stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Miikka Pyykkönen
Nuoruus ja uran alku

Miikka Pyykkönen syntyi Jyväskylässä. Ylioppilaaksi hän kirjoitti 1991 Hankasalmen lukiosta. Lukion jälkeen hän aloitti opiskelut Jyväskylän yliopistossa, josta valmistui maisteriksi vuonna 2000.
Akateeminen ura

Pyykkönen väitteli yhteiskuntatieteen tohtoriksi Jyväskylän yliopistossa. Hän väitteli 2007 sosiologiasta erityisalanaan kulttuuripolitiikka. Hänen väitöskirjansa käsitteli maahanmuuttajien yhdistystoimintaa Jyväskylässä ja Tampereella.
Akateemisen uransa Pyykkönen aloitti vuonna 2000 tutkijana Jyväskylän yliopistossa. Vuonna 2006 hänet nimitettiin Jyväskylän yliopistoon kulttuuripolitiikan lehtoriksi. Hän oli 18 kuukautta 2008–2009 virkavapaalla toimestaan lehtorina, kun hän toimi tutkijana Jyväskylän yliopiston yhteiskuntatieteen ja filosofian laitoksella.
Pyykkönen työskenteli 2008–2009 post doc-tutkijana erilaisissa Suomen Akatemian tukemissa monikulttuurista kansalaisyhteiskuntaa sekä valtaa ja toimijuutta tarkastelleissa tutkimushankkeissa. Hän on ollut myös asiantuntijana mukana urbanisoituvien alkuperäiskansojen kulttuuripolitiikkaa ja kansalaisuuden kulttuurista ulottuvuutta koskeneissa EU-hankehakemuksissa. Pyykkönen nimitettiin 2012 Helsingin yliopiston sosiologian dosentiksi.
Jyväskylän yliopiston kulttuuripolitiikan professoriksi Pyykkönen nimitettiin tammikuussa 2016.
Akateeminen ura > Luennoitsijana ulkomailla

Miikka Pyykkönen on osallistunut myös kansainväliseen tiedetoimintaan. Hän oli Erasmus-ohjelman kautta keväällä 2006 vierailevana luennoitsijana Islannin yliopiston sosiologian laitoksella. Hän toimi kahteen otteeseen (parin kuukauden ajan alkukesästä 2007 ja sittemmin syyskuusta marraskuuhun 2009) vierailevana luennoitsijana Argentiinassa: Salvadorin yliopistossa (Universidad del Salvador (Arkistoitu – Internet Archive)) Buenos Airesissa ja Mar del Platassa sijaitsevassa Fastan yliopistossa (Universidad FASTA). Hän on lisäksi ollut toukokuussa 2009 vierailevana luennoitsijana Uumajan yliopistossa.
Tutkimustyö

Sosiologina Pyykkönen on tutkinut kulttuuripolitiikan alalla ilmiöinä pääasiassa monikulttuurisuutta, kansalaisyhteiskuntaa ja luovaa taloutta. Aloittaessaan professorina hän tutki parhaillaan romani- ja saamelaispolitiikan historiaa. Hän on tehnyt vertailevaa tutkimusta Pohjoismaiden ja Pohjois-Amerikan alkuperäiskansojen hallinnoinnin historiasta. Jo aiemmin hän on tutkinut hallinnan käsitettä ja hallintavaltaa laajemminkin. Kulttuuripolitiikan alalla Pyykkönen on lisäksi tarkastellut kulttuuripolitiikan ja monikulttuurisuuden suhdetta. Lisäksi hän on tutkinut yrittäjyyden erilaisia ulottuvuuksia.
Pyykkönen oli toukokuuhun 2016 mennessä urallaan julkaissut kahdeksan tieteellistä teosta ja yli 50 tieteellistä artikkelia.
Kirjailija

