stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pioneer 2

| Pioneer 2 |
| --- | --- |

Organisaatio:  Nasa
Tehtävätyyppi:  kiertolaisluotain
Kohde:  Kuu
Laukaisu:  8. marraskuuta 1958 klo 7.30 UTC Cape Canaveral Air Force Station Launch Complex 17A
Laukaisualus:  Thor-Able I
Tehtävän kesto:  42 minuuttia 10 sekuntia
Massa:  39,6 kg
Pioneer 2 (myös Able 3) oli viimeinen kolmesta Able-avaruusluotaimesta suunniteltu tutkimaan Kuuta. Pioneer 2:n laukaisun jälkeen kantoraketin kolmas vaihe irtautui raketista, mutta sen mottorit eivät käynnistyneet, mikä johti luotaimen takaisin Maan ilmakehään tulemiseen, ja palamiseen Afrikan yläpuolella. Pioneer 2:n suurin korkeus merenpinnasta oli 1 530 km. Mikään kolmesta Able-avaruusluotaimesta (Pioneer 0, 1 ja 2) eivät päässeet yhteiseen tavoitteeseen eli Kuun kiertoradalle.
Tutkijat uskovat, että raketin kolmannen vaiheen mottori ei käynnistynyt johtuen katkenneesta johdosta. Kuitenkin luotain sai kerättyä pienen määrän dataa. Muun muassa, että mikrometeoroiditiheys on suurempi Maan ympärillä kuin muualla avaruudessa.
Pioneer 2 oli lähes identiteettinen edeltäjääsä, Pioneer 1:n kanssa.
Tutkimuslaitteisto

Pioneer 2:lla oli mukanaan 5 tutkimuslaitetta. Ne olivat:
Kosmisen säteilyn teleskooppi
Televisiokamera
Ionisaatiokammio
Magnetometri
Mikrometeoriditutka
Pioneer 2:n laukaisu Thor-Able I -kantoraketilla
Martin Frobisher

Martin Frobisher n. 1577
Martin Frobisher (1535 tai 1539 – 15. marraskuuta 1594) oli englantilainen merimies. Hän teki kolme merimatkaa Amerikan mantereelle löytääkseen tien Euroopasta Itä-Aasiaan. Kaikki matkat päättyivät Kanadaan, suunnilleen Nunavutin ja Frobisher Bayn alueelle. Toisella matkallaan Frobisher luuli löytäneensä kultamalmia, ja toi sitä kotimaahansa noin 200 tonnin edestä. Sitten hän palasi takaisin Kanadaan vielä suuremman laivaston kanssa, ja toi lisää "kultaa" Englantiin. Myöhemmin paljastui, että molemmat lastit olivat täynnä arvotonta pyriittiä eli katinkultaa. Frobisher toimi myös laivakaapparina ja ryösti Ranskalle kuuluneita laivoja. Myöhemmin hänet lyötiin ritariksi palveluksestaan Voittamattoman armadan torjumisessa.
Alkuajat, kehittyminen seikkailijaksi

