stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo vuonna 1985 kuolleista henkilöistä
Syyskuu

1. syyskuuta – Muhammed Zafrulla Khan, pakistanilainen diplomaatti, lakimies, poliitikko, ulkoministeri 1947–1954 ja islamin tuntija (s. 1893)
2. syyskuuta – Anna Banti (oik. Lucia Longhi Lopresti), italialainen kirjailija ja taidehistorioitsija (s. 1895)
2. syyskuuta – Matti Jama, suomalainen runoilija (s. 1954)
2. syyskuuta – Einar Stenij, suomalainen fyysikko ja mekaniikan professori (s. 1900)
4. syyskuuta – Vasyl Stus, ukrainalainen runoilija, kääntäjä ja toisinajattelija (s. 1938)
6. syyskuuta – J. R. Bailey, yhdysvaltalainen rhythm and blues -musiikin laulaja-lauluntekijä (s. 1937)
6. syyskuuta – Rodney Robert Porter, vuoden 1972 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut brittiläinen biokemisti (s. 1917)
7. syyskuuta – George Pólya, unkarilainen matemaatikko (s. 1887)
8. syyskuuta – Ivo Cruz, portugalilainen säveltäjä (s. 1901)
9. syyskuuta – Paul J. Flory, vuoden 1974 Nobelin kemianpalkinnon saanut yhdysvaltalainen kemisti (s. 1910)
9. syyskuuta – Kalle Korma, suomalainen jalka- ja jääpalloilija (s. 1900)
9. syyskuuta – Luis Padilla Nervo, meksikolainen poliitikko, suurlähettiläs ja Meksikon ulkoministeri 1952–1958 (s. 1894)
10. syyskuuta – Jock Stein, skotlantilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja (s. 1922)
10. syyskuuta – Ernst Öpik, virolainen tähtitieteilijä (s. 1893)
15. syyskuuta – Arvo Rissanen, suomalainen rakennusmestari, teollisuusneuvos, uimahyppääjä ja taidemaalari (s. 1902)
15. syyskuuta – Sakari Saarikivi, suomalainen taidehistorioitsija, professori ja Ateneumin intendentti (s. 1911)
17. syyskuuta – Laura Järnefelt, suomalainen taidemaalari (s. 1904)
19. syyskuuta – Italo Calvino, italialainen kirjailija ja toimittaja (s. 1923)
20. syyskuuta – Taizō Kawamoto, japanilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja (s. 1914)
22. syyskuuta – Axel Springer, saksalainen toimittaja, kustantaja ja miljonääri (s. 1912)
25. syyskuuta – Tauno Rauman-Aalto, suomalainen diplomi-insinööri ja sotakirjailija (s. 1925)
28. syyskuuta – André Kertész, unkarilais-ranskalais-yhdysvaltalainen valokuvaaja (s. 1894)
30. syyskuuta – Charles Richter, yhdysvaltalainen seismologi ja Richterin asteikon luoja (s. 1900)
30. syyskuuta – Simone Signoret, ranskalainen näyttelijä (s. 1921)
30. syyskuuta – Linda Stenfelt, suomenruotsalainen runoilija (s. 1920)
Lokakuu

