stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koivuniemi (Tunkua)

| Koivuniemi Берёзово, Berjozovo |
| --- | --- |
 Koivuniemi
 Koordinaatit: 64°23′33″N, 32°59′45″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Belomorskin piiri
Kunta:  Sosnavitsa
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen kylä
Väkiluku:  0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Koivuniemi (ven. Берёзово, Berjozovo) on entinen kylä Karjalan tasavallan Belomorskin piirin Sosnavitsan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Tungutjärveen yhteydessä olevan Koivujärven länsirannalla 25 kilometriä Tunkuasta länteen.
Suikujärven pogostaan kuulunut Koivuniemen kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1500-luvun lopun verokirjoissa. 1900-luvun alussa se kuului Tunkuan volostiin ja Voijärven seurakuntaan. Vuonna 1905 Koivuniemessä oli 30 taloa ja 159 asukasta. Kylässä oli tsasouna ja vuonna 1907 perustettu koulu. Lähellä sijaitsevassa Lukinsaaressa oli 1600-luvun lopulla vanhauskoisten erakkola, jonka hengellisenä johtajana toimi Solovetskin luostarin munkki Pimen. Vuonna 1687 saarelle Paatenesta ja muista paikoista kerääntyneet vanhauskoiset tekivät polttoitsemurhan, jossa kuoli tuhat ihmistä.
Neuvostoaikana perustettiin Tunkuan piiriin kuulunut Koivuniemen kyläneuvosto. Vuonna 1933 sen seitsemässä kylässä oli 500 asukasta, joista lähes kaikki olivat karjalaisia. Koivuniemen lisäksi kyläneuvostoon kuuluivat Kompakka (ven. Kompakovo), Kuikkavaara (Kuikovaraka), Lukinsaari (Lukin Ostrov), Markkisenvaara (Markova Gora), Niemi (Navolok) ja Viiru (Virnavolok).
Talvisodan alettua seudun asukkaat evakuoitiin Komin tasavaltaan ja Siperiaan. Sodan aikana neuvostosotilaat polttivat kylien rakennukset partisaanien tukikohtana toiminutta Koivuniemeä lukuun ottamatta. Sodan jälkeen Tunkuan kyläneuvostoon kuulunut Koivuniemi oli seudun ainoa jäljellä ollut asutus. Se lakkautettiin vuonna 1962 Tungutjärven pintaa nostettaessa.
Koivuniemen lähistöltä on löydetty lukuisia kivikautisia asuinpaikkoja. Kylästä olivat kotoisin Petroskoin suomalaisen teatterin näyttelijä Aleksandr Štšelin sekä Itä-Karjalan kansannousun johtaja Vaseli Levonen alias Ukki Väinämöinen.
Halikarnassoksen mausoleumi

| Mausoleion Halikarnassoksen mausoleumi> Μαυσωλεῖον τῆς Ἁλικαρνασσοῦ |
| --- | --- |
 Ennallistuspiirros Halikarnassoksen mausoleumista. Ferdinand Knab, 1886.
Sijainti:  Halikarnassos, Kaaria (nyk. Bodrum, Turkki)
Koordinaatit:  37°02′16″N, 27°25′27″E
Rakennustyyppi:  mausoleumi
Valmistumisvuosi:  353–351/350 eaa.
Suunnittelija:  Pytheos
Tyylisuunta:  joonialainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Halikarnassoksen mausoleumi (m.kreik. Μαυσωλεῖον τῆς Ἁλικαρνασσοῦ, Mausōleion tēs Halikarnassū) eli Mausoleion tai Mausolleion (m.kreik. Μαυσωλεῖον, Mausōleion; lat. Mausolaeum) oli antiikin aikainen mausoleumi Halikarnassoksessa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen rakennutti Kaarian kuninkaan Mausolloksen haudaksi hänen leskensä ja seuraajansa Artemisia II noin vuonna 353 eaa. Mausoleumi oli yksi antiikin maailman seitsemästä ihmeestä, ja se on kuuluisuutensa vuoksi antanut nimensä kaikille ”mausoleumeille”.
Historia

