stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rotavirus
Rotaviruksen aiheuttama sairaus > Tautimekanismi ja taudin määrittäminen

Viruksen aiheuttama ripuli johtuu useasta syystä. Enterosyyttien eli ohutsuolessa esiintyvien solujen tuhoutuminen aiheuttaa imeytymishäiriötä. Terveet enterosyytit erittävät ohutsuoleen laktaasientsyymiä, joten sen puutteesta johtuva laktoosi-intoleranssi on yksi rotavirustartunnan oire. Tämä laktoosi-intoleranssi voi jatkua jopa joitakin viikkoja. Lapsen saatua maitoa lievä ripuli yleensä alkaa uudestaan sen takia, että bakteerit aiheuttavat disakkarideihin kuuluvan laktoosin käymisen.
Rajuissa ripulitapauksissa tulee yleensä ensimmäisenä diagnoosina gastroenteriitti, minkä jälkeen tauti määritetään tarkemmin rotavirukseksi. Suurimmalta osalta lapsista, jotka otetaan gastroenteriitin takia sairaalahoitoon, testataan nykyään myös rotavirus A. Rotavirus A voidaan osoittaa ulosteesta laboratoriossa esimerkiksi EIA-menetelmällä. Tutkimuslaboratorioissa käytetään myös muita menetelmiä, esimerkiksi elektronimikroskopiaa ja polyakryyliamidigeelielektroforeesia. RT-PCR-menetelmällä voidaan havaita ja määrittää kaikki ihmisiin tarttuvat rotavirustyypit ja -serotyypit.
Rotaviruksen aiheuttama sairaus > Hoito ja ennuste

Rotaripulin hoitoon ei ole olemassa varsinaista parantavaa lääkettä, vaan hoidon päämääränä on oireiden lievittäminen ja kuivumisen estäminen. Jos lapsi ei saa hoitoa, hän saattaa kuolla vakavaan kuivumiseen. Ripulin vakavuusasteen perusteella määritetään hoito, joka on nesteytys pelkällä vedellä tai oraalisella rehydraatioliuoksella, ripulijuomalla (Osmosal). Joskus kuivuminen on niin vakava, että potilas joutuu sairaalaan, jossa tätä nesteytetään suonensisäisesti tiputuslaitteella tai nenä-mahaletkun kautta ja potilaan elektrolyyttitasoa ja verensokeria seurataan.
Rotavirustartunnat aiheuttavat harvoin muita komplikaatioita, ja hyvin hoidetun lapsen ennuste on erinomainen. Komplikaatioita on kuitenkin ilmaantunut muutamissa tapauksissa, joissa rotavirusta todettiin aivotulehduksesta ja aivokalvotulehduksesta kärsivien potilaiden keskushermoston nesteessä. Viimeaikaiset tutkimukset ovat vahvistaneet sen, että rotavirustartunta ei rajoidu pelkästään suolistoon, vaan sitä voi myös löytyä verestä.
Rotaviruksen aiheuttama sairaus > Epidemiologia

