stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uhanalaisuusluokitus
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rassi, P., Alanen, A., Kanerva, T. & Mannerkoski, I. (toim.).: Suomen lajien uhanalaisuus 2000.  Helsinki:  Ympäristöministeriö & Suomen ympäristökeskus, 2001.  ISBN 951-37-3594-X  esittely verkossa.
George C. McGavin. Lajinsa viimeiset. Otava 2007. ISBN 978-951-121182-2.
Iiris Lappalainen. Suomen luonnon monimuotoisuus. Syke 1998, ISBN 951-37-2380-1.
Maailman uhanalaiset eläimet 1-5 (kirjasarja). Weilin+Göös.
Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton uhanalaisuusluokitus
Aiheesta muualla > Kansallisia uhanalaisarviointeja

Suomen lajien uhanalaisuus – Punainen kirja PDF-tiedosto (suomeksi) (englanniksi)
Ruotsin kansallinen uhanalaisarviointi 2010 (Arkistoitu – Internet Archive) sivu (ruotsiksi) arviointi PDF-tiedostoina (ruotsiksi) (englanniksi)
Norjan kansallinen uhanalaisarviointi 2010 (Arkistoitu – Internet Archive) sivu (norjaksi) arviointi PDF-tiedostona (norjaksi) (englanniksi)
Uhanalaisuusluokitukset
hävinnyt laji
luonnosta hävinnyt laji
äärimmäisen uhanalainen laji
erittäin uhanalainen laji
vaarantunut laji
silmälläpidettävä laji
elinvoimainen laji
Biologia
| --- | --- |
Osa-alueita:  Aerobiologia  Anatomia  Astrobiologia  Biokemia  Ekologia  Eliömaantiede  Eläintiede  Etologia  Evoluutiobiologia  Fysiologia  Genomiikka  Hydrobiologia  Iktyologia  Kasvipatologia  Kasvitiede  Kehitysbiologia  Kudosoppi  Meribiologia  Mikrobiologia  Molekyylibiologia  Muoto-oppi  Neurotiede  Paleontologia  Parasitologia  Perinnöllisyystiede  Sienitiede  Solubiologia  Systematiikka  Taksonomia  Toksikologia 
Käsitteitä:  abioottinen  aineenvaihdunta  biodiversiteetti  biomi  biotooppi  biosfääri  DNA  ekologinen lokero  ekosysteemi  eliöyhteisö  evoluutio  kelpoisuus  lisääntyminen  luonnonvalinta  populaatio  ravinto  sukkessio  uhanalaisuusluokitus  yhteyttäminen  pääjakso  kaari 
Aiheeseen liittyvää: biologian filosofia
Ufoaalto

Ufoaalto on ufologian terminologian mukaan kausi, jolloin ufoja nähdään tavallista enemmän. Ufoaalto kestää tyypillisesti korkeintaan muutaman kuukauden ja rajoittuu monesti tietylle alueelle. Silti on viitteitä ufoaaltojen leviämisestä ajan mukana yhä laajemmalle alueelle. Ensimmäinen ufoaalto alkoi Yhdysvalloissa 1947, kun lentäjä Kenneth Arnold ilmoitti nähneensä veteen heitetyn teelautasen tavoin liikkuvia litteitä lentäviä esineitä. Siitä alkoi valtava ufoaalto, joka kesti kesä-heinäkuun 1947, mutta sitten raporttivirta sammui äkkiä, ja 1948 oli ufoton vuosi.
Epäilijöiden mielestä ufoaallot ovat tiedotusvälineiden synnyttämiä. Kun ufoista kerrotaan lehdissä, radiossa tai televisiossa, ihmiset tarkkailevat taivasta "sillä silmällä" ufoja etsien ja ilmoittelevat kaiken vähänkin ufoja muistuttavan. Toiset taas sepittävät juttuja piloillaan. Kun tiedotusvälineen käsittelevät ufoja aikansa, ihmisten mielenkiinto ufoihin lopahtaa eivätkä he viitsi tarkkailla taivasta ja keksiä piloja..
Ufoaallot