Pyykkönen on kirjoittanut ja julkaissut useita teoksia, jotka käsittelevät hänen tutkimuksiaan. Vuonna 2014 hän kirjoitti kattavan yleisesityksen yrittäjyydestä (Ylistetty yrittäjyys), joka julkaistiin Jyväskylän yliopiston toimittamassa SoPhi-sarjassa.
Kirjailija > Teoksia

M. Pyykkönen & Pirita Juppi & Jukka Peltokoski (toim.): Liike-elämää: Vastakulttuurinen radikalismi vuosituhannen vaihteessa. SoPhi 70. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 2003. ISBN 952-5092-85-2.
Järjestäytyvät diasporat; etnisyys, kansalaisuus, integraatio ja hallinta maahanmuuttajien yhdistystoiminnassa. Jyväskylä studies in education, psychology and social research 306: Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 2007. ISBN 978-951-39-2848-3. (Pyykkösen väitöskirja)
M. Pyykkönen & Tiina Huotari & Pekka Pättiniemi: Sosiaalisen ja taloudellisen välimaastossa. Tutkimusnäkökulmia suomalaiseen sosiaaliseen yritykseen. Helsinki: Suomen sosiaali- ja terveys ry, 2008. ISBN 9789517471831
M. Pyykkönen & Jani Kaisto (toim.): Hallintavalta: sosiaalisen, politiikan ja talouden kysymyksiä. Helsinki: Gaudeamus, 2010. ISBN 978-952-495-118-0.
Ylistetty yrittäjyys. SoPhi n:o 127. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 2014. ISBN 978-951-39-5844-2.
M. Pyykkönen & Ilkka Kauppinen (toim.): 1900-luvun ranskalainen yhteiskuntateoria. Helsinki: Gaudeamus, 2015. ISBN 978-952-495-342-9.
Kirjailija > Artikkeleita

Markus Termonen, Miikka Pyykkönen, Tom Kettunen: Nomadisen vastarinnan lyhyt oppimäärä. Megafoni 7.2.2003.
Aiheesta muualla

Professori Pyykkösen julkaisuja Academia.edu:n sivustolla.
Pyykkösen Curriculum Vitae, Jyväskylän yliopisto. (englanniksi)
Olli Sinivaaran arvostelu Pyykkösen ja Ilkka Kauppisen teoksesta "1900-luvun ranskalainen yhteiskuntateoria", Helsingin Sanomat 3.9.2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  ORCID 
Muut:  IdRef
Toivo Vuorela

Toivo Vuorela (oik.) ja arkiston­hoitaja Urpo Vento Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistossa vuonna 1965.
Toivo Vuorela (11. toukokuuta 1909 Jalasjärvi – 17. toukokuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen kansatieteilijä ja koulutukseltaan filosofian tohtori.
Vuosina 1945–1972 Vuorela oli Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kustantamopäällikkönä. Vuosina 1949–1960 hän oli Kotiseudun päätoimittaja ja vuosina 1961–1970 Studia Fennican toimittaja. Hän on myös kuulunut Lounais-Hämeen Kotiseutu- ja Museoyhdistyksen vuosikirjan toimikuntaan. Vuorela julkaisi useita kansatieteellisiä kirjoja. Vuonna 1961 hänelle myönnettiin professorin arvonimi ja 1977 Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto.
Teoksia

Paha silmä (1960),
Suomensukuiset kansat (1960),
Suomalainen kansankulttuuri (1975),
Suomen kansankulttuurin kartasto (1976),
Kansanperinteen sanakirja, WSOY, (1978).
Aiheesta muualla

T. Vuorela : Veljesmaamme kansallismuseo juhlinut. Eesti Rahvamuuseum täyttänyt 25 vuotta, Helsingin Sanomat, 03.06.1934, nro 146, s. 27, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Vuorikide

