stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keisei-rautatiet
Linjat

Keisei-rautateiden päälinja liittää Tokion Keisei-Uenon rautatieaseman Naritaan ja Naritan kansainväliseen lentoasemaan. Sen pohjoispuolelle on rakennettu nopea, erillinen lentokenttälinja, josta osa on Hokusō-rautateiden Hokusō-linjan käytössä. Vuonna 2010 valmistunut lentokenttälinja on nimetty Narita Sky Access -linjaksi, ja se on yksi Japanin nopeimmista konventionaalisista rautatielinjoista. Keisein muut linjat ovat päälinjasta haarautuvia linjoja.
Keisei harjoittaa läpiajoliikennettä muiden rautatieyhtiöiden linjoille: Tokion päässä Toein Asakusa-linjalle ja edelleen Keikyū-rautateiden verkostoon, Naritan päässä Shibayama-rautateiden Shibayama-linjalle.
| Symboli | Linja | Japaniksi | Reitti | Pituus (km) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Keisei-päälinja | 京成本線 | Keisei-Ueno–Naritan lentoasema | 69,3 |
|  | Oshiage-linja | 京成押上線 | Oshiage–Aoto | 5,7 |
|  | Chiba-linja | 京成千葉線 | Keisei-Tsudanuma–Chiba-chūō | 12,9 |
|  | Chihara-linja | 京成千原線 | Chiba-chūō–Chiharadai | 10,9 |
|  | Higashi-Narita-linja | 京成東成田線 | Keisei-Narita–Higashi-Narita | 7,1 (6,0 km päällekkäinen päälinjan kanssa) |
|  | Kanamachi-linja | 京成金町線 | Keisei-Takasago–Keisei-Kanamachi | 2,5 |
|  | Naritan lentoasemalinja | 京成成田空港線 | Keisei-Takasago–Naritan lentoasema | 51,4 |
Alfonso IV (Portugali)

| Afonso IV |
| --- | --- |
 Afonso IV, Genealogia dos Reis de Portugal, 1530-luku
Portugalin kuningas
Valtakausi:  7. tammikuuta 1325 – 28. toukokuuta 1357
Edeltäjä:  Dinis I Rakentaja
Seuraaja:  Pietari I

Syntynyt:  8. helmikuuta 1291 Lissabon
Kuollut:  28. toukokuuta 1357 (ikä 66) Lissabon
Hautapaikka:  Lissabonin katedraali
Puoliso:  Beatriz de Castillo
Suku:  Burgundi
Isä:  Dinis I Rakentaja
Äiti:  Isabel de Aragon
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Afonso IV Urhea (port. Afonso IV o Bravo); (8. helmikuuta 1291 Lissabon – 26. toukokuuta 1357 Lissabon, Portugalin kuningaskunta) oli Portugalin ja Algarven kuningas vuosina 1325–1357.
Suku

Afonso IV oli kuningas Dinis I Rakentajan ja kuningatar, Aragonian prinsessa Isabel de Aragonin poika. Isän kerrotaan kuitenkin suosineen avioliiton ulkopuolelta syntynyttä Afonson velipuolta Afonso Sanchesia. Afonson sisar Constanza avioitui Kastilian kuningas Ferdinand IV:n kanssa.
Avioliitto ja jälkeläiset

