stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjänvinttikoira
Alkuperä

Venäjänvinttikoiran juuret ovat 1400-luvun venäläisten metsästäjien voimakkaissa loshaja-koirissa - jotka eivät olleet tyypiltään vinttikoiria – ja tataarien arabialaisissa koutsi-vinttikoirissa. Kun nämä kaksi rotua risteytyivät keskenään, syntyivät ensimmäiset borzoit. 1500–1600-luvuilla kantaan risteytettiin myös puolalaisia vinttikoiria, minkä johdosta rodusta kehittyi jalopiirteisempi. Lisäksi myöhempinä aikakausina perimään on vaikuttanut valtavan kookas, voimakas, hurjaluonteinen ja parrakas "kuurinmaanvinttikoira" eli klock-koira: jälkeläisistä ei kuitenkaan tullut parrakkaita, vaan pitkä- ja hienokarvaisia, ja ne tultiin sittemmin tuntemaan gustopsovy-tyypin venäjänvinttikoirana. Samoihin aikoihin kehittyi myös englantilaisten vinttikoirien perimää kantanut chistopsovy-tyyppi. Myöhemmin tuolloin jo olemassa olevaan kantaan risteytettiin vielä kriminvinttikoiraa ja gorskaja-vuoristovinttikoiraa.
Rotu on ollut metsästyskoirana erityisesti venäläisen ylimystön suosiossa, ja se jalostettiin 1500-luvulla suden, jäniksen ja ketunajoon. Venäjänvinttikoirien historiassa niiden kasvattajina ja omistajina on ollut monia kuuluisia henkilöitä: 1000-luvulta peräisin olevan aikakirjan mukaan esimerkiksi Iivana Julma, Pietari Suuri, Nikolai II, Aleksandr Puškin ja Ivan Turgenev. Maineikkaiden kasvattajien, suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitšin ja Dimitri Valtsevin, perustamalla kuuluisalla Peršinon metsästyskennelillä oli rodulle suuri merkitys.
Rotua on kasvatettu 1800-luvun lopulta lähtien suurissa eurooppalaisissa ja amerikkalaisissa kenneleissä. Englannin prinsessa Alexandra sai venäjänvinttikoiria lahjaksi Venäjän keisari Aleksanteri III:lta. Venäjänvinttikoirat pääsivät ensimmäisen kerran osallistumaan koiranäyttelyyn vuonna 1891.
Rodusta tunnettiin alunperin kaksi eri karvanlaatua: sileä (psovy) ja karkea (goustopsovy). Näistä sileäkarvainen oli 1900-luvun alun Englannissa yleisempi, kuten myös senajan Venäjällä. Molempia syntyi kuitenkin silloin tällöin samoihin pentueisiin. Oikea karkea karva oli Englannissa lähes tuntematon, mutta sellainen tiedetään olleen Kaissack-nimisellä tuontikoiralla. Toisella tuontikoiralla, nimeltä Korotai oli myös erittäin runsas turkki, mutta se oli laadultaan huonompi. Englannin runsaskarvaisimmat yksilöt tuohon aikaan olivat joko Kaissackin tai Korotain jälkeläisiä.
Rotu Suomessa

Rodun rekisteröintitilanne on seuraavanlainen: vuonna 2002 rekisteröitiin Suomessa 80 koiraa; 2003 rekisteröitiin 101 koiraa; 2004 rekisteröitiin 71 koiraa; 2005 rekisteröitiin 87 koiraa ja vuonna 2006 rekisteröitiin 119 koiraa. Venäjänvinttikoira on rekisteröintimäärälistalla vuonna 2006 sijalla 88. Sijoitus on toiseksi korkein FCI:n ryhmän 10 rotujen kesken.
Terveys

