stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luoteisväylä
Historia > Tutkimusmatkoja 1800-luvulla

1800-luvun alkupuoliskolla osia Luoteisväylästä tutkittiin eri tutkimusryhmien voimin. Näitä ryhmiä johtivat muun muassa meriteitse John Ross, William Edward Parry ja James Clark Ross sekä maayhteyttä käyttäen John Franklin, George Back, Peter Warren Dease ja Thomas Simpson.
Vuonna 1845 kahden aluksen hyvinvarustautunut retkikunta johtajanaan Sir John Franklin yritti löytää luoteisväylän purjehdittavan reitin kulkemalla napajään peittämän Baffininlahden kautta Beaufortin merelle, jääden kuitenkin ahtojäiden puristuksiin ja lopulta jäiden saartamaksi useaksi vuodeksi. Kun tutkimusryhmä ei palannut, pelastusretkikunnat kartoittivat eksyneitä merimiehiä etsiessään valtamerten väliin jääneet Kanadan arktiset alueet löytäen useita mahdollisia reittejä. Myöhemmin Franklinin retkikunnasta on löytynyt jäänteitä, jotka paljastavat alusten saartumisen vuonna 1846 lähellä Kuningas Williamin saarta, noin puolimatkassa luoteisväylää. Franklin itse kuoli vuonna 1847. Muu retkikunta katosi ja kuoli vuonna 1848 hylättyään alukset ja yritettyään paeta olosuhteita etelään kelkoin. Vaikkakin 129:n hengen retkikunnan tuhon pääsyy onkin luultavasti ollut nälkiintyminen ja keripukki, muitakin teorioita on esitetty: retkikunta varustautui vuosia kestävään matkaan 8000 säilyketölkin kokoisella elintarvikevarastolla, ja vaikkakin säilykkeet ehkä olisivatkin pystyneet pitämään C-vitamiini- ja ravinnepitoisuutensa vuosikausia, tölkit oli kuitenkin suljettu lyijyjuotoksin ja arktisista haudoista Beecheynsaarelta vuonna 1981 löytyneistä, ikiroudan pakastamista kolmen merimiehen ruumiista onkin löydetty selvät vakavan lyijymyrkytyksen merkit.
Franklinin retkikuntaa etsiessään Robert McCluren johtama ryhmä haravoi luoteisväylän aluetta lännestä itään vuosina 1850–1854, osin meritse ja osin reellä. Myös McCluren laiva jäi jäihin kolmeksi talveksi lähellä Banksinsaarta, Kreivi Melvillen salmen lähellä. Viimein McClure ja hänen nälkiintymisen partaalla oleva ryhmänsä löydettiin, kun reellä kulkenut Edward Belcherin tutkimusryhmän osa löysi heidät ja toi heidät aluksilleen, jotka olivat tulleet salmeen idästä.
Historia > Luoteisväylän löytyminen

Luoteisväylä säilyi valloittamattomana vuoteen 1906, jolloin norjalainen seikkailija ja napatutkija Roald Amundsen löysi kuljettavan reitin. Amundsen oli lähtenyt Norjasta häthätää paetakseen tutkimusaluksensa, 47-tonnisen sillinpyyntialus Gjøan oston rahoittaneita velkojia, ja päätti kolmen vuoden tutkimusmatkansa Eaglen kaupunkiin, Alaskassa, lähettäen sähkeen ilmoittaen retkensä onnistumisesta. Amundsenin löytämä reitti ei ollut kaupallisesti käytännöllinen; sen lisäksi että sen kulkeminen vei runsaasti aikaa, osa reitistä oli erittäin matalaa. Amundsenin käyttämä reitti kulki Baffininlahdesta Lancasterin-, Barrowin-, Peelin-, Franklinin-, Rossin-, Simpsonin-, Victorian-, Deasen-, Coronation-, Dolphinin- ja Union-salmien kautta.
Myöhemminkään Luoteisväylän läpi eivät vuosikymmeniin purjehtineet kuin muutamat harvat tutkimusretkikunnat. Ensimmäinen reitin läpi kulkenut kauppalaiva oli yhdysvaltalainen öljytankkeri Manhattan vuonna 1969. Ensimmäisenä matkustajalaivana sen läpi kulki M/S Explorer vuonna 1984 ja uudestaan 1988.
Luoteisväylien merialue