1. lokakuuta – Walde Hyry, suomalainen yrittäjä, yritysjohtaja ja kauppaneuvos (s. 1894)
3. lokakuuta – Charles Collingwood, yhdysvaltalainen radio- ja televisiotoimittaja (s. 1917)
4. lokakuuta – Erkki Kivinen, suomalainen maanviljelyskemian ja -fysiikan professori ja Helsingin yliopiston rehtori 1962–1971 (s. 1903)
6. lokakuuta – Enrique Fernández, uruguaylainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja (s. 1912)
6. lokakuuta – Lauri Kokkonen, suomalainen näytelmäkirjailija, lääninkouluneuvos ja professori (s. 1918)
6. lokakuuta – Nelson Riddle, yhdysvaltalainen orkesterinjohtaja ja sovittaja (s. 1921)
8. lokakuuta – Giorgio Santelli, italialainen miekkailija ja olympiavoittaja (s. 1897)
10. lokakuuta – Sulo Saario, suomalainen jalkapalloilija (s. 1906)
10. lokakuuta – Antero Tanninen, suomalainen toimittaja, kirjailija ja rehtori (s. 1899)
11. lokakuuta – Jussi Jalas, suomalainen kapellimestari, säveltäjä ja professori (s. 1908)
11. lokakuuta – Antti Lehtomäki, suomalainen maanviljelijä, virkamies, opettaja ja rehtori, maanviljelysneuvos (s. 1918)
14. lokakuuta – Jonne Piippo, suomalainen opettaja ja kirjailija (s. 1914)
15. lokakuuta – Bruno Fattori, italialainen runoilija ja olympiamitalisti (s. 1891)
17. lokakuuta – Markku Ketola, suomalainen urkuri (s. 1945)
22. tai 23. lokakuuta – Viorica Ursuleac, romanialainen oopperalaulaja (s. 1894)
24. lokakuuta – Jalmari Rinne, suomalainen näyttelijä ja teatterineuvos (s. 1893)
24. lokakuuta – Maurice Roy, kanadalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja kardinaali (s. 1905)
26. lokakuuta – Paavo Rekula, suomalainen pesäpalloilija (s. 1907)
26. lokakuuta – Nikolai Saarnio, suomalainen juristi, virkamies ja Tullihallituksen pääjohtaja 1951–1968 (s. 1901)
29. lokakuuta – Yrjö A. Jäntti, suomalainen WSOY:n toimitusjohtaja 1952–1968 ja taiteen keräilijä (s. 1905)
30. lokakuuta – Nils Hjelmtveit, norjalainen poliitikko (s. 1892)
Marraskuu

1. marraskuuta – Gabriel Ukec, kinshasankongolainen roomalaiskatolinen piispa (s. 1914)
5. marraskuuta – Spencer W. Kimball, Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon 12. profeetta ja presidentti 1973–1985 (s. 1895)
5. marraskuuta – Heikki Salo, suomalainen varatuomari ja hallintoneuvos (s. 1920)
5. marraskuuta – Elli Schauman, suomalainen lääkäri ja presidentti K. J. Ståhlbergin ja Hedvig Ståhlbergin tytär (s. 1898)
6. marraskuuta – Sanjeev Kumar, intialainen näyttelijä (s. 1938)
7. marraskuuta – Kauko Heikkilä, Suomen Kommunistisen Puolueen vaikuttaja
7. marraskuuta – Kokkos-Ierikka (oik. Erkki Kokkonen), suomalainen runoilija ja pakinoitsija (s. 1906)
8. marraskuuta – Nicolas Frantz, luxemburgilainen maantiepyöräilijä (s. 1899)
9. marraskuuta – John Conroy, brittiläinen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti (s. 1928)
10. marraskuuta – Olav Sunde, norjalainen keihäänheittäjä ja olympiamitalisti (s. 1903)
11. marraskuuta – George Raynor, englantilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja (s. 1907)
11. marraskuuta – Signe Yletyinen, suomalainen taidemaalari (s. 1900)
11. marraskuuta – Iivari Yrjölä, suomalainen yleisurheilun moniottelija (s. 1899)
13. marraskuuta – Aleksandr Pokryškin, neuvostoliittolainen toisen maailmansodan hävittäjä-ässä ja Neuvostoliiton sankari (s. 1913)
15. marraskuuta – Meret Oppenheim, sveitsiläis-saksalainen surrealistitaiteilija (s. 1913)
15. marraskuuta – François Xavier Rajaonarivo, madagaskarilainen roomalaiskatolinen piispa (s. 1915)
15. marraskuuta – Sacy Sand (oik. Rolf Sandqvist), suomalainen muusikko ja laulaja (s. 1927)
16. marraskuuta – Omayra Sánchez, kolumbialainen Nevado del Ruiz -tulivuoren purkauksessa surmansa saanut tyttö (s. 1972)
17. marraskuuta – Gheorghe Ursu, romanialainen toisinajattelija ja henkirikoksen uhri (s. 1926)
23. marraskuuta – Antti Niska,  suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos (s. 1912)
24. marraskuuta – Ina Colliander, suomalainen kuvataiteilija (s. 1905)
24. marraskuuta – Maurice Podoloff, yhdysvaltalainen urheiluvaikuttaja (s. 1890)
25. marraskuuta – Toivo Fahlenius, suomalainen graafikko, kuvittaja ja kuvanveistäjä (s. 1909)
25. marraskuuta – Risto Sassali, suomalainen runoilija (s. 1928)
29. marraskuuta – Claes Christian Olrog, ruotsalainen ornitologi ja biologi (s. 1912)
Joulukuu