Venäjänvinttikoira on melko terve rotu. Perinnöllisten sairauksien osuus koirakannassa on erittäin pieni, ja vakavat lonkkaviat ovat todella harvinaisia. Syvän rintakehän vuoksi rodulla esiintyy joitakin suurille koirille ominaisia sairauksia, kuten mahalaukun kiertymää. Lisäksi vähäisessä määrin esiintyy sydänlihassairautta eli kardiomyopatiaa. Ajoissa havaittu sairaus voidaan hoitaa lääkkein, mutta hoitamattomana se johtaa äkkikuolemaan 2–5-vuotiaana.
Borzoi Club of America ilmoittaa sivuillaan venäjänvinttikoirien yleisimpiä sairauksia vuonna 2000. Yleisin sairaus on syöpä, toinen epilepsia, kolmas lonkkadysplasia. Allergiat, sydän- ja autoimmuunisairaudet sekä PRA eli verkkokalvon etenevä surkastuminen (Progressive Retinal Atrophy) kuuluvat myös kymmenen yleisimmän sairauden joukkoon.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Kennelliiton rotumääritelmä
Borzoiklubi
| n k Venäläiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  etelävenäjänkoira  itäsiperianlaika  jakutianlaika  kaukasiankoira  keskiaasiankoira  länsisiperianlaika  samojedinkoira  siperianhusky  venäjänmustaterrieri  venäjäntoy  venäjänvinttikoira  venäläis-eurooppalainen laika 
SKL:  englantilais-venäläinen ajokoira  itäeuroopanpaimenkoira  venäjänajokoira  venäjänbolonka  venäjänspanieli 
Muut RKF:n hyväksymät:  burjaattikoira  hortai  etelävenäjänvinttikoira  moskovanvahtikoira  nenetsinlaika  sulimovinkoira  venäjänsalonkikoira 
Harvinaiset:  eteläkaukasianvuoristokoira  kamtšatkanrekikoira  kaukasiantasankopaimenkoira  koillissiperianlaika  moskovsky drakon  pohjoiskaukasianpaimenkoira  siperianlammaskoira  tšukotkanrekikoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  amurinlaika  evenkinlaika  irkutskinlaika  kostromanajokoira  kriminvinttikoira  medelan  moskovanvesikoira  tofolarinlaika  tšerkessiansusikoira  venäjännoutaja  venäjänsetteri 
Punavalkoinen borzoi
Venäjänvinttikoira neuvostoliittolaisessa postimerkissä.
Borzoi
Venäjänspanieli

| Venäjänspanieli |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Neuvostoliitto
Määrä:  Suomessa 22
Rodun syntyaika:  1951
Alkuperäinen käyttö:  pienriistan metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästys- ja seurakoira
Elinikä:  14 vuotta
Muita nimityksiä:  русский охотничий спаниель, Russian Spaniel, Rosyjski Spaniel, épagneul russe, vene jahispanjel
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu SKL: ryhmä 8 Noutajat, ylösajavat koirat ja vesikoirat alaryhmä 2 Ylösajavat koirat #923
Ulkonäkö
Paino:  9,1–16 kg
Säkäkorkeus:  uros 40–45 cm narttu 38–43 cm
Väritys:  musta, ruskea, punainen, valkokirjava, black & tan, liver & tan, red & tan tai tricolor
Venäjänspanieli (ven. русский охотничий спаниель, russki ohotnitši spanijel) on venäläinen koirarotu. Sillä ei ole FCI-tunnustusta, mutta vuonna 2019 Suomen Kennelliitto päätti hyväksyä sen viralliseksi roduksi.
Ulkonäkö