Afonso IV:n avioitui 12. syyskuuta 1309 Kastilian prinsessa Beatriz de Castillon (1293–1359) kanssa, joka oli Kastilian kuningas Sancho IV:n ja María de Molinan tytär. Afonso rikkoi aikaisempien kuninkaiden perinteen eikä hänellä ollut avioliiton ulkopuolisia lapsia.
Heille syntyi seitsemän lasta, joista kolme eli aikuiseksi:
María de Portugal (1313 – 18. tammikuuta 1357), avioitui 1328 Kastilian kuningas Alfonso XI:n kanssa, heidän poikansa oli tuleva Kastilian kuningas Pietari I Julma. Aviomiehen pitkäaikainen ja runsaasti lapsia sisältänyt suhde rakastajatar Leonór de Guzmániin aiheutti että "se oli valitettava liitto alusta alkaen, mikä vaikutti molempien valtakuntien suhteiden heikentymiseen". Leskikuningatar María murhautti Leonórin vuonna 1351.
Afonso (1315–1317), kuoli 2-vuotiaana
Dinis (12. helmikuuta 1317 – huhtikuu 1317), kuoli muutama kuukausi syntymänsä jälkeen
Pedro, Pietari I (8. huhtikuuta 1320 – 18. tammikuuta 1367), seurasi isäänsä hallitsijana. Kun puoliso Constanza kuoli vuonna 1345, isoäiti Beatriz hoiti heidän lastensa Marían ja Fernandon koulutuksen, joka aikanaan hallitsi kuningas Ferdinand I:nä.
Isabel (21. joulukuuta 1324 – 11. heinäkuuta 1326), kuoli alle 2-vuotiaana
João (23. syyskuuta 1326 – 21. kesäkuuta 1327), kuoli alle vuoden ikäisenä
Leonór de Portugal (1328–1348), avioitui Aragonian kuningas Pietari IV:n kanssa marraskuussa 1347 ja kuoli ruttoon vuosi avioliiton solmimisen jälkeen.
Afonso pyrki luomaan tiiviit suhteen Kastiliaan naittamalla lapsiaan kastilialaisille ylimyksille ja valtakunnan kuningashuoneeseen. Avioliitot eivät olleet onnellisia ja johtivat sotiin ja vihanpitoon. Hänen kolmanneksi vanhin, aikuiseksi elänyt poikansa Pietari I seurasi häntä valtaistuimelle.
Kuningas

Kun muslimit rantautuivat Pyreneitten niemimaalle vuonna 1340, Afonso liittoutui Kastilian ja Aragonian kanssa puolustaakseen kristittyjen valtaa. Hän lähetti laivaston Cádiziin ja johti itse maavoimien voitokasta hyökkäystä. Muslimiarmeija lyötiin 30. lokakuuta 1340  Saladon taistelussa.
Afonso muistetaan soturikuninkaana ja urheana kenraalina, joka kehitti etenkin Portugalin laivastoa. Hän tuki muullakin tavoin merenkulkua, laajensi kauppalaivastoa ja rahoitti tutkimusretket, joilla löydettiin Kanariansaaret.
Muntilan tuulivoimapuisto

| Muntilan tuulivoimapuisto |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Uusikaupunki (Lokalahti)
Koordinaatit:  60°41′06″N, 21°24′14″E
Sähköverkkoon:  2017 
Valmistunut:  2017 
Perustaja:  Taaleritehdas 
Rakennuttaja:  ABO Wind 
Omistaja:  ABO Wind 
Operaattori:  ABO Wind
Tuulivoimapuisto
Tyyppi:  maatuulivoimalaitos
Korkeus:  15–18 m 
Tuulivoimalat:  3 × Nordex 131 (3 MW) 
Kapasiteetti:  9 MW  
Vuosituotanto:  30 GWh 
 fiMuntilan tuulivoimapuisto 
Muntilan tuulivoimapuisto on Varsinais-Suomessa Uudenkaupungin Lokalahdella sijaitseva tuulivoimapuisto, jossa toimii 3 tuulivoimalaitosta. Niiden kokonaiskapasiteetti on 3,0 megawattia ja vuosituotanto on noin 30 gigawattituntia. Voimalat on rakentanut ABO Wind, joka ne myös omistaa. Voimaloita operoi sama ABO Wind.
Yleistä

Tuulivoimapuisto sijaitsee Lokalahden kirkonkylältä kolme kilometriä länteen Tirkkalan pohjoispuolella kallioisella metsäalueella. Tuulivoimalaitokset on sijoitettu pienten mäkien lakialueille. Voimalat sijaitsevat 15–18 metriä mpy. Kolmen voimalan suurin etäisyys noin kilometrin verran ja alueen leveys on alle 400 metriä. Voimalat muodostavat kolmion, jonka pinta-ala on 15 hehtaaria.
Tuulivoimalaitokset ovat saksalaisen Nordexin valmistamaa N131-mallia, jonka napakorkeus on 114 metriä , tuuliturbiinin halkaisija 131 metriä, ja jonka kapasiteetti on 3,0 megawattia. Tuulipuistoon on rakentamisen yhteydessä paranneltu tie, josta haarautuu voimaloille huoltotiet. Voimaloiden tuottama sähkö johdetaan maakaapelilla Vehmaalla sijaitsevalle Vinkkilän sähköasemalle.
Historiaa