Martin Frobisher oli suhteellisen varakkaan yorkshirelaisen kauppiaan poika, mutta hänen vanhempansa kuolivat nuorina. Kenties tekaistun sukupuun perusteella hän pääsi opiskelemaan sotataitoja College of Arms'ssa. Hänen ensimmäinen merimatkansa oli hyttipoikana Thomas Wyndhamin mukana Länsi-Afrikkaan, Beniniin. Täällä hänen henkensä oli uhattuna portugalilaisten hallitsemilla vesillä, joissa itse kapteeni Wyndham sai surmansa. Saaliina oli kuitenkin kultaa ja pippuria. Pian hän sai uuden pestin, ja kapteenina oli John Lok. Lasti tuli takaisin täynnä norsunluuta ja muuta arvotavaraa, mutta Afrikassa maihinnoussut Frobisher puuttui. Hän lienee ollut portugalilaisten vankina Guineassa Minan linnoituksessa. Hänestä tuli poiketen maanmiehistään lähinnä katolinen kasvatti, ja hänen paluunsa Englantiin osui kuningatar Elisabetin aikaan. Kaupankäyntiä ymmärtävänä hänestä tuli näin jossain määrin espanjalaisen luottomies kaupankäynnissä Afrikassa, mutta hänet vangittiin silti useita kertoja. Noin vuonna 1565 häntä on kuitenkin Espanjan suurlähettiläs syyttänyt merirosvouksesta. Saman vuosikymmenen lopulla hän oli tunnettu ryöstelystä Englannin kruunun hyväksi. Vuonna 1572 hänet lähetettiin Irlantiin kukistamaan kapinaa.
Thomas Frobisher nai vuonna 1559 lesken nimeltä Isobel Richard, mutta hylkäsi hänet. Myöhemmin hän meni naimisiin rikkaan lesken Dorothy Windmerpoolin kanssa, mutta katkaistuaan välit milloin keneenkin mesenaattiin hän lähti englantilaisten mukana tutkimaan pohjoisia meriä, joista tärkeimpänä pidettiin juuri Luoteisväylää.
Salaseura

Salaseura on seura, joka edellyttää jäsentensä pitävän salassa tietyt järjestön toiminnot, kuten initiointiriitit ja muut seremoniat. Salaseura ei ole käsitteenä helppo määritellä, koska sen luonne on aina lähtökohdiltaan salainen. Salaseura-käsite sisältää siksi monia erilaisia ryhmiä, kuten salatieteisiin omistautuneita seuroja ja yhteiskunnan eliitin suljettuja kerhoja tai olosuhteiden pakosta piilossa toimivia poliittisia järjestöjä.
Monia salaseuroja yhdistävät tunnustusriitit ja muut rituaalit, joilla vahvistetaan keskinäistä kuuluvuutta. Moneen salaseuraan on myös liitetty mystisiä ja salatieteellisiä piirteitä. Osa näistä väitteistä pitää paikkansa, osa taas ei. Seurojen jäsenten voidaan vaatia kieltämään tai pitämään salassa jäsenyytensä, ja salaisuuksien pitämisestä saatetaan vaatia vala. Salaseurat voivat olla uskonnollisia tai puhtaasti maallisia. Osa on lainkuuliaisia, osa rikollisia.
Jotkin salaseurat suojelevat yksityisyyttään käyttämällä salasanoja ja symboleita. Jotkin seuroista ovat esoteerisia, okkultistisia tai hermeettisiä, eli ne paljastavat salaisen tietonsa vain valitulle joukolle henkilöitä, jotka käyvät läpi initiaation. Toiset salaseurat ovat kiinnostuneita vallasta ja poliittisesta vaikuttamisesta. Tämänkaltaisiin salaseuroihin liitetään joskus salaliittoteorioita, joissa pisimmälle menevissä väitetään niiden suunnittelevan jopa maailmanvalloitusta.
Salaseuroilla on salaperäinen maine, ja niihin liittyy monia mysteerejä, myyttejä ja väärinkäsityksiä. Salaseurojen on epäilty vaikuttaneen merkittävästi maailmanhistoriaan jo antiikin ajoista lähtien ja olleen mukana muun muassa kristinuskon syntymisessä, Ranskan ja Amerikan vallankumouksissa, Uuden maailman löytymisessä sekä syyskuun 2001 terrori-iskuissa.
Jo alkukantaisissa yhteisöissä oli salaseuroja. Vanhat salaseurat ovat sukulaisuuteen tai syntyperään perustuvia, yleensä miesten seuroja, joilla on omat arvojärjestyksensä, omat rituaalinsa, salaiset tunnuksensa ja jäseniä sitovat normit. Joidenkin kuuluisien salaseurojen toiminta tunnetaan hyvin. Joitain oletettuja ja kuuluisia salaseuroja ei tiettävästi ole lainkaan olemassa.lähde?
Jaottelu