| Maa | Määrä | Julkaistu | Lähde |
| --- | --- | --- | --- |
| Vietnam | 1/61 – 1/113 | 2006 |  |
| Bangladesh | 1/390 – 1/660 | 2007 |  |
| Venezuela | 1/1800 | 2007 |  |
| Euroopan unioni | 1/20 433 | 2006 |  |
| Yhdysvallat | 1/21 675 | 2007 |  |
Rotavirus A, joka aiheuttaa yli 90 % ihmisen rotaripulitapauksista, esiintyy koko maailmassa. Rotavirus aiheuttaa kehitysmaissa vuosittain miljoonia rotaripulitapauksia, joista liki 2 miljoonaa johtaa sairaalahoitoon ja noin 611 000 kuolemaan. Rotaripuliin sairastuu vuosittain pelkästään Yhdysvalloissa yli 2,7 miljoonaa ihmistä, sairaalahoitoon joutuu 60 000 lasta ja noin 37 kuolee. Rotaviruksen kansanterveydellistä merkitystä ripulin aiheuttajana ei kansainvälisessä yhteisössä, varsinkaan kehitysmaissa, tunnusteta vieläkään. Lähes jokainen lapsi maailmassa on ennen viisivuotissyntymäpäiväänsä saanut rotavirustartunnan. Rotavirus on vauvojen ja lasten vakavan ripulin syy lähes 20 prosentissa tapauksista, ja näistä jopa puolet joutuu sen takia sairaalahoitoon. Rotaripulia sairastavia poikia viedään kaksi kertaa useammin sairaalaan kuin vastaavan tartunnan saaneita tyttöjä.
Lauhkeassa vyöhykkeessä rotavirustartuntoja esiintyy lähinnä talvella, mutta trooppisessa niitä ilmenee vuoden ympäri, mikä voi osittain selittyä vuodenajasta johtuvilla lämpötila- ja kosteusmuutoksilla. Ruoan pilaantumisesta johtuvaa tartuntamäärää ei kuitenkaan tiedetä.
Rotavirus A:n aiheuttama ripuli on yleinen sekä sairaala- ja päivähoidossa olevien lasten että vanhainkodissa olevien vanhusten keskuudessa. Sen lisäksi tartunnat voivat johtua myös saastuneesta vedestä, kuten vuonna 1981 Coloradossa Yhdysvalloissa kunnallisen vesilaitoksen saastumisesta johtuneesta pienepidemiassa.
Nicaraguassa sairastui rotaripuliin vuonna 2005 ennätyksellinen määrä ihmisiä. Tämä epätavallisen suuri ja raju epidemia johtui rotavirus A:n genomissa tapahtuneista mutaatioista, jotka lienevät edistäneen viruksen leviämistä jo suojatun väestön keskuudessa. Samankaltainen epidemia esiintyi vuonna 1977 Brasiliassa.
Rotavirus B, jota kutsutaan myös ADRV:ksi (engl. adult diarrhoea rotavirus), on aiheuttanut vakavia vaikean ripulin epidemioita. Esimerkiksi Kiinassa sairastui ADRV:iin tuhansia ihmisiä kaikista ikäluokista, kun jätevesi saastutti juomaveden. Myös Intiassa esiintyi vuonna 1998 rotavirus B -tartuntoja, joiden kanta sai nimen CAL. CAL on endeeminen, toisin kuin ADRV. Toistaiseksi rotavirus B:n aiheuttamia tartuntaepidemioita on esiintynyt vain Manner-Kiinassa, mutta tutkimukset osoittavat, että esimerkiksi Yhdysvalloissa väestöltä puuttuu vastustuskyky tätä kantaa vastaan.
Rotavirus C on aiheuttanut lapsille harvinaisia ja satunnaisia ripulitapauksia monessa maassa, esimerkiksi Japanissa ja Englannissa.
Rotaviruksen aiheuttama sairaus > Epidemiologia > Suomessa

Suomessa puhkesi vuosittain kevättalvella ripuliepidemia, jonka aikana rotaripuliin sairastui noin 22 000 lasta. Näistä puolet joutui sairaalahoitoon. Vuoden 2009 jälkeen tapausten määrä on rokotusten ansiosta jäänyt alle 500:aan vuosittain. Rokottamisen ansiosta tartunnat ovat vähentyneet viidessä vuodessa 93 % vuoden 2009 jälkeen, mikä on johtanut vuosittain 4,5 miljoonaan euron säästöihin erikoissairaanhoidossa.
Rotaviruksen aiheuttama sairaus > Ehkäisy

