stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Avitus (piispa)
Teokset > Runous > Teemoja

Tärkeä teema Avituksen runoudessa on kristillisyyden suhde antiikin kreikkalaiseen ja roomalaiseen uskontoon. Avituksen suku kuului  roomalaiseen yläluokkaan, ja myös Avitus oli saanut sen mukaisen koulutuksen. Teostensa perusteella hän tunsi Rooman klassista kirjallisuutta ja kreikkalais-roomalaista mytologiaa ja oli myös tietoinen siitä, miten kristillinen kirjallisuus usein hyödynsi näitä. Toisin kuin muut aikansa kristityt kirjoittajat, Avitus hylkäsi roomalaisten malliensa pakanallisen kuvaston. Hän hyödynsi antiikin myyttisiä hahmoja teoksissaan vain harvoin ja silloinkin, kun niitä hyödynnettiin, Avitus pyrkii osoittamaan niiden valheellisuuden ja arvottomuuden kristinuskon rinnalla. Avituksen kirjoitukset tuomitsevat myös selkeästi ihmisen halun selittää luonnollista maailmaa tai yrittää sekaantua jumalalliseen järjestykseen teknologian ja taikavoimien avulla. Toisaalta tämä on osittain ristiriidassa Avituksen tiettyjen kirjoitusten kanssa, joissa spekuloidaan yksityiskohtaisesti maailman rakennetta.
Teokset > Kirjeet ja saarnat > Saarnat

Avituksen tiedetään julkaisseen ainakin 34 kirjoittamaansa saarnaa, joista 31 tunnetaan ainakin osittain. Ainoastaan kolme saarnatekstiä on säilynyt kokonaisuudessaan nykypäivään. Teksteistä kaksi käsittelee kanttaanpyhien viettoa Viennen hiippakunnassa. Kyseessä on perinne, jonka aloittaja oli Viennen piispa ja Avituksen kummisetä Mamertus (k. 475). Kolmannessa saarnassa juhlistetaan kuningas Sigismundin Agaunumiin rakennuttaman pyhän Mauritiuksen kirkon valmistumista ja käyttöön vihkimistä.
Teokset > Kirjeet ja saarnat > Kirjeet

Avituksen kirjeet ajoittuvat vuosien 495 ja 517 väliselle ajalle, ja ne käsittelevät uskonnollisia ja moraalisia kysymyksiä. Kirjeiden kielen suhteen piispa Avituksen tärkeä kirjallinen esikuva oli hänen vanhempi sukulaisensa, Sidonius Apollinaris. Sidoniuksen kirjeet olivat jo aikanaan hyvin arvostettuja; monet vaativat niitä julkaistavaksi, ja vain yhden sukupolven aikana ne saavuttivat jo klassikon aseman kirjeenkirjoittajien parissa. Avitus ei tekstiensä perusteella tuntenut Rooman klassista kirjallisuutta yhtä hyvin kuin Sidonius, mutta hänellä on kirjoituksissaan huomattavasti teologisempi lähestymistapa kuin vanhemmalla sukulaisellaan. Avitus tunsi Raamatun hyvin, muttei säilyneiden kirjoitustensa perusteella tuntenut aikansa filosofiaa tai osoittanut erityistä kiinnostusta sitä kohtaan.
Teokset > Kirjeet ja saarnat > Säilyminen