2. joulukuuta – Lea Sarasto, suomalainen kirjailija (s. 1912)
5. joulukuuta – Oreste Capuzzo, italialainen voimistelija ja olympiavoittaja (s. 1908)
6. joulukuuta – Denis de Rougemont, sveitsiläinen kirjailija (s. 1906)
7. joulukuuta – Potter Stewart, yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko ja korkeimman oikeuden tuomari 1958–1981 (s. 1915)
9. joulukuuta – Calvin Jackson, yhdysvaltalainen jazzpianisti ja säveltäjä (s. 1919)
12. joulukuuta – Ian Stewart, skotlantilainen pianisti, kosketinsoittaja ja The Rolling Stones -yhtyeen perustajajäsen (s. 1938)
15. joulukuuta – Seewoosagur Ramgoolam, mauritiuslainen poliitikko ja lääkäri, pääministeri 1968–1982 (s. 1900)
16. joulukuuta – Paul Castellano, amerikanitalialainen mafiapäällikkö ja henkirikoksen uhri (s. 1915)
16. joulukuuta – Balla Koné, malilainen sotilas ja Malin santarmilaitoksen perustaja (s. 1920)
17. joulukuuta – Kaarlo Kytö, suomalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja teatterinjohtaja (s. 1902)
18. joulukuuta – Josef Klapuch, tšekkoslovakialainen vapaapainin olympiamitalisti, kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja näyttelijä (s. 1906)
20. joulukuuta – Tyge Dahlgaard, tanskalainen poliitikko (s. 1921)
20. joulukuuta – Joseph Hasler, sveitsiläinen roomalaiskatolinen piispa (s. 1900)
20. joulukuuta – Emil Wecksten, suomalainen painija (s. 1895)
23. joulukuuta – Eero Lilja, suomalainen ammattiyhdistysjohtaja (s. 1918)
26. joulukuuta – Dian Fossey, yhdysvaltalainen etologi ja henkirikoksen uhri (s. 1932)
28. joulukuuta – Renato Castellani, italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja (s. 1913)
28. joulukuuta – Airi Koskimies, suomalainen voimistelunopettaja ja näytelmäkirjailija (s. 1903)
30. joulukuuta – Jouko Kiiskinen, suomalainen sotilas, virkamies ja Mannerheim-ristin ritari (s. 1918)
30. joulukuuta – Sami Suominen, suomalainen diplomi-insinööri, Amerplastin perustaja ja kansanedustaja (Kokoomus) (s. 1922)
31. joulukuuta – Eero Kalaja, suomalainen diplomi-insinööri ja yritysjohtaja (s. 1901)
31. joulukuuta – Sam Spiegel, amerikanunkarilainen elokuvatuottaja (s. 1901)
Tuntematon päivämäärä

G. Wilson Knight, englantilainen kriitikko ja akateemikko (s. 1897)
Toini Ojanperä, suomalainen kirjailija (s. 1899)
Moshe Rachmilewitz, israelilainen hematologi (s. 1898 tai 1899)
Guy Sebastian

| Guy Sebastian |
| --- | --- |
 Guy vuonna 2013
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. lokakuuta 1981 (ikä 43) Klang, Selangor, Malesia
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä, tuottaja
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  2003–
Tyylilajit:  soul, R&B, pop, gospel
Soittimet:  kitara, piano, koskettimet, rummut
Levy-yhtiöt:  Sony Music, Def Jam Recordings, RCA Records
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Guy Sebastian (s. 26. lokakuuta 1981 Klang, Selangor, Malesia) on australialainen laulaja. Hänen äitinsä on malesialainen ja isänsä englantilainen. Nuoruudessaan hän muutti perheensä kanssa Adelaideen, Australiaan. Hän voitti Australian Idolin ensimmäisen kauden vuonna 2003 ja teki levytyssopimuksen BMG:n kanssa. Hänen ensimmäinen singlensä, ”Angels Brought Me Here”, debytoi Australian singlelistan ykkössijalla. Joulukuussa 2003 julkaistua debyyttialbumia, Just as I Am, myytiin kuusinkertaiseen platinalevyyn oikeuttava määrä. Yhteensä hän on julkaissut kuusi studioalbumia, joista viimeisimmän vuonna 2012.
Sebastian edusti Australiaa vuoden 2015 Eurovision laulukilpailussa kappaleella ”Tonight Again”. Hän sijoittui 196 pisteellä viidenneksi.
Diskografia > Studioalbumit