Mausoleion rakennettiin Kaarian satraappina toimineen Mausolloksen haudaksi noin vuosina 353–351/350 eaa. Mausollos oli hallinnut Kaariaa puoli-itsenäisenä Persian alaisuudessa noin vuodesta 377 eaa., ja Halikarnassos oli toiminut hänen pääkaupunkinaan noin vuodesta 370 eaa. lähtien.
Mausollos suunnitteli rakennusta haudakseen vuodesta 367 eaa. lähtien, mutta on epäselvää, milloin sen rakentaminen tarkkaan ottaen alkoi. Se on saattanut olla osaksi jo valmis hänen kuollessaan vuonna 353 eaa., tai sen rakentaminen on aloitettu viimeistään tuolloin. Mausoleumin saattoi valmiiksi Mausolloksen leski ja sisar Artemisia. Sen arkkitehtina toimi Pytheos (tai Pythios), joka suunnitteli myös muun muassa Athene Poliaan temppelin Prienessä. Toisena suunnittelijana mainitaan kuvanveistäjä Satyros, joka kirjoitti yhdessä Pytheoksen kanssa teoksen rakennuksen arkkitehtuurista.
Artemisia kuoli itse vuonna 351/350 eaa. Myös hänet haudattiin mausoleumiin, samoin kuin hallitsijasuvun myöhemmät sukupolvet. Mausoleumi vaikuttaa olleen tuossa vaiheessa vielä jossakin määrin kesken, mutta Plinius vanhemman mukaan sitä työstäneet kuvanveistäjät saattoivat sen silti loppuun, koska katsoivat ikuistavansa siinä samalla itsensä ja oman taiteensa. Alkuperäinen suunnitelma ei kuitenkaan ilmeisesti toteutunut aivan kokonaisuudessaan, sillä ainakin rakennukseen liittynyt peribolos ja lisärakennukset vaikuttavat jääneen keskeneräisiksi.
Mausoleumista tuli yksi antiikin maailman ylellisimmistä yksityisistä rakennushankkeista. Siitä tuli hyvin kuuluisa suuren kokonsa ja rikkaan veistoskoristelunsa ansiosta, ja sitä matkustettiin katsomaan kaukaa. Myöhemmän antiikin aikana se luettiin yhdeksi maailman seitsemästä ihmeestä. Kuuluisuutensa vuoksi se antoi nimensä kaikille mausoleumeille eli suurikokoisille hautarakennuksille. Pausaniaan mukaan sanaa alkoivat käyttää laajemmassa merkityksessä ensimmäisenä roomalaiset.
Rakennus säilyi melko hyvässä kunnossa läpi myöhäisantiikin ja varhaiskeskiajan. Maanjäristykset vaurioittivat rakennusta 1000–1400-lukujen välisenä aikana, ja se romahti arviolta 1200-luvulla. Sen kiviä käytettiin myös uudelleen paikallisissa rakennuksissa. Vuonna 1404 rakennuksesta tiedetään olleen tunnistettavissa enää perustuksen. Johanniittain ritarikunta käytti mausoleumin rauniosta ja perustuksesta otettuja kiviä Bodrumin linnan rakentamiseen mahdollisesti jo 1400-luvulla, tai viimeistään linnan vahvistamiseen osmanien uhan alla vuonna 1522. Linnan muureissa voi edelleen nähdä kiillotettuja marmorilaattoja, jotka ovat peräisin mausoleumista.
Charles Newton löysi Halikarnassoksen mausoleumin paikan ja tutki sen jäänteitä vuosina 1856–1857. Samalla löydettiin siihen kuuluneita veistoksia. Myöhemmin paikka hautautui uudelleen. Nykyaikaiset arkeologiset kaivaukset, joissa jäänteet saatettiin jälleen esiin, alkoivat vuonna 1966 tanskalaisten arkeologien suorittamana. Alkuperäisellä paikalla on nykyisin vain joitakin rakennuksen perustusten jäänteitä ja muita osia, kuten pylväsrumpuja. Osa mausoleumin löydetyistä veistoskoristeluista vietiin 1800-luvulla British Museumiin Lontooseen.
Rakennus