Tautia voidaan ehkäistä rotavirusta vastaan kehitetyillä rokotteilla, joita on tällä hetkellä markkinoilla kahta erilaista. Rokotteet annetaan suun kautta kahtena tai kolmena annoksena kuuden viikon ikäisille tai sitä vanhemmille lapsille. MSD-yhtiön kehittämä RotaTeq-kauppanimellä myytävä rokote sisältää viittä elävää heikennettyä vasikan ja ihmisen rotaviruksista johdettua yhdistelmä- eli reassortanttivirusta, jotka edustavat serotyyppejä G1, G2, G3, G4 ja P[8]. Tutkimuksissa rokotteen teho vakavia rotaripuleita vastaan vuoden sisällä oli 98 prosenttia ja kaikkia rotaripuleita vastaan 74 prosenttia; seuraavan vuoden rotaviruskaudella teho oli 88 prosenttia vakavia ja 63 prosenttia kaikkia rotavirusvatsatauteja vastaan. Rokote esti tietenkin myös rotavirustartunnasta johtuvia lääkärikäyntejä ja sairaalahoitojaksoja.
Toinen markkinoilla oleva, Rotarix-kauppanimellä myytävä rokote sisältää eläviä heikennettyjä ihmisen G1P[8]-serotyypin kylmäkuivattuja rotaviruksia. Tutkimuksissa sen teho vakavia rotaripuleita vastaan oli 85–100 prosenttia. Rokote esti erityisesti G1-serotyypin virustauteja ja hieman vähemmässä määrin G3-, G4- ja G9-tyyppien rotavirustartuntoja. Näissä tutkimuksissa rokotteilla on ollut varsin vähän haittavaikutuksia, joista yleisimpiä ovat olleet erilaiset vatsaoireet. Rokotetta ei kuitenkaan suositella annettavaksi lapselle, jolla on aiemmin ollut tai jolla on suurempi riski saada suolentuppeuma.
Virologia > Tyypit

Rotaviruksia tunnetaan seitsemän keskikerroksen ominaisuuksien mukaan nimettyä tyyppiä: A, B, C, D, E, F ja G. Näistä yleisin on rotavirus A, jonka lisäksi myös tyypit B ja C tarttuvat ihmiseen. Kaikki seitsemän kuitenkin tarttuvat eläimiin.
Rotavirus A:lla on eri kantoja, ja se voidaan luokitella G- ja P-serotyyppeihin virionin ulomman kuoren rakenneproteiinien ominaisuuksien perusteella. Tällainen kaksoisluokitustapa on käytössä myös muun muassa influenssaviruksilla, joiden tyypitys on HN, esimerkiksi lintuinfluenssa on H5N1-tyyppiä. Rotaviruksella siis VP7-glykoproteiinin mukaan määritellään G-tyypit ja proteaasiherkän proteiini VP4:n mukaan P-tyypit. Näiden kahden serotyypin alatyyppejä merkitään numeroilla. Kun P-tyyppi on P-serotyyppi, se merkitään numerolla. Numeroa käytetään myös silloin, kun kyseessä on P-genotyyppi, mutta silloin numero pannaan hakasulkeisiin. Samalla tavalla numeroidaan G-serotyypit, ainoana erona on se, että G-genotyypin numerointityyli on sama kuin G-serotyypin. Esimerkiksi Wa-rotaviruskanta on luokiteltu P1A[8]G1:ksi. Jokaisesta viruskannasta on olemassa useita yhdistelmiä, sillä jälkeläiset voivat periä erikseen kaksi G- ja P-tyyppien määritelevää geeniä.
Virologia > Rakenne

Rotaviruksen genomi muodostuu 11 yksilöllisestä kaksoiskierteisestä RNA-molekyylistä, eli se on yhteensä 18 555 nukleosidiemäsparin mittainen. Yksi kierre vastaa yhtä geeniä, jotka on numeroitu yhdestä yhteentoista kokonsa mukaan suurimmasta alkaen. Jokainen geeni koodaa yhtä proteiinia, paitsi geenit 9 ja 11, jotka koodaavat kahta. RNA:n ympärillä on kolmekerroksinen ikosahedraalinen proteiinikapsidi. Virionit voivat olla halkaisijaltaan jopa 76,5 nm. Nämä virionit ovat kuitenkin vaipattomia.
Rotaviruksen tietokonemallinnus.
Rotaviruksen rakenneproteiinien sijainti pelkistetysti.
Virologia > Proteiinit