Todella suuria ufoaaltoja oli 1947, 1950, 1952, 1954, 1957, 1964–1965 jatkuen vuoteen 1969, 1969-1971, 1973–1974, 1978-1979, 1980-1981, 1990 ja 1995.
Kun tutkitaan uforaporttien havaintokäyrää, varsinkin Marsin ja myös Venuksen etäisyys korreloivat ufohavaintoraporttien määrän kanssa.
Yhdysvaltain ufoaalto 1947

Yhdysvaltain ja maailman ensimmäinen suuri ufoaalto alkoi Kenneth Arnoldin ufohavainnosta 1947. Ufoja nähtiin sinä päivänä jälkikäteen saatujen tietojen mukaan muuallakin, yhteensä 20 kappaletta. Kesäkuun 22. päivään mennessä havaintoja oli tehty 1-4 päivässä. Aalto alkoi nousta 23. keskuuta. Arnoldin jälkeisenä heinäkuun loppupäivinä nähtiin 8-20 ufoa päivässä. Heinäkuun 1. nähtiin 25, heinäkuun 3. 35 ja heinäkuun 4. 90, heinäkuun 5. 77, heinäkuun 6. 155 ja huipussa heinäkuun 7. päivänä tuli 162 raporttia. Aalto loppui nopeammin kuin oli alkanut. Heinäkuun 8. tuli 90, heinäkuun 9. päivänä 24 ja heinäkuun 10. päivänä enää 10 raporttia. Heinäkuun 11-13. päivänä tuli enää 4-6 raporttia päivässä. Aalto oli sammunut heinäkuun 14. päivänä, jolloin tuli 1 raportti, seuraavana päivänä tuli 2 raporttia.
Ranskan ufoaalto 1954

Ranskan ufoaalto 1954 alkoi kaukohavainnolla 23.8.1954 kello 1.00. Liikemies B. Miset näki tähtikirkkaalla ilmalla valtavan sikarinmuotoisen aluksen, josta irtosi kiekkomaisia aluksia. Ufologien mukaan kyse oli emäaluksesta, josta lähti pienempiä aluksia lennoille. Ilmiön näki eri puolilla kolme muutakin havaitsijaa. Ufot laskeutuivat maahan, ja laskeutumisin liittyi humanoideja, ufojen ohjaajia. 15-23. syyskuuta 1954 tuli lähi- ja laskeutumishavaintoja 3 kappaletta. Lähihavainnossa ufon väitetty etäisyys oli muutamia kymmeniä metrejä tai vähemmän.
Vastaavan pituisena aikana ufoaallon huipulla tuli lähihavaintoja 44 havaintoa viikossa. Ufoaalto lopahti melko jyrkästi pudoten ja värähdellen 13-30. lokakuuta. Marraskuussa tuli enää alle 2 raporttia viikossa.
Tämän ufoaallon yhteydessä tuli runsaasti raportteja ufojen laskeutumisista ja niiden yhteydessä havaituista humanoideista.
Ranskalainen ufo-ilmiön tutkija Jacques Vallée teki erityisesti näistä havainnoista analyysin, johon tuli 200 havaintoa. Analyysi käsitti muun muassa havaitsijat itsensä, sijainnit, havainnon ajankohdan jne. Valleée tiivisti johtopäätöksensä siihen, että havaitsijat olivat "miehiä, naisia ja lapsia. Useimmat kävivät vakituisessa työssä ja olivat monasti vastuunalaisessa yhteiskunnallisessa asemassa ja havaitsivat epätavallisen ilmiön suorittaessaan jokapäiväistä tehtäväänsä tavanomaisessa ympäristössä."
Ufoaalloissa havaittua jaksollisuutta

