stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Demokraattinen puolue (Italia)
Historia > Tausta

Italian poliittinen kenttä meni uusiksi 1990-luvun alussa ns. Tangentopoli-lahjusjutun vuoksi, jolloin maata puoli vuosisataa hallinnut kristillisdemokraattinen puolue hajotettiin. Samaan aikaan Italian kommunistinen puolue hajosi vuonna 1991 ja sen kannattajat muodostivat Demokraattisen vasemmistopuolueen, joka muodosti myöhemmin Vasemmistodemokraatit (DS).
Taloustieteen professori ja entinen kristillisdemokraattien jäsen Romano Prodi kokosi laajan Oliivipuukoalition (L'Ulivo), joka voitti vuoden 1996 vaalit. Oliivipuu elvytettiin vuoden 2004 europarlamenttivaaleihin neljän puolueen voimin ja vuoden 2006 vaaleihin, jossa Prodi nousi pääministeriksi. Vasemmistodemokraatit (DS) ja Democrazia è Libertà – La Margherita (DL) pitivät huhtikuussa 2007 viimeisen puoluekokouksensa, jossa hyväksyivät yhdistymisen. Puolueelle valittiin johto jäsenäänestyksessä 14. lokakuuta 2007. Äänestykseen osallistui kolmisen miljoonaa kannattajaa, joista kolme neljäsosaa kannatti puheenjohtajaksi Walter Veltronia. Helmikuussa 2009 Veltroni kuitenkin erosi puolueen hävittyä Sardinian paikallisvaalit.
Historia > Demokraattinen puolue

Nykyinen Demokraattinen puolue muodostui 14. lokakuuta 2007 useiden vasemmistolaisten ja keskustalaisten puolueiden yhdistyessä. Demokraattisen puolueen muodostaneet puolueet olivat:
Democratici di Sinistra, DS
Democrazia è Libertà – La Margherita, DL
Partito Democratico Meridionale, PDM
Progetto Sardegna, PS
Movimento Repubblicani Europei, MRE
Repubblicani Democratici, RD
Italia di Mezzo, IdM
Alleanza Riformista
Demokraattinen puolue kärsi pian perustamisensa jälkeen keväällä 2008 vaalitappion Silvio Berlusconin oikeistoblokille. Ylimääräinen puoluekokous valitsi helmikuussa 2009 puoluejohtajaksi äänin 1047–92 Franceschinin. Puoluesihteeriksi valittiin lokakuussa 2009 Pier Luigi Bersani.
Historia > Demokraattinen puolue > Ryhmäkunnat

Koska Demokraattinen puolue syntyi usean puolueen yhdistyessä, puolueesta löytyy useita ryhmäkuntia. Demokraateista on havaittavissa päällimmäisinä sosiaalidemokraattien, sosiaaliliberaalien, kristillisdemokraattien ja vihreiden ryhmittymät. Puolueesta lohkesi myöhemmin entisen pääministerin Matteo Renzin luotsaama oikeistolaisempi ryhmittymä, josta syntyi puolue nimeltään Italia Viva.
Vaalimenestys

