta 1951 Saloinen) oli suomalainen poliitikko ja kansanedustaja Oulun läänin eteläisestä vaalipiiristä.
Jaakko Saariaho valmistui vuonna 1904 kansakoulunopettajaksi Kajaanin seminaarista. Hän asui ja työskenteli aluksi kirjakauppiaana Puolangalla, kunnes muutti Saloisiin, jossa toimi kansakoulunopettajana vuosina 1912–1944. Hän oli pitkään mukana Saloisten kunnallispolitiikassa ja luottamustoimissa. Kunnanvaltuuston puheenjohtajana hän oli vuosina 1922–1925, 1926–1931 ja 1936–1939. Hän toimi myös Saloisten suojeluskunnan päällikkönä sisällissodan aikana. Nuorsuomalaisen Puolueen kansanedustajana Saariaho oli 11. helmikuuta 1913 – 1. helmikuuta 1914. Hän nousi edustajaksi varasijalta. Myöhemmin Saariaho kuului kokoomukseen.
James Foley (toimittaja)

James Wright ”Jim” Foley (18. lokakuuta 1973 – 19. elokuuta 2014) oli yhdysvaltalainen toimittaja ja kuvaaja, joka toimi uutiskirjeenvaihtajana Syyrian sisällissodassa. Hänet kaapattiin 22. marraskuuta 2012 luoteis-Syyriassa ja mestattiin elokuussa 2014 vastauksena Yhdysvaltojen ilmaiskuihin 2014 Irakin maaperällä. Isis otti vastuun Foleyn surmaamisesta. Foleyn surmannut ”Jihadi-John” tunnistettiin Kuwaitista kuusivuotiaana perheineen Englantiin muuttaneeksi Mohammed Emwaziksi.
James Floyd

James Floyd voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
James Floyd, brittiläinen näyttelijä
James C. Floyd, brittiläis-kanadalainen ilmailuinsinööri
James John Floyd, yhdysvaltalainen uudisraivaaja
James H. Floyd, yhdysvaltalainen poliitikko
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”James Floyd”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Punaimubarbi

| Punaimubarbi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Heimo::  Särjet Cyprinidae
Alaheimo::  Labeoninae
Suku::  Imubarbit Garra
Laji::  rufa
Kaksiosainen nimi
 Garra rufa  (Heckel, 1843) 
Katso myös
   Punaimubarbi Wikispeciesissä   Punaimubarbi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punaimubarbi eli rusoimubarbi (Garra rufa) on Lähi-idän virtaavista vesistöistä kotoisin oleva, karppikaloihin kuuluva pienikokoinen jokikala, joka on tavattu muun muassa Jordan-, Orontes-, Eufrat- ja Tigris-joista hyvin lämpimissä oloissa, jopa yli 40 celsiusasteessa. Sen luontaista ravintoa ovat muun muassa levät ja plankton.
Kalaterapia

Lajia on käytetty muun muassa Turkissa, Kiinassa ja Japanissa jalkojen hoitoon. Tämä kala, jolta puuttuvat luontaisesti hampaat, näykkii hoidettavan jaloista ravinnokseen kuollutta orvaskettä, ja hoito koetaan virkistäväksi. Kalan nimi onkin englanniksi Doctor Fish. Hoitotapa on levinnyt, ja sitä toteutetaan myös joissakin Suomen kylpylöissä.
Aiheesta muualla

ITIS: Garra rufa  (englanniksi)
Punaimubarbeja nyppimässä kättä
Jaguaari (täsmennyssivu)

Jaguaari voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
jaguaari, suuri Etelä-Amerikassa elävä kissaeläin
Jyväskylän seudun Jaguaarit, amerikkalaisen jalkapallon seura
Porvoon Tarmo