Ufoaalloissa näkyy joinakin vuosina 2-3 vuoden jakso. On myös hahmotettu 15, 26, 61 kuukauden, 5 ja 7 vuoden jaksoja.
Ufoaaltoja

Amerikkalaisen ufojärjestö NICAP:in mukaan seuraavat olivat ufoaaltoja:
1947 Kesä-elokuussa Yhdysvalloissa ja Kanadassa, lähinnä Länsi-Yhdysvalloissa, alkoi kahden viikon kuluttua Kenneth Arnoldin "ensimmäisestä ufohavainnosta".
1950 ensimmäisellä puoliskolla Yhdysvaltain Keskilännessä, lännessä ja Lounais-Yhdysvalloissa ja myös Ranskassa
1951 Saksassa
1952 Heinä-elokuussa itäisessä Yhdysvalloissa, lähinnä pääkaupungin Washingtonin seudulla. Heinäkuussa Yhdysvalloissa tuli 536 uforaporttia.
1952 Syys-lokakuussa Euroopassa, Italiassa
1953 Kreikassa, Turkissa
1954 Huhti-joulukuussa maailmanlaajuinen
1954 Lokakuussa Länsi-Euroopassa, varsinkin Ranskassa, Italiassa ja Espanjassa, ufojen päälentosuunnat lännestä/pohjoisesta etelään . Euroopan ufoaalto levisi Välimeren eteläpuolellekin.
1954 Etelä-Amerikassa
1955 Elokuussa keskilännessä Yhdysvalloissa
1957 Joulukuussa Yhdysvaltain keskilännessä, Lounais-USA:ssa Yhdysvaltain Levellandin ufoyö
1957 Etelä-Amerikan ufoaalto
1959 Tyynellämerellä, Australiassa, Uudessa-Guineassa, Uudessa-Seelannissa
1960 Pohjois-Kaliforniassa
1962 Maaliskuussa, heinä-elokuussa Argentiinassa
1962 Syyskuussa New Jerseyssä.
1964-1965  Ranska, Yhdysvallat, Etelä-Amerikka
Yhdysvalloissa mm Socorron ufotapaus 24,4,. 1965
1965 USA, New Hampshire ja Ranska, Etelä-Amerikka
Neuvostoliitto, Kazakstan 1965
2. - 3. 8. 1965 Tuhannet ihmiset näkivät Yhdysvalloissa ufoja Dakotasta Meksikoon ulottuvalla laajalla alueella
1967, myös Suomessa lähinnä Pohjois-Suomessa, muttei niin keskittyen kuin vuoden -71 aallossa
1969-1971, jolloin myös Suomen Pudasjärven ufoaalto oli huipussaan tammikuussa 1971, merkittävin ufotapaus oli tammikuun Saapungin valopalloon liittyvä "tiskivesitapaus"
1973 loppukesällä ja syksyllä Yhdysvalloissa
Baltian bolidiin liittyvä 1976 Venäjällä
Maaliskuussa 1977
Karjala-Moskova 1977-1978
Italia 1977-1979, todellinen huippu vuoden 1978 lopulla
1978 Italia, Neuvostoliitto, Uusi-Seelanti, Skotlanti, Israel, Etelä-Amerikka
1980-1981 Etelä-Amerikka, ja mm Etelä-Skotlanti Isossa-Britanniassa, Ruotsissa lähinnä valopalloja 70 kpl elokuusta 1980 maaliskuuhun 1981
1983 Virossa, Liettuassa ja Ukrainassa
1983-1984 Norja, Yhdysvalloissa New Yorkin seuduilla mm V-muodossa lentäviä valoja
marraskuu 1989 - huhtikuu 1990 Belgia tummia kolmiomaisia ufoja, joissa valoja
1990-1993 Rääkkylän ufoaalto Pohjois-Karjalassa
Kesä-elokuussa 1995
Iso-Britannia 2005
Australia 2006
Yhdysvallat elokuu 2011
Puola 1990 - luku, sekä uusia havaintoja että esiin tulleita aikaisempia tapauksia
U 2 - projektin osuus 1950- luvun ufo-aalloissa