Vuoden 2013 parlamenttivaaleissa Demokraattinen puolue sai edustajainhuoneen vaaleissa 25,42 prosenttia äänistä ja senaatin vaaleissa 27,43 prosenttia. Puolue kuului keskusta-vasemmiston liittoumaan, jonka johdossa oli Bersani. Tästä liitoumasta tuli edustajainhuoneen suurin ryhmä ja senaatissa toiseksi suurin. Bersani erosi puolueen johdosta, kun kaksi hänen ehdokastaan Italian presidentiksi eivät olleet saaneet puolueen parlamenttiryhmältä riittävää tukea. Presidentiksi valittiin uudestaan puolueen ehdokas Giorgio Napolitano. Myös pääministeri Enrico Letta tuli Demokraattisesta puolueesta, kun puolue muodosti yhteishallituksen Silvio Berlusconin johtaman Vapauden kansa -puolueen kanssa. Toukokuussa 2013 Guglielmo Epifani valittiin "väliaikaiseksi" puoluesihteeriksi. Joulukuussa 2013 Matteo Renzi valittiin puolueen johtajaksi vaalissa, johon saivat osallistua myös muut kuin puolueen jäsenet. Äänestäneitä oli 2,5 miljoonaa ja Renzi sai 68 prosenttia äänistä. Helmikuussa 2014 puolue lopetti tukensa Lettan hallitukselle ja valitsi Renzin pääministeriksi. Demokraattinen puolue liittyi Euroopan sosiaalidemokraattisen puolueen täysjäseneksi 28. helmikuuta 2014.
Joulukuussa 2016 Renzin hallitus erosi, koska hallituksen ehdotus perustuslain muuttamiseksi oli hävinnyt kansanäänestyksessä. Tilalle tuli Demokraattisen puolueen Paolo Gentilonin johtama hallitus. Renzi erosi puoluesihteerin tehtävästä helmikuussa 2017, mutta hänet valittiin tehtävään uudestaan huhtikuussa 2017 äänestyksessä, johon osallistui noin kaksi miljoonaa italialaista. Renzi sai 70 prosenttia äänistä. Puolueen koettua tappion vuoden 2018 vaaleissa Renzi erosi johdosta maaliskuussa 2018. Puoluesihteerin tehtävää hoiti tämän jälkeen Maurizio Martina. Maaliskuussa 2019 puoluesihteeriksi valittiin Nicola Zingaretti äänestyksessä, johon osallistui 1,6 miljoonaa italialaista. Zingaretti sai 67 prosenttia äänistä.
Syyskuussa 2019  sitoutumaton pääministeri Giuseppe Conte muodosti edellisen hallituksensa kaaduttua uuden keskustavasemmistolaisen hallituksen, jossa olivat mukana Viiden tähden liike ja hallitukseen taas noussut Demokraattinen puolue. Mario Draghin johtama kuuden puolueen hallitus tuli valtaan helmikuussa 2021, ja myös tässä hallituksessa Demokraattinen puolue on mukana. Maaliskuussa 2021 Zingaretti erosi tehtävästään, ja hänen tilalleen puoluuenn johtajaksi valittiin Enrico Letta.
Vuoden 2022 parlamenttivaalien jälkeen Demokraattinen puolue joutui oppositioon, ja Letta ilmoitti eroavansa tehtävästään. Maaliskuussa 2023 hänen seuraajakseen valittiin Elly Schlein äänestyksessä, johon osallistui yli miljoona italialaista. Schlein sai 53 prosenttia äänistä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Demokraattinen puolue (italiaksi)
| n k  Italialaiset puolueet |
| --- | --- |
Parlamenttipuolueet:  Italian veljet  Demokraattinen puolue DemoS  CD  Pohjoisen liitto Fassa  Viiden tähden liike  Forza Italia NPSI  Azione  Italia Viva  Alleanza Verdi e Sinistra EV  SI  PP  Noi moderati Me Italian kanssa  Italia al Centro  Coraggio Italia  Unione di Centro  +Europa  Südtiroler Volkspartei  Movimento Animalista  Movimento Associativo Italiani all'Estero  Sud chiama Nord  Union valdôtaine  Campobase 
Muut puolueet: Kommunistisen uudelleenperustamisen puolue · Italialaisten kommunistien puolue · Oikeisto
Likas Stadium

| Likas Stadium |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Jalan Punat Tanah, Kota Kinabalu, Sabah, Malesia
Avattu:  2001
Remontoitu:  2023
Omistaja:  Sabah FC
Kenttä:  tekonurmi
Katsojakapasiteetti
 Yhteensä: 35 000 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Ilmakuva stadionista
Likas Stadium (malaji: Stadium Likas) on yleisurheilu- ja jalkapallostadion Kota Kinabalussa, Sabahin osavaltiossa, Malesiassa. Stadionia käyttää paikallinen jalkapalloseura Sabah FC. Stadionia käytetään myös rugby- ja yleisurheilutapahtumiin. Stadion on Sabah-osavaltion suurin,  ja se remontoitiin vuonna 2023 Sabah FC:n AFC Cup-osallistumista varten.  Stadion on saanut nimensä kaupunginosasta, jossa se sijaitsee.
Rialton silta

Rialton silta.
Rialton silta (ital. Ponte di Rialto) on yksi Canal Granden ylittävistä silloista Venetsiassa, Italiassa. Se kuuluu Italian tunnetuimpiin nähtävyyksiin.
Nykyisen sillan tilalla oli aluksi ponttonisilta ja myöhemmin puusilta. 1400-luvulla käytettiin nostosiltaa, jotta purjelaivat mahtuisivat kulkemaan kanavassa. Nykyinen Antonio da Ponten suunnittelema kivisilta valmistui vuonna 1591.
Rialton silta oli aina vuoteen 1854 asti ainoa silta suuren kanaalin yli sekä ainoa kanaalin rantojen yhdistäjä. Tämä Antonio da Ponten luomus alueen lukuisine ostoskatuineen yhdistää juuri Pyhän Markuksen torin ja Rialton alueen toisiinsa.
Rialton silta punaisella
Galleria