Venäjänspanieli näyttää paljon cockerspanielilta, paitsi että sillä on lyhyempi, tiiviimpi karvapeite ja pidempi runko. Venäjänspanielin runko on samanlainen kuin metsästykseen käytettävällä käyttölinjaisella cockerspanielilla, mutta sen pidemmät korvat muistuttavat näyttelylinjaisen cockerspanielin korvia. Runko on yleensä pidempi kuin cockerspanielilla, ja toisin kuin viimeksi mainittu, tämä rotu ei ole jakaantunut kahteen eri linjaan.
Venäjänspanieli on pienikokoinen, mutta tanakka. Sukupuolesta riippumatta koira painaa noin 9,1–16 kg ja on 38–45 cm korkea. Tämän perusteella se on samankokoinen cockerspanielin kanssa tai tätä hieman suurempi.
Lyhyt, tiivis ja silkkinen karvapeite on korvissa ja raajoissa pitkää. Väritys vaihtelee suuresti, sisältäen yksivärisen, kirjavan, täplikkään ja erilaiset yhdistelmät. Pää ja korvat ovat usein tummat. Yksivärisiin lukeutuvat musta, ruskea ja punainen; kaksivärisiin valko-musta, valko-ruskea, valko-punainen, black & tan (musta punaruskein merkein), liver & tan (ruskea punaruskein merkein) ja red & tan (punainen punaruskein merkein); kolmivärisiin black tricolor (musta-punaruskea-valkoinen), liver tricolor (ruskea-punaruskea-valkoinen) ja red tricolor (punainen-punaruskea-valkoinen). Valkokirjavilla väritys voi esiintyä myös kimona (roan).
Valko-musta
Valko-punainen
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on energinen ja eloisa. Vaikka se on lintukoira, sitä käytetään myös seurakoirana, koska se on mukavuudenhaluinen ja omistajalleen uskollinen. Se on elämäniloinen, aktiivinen koira, aina valmis leikkimään vastaten mihin tahansa huomionosoitukseen iloisella hännänheilutuksella. Rotu on helppo kouluttaa, siitä saa hyvän vahtikoiran ja se tulee erinomaisesti toimeen lasten kanssa.
Tämän lähinnä metsästyskoiraksi jalostetun rodun tehtävä on löytää lintu, ajaa se ilmaan ja noutaa se käskystä, kun metsästäjä on saanut sen ammuttua. Venäjänspanieli soveltuu työskentelemään yhtä hyvin soilla ja pelloilla kuin metsissäkin, sekä lintujen että kaniinien ja muun pienriistan metsästykseen. Rotu on suosittu myös kotimaassaan, koska sen pieni koko tekee siitä helppohoitoisen kiireisissä kaupungeissa, kuin myös helposti metsästysalueille siirrettävän.
Alkuperä

Venäjänspanieli on nuorin venäläisistä lintukoirista. Se kehitettiin vuonna 1951 toisen maailmansodan jälkeisessä Neuvostoliitossa risteyttämällä keskenään cockerspanieli, englanninspringerspanieli ja muita spanielirotuja. Tästä huolimatta venäjänspanieli-nimellä tunnettu rotu on mainittu Uudessa-Seelannissa jo vuonna 1891.
Ensimmäinen Venäjällä rekisteröity spanieli oli metsästystä harrastaneen suurherttua Nikolai Nikolajevitšin musta cockerspanieli 1800-luvun loppupuolella. Jalojen yhteyksien vuoksi eri rotuisia spanieleja tuotiin tämän jälkeen Moskovaan ja Pietariin. Joitain käytettiin metsästykseen, mutta pienemmille spanieleille ei ollut käyttöä linnunmetsästyksessä Venäjän ilmasto- ja maasto-olosuhteista johtuen.
1900-luvun alkupuolella alkoi pidempiraajaisten spanieleiden valikoiva jalostus; erityisesti maahantuomalla englanninspringerspanieleita, jotta venäjänspanieli saatiin kehitettyä. 1930-luvun loppupuolella Moskovassa ja Sverdlovskissa oli paljon spanieleita, jotka eivät sopineet minkään tietyn spanielin rotumääritelmään, mutta joita ei myöskään ollut vielä määritelty nykyiseksi venäjänspanieliksi. Tarkoituksenmukainen jalostus toisen maailmansodan jälkeen johti venäjänspanielin alkuperäisen rotumääritelmän kirjoittamiseen vuonna 1951. Uudet versiot julkaistiin vuosina 1966 ja 2000.
Rodun suosio Venäjällä nousi 1990-luvun alkupuolen jälkeen, mistä lähtien moskovalaisissa koiranäyttelyissä on nähty vuosittain 120–131 yksilöä. Se on nykyisin yksi maan suosituimmista metsästyskoirista irlanninsetterin ohella. Tästä huolimatta sitä ei tavattu ulkomailla ennen 1990-lukua, eikä yksikään suurempi kennelliitto ole vielä hyväksynyt sitä. Vuonna 2002 Yhdysvaltoihin perustettiin Venäjänspanieli-yhdistys, jotta tietämys Venäjän ulkopuolellakin kasvaisi ja ulkomaalaiset omistajat voisivat rekisteröidä koiransa.
Vaikka kansainvälinen kennelliitto ei ole rotua tunnustanut, se on hyväksytty Venäjän Kennelfederaation lisäksi Suomen Kennelliitossa. Lisäksi sitä rekisteröivät tietyt pienet kenneljärjestöt, erityisesti Yhdysvalloissa. Suomessa syntyi ensimmäinen pentue vuonna 2019.
Terveys