Tarkoin salatun U 2 - vakoilukoneen lennot alkoivat Yhdysvalloissa 1955. 1995 CIA julkisti arvionsa, jonka mukaan liikennelentäjien ja lennonjohtajien ilmoittamien ufojen määrä kasvoi tällöin merkittävästi. Mutual Ufo Network (MUFON) - järjestön tutkija, fysiikan tohtori Bruce Maccabee arvioi tiedontantoa.
CIA:n tuolloisen sisäisen arvion mukaan jopa puolet tai enemmän havainnoista olisi ollut U 2 - koneiden lentoja 1960 - luvun alkuun saakka. Edelleen havaintojen määrän selittäisi U2:n tähän aikaan hopeanvärinen maalaus, joka sopivissa olosuhteissa heijasti runsaasti auringonvaloa. Tämä saattoi tapahtua hämärässä Auringon laskettua tai ollessa nousussa sillä kone lensi säännöllisesti n. 20 km:n korkeudessa.  Arvio johti harhaanjohtavien ja tahallisesti virheellisten selitysten antamiseen julkisuudessa.
Larry Hatch suoritti 14000:ään, useasta lähteestä kerättyihin havaintoihin perustuvan tietokoneanalyysin, mihin sisältyivät myös Blue Book- projektin keräämät havainnot, jotka olivat jääneet selittämättä. Tilastot eivät ilmaisseet merkittävää nousua havaintojen määrässä U2 - lentojen alettua. Päivänvalossa kone olisi ollut mahdoton havaita käytetyistä lentokorkeuksista, joissa se ei jättänyt paljastavaa tiivistymisjuovaa.
On esitetty, että Blue Book - tutkimusprojekti olisi ollut vakoilukoneiden lentojen peittelyorganisaatio.
Yksin Blue Bookin arkistojen analysointi 1955 Heinä- ja Elokuussa osoittaa ufo-havaintojen määrän laskeneen lentojen alkamisen aikaan. Lentoja edeltävältä 6 kk:n jaksolta tehtiin 316 havaintoa ja 6 kk jälkeen 326 havaintoa. U 2 ainoana kasvua selittävänä tapahtumana kattaisi 3 % havainnoista jälkimmäisessä jaksossa.
CIA:n osuus ufo-ilmiön selvittelyssä on ollut tunnettu vuodesta 1978 jolloin se luovutti oikeudenkäynnin jälkeen tiedonvapauslain nojalla 900 sivua asiakirjoja. 1960 - luvun alusta lähtien koneet alettiin maalata mustiksi ja myös muita naamiovärejä käytettiin.
Etelä-Amerikan ufoaaltoja

Etelä-Amerikassa on perinteisesti nähty runsaasti ufoja varsinkin maan vuorisissa osissa.
Nollajohto (kielitiede)

Nollajohto eli konversio on sananmuodostuskeino, jossa johdos toimii toisen sanaluokan tehtävässä ilman ulkoisesti näkyvää muutosta. Englannin kielessä nollajohtaminen on erityisen produktiivinen prosessi, esimerkiksi substantiivi (a) guess on johdettu tällä tavalla verbistä (to) guess. Nollajohtoa esiintyy erityisesti substantiivien ja verbien välillä.
Herman Uimonen

Herman Uimonen (14. heinäkuuta 1895 Sortavalan maalaiskunta – 8. huhtikuuta 1973) oli suomalainen jääkärieversti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä komppanianpäällikkönä. Talvi- ja jatkosotaan hän osallistui Päämajassa pioneeriosaston päällikkönä.
Perhetausta