Vuorikiteitä (Lima, Peru).
Vuorikide eli vuorikristalli on läpinäkyvää, melko puhdasta kvartsia. Kyseessä ei siis ole kristalli, joka on amorfista lasia. Vuorikiteet ovat puikkomaisia, muodoltaan kuin obeliskeja ja kooltaan muutamia senttejä. Kiteet ovat yleensä toisiinsa kasvaneina kimppuina.lähde?
Suomessa vuorikiteitä on muun muassa Kuopion Pisanmäellä, jonka eräältä seinämältä niitä on kaivettu jo vuosisatoja.lähde?
Vuorikidettä kutsutaan myös nimillä alaskantimantti, arkansasintimantti, strassitimantti, meksikolainen timantti ja marmarosh-timantti.
Vuorikristallista on saanut nimensä myös kristallilasi.  Kristallilasi on kuitenkin muiden lasilajien tavoin amorfista toisin kuin vuorikide, joka nimensä mukaisesti on kiteinen aine.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vuorikide Wikimedia Commonsissa
Vuonankaalit

| Vuonankaalit |
| --- | --- |
 Rantavuonankaali (Valerianella locusta)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Dipsacales
Heimo::  Kuusamakasvit Caprifoliaceae
Alaheimo::  Valerianoideae
Suku::  Vuonankaalit Valerianella  Mill.
Katso myös
   Vuonankaalit Wikispeciesissä   Vuonankaalit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vuonankaalit (Valerianella) on kasvisuku, joka kuuluu kuusamakasvien heimoon, aiemmin virmajuurikasveihin. Vuonankaaleihin kuuluu Plants of the World Onlinen mukaan noin 30 lajia ja monet aiemmista lajeista siirretään mahdollisesti virmajuuriin.
Lajeista rantavuonankaali (vuonankaali eli mache) on tunnettu ja paljon viljelty salaattivihannes. Rantavuonankaali kasvaa luonnonvaraisena merenrantakasvina Suomessa Ahvenanmaalla sekä lounaisrannikolla ja on silmälläpidettävä kasvilaji.
Lajeja

Valerianella carinata – talkavuonankaali
Valerianella coronata – kruunuvuonankaali
Valerianella dentata – rikkavuonankaali
Valerianella discoidea – kiekkovuonankaali
Valerianella eriocarpa – italianvuonankaali
Valerianella locusta – rantavuonankaali eli vuonankaali eli syötävä vuonankaali
Valerianella locusta var. oleracea – salaattivuonankaali
Valerianella muricata – nyppyvuonankaali
Valerianella rimosa – uurrevuonankaali
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Valerianella
Suomen Lajitietokeskus: Vuonankaalit – Valerianella
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161504  Wikispecies: Valerianella  APDB: 195771  APNI: 112147  BioLib: 40480  CoL: 85QG  eFloraSA: Valerianella  EoL: 59328  EPPO: 1VLLG  FNA: 134314  GBIF: 2888767  GRIN: 12619  iNaturalist: 55754  IPNI: 30019025-2  IRMNG: 1047779  ITIS: 35386  NBN: NHMSYS0000464762  NCBI: 59165  NZOR: c50f85f5-d2b7-4f69-8b7c-933042d62d52  Open Tree of Life: 459096  PLANTS: VALER2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30019025-2  Tropicos: 40022660  VASCAN: 1809  VicFlora: 38e6e1bd-30ee-4379-aa8a-1e11785918c5  WFO: wfo-4000039960
Armas Pärssinen

Spalernajan vanki Armas Pärssinen
Armas Antti Pärssinen (17. huhtikuuta 1888 Sortavalan maalaiskunta – 4. helmikuuta 1951) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli jääkäriaktivisti, joka sai maksaa aktivismistaan vankilatuomiolla Pietarilaisessa vankilassa. Hän osallistui myös Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Karjalan rintamalla. Myöhemmin hän loi uransa oikeuslaitoksessa.
Perhe ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat kauppias Antti Pärssinen ja Anna Jaatinen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Sortavalan reaalilyseosta vuonna 1907 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1907-1914 ja suoritti juridis-filosofisen tutkinnon vuonna 1909 ja oikeustutkinnon vuonna 1914 sekä sai varatuomarin arvon vuonna 1919.
Jääkäriaktivisti