Tuulipuistohankkeen alkuhistoriaksi siteerataan jäljempänä Janne Salosen puheenvuoroa Uusi Suomi-verkkolehdestä. Tuulipuiston perustajana voidaan pitää rahoitusyhtiö Taaleritehdasta, joka sai kolmen tuulivoimalan hankkeelle rakennusluvat. Rakennusluvista valitettiin, mutta lopulta rakennusluvat saivat lainvoiman. Taaleritehdas myi hankkeen Posion energialle, joka on slovakialaisen E-goupin omistama yhtiö. Hankkeen yhtiön nimeksi tuli Muntilan Energia Oy, joka sai hankkeelle tariffitukipäätöksen. Ilmatar Energy osti Muntilan Energian ja vaihtoi tytäryhtiönsä nimeksi Ilmatar Uusikaupunki Oy , jolle tariffitukipäätös siirrettiin helmikuussa 2017.
Ilmatar ei ehtinyt rakentaa tuulipuistoa kunnolla vuonna 2017, sillä se myytiin alkuvuonna toiselle energiayhtiölle, saksalaiselle ABO Windille. Se vaihtoi tytäryhtiön nimeksi Muntilan Tuulivoima Oy . ABO Wind jatkoi rakentamista ja tuulivoimalaitokset sekä pystytettiin että ne testattiin kesällä. Tuulipuisto alkoi tuottaa sähköä vuoden 2017 loppupuolella. Tuulipuiston avajaisia vietettiin 28.4.2018.
Kiinan sisällissota

Kiinan sisällissota (yksink.: 国共内战; perint.: 國共內戰; pinyin: Guó-Gòng Nèizhàn) on yhteisnimitys vuosina 1927−1936 ja 1946−1950 Kiinassa käydylle kahdelle sodalle Mao Zedongin johtaman kommunistisen puolueen ja Tšiang Kai-šekin johtaman nationalistipuolue Kuomintangin välillä. Puolueet sotivat armeijoidensa avulla Kiinan hallinnasta. Yhtenä syynä sotaan oli valtatyhjiö, joka oli vallinnut Kiinassa diktaattori Yuan Shikain kuoleman jälkeen vuodesta 1916 lähtien.
Periaatteessa sisällissota on edelleen käynnissä, koska osapuolten välillä ei ole rauhansopimusta.
Ensimmäinen vaihe (1927–1936)

Kuomintang ja kommunistipuolue, jotka olivat Kiinan suurimmat poliittiset puolueet 1920-luvun lopulla, ajautuivat sisällissotaan sen jälkeen kun Tšiang Kai-šek määräsi tuhansia kommunisteja tapettavaksi. Kuomintangin armeija oli paremmin varusteltu, minkä takia kommunistit joutuivat perääntymään.
Vuosina 1930–1934 kuomintangin teki viisi suurhyökkäystä kommunisteja vastaan. Tarkoituksena oli tuhota näiden tukikohta Jiangxissa. Neljä ensimmäistä hyökkäystä epäonnistuivat, mutta viidennellä kerralla Tšiang lähettämien 700 000 sotilaan onnistui lopulta piirittää kommunistit. Aikaisempien yritysten epäonnistuminen johtui kommunistien käymästä sissisodasta. Lokakuussa 1934 kommunistien onnistui puskea kuomintangin linjan läpi ja paeta kohti pohjoista. Tästä alkoi pitkä marssi, joka päättyi vuotta myöhemmin Maon johdolla Shaanxihin.
Aselepo ja Japanin vastustaminen

Sisällissota taukosi vuosina 1937−1945 käydyn Kiinan ja Japanin välisen sodan ajaksi, koska kommunistit ja Kuomintang perustivat Toinen yhteisrintama -nimisen liiton torjuakseen Japanin hyökkäyksen. Sekä kommunistit että kuomintang tiesivät kuitenkin, että yhteisrintama on toiminnassa vai siihen saakka, kunnes sota Japania vastaan olisi ohi.
Japanin antautumisen jälkeen puolueet kisasivat erityisesti Pohjois-Kiinan luonnonvarojen ja isojen kaupunkien hallinnasta.
Toinen vaihe (1946–1950)