Uimosen vanhemmat olivat maanviljelijä Mikko Uimonen ja Maria Hyvönen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Maj–Lis Kolsin kanssa, joka kuoli vuonna 1959 ja Uimonen avioitui uudelleen vuonna 1966 sairaanhoitaja Maria Helena Kankaan kanssa.
Opinnot

Uimonen sävi viisi luokkaa Sortavalan lyseota ja kaksi luokkaa Sortavalan seminaaria vuosina 1914–1916 sekä suoritti yksityisesti kahdeksannen luokan Kouvolan yhteiskoulussa vuonna 1926. Hän kävi Sotateknillisen koulun vuosina 1927–1929.
Jääkärikausi

Uimonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 19. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän osallistui Lihaussa vuonna 1917 järjestetyille rautatienrakennuskursseille.
Suomen sisällissota

Uimonen astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918, jolloin hänet ylennettiin varavääpeliksi. Takaisin Suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet määrättiin 8. jääkäripataljoonan adjutantiksi, josta hänet siirrettiin 3. maaliskuuta 1918 alkaen Karjalan 1. rykmentin 2. pataljoonan 4. komppanian päälliköksi ja edelleen 20. huhtikuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin täydennyspataljoonan 1. komppanian päälliköksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Valkjärvellä ja Valkeamatkassa, missä hän haavoittui pahasti 6. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Uimonen palveli sisällissodan jälkeen 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, josta hänet siirrettiin 11. heinäkuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Pioneerikoulutuspataljoonaan. Hänet määrättiin 19. elokuuta 1919, kun Pioneerikoulutuspataljoona jakautui kahteen pataljoonaan, sen Pioneeripataljoona 2:een, jonka nimi muutettiin myöhemmin muotoon Rautatiepataljoona. Hän toimi pataljoonassa nuorempana upseerina 3. komppaniassa ja oli samalla 3. syyskuuta 1919 – 12. elokuuta 1920 välisen ajan pataljoonan aseupseerina. Hän sai nimityksen 20. lokakuuta 1920 1. komppanian päälliköksi. Hänet siirrettiin 7. maaliskuuta 1923 päälliköksi Pioneeripataljoonan 3. komppaniaan.
Uimonen siirrettiin 15. kesäkuuta 1928 Kadettikouluun, missä hän toimi linnoitusopin ja viestipalveluksen opettajana. Kadettikoulusta hän siirtyi 8. toukokuuta 1929 Pioneeripataljoonan komentajan apulaiseksi ja 1. heinäkuuta 1933 alkaen Sotateknillinen koulun linnoitus– ja rakennusopin sekä hävitystöiden opettajaksi. Sotateknillisen koulun johtajaksi hänet nimitettiin 1. syyskuuta 1934. Sotateknillisestä koulusta hänet siirrettiin 18. helmikuuta 1935 Yleisesikuntaan teknillisen tarkastajan apulaiseksi, mistä tehtävästä hän siirtyi 1. tammikuuta 1938 alkaen Puolustusministeriöön teknillisen tarkastajan toimiston vanhemmaksi esiupseeriksi.
Talvi-, jatkosota ja sotien jälkeinen aika

Uimonen osallistui talvi- ja jatkosotaan Päämajan Pioneeriosaston päällikkönä. Sotien jälkeen Uimonen toimi Puolustusvoimain Pääesikunnan Pioneeriosaston päällikkönä vuoteen 1946 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta.
Armeijauransa jälkeen hän työskenteli apulaisosastopäällikkönä kansanhuoltoministeriössä vuoteen 1948 saakka, jolloin hän siirtyi johtajaksi Muovitehdas Tekoli Oy:n palvelukseen. Muovitehtaan johtajana hän palveli vuoteen 1952 saakka, jolloin hän siirtyi apulaisasiamieheksi Teknillisen Tuonnin Keskusliiton ja Suomen Teknilliseen Kauppaliitoon ja oli tehtävässä vuoteen 1958 saakka. Edellisen tehtävän ohella hän toimi Kauppa ja teollisuusministeriön määräämänä asiantuntijana Lisenssiviraston sähkö- ja metallitoimikunnissa vuoteen 1958 saakka. Hänet haudattiin Honkanummen hautausmaalle.
Luottamustoimet

