stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
FK Dynamo Kiova
Historia

Seura perustettiin vuonna 1927 osaksi koko Neuvostoliiton laajuista Dinamo-urheiluyhteisöä. Myöhemmin joukkuetta rahoitti ja tuki virallisesti ensin NKVD ja myöhemmin MVD. Toisen maailmansodan aikana Dynamon pelaajat pelasivat kiistellyn niin sanotun kuolemanottelun saksalaismiehittäjistä koottua joukkuetta vastaan. 1950–1980-luvuilla joukkueen pelaajat olivat virallisesti konstaapeleita.
Neuvostoaikoina Kiovan Dynamo oli yksi maan parhaista joukkueista, ja Moskovan lukuisten huippujoukkueiden vakavin haastaja. Kiovan Dynamo toimi usein koko Ukrainan yhdistävänä voimana otteluissa Moskovan joukkueita vastaan. Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan johtajat epävirallisesti nimesivät Dynamon tasavallan "maajoukkueeksi", ja tukivat sitä voimakkaasti. Joukkueesta kehittyikin pikkuhiljaa täysverinen ammattilaisseura.
Joukkueen kulta-aikoina 1970-luvun puolivälistä Neuvostoliiton romahduksen vuosiin saakka joukkuetta valmensi Ukrainan jalkapalloilun suurhahmo Valeri Lobanovskyi. Lobanovskyi valmensi myös Neuvostoliiton maajoukkuetta 1980-luvun loppupuolella ja 1986 MM-kilpailuissa sekä 1988 EM-kilpailuissa, joista jälkimmäisessä joukkue sijoittui hopealle, pelaajisto koostui pääasiassa Kiovan Dynamon miehistä.
Historia > Ukrainan itsenäisyyden aika

Neuvostoliiton hajottua Dynamo tuli osaksi vastaperustettua Ukrainan liigaa (Vyštša liha) ja 1990-luvun ajan se olikin Ukrainan ehdoton ykkösjoukkue. Vuodesta 1993 Kiovan Dynamon on omistanut oligarkki, järjestäytyneen rikollisuudenkin kanssa tekemisissä oleva liikemies Ihor Surkis. Surkis yhdistetään usein entisen presidentin Leonid Kutšman lähipiiriin.
Vuonna 1995 Dynamo selviytyi Mestarien liigaan kukistettuaan karsinnoissa tanskalaisen AaB:n. Panathinaikosta vastaan pelatun ensimmäisen ottelun jälkeen espanjalainen tuomari Antonio López Nieto kertoi, että Dynamo oli yrittänyt lahjoa häntä kahdella turkilla ja rahasummalla. Joukkue suljettiin kilpailusta ja sen paikan otti Aalborg. Sittemmin Lobanovskyi palasi joukkueen peräsimeen ja johdatti sen uuteen nousuun: viiteen peräkkäiseen mestaruuteen ja Mestarien liigan välieriin. Lobanovskyi kuoli äkillisesti vuonna 2002.
2000-luvun puolella Dynamon valtaa on kyennyt horjuttamaan myös suurilla rahoilla pelaava donetskilainen Šah’tar, maan itäosasta. Donetsk on voittanut 2000-luvulla seitsemän mestaruutta, Dynamo kuusi.
Saavutukset

Cup-voittajien cupin voitto: 1975, 1986 (2)
Uefa-supercupin voitto: 1975 (1)
Neuvostoliiton-mestaruus: 1961, 1966, 1967, 1968, 1971, 1974, 1975, 1977, 1980, 1981, 1985, 1986, 1990 (13)
Ukrainan-mestaruus: 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2003, 2004, 2007, 2009, 2015, 2016, 2021 (16)
Neuvostoliiton cupin voitto: 1954, 1964, 1966, 1974, 1978, 1982, 1985, 1987, 1990 (9)
Ukrainan Cupin voitto: 1993, 1996, 1998, 1999, 2000, 2003, 2005, 2006, 2007, 2014, 2015, 2020 (12)
Ukrainan supercupin voitto: 2004, 2006, 2007, 2009, 2011, 2016, 2018, 2019 (8)
Valeri Lobanovskyin muistoturnauksen voitto: 2003, 2004 (2)
Entisiä pelaajia