Tšiang harkitsi aluksi sisällissodan lopettamista neuvottelemalla. Hän oli Japanin vielä sotiessa Kiinassa lähestynyt Maota ja pyytänyt tätä neuvottelemaan useaan otteeseen. Tšiang, Mao ja yhdysvaltalainen diplomaatti Patrick Hurley tapasivat Chongqingissa 28. elokuuta 1945. Osapuolet pääsivät yhteisymmärrykseen 10. lokakuuta ja päättivät perustaa komiteoita yksityiskohtien tarkentamiseksi. Taistelut kommunistien ja kuomintangin välillä kuitenkin puhkesivat uudelleen, minkä vuoksi Yhdysvallat lähetti George C. Marshallin sovittelemaan. Sopuun päästiin tammikuussa 1946. Kahakointi osapuolten välillä kuitenkin jatkui ja yltyi entisestään. Kesäkuussa 1946 sisällissota palasi ja ison kokoluokan sotatoimet alkoivat kuomintangin ja kommunistien välillä. Amerikkalaiset yrittivät vielä tuoda kommunisteja ja nationalisteja neuvottelupöytään tässä kuitenkaan onnistumatta.
Sotatoimet kiihtyivät vuodesta 1947 alkaen, ja kommunistit menestyivät hyvin huolimatta siitä, etteivät pitäneet hallussaan suuria kaupunkeja. Maaseudulla tuki sen sijaan oli vankkaa ja taistelutahto korkea. Kommunistit tekivät kolme onnistunutta sotaretkeä kuomintangia vastaan:
Liaoshenin sotaretki (12. syyskuuta – 2. marraskuuta 1948): kommunistit voittavat kuomintangin Mantšuriassa ja ottavat haltuunsa Kiinan tärkeimpiä teollisuusalueita.
Huaihain sotaretki (6. marraskuuta 1948 – 10. tammikuuta 1949): kommunistit ottavat haltuunsa Jangtsejoen pohjoispuolen sekä tärkeitä rautatielinkkejä.
Pingjingin soitaretki (29. marraskuuta 1948 – 31. tammikuuta 1949): kommunistit voittavat kuomintangin mm. Pekingissä ja Tianjinissa, mikä on näille ratkaiseva voitto.
Toinen vaihe (1946–1950) > Kuomintangin tappio

Mao ilmoitti 14. tammikuuta olevansa valmis neuvottelemaan kuomintangin antautumisesta ja julkaisi kahdeksan ehtoa tälle:
"sotarikollisten" rankaiseminen
vuoden 1946 perustuslain kumoaminen
olemassa olevan kuomintang-hallituksen lakkauttaminen
kuomintangin armeijan uudelleenorganisointi
kuomintangin "byrokraattisen" pääoman takavarikointi
maareformi
sellaisten kansainvälisten sopimusten lakkauttaminen, jotka ovat "maanpetoksellisia"
demokraattisen hallituskoalition muodostaminen ilman kuomintangin "taantumuksellisia" toimijoita
Alkuvuodesta 1949 kuomintangin hallitus oli paennut Kantoniin, jonne Mao lähetti Zhou Enlain neuvottelemaan antautumisesta. Mao oli tässä vaiheessa kasvattanut vaatimuslistaansa 24 kohtaan ja antoi 17. huhtikuuta kuomintangille kolme päivää aikaa hyväksyä ehdot. Kuomintang hylkäsi tarjouksen kaksi päivää myöhemmin. Kommunistit valtasivat Nanjingin 24. huhtikuuta, mikä ajoi kuomintangin sekasortoon.
Kuomintangin kannattajat vetäytyivät Taiwanin saarelle, josta käsin alettiin suunnitella Manner-Kiinan valloittamista takaisin. Kuomintang oli alkanut suunnitella Taiwaniin vetäytymistä jo vuonna 1947. Tšiang itse vetäytyi Taiwaniin joulukuussa 1949, johon mennessä suurin osa sotilaista, siviileistä ja valtion omaisuudesta oli jo siirretty saarelle. Ihmisiä Taiwaniin saapui tässä yhteydessä 1,2 miljoonaa. Kiinan tasavalta on toiminut Taiwanista käsin vetäytymisestä lähtien.
Pienempiä kuomintangille uskollisia ryhmiä oli vielä Taiwaniin vetäytymisen jälkeen mm. Yunnanissa ja Xinjiangissa, mutta nämä loikkasivat kommunistien puolelle, ja vuoden 1949 loppuun mennessä Manner-Kiina oli käytännössä kokonaan kommunistien vallassa.
Seuraukset ja arvioita