Avituksen kirjeet kokosi ensimmäisen kerran ranskalainen jesuiitta Jacques Sirmond vuonna 1643 tuntemattomasta käsikirjoituslähteestä, joka on sittemmin todennäköisesti kadonnut. Vuonna 1661 Johannes Ferrandus toimitti neljä aikaisemmin tuntematonta Avituksen kirjettä lähteenään lyonilainen koodeksi, jonka uskotaan olevan peräisin 1000- tai 1100-luvulta. Kyseinen käsikirjoitus on ainoa tunnettu lähde, joka sisältää lähes kaikki Avituksen kirjeet.
Eräs tunnettu Avituksen kirjeitä sisältävä kokoelma on Ranskan kansalliskirjaston hallussa oleva joukko 500-luvun papyruslehtiä, joiden historia on epäselvä ennen 1500-lukua, jolloin niiden tiedetään olleen Lyonissa. Lyonista kokoelma on kulkeutunut ensin historioitsija Jacques Auguste de Thoun (1553–1617) yksityiseen kokoelmaan, ja vuoteen 1689 mennessä se on päätynyt Ranskan kuninkaalliseen kirjastoon. Uusia samaan kokoelmaan kuuluvia fragmentteja löytyi vuonna 1865. Kokoelma on kuitenkin merovingiajan tapaan laadultaan melko kehno, ja kirjoitusvirheet vaikeuttavat huomattavasti sen luettavuutta: kirjaimet i ja e sekä o ja u on usein sekoitettu epähuomiossa keskenään, minkä lisäksi kursiivinen käsiala sai jotkut 1500-luvun lukijat luulemaan tekstin olevan kreikkaa.
Keisari Avituksen (455–456) lyöttämä kolikko.
Burgundien kuningaskunnan kartta.
Avituksen teologinen ajattelu suuntautui pääasiassa areiolaisia vastaan. Kanonisen lain kokoelman kuvituksessa keisari Konstantinus Suuri poltattaa areiolaisia tekstejä. Teos on peräisin Pohjois-Italiasta noin vuodelta 825.
Ranskan kansalliskirjaston kokoelmista vuonna 1865 löydetty papyruskäsikirjoitus sisältää osia Avituksen saarnoista sekä kirjeistä. Käsikirjoitus on peräisin 500-luvulta.
Arvid Costmar

| Arvid Costmar> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. heinäkuuta 2001 (ikä 23) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  181 cm
Paino:  82 kg
Pelinumero:  14
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2018–
Aik. seurat:  Linköping HC (SHL)
NHL-varaus:  215. varaus, 2019 Vancouver Canucks
Arvid Costmar (s. 7. heinäkuuta 2001 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Costmar laukoo oikealta.
Ura > Seuraura

Costmar on Motala AIF:n kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Linköping HC:hen. Kaudella 2015–2016 Costmar oli U16 Elitissä joukkueensa paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 16+9=25. U16 SM:ssä hän oli tehoilla 1+5=6 Linköpingin paras syöttäjä ja Costmar jakoi sisäisen pistepörssin voiton Christoffer Rappin kanssa. Kaudella 2016–2017 hän nousi joukkueen varakapteeniksi. Costmar oli U16 SM:ssä Linköpingin paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 5+5=10. Hän voitti samalla kaudella myös J18 Allsvenskanin pronssia.
Kaudella 2018–2019 Costmar oli tehoilla 13+25=38 Linköpingin J20-junioreiden paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Filip Fornåå Svenssonin jälkeen. Hän voitti kauden päätteeksi J20 SuperElitin hopeaa. Costmar debytoi kauden aikana myös SHL:ssä, jossa hän sai tililleen neljä runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Costmar sai tililleen ensimmäisen SHL-ottelunsa vain 17-vuotiaana 8. joulukuuta 2018 Färjestad BK:ta vastaan. Hän jäi ottelussa kuitenkin ilman peliaikaa. Ensimmäiset jääaikansa SHL:ssä Costmar sai seuraavassa ottelussa 19. joulukuuta 2018 vieraissa Skellefteå AIK:ta vastaan, jolloin hän pelasi kuitenkin vain 35 sekuntia.
Vancouver Canucks varasi Costmarin seitsemännellä kierroksella 215. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2019. Kaudella 2019–2020 hän teki J20 SuperElitin runkosarjassa 29 ottelussa tehot 26+24=50, joilla Costmar voitti Linköpingin sisäisen piste- ja maalipörssin. Hän jakoi koko sarjan maalipörssin neljännen sijan Frölunda HC:n Daniel Torgerssonin, HV71:n Eddie Levinin ja Leksands IF:n Emil Heinemanin kanssa sekä sijoittui pistepörssissä seitsemänneksi. Costmarilla oli myös yli puolet kaudesta pelanneista koko SuperElitin paras piste per peli -keskiarvo (1.72). Hän pelasi kauden aikana SHL:ssä kahdeksan runkosarjaottelua tehden yhden maalin. Costmarin SHL-uran avausmaali syntyi hänen kautensa viidennessä ja uransa yhdeksännessä ottelussa 5. helmikuuta 2020 HV71:tä vastaan. Costmar pelasi kauden aikana miesten pelejä myös kuusi ottelua lainalla sarjatasoa alempana HockeyAllsvenskan-joukkue Mora IK:ssa joulukuussa 2019.
Huhtikuussa 2020 Costmar teki Linköpingin kanssa kolmivuotisen SHL-sopimuksen.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Maa:   Ruotsi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Ruotsi 2019 | jääkiekko |  |
| Hlinka Gretzky Cup  | Hlinka Gretzky Cup  | Hlinka Gretzky Cup  |  |
|  Hopeaa | Edmonton 2018 | jääkiekko |  |
Costmar pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2019, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden. Costmar pelasi myös alle 18-vuotiaiden Hlinka Gretzky Cupissa vuonna 2018, jolloin hän toimi Ruotsin varakapteenina ja voitti hopeaa. Costmar pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2017. Yhteensä hän on pelannut seitsemän nuorten ja 41 poikien maaottelua.
Emil Waldemar Cedercreutz