Opiskelujen päätyttyä Pärssinen toimi asianajajana Sortavalassa. Pärssinen sai kotikasvatuksenaan perustuslaillisenkasvatuksen ja hänellä oli jo nuorena taipumus politikointiin. Hän liikkuikin jo nuorena piireissä, joissa muun muassa tosissaan suunniteltiin Bobrikoffin surmaamista, jonka sitten Eugen Schauman täytäntöön pani. Hän tutusti jääkäriliikkeeseen kun hänen hyvä ystävänsä Antti Haikonen tutustutti hänet jääkärivärväykseen, jota hän ryhtyikin innolla hoitamaan Karjalassa. Hänen epäonnekseen hänen toimintansa tuli ilmi ja hänet pidätettiin matkallaan Viipurissa 16. toukokuuta 1916. Viipurista hänet siirrettiin heinäkuun alussa Pietariin Špalernajan vankilaan. Špalernajasta hän vapautui muiden kalterijääkärien tavoin Venäjän vallankumouksen pyörteissä.
Jääkärikausi

Vankilasta vapauduttuaan Pärssinen matkusti Kemin kautta Ruotsiin ja jatkoi matkaansa Tukholmaan, jossa hän tapasi Rafael Erichin ja vapaaherra A. von Bonsdorffin, joiden kanssa hän matkusti Saksaan. Saksassa hän liittyi vapaaehtoisena sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon huhtikuussa 1917. Pataljoonasta hänet komennettiin kesäkuussa 1917 Saksan meriesikunnan räjäytyskursseille Berliiniin, josta hänet lähetettiin edelleen elokuussa vuonna 1917 Suomeen antamaan opetusta räjähdysaineiden valmistamisessa.Tosin kyseistä tehtävää hän ei koskaan suorittanut, koska hän ei saanut toimintaohjeita Saksasta, mutta sen sijaan hän auttoi Sortavalan alueelle saapuvia karanneita Saksalaisia sotavankeja pakenemaan takaisin Saksaan.
Suomen sisällissota

Pärssinen osallistui sisällissodan aattona suojeluskuntien aseistamiseen ja valmistelutöihin. Sisällissodan aikana hän toimi aluksi vankileirin päällikkönä Sortavalassa ja myöhemmin vartiokomppanian päällikkönä Antreassa. Helmikuun puolivälissä hänet siirrettiin joukkueenjohtajaksi Raudun rintamalle joukkueenjohtaja Karjalan IV pataljoonaan ja myöhemmin Karjalan 1. rykmentin 3. pataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Raudussa, missä hän haavoittui ensin 15. maaliskuuta 1918 ja  toistamiseen 30. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan päätyttyä Pärssinen palveli Sortavalan alue-esikunnan päällikön apulaisena ja myöhemmin päällikkönä. Hän erosi armeijasta 31. heinäkuuta 1918 ja työskenteli sen jälkeen asianajajana Sortavalassa. Hän toimi vuosina 1918-1919 kuusi kuukautta Sortavalan tuomiokunnan ja vuonna 1931 yhden kuukauden Kurkijoen sekä Salmin tuomiokunnan väliaikaisena tuomarina. Lisäksi hän toimi Sortavalan piirin nimismiehenä vuosina 1918-1919. Seuraavaksi hän siirtyi Rannikkotykistörykmentin sotatuomariksi, jossa tehtävässä hän toimi 1. tammikuuta  - 8. marraskuuta 1919 välisen ajan. Sotatuomarin tehtävistä hän siirtyi kutsuntatoimiston sihteeriksi, jossa toimessa hän oli 23. lokakuuta 1923 saakka, jonka jälkeen hän toimi Sortavalan kaupungin virkaa tekevänä pormestarina ja jatkoi pormestarin sijaisuuksia kesäisin aina vuoteen 1930 saakka. Muuten hän toimi vuonna valtion majoitusasiamiehenä ja toimi kihlakunnanoikeuden puheenjohtajana useilla paikkakunnilla muun muassa Sortavalassa, Ruskealassa, Salmissa, Suojärvellä, Kurkijoella, Parikkalassa ja Repolassa.
Talvi- ja jatkosota

