stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Simon
Muita tunnettuja Simoneja > Simon sukunimenä

Abbey Simon (1920–2019), yhdysvaltalainen pianisti
Agnes Simon (1935–2020), unkarilaissyntyinen pöytätennispelaaja
André Simon (1920–2012), ranskalainen Formula 1 -kuljettaja
Carlos Simon (s. 1965), brasilialainen jalkapallotuomari
Carly Simon (s. 1945), yhdysvaltalainen laulaja, lauluntekijä ja muusikko
Carolin Simon (s. 1992), saksalainen jalkapalloilija
Chris Simon (1972–2024), kanadalainen jääkiekkoilija
Claude Simon (1913–2005), ranskalainen kirjailija, Nobelin kirjallisuuspalkinnon saaja
David Simon (s. 1960), yhdysvaltalainen kirjailija, journalisti ja televisiokäsikirjoittaja
David Simon (s. 1970), yhdysvaltalainen kuvanveistäjä
Dominik Simon (s. 1994), tšekkiläinen jääkiekkoilija
Edward Simon (s. 1969), venezuelalainen jazzpianisti ja säveltäjä
Émilie Simon (s. 1978), ranskalainen elektronisen musiikin säveltäjä
Erik Simon (s. 1987), saksalainen mäkihyppääjä
Eugène Simon (1848–1924), ranskalainen lintutieteilijä ja hämähäkkien tutkija
Francesca Simon (s. 1955), yhdysvaltalainen kirjailija
Gema Simon (s. 1990), australialainen jalkapalloilija
Gilles Simon (s. 1984), ranskalainen tennispelaaja
Gilles Simon (s. 1958), ranskalainen insinööri ja suunnittelija
Günther Simon (1925–1972), saksalainen näyttelijä
Herbert Simon (1916–2001), yhdysvaltalainen filosofi ja taloustieteilijä, Nobelin taloustieteen palkinnon saaja
Jed Simon (s. 1964), kanadalainen muusikko
John Simon (s. 1943), Kone Oyj:n tiedottaja ja kirjailija
Jules Simon (1814–1896), Ranskan pääministeri
Julia Simon (s. 1996), ranskalainen ampumahiihtäjä
Julián Simón (s. 1987), espanjalainen ratamoottoripyöräilijä
Julian Lincoln Simon (1932–1998), yhdysvaltalainen professori
Julien Simon-Chautemps (s. 1978), ranskalainen Formula 1 -tallin insinööri
Kennedy Simon (s. 2000), yhdysvaltalainen pikajuoksija
Kyah Simon (s. 1991), australialainen jalkapalloilija
LeJuan Simon (1981–2008), trinidadtobagolainen kolmiloikkaaja
Lidia Șimon (s. 1973), romanialainen kestävyysjuoksija
Lucy Simon (1940–2022), yhdysvaltalainen laulaja, musiikkituottaja, teatteri ja elokuvasäveltäjä
Mary Simon (s. 1947), Kanadan kenraalikuvernööri
Max Simon (1899–1961), saksalainen SS-kenraali
Michael Simon (s. 1972), saksalainen DJ ja säveltäjä
Neil Simon (1927–2018), yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja
Pablo Ervin Schmitz Simon (s. 1943), yhdysvaltalais-nicaragualainen katolinen piispa
Paul Simon (s. 1941), yhdysvaltalainen laulaja duossa Simon & Garfunkel
Pedro Ercílio Simon (1941–2020), brasilialainen katolinen arkkipiispa
Robertlandy Simon (s. 1987), kuubalainen lentopalloilija
Richard L. Simon (1899–1960), yhdysvaltalainen liikemies, toinen Simon & Schuster -kustantamon perustajista
Sam Simon (1955–2015), yhdysvaltalainen televisiokäsikirjoittaja, Simpsonit-televisiosarjan kehittäjä
Scott Simon (s. 1952), yhdysvaltalainen radio- ja televisiotoimittaja ja kirjailija
Simone Simon (1910–2005), ranskalainen näyttelijä
Sven Simon (s. 1978), saksalainen poliitikko ja europarlamentaarikko
Todd Simon (s. 1972), kanadalainen jääkiekkoilija
Unai Simón (s. 1997), espanjalainen jalkapallomaalivahti.
Kuvitteellisia Simoneja