Itse viruspartikkelissa eli virionissa on kuusi virusproteiinia (VP). Nämä rakenteelliset proteiinit ovat VP1, VP2, VP3, VP4, VP6 ja VP7. Virionin ytimestä löytyy VP1, joka on RNA-polymeraasientsyymi. Tartunnan saaneessa solussa entsyymi transkriboi mRNA:ta virionien syntetisoimista varten. Sen lisäksi se kopioi rotavirusgenomin RNA:ta vastatuotettuja virioneja varten. VP2 muodostaa virionin ydinkerroksen ja sitoo RNA:n genomin. VP3 on osa virionin sisäydintä ja toimii guanylyylitransferaasientsyyminä.  VP4 löytyy virionin pinnalla olevasta piikistä. Se sitoo solujen pinnalla olevia reseptorinimisiä molekyylejä ja auttaa viruksen pääsyä soluun. Virus ei kuitenkaan ole tarttuva ennen kuin mahalaukussa oleva proteaasientsyymi muokkaa VP4:ta VP5*:ksi ja VP8*:ksi, minkä jälkeen tiedetään kuinka tarttuva virus on. VP4:n mukaan luokitellaan viruksen P-tyypin. VP6 täyttää suurimman osan kapsidista. Se on hyvin antigeeninen ja sitä voidaan käyttää rotaviruskannan tunnistamisessa. Tätä proteiinia käytetään rotavirus A -tulehdusten laboratoriokokeissa. VP7 on glykoproteiini, joka muodostuu virionin uloimmalla pinnalla. Rakentellisten funktioiden lisäksi kannan G-tyyppi luokitellaan VP7:n mukaan.
Näiden kuuden rakenteellisen virusproteiinien lisäksi on kuusi ei-rakenteellista virusproteiinia (NSP), joita voi tuottaa vain rotaviruksen infektoima solu, eli ne eivät ole viruksen osia. Nämä ei-rakenteelliset virusproteiinit ovat NSP1, NSP2, NSP3, NSP4, NSP5 ja NSP6. Geeni 5:n tuottama NSP1 on ei-rakenteellinen RNA:n sitojaproteiini, jossa on kysteiinipitoinen alue ja toimi varhaiseen replikaatioon osallistuvien intermediaattien osana. RNA-laskostumisen ennusteiden mukaan näyttää siltä, että tämä NSP1:n lähetti-RNA-alue voi toimia vuorovaikutteisesti. NSP2 on RNA:n sitojaproteiini, joka kertyy solulimainkluusioissa eli viroplasmoissa, ja sitä tarvitaan genomireplikaatiossa. Tartunnan saaneissa soluissa NSP3 sitoutuu virusgeenien lähetti-RNA:ihin. Se lopettaa solujen proteiinisynteesin. NSP4 on virusenterotoksiini, joka aiheuttaa ripulin. Se on ensimmäinen viruksella tavattu suolistomyrkky. Rotavirus A:n genomisegmentti koodaa NSP5:n, joka kertyy viroplasmissa virustartunnan saaneissa soluissa. NSP6 on nukleiinihapon sitojaproteiini.
Seitsemällä kahdestatoista rotaviruksen koodaamasta proteiinista vaikuttaa olevan affiniteettia RNA:han. Mikä näiden proteiinien merkitys on rotaviruksen monistumisen kannalta, on osittain ymmärtämättä. Mahdollisesti niillä on tekemistä RNA-synteesin ja virionin pakkauksen kanssa ja ne voivat vaikuttaa lähetti-RNA:n kulkeutumiseen genomin replikaatiokohtaan sekä lähetti-RNA:n tulkitsemiseen ja geenivaikutuksen säätelyyn.
Virologia > Replikaatio