Kommunistit perustivat 1. lokakuuta 1949 Kiinan tasavallan tilalle Kiinan kansantasavallan, jonka johdossa toimi Mao. Tätä pidetään joskus sisällissodan päätösajankohtana. Joskus päättymisajankohdaksi mainitaan myös vuosi 1950.
Tšiang julisti Taiwaniin poikkeustilan, jota kesti aina vuoteen 1987 asti. Kuitenkin jo välittömästi sisällissodan jälkeen tilanne Taiwaninsalmella kiristyi ja vuonna 1954 koettiin ensimmäinen Taiwaninsalmen kriisi, kun kommunistit alkoivat pommittaa Jinmenin ja Mazun saaria.
Kiinan kommunistinen puolue puhuu vielä 2020-luvulla Kiinan jälleenyhdistymisestä joko rauhanomaisesti tai väkipakolla, koska Kiina katsoo Taiwanin kuuluvan itselleen. Kommunistinen puolue ei kuitenkaan ole koskaan hallinnut Taiwania millään muotoa.
Sodan päättyminen kommunistien voittoon johtui osittain siitä, että kuomintangin armeija oli korruptoitunut ja näyttäytyi Pohjois-Kiinan asukkaille tehottomalta, koska sitä johdettiin kaukaa Chongqingista käsin. Kuomintang myös rahoitti toimintaansa laskemalla liikkeelle koko ajan vain lisää rahaa, mikä johti ostovoiman tuhoutumiseen ja elinkustannusten käsistä karkaamiseen. Rintamalla kuomintang oli kahdesta puolueesta se, joka taisteli enemmissä määrin Japania vastaan vuosina 1937–1945. Näiden vuosien aikana käydyssä 23 taistelussa Japania vastaan kuomintangin joukot muodostivat aina selkeän enemmistön kiinalaissotilaista. Pienempiä kahakoita oli 40 000, joista kommunistit osallistuivat vain pariinsataan. Kommunistinen puolue vetäytyi vuoristoiselle maaseudulle, vältteli taiteluita ja kasvatti ooppiumia rahoittaakseen toimintaansa.
Sisällissodan aikana kuoli arviolta 7,5 miljoonaa ihmistä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
VCEHistory Chinese Revolution Student Resources (Arkistoitu – Internet Archive)
http://cgsc.leavenworth.army.mil/carl/download/csipubs/bjorge_huai.pdf (Arkistoitu – Internet Archive)
Chinese Civil War 1945-1950
Zürichin lentoasema

Zürichin lentoasema (IATA: ZRH, ICAO: LSZH) (saks. Flughafen Zürich, aikaisemmin myös Zürich-Kloten ja Unique) on lentoasema Sveitsissä. Lentoasema sijaitsee pääosin Klotenin kaupungissa, mutta tarkasti ottaen myös usean lähikunnan (Oberglatt, Opfikon, Rümlang, Winkel) alueella. Se on Sveitsin suurin lentoasema ja toimii muun muassa Sveitsin suurimman lentoyhtiön, Swiss International Air Linesin, päälentoasemana. Lentoaseman omistaja ja ylläpitäjä on Flughafen Zürich AG.
Historiaa

Lentoasema on aloittanut toimintansa vuonna 1948. Zürichin kantonin omistama lentoasema yksityistettiin vuonna 2000 Unique (Flughafen Zürich AG) -nimiseksi yhtiöksi, josta tehtiin pörssiyhtiö. Unique-brandinimen käytöstä luovuttiin vuonna 2010.
Flughafen Zürich -yhtiön liikevaihto oli vuonna 2013 noin 975 milj. CHF ja se työllisti noin 1 700 henkilöä.
Matkustajamäärä

Lentoseman vuosittaiset matkustajamäärät ovat olleet kasvussa, ja 25 miljoonan matkustajan määrä ylittyi ensi kerran vuonna 2014:
| Matkustajamäärä  milj>  v. 1950–2017 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 | 1990 | 2000 | 2005 | 2010 | 2015 | 2016 | 2017 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Reitti- ja tilausliikenne | 0,16 | 1,2 | 4,2 | 7,6 | 12,3 | 22,5 | 17,9 | 22,9 | 26,3 | 27,6 | 29,4 |
Liikenneyhteydet lentoasemalle