Kuten kaikkien pitkäkorvaisten spanielien, venäjänspanielin korvat tulee tutkia säännöllisesti tulehdusten välttämiseksi. Sillä on taipumusta lihoa helposti, mikä voidaan estää säätelemällä ruuan määrää. Se saattaa altistua ruoka-aineallergioille, jotka yleensä tunnistetaan 1–5 kuukauden iässä. Yleisimmät allergeenien aiheuttajat ovat kana ja porkkana. Muita nykyisin tunnettuja rotukohtaisia terveysongelmia ei esiinny.
Aiheesta muualla

Suomen Kennelliiton rotumääritelmä
Venäjänspanieli alkuperäisessä työssä
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Russian Spaniel
| n k Venäläiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  etelävenäjänkoira  itäsiperianlaika  jakutianlaika  kaukasiankoira  keskiaasiankoira  länsisiperianlaika  samojedinkoira  siperianhusky  venäjänmustaterrieri  venäjäntoy  venäjänvinttikoira  venäläis-eurooppalainen laika 
SKL:  englantilais-venäläinen ajokoira  itäeuroopanpaimenkoira  venäjänajokoira  venäjänbolonka  venäjänspanieli 
Muut RKF:n hyväksymät:  burjaattikoira  hortai  etelävenäjänvinttikoira  moskovanvahtikoira  nenetsinlaika  sulimovinkoira  venäjänsalonkikoira 
Harvinaiset:  eteläkaukasianvuoristokoira  kamtšatkanrekikoira  kaukasiantasankopaimenkoira  koillissiperianlaika  moskovsky drakon  pohjoiskaukasianpaimenkoira  siperianlammaskoira  tšukotkanrekikoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  amurinlaika  evenkinlaika  irkutskinlaika  kostromanajokoira  kriminvinttikoira  medelan  moskovanvesikoira  tofolarinlaika  tšerkessiansusikoira  venäjännoutaja  venäjänsetteri 
Neuvostoliittolainen postimerkki vuodelta 1988 kuvaa moniväristä venäjänspanielia.
Venäjänspanieli abhasialaisessa postimerkissä.
Käännös suomeksi
Vesihiisi (sukellusvene)

| Vesihiisi |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Crichton-Vulcan, Turku
Kölinlasku:  1927
Laskettu vesille:  1. elokuuta 1930
Palveluskäyttöön:  2. joulukuuta 1930
Poistui palveluskäytöstä:  1946
Tila:  romutettu
Tekniset tiedot
Uppouma:  493 t (pinnalla) 716 t (sukellus)
Pituus:  63,5 m
Leveys:  6,2 m
Syväys:  3,6 m
Koneteho:  2 × Atlas-diesel 580 hv 2 × Brown Boveri -sähkömoottori 300 hv
Nopeus:  12,6 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  1 575 mpk pinnalla) 80 mpk (sukellus)
Miehistöä:  30
Aseistus
Aseistus:  6 × 530 mm torpedoputkea 1 × 76/48 28LT 1 &times 20 ItK/30M myöh. 20 ItK/39M 1 × 7,62 ITKK L33/36 20 × miina
Sukellusvene Vesihiisi oli Suomen laivaston Vetehis-luokan sukellusvene. Se oli palveluksessa 1930-luvun alusta jatkosodan päättymiseen, jolloin Suomi joutui Pariisin rauhansopimuksen mukaan luopumaan muun muassa sukellusveneistä.
Valmistus

Alus tilattiin 4. huhtikuuta 1927 Turusta Crichton-Vulcanilta, missä köli laskettiin 1927 telakkanumerolla 703. Alus laskettiin vesille 1. elokuuta 1930.
Palvelus