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Andri Bal  Serhi Baltatša  Oleh Bazylevytš  Ihor Bjelanov  Ihor Bannikov  Valentin Belkevitš  Andri Biba  Volodymyr Bezsonov  Oleh Bloh’in  Anatoli Byšovets  Florin Cernat  Oleksandr Holovko  Pavlo Jakovenko |   |  Vadym Jevtušenko  Kakha Kaladze  Juri Kalitvyntsev  Viktor Kolotov  Oleh Kuznetsov  Jerko Leko  Viktor Leonenko  Oleh Lužnyi  Hennadi Lytovtšenko  Juri Maksimov  Volodymyr Muntjan  Oleksi Myh’ailytšenko |   |  Oleh Protasov  Anatoli Puzatš  László Rácz  Serhi Rebrov  Jevgen Rudakov  Viktor Serebjanikov  Oleg Salenko  Andri Ševtšenko  József Szabó  Viktor Tšanov  Volodymyr Veremejev  Māris Verpakovskis |   |  Oleksandr Zavarov |
Entisiä valmentajia

Valeri Lobanovskyi (1973–1982, 1984–1990, 1997–2002)
Anatoli Puzatš (1990–1992)
Myhailo Fomenko (1992–1994)
József Szabó (1992, 1994–1995, 1995–1996, 2004–2005, 2007)
Mykola Pavlov (1995)
Oleksi Myh’ailytšenko (2002–2004)
Anatoli Demjanenko (2005–2007)
Oleh Lužnyi (2007, 2010)
Juri Sjomin (2007–2009, 2010–2012)
Valeri Gazzajev (2009–2010)
Oleh Bloh’in (2012–2014)
Serhi Rebrov (2014–2017)
Aljaksandr H’atskevitš (2017–2019)
Oleksi Myh’ailytšenko (2019–2020)
Mircea Lucescu (2020–2023)
Kirjallisuutta

Andy Dougan: Kiovan Dynamon kunnia (WSOY, 2002) ISBN 951-0-26194-7 (sid.)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Seuran virallinen sivusto
Kannattajaryhmän sivusto
Herbert af Forselles

Adolf Herbert Alexander af Forselles
Adolf Herbert Alexander af Forselles (28. elokuuta 1895 Helsingin pitäjä – 10. maaliskuuta 1918 Kuhmoinen) oli Suomen sisällissodassa valkoisten puolella kaatunut suomalainen jääkäriluutnantti.
Af Forselles kirjautui Saksaan jääkäripataljoona 27:ään Lockstedtin leirille 4. syyskuuta 1915. Hänen johtamansa rakuunajoukkue osallistui Kuhmoisten taisteluun, jossa hän kuoli luodin lävistettyä hänen sydämensä. Hänen sanottiin juuri ennen kuolemaansa kohottaneen miekkansa joukkueen kärjessä huutaen "eteenpäin rakuunat". Kuollessaan af Forselles oli naimaton ja kirjoilla Espoossa. Hänet on haudattu Helsingin vanhalle luterilaiselle hautausmaalle.
Kunniamerkeistä af Forselles sai neljännen luokan vapaudenristin, vapaussodan muistomitalin ja jääkärimerkin.
Jääkärimerkki
Peru