Lentoasemalta on noin 300 junavuoroa eri puolille Sveitsiä. Suoria junayhteyksiä on lähiliikenteen lisäksi muun muassa Winterthurin kautta Sankt Galleniin, Romanshorniin, Schaffhauseniin, Konstanziin, Lindauhun ja Müncheniin; Zürichin kautta Baseliin, Biel/Bienneen, Luzerniin ja Churiin sekä Bernin kautta Brigiin, Lausanneen ja Geneveen.
Lentoasemalta on moottoritieyhteys viiteen eri suuntaan: moottoritie A1/A4 ohittaa lentoaseman eteläpuolitse, A1L-tie johtaa Zürichin keskustaan, A51-tie ohittaa aseman itäpuolitse ja A53-tie kulkee Zürichinjärven itäpuolitse A3-tielle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zürichin lentoasema Wikimedia Commonsissa
http://www.zurich-airport.com/
ZRHwiki
Katajanokan lentosatama

| Katajanokan lentosatama |
| --- | --- |
 Aero O/Y:n matkustajakone Kaleva (OH-ALL) Katajanokan lentosatamassa (1936)
IATA-koodi:  –
ICAO-koodi:  –
Sijainti:  Katajanokka, Helsinki
Koordinaatit:  60°09′52″N, 024°58′20″E
Tyyppi:  vesilentoasema
Valmistumisvuosi:  1924
Suljettu:  1936
Korkeus:  0 m
Liikenneyhteydet
Tärkein keskus ja etäisyys:  Helsinki – 1 km
Katajanokan lentosatama oli Helsingissä Katajanokan kaakkoisrannassa 1924–1936 toiminut lentoasema, jossa liikennöitiin vesilentokoneilla. Sen toiminta päättyi, kun Malmin lentoasema avattiin käyttöön 16. joulukuuta 1936.
Charles Lindbergh Katajanokan lentosatamassa Lockheed Model 8 Sirius Tingmissartoq -vesikoneellaan 1933, tultuaan neuvomaan uuden lentoaseman perustamisessa.
Aero Oy:n lennot alkoivat 20. maaliskuuta 1924 kello 15.40 yksimoottorisella liikennelentokoneella Junkers F 13 D-335, ja miehistönä oli aluksi saksalainen lentäjä ja mekaanikko. Ensimmäinen suomalainen lentäjä Gunnar Lihr aloitti kesällä 1924. Aero liikennöi lentosatamasta Tukholmaan, Tallinnaan ja Riikaan. Tallinnan vuoroja oli jo heti alkuvaiheessa kaksi kertaa päivässä viikon jokaisena päivänä. Tukholma ei ollut yhtä suosittu, vaan vuoroja oli kuusi viikossa. Lento Tukholmaan kesti kolme tuntia, joskin vastatuuli saattoi tuoda matka-aikaan puoli tuntia lisää.
Yhteistyökumppaneiden avulla Aerolla oli yhteydet Königsbergiin, josta oli jatkoyhteys Berliiniin junalla.
Lentosatamasta lensivät muutkin yhtiöt, ja sieltä järjestettiin yleisölennätyksiä.
Sulan aikana lentokoneissa oli kellukkeet, talviaikaan pyörät tai sukset. Kelirikkoaikaan keväällä ja syksyllä noin kahden kuukauden ajan ei lentoja ollut.
Lentotoimintaa yritettiin siirtää vuonna 1928 Kellosaareen, mutta se ei menestynyt ja toiminta keskittyi edelleen Katajanokalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katajanokan lentosatama Wikimedia Commonsissa
Henry Wynkoop

Henry Wynkoop
Henry Wynkoop (2. maaliskuuta 1737 Northampton Township, Pennsylvania – 25. maaliskuuta 1816 Bucksin piirikunta, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen poliitikko.
Wynkoop valmistui englannin ja antiikin tutkimuksen opinnoista. Hän työskenteli myös tuomarina Bucksin piirikunnassa. Wynkoop istui Siirtokuntien kongressissa vuosina 1779–1782. Hänet valittiin myös Yhdysvaltain ensimmäiseen kongressiin, jossa hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä vuosina 1789–1791 Pro-Administration-ryhmittymän edustajana Pennsylvaniasta.
Sammy Babitzin