Emil Waldemar Cedercreutz vuonna 1878
Emil Waldemar Cedercreutz (9. marraskuuta 1852 Viipuri – 27. elokuuta 1924 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra, lääkäri ja moninkertainen valtiopäivämies.
Cedercreutzin vanhemmat olivat senaattori, vapaaherra Carl Emil Cedercreutz ja Emilia Maria Sofia Hackman ja puoliso vuodesta 1892 kirjailija Nanny Ebba Louise Lagerborg. Cedercreutz tuli ylioppilaaksi Helsingin yksityislyseosta 1873 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi 1877, lääketieteen kandidaatiksi 1879 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1883. Tutkinnon suoritettuaan hän lähti ulkomaille opintomatkalle ia harjoitti Englannissa ja Skotlannissa obstetriikkisia tutkimuksia.
Suomeen palattuaan Cedercreutz toimi lääkärinä Helsingissä. Hän oli jonkin aikaa Helsingin Yleisen sairaalan assistenttilääkärinä ja toimi köyhäinhoitohallituksen puheenjohtajana sekä usean vuoden ajan kasvatuslautakunnan jäsenenä. Cedercreutz oli yksi Eiran sairaalan perustajista ja hän oli tässä sairaalassa useita vuosia lääkärinä.
Cedercreutz oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1885, 1891, 1894,1897,1899,1900,1904–1905 ja 1905–1906.
Aiheestsa muualla

Emil Waldemar Cedercreutz Albert Edelfelts brev. Elektronisk brev- och konstutgåva (Albert Edelfeltin kirjeet. Elektroninen julkaisu). 2014−2020. Maria Vainio-Kurtakko & Henrika Tandefelt & Elisabeth Stubb, Svenska litteratursällskapet i Finland. (ruotsiksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Antti Tuomisto

| Antti Tuomisto> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. tammikuuta 2001 (ikä 24) Pori, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  196 cm
Paino:  93 kg
Seura
Seura:  Detroit Red Wings
Sarja:  NHL
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2022–
Aik. seurat:  TPS (SML)
NHL-varaus:  35. varaus, 2019 Detroit Red Wings
Antti Tuomisto (s. 20. tammikuuta 2001 Pori) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, jolla on tulokassopimus NHL-seura Detroit Red Wingsin kanssa. Seura varasi hänet toisella kierroksella 35. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2019. Tuomisto laukoo oikealta.
Ura > Maajoukkueura