Perun tasavalta (esp. República del Perú) eli Peru on valtio Etelä-Amerikassa. Sen rajanaapurit ovat Ecuador ja Kolumbia pohjoisessa, Brasilia idässä, Bolivia kaakossa ja Chile etelässä. Maan länsipuolella on Tyynimeri. Vaikka Peru sijaitsee lähellä päiväntasaajaa, kylmä Humboldtin merivirta ja korkeat Andit pitävät sen ilmaston viileämpänä kuin muualla tropiikissa.
Muinaisen mahtavan Inkavaltion kukistumisen jälkeen Peru oli Espanjan siirtomaa 1531–1821, ja Perun varakuningaskunta oli Espanjan Etelä-Amerikan alueiden keskus. Itsenäistymisensä jälkeen Peru kävi useita sotia naapurivaltioidensa kanssa, ja niissä se menetti muun muassa kolme maakuntaa Chilelle. Perun politiikkaa hallitsivat 1900-luvulla oikeistodiktatuurit, sotilasvallankaappaukset ja vasemmistovalta. Maan turvallisuustilannetta heikensi vuosisadan lopulla kaksi sissiliikettä, ja Alberto Fujimorin autoritaarisella kaudella muun muassa puoluekenttä hajosi. 2000-luvulla Peru on kuitenkin onnistunut kehittämään talouttaan, joka on kasvanut voimakkaasti. Se on kuitenkin edelleen varsin riippuvainen kaivannaisvaroista.
Maantiede > Pinnanmuodot ja vesistöt

Peru on latinalaisen Amerikan neljänneksi suurin valtio, ja sen pinta-ala on 1 285 216 neliökilometriä. Sen rajanaapurit ovat Ecuador, Kolumbia, Brasilia, Bolivia ja Chile. Peru voidaan jakaa kolmeen maantieteelliseen osaan, rannikkoon (costa), Andeihin (sierra) ja trooppiseen viidakkoon (selva).
Rannikkotasanko on leveimmillään Chimbotesta pohjoiseen, missä se on tyypillisesti 30–50 kilometriä leveä. Sechuran aavikolla leveys on yli 140 kilometriä. Chimbotesta etelään tasanko on selvästi kapeampi ja Andien kukkulat ulottuvat Tyynenmeren rantaan saakka. Perun Andit ovat korkeimmillaan maan keskiosissa, jossa on Cordillera Blanca. Siellä on myös maan korkein vuori Huascarán (6 768 metriä). Andien huippujen väliin jää Perun eteläosassa Altiplanon ylätasanko. Andien itärinteet puolestaan laskeutuvat kohti Amazonin allasta.
Andit jakaa Perun vesistöt. Tyyneenmereen laskevat joet ovat lyhyitä ja virtaavat jyrkillä rinteillä. Ne ovat myös kausittaisia, ja vain suurimpien jokien, kuten Santan, virtaama on ympärivuotista. Andeista itään virtaavat joet kuuluvat puolestaan Amazonin vesistöön. Amazonin lähdevedet ovat Perun Andeilla, ja sen sivujoista merkittävimpiä ovat Marañón, Huallaga ja  Ucayali. Altiplanolla on myös sisäinen valuma-alue, jonka keskusjärvi on Titicaca, maailman korkeimmalla sijaitseva purjehduskelpoinen järvi.
Maanjäristykset ovat Perussa yleisiä, koska maan rannikon lähellä kulkee Nazcan- ja Etelä-Amerikan laattojen välinen raja. Andeilla sijaitsee useita tulivuoria, joista aktiivisin on Ubinas.
Maantiede > Ilmasto

Humboldtin merivirran ja Andien vuoriston vaikutuksesta Perussa ei ole sen leveysasteelle tyypillistä trooppista ilmastoa. Rannikkokaistaleella vallitsee viileä ja vähäsateinen ilmasto, jonka aiheuttaa rannikolla etelästä kulkeva kylmä Humboldtin merivirta. Lämpötilat pysyvät tasaisen alhaisina koko vuoden. Monin paikoin sateiden välissä voi mennä vuosia. Rannikon pohjoisosissa säätyyppi muuttuu 8–10 vuoden välein joulu- tai tammikuussa El Niñon takia Andeilla vallitsee vuoristoilmasto, samanlainen kuin Bolivian puolella. Sadekausi on marraskuusta maaliskuuhun ja kuivan kauden aikana korkeimmissa osissa voi olla jopa pakkasta. Andien itäpuolella ilmasto muistuttaa Bolivian ja Brasilian puoleisten osien ilmastoa. Lämpötila on päivisin 30 asteen tienoilla ympäri vuoden. Varsinainen sadekausi kestää lokakuusta huhtikuuhun, mutta kesäkuukausillekin osuu joitakin sadepäiviä.
Maantiede > Luonto