| Porvoon Tarmo  |
| --- | --- |

Koko nimi:  Porvoon Tarmo
Perustettu:  1950
Kaupunki:  Porvoo
Kotiareena:  Kokonhalli
Sarja:  Koripallon I-divisioona
SM-kausia:  10
Päävalmentaja:   Esa Mäki-Tulokas
Kapteeni:   Nigel Moore
Kultaa:  0
Hopeaa:  0
Pronssia:  0
Infobox OKNimi-testi OK: 
Porvoon Tarmo on suomalainen urheiluseura, joka perustettiin 28. syyskuuta 1950. Ensimmäiset vuosikymmenensä se toimi yleisseurana, lajeinaan yleisurheilu, hiihto, lentopallo, pesäpallo, jalkapallo ja koripallo, mutta vuosina 1957–1959 se toimi lentopalloon, koripalloon ja pesäpalloon erikoistuneena palloiluseurana.
Porvoon Tarmolla on paljon koripalloilioille junioritoimintaa aktiivisesti, tarmo järjestää jokavuotisen Ensto-turnauksen aina keväisin ja pienille koripalloilioille Uusimaa-turnauksia muutaman kerran vuodessa. Tarmolla on myös paljon juniorijoukkueita ja niissä on paljon aktiivisia pelaajia. Joukkueita ovat mikro- ja minitytöt ja -pojat, c-tytöt ja -pojat, b-tytöt ja -pojat ja a-tytöt ja -pojat.
Tarmo nousi koripalloilun miesten SM-sarjaan ensimmäistä kertaa vuonna 1978, ja vuodesta 1980 lähtien seura on erikoistunut koripalloiluun. Lentopalloilu siirtyi tällöin Porvoon NMKY:lle ja pesäpalloilu Porvoon Kumurille.
Vuosina 1980–2002 Tarmo pelasi koripalloa I-divisioonassa, jossa sille on kertynyt 21 pelikautta ja 507 ottelua, mikä on enemmän kuin millään muulla seuralla Suomessa. Keväällä 2002 Tarmo nousi takaisin SM-sarjaan.
Kausiksi 2009–2010 huonomman menestyksen takia Porvoon Tarmo putosi SM-tasosta 1-divisioonaan, mutta voitti melkein jokaisen ottelun ja pääsi takaisin SM-sarjaan kaudeksi 2010–2011. Kaudella 2010–2011 Tarmo voitti vain 6 ottelua ja putosi 1-divisioonaan. Erikoista tässä kaudessa oli se, että Tarmo hävisi todella monta ottelua alle 5 pisteen erotuksella.
Täynnä Tarmoa on Oskari Pastilan ohjaama dokumentti Porvoon Tarmon kaudesta 2006–2007.
Sijoitukset SM-sarjassa

2002–03 10. sija
2003–04 10. sija
2004–05 4. sija
2005–06 11. sija
2006-07 8.sija
2007-08 7.sija
2008-09 12.sija
2010-11 12.sija
Henkilökohtaiset palkinnot

Korisliigan vuoden tulokas
Roni Leimu – 2004
Korisliigan paras kuudes pelaaja
Ville-Pertti Lind – 2005
Aiheesta muualla

Tarmon kotisivu
Pihlajaveden erämaakirkko

| Pihlajaveden erämaakirkko |
| --- | --- |
 Pihlajaveden erämaakirkko
Sijainti:  Erämaakirkontie 100, Pihlajavesi, Keuruu
Koordinaatit:  62°21′48″N, 024°21′30″E
Seurakunta:  Keuruun seurakunta
Rakentamisvuosi:  1780–1782
Suunnittelija:  Matti Pärnä-Åkerblom
Materiaali:  puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pihlajaveden erämaakirkko (eli vanha kirkko) on Keuruun Pihlajavedellä sijaitseva vuosina 1780–1782 rakennettu puukirkko. Kirkon on suunnitellut tunnettu kirkonrakentaja Matti Pärnä-Åkerblom. Kirkko on muodoltaan pitkäkirkko, jota on muovattu jonkin verran ristikirkon kaltaiseksi. Kirkon länsipäässä on tapulimainen torni, jonka huipulla olevaan viiriin on kirjattu vuosiluku 1780. Kirkko ei ole täysin alkuperäisessä asussaan, koska osa alkuperäisistä rakenteista käytettiin 1870-luvulla rakennettuun uuteen kirkkoon. Seinät ja ulkokatto jätettiin kuitenkin paikoilleen ja kirkko entisöitiin nykyiseen asuunsa 1930-luvulla.
Kirkossa järjestetään kesäisin jumalanpalveluksia ja konsertteja. Kirkko on myös suosittu vihkikirkkona. Talviaikaan kirkko on käytössä vain poikkeustapauksissa.
Kirkon perustaminen