Simon, henkilö piirrossarjassa Trollz
Simon Baz, supersankari DC Comicsin sarjakuvissa
Simon Belmont, videopelihahmo pelisarjassa Castlevania
Simon Birch, elokuvassa Ystäväni Simon Birch
Simon Gruber, elokuvassa Die Hard – Koston enkeli
Simon the Sorcerer, pelihahmo Adventuresoftin samannimisessä seikkailupelissä
Simon Spier, päähenkilö Greg Berlantin ohjaamassa elokuvassa Minä, Simon
Simon Templar, Leslie Charterisin romaanisarjan seikkailijahahmo
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Simon Wikimedia Commonsissa
Vereja

| Vereja Верея |
| --- | --- |
 Verejan keskustaa
 lippu:  vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Moskovan alue
Piiri:  Naro-Fominsk
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  5 km²
Korkeus:  190 m
Väkiluku (2010):  4 732
 – Väestötiheys:  946 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 vereya-hram.narod.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vereja (ven. Верея́) on kaupunki Moskovan alueen Naro-Fominskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Okaan laskevan Protva-joen rannalla 113 kilometriä Moskovasta lounaaseen. Asukkaita on 4 700 henkeä (vuonna 2010).lähde?
Vereja mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1371. Vuonna 1410 seutua hävittivät tataarit ja vuonna 1445 liettualaiset. Vuosina 1432–1486 kaupunki oli Verejan ruhtinaskunnan ja vuodesta 1487 lähtien Moskovaan kuuluneen lääniruhtinaskunnan keskus. Vuosina 1519–1567 se kuului Staritsan ruhtinaskuntaan. Vuonna 1610 kaupunki oli puolalaisten hallussa.
Vuodesta 1782 lähtien Vereja oli samannimisen Moskovan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1700-luvulla kaupunki oli huomattava kauppa- ja käsityöläiskeskus. Vuonna 1812 Napoleon pysähtyi kaupungissa Venäjän-sotaretkensä aikana. 1800-luvun lopussa Vereja oli vähämerkityksinen pikkukaupunki. Toisen maailmansodan aikana seudulla käytiin kovia taisteluita. Kaupunki oli saksalaisten miehittämä marraskuusta 1941 tammikuuhun 1942.
Nykyään Vereja on maatalousalueen keskus. Kaupungissa on ompelimo ja pienimuotoista elintarviketeollisuutta.
Kaupungin historiallinen ydin on Protva-joen rannalla sijaitseva maavallein vahvistettu kreml, jonka alueella sijaitsee vuonna 1552 rakennettu ja 1600–1700-luvun vaihteessa barokkityyliseksi muutettu Kristuksen syntymän katedraali, klassistinen kellotapuli vuodelta 1802 sekä empiretyylinen hallintorakennus. Keskusta on säilyttänyt 1700-luvun suorakulmaisen asemakaavansa. Sen nähtävyyksiä ovat keskusaukiolla sijaitseva klassistinen rakennuskokonaisuus kauppahalleineen, Pyhän Eliaan (1803) ja Konstantinoksen ja Helenan (1789) kirkot sekä 1700–1800-lukujen asuinrakennukset. Protva-joen toisella rannalla sijaitsevat Jerusalemiin saapumisen (1667–1679) ja Jumalan ilmestyksen (1777) kirkot. Kremlissä on kaupungin vuonna 1812 ranskalaisista vapauttaneen kenraali Ivan Dorohovin muistomerkki.
Sisäinen resistanssi