Rannikkovyöhykkeen kasvillisuus on varsin pientä. Erityisen sumuisilla alueilla on niin sanottua lomas-kasvillisuutta. Rannikkovesien biomassa on valtava, ja meressä elää paljon nisäkkäitä ja kaloja. Rannikolla on myös runsaita lintuyhdyskuntia.
Andien alueella yli 4 000 metrin korkeudessa on lähinnä Altiplanon ruohomaita, mutta sitä alempana on paljon viljelykasveja. Altiplanon ruohomailta ovat kotoisin laama, alpakka, vikunja ja guanako. Viljelyalueilla kasvaa perunaa, kvinoaa ja maissia, ja monin paikoin eukalyptukset ovat syrjäyttäneet paikalliset puut.
Andien itäisillä rinteillä ja Amazonin altaassa kasvaa tuuhea trooppinen sademetsä, jonka nisäkäslajistoon kuuluvat muun muassa jaguaari, kapybara, amerikantapiiri ja useat apinalajit.
Historia > Alkuperäiskansat ennen eurooppalaisia

Perun intiaanikulttuureilla on tuhansien vuosien perinteet. Alueen asutus alkoi noin kymmenentuhatta vuotta sitten, kun metsästäjä-keräilijäkansoja saapui pohjoisesta. Tuhansien vuosien aikana Perun alueelle kehittyi monia kulttuureita, joista monet olivat kuitenkin varsin lyhytikäisiä. Chinchorron kulttuuri muumioi kuolleitansa jo noin vuonna 6000 eaa. Ensimmäinen perulainen korkeakulttuuri oli Chavínin kulttuuri, joka yhdisti vuosien 1200–400 eaa. aikana Perun kansoja. Paracasin kulttuuri puolestaan hallitsi vuosina 700 eaa. – 200 jaa. etelärannikkoa.
Moche-kulttuuri (200–1100) oli ensimmäisiä kaupunkikulttuureja, ja sen yhteiskunta oli jo hyvin järjestäytynyt ja se rakensi isoja rakennelmia. Nazca-kulttuuri kukoisti noin vuosina 300–800 rannikolla Limasta etelään. Se tunnetaan erityisesti suurista vain ilmasta nähtävistä Nazcan linjoista. Wari-kulttuuri oli puolestaan Perun ensimmäinen kaupunkiyhteiskunta, joka laajensi alueitaan sotilaallisesti. Ayacuchosta lähtenyt kulttuuri hallitsi Andeja Perusta Chileen ja Boliviaan asti. Wari-kulttuurin aikaa oli vuodet 600–1100. Viimeinen inkoja edeltänyt merkittävä kulttuuri oli Chimú, joka rakensi suuren kuninkaallisen Chan Chanin kaupungin.
Inkavaltakunta syntyi noin 1200 jaa. Se alkoi laajentua voimakkaasti 1400-luvulla, jolloin maan hallitsijoina olivat Pachacútec ja Túpac Inca Yupanqui. Laajeneminen oli erityisen nopeaa vuosien 1463–1493 välillä. Inkavaltakunta käsitti suurimmillaan melkein miljoonan neliökilometrin alueen Ecuadorin ja Kolumbian rajalta keskiseen Chileen. Inkayhteiskunta oli hierarkkinen, ja valtakunta rakensi yli 30 000 kilometrin pituisen tieverkoston ja taidokkaasti suunniteltuja kivirakennuksia.
Historia > Espanjalaisaika