Tuomisto pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2019. Hän ei kuitenkaan pelannut Suomen turnauksen viimeiseksi jääneessä puolivälieräottelussa, kun Tuomisto sai yhden ottelun pelikiellon, kun hän taklasi polvella alkulohkon päätösottelussa Sveitsin Yves Stoffelia. Tuomistolle tuomittiin tilanteesta ottelurangaistus.
Tuomisto pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2017. Yhteensä hän on pelannut 12 nuorten ja 48 poikien maaottelua.
Suomen A-maajoukkueessa Tuomisto on pelannut viisi ottelua tehden yhden maalin. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Nordic Cupissa 14. huhtikuuta 2023 Lillehammerissa Norjaa vastaan. Tuomisto merkittiin Suomen nelospuolustajapariin Valtteri Pullin viereen. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa hän teki kolmannessa ottelussaan 20. huhtikuuta 2023 Vaasassa Tanskaa vastaan.
Pelityyli

Suomen alle 18-vuotiaiden maajoukkueen valmennusjohto luonnehti Tuomistoa valitessaan hänet A-nuorten SM-liigan lokakuun 2019 kuukauden nuoreksi pelaajaksi:
»Tuomisto pelaa erittäin vahvasti molempiin suuntiin. Hän puolustaa jämäkästi ja voittaa paljon kamppailuja. Hän on hyökkäyssuuntaan aktiivinen pelaaja, joka pystyy auttamaan joukkuettaan voittamaan joka ilta.»
Muuta

Tuomisto harrasti lapsena myös jalkapalloa.. Hänen isänsä Petri Tuomisto pelasi Ässissä puolustajana seitsemän SM-liigaottelua kaudella 1996–1997 ja hän loi pääsarjauraa myös Ranskassa. Petri toimi pelaajauransa jälkeen myös erotuomarina SM-liigassa.
Beatriz Ferreira

| Beatriz Ferreira |
| --- | --- |
 Ferreira Tokion kesäolympialaisissa 2020.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Beatriz Iasmin Soares Ferreira
Syntynyt: 9. joulukuuta 1992 (ikä 32)
Kansalaisuus:   Brasilia
Nyrkkeilijä
Aktiivisena:  2017–
Pituus:  162  cm
Painoluokka:  60 kg
| Mitalit> Maa:   Brasilia.Naisten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Naisten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Naisten nyrkkeily. Olympialaiset  | Maa:   Brasilia> Naisten nyrkkeily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tokio 2020 | 60 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ulan-Ude 2019 | 60 kg |  |
Beatriz Iasmin Soares Ferreira (s. 9. joulukuuta 1992) on brasilialainen nyrkkeilijä, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Urheilu-ura

Ferreira on kilpaillut vuodesta 2017 lähtien. Hän osallistui New Delhin MM-kilpailujen 2018 60 kg sarjaan jossa voitti karsintakierroksella romanialaisen Cristina Cosman mutta hävisi ensimmäisen virallisen ottelun Oh Yeon-jille 3–2. Vuotta myöhemmin Ulan-Uden MM-kilpailuissa samassa sarjassa Ferreira voitti ensimmäisellä kierroksella tuomarin keskeytettyä ottelun botswanalaisen Keamogetse Kenosin. Toisella kierroksella hän voitti venezuelalaisen Omailyn Alcalan 5–0 ja puolivälierissä venäläisen Natalia Shadrinan 3–2. Välierissä hän voitti yhdysvaltalaisen Rashida Ellisin 4–1 ja loppuottelussa Wang Congin 5–0.
Tokion kesäolympialaisissa 2020 Ferreira voitti yksimielisin tuomariäänin vastustajansa Kiinan Taipeista ja Uzbekistanista, ja välierissä hän voitti yksimielisin tuomariäänin Suomen Mira Potkosen. Loppuottelussa hän hävisi yksimielisin tuomariäänin Irlannin Kellie Harringtonille.
Elokuuhun 2021 mennessä Ferreira oli otellut urallaan 81 ottelua joista oli voittanut 73.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Beatriz Ferreira Wikimedia Commonsissa
Beatriz Ferreira Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Venäjän keisarikunnan historia