Mausoleion sijaitsi kukkulalla Halikarnassoksen keskustassa lähellä kaupungin agoraa, johon se oli yhdistetty suuren monumentaaliportaikon välityksellä. Portaikkoa reunustivat kiviset leijonat. Kukkulan huippu oli rakennettu noin 2,5 hehtaarin kokoiseksi tasanteeksi, jonka keskellä varsinainen mausoleumi oli. Se oli ympäröity veistoksilla, jotka esittivät jumalia ja jumalattaria. Kulmissa oli ratsastavia sotilaita esittäneet veistokset, jotka vartioivat hautaa. Tasannetta reunusti kahden metrin korkuinen muuri.
Varsinainen mausoleumi oli aikansa mahtavin hautarakennus. Sen arkkitehtuuri yhdisteli aikansa kaarialaiseen tyyliin kreikkalaisia, itämaisia ja egyptiläisiä vaikutteita. Rakennuksen alaosan muodosti korkea podium eli jalusta, jonka koko oli noin 38 × 32 metriä. Tämä tekee rakennuksen pohjan pinta-alaksi noin 1 216 neliömetriä. Hautakammio itsessään sijaitsi jalustassa. Jalustan yläpuolella mausoleumia kiersi joonialaista tyyliä edustanut, 36 pylväästä koostunut pylväikkö. Tällä korkeudella rakennuksen mitat olivat noin 32 × 26 metriä. Rakennuksen katon muodosti pyramidi, jossa oli 24 askelmaa. Pyramidin huipulla oli veistos, joka esitti Mausollosta Herakleen hahmossa ohjastamassa nelivaljakkoa eli neljän hevosen vetämiä vaunuja.
Pliniuksen mukaan koko hautarakennuksen korkeus oli noin 45 metriä. Siitä jalustan korkeus oli noin 20 metriä, joonialaisen pylväikön korkeus 12 metriä, yläosan pyramidin korkeus 6,8 metriä ja valjakkoryhmän korkeus 6 metriä. Esimerkiksi vaunujen pyörän halkaisija oli noin kaksi metriä. Mausoleumin seinät oli päällystetty sinisellä kalkkikivellä ja valkoisella Pentelikon-vuoren marmorilla, ja sen sisäpuoli oli vihreää vulkaanista kiveä. Rakennukseen kuului myös viemäriverkosto ja maanalaisia käytäviä.
Rakennus > Ennallistuksia

Mausoleumista on tehty useita erilaisia ennallistuksia, jotka poikkeavat toisistaan eri yksityiskohdissa. Eräitä ennallistuksia ovat:
Sidney Barclay, 1880.
Tuntematon, n. 1915.
M. Bernier, n. 1915.
Pienoismalli Miniatürk-puistossa Istanbulissa.
Pienoismalli Bodrumin vedenalaisen arkeologian museossa.
Rakennus > Veistoskoristelut

Mausoleumin veistoskoristelujen tekemiseen osallistui neljä tai viisi aikansa tunnetuinta kuvanveistäjää: Skopas, Bryaksis, Leokhares ja Timotheos, joista kukin koristeli yhden sivun rakennuksesta; sekä viidentenä mainittu Praksiteles. Rakennusta kiersi kaksi friisiä, joista yksi kuvasi kentauromakhiaa eli lapiittien ja kentaurien taistelua ja toinen amatsonomakhiaa eli kreikkalaisten ja amatsonien taistelua. Veistoksiin kuului myös ihmishahmoja ja leijonia.
Friiseissä arvioidaan olleen ainakin 100 eri veistosta/hahmoa, joista ainakin 66 osia on löydetty. British Museumissa on miestä ja naista esittävät, mausoleumista peräisin olevat veistokset, joita on perinteisesti kutsuttu nimillä ”Mausollos” ja ”Artemisia”, vaikka tälle ei ole erityisiä perusteita. Siellä on myös muun muassa amatsonomakhia-friisin osia sekä muita veistososia.
”Mausollos”.
”Artemisia”.
”Apollon”.
Parrakas mies.
Nainen.
Amatsonomakhia-friisiä.
Amatsonomakhia-friisiä.
Amatsonomakhia-friisiä.
Leijona.
Hevonen nelivaljakosta.
Vaikutus