Vesihiisi upotti vuonna 1942 torpedoimalla Neuvostoliiton laivaston sukellusveneen S-7:n. Aluksen päällikkönä oli kapteeniluutnantti Olavi Aittola. Tästä upotuksesta saatiin kolme eloonjäänyttä vankia, jotka olivat olleet tornin katolla torpedon osuessa, jäivät pinnalle pelastusliivien varaan ja lyhyen ajan päästä pelastettiin Vesihiiteen.
Vangeista merkittävin oli S-7:n päällikkö 3. arvoluokan kapteeni Sergei Lisin, joka oli korkea-arvoisin merisotatoimissa otettu sotavanki. Hän sai myöhemmin kuulustelijoilta lisänimen "Kettunen" osoittauduttuaan vaikeaksi kuulusteltavaksi. Sukunimi Lisin viittaa kettuun: lisy on venäjäksi kettu. Hänet vapautettiin vuonna 1944. Toinen vangiksi jäänyt oli tähystäjämatruusi. Lisäksi torniin tupakalle päästetty miehistön poliittinen ohjaaja ylimatruusi Kunitsa selvisi hengissä ja palautettiin aikanaan kotiin. Neljäs tornissa ollut oli perämies Mihail Hrustalev, joka hukkui.
Upotuksesta tuli erikseen ylipäällikkö Mannerheimin sekä saksalaisen kenraaliamiraali Rolf Carlsin allekirjoittamat viralliset onnittelut.
Kirjallisuutta

Markku Melkko, Suomen sukellusveneet, Minerva, 2008 ISBN 978-952-492-208-1
Vetehis-luokan sukellusveneet
Vesihiiden ensimmäinen miehistö, 1931
Vestan neitsyet

Vestan neitsyttä esittävä korkokuva
Vestan neitsyet eli vestaalit tai vestaalittaret (lat. virgines Vestales) olivat kotilieden jumalattaren Vestan papittaria antiikin Roomassa. Alun perin Rooman kuningas valitsi tehtävään kaksi vestaalia, sitten luku kohotettiin neljään ja lopulta kuuteen. Valinta myös siirtyi pontifex maximukselle, Rooman ylipapille.
Ehdolle asetettavan tytön tuli olla iältään kuuden ja kymmenen välillä, eikä hänellä saanut olla ruumiillisia tai henkisiä vammoja. Tytön tuli lisäksi olla vapaiden Rooman kansalaisten tytär. Vestan neitsyeksi valittu antoi siveyslupauksen ja palveli tehtävässään 30 vuotta. Kymmenen ensimmäistä vuotta kuluivat vestaalin tehtävien opiskeluun, seuraavat kymmenen tehtävien hoitoon Vestan temppelissä ja viimeiset kymmenen tehtävien opettamiseen seuraajille. Yksi Vestan neitsyistä toimi papitarten johtajana nimikkeenään virgo Vestalis maxima.
Vestaalien tärkein tehtävä oli vartioida ja pitää yllä Vestan temppelissä palavaa pyhää tulta. Tämän lisäksi he osallistuivat uhrimenojen valmisteluihin ja esiintyivät juhlissa pontifex maximuksen seurassa. Vestaalit asuivat temppelin vieressä sijainneessa talossa, Atrium Vestaessa. Vestan neitsyet saivat useita etuoikeuksia, ja heitä kunnioitettiin suuresti. Heiltä kuitenkin edellytettiin tehtäviensä moitteetonta hoitoa. Jos tuli pääsi sammumaan, vestaali ruoskittiin, ja siveyslupauksensa rikkonut vestaali haudattiin elävältä. Palveluksensa jälkeen Vestan neitsyellä oli lupa mennä naimisiin ja hankkia lapsia. Useimmat pysyivät kuitenkin naimattomina.
Vestaalit olivat erittäin arvostettuja ja rikkaita kansalaisia, joiden mielipiteitä kuunneltiin ja joilta kysyttiin tärkeitä asioita. Kun he liikkuivat Rooman kaduilla, heitä kuljetettiin kantotuolissa, ja liktori kulki heidän edellään.
Viimeinen tunnettu Vestan neitsyt oli Coelia Concordia. Papitarten toiminta lakkautettiin lopullisesti vuonna 394.
Myyttien mukaan Romuluksen ja Remuksen äiti Rhea Silvia olisi ollut Vestan neitsyt, jonka Mars-jumala saattoi raskaaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vestan neitsyet Wikimedia Commonsissa
Parhi-Riikola, Päivi: Rooman naispapit omistautuivat uralleen. Tiede 3/2005.
Vepsä (Oulu)