n
k
Venäjän keisarikunta katsotaan perustetuksi Suuren Pohjan sodan jälkeen vuonna 1721, jolloin Venäjän tsaari Pietari Suuri otti itselleen keisarin arvonimen. Keisarinvalta päättyi Helmikuun vallankumoukseen vuonna 1917, mikä päätti samalla Venäjää yli 300 vuotta hallinneen Romanov-dynastian valtakauden. Venäjä kohosi keisarivallan aikana merkittäväksi eurooppalaiseksi suurvallaksi. Sen hallitsema alue ulottui laajimmillaan Itämereltä Tyynellemerelle ja Alaskaan sekä Jäämereltä Kaspianmerelle.
Keisarikunnan synty > Pietarin nousu valtaistuimelle

Tsaari Fjodor kuoli 20-vuotiaana vuonna 1682, ja valtakunta ajautui perimyskriisiin, sillä hänen lähin seuraajansa oli hänen heikkolahjaisena pidetty nuorempi veljensä Iivana. He olivat molemmat edesmenneen tsaari Aleksei Mihailovitšin ja hänen vaimonsa Maria Miloslavskajan jälkeläisiä. Sen sijaan Aleksein toisen vaimonsa Natalja Naryškinan kanssa solmimasta liitosta syntynyt poika Pietari, oli terve ja fyysisesti roteva ja näytti varteenotettavammalta vaihtoehdolta uudeksi tsaariksi.
Pajarit ja patriarkka kääntyivät Punaiselle torille kokoontuneen kansan puoleen ja kansan suostumuksella julistivat Pietarin tsaariksi. Miloslavskit ryhtyivät vastarintaan, sillä he katsoivat, että vaali oli tapahtunut ilman zemski sobor -neuvoston kokoontumista, ja he kiihottivat streltsijoukkoja kapinaan vallananastajia vastaan. Streltsit olivat huonoissa väleissä Naryškinien kanssa, ja joukot oli helppo suostutella marssimaan Kremliin. Streltsijoukot riehuivat toukokuussa 1682 Moskovassa kolme päivää murhaten useita johtavia Naryškineja. Streltsien vaatimuksesta valtaistuimelle asetettiin Iivana ja Pietari yhdessä, mutta todellista valtaa heidän alaikäisyytensä vuoksi käytti Iivanan täyssisar ja Pietarin puolisisar Sofia.
Sofia ja Iivana palasivat Moskovan hoviin, mutta Pietari jäi äitinsä kanssa kesäpalatsiin maaseudulle maan hovipiirejä aiheellisesti pelätessään. Sofia oli ensimmäinen Venäjää hallinnut nainen, ja hänen epäiltiin suunnittelevan kahden veljensä syrjäyttämistä ja valtaistuimen ottamista virallisestikin haltuunsa. Sofia oli kuitenkin aikaansa edellä, eikä Venäjä ollut vielä valmis hyväksymään keisarinnaa. Vuonna 1689 Pietari täytti 17 vuotta ja hänen alaikäisyytensä päättyi. Sofian taustajoukot yllyttivät jälleen streltsejä kapinaan Pietaria vastaan, mutta streltsijoukot epäröivät, ja osa siirtyi Pietarin tukijoiksi. Pietari pystyi omien joukkojensa ja puolelleen siirtyneiden streltsien tuella kukistamaan salaliittolaiset. Pietari pelkäsi siinä määrin Sofian yrittävän paluuta valtaan, että lähetti hänet loppuelämäksi luostariin.
Keisarikunnan synty > Pietarin sodat > Asovan retket