Kirkon rakentamista esittivät seurakunnalle vuonna 1778 kymmenen taloa ja neljä torppaa, jotka vetosivat pitkään kirkkomatkaan. Lupaa kirkon rakentamiselle ei myönnetty, mutta saarnahuone saatiin rakentaa. Emäseurakunta ei suostunut rahoittamaan kirkon rakentamista, vaan seurakuntalaiset myivät viljaa ja tervaa varojen keräämiseksi.
Historiaa

Kirkkoherra Abraham Indrenius nuorempi antoi 1782 tuomiokapitulille selityksen saarnahuoneen valmistumisesta. Pyytämiensä lisätietojen jälkeen kapituli tuli siihen tulokseen, että rakennus on pikemminkin kirkko kuin saarnahuone ja antoi Indreniukselle huomautuksen. Tuomiokapituli kanteli asiasta Vaasan läänin maaherralle Krabbelle, jotta muuallakin esiintynyt vastaava omavaltaisuus saataisiin loppumaan. Vaikka kirkkoa ei ollut vihitty, sitä käytettiin kuitenkin vuoteen 1787 asti, jolloin vihkiminen jumalanpalveluspaikaksi lopulta toimitettiin ja pihlajavetiset saivat oman kirkon. 1820-luvulle asti Pihlajavedellä ei ollut omaa pappia, vaan Keuruun papit kävivät pitäjässä joka kolmas tai neljäs pyhä. Ensimmäinen Pihlajaveden oma pappi oli kappalainen Anders Johan Gummerus.
Kirkkoa ympäröivän kiviaidan reunustama hautausmaa vihittiin käyttöön ennen kirkon vihkimistä vuonna 1785. Hautausmaa oli 1830-luvulla hautausmaan tarkastajien mielestä niin ahdas, vesipohjainen ja kivinen, että haudata voitiin vain kirkon toiselle puolelle noin kahden kyynärän eli 119 senttimetrin syvyyteen. Hautausmaa oli kuitenkin pääasiallisesti käytössä 1870-luvulle asti. Viimeisimmät haudat ovat 1900-luvun alusta. Kirkon ympärille on haudattu runsaasti punatautiin ja nälkään kuolleita. Kymmeniä vanhoja puuristejä on kerätty talteen kirkon sivueteiseen, ja Keski-Suomen museo on ne kuvannut.
Kirkon rakentamisen aikana yksi rakennusmiehistä menetti henkensä pudottuaan kirkon katolta. Hänet tiettävästi haudattiin putoamispaikalle pääoven eteen, portin oikealle puolelle. Kerrotaan siunauksen toimittaneen papin vakuuttaneen, ettei hautakumpu tulisi koskaan laskeman – se on jäljellä vieläkin, osittain käytävällä.
Kirkon seinässä on nähtävissä penkissä istuneen kirkkokansan hahmoja. Varmaa selitystä hahmojen synnylle ei ole, mutta niiden on arveltu syntyneen seinään nojaamisesta.
Paikallinen nuoriso rikkoi heinäkuussa 2018 kirkon vaivaisukon yrittäessään saada sen sisällä olevat rahat.
Kirjallisuutta

Knapas, Marja-Terttu: Keuruun ja Pihlajaveden kirkot.  (Suomen kirkot. 21)  Helsinki:  Museovirasto, 1998.  ISBN 951-616-035-2.
Kotiranta, Kari: Pihlajaveden kirkonrakentajia etsimässä.  Katajamäki:  Tiedetila, 2017.  ISBN 978-952-68654-2-3.
Taponen, Kirsi ja Viljakainen, Santeri: Pihlajaveden erämaakirkon tarinoita.  Keuruu:  Pihlajaveden kappeliseurakunta, 2011.  ISBN 978-952-92-8788-8.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pihlajaveden erämaakirkko Wikimedia Commonsissa
Pihlajaveden vanha kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Avoimen museon sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Pihlajaveden vanha erämaakirkko Keuruun kaupungin sivustolla
Pihlajaveden erämaakirkon alttari
J. H. Konttinen