Lähteen sisäinen resistanssi (sisäresistanssi, sisäinen vastus) on käsite, jolla kuvataan jännitelähteen ja virtageneraattorin napajännitteen putoamista kuormituksen seurauksena. Jännitelähteen sisäinen resistanssi on lähteen kanssa sarjassa, ja virtalähteen sisäinen resistanssi on lähteen rinnalla.
Ideaalisen jännitelähteen antama jännite ei riipu siitä, miten lähdettä kuormitetaan. Todellisen lähteen antama jännite putoaa kuitenkin kuormituksen vaikutuksesta aina jonkin verran. Tilannetta mallinnetaan olettamalla, että ideaalisen lähteen, jonka lähdejännite on  E, kanssa on sarjassa tietty resistanssi, lähteen sisäinen resistanssi  R_{i}.
Lähteen sisäisen resistanssin  R_{i} ja kuorman  R_{L} muodostaman sarjakytkennän kokonaisresistanssi on
Kuormaan menevä virta saadaan Ohmin lakia käyttäen
Kuormaan saatava jännite, eli lähteen napajännite saadaan vähentämällä lähdejännitteestä lähteen sisäisessä resistanssissa syntyvä jännitehäviö:
Lähteen sisäinen resistanssi kuvaa siis lähteen kuormitettavuutta. Sisäisen resistanssin ollessa suuri lähteen kuormitettavuus on pieni. Tällainen on tilanne esimerkiksi vajaajännitteisen auton akun ollessa kysymyksessä. Paitsi, että heikossa lataustilassa olevan akun lähdejännite on pienentynyt, myös sen sisäinen resistanssi on kasvanut. Tämän voi helposti havaita, kun perusteellisesti tyhjentynyttä akkua ruvetaan lataamaan. Aluksi akku ei ota virtaa, koska sen sisäinen resistanssi on hyvin suuri. Varaustilan parantuessa sisäinen resistanssi pienenee ja akun vastaanottama virta kasvaa.
Ideaalisen virtalähteen sisäinen resistanssi sijaitsee lähteen rinnalla. Mitä lähempänä ideaalista virtalähde on, sitä suurempi on sen sisäinen resistanssi. Virtalähde, jolla on sisäinen resistanssi, voidaan muuntaa jännitelähteeksi.
Lähteen kuormitettavuus voi myös riippua taajuudesta. Tällöin puhutaan resistanssin sijasta sisäisestä impedanssista.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Virtapiirit ja verkot.  Helsinki:  Otatieto, 2001 (1976).  ISBN 951-672-082-X
Sipulinurmikka

| Sipulinurmikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Alaheimo::  Pooideae
Suku::  Nurmikat Poa
Laji::  bulbosa
Kaksiosainen nimi
 Poa bulbosa  L. 
Muunnokset
 jyväsipulinurmikka (var. bulbosa)  itusipulinurmikka (var. vivipara) 
Katso myös
   Sipulinurmikka Wikispeciesissä   Sipulinurmikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sipulinurmikka (Poa bulbosa) on mätästävä, heinäkasvien heimoon kuuluva kasvilaji.
Ulkonäkö ja koko

Sipulinurmikka kasvaa tavallisesti noin 15–30 cm korkeaksi. Kasvin tyvi on sipulimaisesti turvonnut ja paksujen, vanhojen, harmaankuultavien lehtituppien peittämä. Miltei rihmamaiset, ohuet lehdet ovat 3–6 cm pitkiä ja 1–1,5 mm leveitä. Lehtilapa on tasasoukka, kärki keulamainen ja lehtilavan keskisuonen molemmin puolin on vaaleanvihreä juova. Lehden kieleke on 2–3 mm pitkä ja suippo. Lehtituppi on avoin. Sipulinurmikan röyhy on 3–4 cm pitkä, kartiomainen ja kapeahko. Tähkylät ovat 2–10-kukkaisia, litteitä, puikeita tai soikeita ja tavallisesti itusilmuisia ja lopulta ruskehtavia. Kaleet ja ulkohelve ovat teräväselkäisiä. Ulkohelve on viisisuoninen ja vihneetön. Sipulinurmikka kukkii Suomessa kesäkuussa.
Levinneisyys

Sipulinurmikan päälevinneisyysalue ulottuu Pohjois-Afrikasta, Pyreneiden niemimaalta ja Ranskasta itään läpi Etelä- ja Keski-Euroopan Turkkiin, Ukrainaan, Etelä-Venäjälle ja Keski-Aasiaan saakka. Satunnaisemmin lajia tavataan Englannissa, Skandinavian ja Suomen eteläosissa, Pohjois-Saksassa ja -Puolassa, Baltiassa ja Länsi-Venäjällä. Tulokkaana laji on levinnyt myös Yhdysvaltoihin ja Australiaan.
Suomessa sipulinurmikka on hyvin harvinainen uustulokas. Sitä on tavattu joissakin Suomenlahden ja Pohjanlahden rannikkokaupungeissa sekä Etelä-Suomessa myös sisämaassa.
Elinympäristö