Oinonen toimi Pioneeripataljoona 2:n kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1922 ja Teknillisten joukkojen kunniatuomioistuimen varajäsenenä vuonna 1925 sekä Pioneeripataljoonan kunnianeuvoston varapuheenjohtajana vuonna 1927. Hän toimi myös 3. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1928 ja 1933 ja Upseerien ampumayhdistyksen yhteysupseerina vuosina 1925–1927 sekä Korian ampujain puheenjohtajana vuosina 1926–1927 ja 1930.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 7. helmikuuta 1918  Vänrikki 16. toukokuuta 1919  Luutnantti 16. toukokuuta 1920  Kapteeni 16. toukokuuta 1923  Majuri 6. joulukuuta 1928  Everstiluutnantti. 6. joulukuuta 1936  Eversti 1941 |      |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Ulfberht-miekka

Ulfberht-miekan digitaalinen jäljennös.
Ulfberht-miekoiksi kutsutaan 900–1000-luvuilta peräisin olevia taidokkaasti valmistettuja miekkoja, joita käyttivät erityisesti viikingit.
Euroopasta tunnetaan 170 miekkaa. Eniten niitä on löytynyt Norjasta, eli 44, ja toiseksi eniten Suomesta, eli 31. Miekkoja on löydetty runsaasti myös Baltiasta, Venäjältä, Britanniasta, Saksasta sekä muualta Keski-Euroopan pohjoisosista. Yksittäisiä löytöjä on myös muista Euroopan maista. Miekkojen oletetulta tuotantoalueelta, Frankkien valtakunnan alueelta, löytöjä on tehty alle 20.
Nimi

Miekat ovat saaneet nimensä niiden terään taotusta säiläkirjoituksesta ULFBERHT, joka on todennäköisesti miekat valmistaneen sepän tai pajan nimi. Useimmiten nimi kirjoitettiin +ULFBERH+T. Koska niitä on valmistettu noin 200 vuoden ajan, eivät kaikki miekat kuitenkaan voi olla pelkästään yhden sepän takomia.
Itse nimi Ulfberht on arvoitus. Sen edessä ja lopussa oleva risti voisi viitata kirkolliseen tahoon, piispaan, apottiin tai luostariin, joiden nimien yhteydessä tällainen risti esiintyy. Miekkojen valmistusajalta ei kuitenkaan tunneta yhtään kirjallista lähdettä, jossa esiintyisi nimi Ulfberht.
Teräs ja sen alkuperä

Ulfberht-miekat valmistettiin korkealaatuisesta teräksestä ja niitä pidetään yksinä parhaista milloinkaan valmistetuista miekoista. Materiaalistaan johtuen ne olivat omana aikanaan ylivertaisia aseita.
Ulfberht-miekkoihin käytetyn upokasteräksen hiilipitoisuus on valmistusajankohtaansa nähden erittäin korkea, jopa 1,2 %, joka vastaa puhtaimman nykyisin kaupallisesti tuotetun hiiliteräksen hiilipitoisuutta.
Terästä pidettiin pitkään Pohjois-Euroopassa valmistettuina miekkojen frankkilaisperäisestä nimestä ja niiden arvellusta valmistuspaikasta johtuenselvennä. Aitojen Ulfberht-miekkojen teräs oli peräisin Persian ja nykyisen Afganistanin alueelta, josta viikingit toivat sitä Volgaa ja Kaspianmerta pitkin kulkenutta kauppareittiään myöten. Kun venäläiset 1000-luvulla sulkivat reitin, loppui myös Ulfberht-miekkojen valmistus.
Niistä valmistettiin myös heikkolaatuisempia kopioita, joihin kirjoitettiin nimi muodossa +ULFBERHT+. Brittiläisessä National Physical Laboratoryssa 2000-luvulla tehdyt tutkimukset osoittivat, että kopio-miekkojen teräs oli valmistettu Euroopassa. Niissä hiiltä oli vain kolmasosa alkuperäisten Ulfberht-miekkojen pitoisuudesta ja se teki niistä huomattavasti helpommin hajoavia.
Ulfberht-miekat Suomessa