Noin viisi vuotta ennen espanjalaisten tuloa inkavaltiota raastoi sisällissota, jonka osapuolia johtivat vallanperimyksestä kiistelevät veljekset. Sisällissota oli heikentänyt inkoja, kun konkistadori Francisco Pizarro saapui valtaamaan inkojen valtakunnan vuonna 1531. Espanjalaiset teloittivat vallanperimyssodan voittaneen inkahallitsija Atahualpan 1533. Pizarro perusti Liman 1535 ja tuhosi inkojen pääkaupungin Cuscon.
Peruun vuonna 1542 perustettu varakuningaskunta hallitsi kaikkia Espanjan siirtokuntia Etelä-Amerikassa nykyisestä Panamasta maanosan eteläkärkeen saakka, ja sen pääkaupungista Limasta tuli maanosan merkittävin kaupunki. Konkistadoreille myönnettiin Perusta maata, ja he saivat työvoimaa alkuperäisasukkaista encomienda-järjestelmän kautta. Varakuningas Francisco de Toledo (1569–1581) puolestaan otti käyttöön järjestelmän, jossa alkuperäisasukkaiden päälliköt saivat valtaa paikallisten tapojen mukaan mutta samalla vastuun kerätä varoja sekä työvoimaa siirtomaahallinnolle. Toledo myös valloitti Vilcabamban alueella asuneet ”vapaat” inkat ja teloitti heidän johtajan Túpac Amarun.
Perusta tuli Espanjan tärkein Etelä-Amerikan-siirtomaa sieltä löydettyjen malmivarojen ansiosta. Siellä oli myös hallinnollinen keskus audiencia, ja Perun kirkon johtaja oli Liman arkkipiispa. Peru joutui kuitenkin vaikeuksiin 1700-luvulla. Bourbonit olivat vuonna 1700 saaneet vallan Espanjassa, ja he alkoivat järjestää siirtomaita uudestaan. Uuden-Granadan varakuningaskunta luotiin Perun pohjoisista osista ja La Platan varakuningaskunta sen eteläisistä osista. Peru menetti La Plataan arvokkaan hopeakaivoksen, ja samalla satamia avattiin suoralle kaupankäynnille. Vuonna 1780 puolestaan inkakuninkaiden perilliseksi julistautunut Túpac Amaru II johti kapinaa espanjalaisia vastaan, mutta kapina kukistettiin.
Historia > Itsenäisyyden alku: sotia ja talouskriisejä

Monet Espanjan siirtomaista Amerikassa itsenäistyivät 1800-luvun alussa. Perussa itsenäisyysajattelu syntyi hitaasti, sillä paikallinen aristokratia oli konservatiivinen, maassa asui paljon espanjalaisia ja Espanjan asevoimat olivat siellä voimakkaasti läsnä. Perun itsenäisyyden keskeisimmät henkilöt eivät olleetkaan perulaisia. Argentiinalainen José de San Martín julisti Perun itsenäiseksi 28. heinäkuuta 1821. San Martinista tuli Perun protektori eli suojelija. Hän neuvotteli kesällä 1822 Simón Bolívarin kanssa yhteistoiminnasta Guayaquilissa, mutta ilman tulosta. San Martin palasi Limaan ja sanoutui irti kaikista viroistaan. Itsenäisyyssota päättyi vuonna 1824 Ayacuchon taistelussa, mikä päätti Espanjan siirtomaanvallan.
Vuosina 1836–1839 Peru ja Bolivia liittyivät lyhytaikaiseksi liittovaltioksi. Vuosina 1849–1874 maahan tuotiin 80 000–100 000 kiinalaista työläistä muun muassa keräämään guanoa. Peru vei kolmen vuosikymmenen aikana 12 miljoonaa tonnia guanoa Eurooppan, mikä vakautti valtion taloutta ja antoi presidentti Ramón Castillan mahdollisuuden lopettaa siirtomaaperuja olleen orjuuden ja alkuperäisasukkaiden pakkotyön. Guanotalous kuitenkin rohkaisi Perua elämään yli varojensa. Maa aloitti muun muassa ylioptimistisen liikenneprojektin, jonka seurauksena muun muassa rakennettiin yli 1 200 kilometriä rautateitä. Osa rautateistä kulkee vieläpä erittäin haastavassa Andien ympäristössä. Peru kävi myös kalliita sotia. Ecuador ja Peru sotivat Amazonin altaan alueesta. Espanjaa vastaan se soti merellä 1864–1866. Tyynenmeren sodassa 1879–1883 yhdessä Bolivian kanssa Chileä vastaan Peru menetti nitraattikenttänsä Atacaman autiomaassa ja kolme maakuntaansa.
Vuonna 1895 Perussa nousi valtaan niin sanottu aristokraattinen tasavalta, kun Nicolás de Piérola kaappasi vallan diktaattorimaiselta Andrés Avelino Cáceresilta. Aristokraattisen tasavallan kausi kesti vuoteen 1914, ja sen aikana Peru oli poliittisesti suhteellisen vakaa ja talouskasvu voimakasta. Samalla monet perinteiset haciendat ja pienet kaivosyhteisöt alkoivat muuttua nykyaikaisemmiksi maatiloiksi ja kaivoskaupungeiksi. Ensimmäinen maailmansota toi kuitenkin talousongelmia ja poliittista epävakautta.
Historia > Oikeistodiktaattorien kausi