Sipulinurmikka viihtyy kuivilla kasvupaikoilla erityisesti hiekkamaalla. Suomessa sitä on tavattu satamissa, myllyillä, rautateillä ja kallioniityillä.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Sipulinurmikan levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Sipulinurmikka (Poa bulbosa)
United States Department of Agriculture (USDA): Poa bulbosa (englanniksi)
Flora of China: Poa bulbosa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q159237  Wikispecies: Poa bulbosa  APDB: 51933  APNI: 74137  BioLib: 42422  BOLD: 122342  Calflora: 6662  CoL: 4KLFK  Ecocrop: 8768  eFloraSA: Poa_bulbosa  EoL: 1114601  EPPO: POABU  EUNIS: 192340  FEIS: poabul  FloraBase: 572  FoAO2: Poa bulbosa  FoC: 242338993  FoIO: POABUL  GBIF: 2704238  GrassBase: imp08169  GRIN: 28920  iNaturalist: 58382  IPNI: 87279-3  IRMNG: 11187917  ISC: 116405  ITIS: 41116  MichiganFlora: 2194  NatureServe: 2.155018  NBN: NBNSYS0000002546  NCBI: 202404  NSWFlora: Poa~bulbosa  NZOR: c5687afa-3ed3-4fb7-a11c-fd09583601b3  NZPCN: 3026  Open Tree of Life: 1027880  PFI: 9203  Plant List: kew-435458  PLANTS: POBU  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:320038-2  SANBI: 1265-5  Tropicos: 25509883  uBio: 5408164  VASCAN: 7854  VicFlora: ecbd8f67-5aa4-4f4d-9398-c661b032c3d7  WisFlora: 4541  WoI: 1831  WFO: wfo-0000891824  WoRMS: 425949  Laji.fi: MX.40475 
Sipulinurmikan röyhy.
Martti Sirola

Martti Sirola (s. 26. maaliskuuta 1947 Savonlinna) on suomalainen Vihdissä asuva kuvittaja, sarjakuvapiirtäjä ja kirjailija.
Sirola sai vuonna 2018 Puupäähattu-palkinnon.
Henkilöhistoria

Sirola syntyi Savonlinnassa, mutta asui ja kävi koulunsa Jyväskylässä. Hän valmistui Taideteollisesta korkeakoulusta kuvaamataidon opettajaksi 1972. Valmistuttuaan hän toimi taideterapeuttina Hesperian sairaalassa ja opetti taideterapiaa Helsingin sairaanhoito-oppilaitoksessa. Vihtiin hän muutti perheineen 1980.
Taiteellinen tuotanto

Sirola on sarjakuvapiirtäjä, kuvittaja ja kirjailija. Ensimmäisen sarjakuva-albuminsa Apassit hän julkaisi 1974. Hölmölästä Sirola on julkaissut useita sarjakuva-albumeja. Hän on kuvittanut muun muassa Kari Vaijärven Jukka Vihi -teoksia, mutta myös esimerkiksi Ulla-Maija Aaltosen, Kaija Määtän, Satu Reinikaisen ja  Raija Orasen  kirjoja.
Taiteellinen tuotanto > Omat teokset

Apassit, 1974
Apassit - Erämaaseikkailu, 1975
Apassit - Rautaparta, 1976
Hölmölän väki, 1976
Hölmölän akat, 1977
Hölmölän arkea, 1978
Hölmölän ukot, 1980
Poika joka asui tynnyrissä, 1981
Hölmölän kauppa, 1982
Kun lasipäre tuli pirttiin, 1983
Hierrekierre, 1984 (Aku-Pekka Laakson ja Pekka Seppäsen kanssa)
Käikkä, 1985
Härmäläiset, 1986
Suruton seurakunta, 1986
Hölmölässä, 1989 (Eero Salolaa mukaellen)
Anakondan arvoitus, 1991 (Kari Vaijärven kanssa)
Kippo, Nappo ja Kuuppa, 1997
Verhnjaja Inta

Verhnjaja Inta (ven. Ве́рхняя Инта́, komiksi Вылыс Инта, Vylys Inta) on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Intan kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee 12 kilometriä Intasta kaakkoon Kotlasin ja Vorkutan välisen rautatien varrella. Asukkaita on 2 100 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1941 perustetun rautatieaseman lähellä sijainneesta vankileiristä. Vuonna 1952 se sai kaupunkimaisen taajaman aseman. Vuonna 1989 asukkaita oli 4 500 henkeä.
Verhnjaja Intassa on Tšaika-järjestelmän radionavigaatioasema, jonka 460 metrin korkuinen antennitorni on Euroopan toiseksi korkein rakennelma.
Verebja