Pärssinen osallistui talvisotaan Sortavalan varuskunnan komendanttina. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komendantiksi 7. Divisioonan esikuntaan. Divisioonan esikunnasta hänet siirrettiin myöhemmin I Armeijakunnan sotavankileirin päälliköksi, jossa tehtävässä hän oli vuoteen 1942 saakka. Sotavankileiriltä hänet siirrettiin hetkeksi joukkueenjohtajaksi 7. Sotapoliisikomppaniaan, josta hänet siirrettiin edelleen toimistoupseeriksi Sotavankileiri 5:een ja edelleen Sotavankileiri 51:een. Vuonna 1942 hänet vapautettiin aseellisesta palveluksesta ja sen jälkeen hän työskenteli asianajotoimisto Bromssin palveluksessa Joensuussa. Vuonna 1945 hän toimi Joensuun kenttäoikeuden puheenjohtajana. Hänet haudattiin Joensuuhun.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vääpeli 29. maaliskuuta 1918  Reservin vänrikki toukokuussa 1918  Reservin luutnantti 6. joulukuuta, 1930 |      |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. (1918 ja 1940)  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki |
Hannu Vuori

Hannu Veikko Vuori (s. 13. helmikuuta 1941 Loimaa) on suomalainen lääkäri. Hän oli Kuopion korkeakoulun kansanterveystieteen professori.
Henkilöhistoria

Vuori väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1970. Hän oli 1968–1970 sosiaalilääketieteen vt. apulaisprofessori Turun yliopistossa ja sen jälkeen 1972–1984 kansanterveystieteen professori Kuopion korkeakoulussa. Vuosina 1987–1988 hän oli Helsingin yliopiston terveyden- ja sairaanhoitohallinnon professori. 1979–2001 Vuori oli WHO:n palveluksessa. Vuodesta 1999 hän työskenteli Kosovossa terveyden- ja sairaanhoidon kohennustyössä ja vuodesta 2001 YK:n siviilihallinnossa. Hän on julkaissut tieteellisiä julkaisuja terveydenhoidon, ensihoidon ja terveyskasvatuksen alalta.
Vuoren vanhemmat olivat lääketieteen ja kirurgian tohtori Eino Eemil Vuori (ent. Bergh) ja hammaslääketieteen lisensiaatti Enni Aino Tervo. Professori Ilkka Vuori on hänen veljensä.
Teoksia

Terveydenhuollon ja sairaalahoidon laadun mittaaminen: Käsiteanalyyttinen ja metodinen tutkimus. Helsinki, 1970. (Sairaalaliiton tutkimusosaston julkaisuja. 1.) Väitöskirja. Turun yliopisto.
Lääketieteen historia: sosiaalihistoriallinen näkökulma. Jyväskylä: Gummerus, 1979. ISBN 951-20-1760-1.
Quality assurance of health services: concepts and methodology. Copenhagen: World Health Organization. Regional Office for Europe, 1982. ISBN 92-890-1152-1.
Terveydenhuollon laadunvarmistus. Helsinki: Sairaanhoitajien koulutussäätiö, 1993 ISBN 951-8963-01-0.
Terveys tulilinjalla: Maailman terveysjärjestö entisessä Jugoslaviassa. Helsinki: Lääkärin sosiaalinen vastuu, 1999 ISBN 952-9608-92-6.
Medira: Terveyden jäljillä. Turusta maailman turuille. (Toimite.) Turku: Kirja-Aurora, 2011 ISBN 978-951-29-4686-0.
Vulkanus