Salaseurat voidaan jakaa elitistisiin salaseuroihin, mystisiin ja okkultistisiin salaseuroihin, uskonnollisiin salaseuroihin, puolisotilaallisiin ja poliittisiin salaseuroihin sekä rikollisiin salaseuroihin:
Jaottelu > Elitistiset salaseurat

Aurora-seura
Bilderberg-ryhmä
Bohemian Grove
Illuminati
Invisible College
John Birch Society
MJ-12
Oddfellows
Projekti MK-Ultra
Russell Trust -säätiö
Siionin viisaat
Skull and Bones
Tugendbund
Utile Dulci
Valhalla-seura
vapaamuurarit
Veljeskunnat ja sisarkunnat Pohjois-Amerikassa
Jaottelu > Mystiset ja okkultistiset salaseurat

Alpha et Omega
druidit
Hermetic Order of the Golden Dawn
Order of the Golden and Rosy Cross
Ordo Novi Templi
Ordo Templi Orientis
Ruusuristiläisyys
Stella Matutina
Societas Rosicruciana
Teosofinen Seura
Thule-seura
Vril-seura
Jaottelu > Uskonnolliset salaseurat

Ancient Order of Hibernians
Auringon temppeli
eleusiin mysteerit
leopardimiehet.
mithralaisuus
Opus Dei
Poro
Sande
Siionin veljeskunta
Temppeliherrain ritarikunta
Jaottelu > Puolisotilaalliset ja poliittiset salaseurat

al-Qaida.
assassiinit
boksarit
Broederbond
Carbonari
Club des Hashischins
Feeniläisveljeskunta
Feeniläisyys
Irlannin tasavaltalaisveljeskunta
Katipunan
Knights of Labor
Korkein totuus
Ku Klux Klan
Las Gorras Blancas
Molly Maguires
Musta käsi
ninjat
Odessa
Operaatio Gladio
Propaganda Due
Pyhän Kyrilloksen ja Methodioksen veljeskunta
Sons of Liberty
Tongmenghui
Verikoirat
Whiteboys
Jaottelu > Rikolliset salaseurat

Camorra
Cosa Nostra
Murder, Inc.
’Ndrangheta
triadi
tugeenit
yakuza
Yhdysvaltain mafia
Salaseurat fiktiossa

Salaseurat ovat nousseet suosituksi romaanien ja elokuvien aiheeksi. Ian Fleming, Robert Ludlum ja John Grisham kuvasivat romaaneissaan hämäriä salaseuroja, jotka pyrkivät hallitsemaan tavallisia ihmisiä. Flemingin James Bond -kirjojen SPECTRE käynnisti Hollywoodin kiinnostuksen salaseuroihin. Harry Potter -kirjoissa esiintyy vähintään kolme salaseuraa, kuten Feeniksin kilta. Simpsonit-animaatiosarjan ”kivenhakkaajien” seura on parodia vapaamuurareista. Tunnettuja salaseuroista kertovia teoksia ovat esimerkiksi Kummisetä-elokuvat ja Indiana Jones -elokuvat, romaaneista Umberto Econ Foucaultin heiluri, Michael Baigentin, Richard Leighin ja Henry Lincolnin  Pyhä veri, pyhä Graal sekä Dan Brownin Enkelit ja demonit ja Da Vinci -koodi, ja videopeleistä Tomb Raider ja Deus Ex.
Kirjallisuutta