Verebja
Verebja (ven. Вере́бя, alajuoksulla Веребушка, Verebuška) on Mstajokeen laskevan Volman sivujoki Novgorodin alueella Venäjällä. Sen pituus on 63 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 332 neliökilometriä. Joen nimi perustuu venäjän ’pajua’ tarkoittavaan sanaan verba. Toisen version mukaan sen taustalla on rinteistä maastoa kuvaava itämerensuomalainen sana vierre.
Verebja saa alkunsa Okulovkan piirin Borovjonkan kunnan Pestšankan kylän lähellä sijaitsevista soista ja laskee Volmaan Ust-Volman kylän luona. Valdain ylängön reunaa myöten virtaavassa joessa on paljon pieniä koskia, mikä tekee siitä suositun retkeilykohteen.
Vuonna 1851 Verebjan yli Pietarin ja Moskovan väliselle pääradalle rakennettiin rautatiesilta, joka oli tuolloin Venäjän pisin ja korkein. Mstajoen ja Torbinon asemien välisen jyrkän nousun junaliikenteelle aiheuttamat ongelmat ratkaistiin vuosina 1877–1881 rakennetulla Verebjen mutkalla, joka suoristettiin uudelleen vuonna 2005.
Joen lähistöllä sijaitsee Verebjen kuntakeskus. Sen varrella Golyšinon, Gusevon ja Zaborovjen kylissä on ollut 1600-luvulla syntynyttä karjalaisasutusta.
Aiheesta muualla

Verebja Venäjän vesistörekisterissä (venäjäksi)
Sissi (elokuvasarja)

Sissi-elokuvasarja on Ernst Marischkan vuosina 1955–1957 ohjaama itävaltalainen elokuvatrilogia, joka kuvaa romantisoidusti Itävallan keisarinnan Elisabetin nuoruusvuosia. Päärooli Sissiksi kutsuttuna Elisabetina nosti teini-ikäisen Romy Schneiderin maailmanmaineeseen.
Elokuvasarjan ensimmäisessä osassa Sissi on vielä naimaton prinsessa, mutta hän kihlautuu ja avioituu Itävallan keisarin Frans Joosefin kanssa ja kohoaa keisarinnaksi. Toinen osa kuvaa Sissin avioelämää ja taistelua hovin byrokratian ja hovietiketin syövereissä. Frans Joosefia trilogiassa esittää Karlheinz Böhm.
Pääosat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Romy Schneider  | … |  prinsessa Elisabet, ”Sissi”   |
|  Karlheinz Böhm  | … |  keisari Frans Joosef   |
|  Magda Schneider  | … |  Baijerin herttuatar Ludovika   |
|  Uta Franz  | … |  prinsessa Helene, ”Nene”   |
|  Josef Meinrad  | … |  kenraalimajuri Böckl   |
Elokuvasarja koostuu seuraavista elokuvista:
Sissi (Sissi, 1955)
Sissi – nuori keisarinna (Sissi – Die junge Kaiserin, 1956)
Sissi – keisarinnan kohtalonvuodet (Sissi – Schicksalsjahre einer Kaiserin, 1957).
Romy Schneider palasi keisarinna Elisabetin rooliin vielä 15 vuotta myöhemmin Luchino Viscontin elokuvassa Ludwig II (1972).
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano pitää trilogian kahta ensimmäistä, suomenkielisinä VHS-videoina julkaistua elokuvaa auttamattomasti vanhentuneina mutta puitteiltaan upeina menneen maailman satudraamoina. Hän antaa molemmille elokuville kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Sissi-sarjan saksankielinen kotisivu
The Velvet Underground

| The Velvet Underground |
| --- | --- |
 The Velvet Underground vuonna 1966
Tiedot
Toiminnassa:  1965–1973, 1992–1994
Tyylilaji:  kokeellinen rock, taiderock, protopunk
Kotipaikka:  New York, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Lou Reed   John Cale   Sterling Morrison   Angus Maclise   Maureen ”Moe” Tucker   Doug Yule   Walter Powers   Willie Alexander  
Levy-yhtiö:  Verve   MGM   Atlantic   Polydor   Mercury   Sire   Universal Music Group  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Velvet Underground oli yhdysvaltalainen rockyhtye, joka perustettiin New Yorkissa vuonna 1966. Yhtyeen keulahahmo oli kitaristi-laulaja Lou Reed. Muita alkuperäisen kokoonpanon jäseniä olivat brittiläinen sähköviulisti-basisti John Cale, kitaristi-basisti Sterling Morrison ja rumpali Maureen ”Moe” Tucker. Viimeksi mainittu oli yksi ani harvoista 1960-luvun naispuolisista rockrumpaleista.
The Velvet Underground ei saavuttanut 1970-luvun alussa päättyneen uransa aikana kovin suurta mainetta, mutta jälkikäteen sitä on pidetty yhtenä rockhistorian merkittävimmistä yhtyeistä. Yhtye on mainittu punkin, glam rockin ja monenlaisen vaihtoehtoisen rockin esi-isänä.
Yhtyeen vaiheet > The Velvet Underground & Nico