Vulkanusta esittävä patsas.
Vulkanus tai Vulcanus on muinaisroomalaisessa uskonnossa ja roomalaisessa mytologiassa tulen ja tulivuorten sekä sepäntaitojen jumala. Roomalaiset omaksuivat Vulkanuksen alun perin etruskeilta. Vulkanus kuvataan usein sepän vasaran kanssa. Vulcanalia-juhla oli vuotuinen roomalainen juhla, jota vietettiin elokuun 23. päivänä Vulkanuksen kunniaksi. Hänen kreikkalainen vastineensa on Hefaistos, taonnan ja tulen jumala.
Roomalaisten mukaan Vulkanus asui Vesuvius-tulivuoressa ja vuoren oikut olivat Vulkanuksen tekosten seurauksia.
Etymologia

Vulkanuksen nimen alkuperästä ei ole varmuutta. Roomalaisen perinteen mukaan nimi liittyy latinankielisiin sanoihin salamoista (fulgur, fulgere, fulmen), jotka puolestaan liittyvät liekkeihin.
On esitetty, että nimi ei olisi peräisin latinasta, vaan viittaisi kreetalaiseen luojajumalaan Velchanokseen.
Palvontamenot

Vulkanuksen vanhin tunnettu pyhättö Roomassa oli sijoitettu Capitoliumin ulkopuolelle foorumille ja ajoittuu muinaisroomalaisiin aikoihin. Roomalaiset pitivät Vulkanusta ja kreikkalaista Hefaistosta samana jumalana. Vulkanus yhdistettiin kuitenkin enemmän tulen tuhoavaan vaikutukseen. Palvojat toivoivatkin suojelusta tulipaloilta.
Vulkanuksen pojat

Hyginuksen mukaan Vulkanuksen pojat ovat Philammon, Kekrops, Erichthonius, Corynetes, Cercyon, Philottus ja Spinther.
Vulkanus nykyään

Vulkanusta pidetään Sheffieldin suojelijana. Jumaluutta esittävä patsas on kaupungintalon edustalla.
Maailman suurin raudasta valettu patsas esittää Vulkanusta ja se sijaitsee Alabaman Birminghamissa.
Vulkanuksen mukaan nimettiin 1800-luvulla teoreettinen planeetta Vulkanus.
Yksi kääpiöplaneetta Pluton kuista oli kuun löytäjien asettaman nimiehdotusäänestyksen mukaan tulossa nimetyksi Vulkanuksen englanninkielisen nimen mukaan Vulcaniksi, mutta tätä nimiehdotusta ei kuitenkaan hyväksytty Kansainvälisessä tähtitieteellisessä unionissa, sillä se oli jo käytetty teoreettisen planeetan nimelle eikä Vulcan-nimitys myöskään viitannut manalaan kuten muiden Pluton kuiden nimet. Niinpä Pluton uusimmat kuut saivatkin nimet Kerberos ja Styx, sillä nämä nimet olivat äänestyksessä sijoilla 2. ja 3.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vulkanus Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Vulcan (mythology)
Käännös suomeksi
Martti Vuorenjuuri

Martti Vuorenjuuri kotonaan vuonna 1971. Koti-Posti oli valinnut hänet ”hyvin pukeutuneiden miesten” joukkoon, ja haastattelun valokuvat otti Alvar Kolanen.
Martti Vuorenjuuri (27. joulukuuta 1932 Helsinki – 26. joulukuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen musiikintutkija, säveltäjä, tietokirjailija ja toimittaja.
Ura