Rotavirus tarttuu ohutsuolen nukkalisäkkeessä oleviin enterosyytteihin, ja siitä aiheutuu epiteelikudoksessa sekä rakenteellisia että toiminnallisia muutoksia. Rotavirusten kolminkertaisen proteiinikerroksen takia ei mahalaukun happamalla sisällöllä eikä suoliston ruoansulatusentsyymeillä ole vaikutusta niihin.
Reseptorivälitteisen endosytoosin takia virus pääsee soluihin ja muodostaa solulimassa endosomiksi kutsutun vesikkelin. Kolmannen kerroksen proteiinit rikkovat endosomin kalvon, mikä muuttaa kalsiumpitoisuutta. Sen vuoksi VP7-trimeerit hajoavat yksittäisiksi proteiineiksi. VP2 ja VP6-proteiinikerrokset jäävät viruksen kaksijuosteisen RNA-viruksen ympärille, ja näin syntyy kaksikerroksinen partikkeli.
Viruksen 11 kaksijuosteista RNA-juostetta jäävät kahden proteiinikuoren suojaan, ja viruksen RNA-replikaasi transkriboi virusgenomin kahden juosteen lähetti-RNA:n. Piiloutumalla ytimeen viruksen RNA välttää RNA-interferenssin, minkä aiheuttaa kaksijuosteisen RNA:n olemassaolo.
Tartunnan aikana rotavirus tuottaa lähetti-RNA:ta sekä proteiinisynteesiin että geenireplikaatioon. Suurin osa rotavirusproteiineista on viroplasmasaa, jossa RNA replikoituu ja kaksikerroksiset proteiinit muodostuvat. Viroplasma muodostuu tumassa jopa jo kaksi tuntia tartunnan saamisen jälkeen. Kun RNA-interferenssi estää NSP5:n, tulos on rotaviruksen replikaation voimakas väheneminen. Kaksikerroksiset proteiinit siirtyvät solulimakalvostoon, jossa ne saavat uloimman, kolmannen kerroksen. Tämä kerros muodostuu VP7:stä ja VP4:stä. Solulyysissä jälkeläisvirukset vapautuvat solusta.
Historia