The Velvet Underground päätyi kuvataiteilija Andy Warholin boheemiin seurapiiriin. Vuonna 1967 ilmestyi yhtyeen ensimmäinen LP-levy The Velvet Underground & Nico, joka oli tehty yhdessä saksalaissyntyisen laulajattaren Nicon kanssa. Levyn tuottajana toimi Andy Warhol, jonka tekemä myös kuuluisa kansikuva on. Levystä ei kuitenkaan tullut myyntimenestystä, mitä ei ole vaikea ymmärtää: synkeäsävyinen The Velvet Underground erosi jyrkästi oman aikansa hippihenkisestä populaarimusiikista. Pääosin Lou Reedin säveltämien ja sanoittamien laulujen teemoja olivat esimerkiksi sadomasokismi (”Venus in Furs”) ja huumausaineet (”Waiting for the Man”, ”Heroin”). Musiikillisesti yhtye vuorotteli synkänkauniiden poplaulujen ja repivien särökitaravyörytysten välillä. Vasta paljon myöhemmin The Velvet Underground and Nicoa alettiin melko yleisesti pitää yhtenä kaikkien aikojen tärkeimmistä rocklevyistä.
Yhtyeen vaiheet > White Light/White Heat, The Velvet Underground ja Loaded

Yhtyeen seuraava LP-levy oli White Light/White Heat (1968), jonka ilmestymisen jälkeen John Cale erosi yhtyeestä siirtyen tuottajan ja sooloartistin uralle. Seuraavalla LP:llä The Velvet Underground (1969) yhtye oli siirtynyt seesteisempään ja folkhenkisempään musiikkiin.
Vuonna 1970 ilmestyi yhtyeen ehkä helpoimmin lähestyttävä ja kaupallisin LP Loaded, jonka kappaleista ”Sweet Jane” on jäänyt elämään rock-klassikkona. Tämän jälkeen The Velvet Underground koki jäsenistön vaihdoksia ja hajosi vielä saman vuoden kuluessa. Lou Reed aloitti menestyksekkään soolouransa. Tosin yhtyeen nimellä julkaistiin vielä vuonna 1973 Squeeze-niminen levy, jonka teossa Lou Reed ei ollut osallisena, ja joka tästä syystä yleensä jätetään yhtyeen diskografioiden ulkopuolelle.
Vaikutus

Punkliikkeen myötä myös The Velvet Undergroundin levyjen arvostus ja suosio alkoivat vähitellen kasvaa. 1980-luvulta lähtien The Velvet Undergroundilla on ollut suuri vaikutus moniin niin sanottujen post-punkin ja vaihtoehtorockin esittäjiin.
The Velvet Undergroundin kompromissiton musiikkityyli antoi nimen Tšekkoslovakian samettivallankumoukselle. Václav Havel totesi Lou Reedille ryhtyneensä presidentiksi The Velvet Undergroundin töiden takia.
The Velvet Underground teki paluun vuonna 1994, mutta jätti kiertueen kesken. Pian tämän jälkeen Sterling Morrison kuoli.
Populaarikulttuurissa

Yhtyeestä kertova dokumentti sai ensi-iltansa 15. lokakuuta 2021 Apple TV+ -palvelussa.
Jäsenet

Lou Reed
John Cale
Sterling Morrison
Angus Maclise
Maureen ”Moe” Tucker
Doug Yule
Walter Powers
Willie Alexander
Diskografia > Alkuperäiset albumit

The Velvet Underground & Nico (äänitetty 1966, julkaistu 1967; ”Deluxe” 2CD edition 2002)
White Light/White Heat (äänitetty 1967, julkaistu 1968)
The Velvet Underground (äänitetty 1968, julkaistu 1969)
Loaded (äänitetty ja julkaistu 1970; ”Fully Loaded” 2CD edition 1997)
Squeeze (äänitetty 1972, julkaistu 1973, jätetään usein pois diskografioista, koska Reed ei ole mukana)
Diskografia > Livealbumit