Kansainvälinen hydrografinen järjestö (IHO) määritteli Luoteisväylien merialueelle rajat (1953).
Ilmastonmuutoksen vaikutukset ja kaupallinen merenkulku

Luoteisväylän merialueen läpi johtava väylä on loppukesäisin kasvavasti jäätön. Kuva 1: 9. elokuuta 2013.
Kuva 2: 9. elokuuta 2016.
Syyskuussa 2007 julkaistujen Euroopan avaruusjärjestön tutkimusten mukaan Luoteisväylä on muuttunut jään sulamisen ansiosta täysin purjehduskelpoiseksi. Säätilanteista riippuen väylää pystytään käyttämään noin kaksi kuukautta vuodessa.
Ensimmäinen luoteisväylää pitkin kulkenut rahtialus oli tanskalainen Panaman lipun alla purjehtiva Nordic Orion, joka syys–lokakuussa 2013 kuljetti hiililastin Kanadan Vancouverista Porin Tahkoluodon satamaan. Alus lähti matkalleen 6. syyskuuta ja saapui perille 10. lokakuuta. Matka luoteisväylän kautta oli noin 2 000 kilometriä lyhyempi kuin normaali reitti Panaman kanavan kautta. Polttoainekuluissa 225 metriä pitkä alus säästi noin 60 000 euroa. Lisäksi Nordic Orion pystyi ottamaan 25 % enemmän lastia kuin alhaisemman kulkusyvyyden omaavan Panaman kanavan kautta kulkiessaan.
Luoteisväylän avaaminen kaupalliselle liikenteelle on herättänyt myös runsaasti kritiikkiä. Muun muassa norjalainen ympäristöjärjestö Bellona sekä Kanadan viranomaiset pitävät väylällä liikennöintiä erittäin riskialttiina. Luoteisväylän reitti on osittain erittäin matala ja lisäksi alueella on runsaasti jäävuoria. Myös jäävahvistetut alukset, kuten M/S Explorer vuonna 2007, ovat uponneet törmättyään jäävuoreen. Kanadan viranomaisten mukaan maan pelastus- ja öljyntorjuntavalmiudet arktisilla vesillä ovat huonot, esimerkiksi pelastushelikoptereiden matka luoteisväylän reitille kestää yli vuorokauden. Väylän varrella ei myöskään ole yhtään satamaa, jonne alukset voisivat hakeutua mahdollisten teknisten ongelmien tai alueella raivoavien myrskyjen vuoksi.
Lokakuussa 2013 Brysselissä järjestetyssä arktisen alueen konferenssissa useat asiantuntijat pitivät luoteisväylää merkityksettömänä laajamittaiselle rahtiliikenteelle. Muun muassa kanadalaisen kaivosyhtiön johtajan mukaan väylä on liian matala suurille irtolastialuksille. Luoteisväylä on pääosin vain noin 15 metrin syvyinen, kun esimerkiksi Baffininsaarelta rautamalmia louhivan Baffinland Iron Mines Inc:n kuljetuksiinsa käyttämät alukset vaativat 19 metrin kulkusyvyyden. Myöskään konferenssiin osallistunut Göteborgin yliopiston arktisiin alueisiin perehtynyt tutkija ei pitänyt todennäköisenä, että Luoteisväylästä muodostuisi merkittävää laivareittiä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
International straits of the world: Northwest passage Donat Pharand, University of Ottawa (englanniksi)
Arctic 100 -tutkimusmatka kulkee läpi Luoteisväylän (4.7.2017) (Arkistoitu – Internet Archive) (suomifinland100.fi)
Ja blogi Arctic100 -tutkimuspurjehdukselta 7/2017 (via facebook.com)
Luoteisväylä (1874), John Everett Millais'n maalaus esittää brittien turhautumista luoteisväylän valloittamisen epäonnistumiseen
Lännen lokari