Jacob Light ja Horace Hodes todistivat vuonna 1943, että suodattuva aine tarttuvaa ripulia sairastavien lasten ulosteessa aiheutti ripulia myös karjalla. Kolmekymmentä vuotta myöhemmin aine todettiin säilytetyistä näytteistä rotavirukseksi. Välivuosina hiirissä esiintyvän viruksen todettiin olevan sukua karjaripulia aiheuttavalle virukselle. Vuonna 1973 Australiassa Ruth Bishop kuvasi samankaltaisia viruksia gastroenteriittiä sairastavissa lapsissa.
Vuonna 1974 Thomas Henry Flewett ehdotti nimeä rotavirus todettuaan elektronimikroskoopin avulla, että rotavirus näytti pyörältä (lat. rota). Neljän vuoden kuluttua International Committee on Taxonomy of Viruses hyväksyi nimen virallisesti. Vuonna 1976 sukuviruksia kuvailtiin myös muissa eläimissä. Nämä virukset, jotka kaikki aiheuttavat akuuttia gastroenteriittiä, tunnistettiin yhteiseksi patogeeniksi, johon sairastuvat sekä ihmiset että eläimet.
Rotavirusserotyyppejä kuvailtiin ensimmäisen kerran vuonna 1980, ja seuraavana vuonna rotaviruksen monistumiselle tärkeän trypsiinin lisääminen kasvualustaan sai ensimmäisen kerran ihmisten rotaviruksen kasvamaan apinamunuaisista peräisin olevissa soluviljelyissä. Tutkimustahti kiihtyi uuden löydöksen ansiosta, ja jo 1980-luvun puolivälissä arvioitiin ensimmäisiä rokote-ehdokkaita.
Rotavirusrokote hyväksyttiin Yhdysvalloissa vuonna 1998. Yhdysvalloissa, Suomessa ja Venezuelassa tehdyt kliiniset tutkimukset ovat osoittaneet rokotteen pystyvän estämään 80–100 prosenttia rotavirus A:n aiheuttamista vakavista ripulitapauksista. Sen lisäksi tutkijat eivät havainneet rokotteen käytöstä tilastollisesti merkittäviä vakavia haittavaikutuksia. Rokotteen valmistaja kuitenkin poisti sen markkinoilta vuonna 1999 sen jälkeen kun oli havaittu, että se saattoi olla osatekijänä suolentuppeumassa, jonka joka 12 000. rokotettu vauva sai. Tämä synnytti kiivasta keskustelua rotavirusrokotteen suhteellisista vaaroista ja hyödyistä. Vuonna 2006 osoitettiin kahden uuden rotavirus A -rokotteen olevan turvallisia ja tehokkaita lapsipotilaille. Maailman terveysjärjestö suositteli kesäkuussa 2009, että kaikki maat lisäisivät rotavirusrokotteen kansalliseen rokotusohjelmaansa. Samoihin aikoihin Suomi lisäsi rokotteen pikkulasten rokotusohjelmaan, ja 1. heinäkuuta 2009 tai myöhemmin syntyneitä vauvoja alettiin rokottaa rotavirusta vastaan syyskuussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rotavirus Wikimedia Commonsissa
Laji.fi: Rotavirus
Viral zone: Rotavirus (englanniksi)
National Center for Biotechnology Information (NCBI): Rotavirus, taxonomy (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q164778  Wikispecies: Rotavirus  CoL: 643WY  EoL: 67534  GBIF: 9860749  IRMNG: 1107584  NCBI: 10912  WoRMS: 600265 
Rotavirus A tartunnan saaneen lapsen ulosteesta.
Elektronimikroskooppikuva rotavirustartunnan saaneesta enterosyytista (ylhäällä) ja terveestä solusta (alhaalla). Kuvassa olevan palkin koko on noin 500 nm.
Rotavirus A -tartuntojen kausivaihtelu eräällä Englannin alueella. Tartuntojen määrä on suurimmillaan talvella.
Elektronimikroskooppikuva rotavirukseen kiinnittyneistä kultananopartikkeleista. Pienet tummat rengasmaiset kohteet ovat kultananopartikkeleita, joita peittää rotavirusproteiini VP6:lle spesifinen monoklonaalinen vasta-aine.
Rotaviruksen replikaatiokierros pelkistetysti.
Yksi Flewettin alkuperäisistä elektronimikroskooppikuvista.
Afrikan tautienehkäisy- ja -valvontakeskus

| Afrikan tautienehkäisy- ja -valvontakeskus |
| --- | --- |
  The Africa Centres for Disease Control and Prevention (Africa CDC)  Le Centre Africain pour le Contrôle et la Prévention des Maladies (CACM)  
Perustettu:  31. tammikuuta 2017
Tyyppi:  Afrikan unionin tytärorganisaatio
Toimiala:  terveys- ja hyvinvointi
Päämaja:   Addis Abeba, Etiopia
Jäsenet:  Afrikan unionin jäsenmaat
pääjohtaja:  Jean Kaseya (2023-2027)
Kattojärjestö:  Afrikan unioni
Aiheesta muualla
africacdc.org
Infobox OKNimi-testi OK: 
Afrikan tautienehkäisy- ja -valvontakeskus (engl. Africa Centres of Disease Control and Prevention, lyhennys Africa CDC; ransk. Le Centre Africain pour le Contrôle et la Prévention des Maladies, lyhennys CACM) on Afrikan unionin yhteydessä toimiva yleisafrikkalainen tutkimus-, koulutus- ja tukiorganisaatio sairauksien hallitsemiseksi ja ehkäisemiseksi. Järjestön hallinto sijaitsee Addis Abebassa Etiopiassa.
Johtaja

Järjestön perustamisessa on tukea saatu kansainvälisesti. Esimerkiksi vuonna 2015 Yhdysvaltain tautikeskus (CDC) samoin kuin China CDC uutisoivat tuestaan Africa CDC:n perustamiseksi. Perustamiskirja allekirjoitettiin tammikuussa 2016. Toiminta käynnistettiin juhlallisesti tammikuun 2017 lopussa. Järjestön ensimmäisenä johtajana aloitti virologi, tohtori John Nkengasong. Helmikuussa 2023 uudeksi pääjohtajaksi seuraavaksi nelivuotiskaudeksi nimitettiin tohtori Jean Kaseya.
Päärakennus ja aluekeskukset > Päärakennus