Halikarnassoksen mausoleumin muotokieleen perustuvat nykyarkkitehtuurissa muun muassa 14 Wall Street -pilvenpiirtäjän huippu New Yorkissa, vapaamuurarien temppeli House of the Temple Washingtonissa sekä sotamuistomerkki Shrine of Remembrance Melbournessa.
Kirjallisuutta

Cook, Brian & Ashmole, Bernard & Strong, Donald Emrys: Relief Sculpture of the Mausoleum at Halicarnassus.  (Oxford Monographs on Classical Archaeology)  OUP Oxford, 2005.  ISBN 9780198132127
Dinsmoor, William: The Mausoleum at Halicarnassus.  (Analecta Gorgiana Series, nide 289)  Gorgias Press, LLC, 2009.  ISBN 9781607245186
Stevenson, John James: A Restoration of the Mausoleum at Halicarnassus.  Creative Media Partners, LLC, 2018.  ISBN 9780344575433
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Halikarnassoksen mausoleumi Wikimedia Commonsissa
Artemisia suunnittelee mausoleumia. Simon Vouetin maalaus, 1640-luku.
Mausoleumin rauniot nykyään.
Heikki Kojola

Heikki Kojola (17. syyskuuta 1953 Lapua – 1989) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1971–1975.
Kojola edusti koko pääsarjauransa ajan Helsingfors IFK:ta. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 46 ottelua, joissa hän ei saanut tehopisteitä eikä jäähyjä. Hän saavutti urallaan yhden SM-hopean ja yhden SM-pronssin.
HIFK:n jälkeen Kojola pelasi I-divisioonassa edustaen PiTaa kahden kauden ajan. Kaudeksi 1977–1978 Kojola siirtyi Tanskan pääsarjan Rungstediin. Seuraavalla kaudella hän voitti sarjan pistepörssin ensimmäisenä Rungstedin pelaajana.
Kodinhaltija

Kodinhaltija tai kodinhaltia eli kotitonttu on kansanperinteessä haltija tai tonttu, jonka uskotaan asuvan asuintalossa.
Alkuperä

Usein kodinhaltijan uskottiin tulevan taloon sillä hetkellä, kun taloon sytytetään ensi kertaa tuli. Toisinaan on uskottu, että kodinhaltijaksi on jäänyt ensimmäinen tulentekijä eli usein talon perustaja, tai talossa ensimmäisenä kuollut ihminen.
Ulkomuoto ja sijat

Kodinhaltijoita on kuvattu eri näköisiksi ja myös luonteeltaan erilaisiksi. Usein ne ovat muistuttaneet talon ensimmäistä tulentekijää. Kodinhaltijan on yleensä kerrottu viihtyvän tulisijan äärellä, uunin päällä tai uunin takana. Joskus sen on kuvailtu pamautelleen uunin luukkua merkiksi siitä, että joku tuli taloon. Tiedetään myös paljon tapauksia, joissa kodinhaltijalle on annettu kokonaan oma huone, jonne sille on tuotu ruokaa.
Ylläpito tai sen puute ja hyvät suhteet

Ruokapöydässä kodinhaltijalle annettiin usein oma osuutensa ennen muita ruokailijoita. Kodinhaltijan kanssa yritettiin pysyä hyvissä väleissä, sillä huonosti kohdeltu kodinhaltija alkoi häiriköidä. Haltijan näyttäytymistä pidettiin onnettomuuden tai kuoleman enteenä.
Kun kodinhaltijan haluttiin muuttavan uuteen taloon jos sellainen rakennettiin vanhan tilalle, tuotiin uuteen taloon vanhan talon tulisijan kiviä, tuhkaa tai multaa. Jos kodinhaltijan uskottiin asuneen vanhan talon hirressä, hirsi otettiin uuteen taloon.
Hakunila