Rialton silta vuonna 1875 otetussa mustavalkokuvassa
Rialton silta sekä vilkasta gondoliliikennettä 1800-luvulla otetussa mustavalkokuvassa.
Canal Grandea Rialton sillalta otetussa kuvassa.
Pikkuliikkeitä sillan portaikossa.
Aiheesta muualla

Livekuvaa Rialton sillalta
Livekuvaa Rialton sillalta, toinen kuvakulma
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rialton silta Wikimedia Commonsissa
Celtic League

| Celtic League |
| --- | --- |

Perustettu:  1961
Perustaja:  Alan Heusaff
Viralliset kielet:  bretoni, korni, englanti, iiri, gaeli, manksi, kymri
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Celtic League on vuonna 1961 perustettu kelttiläinen nationalistiryhmä, joka pyrkii edistämään kelttiläistä identiteettiä ja kulttuuria painottaen kelttiläisten kielten edistämistä Skotlannissa, Irlannissa, Walesissa, Bretagnessa, Cornwallissa ja Mansaarella. Se kannattaa myös kelttiläisten alueiden itsenäisyyttä ja laajempaa itsehallintoa.
Tavoitteet

Celtic League kertoo tavoitteensa olevan seuraavat: kelttiläisten kansojen yhteistyön edistäminen, tietoisuuden lisääminen niiden yhtenäisyydestä ja solidaarisuudesta, kelttiläisten maiden kamppailujen ja saavutuksien tunnetuksi tekeminen ulkomailla, kelttiläisten maiden itsehallinnon puolesta kampanjoiminen ja kelttiläisten maiden kansallisten resurssien käytön puoltaminen.
Poliittisesti Celtic League haluaa luoda kuusi itsenäistä kelttiläistä valtiota, jotka se tunnustaa olemassa oleviksi.
Historia

Vuonna 1961 perustettu Celtic League kasvoi useista eri kelttiläisistä ryhmistä.
Celtic League perustettiin vuonna 1961 Walesilaisessa jokavuotisessa musiikkijuhlassa joka pidettiin Rhosllannerchrugogissa Wrexhamin lähellä Koillis-Walesissa. Perustajat olivat Gwynfor Evans ja J. E. Jones, jotka olivat walesilaisen nationalistiryhmä Plaid Cymrun johtajia. Skotlantilaiset osapuolet ja bretagnelaiset nationalistiryhmät osoittivat kiinnostusta ryhmää kohtaan.
Haarat

Celtic Leaguessa on kuusi haaraa, eli yksi kutakin kelttiläistä maata kohden. Haarat tunnetaan maidensa keltinkielisillä nimillä. Irlanti tunnetaan Éirenä, Skotlanti Albana, Wales Cymruna, Bretagne Breizhinä, Cornwall Kernowina ja Mansaari Manninina tai Mannina.
Lisäksi on muutamia hajaantuneita haaroja:
Patagonialainen haara, joka perustettiin Chubut-joen laaksossa Argentiinassa vuoden 2009 loppupuolella.
Celtic Leaguen amerikkalainen haara (CLAB), joka perustettiin New Yorkissa vuonna 1974. CLAB:llä on oma uutiskirje ja sen toiminta on vähentynyt.
Kokoomuksen Naisten Liitto