| J>  H. Konttinen.Maatalousministeriön kansliapäällikkö |
| --- | --- |
 1938–1953  
Edeltäjä:  E. J. Castrén
Seuraaja:  Pauli Lehtosalo
Henkilötiedot
Koko nimi:  Juho Heikki Konttinen
Syntynyt: 23. toukokuuta 1886 Leppävirta
Kuollut: 5. tammikuuta 1961 (74 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  virkamies, kansliapäällikkö
Vanhemmat:  Olli Heikki Konttinen Vilhelmiina Immonen
Puoliso:   Lahja Lyyli Lundström (vih. 1912–17)  Anni Sara (vih. 1918–41)  Ellen Orvokki Järvinen (vih. 1942) 
Tiedot
Koulutus:  oikeustieteen kandidaatti (1911) lakitieteen lisensiaatti (1948)
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Juho Heikki Konttinen (23. toukokuuta 1886 Leppävirta – 5. tammikuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen lakitieteen lisensiaatti ja kansliapäällikkö.
Juho Konttisen vanhemmat olivat kauppias Olli Heikki Konttinen ja Vilhelmiina Immonen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1905 Kuopion yhteiskoulusta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1908, filosofian maisteriksi 1910, molempien oikeuksien kandidaatiksi 1911 ja lakitieteen lisensiaatiksi 1948. Konttinen sai varatuomarin arvon 1914. Hän teki opintomatkoja Saksaan, Itävaltaan ja Italiaan 1922, Ruotsiin 1930 ja 1947, Hollantiin 1933, Roomaan 1936, Sisiliaan ja Tripoliin 1938 ja Sveitsiin 1948.
Konttinen oli asianajajana Viipurissa 1915–1927 ja sen jälkeen maatalousministeriössä vanhempana hallitussihteerinä 1928–1932, hallitusneuvoksena vuodesta 1932 ja viimeksi kansliapäällikkönä ja yleisen osaston osastopäällikkönä 1938–1953.
Konttinen oli kansainvälisen raittiusjärjestön IOGT:n Suomen osaston sihteerinä vuodesta 1928, Akateemisen raittiusseuran puheenjohtajana vuodesta 1945 ja Raittiuden ystävien keskushallituksen varapuheenjohtajana vuodesta 1947. Hän oli maatalousministeriön edustajana Suomen FAO-toimikunnassa ja toimikunnan varapuheenjohtajana vuodesta 1948.
Juho Konttinen oli naimisissa 1912–1917 Lahja Lyyli Lundströmin (k. 1917) kanssa, 1918–1942 Anni Saran kanssa ja avioeron jälkeen vuodesta 1942 Ellen Orvokki Järvisen kanssa.
Julkaisuja

Muutamia sanoja kieltolain vastustajille: puhe. Tekijä, Viipuri 1926
Muutamia sanoja kieltolain vastustajille: puheita. Viipuri 1927
Puhe kaikille veljille ja sisarille. I.O.G.T. Suomen suurloosi, Vaasa 1930
Maatalouspula ja toimenpiteet sen torjumiseksi. Maatalousministeriön julkaisuja, n:o 15. Helsinki 1934
Maatalouspulan torjumistoimenpiteistä Suomessa Helsinki 1935
Maatalouspula Suomessa vuosina 1928–35 sekä toimenpiteitä ja tuloksia sen torjumisessa; kirj. K. T. Jutila, J. H. Konttinen. WSOY 1936, englanniksi nimellä The agricultural depression in Finland during the years 1928–1935: the measures employed for its alleviation and the results obtained.  	Publications of the Ministry of agriculture in Finland, n:o 18. Helsinki 1937
Measures for combating the agricultural depression in Finland. Helsinki 1936
Kansainvälinen raittiusliike IOGT Suomessa. IOGT Suomen raittiusveljestö r.y, Vaasa 1943
Maatalouslainsäädäntö; kirj. J. H. Konttinen, Veikko Pohjanpelto. Oy Suomen Kirja, Helsinki 1943
Italian 10. armeija

| 10>  armeija |
| --- | --- |

Valtio:   Italia
Puolustushaarat:  maavoimat
Osa joukkoa:  Regio Esercito
Sodat ja taistelut:  Pohjois-Afrikan sota toisessa maailmansodassa
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Francesco Guidi Mario Berti Italo Gariboldi (sijainen) Giuseppe Tellera (kaatui Beda Fommin taistelussa)
10. armeija oli Italian kuninkaallisen armeijan yhtymä, joka taisteli toisessa maailmansodassa Pohjois-Afrikan sodassa. Armeija oli ryhmitetty Libyan itäosiin ja sen esikunta oli Kyrenaikassa.
Toinen maailmansota