| Hakunila> Håkansböle |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Hakunila korostettuna.
Kaupunki:  Vantaa
Suuralue:  Hakunilan suuralue
Kaupunginosa nro:  94
Pinta-ala:  3,0 km² 
Väkiluku:  12 435 (31.12.2023)
Työpaikkoja:  1 493 kpl   (31.12.2017)
Postinumero(t):  01200, 01201
Lähialueet:  Hakkila, Itä-Hakkila, Ojanko, Sotunki, Kuninkaala, Vaarala
Hakunila (ruots. Håkansböle) on yli 12 000 asukkaan kaupunginosa Hakunilan suuralueella, Vantaan itäosassa. Sitä rajaavat lännessä Lahdenväylä, etelässä Kehä III, idässä Ojanko ja Sotunki sekä pohjoisessa Itä-Hakkila. Hakunilan keskus on korkealle mäelle 1970-luvulla syntynyt tiivis kerrostalolähiö, jota ympäröivät pientaloalueet sekä runsas luontoalue hiihtolatuineen. Yli 80 % alueen asunnoista on kerrostaloja. Vuoden 2020 lopussa kaupunginosan väestöstä muuta kuin suomea, ruotsia tai saamea äidinkielenään puhuvien osuus oli 40,9 prosenttia, eli kolmanneksi eniten Vantaan kaupunginosista. Vuoden 2022 lopulla Hakunilan postinumeroalueella, johon kuuluvat myös Länsisalmi, Ojanko ja Sotunki, asui eniten ulkomaalaistaustaisia, kun huomioon otetaan kaikki Suomen postinumeroalueet eli 44 prosenttia.
Hakunilan kaupunginosaan kuuluvat myös Lahdenväylän ja Lahdentien välinen Kaskelan asuinalue sekä Nissaksen asuinalue.
Palvelut

Hakunilan kaupalliset palvelut keskittyvät suurimmin Hakunilan keskukseen, jonka yhteydessä on muun muassa apteekki, ruokakauppa ja ravintoloita. Ostoskeskuksen yhteydessä toimii Hakunilan terveysasema, ja aivan sen kupeessa ovat myös Hakunilan kirjasto ja Hakunilan kirkko. Hakunilan ostoskeskusta on suunniteltu uudistettavan niin, että Hakunilan yleisilme muuttuisi kantakaupunkimaisemmaksi. Lyhyen matkan päässä Kuninkaalan puolella on Porttipuiston ostospuisto.
Hakunilassa on useita kouluja: Lehtikuusen koulu, Sotungin koulu ja Sotungin lukio.
Palvelut > Hakunilan urheilupuisto

Hakunilan urheilupuisto sijaitsee Sotungin lukion luona. Puistossa on muun muassa Hakunilan uimahalli ja yleisurheilukenttä.
Urheilupuistossa järjestettiin 11.–13. tammikuuta 2008 Vantaan SM 2008 -hiihdot. Aikaisemmin SM-hiihdot oli järjestetty samassa paikassa vuonna 1997. Jukolan viesti järjestettiin Hakunilassa 16.–17. kesäkuuta 2012. Urheilupuistossa on myös useasti järjestetty Myötätuulirock-musiikkitapahtuma. Hakunilassa on vuosikymmeniä toiminut lähinnä jalkapalloon keskittynyt urheiluseura Hakunilan Riento, joka on voittanut muun muassa useita piirinmestaruuksia sekä cupeja.
Palvelut > Virkistysalueet

Vantaan kaupungin tavoitteena on myös luoda Hakunilasta ”elävä ja kiinnostava kansallispuistokaupunki”, joka toimisi Kuusijärven ohella porttina läheiseen Sipoonkorpeen.
Liikenne

