Lestadiolaisuuteen liittyvät kiistat
Kritiikki alkuheräyksen aikana (1844–1861)

Jo herätysliikkeen perustaja Lars Levi Laestadius sai osakseen kitkerää kritiikkiä. Hänestä tehtiin useita kanteluita tuomiokapituliin. Syytöksiä aiheuttivat muun muassa Laestadiuksen saarnojen värikkäät kielikuvat, heränneiden liikutukset kirkossa ja hengellisten tehtävien luovuttaminen maallikoille. Kun herätyksen kokeneet Koutokeinon saamelaiset kapinoivat norjalaisia vallanpitäjiään vastaan verisin seurauksin, tahtoi Tromssan piispa D. B. Juell vyöryttää tapahtuman "siveellisen vastuun" Laestadiukselle. Härnösandin piispa Israel Bergman vapautti sentään herättäjän syytteistä, mutta kuningas velvoitti hänet pitämään silmällä "Laestadiuksen tapaa hoitaa virkansa". Pajalan seurakunnan piispantarkastus kesällä 1853 tapahtui kireissä tunnelmissa, mutta piispa Bergman antoi lopulta Laestadiuksen toiminnasta voittopuolisesti myönteisen arvion. Lehdistön hyökkäyksiin vastatakseen Laestadius perusti oman sanomalehden Huutavan ääni korvessa (En ropandes röst i öknen). Pajalan tulinen kirkkoherra osoittautuu lehtikirjoituksissaan poleemisen ja satiirisen tyylin suvereeniksi haltijaksi. Lehdessään hän vuoroin puolustautuu kriitikoitaan vastaan, vuoroin ruoskii maallistuneen papiston ja virkamiesten omavaltaisuutta.
Koutokeinon tapahtumat huolestuttivat myös Venäjän keisarikunnan viranomaisia. Venäjän Tukholman-lähettiläs varoitti 27.1.1852 Pietarissa Venäjän ulkoasiainministeriötä Norjan ja Ruotsin Lapissa leviävästä "vaarallisesta lahkosta, joka ilmeisesti sekoittaa muinaissaamelaista pakanuutta uskonasioihin". Lähettiläs huomautti mahdollisuudesta, että lahko leviäisi myös Suomen suuriruhtinaskunnan puolelle, jolleivät viranomaiset puutu asiaan. Venäjän ulkoministeriö tiedottikin asiasta Suomen kenraalikuvernöörille, joka taas otti yhteyttä Oulun läänin kuvernööriin ja Kuopion piispaan. Piispa Robert Valentin Frosterus lähettikin kenraalikuvernööri Menschikoffille seikkaperäisen raportin Pohjois-Lapin lestadiolaisuudesta 1.11.1853. Piispa antoi herätykselle myös tunnustusta:
»Ennen Jumalan sanaa kohtaan välinpitämättömyyttä osoittaneet ja ilmeisen vihamieliset henkilöt ovat herätyksen satuttamina ryhtyneet mielellään lukemaan ja tutkimaan sitä. Missä kansa on ollut painuneena syvälle juoppouden syntien kauhistuksiin, siellä tilalle on astunut ehdoton raittius. Salakapakat ovat kadonneet. Siveettömyyden tilalle on tullut siveellisyys. Tarpeettomat käräjät ovat loppuneet. Varkaat ja petolliset ihmiset ovat palauttaneet varastetun tavaran tai korvanneet vahingon tunnontarkasti. Lisättäköön vielä, että heränneet ovat pitäytyneet tiukasti kirkon tunnustukseen ja että Raamattu ja Lutherin kirjoitukset ovat heidän tärkeintä luettavaansa.»
Yleisarvio oli kuitenkin kielteinen:
»Väärä ymmärrys Jumalan kunniasta on ollut monelle kiihkon alku, varsinkin niille, joiden katumuskamppailu on ollut erittäin kova, niin että he ovat jättäneet kodin ja konnun ja ryhtyneet 'hengellisinä pappeina' kiertelemään kyliä ja seurakuntia ja saarnaamaan fanaattisella kiihkolla raittiutta ja parannusta. Sellainen väärä jumalisuuden kiihko näyttää tarttuneen sekä miehiin että naisiin. Täynnä luuloteltua uskontäyteyttä nämä parannussaarnaajat ovat käyneet hävyttömin käännytysyrityksin tuttujen ja tuntemattomien, ylhäisten ja alhaisten kimppuun tuomiten ja kiroten armotta kaikki ne, jotka eivät ole kokeneet samanlaista katumuskamppailua ja kokeneet samoja tunteita kuin he.»
Piispa kauhisteli myös liikutuksia: "vastakääntyneet -- jumalanpalvelusten aikana -- hyppien, jalkojaan tömistellen ja käsiään yhteen lyöden ovat päästäneet usein koiran ääntä muistuttavia huutoja --." Frosterus myönsi, että "liike maltillisen ja hengellisesti kokeneen opettajan johdossa saisi paljon hyvää aikaan". Kuitenkin hän toivoi, että "fanaatikkojen" pääsy Suomeen voitaisiin estää.
Lestadiolaisuus kohtasi syntyessään ja levittäytyessään kritiikkiä eritoten kirkon taholta. Myös jotkut ei-hengelliset merkkimiehet arvostelivat herätysliikkeen tapoja. Yhteiskuntafilosofi J. V. Snellman piti lestadiolaisuuden mustana puolena sitä että liikkeessä ei kunnioitettu perheen yhtenäisyyttä. Lestadiolaiset eivät Snellmanin mukaan kunnioittaneet perheen sisäisiä suhteita, vaan hylkäsivät ei-lestadiolaiset perheenjäsenet, vanhemmat lapsensa, lapset vanhempansa. (Murtorinne, Eino). lähde?