Bradley, Michael: Salaseurojen käsikirja. Suomentanut Annukka Kolehmainen. Helsinki: Helmi Kustannus, 2004. ISBN 951-556-058-6.
Reynolds, John Lawrence: Varjojen väki: Maailman salaseurojen historia.  ((alkuteos Shadow people: Inside history's most notorious societies, 2006.) Suomentanut J. V. Sappinen)  Helsinki:  Johnny Kniga, 2008.  ISBN 978-951-0-33089-0
Sally Salminen

| Sally Salminen |
| --- | --- |
 Sally Salminen rukiinkorjuussa vuonna 1941.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Sally Alina Ingeborg Salminen
Syntynyt: 25. huhtikuuta 1906 Vårdö, Suomi
Kuollut: 18. heinäkuuta 1976 (70 vuotta) Kööpenhamina, Tanska
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sally Alina Ingeborg Salminen (vuodesta 1940 Salminen-Dührkop; 25. huhtikuuta 1906 Vårdö – 18. heinäkuuta 1976 Kööpenhamina, Tanska) oli ahvenanmaalainen kirjailija, joka saavutti myös poikkeuksellisen paljon näkyvyyttä ulkomailla.
Teokset > Suomennetut teokset

Katriina: Romaani (Katrina , 1936). Suomentanut Aukusti Simojoki. Otava, 1936.
Katrina Suomentanut Juha Hurme. Teos, 2018. ISBN 978-951-851-854-2
Pitkä kevät: Romaani (Den långa våren, 1939). Suomentanut Aukusti Simojoki. Otava, 1939.
Hiekalle rakettu: Romaani (På lös sand, 1941). Suomentanut Aukusti Simojoki. Otava, 1941.
Kalastajakylän prinssi: Romaani (Prins Efflam, 1953). Suomentanut Katri Ingman. Otava, 1953.
Jäljet maan mullassa: Romaani (Spår på jorden, 1961). Suomentanut Mirja Heickell. Otava, 1961.
Meren saari: Romaani (Vid havet, 1963). Suomentanut Kyllikki Hämäläinen. Otava, 1964.
Aikani Amerikassa (Min amerikanska saga, 1968). Suomentanut Laura Jänisniemi. Teos, 2022.
Aikani Tanskassa (I Danmark, 1972). Suomentanut Sirje Niitepõld. Teos, 2023.
Teokset > Suomentamattomat teokset

Barndomens land (Schildt 1948)
Jerusalem (Schildt 1970)
Klyftan och stjärnan (Schildt 1951)
Lars Laurila (Schildt 1943)
Nya land (Schildt, 1945)
På färder i Israel (Schildt 1971)
Små världar (Schildt 1949)
Upptäcktsresan (Schildt 1966)
Världen öppnar sig (Schildt 1974)
Kirjallisuutta

Bondestam, Anna (toim.): Sallys saga: En bok om Sally Salminen till 50-årsminnet av ”Katrina”.  Helsingfors:  Schildt, 1986.  ISBN 951-50-0371-7
Gustafsson, Ulrika: Min ljusa stad: Sally Salminen, livet och litteraturen.  Helsingfors:  Svenska litteratursällskapet i Finland, 2019.  ISBN 978-951-583-477-5
Pallaste, Tuija: Suuri tuntematon. Helsingin Sanomat, Kuukausiliite, heinäkuu 2019, s. 38–45.  Artikkelin maksullinen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Salminen, Sally hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Ollikainen, Milla: Kuka oli menestysromaanin kirjoittanut suomalaispiika, jolle ehdottiin myös Nobelin palkintoa? Seura. 2.4.2018. Viitattu 23.4.2023.
Sally Salmisen arkisto. Svenska litteratursällskapet.
Sally Salminen ja hänen äiitnsä Helsingissä. Suomen Kuvalehti 13.11.1937 (nro 46), s. 24. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Kirjailija Sally Salmisen (1906-1976) ja taidemaalari Johannes Dührkopin (1903-1985) hauta Holmens Kirkegård -hautausmaalla Kööpenhaminassa.
Outi Krause