| Vepsä |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Vepsä korostettuna.
Kaupunki:  Oulu
Suuralue:  Ylikiimingin suuralue
Kaupunginosa nro:  42
Väkiluku:  239  31.12.2023
Työpaikkoja:  20 kpl   (31.12.2011)
Osa-alueet:  Aittokylä, Brunninkylä, Jokela, Vepsä, Ylikylä
Postinumero(t):  91300
Vepsä, myös Vepsänkylä, on noin 130 asukkaan kylä ja 1. tammikuuta 2009 alkaen Oulun 42. kaupunginosa entisen Ylikiimingin kunnan alueella. Vepsän kylä sijaitsee noin 13 kilometriä kaakkoon Ylikiimingin taajamasta, ja noin 50 kilometriä Oulusta itään. Alueen suurin järvi on Vepsänjärvi.
Historiaa

Vepsän kylän Kokon tilalla on asuttu jo 1600-luvulla, mutta 1600–1700-lukujen vaihteessa maakirjoihin on merkitty tilan olevan autiona ja talonpojan vaimoineen olevan kerjuulla. Tilan maille on myöhemmin rakennettu torppia, kansakoulun rakennukset sekä nuorisoseuran talo.
Seurantalo perustettiin virallisesti 10. huhtikuuta 1910. Aluksi toiminta oli vaatimatonta, ja seurantalolla tapahtui myös tulipalo. Se kuitenkin perustettiin uudelleen vuonna 1929, mutta paloi vuonna 1943. Vuonna 1947 seurantalolle saatiin tilat Jurvakaisen puojirakennuksesta, joka peruskorjattiin 1980-luvulla.
Vepsältä raivattiin metsäautotie 13 kilometrin päähän Kivijärvelle. Tie oli valmistuessaan vuonna 1952 Pohjois-Pohjanmaan ensimmäinen metsäautotie. Tie rakennettiin ilman koneellista apua vain hevosten avulla, ja työkaluina olivat lapiot, kuokat, kanget, kirveet ja pokasahat.
Nykyisin Vepsän kylään voi tutustua perinnepolun avulla. Perinnepolku alkaa Vepsän koulun laavulta, jossa on saatavilla myös reitin karttoja.
Kulmakunnat > Vepsänkylä

Vepsä on nykyisen seututien 836 varrelle noin 10 km² laajuiselle alueelle muodostunut kylä, jonka pääelinkeinoina ovat maa- ja metsätalous. Kylän oma koulu muodostaa Vepsän koulupiirin, johon kuuluvat Vepsän lisäksi myös jokelan, Alavuoton sekä Ylivuoton kylät. Vepsällä toimii nuorisoseura. Vepsänkylällä asuu 181 asukasta.
Kulmakunnat > Brunninkylä

Brunninkylän kulmakunnan muodostavat viisi maatilaa. Se sijaitsee noin 1,5 kilometriä Vepsänkylän eteläpuolella paikallistien 18697 eli Aittokyläntien varrella. Alkuperäiset viisi maatilaa ovat kylälle nimensä antaneen Brunnin lisäksi Honkanen, Kukkula, Miehelä ja Lepistö.
Kulmakunnat > Ylikylä

Ylikylä on noin 40 asukkaan kulmakunta noin kolmen kilometrin päässä Vepsänkylältä kaakkoon. Se sijaitsee lähes seututien 836 varrella.
Kirjallisuutta