Lännen lokari on amerikansuomalaisen Hiski Salomaan (oik. Hiskias Möttö) tunnetuimpia kappaleita. Laulu on hänen säveltämänsä ja sanoittamansa. Salomaa levytti sen 1. kesäkuuta 1930. Ilmestymisensä aikaan se ei ollut kovin tunnettu, mutta nousi suosioon sodan aikana Aunuksen Radiossa ja sen jälkeen rauhan aikana Metsäradiossa. Myös Tapio Rautavaara muisteli löytäneensä "Lännen lokarin" Suomen Aseveljien Liiton levyvarastosta sodan aikana ja soittaneensa sitä Maaselän Radiossa, jossa hän toimi kuuluttajana.  Columbia Recordsin alkuperäislevytyksellä (Columbia 3158 F) harmonikkaa soittaa Willy Larsen.
"Lännen lokari" on unelmanomainen kuvaus suureen maailmaan saapuneen siirtolaisen elämästä, eikä siinä juuri kuvata siirtolaisten arkea eikä varsinkaan sen raskautta, kuten monissa muissa Salomaan ralleissa. Pikemminkin esiin tulee suomalaisen sisun olemus: laulaja vakuuttaa, että ahkera ja työteliäs suomalainen pärjää vaikka missä, ja lopuksi hän saa aherruksestaan palkkion.
Nimi lokari on amerikansuomessa metsuria tai metsätyömiestä tarkoittava sana. Alkuperäinen sana on englannin logger. Kappaleen sanoituksessa käytetään useita amerikansuomeksi eli ”fingliskaksi” vääntyneitä sanoja:
»Täss on lokari nyt lännen risukosta
Olen kulkenu vaikka missä
Olen käynynnä Piuttissa Lousissa
Ratulaatissa Miiamissa»
"Piutti" ja "Retulaatsi" (Ratulaati) tarkoittavat Montanan osavaltiossa sijaitsevia Butten ja Red Lodgen kaivoskaupunkeja. Salomaa itse ei ammatiltaan ollut metsätyömies vaan räätäli.
Toisin kuin on usein luultu, Hiski Salomaa ei "Lännen lokarissa" laula omasta elämästään. Laulussa ei myöskään kerrota vain yhden metsätyömiehen kokemuksista, vaan kyseessä on laajempi viitekehys. Kiertelevät lännen metsätyöläiset olivat varsinkin 1930-luvun alun lamavuosien aikana tunnettuja kautta maan, ja laulussa Salomaa tekee tiettäväksi koko ilmiön laajuuden. Tämän osoittavat ensimmäisen säkeistön loppusäkeet "kaikkialla hulivilityttäret muistaa lännen lokareita", vaikka laulussa heitä edustaa yksi henkilö. Laulun lopussa maailmanmies ja lokari asettuu aloilleen, ja viimeisissä säkeissä Salomaa julistaa hänelle tärkeää rauhan ja vapauden sanomaa. Juuri vapaus oli paremman toimeentulon ohella aikoinaan ollut tärkein syy Salomaan lähdölle Venäjän keisarikunnan alaisena olleesta Suomesta Yhdysvaltoihin toisen sortokauden aikana.
Salomaa sai sysäyksen laulun tekemiseen tavattuaan ”Iistin Iikan”, oikealta nimeltään Iikka Niemen, joka mainitaan laulun kolmannessa säkeistössä. Iikka Niemi oli muuttanut Sievistä Keski-Pohjanmaalta Amerikkaan 1900-luvun alussa, työskenteli metsätyömailla, laivoilla ja kullankaivajana ja palasi kotimaahan 1930-luvun alussa melko varakkaana miehenä. Salomaa ja Niemi tapasivat ilmeisesti kapakassa, ja paikalla oli myös kolmas suomalainen, Amerikkaa kierrellyt merimies. Niemen ja kolmannen henkilön kesken syntyi kiistaa siitä, kumpi oli nähnyt enemmän Amerikkaa ja maailmaa, ja Niemi jäi alakynteen, koska hän ei ollut käynyt Filippiineillä. Tästä sanaharkasta Salomaa sai lauluunsa paikannimet.
Lännen lokari ja Hella Wuolijoki

Yleisradion pääjohtaja Hella Wuolijoki rikkoi 1940-luvun lopulla toimittajien nähden Salomaan Lännen lokari -levyn, koska hän vihasi laulua. Wuolijoen mukaan Yleisradion arkistosta hävitettiin myös useampi levy. Anekdoottina kerrotaan, että laulua taajaan Metsäradiossa soittanut Pekka Tiilikainen olisi ottanut esiin uuden levyn ja todennut, että näitähän riittää.
Niilo Tarvajärvi kutsui vuonna 1951 Wuolijoen vieraakseen Yleisradion 25-vuotisjuhlaan Tervetuloa aamukahville -ohjelmaansa, joka lähetettiin Helsingin Pikku-Messuhallista. Tarvajärven annettua Wuolijoelle vasaran ja Lännen lokari -levyn tämä oli rikkonut sen säpäleiksi toivoen, ettei sitä enää ikinä hankittaisi Yleisradioon. Tarvajärvi totesi tämän jälkeen Tiilikaisen pyytäneen sanomaan, että Wuolijoen juuri rikkoma levy ei todellisuudessa ollutkaan Lännen lokari.
Muita levyttäjiä