| Outi Krause> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. toukokuuta 1948 (ikä 76) Laukaa
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kemian tekniikan professori (emerita)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Teknillinen korkeakoulu (DI 1972, TkL 1975), Eindhovenin teknillinen yliopisto (TkT 1978)
Instituutti:  Aalto-yliopisto
Palkinnot:  Teknillisten tieteiden akatemian jäsen
Anna Outi Inkeri Krause (o.s. Rautavuoma; s. 20. toukokuuta 1948, Laukaa) on suomalainen tekniikan tohtori (TkT, D.Sc.) ja Aalto-yliopiston kemian tekniikan korkeakoulun teknillisen kemian professori (emerita) ja aiempi dekaani.
Rautavuoma tuli ylioppilaaksi Laukaan yhteiskoulusta (1967). Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulustasta (TKK) diplomi-insinööriksi (1972), tekniikan lisensiaatiksi (1975) ja Eindhovenin teknillisestä yliopistosta tekniikan tohtoriksi (1978).
Krause nimitettiin Teknilliseen korkeakouluun teknillisen kemian professoriksi vuonna 1993. Tätä ennen hän on työskennellyt Nesteellä yli kymmenen vuoden ajan. Krause toimi ympäristöystävällisempien bensiinikomponenttien valmistusta tutkivassa työryhmässä ja tästä työstä ryhmälle myönnettiin Suomalainen insinöörityöpalkinto vuonna 2003. Vuodesta 2005 hän toimi Teknillisen korkeakoulun vararehtorina, missä tehtävässä hänen vastuullaan on ollut erityisesti tutkimuksen ja jatkokoulutuksen kehittäminen sekä yhteiskunnalliset ja kansainväliset asiat. Krause oli TKK:n ensimmäinen ja TKK:n historian ainoa naispuolinen vararehtori. Krause nimitettiin Aalto-yliopiston kemian tekniikan korkeakoulun dekaaniksi tammikuussa 2011 ja hänen toimikautensa oli kahden vuoden mittainen.
Krause on Teknillisten tieteiden akatemian jäsen.
Viron patsaskiista 2007

Viron patsaskiistassa oli kyse erimielisyydestä Tallinnan Pronssisoturin merkityksestä ja siirrosta maan etnisten virolaisen sekä vironvenäläisten välillä. Hallitus päätyi siirron kannalle keväällä 2007. Kiista laajeni Viron ja Venäjän valtioiden väliseksi.
Patsaskiista Virossa

Pronssipatsaan töhrimisestä kerrottiin ensimmäisen kerran voitonpäivän yhteydessä 9. toukokuuta 2005. Vuotta myöhemmin poliisi pidätti kaksi miestä, jotka olivat osoittaneet mieltä patsaan luona Voitonpäivää muistaneita vastaan. Patsasta tärveltiin 21. toukokuuta 2006 maalaamalla se Viron lipun mukaan valkoisella ja sinisellä maalilla. Viron pääministeri Andrus Ansip esitti 22. toukokuuta, että pronssipatsas tulisi siirtää pois Tallinnan keskustasta. Vironvenäläiset nuoret reagoivat perustamalla 24. toukokuuta 2006 Yövartio-liikkeen patsasta suojelemaan.
Virossa valmisteltiin syksyn 2006 aikana laki, joka mahdollisti miehitystä ylistävien muistomerkkien siirtämisen tai poistamisen. Lain toinen osa mahdollisti kaatuneiden sotilasvainajien siirtämisen tai poistamisen vanhasta haudasta. Laki hyväksyttiin Viron parlamentissa Riigikogussa 10. tammikuuta 2007. Varsinainen päätös patsaan siirtämisestä syntyi 15. helmikuuta äänin 46–44. Presidentti Toomas Hendrik Ilves ei vahvistanut lakia, koska piti sitä perustuslain vastaisena.
Laki palasi maaliskuussa valitun uuden parlamentin käsiteltäväksi. Viron keskustapuolue vastusti vuoden 2007 Viron parlamenttivaaleissa patsaan siirtämistä vaalikampanjassaan. Riigikogun kansanedustaja Enn Eesmaa (keskustapuolue) antoi haastattelun Suomenmaassa, jonka mukaan Tallinnassa ja Moskovassa yhä jatkuvat vihamielisyydet Viron ja Venäjän välillä eivät voineet tulla kenellekään yllätyksenä. Venäjän virallisen lehden Rossijskaja gazetan mukaan Viron keskustapuolue jäi oppositioon, koska se vastusti patsaan siirtämistä.
Viron puolustusministeriö aloitti 18. huhtikuuta kaivaukset monumentin alle haudattujen neuvostosotilaiden siirtämiseksi. Patsaan alla oli haudattuna venäläisten tietojen mukaan 13 tunnettua sotilasta. Venäläisten mukaan virolaiset arkeologit löysivät 12, jotka pyritään tunnistamaan. Patsaan siirtoa vastustavat vironvenäläiset muodostivat 100–150 henkilön ihmisketjun patsaan ympärille.
Pronssipatsas pystytettiin uudelleen Tallinnan sotilashautamaalle 30. huhtikuuta. Virallinen patsaan paljastuspäivä oli 8. toukokuuta.
Patsaskiista Virossa > Mellakat