| Kokoomuksen Naisten Liitto  Kokoomusnaiset (KNaL)  |
| --- | --- |

Perustettu:  1919
Toimiala:  Poliittinen järjestö
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Pääsihteeri:  Jenni Vartiainen
Puheenjohtaja:  Pihla Keto-Huovinen
Liittohallitus:  Salla Mäkelä, vpj.  Anu Aaltonen, vpj. Anu Puustinen Minna Heinonen-Pesonen Jutta Hartikainen Raili Paavonen Jaana Kostiainen Marianne Liimatainen Pauliina Pasanen Susanna Yli-Luukko Anu Sallinen Heleena Uusi-Illikainen Jaana Kiviluote Sari Vilen
Jäsenlehti:  Nykypäivä
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kokoomuksen Naisten Liitto tai Kokoomusnaiset on kokoomusta lähellä oleva kansalaisjärjestö, jonka tavoitteena on mahdollisuuksien tasa-arvo Suomessa, Euroopassa ja maailmassa. Sen mukaan naisilla ja miehillä tulee olla samat mahdollisuudet ja oikeudet syntyä, kasvaa, saada koulutusta, osallistua, tehdä työtä sekä hoivata. Vuoteen 1951 asti järjestö tunnettiin nimellä Kansallisen Kokoomuspuolueen Naisjärjestöjen Liitto.
Kokoomusnaisten mielestä naisten ja miesten tasa-arvo on Suomessa keskeinen yhteiskuntapoliittinen tavoite. Tasa-arvon tavoite merkitsee heille, että naisilla ja miehillä on oltava samat oikeudet, velvollisuudet ja mahdollisuudet kaikilla elämänalueilla. Kokoomusnaiset vaativat, että molempien sukupuolten työtä, kokemusta, tietoja ja taitoja arvostetaan yhtälailla.
Kokoomusnaisten puheenjohtajana toimii Pihla Keto-Huovinen ja pääsihteerinä Jenni Vartiainen. Kokoomusnaisten toiminnassa tärkeiksi aiheiksi ovat nousseet muun muassa tasa-arvoisen työmarkkina-aseman edistäminen, ihmiskaupan ja naisiin kohdistuvan väkivallan vastustaminen, köyhyyden poistaminen maailmasta, naisten ja tyttöjen kouluttaminen kehitysmaissa sekä turvallisuuspolitiikka. Liitto julkaisee Suomen Nainen nimistä lehteä.
Merkittäviä henkilöitä > Puheenjohtajat

Seuraavat henkilöt ovat toimineet kokoomusnaisten puheenjohtajina:
1919–1921: Aina Kaila
1921–1922: Fanny Nordlund
1922–1924: Ilmi Hallsten
1924–1929: Elli Tavastähti-Hiidenheimo
1949–1952: Kerttu Ignatius
1952–1963: Liisa Mäkinen
1963–1971: Saara Forsius
1971–1975: Elsi Hetemäki-Olander
1975–1978†: Kirsti Hollming
1978–1979: Irma Rihtniemi–Koski
1980–1985: Tuulikki Petäjäniemi
1986–1991: Ritva Laurila
1992–1993: Kaarina Dromberg
1994–1997: Pirkko-Liisa Ollila
1998–1999: Pirjo-Riitta Antvuori
2000–2003: Anneli Taina
2004–2007: Paula Risikko
2008–2011: Henna Virkkunen
2012–2015: Lenita Toivakka
2016–2019: Sofia Vikman
2020–2021: Saara-Sofia Sirén
2022– Pihla Keto-Huovinen
Merkittäviä henkilöitä > Pääsihteerit

Seuraavat henkilöt ovat toimineet kokoomusnaisten pääsihteereinä:
1919–1920: Hilma Jahnsson
1920–1925: Alva Brässar
1926–1929: Alli Kallioniemi
1929–1934: Tyyni Leisio
1934–1940: Fanny Kotonen
1940–1943: Alli Kallioniemi
1943–1949: Lydia Saksa
1949–1951: Franke Karli
1951–1955: Elsa Laitinen
1955-1956: Hilkka Seppä
1956–1957: Anna Karrakoski
1957–1959: Marja-Leena Bergqvist
1960–1962: Pirkko K. Koskinen
1962–1963: Irene Melart
1963: Anna-Mari Spinkkilä
1963–1964: Pirkko K. Koskinen
1965: Anna-Mari Spinkkilä
1965–1969: Irmeli Lemberg
1970–1972: Mielikki Meriläinen
1971–1977: Eva-Maija Pukkio
1977–1981: Liisa Melin
1981–1983: Kirsti-Aulikki Boedeker
1983–1989: Irja Parkkinen
Aiheesta muualla