Italian julistettua sodan liittoutuneille 10. kesäkuuta 1940 armeijaan kuului viisi divisioonaa. Ranskan antautuessa sen vahvuutta nostettiin Tunisiasta siirretyillä joukoilla. Vahvuus nousi kymmeneen divisioonaan ennen 9. syyskuuta alkanutta Italian hyökkäystä Egyptiin.
Hyökkäykseen osallistui neljä divisioonaa sekä niin kutsuttu Malettin ryhmä, jotka neljässä päivässä etenivät noin 100 kilometriä. Hyökkäys pysäytettiin Sidi Barraniin, jonka jälkeen joukot kaivautuivat puolustukseen.
Liittoutuneiden aloitettua joulukuussa vastahyökkäyksen, jonka viiden ensimmäisen päivän aikana tuhottiin linnoitetut tukikohdat ja ajettiin armeija pakosalle. Beda Fommin taistelussa pääosa pakenevista joukoista saarrettiin 6.–7. helmikuuta 1941 ja lopulta tuhottiin.
Itävallan historia 1918–1945

Antiikin aika
Hallstattin kulttuuri
Noricum
Itävallan markkreivikunta
Babenberg
Privilegium Minus
Habsburgien valta vuoteen 1815
Habsburg-suku
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Itävallan arkkiherttuakunta
Habsburgien monarkia
Wienin kongressin jälkeen
Itävallan keisarikunta
Saksan liitto
Itävalta-Unkari
Ensimmäinen maailmansota
Sarajevon laukaukset
Ensimmäinen maailmansota
Sotien välinen aika
Saksalainen Itävalta
Ensimmäinen tasavalta
Austrofasismi
Anschluss
Toinen maailmansota
Saksan Ostmark
Toinen maailmansota
Sodan jälkeinen Itävalta
Miehitys
Toinen tasavalta
Itävallan historia vuoden 1918 jälkeen alkaa Itävalta-Unkarin jakamisesta ensimmäisen maailmansodan jälkeen kansallisvaltioihin. Itävallan saksalaisia jäi edustamaan Itävallan tasavalta. Muut kokonaan tai osaksi Itävalta-Unkarista syntyneet valtiot olivat Unkari, Tšekkoslovakia, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta ja Puola. Transilvania liittyi Romaniaan ja pieni alue luovutettiin Italialle.
Ensimmäinen tasavalta

Habsburgien valtakunnan purkaminen ei ollut ollut ympärysvaltojen tavoite. Venäjän keisarikunnan kaatuessa ne siirtyivät kuitenkin esittämään sodan demokratian ja vapauden taisteluna itsevaltiutta ja sortovaltaa vastaan. Tämä innosti etenkin maanpakolaisia tšekkien, slovakkien ja unkarilaisten edustajia, jotka leikittelivät Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilsonin esittämällä 14. pykälän ohjelmalla, etenkin kohdalla kansojen itsemääräämisoikeudesta. Itävalta-Unkari ei pystynyt esittämään mielekästä uudistusohjelmaa, joka olisi säilyttänyt monarkian. Puolivälissä vuotta 1918 ympärysvallat ryhtyivät tunnustamaan maanpakolaiskomiteoita ja tekivät suunnitelmat itsenäisestä Puolasta ja Tšekkoslovakiasta. Lokakuussa 1918, kun Itävalta-Unkarin hallitus esitti aselepoa, valtakunnan osat asetettiin kansallisten komiteoiden haltuun, mukaan lukien yhden, joka edusti itävallansaksalaisia.
Lokakuun 21. itävallansaksalaiset Itävallan parlamentin edustajat äänestivät muodostaakseen Itävallan valtion, joka koostuisi saksalaisten asuttamista piireistä. Kuun lopussa edustajat muodostivat väliaikaisen hallituksen. 3. marraskuuta keisarilliset edustajat allekirjoittivat aselevon, joka päätti virallisesti Itävalta-Unkarin osallistumisen ensimmäiseen maailmansotaan. 11. marraskuuta keisari Kaarle ilmoitti luopuvansa kaikista tehtävistä uudessa Itävallan valtiossa ja seuraavana päivänä väliaikainen hallitus julkaisi Saksalaisen Itävallan tasavallan (Republik Deutschösterreich) perustuslain.
Ensimmäinen tasavalta > Saksan paine kasvaa