Kiina on ilmaissut halukkuutensa osallistua Africa CDC:n vuonna 2019 käynnistyneiden päärakennuksen rakennustöiden rahoittamiseen (Addis Abebassa, Etiopiassa). Africa CDC:n päärakennuksen ensimmäinen vaihe vihittiin käyttöön tammikuussa 2023.
Yhdysvallat on varoittanut Kiinan kasvavasta roolista ja maan "vakoilusta" Africa CDC:n välityksellä. Esimerkiksi ranskalainen sanomalehti Le Monde raportoi tammikuussa 2018, että kiinalaisten lahjoittamasta 200 miljoonaa dollaria maksaneesta Afrikan unionin päärakennuksesta oli löytynyt vuotta aiemmin tammikuussa 2017 tehdyssä tarkastuksessa paitsi tallentavia mikrofoneja ja kameroita myös säännöllisesti öisin Kiinaan dataa lähettäneitä Huawein ITC-ratkaisuja.  Kiinan valtio kiisti osallisuutensa syytöksiin, ja Afrikan unioni ja monet Afrikan johtajat pyrkivät vähättelemään tapahtunutta. Talon reitittimet oli sittemmin vaihdettu, eikä kiinalaisia insinöörejä päästetty niitä konfiguroimaan. Afrikan unioni kuitenkin solmi uuden aiempaa laaja-alaisemman yhteistyösopimuksen Huawein kanssa kesällä 2019.
Päärakennus ja aluekeskukset > Aluekeskukset

Järjestön käytännön toiminta on organisoitu tapahtuvaksi pääosin viiden maantieteellisesti jakautuvan aluekeskuksen (yhteistyökeskuksen) ja niiden välityksellä Afrikan maiden kansallisten kansanterveyslaitosten kautta. Aluekeskusten on sovittu sijaitsevan Egyptissä (Pohjois-Afrikan maille), Gabonissa (Keski-Afrikka), Keniassa (Itä-Afrikka), Nigeriassa (Länsi-Afrikka) ja Sambiassa (Eteläinen Afrikka). Africa CDC:n aluekeskusten toimitiloja ja rakennetta oltiin alkuvuonna 2020 vasta perustamassa, ja esimerkiksi Egyptiin sijoitettavaksi sovittua Africa CDC:n Pohjois-Afrikan aluekeskusta ei ollut vielä olemassa.
Kiina osallistuu Africa CDC: päärakennuksen rahoittamisen ja rakentamisen ohalla ainakin Africa CDC:n Itä-Afrikan aluekeskuksen rakentamiseen (Keniassa).
Hankkeita