Tallinnassa mellakoitiin kahtena yönä patsaskiistan vuoksi. Ensimmäinen mellakointiyö oli 26.–27. huhtikuuta 2007 ja toinen seuraavana yönä. Levottomuudet alkoivat heti sen jälkeen kun pronssipatsaan ympärille pystytettiin näköyhteyden peittävä aita ja teltta. Lisäksi 200–300 poliisia muodosti alueen ympärille ketjun.
Päivän aikana patsaan siirron vastustajia kertyi arviolta tuhat henkilöä. Samana iltana väkijoukko aloitti mellakoinnin patsaan läheisyydessä ja yritti murtautua patsaan luokse. Poliisi turvautui pamppuun ja kyynelkaasuun, jolloin väkijoukko siirtyi vanhan kaupungin kaduille rikkomaan ikkunoita ja kaatamaan autoja. Ensimmäisenä mellakointiyönä venäläislähteiden mukaan puukotettiin vironvenäläinen Dmitri Ganin. Venäläislähteiden mukaan Viron poliisi pamputti Ganinin kuoliaaksi.
Viron hallitus päätti hätäkokouksessa aamuyöllä 27. huhtikuuta patsaan siirrosta. Aiemmin Viron pääministeri oli vakuuttanut, ettei patsasta siirretä ennen Voitonpäivää 9. toukokuuta. Viranomaiset ilmoittivat, että patsas on siirretty tuntemattomaan paikkaan turvaan. Venäläislähteiden mukaan patsas oli turmeltu leikkaamalla se kappaleiksi. Viro kiisti väitteet patsaan paloittelusta.
Päivällä noin sata vironvenäläistä huusi iskulauseita Viron parlamentin ympärille, jolloin senkin ympärille rakennettiin turva-aita. Päivän aikana poliisi tyhjensi väkijoukon puistosta ja Vapaudenaukiolta. Viron hallitus vetosi tekstiviestein ihmisiä pysymään kotona. Myös alkoholin vähittäismyynti kiellettiin, ravintolatarjoilua lukuun ottamatta. Kieltoa jatkettiin vappuun saakka ja erikseen Voitonpäivänä.
Toisena mellakointiyönä väkijoukko otti jälleen yhteen poliisin kanssa. Myös etnisiä virolaisia otti yhteen vironvenäläisten kanssa. Poliisi käytti kyynelkaasun lisäksi kumiluoteja ja vesitykkejä hillitsemään väkijoukkoa. Noin 500 henkilöä pidätettiin. 60 henkilöä sai vammoja, joista kolme oli poliisiviranomaista. Jälleen ryösteltiin vanhan kaupungin kauppoja sekä rikottiin linja-autopysäkkejä ja pysäköityjä autoja.
Valtaosa pidätetyistä vapautettiin nopeasti. Viron viranomaisten mielestä mellakat olivat ainakin osittain järjestettyjä. Viron poliisin toimia on myös arvosteltu. Ranskassa päämajaa pitävän ihmisoikeusjärjestö La Fédération Internationale des Droits de l’Homme (FIDH):n mukaan poliisi käytti liiallisia voimakeinoja ja raakoja, epäinhimillisiä ja nöyryyttäviä keinoja mielenosoittajien taltuttamisessa.
Virossa aiotaan käydä läpi kaikki valitukset, jotka koskevat poliisin liiallista voimankäyttöä. Syyttäjä sai 10. toukokuuta mennessä 21 valitusta poliisin toimista, ja näiden perusteella aloitettiin neljä rikostutkintaa.
Patsaskiista Virossa > Jälkiselvittelyt