Kokoomusnaiset (Arkistoitu – Internet Archive)
Pecunia non olet

Vespasienne Kanadan Montréalissa 1930
Pecunia non olet ("raha ei haise") on latinankielinen sanonta, joka lienee peräisin keskiajalta.  Sitä käytetään, kun halutaan korostaa, että rahan alkuperällä tai ansaitsemiskeinolla ei ole väliä.
Lauseen taustalla on tarina ahneeksi moititusta Rooman keisarista Vespasianuksesta (69–79 jaa.). Roomalainen historioitsija Suetonius kertoo, että Vespanianuksen poika Titus moitti häntä siitä, että keisari oli keksinyt verottaa pisoaareja. Vespanianus piteli tällöin "ensimmäistä tästä verosta saamaansa rahakolikkoa" hänen nenänsä edessä ja kysyi, haisiko se. Kun Titus vastasi "ei", keisari totesi, että virtsasta se oli silti saatu.
Rooman valtakunnan kaupungeissa oli julkisia käymälöitä, joiden käytöstä vuokraajat perivät maksua. Vaikka usein väärin luullaan, Vespasianuksen vero ei koskenut näitä maksuja. Sen sijaan keisari alkoi verottaa villanvanuttajien ammattikuntaa. Nämä tarvitsivat virtsaa liuottimeksi, jonka avulla villasta saatiin poistettua rasva. He keräsivät tarvitsemansa virtsan sijoittamalla työhuoneensa ulkopuolelle saviruukkuja hädänalaisille. Ruukkujen käyttö oli kaikille ilmaista. Vespasianuksen toimesta villanvanuttajat joutuivat maksamaan ruukuistaan veroa keisarille.
Keisari Vespasianus liittyy myös toisella tavalla käymälöihin. Antiikin Kreikassa julkinen käymälä tunnettiin usein nimellä vespasianai. Ranskankielessä julkisen käymälän vanhentunut nimi on vespasienne. Italiankielessä  vespasiano on edelleen yleinen sana, joka tarkoittaa julkista pisoaaria erillisenä rakennuksena.
Sallan kirkko

| Sallan kirkko |
| --- | --- |
 Sallan kirkko vuonna 2016.
Sijainti:  Tennontie 5, Kirkonkylä, Salla
Koordinaatit:  66°49′51.6″N, 028°40′04.4″E
Seurakunta:  Sallan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1950
Suunnittelija:  Eero Eerikäinen ja Osmo Sipari
Materiaali:  betoni
Istumapaikkoja:  600
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sallan kirkko on Sallan seurakunnan kirkko. Vuonna 1950 valmistuneen kirkon ovat suunnitelleet Eero Eerikäinen ja Osmo Sipari. Kirkon rakentamiseksi järjestettiin vuonna 1947 arkkitehtikilpailu, jonka voittaneet arkkitehtiylioppilaat Eerikäinen ja Sipari pitivät suunnittelussaan esikuvana perinteisen suomalaisen kivikirkon ja erillisten kellotapuleiden muotoa. Rakennusmateriaalit ovat moderneja: kirkkosalin katto on valettu betonista betonisten kaarien varaan. Jyrkässä katossa on paanukate. Kirkko edustaa Lapin jälleenrakennusta ja se kuuluu kansainvälisen modernin arkkitehtuurin suojelu- ja tutkimusjärjestön Docomomon merkittävien arkkitehtuuri- ja ympäristökohteiden valikoimaan. Kirkko kuuluu myös Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Sallan ensimmäinen kirkko, Kuolajärvellä sijainnut, vuonna 1838 valmistunut Carl Ludvig Engelin suunnittelema kirkko tuhoutui talvisodassa. Koska Kuolajärven kylä jäi Pariisin rauhassa luovutetulle alueelle, uusi kirkko rakennettiin Sallan uudeksi kuntakeskukseksi muodostuneelle entiselle Märkäjärvelle.
Tanskan luterilaiset seurakunnat kustansivat uuden kirkon rakentamisen: tanskalaiset halusivat osoittaa kiitollisuuttaan siitä, että heidän kirkkonsa eivät tuhoutuneet sodassa ja panivat pystyyn rahankeräyksen. Keräysvaroilla ostetut ruokatarvikkeet myytiin Suomessa voitolla niin, että keräyssumma yli kymmenkertaistui.
Alttarilla on Aimo Tukiaisen tekemä pronssinen korkokuva, joka kuvaa Matteuksen evankeliumin kohtaa ”Tulkaa minun tyköni kaikki työtätekeväiset ja raskautetut, niin minä annan teille levon”. Tukiainen on tehnyt myös kirkkopihan graniittisen sankarimuistomerkin "Hauta Etulinjassa".
Kirkossa on tilaa 600 henkilölle. Kirkon vieressä olevan seurakuntatalon on suunnitellut Matti Leiber. Se valmistui 1980.
Aiheesta muualla