Valtiollisesti tarkasteltuna suurin Africa CDC:n panostus oli ennen Covid-19-pandemiaa kohdistunut Kongon demokraattiseen tasavaltaan, jossa noin 60 Africa CDC:n työntekijää on osallistunut esimerkiksi maan itäosan ebolaepidemian torjumiseen. Nuoresta iästään huolimatta, Africa CDC oli ollut torjumassa jo 17 epidemiaa yli 15 Afrikan maassa ennen kevään 2020 pandemiaa.
Africa CDC:n näkyvyys ja kansainvälinen yhteistoiminta on lisääntynyt voimakkaasti alkuvuonna 2020. Hyvin nopeasti Africa CDC, yhdessä Maailman terveysjärjestön (WHO) ja esimerkiksi Dakarin Pasteur-instituutin kanssa, koulutti monien Afrikan maiden laboratoriohenkilöstöä ja tuki osaltaan maiden varustautumista covid-19-taudin toteamiseen. Kun helmikuun 2020 alussa WHO oli hyväksynyt ainoastaan kaksi afrikkalaista virologista laboratoriota covid-19-taudin referenssilaboratorioiden joukkoon (Dakarin Pasteur-instituutti Senegalissa ja National Institute for Communicable Diseases Etelä-Afrikassa), kuukautta myöhemmin jo 43 Afrikan maassa oli testauksiin pystyvä testilaboratorio. Testausten laajentamisen ongelmana oli tuolloin reagenssiaineiden heikko saatavuus sekä monien maiden terveystuotteille asettamat vientirajoitukset. Järjestö osallistui keväällä 2020 kiinalaisen miljardöörin Jack Man perustaman säätiön Afrikan maille lahjoittamien covid-19-taudin testausvarusteiden jakamiseen eri maille, tavoitteena saada esimerkiksi miljoona testaussarjaa jaetuksi toukokuun puoliväliin mennessä. Afrikkalaiseksi testaussarjojen tuotantoa suunniteltiin käynnistää nopealla aikataululla tavoitteenaan saada 10 miljoonaa testisarjaa jakoon neljässä kuukaudessa, tarvetta olisi jo aiemmin. Africa CDC:n aluekeskusten kautta ryhdyttiin huhtikuussa 2020 keräämään ja päivittämään koko Afrikan kattavaa tilannekuvaa covid-19-tautiin sairastuneista tapausmäärineen.
Eräs keskuksen ajamista tavoitteista on afrikkalaisen lääkeiden, rokotteiden ja diagnostiikkatarpeiden tuotannon edistäminen. Africa CDC on visioinut 50 miljardin dollarin suuruista afrikkalaista lääkemarkkinaa yhdessä Afrikan unionin kanssa Afrikan omavaraisuuden lisäämiseksi lääkinnän ja terveydenhoidon alalla. Afrikan unionin tavoitteena on, että vuoteen 2040 mennessä vähintään 60 prosenttia mantereen tarvitsemista rokotteista valmistettaisiin paikallisesti Afrikassa.
Aiheesta muualla

Africa CDC Twitterissä (englanniksi) (twitter.com)
Africa CDC Dashboard (Africa CDC:n covid-19-yleiskatsaussivu, sisältäen maakohtaiset, esille klikattavat tapauslukemat) (englanniksi) (africacdc.org)
Valtiollisia tai maanosan kansanterveyslaitoksia
| --- | --- |
Eurooppa:    ECDC   RIVM   ISHP   Sciensano   UKHSA   PHE   PHS   PHW   NCPHA   ISCIII   HPSC   Embætti landlæknis   ISS   GÖG   EODY   HZJZ   SPKC   SMLPC   LIH   ANSP   FHI   IPH   INSA   NIZP-PZH   Santé Publique France   INSP   Folkhälsomyndigheten   RKI   IPHS   ÚVZ SR   NIJZ   THL   BAG   SIF   SZÚ   TsHZ   NNK   RRPCEM   Rospotrebnadzor   Terviseamet 
Aasia:    IEDCR   KCDA   NIHRD   NCDC   NIHR   IPI   ICDC   NIPH   IPC   NIPH   NTsOZ   China CDC   IPH   NCPH   NHL   BPKIHS   Pakistanin terveysvirasto   PNIPH   Saudi CDC   NCID   Taiwan CDC   Thai NIH   NIHE 
Afrikka:     Africa CDC   IPA   NICD   EPHI   NMIMR   CPC   KEMRI   INRB   NCDC   IPM   IPM   INS   NCDC   IPCI   ZNPHI   IPD   NIH Somalia   PHI   NIMR   INH   IPT   UVRI 
Amerikka:    ANLIS   IAL   ISP   INCIENSA   PHAC   INS   IPK   INSP   INS   CDC 
Muut alueet:   AIHW
Huomaa: Malline on keskeneräinen, eikä toistaiseksi sisällä läheskään kaikkia kansallisia tai ylikansallisia kansanterveyslaitoksia tai -virastoja.
Africa CDC:n ensimmäinen pääjohtaja, tohtori John Nkengasong vuonna 2016.
Africa CDC:n toinen pääjohtaja, tohtori Jean Kaseya.