2003: Just as I Am
2004: Beautiful Life
2006: Closer to the Sun
2007: The Memphis Album
2009: Like it Like That
2012: Armageddon
Diskografia > Kokoelmat

2010: Twenty Ten
Diskografia > DVD/CD

2008: The Memphis Tour
Diskografia > EP:t

2007: Your Song
2009: Guy Sebastian EP
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Guy Sebastianin kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Jeanne d’Arc (vuoden 1999 elokuva)

| Jeanne d’Arc> The Messenger: The Story of Joan of Arc |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Luc Besson
Käsikirjoittaja:  Luc Besson Andrew Birkin
Tuottaja:  Patrice Ledoux
Säveltäjä:  Eric Serra
Kuvaaja:  Thierry Arbogast
Leikkaaja:  Sylvie Landra
Tuotantosuunnittelija:  Hugues Tissandier
Pukusuunnittelija:  Catherine Leterrier
Pääosat:  Milla Jovovich John Malkovich Faye Dunaway Dustin Hoffman
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Gaumont
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1999
Kesto:  160 min
Alkuperäiskieli:  Englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jeanne d’Arc (engl. The Messenger: The Story of Joan of Arc) on ranskalainen historiallinen draamaelokuva vuodelta 1999. Elokuva kertoo yksinkertaisesta, kiihkeästä maalaistytöstä, Jeanne d’Arcista. Elokuva perustuu 1400-luvulla eläneen Jeanne d’Arcin tarinaan. Elokuvan on ohjannut Luc Besson, joka teki myös käsikirjoituksen yhdessä Andrew Birkinin kanssa. Pääosaa näyttelee Milla Jovovich ja John Malkovich nähdään elokuvassa Ranskan kuninkaan Kaarle VII:n roolissa.
Tarina

Elokuvan alussa Jeanne on lapsi, joka kuulee salaperäisiä ääniä, ja näkee näkyjä. Jeanne asuu pienessä kylässä Ranskassa. Eräänä päivänä Jeanne juoksee niitylle, jossa hän nukahtaa. Havahduttuaan unesta, hän huomaa lähellänsä miekan. Jeanne ottaa miekan, ja ryntää kylään, jonka hän kauhukseen huomaa olevan englantilaisten hyökkäyksen kohteena. Kylässä hän menee kotiinsa, jossa hänen siskonsa on hyvin huolissaan odottamassa häntä. Pian englantilaiset saapuvat taloon. Jeannen sisko työntää Jeannen piiloon, ja yrittää yksin puolustautua englantilaisia vastaan siinä kuitenkaan onnistumatta. Englantilaiset tappavat Jeannen siskon, ja raiskaavat hänet. Tämän jälkeen Jeanne vihaa englantilaisia.
Vartuttuaan muutaman vuoden ajan setänsä ja tätinsä hoivissa, Jeanne lähtee toteuttamaan unelmaansa ja matkustaa Ranskan kuninkaan Kaarlen hoviin. Siellä hänen ehdotuksensa joukko-osaston perustamisesta hänen komentoonsa teilataan heti. Jeanne on kuitenkin pohjustanut saapumistaan lähettämällä kirjeitä ennen saapumistaan ja pidemmän päälle idea alkaa kantaa hedelmää. Lopulta kuningas antaa Jeannen johdettavaksi pienen sotajoukon, jolla hän lähtee valloittamaan Orléansia takaisin. Ensimmäisen taistelun aikana Jeanne haavoittuu pahasti nuolesta eikä pysty jatkamaan taistelua. Seuraavana päivänä Jeanne pyytää englantilaisia antautumaan hänen sotilailleen. Englantilaiset eivät kuitenkaan antaudu vaan syntyy uusi taistelu, jonka ranskalaiset voittavat.
Jeanne haluaa jatkaa suoraan vapauttamaan Pariisia. Pariisissa syntyy taistelu, jonka aikana Jeanne vangitaan. Seuraa oikeudenkäynti, jonka aikana Jeannea syytetään muun muassa kerettiläisyydestä, sillä hän on käyttänyt miesten vaatteita. Myös miekan heiluttamista Pariisin valloitusyrityksen aikana pidetään syntisenä touhuna. Lopulta Jeanne vangitaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Milla Jovovich  | … |  Jeanne d’Arc   |
|  John Malkovich  | … |  Kaarle VII   |
|  Faye Dunaway  | … |  Anjoun Yolanda   |
|  Dustin Hoffman  | … |  Jeannen omatunto   |
|  Pascal Greggory  | … |  Alençonin herttua   |
|  Vincent Cassel  | … |  Gilles de Rais   |
|  Tchéky Karyo  | … |  Dunois   |
Lähde:
Aiheesta muualla