Presidentti Augusto B. Leguía kannatti 1920 perustuslain lisäystä, joka tuki alkuperäisasukkaiden maaoikeuksia. Sen epäonnistuttua maassa vahvistui alkuperäisten asukkaiden indigenismo-liike. Vuonna 1924 perustettiin APRA, joka ajoi muun muassa intiaanien yhtenäisyyttä ja vastusti Yhdysvaltain imperialismia. Leguían vallasta syrjäyttäneen Sánchez Cerron johtaman kaappauksen jälkeen maata hallitsivat oikeistolaiset diktatuurit. Ecuadorin-Perun sodan jälkeen solmittiin 1942 Rion sopimus.
Peru palasi siviilivaltaan vuonna 1963, kun Fernando Belaúnde Terry valittiin presidentiksi. Armeija syrjäytti hänet kuitenkin vuonna 1968. Sotilashallinto epäonnistui uudistuksissaan pahoin ja myöntyi vuonna 1978 uuden perustuslain tekemiseen. Belaúnde valittiin vuonna 1980 uudestaan presidentiksi. Hän ja hänen seuraajansa Alan García joutuivat taistelemaan hyperinflaatiota, valtaisaa velkaa, yleislakkoja ja kahta sissiliikettä, Loistavaa polkua ja MRTA:ta vastaan. García pyrki siivoamaan vanhan kaartin poliisista ja armeijasta ja korjaamaan taloutta hinta- ja valuuttakontrollilla ja kansallistamalla kaksi pankkia, josta joutui luopumaan ankaran vastarinnan jälkeen. Inflaatio kiihtyi hillitsemättömästi: vuonna 1990 inflaatio oli yli 7 500 %. Niinpä Garcia hävisi vaalit ja pakeni maasta välttääkseen syytteet taloudellisista väärinkäytöksistä.
Historia > Paluu siviilihallintoon

