Sensuuri Suomessa
Venäjän vallan aika

Vuonna 1829 Suomen suuriruhtinaskunnassa annettiin sensuuriasetus, joka määräsi täyden ennakkosensuurin ja rajoitti tuntuvasti mielipiteenilmaisua. Asiaa asetettiin valvomaan sensuuriylihallitus (vuodesta 1865 painoasiain ylihallitus), jonka puheenjohtaja oli aluksi yliopiston sijaiskansleri.
Kullakin kirjapainopaikkakunnalla oli oma painoasiamies eli sensori. Vuonna 1900 painoasiamiehiä oli yhteensä 33. Ennakkosensuuri ei koskenut tieteellisiä tai virallisluontoisia julkaisuja eikä viittä painoarkkia laajempia teoksia, mutta niitä voitiin asettaa julkaisukieltoon jälkeenpäin, jos niiden sisältö osoittautui sopimattomaksi.
Vuoden 1850 kielisäädöksellä kiellettiin julkaisemasta suomeksi muuta kuin uskonnollista tai taloudellista tekstiä. Säädöksen taustalla oli Euroopan hullu vuosi 1848, ja Venäjä pyrki ehkäisemään kansallisaatteen leviämistä Suomeen. Kielisäädöstä kuitenkin lievennettiin 1854, ja se kumottiin lopullisesti vuonna 1860. Ennakkosensuuria koskenut asetus oli voimassa vuoden 1865 painovapausasetukseen asti.
J. V. Snellman arvosteli lehtikirjoituksissaan voimakkaasti sensuuriylihallitusta, joka edusti hänen mukaansa pysähtyneisyyttä. Snellman koettiin rauhanhäiritsijäksi ja hänen sanottiin saaneen aikaan jopa sensuurin tiukentumisen. Snellmanin kiivas suorasanaisuus lienee kiinnittänyt sensorien huomion, sillä samaan aikaan August Ahlqvistin allegorinen kertomus Satu meni ennakkotarkastuksesta läpi kiistanalaisesta sisällöstään huolimatta. Ahlqvistin allegoria kertoi Suomesta Ruotsin ja Venäjän puristuksessa. Venäjä kuvattiin kirjoituksessa ilkeäksi noita-akaksi, joka teki Suomi-neidosta orjansa.
Sanomalehtiä oli kielletty mainitsemastakaan sanoja valtiopäivät ja perustuslait. Esimerkiksi aikakauskirja Mehiläinen ei saanut julkaista 1860 otetta pöytäkirjasta, jossa viitattiin edusmiehen valintaan talonpoikaissäätyyn vuonna 1809. Vuonna 1857 sanomalehdet eivät saaneet julkaista kadosta ja nälänhädästä tietoja. Vuonna 1858 painoasiamies poisti Suomettaresta kirjoituksen viinanpolton turmiollisuudesta, koska kenraalikuvernööri kreivi Berg ei halunnut asiasta keskustelua. Myöskään yksityisistä riita-asioista ei saanut kertoa, "koska asia kuuluu tuomioistuimelle".
Suomen kenraalikuvernöörille myönnettiin vuonna 1869 keisarillisella käskykirjeellä salaiset valtuudet lakkauttaa sanomalehtiä, joiden sisältöä pidettiin sopimattomana. Salainen asetus annettiin kenraalikuvernööri Nikolai Adlerbergin aloitteesta ja sitä sovellettiin ensi kerran vuonna 1873, jolloin virkaatekevä kenraalikuvernööri Johan Mauritz Nordenstam kielsi sen nojalla yhden Helsingfors Dagbladin numeron. Asetusta ei kuitenkaan julkistettu tuolloin. Se korvattiin vuonna 1885 uudella asetuksella, jonka nojalla kenraalikuvernööri Fjodor Heiden lakkautti vuonna 1891 Kuopiossa ilmestyneen Savo-lehden. Vuonna 1891 myös uusien julkaisulupien myöntäminen siirrettiin painoasiain ylihallitukselta kenraalikuvernöörille. Ensimmäisen sortokauden alettua vuonna 1899 kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov perusti painoasiain ylihallituksen rinnalle ”sensuurikomiteana” tunnetun neuvottelukunnan, jonka oli määrä tarkistaa sensuuriviranomaisten sallimia julkaisuja, sillä Bobrikovin mielestä suomalaiset sensorit olivat liian sallivia. Komitean puheenjohtajana toimi kenraalikuvernöörin apulainen Nikolai Šipov, joka ei tosin osannut suomea. Bobrikovin kautena sensuurikomitea tosiasiassa johti sensuuria Suomessa.
Vuosina 1899–1901 kenraalikuvernööri Bobrikov määräsi kaikkiaan 24 suomalaista sanomalehteä lakkautettaviksi. Kenraalikuvernööri Franz Seynin ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914 toimeenpaneman sotasensuurin nojalla takavarikoitiin suuri määrä kirjoja, mm. Juhani Ahon Rauhan erakko.
Ensimmäinen maailmansodan puhjettua alkoi varsin ankara sotasensuuri, joka jakautui painotuotteitten osalta sotilaalliseen ja poliittiseen sensuuriin. Sotilaallinen sensuuri tarkasti Helsingissä, Viipurissa ja Turussa sotasalaisuuksia mahdollisesti sisältäviä sanomalehtikirjoituksia ennen lehden julkaisua. Poliittisen sensuurin toimialueeseen kuului taas valtiota arvostelevat ja "yleistä levottomuutta" lietsovat kirjoitukset, joka perustui kenraalikuvernöörin pakkomääräykseen. Tätä hoiti painohallitus, jolle oli sanomalehti- ja kirjapainojen etukäteen lähetettävä painotuotteensa pakkokappaleet. Sensuurin alaisen sisällön julkaisusta rangaistiin enintään 8000 markan sakolla tai 3 kuukauden vankeudella. Lisäksi kenraalikuvernöörillä oli oikeus lakkauttaa julkaiseva taho, jos määräystä ei noudatettu rangaistuksista huolimatta. Näitten lisäksi ulkomailta saapuva posti oli Torniossa ja Raumalla toimivan sensuurin alaisuudessa.