Kirkko Sallan seurakunnan www-sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
The Coral

| The Coral |
| --- | --- |
 The Coral vuonna 2003
Tiedot
Toiminnassa:  1996–
Tyylilaji:  indie rock, psykedeelinen folk, neo-psychedelia, jangle pop
Kotipaikka:   Hoylake, Merseyside, Englanti
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  James Skelly  Paul Duffy  Nick Power  Ian Skelly
Entiset jäsenet:  Bill Ryder-Jones Lee Southall
Levy-yhtiö:  Deltasonic
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Coral on englantilainen rockyhtye, joka perustettiin vuonna 1996. Yhtyeen ensialbumi The Coral (2002) ja sitä seuraava Magic and Medicine (2003) saivat hyvän vastaanoton. Ensialbumi tuli NME Magazinen äänestyksessä vuoden 2002 neljänneksi parhaaksi albumiksi.
Jäsenet

James Skelly - laulu, kitara, lyömäsoittimet, (1996-)
Paul Duffy - basso, saksofoni, taustalaulu (1996-)
Nick Virta - koskettimet, urut, melodica, piano, taustalaulu (1998-)
Ian Skelly - rummut (1996-)
Bill Ryder-Jones - kitara, trumpetti (1996-2005, 2006-2008)
Lee Southall - kitara, taustalaulu (1996-2015)
David McDonnell - soolokitara (2005)
Diskografia > Studioalbumit

The Coral (2002)
Magic and Medicine (2003)
Nightfreak and the Sons of Becker (2004)
The Invisible Invasion (2005)
Roots & Echoes (2007)
Butterfly House (2010)
The Curse of Love (2014)
Distance Inbetween (2016)
Move Through the Dawn (2018)
Coral Island (2021)
Sea of Mirrors (2023)
Holy Joe's Coral Island Medicine Show (2023)
Diskografia > Kokoelmat

Singles Collection (2008)
Diskografia > EP:t

The Oldest Path EP (2001)
Skeleton Key EP (2002)
Calendars & Clocks EP (2004)
iTunes Festival: London (2007)
Holy Mountain Picnic Massacre Blues (2016)
Eero

| Eero |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  18. toukokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  24. kesäkuuta
Muunnelmia:  Eerik, Erkki, Eerikki
Vastineita eri kielissä:  Erik, Eric, Eirik , Eros
Nimen alkuperä:  Erik
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eero on yleinen suomalainen miehen etunimi, joka on käytössä myös Virossa. Se on jokseenkin koko Suomessa vanhastaan tunnettu muunnos skandinaavisesta nimestä Erik, jonka merkitys on ’yksin hallitseva’ tai 'hallintoalue'. Kansanvalistusseuran kalenterissa Eero esiintyi vuonna 1883, ja Suomen almanakassa nimi on ollut vuodesta 1929 lähtien. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Eero-nimen on vuoden 2019 loppuun mennessä saanut 45 471 miestä.
Virossa 684 miehellä oli nimenään Eero 1. tammikuuta 2019, joten se on järjestykseltään 219. miehen etunimi. Eniten nimeä esiintyy Raplamaalla. Kuten myös Suomessa, esiintyy Eero Virossa myös sukunimenä.
Kuvitteellisia Eeroja

Eero, päähenkilö Heikki Hietamiehen romaanissa ja Klaus Härön elokuvassa Äideistä parhain, roolissa Topi Majaniemi
Eero, nuorin veljeksistä Aleksis Kiven romaanissa Seitsemän veljestä
Eero Kakko, juontajahahmo televisiosarjassa Kummeli
Eero Koskela, Akseli ja Elina Koskelan toinen poika Väinö Linnan romaanissa Täällä Pohjantähden alla
Eero Takkunen, nuorin Takkusen veljeksistä elokuvassa Pahat pojat
Eero Vanala, henkilö televisiosarjassa Salatut elämät
Muita Eeroja

Eero, pakinoitsija Lassi Hiekkalan käyttämä nimimerkki.
Lublin

| Lublin |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Lublin
 Koordinaatit: 51°14′47″N, 22°34′06″E 
Valtio:   Puola
Voivodikunta:  Lublin
Perustettu:  1317
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Krzysztof Żuk
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  147 km²
Korkeus:  168–228 m
Väkiluku (2019)  (arvio):  339 784
 – Väestötiheys:  2 311,5 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  20-001–20-999
Suuntanumero(t):  81
Motto::  Fidelitatem et Constantiam
 