Miettinen, Raimo: Jeanne d´ArcThe, Messenger: The Story of Joan of Arc (1999) Filmgoer. 18.3.1999. Arkistoitu 29.4.2021. Viitattu 29.4.2021.
Ebert, Roger: The Messenger: The Story Of Joan Of Arc RogerEbert.com. 12.11.1999. Viitattu 29.4.2021. (englanniksi)
Tunzelmann, Alex von: Why did Luc Besson turn Joan of Arc into an irritating brat? The Guardian. 15.12.2011. Viitattu 29.4.2021. (englanniksi)
Bengt Nordenberg

Bengt Nordenberg
Bengt Nordenberg (22. huhtikuuta 1822 Jämshög – 14. joulukuuta 1902 Düsseldorf, Saksa) oli ruotsalainen taidemaalari, torpparin poika Blekingestä. Nordenberg maalasi varsinkin ruotsalaista kansanelämää opettajansa Tidemandin düsseldorfilaista suuntaa seuraten. Düsseldorfin koulukunnalla oli häneen suuri vaikutus 1850-luvulta alkaen. Hän asui vuodesta 1851 Düsseldorfissa, mutta hän opiskeli myös Pariisissa ja Italiassa. Nordenberg teki myös muotokuvia ja alttaritauluja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bengt Nordenberg Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi 
Taiteenala:  FID  KulturNav  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Etelänavan valloitus 1911

Etelänapaa valloittamaan lähti Antarktiksen rannikolta kaksi retkikuntaa lokakuussa 1911. Kilpailevien retkikuntien johtajina toimivat norjalainen Roald Amundsen ja brittiläinen kommodori Robert F. Scott. Amundsenin retkikunta saavutti etelänavan ensimmäisenä. Myös Scottin johtama retkikunta pääsi navalle asti, mutta kaikki ryhmän jäsenet menehtyivät paluumatkalla. Amundsenin onnistumisen syinä olivat hyvä tietopohja ja naparetkeilytaidot, kun taas Scottia vastaan olivat huono sää ja tottumattomuus napa-alueiden oloihin.
Päämääränä etelänapa > Britannian tavoite: etelänapa

Britanniassa 1800-luvun merkittävät tutkimusmatkat olivat nostaneet saarivaltion asukkaiden kansallisylpeyttä ja vuosisadan vaihteen jälkeenkin maassa oltiin yleisesti sitä mieltä, että brittiläiset maailmanmatkaajat olivat ylivertaisia. Kuningaskunta lähetti yhä 1900-luvun alussa monia uusia tutkimusretkikuntia maailman eri kolkkiin. Yksi näistä retkikunnista oli Ison-Britannian laivaston kommodorin, Robert Falcon Scottin johtama ryhmä, jonka tavoite oli valloittaa yksi maailman vaikeakulkuisimmista ja olosuhteiltaan ankarimmista paikoista, etelänapa. Scott oli kokenut tutkimusretkeilijä, joka oli saavuttanut Britanniassa sankarin maineen jo edellisen, vuosina 1901–1904 järjestetyn Antarktiksen tutkimusretkensä ansiosta. Scott oli hyvin toiveikas myös Etelämantereelle suuntautuvan tutkimusretkensä suhteen. Vuonna 1908 Shackletonin johtama retkikunta oli joutunut kääntymään takaisin vain 180 km päässä etelänavalta. Shackleton oli käyttänyt retkellään poneja muttei suksia.
Scottin ryhmän laiva, Terra Nova, purjehti kesäkuussa 1910 Lontoon satamasta määränpäänään Antarktiksen rannikolla sijaitseva tukikohta, josta retkikunnan oli tarkoitus lähteä kohti mantereen keskustaa. Osallistujat eivät lähtiessään tienneet norjalaisen retkikunnan suorittavan samaa tehtävää.
Päämääränä etelänapa > Amundsen haastaa Scottin