Hakunilan kautta kulkee useita bussilinjoja, ja sieltä on yhteyksiä muun muassa Helsinkiin, Itä-Hakkilaan, Mellunmäkeen, Myyrmäkeen, Tikkurilaan, Korsoon ja Kuusijärvelle. Kaupunginosan läpi kulkee runkolinja 570. Vantaan pikaraitiotie on suunniteltu kulkemaan Hakunilan läpi Hakunilantietä ja Kyytitietä pitkin.
Historiaa ja kulttuuria

Hakunilan alueella on runsaasti suomalaisperäisiä paikannimiä, jotka kertovat ajasta ennen ruotsalaisten tuloa alueelle. Sotunki on ainakin osittain ollut alun perin suomalainen kylä, jonka maille mahdollisesti 1400-luvulla perustettiin ruotsalainen uudistalo Hokonsböle, jonka ensimmäinen isäntä oli mahdollisesti kotoisin Sotungista.
Nimi Hakunila on suomenkielinen muoto vanhasta ruotsinkielisestä paikannimestä Håkansböle, joka tarkoitti kirjaimellisesti ”Hokonin uudistaloa”. Nimi oli käytössä ainakin jo 1500-luvulla, kirjoitettuna toisinaan myös Hokonsböle. Se on todennäköisesti ollut alun perin talon, mutta myöhemmin myös kylän nimenä. Nimi johtuu tuohon aikaan yleisestä miehen etunimestä Håkan tai Hokon. Vuoden 1540 maakirjoissa mainitaan kylän suurimman talon isäntänä Hokon Jönson. Nimen on kuitenkin arveltu olevan vanhempi ja johtuvan jostakusta hänen samannimisestä esi-isästään. Håkan saattaa viitata myös seudulla runsaasti oleviin kukkuloihin, sillä sitä sana vanhassa pohjoismaisessa nimistössä on merkinnyt.
Yksi Vantaan alueen ensimmäisistä kylistä sijaitsi Kormuniitynojan laakson reunalla Hakunilanmäen itäpuolella. 1600-luvulla alueelle syntyi kaksi merkittävää kartanoa, Hakunilan ja Nissbackan kartanot, joiden entisillä mailla kaupunginosa sijaitsee. Itse Hakunilan kartano ja osa aiemmista Håkansbölen tilan maista sijaitsee Vantaan nykyisessä aluejaossa kuitenkin Hakunilan naapurialueen, Ojangon kaupunginosan puolella.
Hakunilan kartanon rakennukset omistaa nykyään Vantaan kaupunki; näihin kuuluvat jugendtyylinen päärakennus (Armas Lindgren 1905) sekä Ruotsin kuningas Kustaa III:n vierailun kunniaksi rakennettu mutterihuvimaja (1775). Nissbackan kartanon puistossa ja luonnonkivistä rakennetussa suuressa viljamakasiinissa on kuvanveistäjä Laila Pullisen pysyvä veistosnäyttely; itse Nissbackan kartanorakennus paloi vuonna 1935, ja sen rauniot ovat yhä nähtävissä. Hakunilantien eteläpäässä on Alan Fibin horoskooppiaiheinen meluaitaan maalattu ympäristöteos.
Historiaa ja kulttuuria > Hakunila-projekti

Kun Hakunilan ongelmat ja jengiriidat kärjistyivät suomalaisten ja somalialaisten välisiksi konflikteiksi ja tulivat valtakunnalliseen julkisuuteen syyskuussa 2000, poliisi ja kaupunki päättivät käynnistää kiinteämmän yhteistyöprosessin Hakunilan tilanteen selvittämiseksi ja rauhoittamiseksi. Hakunilan maahanmuuttajiin kohdennetut toimenpiteet, eli Hakunila-hanke, kestivät runsaan vuoden ja rauhoittivat tilanteen. Hankkeessa keskityttiin muun muassa asumisjärjestelyihin, turvallisuuteen, nuorisoon ja koulujen monikulttuurisuuskasvatukseen.
Historiaa ja kulttuuria > Elokuvissa