Vuonna 1696 Pietarin sairaalloinen velipuoli ja kanssahallitsija Iivana kuoli, jolloin Pietarista tuli yksinvaltias. Rasitteena hänellä oli Sofian valtakaudella alkanut sota osmaneja vastaan. Hän perusti laivasto-osaston ja lähetti sen sotaretkelle Asovaan, ja Asovanmeri saatiin vallatuksi venäläisvaltaan. Lisäksi hän perusti jalkaväkirykmentit, joiden uskollisuudesta tuli hänen hallintonsa kivijalka, toisin kuin streltsit, joiden joukossa esiintyi usein levottomuuksia. Sota oli osaltaan vaikuttamassa siihen, että Pietari alkoi määrätietoisesti kehittää niitä aloja, joita hän ajatteli valtakunnan tarvitsevan. Erityisesti hän panosti maan laivaston kehittämiseen ja laivanrakennustaitoon, johon hän kävi henkilökohtaisesti tutustumassa Englannissa ja Hollannissa vuonna 1697. Hänen matkansa keskeytyi streltsien aloittaman kapinan vuoksi.
Strelsirykmentit olivat tyytymättömiä Asovan komennukseensa ja halusivat palata takaisin Moskovaan ja nostaa Sofian jälleen valtaistuimelle. Talven 1698–1699 tapahtumat toivat esiin Pietarin julmemman puolen. Streltsejä vastaan lähetettiin Pietarin omia rykmenttejä ja kapina kukistettiin. Pietari aloitti ankarat puhdistustoimet, jossa kapinaan ryhtyneitä vainottiin ja tunnustuksia puristettiin kidutuksin. Kaikkiaan noin 1 200 streltsiä kuoli, ja heidän ruumiitaan nostettiin pelotteeksi esille eri puolille Moskovaa. Taustalla Pietarin toimille olivat varmasti myös hänen traumansa vuoden 1682 tapahtumista. Streltsijoukot hajotettiin ja sotaväkeä uudistettiin siten, että aatelisnuorukaiset velvoitettiin sotapalvelukseen, ja vuonna 1699 velvollisuus ulotettiin myös verovelvolliseen väestöön.
Pietarin ensimmäinen Asovan sotaretki epäonnistui vuonna 1695, mutta seuraavana vuonna venäläiset piirittivät osmanien hallitsemaa linnoitusta kolmen kuukauden ajan sekä maalta että mereltä, kunnes linnoitus lopulta antautui. Konstantinopolin rauhassa vuonna 1700 vahvistettiin Venäjän valta Asovanmerellä.
Palatsivallankumousten aika > Katariina Suuren valtaannousu

Vaikka Pietari III oli Pietari Suuren pojanpoika, oli hän epäsuosittu hallitsija. Hänen isänsä oli Holstein-Gottorpin herttua, joten hän oli kasvanut saksalaisessa ympäristössä. Seitsenvuotisessa sodassa Venäjä oli joutunut Preussin vastustajaksi, missä sodassa Preussi oli Venäjää vastaan kärsimiensä tappioiden vuoksi perikadon partaalla. Pietari III lopetti sodan Preussia ja sen hallitsijaa Fredrik II:ta vastaan luopuen samalla kaikista valloituksista. Venäjän asevoimille tätä oli vaikea sulattaa. Armeijan tyytymättömyys vain lisääntyi, kun Pietari III nimitti johtaviin sotilasvirkoihin saksalaisia. Pietari III:n vastaisen opposition johtohahmoiksi nousivat kaartin upseerit Aleksei ja Grigori Orlov.
Keisarinna Elisabet oli valinnut Pietari III:n puolisoksi Anhalt-Zerbstin ruhtinaan tyttären, joka nimettiin ortodoksiksi käännyttyään venäläisittäin Katariinaksi. Heidän avioliittonsa ei ollut onnistunut ja Pietari III suosi enemmän rakastajatartaan. Rakkaussuhteen Katariina loi miehensä sijaan kaartinupseeri Grigori Orloviin. Orlovin veljekset lupasivat Katariinalle kaartin tuen, mikäli hän suostuisi syrjäyttämään miehensä vallasta. Katariinakaan ei ollut taustaltaan venäläinen, mutta toisin kuin miehensä, hän oli kiinnostunut maan asioista ja omaksunut venäjän kielen, siinä missä Pietari III puhui vain saksaa.
Kaartin upseerit vangitsivat kesällä 1762 Pietari III:n hänen ollessaan maatilallaan Inkerinmaalla. Pietari pakotettiin luopumaan kruunusta, ja hänet suljettiin arestiin taloonsa Ropsunhoviin. Samalla Katariina julistettiin uudeksi hallitsijaksi. Viikkoa myöhemmin Pietari III kuoli epämääräisissä olosuhteissa, virallisen selityksen mukaan peräpukamakoliikkiin, mutta sitä vain harva uskoi. Sekä Venäjällä että ulkomailla uskottiin Katariinan murhauttaneen miehensä.
Katariina Suuri > Valistus Venäjällä