Teijo Joutsela ja Humppa-Veikot (1961)
Vostok All Stars (1962)
Savages (1963)
Pertti Lumirae (1968)
Aarno Raninen (1969)
Jaakko Salo (1970)
Veli-Matti Järvenpää
Veikko Ahvenainen (1972)
Lasse Kuusela (1976)
Adventures (1981)
Erkki Ertama (1982)
Raggars (1985)
Kai Hyttinen (1987)
Koinurit (1990)
Juice Leskinen (1991)
Iin Laulupelimannit (1993)
Tuomas Iso-Ahola (tenavatähti, 1993)
Jope Ruonansuu (levyllä Elvis-osasto, 1992, parodia kappaleesta nimellä "Pulkkisen Jorma" ja levyllä Veljekset kuin kyljykset, 2012, parodia kappaleesta nimellä "Lännen Sukari")
Mukutus (1994)
Jermut (1998)
Mika Sundqvist kokoelmalevyllä 20 parasta vuotta (2001)
YUP (esitti kappaleen livenä Lutakossa 2001, julkaistiin DVD:llä 2004)
Kalle Kalima (2014)
Paleface & Laulava Unioni (2019)
Länsiranta (Kuortane)

| Länsiranta |
| --- | --- |
 Valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin kuuluvia pohjalaistaloja Kuortaneen Länsirannalla.
 Länsiranta
 Koordinaatit: 62°48.528′N, 23°26.491′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaa
Kunta:  Kuortane
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Länsiranta on Kuortaneen kylä ja sijaitsee kunnan länsiosassa Kuortaneenjärven länsirannalla rajoittuen pohjoisessa Salmen kylään, idässä Kuortaneenjärveen, etelässä Mäyryn kylään ja lännessä Nurmon ja Lapuan rajaan. Kylä on muodoltaan pitkänomainen sijoittuen kylää halkovan Länsirannantien ympärille. Kylän pituus Länsirannantietä pitkin on noin 7 kilometriä, asutusalueen pinta-ala noin 600 hehtaaria ja koko kylän pinta-ala metsä mukaan lukien noin 5 000 hehtaaria.
Länsiranta kuuluu yhdessä Kuhajärven ja Lapuanjokirantojen ohella Kuortaneenjärven valtakunnallisesti arvokkaaseen maisema-alueeseen. Länsirannan pohjalaistalot kuuluvat yhdessä Kuortaneen Ruismäen talojen kanssa Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Länsirannalla sijaitsee Kuortaneen ainoa malmikaivos, niin kutsuttu Ruukin runni, joka perustettiin vuonna 1724.
Kirjallisuutta

Hämäläinen, Paula (toim.): Pihasta pihaan : Kuortaneen Länsirannan kyläkirja. Mäyry: Länsirantaaset, 2008. ISBN 978-952-92-4696-0.
Länsirintamalta ei mitään uutta