Kesällä 2002 Hakunilassa kuvattiin useita kohtauksia elokuvaan Nousukausi, jossa kaupunginosa esittää Jakomäkeä. Kohtauksia kuvattiin kesä–elokuussa muun muassa Hakunilan Siwassa ja Käärmekalliolla. Vuonna 2014 ensi-iltansa saanut Antti Heikki Pesosen Päin seinää -elokuva kuvattiin suurilta osin Hakunilassa ja Sotungissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hakunila Wikimedia Commonsissa
Hakunilan kansainvälinen yhdistys
Hakunila-seura (Facebook) on Hakunilassa toimiva kotiseutuyhdistys.
Palvelukartta, ortokuva, korkeusmalli ja kaupunginosat Vantaan karttapalvelussa
Lassi Saressalo: Yksityiskartanosta moninaiskäyttöön. Kirja-arvostelu teoksesta Håkansbölen kartanossa. På Håkansböle gård. Vantaan kaupunginmuseo – Vanda stadsmuseum. Julkaisuja nro 36, 2019. (Agricolan kirja-arvostelut 18.9.2019.)
| n k Vantaa |
| --- | --- | --- |
 Uusimaa  Helsingin seutukunta  Pääkaupunkiseutu 
| Myyrmäen suuralue |  Askisto  Hämeenkylä  Hämevaara  Kaivoksela  Linnainen  Martinlaakso  Myyrmäki  Petikko  Vantaanlaakso  Vapaala  Varisto  |  |
| Kivistön suuralue |  Keimola  Kiila  Kivistö  Lapinkylä  Luhtaanmäki  Myllymäki  Piispankylä  Riipilä  Seutula  Vestra  |  |
| Aviapoliksen suuralue |  Lentokenttä  Pakkala  Tammisto  Veromies  Viinikkala  Ylästö  |  |
| Tikkurilan suuralue |  Hakkila  Helsingin pitäjän kirkonkylä  Hiekkaharju  Jokiniemi  Koivuhaka  Kuninkaala  Ruskeasanta  Simonkylä  Tikkurila  Viertola  |  |
| Koivukylän suuralue |  Asola  Havukoski  Ilola  Koivukylä  Päiväkumpu  Rekola  |  |
| Korson suuralue |  Jokivarsi  Korso  Leppäkorpi  Matari  Metsola  Mikkola  Nikinmäki  Vallinoja  Vierumäki  |  |
| Hakunilan suuralue |  Hakunila  Itä-Hakkila  Kuninkaanmäki  Länsimäki  Länsisalmi  Ojanko  Rajakylä  Sotunki  Vaarala  |  |
Hakunilan keskus on 1980-luvulla rakennettu ostoskeskus.
Hakunilan kirkko Hakunilan keskuksen eteläpuolella.
Hakunilan kirjasto sijaitsee kirkon vieressä.
Sotungin koulu ja lukio sijaitsevat Hakunilassa urheilupuiston pohjoislaidalla.
Hakunilan uimahalli urheilupuiston pohjoislaidalla.
Kokemäen vaakuna

Kokemäen vaakuna
Kokemäen kunnanvaakuna on saanut aiheensa piispa Henrikin toiminnasta Kokemäenjokilaaksossa 1100–luvun puolessavälissä.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 4. helmikuuta 1953. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä hopeinen, kultapäärmeinen ja -nauhainen piispanhiippa”.
Kokkelipiimä

Kokkelipiimä on itäsuomalainen hapatettu maitotuote – piimää, jonka sekaan on sekoitettu kokkelia. Kokkeli on hyytelömäinen, heraton aine, joka muodostuu lämpimässä paikassa seisotetusta ja juoksettuneesta maidosta.
Kokkelia saadaan seisottamalla kuorittua maitoa lämpimässä paikassa noin kaksi vuorokautta. Piimimistä eli maidon juoksettumista voidaan nopeuttaa pitämällä maito miedossa lämmössä uunissa. Maito kiinteytyy maitohappobakteerien vaikutuksesta itsekseen, ja siitä erottuu hera. Kiinteä kokkeli poimitaan eri astiaan, johon lisätään vettä, ja sitä säilytetään viileässä. Kokkeli muistuttaa koostumukseltaan raejuustoa tai rahkaa. Kokkelista voi säilytyksessä vielä irrota heraa, joten vesi vaihdetaan puhtaaseen. Kokkelia voidaan syödä sellaisenaan, tai sitä sekoitetaan maitoon, kirnupiimään tai veteen.
Kokkarin tsasouna