| Sammy Babitzin |
| --- | --- |
 Sammy Babitzin vuoden 1972 Syksyn sävel -kilpailussa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Aleksandr Babitzin
Syntynyt: 11. heinäkuuta 1948 Helsinki
Kuollut: 29. huhtikuuta 1973 (24 vuotta) Jyväskylä
Kansalaisuus:  suomalainen
Puoliso:  Riitta Kilpala (1967-1969)
Lapset:  1
Muusikko
Taiteilijanimi:  Sammy Babitzin
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1966-1973
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Aleksandr ”Sammy” Babitzin (11. heinäkuuta 1948 Helsinki – 29. huhtikuuta 1973 Jyväskylä) oli suomalainen laulaja ja muusikko. Hän kuului Babitzinien musikaaliseen sisarussarjaan. Babitzinin musiikkiura alkoi 1960-luvun alkupuolella, ja se päättyi äkillisesti vuonna 1973 kuolemaan auto-onnettomuudessa 24-vuotiaana kesken hänen menestyskautensa. Babitzin voitti vuoden 1972 Syksyn sävel -kilpailun Kari Kuuvan säveltämällä ja sanoittamalla kappaleella ”Daa-da daa-da”.
Suku, perhe ja varhaisvaiheet

Alexandr (Sammy) Babitzin syntyi Helsingissä 11. heinäkuuta 1948 kuusilapsiseen perheeseen toiseksi vanhimpana. Sammyn isän Leon (s. 1914 Pietarissa Venäjällä) perhe oli paennut bolševikkien marraskuussa 1917 suorittamaa lokakuun vallankumousta Suomeen. Sammyn äiti Jelizaveta eli Elisabeth (o.s. Zarubina, s. 1917) syntyi Suomen myöhemmin luovuttamassa osassa Karjalaa ja oli osittain juuriltaan saksalainen Reininmaalta. Äidin isä oli ollut komendantti Venäjän laivastossa ja teki itsemurhan, kun bolševikit tulivat hakemaan häntä. Sammyn vanhempien suvuissa oli muitakin tsaarin armeijan upseereita.
Sammyn vanhemmat olivat tavanneet toisensa venäläisessä sisäoppilaitoksessa Karjalankannaksella ensimmäisen ja toisen maailmansodan välillä. He olivat solmineet avioliiton jatkosodan aikana vuonna 1943. Isä Leo eli Suomessa Nansen-passin turvin. Sammyn lisäksi pariskunnan lapsiksi syntyivät niin ikään musikaaliset Kirill (Kirka) (1950–2007), Marija (Muska) (s. 1952), Georgij (Ykä) (s. 1955) ja Anna (s. 1961).
Lisäksi perheeseen oli jo aiemmin syntynyt Leo (1946–1948), joka hukkui kaksivuotiaana. Äiti Elisabeth uskoi, että lapset olivat perineet musikaalisuutensa hänen suvustaan.
Putkimiehenä työskennellyt Leo ja kotiäiti Elisabeth asuivat lastensa kanssa Helsingin Eirassa Huvilakadulla näiden ollessa pieniä. Kotitaloa vastapäätä oli pieni baari, jossa soi aikakauden rockin kärkinimien Elvis Presleyn, Tommy Steelen ja The Shadowsin musiikki. Sammy, Kirka ja Muska kävivät baarin ikkunan takana ihmettelemässä sisällä ollutta jukeboxia. Babitzinien perheen kotikielenä oli venäjä, ja perheen lapset kävivät Lönnrotinkadun ja Mannerheimintien kulmauksessa sijaitsevaa venäjänkielistä Tabunoffin lastentarhaa ja koulua. Ortodoksisena perheenä Babitzinit kävivät lauantaisin ja sunnuntaisin Uspenskin katedraalissa. Myöhemmin perhe muutti Helsingin Maunulaan.
Kun kanadalainen laulajatähti Paul Anka tuli vuonna 1959 esiintymään Helsinkiin Linnanmäen huvipuistoon, otti 11-vuotias Sammy kaksi vuotta nuoremman pikkuveljensä Kirkan mukaansa. Musiikin esittämisestä innostunut Sammy soitti naapurin pojan kanssa kitaraa ja myös alkoi hankkia vähitellen esiintymispukuja ja kasvattaa tukkaansa. Vanhempiensa pettymykseksi hän lopetti koulunsa kesken ja ryhtyi työskentelemään Musiikki-Fazerin palveluksessa aluksi tsupparina ja myöhemmin mopolähettinä. Sammy alkoi tuoda kotiinsa jukeboxeja varten tarkoitettuja singlelevyjä, joilla esiintyivät Paul Ankan lisäksi esimerkiksi Elvis Presley, Duane Eddy, Little Richard ja The Beatles. Sammyn kotiinsa tuomien levyjen lisäksi Babitzinin sisarukset kuuntelivat aikakauden nuorisomusiikkia soittaneita Radio Luxembourgia, Radio Londonia ja Radio Nordia.