Saksankielisen alkuteoksen kansi.
Länsirintamalta ei mitään uutta (saks. Im Westen nichts Neues) on Erich Maria Remarquen kirjoittama ensimmäiseen maailmansotaan sijoittuva romaani. Kirja ilmestyi Saksassa vuonna 1929. Se oli hyvin suosittu, ja sitä myytiin ensimmäisen puolentoista vuoden aikana 2,5 miljoonaa kappaletta 25 eri kielellä. Aikojen kuluessa kirja on käännetty 32 kielelle, ja sitä on myyty yli kahdeksan miljoonaa kappaletta. Remarque muutti 1931, jo ennen kansallissosialistien valtaannousua, ensin Sveitsiin ja sitten Ranskaan ja myöhemmin vielä Yhdysvaltoihin, ja menetti myös Saksan kansalaisuuden 1938. Kansallissosialistit eivät hyväksyneet pasifistiseksi katsomaansa teosta, vaan teos päätyi 1933 kirjaroviolle, koska se oli ”kirjallinen petos suursodassa sotineita kohtaan”.
Kirja perustuu osittain Remarquen omiin kokemuksiin, kun hän osallistui sodan viimeisiin vuosiin Saksan armeijassa. Kirjan päähenkilöitä ovat 18-vuotiaina sotaan joutuneet Paul Bäumer, Leer, Albert, Müller, Kemmerich, Haie ja Tjaden, joiden vanhempi isähahmo on suutari Katczinsky. Kirjassa kuvataan tarkoituksettomia hyökkäyksiä ja rintamaelämän kurjaa arkea. Aluksi kuvataan koulutusvaihetta, jossa heitä kouluttaa simputtava korpraali. Kirjassa kritisoidaan myös poikien keskikouluopettajaa, joka innostaa sotaan tietämättä kuitenkaan, mitä se on, ja sitä kautta tuomitaan epäsuorasti myös kulttuuriin sisältyvät sotaisat asenteet. Teoksen paatoksellinen loppupuoli kumpuaa rintamalla haavoittuneen Remarquen vakaumuksesta, ettei sota anna ihmiselle mitään, mutta voi viedä häneltä kaiken.
Teos toimi vastavetona Ernst Jüngerin sotaa ihannoivalle teokselle Teräsmyrskyssä (1920), joka puolestaan oli ollut Henri Barbussen sotaromaanin Tuli (1916) antiteesi.
Sanonta ”länsirintamalta ei mitään uutta” sai alkunsa ensimmäisen maailmansodan aikana. Lausahdusta käytettiin ilmaisemaan Saksan ja Ranskan rintamalinjojen muuttumattomuuta. Kumpikin rintamalinja pysyi paikoillaan, vaikkakin järjettömiä hyökkäyksiä riitti. Uudet aseet, etenkin konekiväärit tuhosivat hyökkääjän joukot tehokkaasti, mikä esti etenemisen mihinkään suuntaan.
Armas Hämäläisen suomennos ilmestyi Kustannusosakeyhtiö Kirjan kustantamana vuonna 1930.
Kirjasta on tehty kolme elokuvaa: Lewis Milestone ohjasi Oscar-palkitun version vuonna 1930; Delbert Mann ohjasi televisioelokuvan vuonna 1979; ja Edward Berger ohjasi elokuvan vuonna 2022.
Aiheesta muualla

Gasangriff, Granaten und Gräueltaten. Vor 80 Jahren erschien der Roman "Im Westen nichts Neues" (saksaksi)
Eha Lättemäe

| Eha Lättemäe> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. lokakuuta 1922 Viljandi, Viro
Kuollut: 14. marraskuuta 2012 (90 vuotta)
Kansalaisuus:  Viro
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: viro
Tuotannon kieli: viro, suomi
Esikoisteos:  Oma sammude varjust
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Eha Lättemäe (2. lokakuuta 1922 Viljandi, Viro – 14. marraskuuta 2012) oli virolainen runoilija. Hänen esikoiskokoelmansa Oma sammude varjust ilmestyi 1968. Lättemäe on kääntänyt kirjallisuutta virosta suomeen ja suomesta viroon.
Lättemäen vanhemmat olivat opettajia. Hän kirjoitti ensimmäisen – vapaamittaisen – runonsa kahdeksanvuotiaana. Hän valmistui Tarton yliopistosta 1948 historia pääaineena. Isä oli määritelty "kansan viholliseksi", joten Lättemäe ei saanut työtä historioitsijana, ja hän joutui elämään kulttuurisessa eristyksessä. Hän oppi suomea kuuntelemalla Suomen Yleisradion ohjelmia ja alkoi kirjoittaa suomeksi.
Lättemäe sai vuonna 2008 Juhan Liivin runopalkinnon.
Suomenkieliset teokset

Uskon aurinkoon: runoja 1958–1968. Petroskoi: Karjala-kustantamo, 1969
Elulugu. Tallinn: Eesti raamat, 1981. (viron- ja suomenkielisiä tekstejä)
Poimin marjoja sinisestä metsästä: runoja. Petroskoi: Karjala, 1975
Iltakävelyllä – Õhtune jalutuskäik. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2003. ISBN 9985-811-97-6 (runoja suomesta viroksi)
Minun maani: Neuvosto-Karjalan suomenkielistä runoutta vuosilta 1941–1979. Petroskoi: Karjala-kustantamo, 1980
Läiskäkoit

| Läiskäkoit |
| --- | --- |
 Isotammiläiskäkoi (Tischeria ekebladella)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Läiskäkoimaiset Tischerioidea
Heimo::  Läiskäkoit Tischeriidae  Spuler, 1898
Suvut
 Astrotischeria  Coptotriche  Tischeria 
Katso myös
   Läiskäkoit Wikispeciesissä   Läiskäkoit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Läiskäkoit (Tischeriidae) on alkeelliseen Monotrysia-ryhmään kuuluva pieni perhosheimo ja läiskäkoimaisten yläheimon (Tischerioidea) ainoa heimo.
Tuntomerkkejä