Kokkarin tsasouna Korpiselän Kokkarin kylässä.
Jumalanäidin kuolonuneen nukkumisen tsasouna oli yksi Korpiselän ortodoksisen seurakunnan tsasounista ja se sijaitsi Korpiselän Kokkarin kylässä. Kokkarin tsasounassa oli hirsiseinät, pärekatto ja avoeteinen. Tsasounan pinta-ala oli 25 m² ja korkeutta sillä oli neljä metriä. Tsasouna vaurioitui talvisodassa ja on sittemmin tuhoutunut.
Erich Koch

Erich Koch
Erich Koch (19. kesäkuuta 1896 Elberfeld, Saksan keisarikunta – 12. lokakuuta 1986 Barczewo, Puolan kansantasavalta) oli saksalainen kansallissosialistisen puolueen Itä-Preussin Gauleiter 1928–1945 ja Ukrainan valtakunnankomissaari, joka vastasi Saksan siviilihallinnosta valloitetussa Ukrainassa toisen maailmansodan aikana vuosina 1941–1944.
Toiminta sodan aikana

Koch tuli tunnetuksi erityisen häikäilemättömänä miehityshallinnon edustajana. Hänen häikäilemättömyytensä tosin kohdistui myös saksalaisiin. Talvella 1944–1945 hän kielsi Itä-Preussin väestön evakuoimisen lähestyvien puna-armeijan joukkojen tieltä, koska tämä hänen mukaansa olisi heikentänyt väestön moraalia. Kymmenettuhannet jäivät Kochin päätöksen takia loukkuun puna-armeijan saartamaan Itä-Preussiin, ja suuria joukkoja jouduttiin evakuoimaan meriteitse. Gauleiter Koch jopa käski ampua paikalla kaikki Königsbergissä virkapaikkansa jättäjät ennen omaa pakoaan.  Koch itse kieltäytyi ottamasta siviilipakolaisia edes laivaan, jolla hänet ja hänen perheensä evakuoitiin Königsbergistä länteen.
Erich Koch ei kannattanut Alfred Rosenbergin tapaan minkäänlaista liittosuhdetta valloitettujen alueiden slaavilaisväestön kanssa, vaan idän yleissuunnitelman mukaista väestö- ja tuhoamispolitiikkaa.
Se, mitä tarvitsen, on, että puolalainen tavatessaan ukrainalaisen tappaisi tämän ja päinvastoin että ukrainalainen tavatessaan puolalaisen tappaisi hänet. Jos tätä ennen he ampuisivat kadulla juutalaisen, tapahtuisi se, mitä tarvitsen… Jotkut hätäisen lapsellisesti esittävät itselleen saksalaistamista. He ajattelevat, että tarvitsemme venäläisiä, ukrainalaisia ja puolalaisia, jotka laittaisimme puhumaan saksaa. Mutta me emme tarvitse venäläisiä, ukrainalaisia tai puolalaisia. Me tarvitsemme hyvää maata.lähde tarkemmin?
Sodan jälkeen

Sodan päätyttyä Koch onnistui piiloutumaan, mutta britit paikallistivat ja vangitsivat hänet 1949 Hampurissa ja luovuttivat hänet seuraavana vuonna Puolaan, jossa häntä pidettiin vankina syytteitä nostamatta kahdeksan vuoden ajan. Vuosina 1958–1959 pidetyssä oikeudenkäynnissä hänet tuomittiin kuolemaan Puolaa vastaan tehdyistä sotarikoksista. Ukrainassa tehtyjä sotarikoksia ei käsitelty oikeudessa. Kuolemantuomio kuitenkin muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi, virallisesti Kochin heikon terveyden perusteella. Koch kuoli luonnollisen kuoleman puolalaisessa vankilassa 90-vuotiaana vuonna 1986.