Heti valtaan päästyään Katariina peruutti Pietari III:n tekemät päätökset, joita maan armeija oli vastustanut. Preussilaiset upseerit erotettiin ja korvattiin venäläisillä. Tukijansa hän palkitsi avokätisesti lahjoittamalla näille maata, rahaa ja maaorjia. Katariina palautti kirkolle sen omaisuuden, jonka Pietari oli takavarikoinut valtiolle, mikä takasi hänelle papiston tuen. Mahdollinen uhkaaja Katariinan vallalle oli Pähkinälinnassa vankeudessa elänyt Iivana VI, mutta Katariina murhautti hänet. Myös poikansa, jonka piti olla Pietarin jälkeen laillinen hallitsija, hän piti pois hallintotoimista.
Toisin kuin edeltäjänsä, Katariina ei turvautunut sijaishallitsijoihin, vaan piti ohjat tiukasti käsissään. Hän teki maan hallintoon vuonna 1763 uudistuksia, joissa maan senaatti jaettiin kuuteen departementtiin. Näistä tärkein oli 1. departementti, joka käsitteli yleisiä hallintoasioita yliprokuraattorin johtamana. Muut departementit hoitivat omien erikoisalojensa tehtäviä. Departementtien päälliköt olivat henkilökohtaisesti vastuussa keisarinnalle.
Katariina ihaili eurooppalaisia valistusfilosofeja ja hän halusi näiden aatteiden vaikuttavan myös Venäjän yhteiskuntaan. Preussissa ja Itävallassa oltiin uudistamassa lakeja valistusfilosofien aatteiden mukaan, ja Katariina piti tätä välttämättömänä myös Venäjällä. Hän laati ehdotuksen uusista laeista, joita käsittelemään hän halusi kaikki alamaisensa. Tämä tarkoitti käytännössä sitä, että kansa saattoi valita omat edustajansa lakeja laativaan suureen valiokuntaan. Teko oli Venäjällä ennennäkemätön, mutta vaalit sujuivat laimeasti. Valiokuntaan saivat edustajansa keskushallinto 28 paikalla, aateli 165, kaupunkilaiset 207 ja itsenäiset talonpojat noin 100. Maaorjat jäivät ilman edustusta. Valiokunta osoittautui liian suureksi ja hajanaiseksi, jotta se olisi voinut toimia järjestyneesti ja määrätietoisesti. Edustajat eivät olleet valmiita ottamaan itse vastuuta, vaan he turvautuivat keisarinnaan. Katariina kyllästyi lopulta valiokunnan saamattomuuteen ja hajotti sen 1768. Yrityksen epäonnistuminen osoitti Katariinalle, ettei Venäjä ollut vielä valmis demokratiaan.
Merkittävin suuren valiokunnan aloitteista oli paikallishallinnon uudistaminen, jossa maa jaettiin 51 kuvernementtiin, jotka jaettiin 20 000 – 30 000 asukasta käsittäviin piirikuntiin. Piirikunnan hallinnollisena johtajana toimi seudun aatelin valitsema poliisipäällikkö. Tällä pyrittiin kehittämään myös alueellista itsehallintoa. Uuden paikallisen hallinnon avulla keisarinna sai alaisensa osallistumaan valtakunnan hallintoon. Säädyt valitsivat vaaleilla edustajansa virkoihin, mutta koska maakunnissa ei ollut hallintotyöhön päteviä henkilöitä, uudistukset lähtivät liikkeelle tahmeasti. Hallintouudistuksen vaatimista virkamiehistä suurin osa tuli aateliston joukosta, jotka usein olivat epäpäteviä työhönsä.