Kesäkuussa 1990 presidentiksi valittiin politiikan ulkopuolinen japanilaisten maahanmuuttajien poika Alberto Fujimori. Fujimori aloitti laajat leikkaustoimet inflaation pysäyttämiseksi ja velan maksamiseksi. Kun presidentin vastainen oppositio oli enemmistönä parlamentissa, Fujimori järjesti huhtikuussa 1992 armeijan tuella kaappauksen, hajotti kongressin ja kirjoitti uuden perustuslain. Maolainen sissiliike Loistava polku kiihdytti hyökkäyksiään hallituksen toimien jälkeen. Sen johtaja Abimael Guzmán pidätettiin syyskuussa, mikä aluksi kiihdytti sissien hyökkäyksiä, mutta jo 1994 noin kuusituhatta sissiä antautui.
Alkuvuodesta 2000 Fujimori pyrki kolmannelle kaudelle, vaikka perustuslaki kielsi sen. OAS:n ja opposition protesteista huolimatta hänen ilmoitettiin voittaneen, mutta hänen lähipiirinsä jäi kiinni lahjonnasta. Jatkuvien protestien vuoksi vaalit uusittiin huhtikuussa 2001. Fujimori erotti asevoimien komentajan ja kolme kenraalia estääkseen vallankaappauksen. Lopulta Valentín Paniagua nousi oppositiosta parlamentin puhemieheksi Fujimorin ollessa ulkomailla, josta käsin hän jätti eropyyntönsä. Tammikuussa 2001 virkaa tekeväksi presidentiksi noussut Paniagua perusti totuuskomission tutkimaan 4 000 ihmisen katoamista 1980- ja 1990-luvuilla. Fujimorin luottomies Vladimiro Montesinos tuomittiin lähes 25 vuodeksi vankilaan korruptiosta sekä vallan ja valtion varojen väärinkäytöstä.
Vuoden 2001 vaaleissa presidentiksi valittiin taloustieteilijä Alejandro Toledo, ja häntä seurasi entinen presidentti Alan García. Garcían oikeistolaisella presidenttikaudella [2006–2011] Perun talouskasvu oli maanosan huippua ja köyhien osuus väestöstä väheni merkittävästi. Hänen seuraajakseen valittiin täpärästi kesäkuussa 2011 vasemmistolainen Ollanta Humala, joka tosin nimitti ministereikseen talouselämälle mieleiset, Yhdysvalloissa koulutetut poliitikot.
Historia > Jatkuvasti vaihtuvat presidentit

Vuodesta 2017 alkaen Peru on ollut poliittisen kriisin kourissa. Vallasta taistelevat kolme puolueryhmittymää: vasemmistolainen Frente Amplio (laaja rintama), oikeistolais-fujimorilainen Fuerza Popular (kansan voima) ja keskustaoikeistolainen Peruanos Por el Kambio (perulaiset muutoksen puolesta). Kriisin seurauksena Humalan seuraajaksi vuonna 2016 valittu muutoksen puolesta -puolueen Pedro Pablo Kuczynski joutui eroamaan presidentin tehtävästä alle kahden vuoden presidenttikauden jälkeen ja hänet vangittiin korruptiosta syytettynä. Presidentiksi valittiin samaa puoluetta edustava Martin Vizcarra. Presidentti Vizcarra sulki maan kongressin 30. syyskuuta 2019 siellä paljastuneen korruptioskandaalin takia. Tästä syntyi perustuslaillinen kriisi, koska vastavetona kongressi erotti presidentti Vizcarran ja nimitti hänen tilalleen Mercedes Aráozin. Vizcarra määräsi uudet kongressivaalit pidettäväksi tammikuussa 2020.
Poliittinen epävakaus Perussa on jatkunut jo vuosia. Presidenttien suuri vaihtuvuus on sen yksi oire. Epävakaus on 2020-luvulla kärjistynyt: mielenosoituksissa ja mellakoissa on kuollut kymmeniä ihmisiä, monet heistä poliisin ja turvallisuusjoukkojen suhteettoman voimankäytön vuoksi. Jännitteet ulottuvat vuosisatojen taakse, sillä jako espanjalaistaustaisten valloittajien ja Andeilla asuvien alkuperäiskansojen välillä ovat edelleen näkyvissä. Köyhät ovat kyllästyneet luokkasyrjintään, rasismiin ja siihen, että valta, varat ja kehitys keskittyvät ylemmälle keskiluokalle ja erityisesti pääkaupunki Limaan. Poliittinen tilanne heittelehtii, koska köyhät toivovat muutosta vuoroin oikeistosta ja vuoroin vasemmistosta. Puoluejärjestelmäkin on heikko ja jakautunut pikkupuolueiksi. Hallitseva eliitti taas ajattelee, että mielenosoitusten järjestäjät ovat kaaosta hakevia terroristeja ja huumekauppiaita.
Politiikka