Viron keskustapuolueen johtaja ja Tallinnan kaupunginjohtaja Edgar Savisaar arvosteli ensimmäisen mellakointiyön jälkeen pääministeriä ja poliisin kovia otteita, mitä muut poliitikot pitivät omien poliittisten pyrkimystensä ajamisena. Keskusta on saanut enemmistön äänistä Viron venäjänkielisiltä ja kritisoi voimakkaasti jo etukäteen pronssipatsaan siirtoa.
Savisaar lähetti Viron pääministerille 50 000 000 Eestin kruunun (3 000 000 euron) laskun mellakoiden Tallinnan kaupungille aiheuttamista vahingoista. Virolainen kansallismielinen liike ERL kokosi internetissä adressin, jossa vaaditaan Edgar Savisaaren eroamista Tallinnan kaupunginjohtajan virasta. Sen allekirjoitti kahden viikon aikana lähes 100 000 henkilöä. Entinen pääministeri Tiit Vähi vaati Viron hallituksen eroa.
Savisaar ilmoitti 3. toukokuuta perustavansa Kotirauhafoorumin, johon tulee edustus virolaisista ja venäläisistä yhteisöistä. Sähköpostein ja tekstiviestein kehotettiin virolaisia ja venäläisiä ojentamaan toisilleen sovinnon merkiksi valkoisia tulppaaneita. Toisissa viesteissä taas kehotettiin osoittamaan mieltä Viron hallitusta vastaan voitonpäivänä.
Viro järjesti 8. toukokuuta 2007 toisen maailmansodan päättymisen muistotilaisuuden. Samalla paljastettiin pronssipatsas sen uudella paikalla Tallinnan sotilashautausmaalla. Mukaan oli kutsuttu kaikki toiseen maailmansotaan osallistuneet valtiot, myös Venäjän edustaja, joka kuitenkaan ei osallistunut tapahtumaan. Viron hallituksen edustajat laskivat seppeleen pronssipatsaan juuren. Tämä oli ensimmäinen kerta itsenäisen Viron aikana. Vironvenäläinen Yövartio-liike piti Viron pääministerin elettä tärkeänä vastaantulona kiistassa. Venäjän Tallinnan suurlähettiläs Nikolai Uspenski laski seppeleen uudelle paikalle seuraavana päivänä.
Reaktiot Venäjällä > Viron Moskovan suurlähetystön piiritys