Norjalainen Roald Amundsen oli lapsesta asti ollut kiinnostunut napa-alueista. Hän oli norjalaisen merenkulkijasuvun vesa ja ollut nuoruudestaan asti runsaasti tekemisissä Pohjois-Amerikan inuitien kanssa. Heiltä Amundsen oli oppinut paljon napa-alueella selviytymisen kannalta hyödyllisiä taitoja, jotka myöhemmin vaikuttivat olennaisesti hänen retkikuntansa menestykseen. Fridtjof Nansenin hiihto Grönlannin poikki vuonna 1888 innoitti nuorta Amundsenia ryhtymään tutkimusmatkailijaksi. Vuosien 1903–1906 aikana Amundsen miehistöineen teki sillilaiva Gjøalla ensimmäisen onnistuneen luoteisväylän läpipurjehduksen. Amundsen asetti tavoitteekseen pohjoisnavan valloituksen, mutta kun yhdysvaltalainen Robert Peary retkikuntineen saavutti maailman pohjoisimman pisteen vuonna 1909, joutui hän muuttamaan suunnitelmiaan ja valitsi kohteekseen vielä valloittamattoman etelänavan. Vielä maaliskuussa 1910 Scott soitti Amundsenille ja ehdotti yhteistyötä, josta Amundsen kieltäytyi.
Amundsen lastasi retkikuntansa napa-alueiden oloihin suunniteltuun Fram-laivaansa ja otti kurssin kohti Antarktista alkusyksystä 1910. Reilun kilpailun hengessä hän päätti ilmoittaa Scottille aikeistaan ja lähetti tälle lyhyen sähkeen, jossa ilmoitti myös Framin olevan matkalla kohti Antarktista. Scott sai Amundsenin sähkeen lokakuussa 1910 retkikunnan saavuttua Australian Melbourneen. Hän ilmoitti, ettei antaisi norjalaisten mukaantulon vaikuttaa millään tavalla retkensä suunnitteluun ja toteutukseen. Amundsenilla oli joukossaan varta vasten valittuja hyviä koiravaljakon ajajia ja hiihtäjiä.
Britanniassa ilmoitus pohjoismaalaisten sekaantumisesta naparetkeen sai sen sijaan aikaan suurta kohua. Scottin retkeä pidettiin kansallisena hankkeena, ja kilpailevan ryhmän ilmaantuminen herätti närkästystä. Antarktiksen tutkimusta pidettiin paljolti brittien yksinoikeutena, eikä muunmaalaisten tutkijoiden ponnisteluille annettu juurikaan arvoa.
Kilpajuoksu > Vetoeläimet ratkaisuasemassa