Kesäkuussa 1934 Adolf Hitler ja Benito Mussolini tapasivat ensi kertaa. Mussolini puolusti tukeaan Engelbert Dollfussille ja Hitler kielsi kaikki aikomuksensa annektoida Itävalta, mutta teki selväksi haaveensa nähdä Itävalta Saksan vaikutuspiirissä. Itävallan natsit olivat radikaalimmalla linjalla. He suunnittelivat kaappaavansa hallituksen huippuvirkamiehet pakottaakseen nimittämään natsivaltaisen hallituksen.
Dollfussin hallitus sai tiedon suunnitelmasta ennen kaappauksen alkamista 25. heinäkuuta, mutta ei tehty riittäviä järjestelyjä estääkseen sen. Vaikka armeija ja Heimwehr pysyivät lojaaleina ja kaappaus epäonnistui, Dollfuss sai surmansa. Kansainvälinen tuomio kaappaukselle pakotti Hitlerin hillitsemään Itävallan natseja, mutta Itävallan liittäminen Saksaan jäi silti hänen tavoitteekseen.
Dollfussia seurasi Kurt von Schuschnigg, toinen Seipelin CSP:n suojatti. Schuschniggin selviytyminen riippui suoraan Italian tuesta itsenäiselle Itävallalle, mutta vuonna 1935 Mussolini oli jo hyväksymässä Hitlerin ja kehotti Schuschniggia tekemään samoin. Schuschnigg oli jo valmis myönnytyksiin Saksalle, jos Hitler ilmoittaisi selvästi tukevansa Itävallan itsenäisyyttä. Schuschnigg ei tajunnut laajuutta, jolla maltillisetkin nationalistit, joiden tukea hän tarvitsi, olivat yhteistyössä Hitlerin ja natsien kanssa. Saksassa 11. heinäkuuta 1936 allekirjoitetussa sopimuksessa Itävalta sai Saksalta takeettomia lupauksia itsenäisyydestä ja suvereniteetista, ja vastapainoksi Schuschnigg lupautui ottamaan hallitukseensa ”kansallisen opposition” jäseniä, jotka hänen tietämättään hakivat ohjeensa suoraan Berliinistä.
Vuoden 1936 sopimus edisti Saksan tavoitetta eristää Itävalta diplomaattisesti ja osoittaa muille Euroopan maille Saksan–Itävallan suhteet saksalaisen kansan sisäiseksi asiaksi. Ilman ulkopuolista tukea ja liittolaisia Schuschnigg myöntyi tapaamaan Hitlerin Berchtesgadenissa 12. helmikuuta 1938. Hitler uhkaili itävaltalaisia suoraan maan miehittämisellä, ja Schuschnigg hyväksyi listaa vaatimuksia, joiden tavoitteena oli vahvistaa Itävallan natsien poliittista asemaa. Vaikka kansallissosialistista puoluetta ei laillistettukaan, natsit ja heidän liittolaisensa astuivat avoimesti esiin.
Palattuaan Wieniin Schuschnigg ryhtyi salaiseen suunnitelmaan säilyttääkseen maat itsenäisenä. Järjestettäisiin kansanäänestys, jonka tarkoituksena oli taata ”vapaa ja saksalainen, riippumaton ja sosiaalinen, kristitty ja yhtenäinen Itävalta”. SDAP:in edustajat hyväksyivät kansanäänestyksen vastineeksi myönnytyksistä. Hitler tiesi, että Schuschniggin junailema voitto Itävallan itsenäisyyden puolesta olisi este Anschlussille ja symbolinen tappio natsi-Saksalle, joten hän ryhtyi toimiin sitä vastaan. Saksan armeija valmistautui valtaamaan maan 10. maaliskuuta ja natsien käskyläiset Itävallan hallituksessa vaativat kansanäänestyksen lykkäämistä. Schuschnigg myöntyi peruuttamaan sen ja jätti oman eronpyyntönsä. Tästä huolimatta Saksan armeija marssi 12. maaliskuuta Itävaltaan.