Live at Max's Kansas City (äänitetty 1970, julkaistu 1972; ”Deluxe” 2CD edition 2004)
Live MCMXCIII (äänitetty ja julkaistu 1993)
Diskografia > Arkistomateriaalia sisältävät myöhemmät julkaisut

1969: The Velvet Underground Live (äänitetty 1969, julkaistu 1974)
VU (äänitetty 1968–1969, julkaistu 1985)
Another View (äänitetty 1967–1969, julkaistu 1986)
Peel Slowly and See (box set, äänitetty 1965–1970, julkaistu 1995)
Final V.U. (live box set, äänitetty 1971–1973, julkaistu 2001)
Bootleg Series, Vol. 1: The Quine Tapes (live, äänitetty 1969, julkaistu 2001)
The Very Best of the Velvet Underground (äänitetty 1966–1970, julkaistu 2003)
Kirjallisuutta

Röyhkä, Kauko: The Velvet Underground ja Lou Reed.  Like, 2007.  ISBN 978-952-471-820-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta The Velvet Underground Wikimedia Commonsissa
The Velvet Undergroundin kotisivut (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  Museum of Modern Art 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  IdRef
Venäjän keskitys

Venäjän keskitys eli Wenäjän keskitys (lyhenne VK tai WK) oli nimitys usealle Suomen puolustusvoimien yleisesikunnan 1920–1930-luvulla laatimalle salaiselle sotasuunnitelmalle Neuvostoliiton kanssa käytävän sodan varalta. Osa suunnitelmista perustui puolustukseen, osa hyökkäykseen. Lisäksi oli olemassa Ruotsin keskitys -niminen suunnitelma siltä varalta, että Ruotsi hyökkää Suomeen.
Suunnitelmien yksityiskohtainen sisältö > Ignatiuksen suunnitelmat

Venäjän keskitys -suunnitelmia edelsi kolme yleisesikunnan laatimaa, 24. huhtikuuta 1919 joukoille lähetettyä suunnitelmaa: puolustussuunnitelma, puolustus-hyökkäys-suunnitelma ja hyökkäyssuunnitelma.
Puolustus-hyökkäys-suunnitelma edellytti nopeasti suoritettavaa Suomen hyökkäystä Valkjärvi–Rautu-suunnasta kohti todennäköisesti Viipuriin etenevää vihollista. Puolustussuunnitelmaa ajateltiin muuttaa siten, että se olisi taaempana,selvennä jolloin hyökkäys-puolustus-suunnitelmakaan ei olisi voinut olla entisensä.
Yleisesikunta kirjoitti 17. lokakuuta 1919 sotaväen päällikölle ja sotatoimiyhtymien komentajille, että hyökkäyssuuntaa voisi tarkistaa Pietarin suuntaan, koska Neuvosto-Venäjän on keskitettävä joukkonsa Aleksandr Koltšakia, Anton Denikiniä ja Nikolai Judenitšia vastaan. Tarkoituksena oli jakaa suomalainen voima siten, että päävoimilla hyökättäisiin Rautu–Pietari-linjalla ja vähäisemmin voimin samanaikaisesti Terijoelta. Alkuperäisessä suunnitelmassa oli odotettu reserviläisten liikekannallepanoa, mutta muutetussa suunnitelmassa olisi pitänyt ajan säästämiseksi hyökätä aluksi vain rauhanajan jo palveluksessa olevilla joukoilla odottamatta reservin liikekannallepanoa.
Rauhanajan joukkojen ryhmityksessä 2. divisioonan olisi pitänyt miehittää raja-alue ja turvata joukkojen keskittäminen hyökkäykseen sekä suunniteltava 2. divisioonalle ja Jääkäriprikaatille majoitus Raudussa, 3. divisioonalle Kiviniemessä ja 1. divisioonalle Terijoella. Lisäksi majoitusalueiden rajat oli ilmoistettava Yleisesikunnalle 18. lokakuuta 1919 mennessä. Kun 2. divisioona ilmoitti kylät, käski Yleisesikunta tarkentamaan joukko-osastokohtaisen majoitussuunnitelman esikuntien paikkoineen. Rannikkopuolustus sai 19. joulukuuta 1919 käskyn osallistua hyökkäykseen maihinnousujen varalta ja varmistaa hyökkäävien suomalaisten joukkojen sivusta.