Norjalaiset ja britit lähtivät naparetkelle erilaisilla taktiikoilla. Muun muassa retkikuntien ruokamäärissä ja ruokavarastojen sijoittelussa oli merkittäviä eroja. Erityisen tärkeään asemaan nousi kuitenkin vetoeläinten valinta: Amundsen käytti koiria ja Scott hevosia. Molemmat osapuolet pitivät valmistelujaan vastapuolta parempina ja luotettavampina.
Amundsen oli oppinut inuiteilta koiravaljakon hyödyllisyyden arktisissa oloissa ja oli päättänyt ottaa niitä myös Etelämantereelle. Koirat olivat vahvoja vetojuhtia ja jaksoivat taittaa pitkiä matkoja kylmässä ilmastossa. Niiden vetäessä rekiä miesten ei tarvitsisi väsyttää itseään raskaan kuorman kiskomisella. Lisäksi osa koirista voitaisiin matkan edetessä teurastaa ja käyttää muiden koirien ja ihmisten ravinnoksi. Menettely mahdollistaisi myös sen, ettei mukana tarvitsisi raahata yhtä raskaita muonavaroja kuin muussa tapauksessa olisi pakollista.
Scott oli käyttänyt koiria vetojuhtina vuosina 1901–1904 tekemänsä menestyksekkään Antarktiksen kartoitusmatkansa aikana, mutta retkellä koirat olivat sairastuneet huonon ravinnon takia ja olleet lopulta vain rasitteena. Naparetkelle Scott ei koiria enää halunnut. Scott ei myöskään ollut harjaantunut koiravaljakonajaja ja arvioi ehkä tämän vuoksi valjakot liian epäluotettaviksi. Lisäksi eläinrakas Scott vastusti koirien käyttöä, koska hänen mielestään koirat vetäisivät rekiä onnistuneesti vain silloin kun niitä rääkättiin.
Koirien sijaan Scott turvautui Siperiasta tuotuihin pieniin hevosiin, jotka olivat sitkeitä vetojuhtia ja sopeutuneet kotiseudullaan ankaraan pakkaseen. Hän piti hevosia koiria luotettavimpina ja kritisoi koirien käyttämistä ravintona – hevosten syömiselle hän ei nähnyt esteitä. Vasta paljon myöhemmin ilmeni, että tässä suhteessa hän oli oikeassa: vetokoirien lihassa on ihmisravinnoksi liian paljon A-vitamiinia. Hevosvaljakoiden lisäksi Scott oli hankkinut retkensä ensimmäistä osuutta varten nykyaikaista teknologiaa hyödyntäviä moottorirekiä, vaikka ei uskonutkaan niiden loppujen lopuksi toimivan.
Scottin tarkoitus ei ollut, että hevoset ja moottorireet selviäisivät retken yli, vaan niiden oli tarkoitus auttaa retkikuntaa ainoastaan alkuvaiheessa. Scott oli vakaasti sitä mieltä, että retken viimeinen osuus olisi joka tapauksessa suoritettava ryhmän omin voimin. Hänen mukaansa koirat veisivät naparetkeltä hohdon eikä niiden kanssa taitettua matkaa voinut mitenkään verrata siihen, että miehet vetivät itse raskaita rekiään. Scott käytti samoja menetelmiä kuin mitä Ernest Shackleton oli käyttänyt Nimrodin tutkimusretkellään vuonna 1908–1909, vaikka Shackletonin retkikunta oli selvinnyt hädin tuskin hengissä. Scott otti kyllä mukaan myös koiria, mutta jätti ne hyödyntämättä vetojuhtina.
Kilpajuoksu > Kilpajuoksu alkaa

Naparetki oli ajoitettu Etelämantereen valoisaan kesään, koska maapallon eteläisimmän kolkan valloitus talven kaamoksessa olisi ollut mahdotonta jatkuvan pimeyden ja ankaran pakkasen vuoksi. Napa-alueilla riittää pakkasta kesälläkin, mutta nyt retkikunnat saattoivat matkata ainakin osan ajasta valoisassa ja selkeässä säässä.
Amundsen oli perustanut talvileirinsä Valaslahden rannalle Framheimiin. Tukikohdasta oli navalle noin 1 300 kilometrin matka linnuntietä. Scottin retkikunnan talvitukikohta sijaitsi noin 100 kilometriä kauempana määränpäästä kuin norjalaisten kanta-asema. Se oli perustettu McMurdonsalmen lähettyville. Brittien ja norjalaisten leirit sijaitsivat eri puolilla Rossin jäähyllyn, eivätkä retkikuntien reitit kohdanneet missään matkan vaiheessa.
Retkikunnat olivat valmiina lähtöön lähes yhtäaikaisesti. Ensimmäisenä matkaan ennätti lähteä Amundsenin luotsaama norjalaisjoukko, joka aloitti koiravaljakkoineen matkan kohti napaa 19. lokakuuta 1911. Osa Scottin retkikunnasta otti käyttöönsä kolme moottorirekeä ja alkoi 23. lokakuuta kuljettaa niiden avulla varusteita suunnitellun matkareitin varrelle. Scott ja retkikunnan loput jäsenet aloittivat taivalluksen kohti etelänapaa kuitenkin vasta 1. marraskuuta, kun Amundsen seurueineen oli ehtinyt olla tien päällä jo pari viikkoa.