Parkkinen, R. 1997. Kertomuksia. Vepsän Veitikat. Tuhannen miehen Maija. Suruton Sameli, ss. 1-126. ISBN 952-90-9465-5.
Taskila, E. (toim.) 1990. Vepsän viestejä vuosien varrelta. Kylähistoriaa Vepsänkylältä. 204 s. ISBN 952-90-2544-0.
Väänänen, S. 2004. Virta venhettä vie (osa 1) – kolmella kylällä kuulutettu. Julkaisija: Salo Väänäsen perikunta, Sotkamo, 2004. ISBN 952-91-6931-0
Väänänen, S. 2004. Virta venhettä vie (osa 2) – nuoruus sodan varjossa. Julkaisija: Salo Väänäsen perikunta, Sotkamo, 2004. ISBN 9789529172276
Jurvakainen, V. 2016. Muistoja Vepsältä. Muisteluksia ja tarinoita Ylikiimingin Vepsänkylältä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vepsä (Oulu) Wikimedia Commonsissa
Oulun kaupunginosat ja suuralueet
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Suuralueet | Kaupunginosat |  |
| 1. Keskusta | I Pokkinen • II Vaara • III Vanhatulli • IV Hollihaka • V Leveri • Myllytulli • Intiö • Raksila |  |
| 2. Höyhtyä | Höyhtyä • Karjasilta • Lintula • Mäntylä • Nokela |  |
| 3. Oulunsuu | Kontinkangas • Oulunsuu • Peltola • Värttö |  |
| 4. Kaukovainio | Hiironen • Kaukovainio |  |
| 5. Nuottasaari | Limingantulli • Nuottasaari • Äimärautio |  |
| 6. Kaakkuri | Kaakkuri • Kiviniemi • Metsokangas • Perävainio |  |
| 7. Maikkula | Hangaskangas • Heikkilänkangas • Iinatti • Juurusoja • Knuutila • Maikkula • Madekoski • Pikkarala |  |
| 8. Tuira | Hietasaari • Koskikeskus • Pikisaari • Toppilansaari • Tuira • Vihreäsaari |  |
| 9. Puolivälinkangas | Isko • Puolivälinkangas • Pyykösjärvi • Takalaanila • Välivainio |  |
| 10. Koskela | Alppila • Koskela • Taskila • Toppila |  |
| 11. Pateniemi | Rajakylä • Pateniemi • Herukka |  |
| 12. Kaijonharju | Kaijonharju • Kuivasjärvi • Liikanen • Linnanmaa • Ritaharju |  |
| 13. Myllyoja | Haapalehto • Hintta • Kirkkokangas • Kynsilehto • Laanila • Myllyoja • Parkkisenkangas |  |
| 14. Sanginsuu | Lapinkangas • Sanginjoki • Sanginsuu • Ulkosanki |  |
| 15. Korvensuora | Heikinharju • Korvenkylä • Korvensuora • Rusko • Ruskonselkä • Saviharju • Talvikangas |  |
| 16. Ylikiiminki | Jolos • Nuoritta • Vepsä • Vesala • Vuotto • Ylikiiminki |  |
| 17. Hiukkavaara | Haukkasuo • Hiukkavaara • Kivikkokangas · Niiles • Puolukkakangas • Saarela • Vanha Hiukkavaara |  |
| 20. Haukipudas | Haukipudas • Jokikylä • Martinniemi |  |
| 21. Kello | Kalimenkylä • Kello |  |
| 30. Kiiminki | Alakylä • Hannus • Huttukylä • Kiiminki |  |
| 31. Jääli | Jäälinkylä • Välikylä |  |
| 40. Oulunsalo | Kylänpuoli • Oulunsalo • Salonpää |  |
| 50. Yli-Ii | Pahkala • Tannila • Yli-Ii |  |
Vepsää Aittokylän risteyksestä itään päin
Vesta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vesta Wikimedia Commonsissa
Vesiapinahypoteesi

Vauvauinti.
Uiminen ajanvietteenä.
Vesiapinahypoteesi on brittiläisen meribiologi Alister Hardyn esittämä teoria, jonka mukaan ihmisestä on kehittynyt huomattavan erinäköinen kuin ihmisapinoista siksi, että ihmisen kantamuoto joutui jossain evoluution vaiheessa sopeutumaan osittaiseen vesielämään. Hardy kiinnitti erityisesti huomiota siihen, että ihmisellä on lähes karvaton iho mutta muihin kädellisiin verrattuna poikkeuksellisen paksu ihonalainen rasvakerros. Näitä ominaisuuksia esiintyy lähinnä merissä elävillä nisäkkäillä, kuten delfiineillä, mursuilla ja sireenieläimillä, ja niitä pidetään sopeumina lämmönsäätelyyn vedessä. Vesiapinahypoteesin avulla voidaan selittää monia muitakin ihmisen eroavaisuuksia muihin maanisäkkäisiin verrattuna, kuten pystykävely, suuret aivot, runsas hikoilu ja viehtymys veteen. Hypoteesi ei kuitenkaan ole saavuttanut suosiota paleoantropologien keskuudessa.