Suomesta viikinkiaikaisia miekkoja on löydetty noin 400. Kokonaisia Ulfberht-miekkoja tunnetaan ainakin 31, joista 22 sisältää nimen kokonaisuudessaan. Suomesta löytyneistä 800- ja 900-lukujen miekoista Ulfberht-miekkoja tai niiden kopioita on noin kolmasosa. Miekkoja on löydetty lähinnä Varsinais-Suomen, Satakunnan ja Hämeen alueelta. Löytöpaikkoja ovat muun muassa Hämeenlinnan Peltorinne, Sääksmäen Rapola, Halikko, Euran Luistari ja Pappilanmäki, Karkku, Vehmaa ja Vesilahtitarvitaan parempi lähde. Suurin osa miekoista on Kansallismuseon kokoelmissa, mutta esimerkiksi Harjavallassa sijaitsevan Emil Cedercreutzin museon kokoelmissa on vuonna 1975 Kokemäeltä löydetty miekka. Miekka ei kuitenkaan ole osana julkista näyttelyä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ulfberht-miekka Wikimedia Commonsissa
Moilanen, Mikko: Marks of Fire, Value and Faith - Swords with Ferrous Inlays in Finland (Doctoral thesis). Archaeologia Medii Aevi Finlandiae, 2015, nro XXI.  Turku:  Suomen keskiajan arkeologian seura. ISSN 1236-5882  Artikkelin verkkoversio. (pdf) Viitattu 31.3.2016. (englanniksi)
Ulfberht-miekan säiläkirjoitus.
Ukrainalaisten nationalistien järjestö

Ukrainalaisten nationalistien järjestön tunnusvaakuna.
Ukrainalaisten nationalistien järjestö (ukr. Організація українських націоналістів, Orhanizatsija ukrajinskyh’ natsionalistiv, OUN) oli vuonna 1929 perustettu Ukrainan itsenäisyyttä ja yhtenäisyyttä ajanut äärikansallismielinen maanalainen taistelujärjestö, joka toimi aktiivisesti varsinkin Puolaan kuuluneessa Länsi-Ukrainassa, Galitsian ja Volynian alueella. Toisen maailmansodan aikana OUN jakautui kahteen siipeen, joista Andri Melnykin johtama OUN-M oli maltillisempi ja koostui enemmän vanhoista jäsenistä, kun taas Stepan Banderan johtama OUN-B oli radikaalimpi ja nuorten suosiossa. Molemmat siivet tekivät yhteistyötä Saksan kanssa, mutta OUN myös laajensi sotavuosina toimintansa vastarintaliikkeeksi perustettuun Ukrainan kansannousuarmeijaan (UPA), joka taisteli ajoittain sekä Saksaa että Neuvostoliittoa vastaan.
Järjestö julkaisi Ukrajinskyi visnyk -lehteä.
Perustaminen ja ideologia