 Kaupungin kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lublin on kaupunki Lublinin voivodikunnassa Itä-Puolassa. Se on voivodikuntansa pääkaupunki ja suurin kaupunki. Vuoden 2019 arvion mukaan Lublinissa asui 339 784 asukasta.
Lublin perustettiin vuonna 1317. Siellä solmittiin Puolan ja Liettuan välinen unioni 1569. Vuosina 1944–1945 kaupungissa toimi Puolan vapautuskomitea, jota kutsuttiin myöhemmin nimellä Lublinin hallitus.
Lubliniin perustettiin yliopisto vuonna 1919. Nykyään korkeakouluja on jo useita ja niihin lukeutuu myös Puolan ainoa katolinen yliopisto.
Kaupungin vanha keskusta on säilynyt hyvin ja se on merkittävä matkailukohde. Lublin oli yksi Puolan ehdokkaista Euroopan kulttuuripääkaupungiksi vuonna 2016, mutta hävisi valinnan Wrocławille.
Kuvia

Lublinin linna
Loistohotelli Lublinianka
Vanhakaupunki
Tuomiokirkko
Arena Lublin
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lublin Wikimedia Commonsissa
Lublin.eu
Lublin 2016 – Euroopan kulttuuripääkaupunki
Graham Potter

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Graham Stephen Potter
Syntymäaika: 20. toukokuuta 1975 (ikä 49)
Syntymäpaikka: Solihull, Englanti
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 185 cm
Seura
Seura:  West Ham United
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1992–1993 |  Birmingham City | 25 | (2) |
| 1993 | →  Wycombe Wanderers | 3 | (0) |
| 1993–1996 |  Stoke City | 45 | (1) |
| 1996–1997 |  Southampton | 8 | (0) |
| 1993–1996 |  West Bromwich Albion | 43 | (0) |
| 1997–1998 | →  Northampton Town | 4 | (0) |
| 1999 | →  Reading | 4 | (0) |
| 2000–2003 |  York City | 114 | (5) |
| 2003–2004 |  Boston United | 12 | (0) |
| 2003 | →  Shrewsbury Town | 5 | (0) |
| 2004–2005 |  Macclesfield Town | 57 | (8) |
Valmennusura
2011–2018:  Östersunds FK
2018–2019:  Swansea City
2019–2022:  Brighton
2022–2023:  Chelsea
2025–:  West Ham United
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Graham Potter (s. 20. toukokuuta 1975 Solihull) on englantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. Tammikuusta 2025 lähtien hän on toiminut West Ham Unitedin päävalmentajana.
Meriitit

Ruotsin cup: 2017
Division 1 Norra: 2012
Division 2 Norra: 2011
Bror

| Bror |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  9. tammikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Broder
Vastineita eri kielissä:  Veli
Nimen alkuperä:  ruotsalainen, veli
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bror on ruotsalainen miehen etunimi, joka johtuu ruotsin kielen veljeä tarkoittavasta sanasta bror. Muodossa Broder tai Brodher nimi on ollut käytössä jo keskiajalla, Suomessakin 1400-luvulta.
Suomessa nimi Bror on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan hieman yli 3340 henkilölle. Suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan Brorin nimipäivä on 9. tammikuuta, samana päivänä, jolle suomen­kielisessä kalenterissa on sijoitettu nimen käännös­vastine Veli.
Juho Peura

| Juho Peura |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 2.2.1914–3.4.1917  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Hämeen pohjoinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. toukokuuta 1879 Laukaa
Kuollut: 26. toukokuuta 1918 (39 vuotta) Tampere
Ammatti:  puuseppä, vahtimestari
Johan (Juho) Peura (24. toukokuuta 1879 Laukaa – 26. toukokuuta 1918 Tampere) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1914−1917. Hän kuoli sisällissodan jälkeen Tampereen vankileirillä.
Elämä > Nuoruus

Laukaan Nurmijärven kylässä Keisarin talossa syntyneen Juho Peuran vanhemmat olivat talonpoika Otto Peura (s. 1838) ja Rautalammista kotoisin ollut Miina Pietiläinen (s. 1842). Peura oli puusepän opissa ja kävi käsityöläiskoulun, jonka jälkeen hän työskenteli vuosisadan vaihteesta lähtien puuseppänä Tampereella.