Perun perustuslaki on vuodelta 1993. Sitä on muutettu Perun historian aikana monia kertoja, ja nykyistäkin perustuslakiin on tehty useita lisäyksiä. Perustuslain mukaan presidentti valitaan viideksi vuodeksi kerrallaan. Presidentti voidaan valita uudelleen, mutta peräkkäiset kaudet ovat kiellettyjä. Peru on presidentiaalinen tasavalta, ja presidentti on sekä valtionpäämies että hallituksen päämies. Presidentti valvoo myös hallitusta, ja häntä avustaa pääministeri. Vuoden 2021 vaaleissa presidentiksi valittiin Vapaa Peru -puolueen Pedro Castillo.
Perun parlamentissa on 130 jäsentä, jotka valitaan viideksi vuodeksi suhteellisella vaalitavalla. Puolueille on asetettu viiden prosentin vaalikynnys. Perun puoluekenttä on jopa latinalaisen Amerikan mittapuulla hajanainen. Perinteinen puoluejärjestelmä hajosi 1990-luvulla Alberto Fujimorin autoritaarisella kaudella, ja Perun järjestelmää on sittemmin kutsuttua ”demokratiaksi ilman puolueita”. Vuonna 2016 kongressiin valittiin kuusi puoluetta ja vuonna 2021 kymmenen. Samaan aikaan presidentinvaaleissa oli 18 ehdokasta 18 puolueesta. Hajanainen puoluekenttä on tehnyt vaikeaksi muodostaa tehokasta hallitusta, eivätkä puolueet pysty takaamaan tukea parlamentissa edistämilleen asioille.
Politiikka > Kansalaisvapauksien kehittyminen

Perun status kansalaisvapauksien mittarilla palautettiin vuonna 2022 takaisin "vapaan maan" statukselle, koska menestyksekkäät presidentinvaalit ja kongressivaalit vähensivät ainakin vähäksi aikaa niitä toimeenpanevien ja lakia säätävien elinten välisiä yhteenottoja, jotka ovat häirinneet hallintoa useita vuosia. Vuotta aikaisemmin Perun status oli pudotettu "osittain vapaaksi" presidentin ja kongressin välisten laajentuneiden, vuodesta 2017 saakka jatkuneiden yhteenottojen vuoksi. Ne olivat häirinneet hallintoa ja sen korruptionvastaista toimintaa, vahingoittaneet maan perustuslaillista järjestystä sekä aiheuttaneet epäsäännöllistä vallanperiytymistä, kun vain kolmen vuoden sisällä presidenttinä toimi neljä eri henkilöä.
Vuoden 2022 raportin mukaan Peru on perustanut demokraattiset poliittiset instituutiot ja käynyt läpi rauhalliset vallansiirrot. Kuitenkin monet korruptiotapaukset ovat heikentäneet julkista luottamusta hallitukseen. Katkerat jaot pahasti sirpaloituneessa poliittisessa eliitissä ovat toistuneesti aiheuttaneet poliittisia mullistuksia. Maan alkuperäisasukkaat kärsivät syrjinnästä ja riittämättömästä poliittisesta edustuksesta.
Hallinnollinen jako

Perun maa-alue, lain numero 27867 mukaan päivätty 18. marraskuuta 2002, on jaettu 26 alueeseen (región; regiones). Alueet ovat jaettu edelleen provinsseihin (provincia) ja piireihin (distrito). Joulukuussa 2019 provinsseja oli 196 ja piirejä 1 874.
Keskinen alue: Ayacucho, Callao, Huancavelica, Huánuco, Ica, Junín, Lima, Pasco.
Pohjoinen alue: Ancash, Cajamarca, La Libertad, Lambayequ, Piura, Tumbes.
Itäinen alue: Amazonas, Loreto, Madre de Dios, San Martín, Ucayali.
Eteläinen alue: Apurimac, Arequipa, Cusco, Moquegua, Puno, Tacna.
Vuoteen 2002 asti Peru oli jaettu 24 departementtiin. Departementit olivat saman kuin alueet, Limaa ja Callaota lukuun ottamatta. Alueisiin siirryttäessä Lima erotettiin Liman departementista ja entisestä Provincia Constitucional Callaosta tuli alue.