Ukrainalaisten nationalistien järjestön edeltäjä oli Ukrainan sotilasjärjestö (UVO), jonka perustivat vuonna 1920 lyhytikäisen Länsi-Ukrainan kansantasavallan armeijan veteraanit. Puola oli valloittanut Länsi-Ukrainan vuonna 1919, ja ulkovallat tunnustivat sen osaksi Puolaa vuonna 1923. Muut osat Ukrainasta muodostivat Neuvostoliittoon liitetyn Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan, jossa nationalistit eivät voineet turvallisesti toimia. OUN syntyi, kun UVO ja kolme opiskelijajärjestöä yhdistyivät. Perustava kokous pidettiin Wienissä Itävallassa tammi–helmikuun vaihteessa 1929.
Järjestön perustajien mielestä vuonna 1918 lyhytaikaisesti toteutunut Ukrainan itsenäisyys oli menetetty, koska Ukrainan kansantasavalta oli ollut liian liberaali ja vasemmistolainen, epäpätevästi johdettu ja heikko. He vaativat nyt ankaraa kuria, yksilöiden täydellistä alistamista kansakunnalle ja diktatorista päätöksentekoa demokratian sijasta. OUN:n tärkein ideologi oli Lvivissä (puol. Lwów) vaikuttanut poliittinen kirjailija Dmytro Dontsov, joka ei tosin itse liittynyt järjestöön. Hänen ajattelussaan oli  yhtymäkohtia italialaiseen fasismiin ja saksalaiseen kansallissosialismiin. Dontsov otti vaikutteita muun muassa Friedrich Nietzschen, Georges Sorelin ja Charles Maurrasin ajattelusta. OUN halusi vaalia ukrainalaisten rodullista ”puhtautta”, ja se vastusti ukrainalaisten avioliittoja puolalaisten, venäläisten tai juutalaisten kanssa.
Toiminta ennen toista maailmansotaa

OUN, kuten myös sen edeltäjä UVO, tunnettiin väkivaltaisista ja terroristisista toimintatavoistaan. OUN alkoi heinäkuussa 1930 tehdä Galitsiassa ja Volyniassa sabotaasi-iskuja, ryöstöjä ja salamurhia, joihin Puolan hallitus vastasi lähettämällä armeijan miehittämään ukrainalaisalueiden maaseutua. Iskut kohdistuivat viranomaisiin ja puolalaisiin maanomistajiin sekä näiden omaisuuteen. Salamurhien kohteiksi päätyi puolalaisten ohella monia ”pettureiksi” julistettuja maltillisia ukrainalaisia. Noin 60 uhrista tunnetuimmat olivat vuonna 1931 murhattu sovitteleva puolalainen poliitikko Tadeusz Hołówko ja vuonna 1934 murhattu Puolan sisäministeri Bronisław Pieracki. Neuvosto-Ukrainan nälänhädästä kantautuneiden tietojen jälkeen OUN suoritti myös neuvostoliittolaisten diplomaattien kostomurhia. Enemmistö Puolan ukrainalaisista kannatti maltillisempia puolueita, jotka vastustivat OUN:n toimintaa, mutta sille muodostui myös huomattava oma kannatus varsinkin nuorison keskuudessa. Koska järjestön tavoitteena oli koko Puolan valtion romahduttaminen, se ryhtyi yhteistyöhön Saksan tiedustelun kanssa.
Puolan viranomaiset onnistuivat vangitsemaan pääosan OUN:n paikallisista johtajista 1930-luvun aikana. OUN:n ensimmäinen johtaja oli maanpaossa elänyt Jevhen Konovalets, jonka neuvostoagentti murhasi vuonna 1938 Hollannissa. Konovaletsin kuoltua järjestö jakautui kahtia. Kun Konovaletsin seuraajaksi valitulle konservatiiviselle upseerille Andri Melnykille vuonna 1939 annettiin mahtipontinen arvonimi vožd, ’johtaja’, joukko OUN:n nuorempia kannattajia ryhmittyi Stepan Banderan ympärille, jonka saksalaiset vapauttivat puolalaisesta vankilasta syksyllä 1939. Bandera perusti helmikuussa 1940 kilpailevan järjestöjohdon. Melnykin siipi tunnettiin tästä alkaen nimellä OUN-M ja Banderan siipi nimellä OUN-B. Banderalaiset olivat kiinnostuneempia Dontsovin ajattelun ja fasismin mystisistä piirteistä, kuten tahdonvoiman korostamisesta.