Läiskäkoiden kolmeen sukuun kuuluu maailmassa noin 80 lajia, joista Euroopassa tavataan yhdeksän ja Pohjoismaissa kuusi. Lajimäärä on suurin Pohjois-Amerikassa, missä lajeja on 50. Ne ovat pieniä, hokkaruumiisia perhosia, joiden siipiväli vaihtelee yleensä 6–11 mm välillä. Etusiivet ovat pitkät, takasiivet hyvin kapeat ja takasiivissä on erittäin pitkät siipiripset. Siipisuonitus on tunnusomainen, etusiiven diskaaliala on venynyt, mutta takasiivestä se puuttuu kokonaan. Verkkosilmät ovat suuret, mutta pistesilmät puuttuvat. Imukärsä on pitkä, huuli- ja leukarihmat ovat lyhyet. Tuntosarvet ovat pitkät, yleensä lähes etusiiven pituiset, ja niiden tyvessä on leveiden suomujen muodostama suomutupsu. Lepäävä perhonen pitää ruumistaan ylävistoon vinottain alustaan nähden.
Toukat ovat litteitä ja raajattomia. Ne elävät lehtimiinaajina kasvien lehtien sisällä. Erikoisena piirteenä toukka poistaa ulosteensa miinasta lehteen tekemänsä aukon kautta. Siksi läiskäkoiden miinoissa ei ole miinoissa yleensä näkyviä ulostekertymiä. Miina on muodoltaan laikkumainen ja sen väristä voi joissakin tapauksissa päätellä lajin. Miinan pinnan toukka vuoraa erittämällään silkillä. Silkkirakenne saa lehden kaartumaan tuoden toukalle lisäsuojaa. Toukka viettää koko kehityksensä saman lehden sisällä. Syksyllä lehden pudotessa maahan toukka koteloituu miinaan ja talvehtii.
Lajit Suomessa

Suomesta on tavattu viisi läiskäkoilajia. Yhtä lukuun ottamatta niiden levinneisyys on keskittyy Etelä- ja Lounais-Suomeen.
isotammiläiskäkoi Tischeria ekebladella
muurainläiskäkoi Tischeria heinemanni
pikkutammiläiskäkoi Tischeria dodonaea
ruusuläiskäkoi Tischeria angusticollella
vattuläiskäkoi Tischeria marginea
Aiheesta muualla

BugGuide (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q836143  Wikispecies: Tischeriidae  ADW: Tischeriidae  BAMONA: Tischeriidae  BioLib: 17321  BOLD: 625  BugGuide: 216817  CoL: 626P7  EoL: 912  EPPO: 1TISCF  Fauna Europaea: 445  Fauna Europaea (new): be1883ca-3bc1-48b2-a91c-5556afb84f5f  GBIF: 8871  iNaturalist: 86104  IRMNG: 111188  ITIS: 118737  NBN: NBNSYS0000161172  NCBI: 41016  Open Tree of Life: 363591  PPE: tischeriidae
Vasili Lytkin

Vasili Iljitš Lytkin (ven. Васи́лий Ильи́ч Лы́ткин), kirjailijanimeltään Iĺĺa Vaś (komiksi Илля Вась; 27. joulukuuta (J: 15. joulukuuta) 1895 – 27. elokuuta 1981)lähde? oli komilainen kielitieteilijä ja kirjailija.
Lytkin oli runoilija ja äidinkielensä komin kehittäjä mutta myös fennougristi. Hän kuului Venäjän suomalais-ugrilaisten kielten syntyperäisistä tutkijoista merkittävimpiin.
Elämä ja ura