Kremliä lähellä olevat järjestöt organisoivat 27. huhtikuuta – 4. toukokuuta 2007 välisenä aikana Viron Moskovan suurlähetystön saarron. Mukana olivat Naši, Yhtenäisen Venäjän Nuori Kaarti (Molodaja Gvardija), Rossija Molodaja sekä Mestnye. Suurlähetystön henkilökunnan liikkuminen oli rajoitettu tai se oli täysin mahdotonta. Paikalla oli uutiskuvien mukaan lähetystöä vartioimassa miliisin erikoisjoukkojen OMONin joukkoja. Viron ulkoministeri Urmas Paet väitti, että mielenosoittajille maksetaan mielenosoittamisesta 550–1 000 ruplaa kerralta. Viro lähetti asiasta Venäjälle kolme noottia vedoten diplomaattiseen koskemattomuuteen. Venäjän näkökannan mukaan voimakas puuttuminen mielenosoitukseen voisi lisätä levottomuutta Moskovassa.lähde?
2. toukokuuta 2007 Naši järjestön edustajat tunkeutuivat lehdistötilaisuuteen, jonka järjestäjänä oli venäläinen viikkolehti Argumenty i fakty. Tilaisuudessa Viron Moskovan suurlähettiläs Marina Kaljurand oli vastailemassa kysymyksiin patsaan siirtämisestä. Venäjän ulkoministeri Sergei Lavrov vakuutti Viron ulkoministerille Urmas Paetille, että lähetystön piiritys tapahtuu Venäjän lakien mukaisesti.
Viron lähetystön piirityksen laukaisi 3. toukokuuta Saksan ulkoministeri Frank-Walter Steinmeierin puhelinkeskustelu Venäjän ulkoministeri Sergei Lavrovin kanssa. Venäjä takasi Viron Moskovan suurlähetystön piirityksen päättyvän, mikäli Viron suurlähettiläs Marina Kaljurand lähtee Moskovasta.
Piirityksen päättymisen jälkeen nuorisojärjestö Naši järjesti mielenosoituksen Euroopan unionin Moskovan edustuston ympärillä. Naši vaatii Mark Sirykin vapauttamista ja soitti kelloa 15 minuutin välein kadulla. Mielenosoitus päättyi 7. toukokuuta 2007.
Venäjän ulkoministeri Sergei Lavrov lähetti 29. huhtikuuta Euroopan unionin maille kirjeen, jossa hän moitti Viron toimia patsaskiistassa ja vaati käyttämään Tallinnaa vastaan kaikkia keinoja. Virolle kirjettä ei lähetetty, mutta se julkaistiin myöhemmin kokonaisuudessaan Eesti Päevalehden sivuilla.
Reaktiot Venäjällä > Talouspakotteet > Pakotteiden pitkän tähtäimen vaikutukset

Virolaiset arvioivat vuonna 2020, että pitkällä tähtäimellä talouspakotteista hyötyivät sekä Venäjä, että Viro. Venäjä tuli vähemmän riippuvaiseksi Viron satamista ja Viro tuli vähemmän riippuvaiseksi Venäjän läpikulkuliikenteen voitoista, joten potentiaalisten pakotteiden vaikutus väheni. Viro saavutti myös strategista etua pystyessään käsittelemän omaa kauppaansa, eikä Venäjällä ollut Pronssoturikiistan jälkeen välitöntä kiinnostusta satamien kontrollointiin Viron alueella. Kun vastaavia pyrkimyksiä oli käynnissä jo aikaisemmin, Pronssisoturikiista tarjosi niille poliittisen mahdollisuuden. Sanktioiden tarkoituksena oli epävakauttaa Viron taloutta ja rajoittaa sen menestystä. Pakotteet eivät kuitenkaan vaikuttaneet niin paljon kuin venäläiset odottivat, vaan ne johtivat siihen, että Viro alkoi suunnata aikaisempaa enemmän länteen ja myydä uusille markkinoille. Jos sanktiot vaikuttivat pääasiassa kauttakulku- ja kuljetusaloille, kokonaisuutena Viron vienti Venäjälle kasvoi vuosina 2007 ja 2008. Kaiken kaikkiaan sanktiot vaikuttivat myönteisesti Viron talouteen. Sen tavarankuljetuksen infrastruktuuri parani, ja kuljetukset ja kauttakulku länteen kasvoi merkittävästi. Myös tavaroiden kirjo laajeni.