Vasili Lytkin syntyi talonpojan perheeseen nykyisen Syktyvkarin alueella sijaitsevassa Tentjukovon kylässä. Koulunkäynnin jälkeen hän opiskeli Totman opettajaseminaarissa. Vuodesta 1916 lähtien hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja sen jälkeen Venäjän kansalaissotaan. Vuonna 1925 Lytkin valmistui Moskovan yliopiston filologisesta tiedekunnasta, minkä jälkeen hän harjoitti kielitieteen jatko-opintoja Moskovassa, Suomessa ja Unkarissa. Vuosina 1930–1933 hän työskenteli Moskovan yliopiston dosenttina ja Syktyvkariin perustetun Komin pedagogisen instituutin opettajana.lähde?
Vuonna 1933 Lytkin pidätettiin ja tuomittiin viideksi vuodeksi vankileirille vastavallankumouksellisesta toiminnasta syytettynä. Kolme vuotta tuomiosta kärsittyään hänen täytyi jäädä töihin Habarovskin aluepiirissä sijainneelle leirille. Vuonna 1939 Lytkin sai opettajanpaikan Orenburgin pedagogisesta instituutista ja suoritti siellä filologian tohtorin tutkinnon permiläisten kielten historiasta. Vuosina 1948–1949 hän johti Moskovan alueen pedagogisen instituutin venäjän kielen laitosta, mutta karkotettiin pian Rjazaniin, josta käsin hän työskenteli Neuvostoliiton tiedeakatemian kielitieteen instituutin tutkijana. Lytkinin maine puhdistettiin vuonna 1956, minkä jälkeen hän asui ja työskenteli Moskovassa.lähde?
Lytkin toimi kymmenen vuoden ajan tiedeakatemian kielitieteen instituutin suomalais-ugrilaisten kielten osaston johtajana. Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi hänen hyväksyttiin vuonna 1958.lähde?
Kirjallinen tuotanto

Lytkin kirjoitti 11 monografiaa ja yli 300 tieteellistä artikkelia. Lytkinin kaunokirjallisina pääteoksina pidetään vuonna 1927 ilmestynyttä, Venäjän kansalaissodasta kertovaa runoelmaa Munöny ('Menevät') sekä vuonna 1929 julkaistunutta runovalikoimaa Kyvburjas ('Runoja'). Hän kirjoitti paljon myös lastenkirjallisuutta. Lytkinin kootut kominkieliset artikkelit julkaistiin vuonna 1994 kokoelmana Myi medśa dona da musa ('Mikä on kalleinta ja rakkainta').lähde?
Kirjallisuutta

V. I. Lytkinin satavuotismuisto, toim. Johanna Laakso. Suomalais-Ugrilainen Seura Castrenianumin laitokset, Castrenianumin toimitteita 52, Helsinki 1998 ISBN 952-5150-07-0
Aiheesta muualla

Vasili Lytkinin lyhyt elämäkerta ja näytteitä tuotannosta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi), (komiksi)
Paula Kokkonen, V. I. Lytkin käänsi J. H. Erkkoa komiksi Suomalais-ugrilaisen seuran vuosikirja SUSA/JSFOu 92, 2009
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
Länsimaisen filosofian historia huipulta huipulle

| Länsimaisen filosofian historia huipulta huipulle Sokrateesta Marxiin |
| --- | --- |
Kirjailija:  Esa Saarinen
Kansitaiteilija:  Markus Heikkerö
Kieli:  suomi
Genre:  filosofian historia
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1985
Ulkoasu:  sidottu
ISBN:  951-0-22838-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Länsimaisen filosofian historia huipulta huipulle Sokrateesta Marxiin on Esa Saarisen vuonna 1985 ilmestynyt johdantoteos länsimaisen filosofian historiaan. Kirjassa käsitellään omina lukuinaan kuuttatoista keskeistä filosofia.
Sisällys

Osa I: Antiikki
Sokrates
Platon
Aristoteles
Osa II: Keskiaika
Augustinus
Tuomas Akvinolainen
Osa III: Uuden ajan rationalismi
Descartes
Spinoza
Leibniz
Osa IV: Uuden ajan empirismi
Locke
Berkeley
Hume
Osa V: Kant ja idealismi
Kant
Hegel
Osa VI: Reaktio Hegeliä vastaan
Kierkegaard
Marx
Epilogi: Nietzsche
Kirjallisuus- ja alaviitteet
Filosofisten käsitteiden selitykset
Arvioita

Helsingin Sanomien kriitikko Pekka Wahlstedt pitää Saarisen teosta parhaana lukemanaan filosofian historiana. Hänen mukaansa teos esittää filosofiset ongelmat selkeästi ja lennokkaasti ja onnistuu porautumaan niiden ytimeen. Wahlstedtin mukaan teoksen esitystapa on myös persoonallinen ja innostava.