Vuorenjuuri opiskeli musiikkitiedettä Helsingin ja Tulsan yliopistossa ja aloitti kirjoittajanuransa Ylioppilaslehdessä. Sieltä hän siirtyi musiikkikriitikoksi Helsingin Sanomiin vuosiksi 1956–1963 säveltäjä Uuno Klamin suosituksesta. Hän käytti kriitikkonimimerkkiä MiVi. Vuorenjuuri tunnettiin suorasanaisimpana kriitikkona sitten Heikki Klemetin. Hänen mielestään Helsingin kaupunginorkesteri oli rappiolla ja sen jäseninä oli keskinkertaisia tunareita.
Kun Neuvostoliiton muusikot pääsivät Suomeen esiintymään, Vuorenjuuri onnistui saamaan haastatteluja muun muassa Jevgeni Mravinskilta ja Svjatoslav Richteriltä lyöttäytymällä heidän seuraansa junassa matkalla Leningradista Helsinkiin. Igor Stravinskilta hän sai haastattelun, koska tämä ikävöi venäläistä ruokaa ja Vuorenjuuri keksi kutsua säveltäjän ”Pohjoismaiden parhaaseen sillipöytään”.
Vuorenjuuren kriitikkotyyliä protestoivat työnantajalle niin kriitikkokollega Joonas Kokkonen kuin Kansallisoopperan hallituskin – turhaan.
Käännettyään suurella kiireellä musiikintutkija Alfred Einsteinin teoksen Musiikin historia ja jouduttuaan Kokkosen teilaamaksi Vuorenjuuri siirtyi Suomen taideteollisuusyhdistyksen apulaisjohtajaksi — Kokkonen oli helpottunut, mutta seuraajaksi Helsingin Sanomiin tuli Seppo Heikinheimo.
Vuonna 1966 Vuorenjuuri jäi freelanceriksi ja kirjoitti muun muassa Purjevenekirjan, kirjan Sauna kautta aikojen sekä puolisonsa Helena Vuorenjuuren kanssa Perheen joulukirjan. Hän suomensi Björn Landströmin laivakirjoja.
Vuorenjuuri oli innokas purjehtija ja Suomen Purjelaivasäätiön perustajajäsen.
Martti Vuorenjuuren sisar on balettitanssija Anneli Vuorenjuuri-Robinson (s. 1936), joka on työskennellyt Perun ja Irlannin kansallisbaletissa.
Teokset

Purjevenekirja. Tekniikan maailma, 1961. (Tekniikan maailman käsikirjasto.)
Sauna kautta aikojen. Otava, 1967.
Vuorenjuuri, Helena – Vuorenjuuri, Martti: Perheen joulukirja. Otava, 1968.
Vuorenjuuri, Helena – Vuorenjuuri, Martti: Tule meille oluelle. Otava, 1969.
Vuorenjuuri, Helena – Vuorenjuuri, Martti: Hyvää joulua: Perheen joulukirja. Otava, 1981. ISBN 951-1-06518-1.
Vuoden museojulkaisu -palkinto

Vuoden museojulkaisu -palkinto on Suomen museoliiton ja Kansainvälisen museoneuvoston ICOM:n Suomen-komitean myöntämä museoalan tunnustuspalkinto. Se on kunniakirja, joka jaetaan joka toinen vuosi Suomen museoliiton järjestämien museopäivien yhteydessä.
Vuoden museojulkaisun valitsee ICOM:n Suomen-komitean ja Suomen museoliiton nimittämä lautakunta, johon kuuluu seitsemän jäsentä. Palkintokriteerien mukaan tunnustus voidaan antaa julkaisulle, joka ”tavoittaa poikkeuksellisen hyvin kohderyhmän sisällön ja esitystavan innovatiivisuudella”.
Vuoden museojulkaisu -palkinnon voittajat

2014: Yki Hytönen, Tuomas Myrén, Riitta Pakarinen, Aki Pohjankyrö & Hilkka Vallisaari: Rasvaletti. Valokuvia 1950-luvun Helsingistä. Julkaisija Helsingin kaupunginmuseo, Helsinki 2013. ISBN 978-952-272-499-1.
2016: Rurik Wasastjerna: Kolme tehdasta, yksi kunta. Kuusankosken kaavoitus- ja rakennusperintö 1850–1959. Julkaisija Kouvolan kaupunginmuseo, Kouvola 2015. ISBN 978-951-8990-34-8.
2018: Inkamaija Iitiä, Hannu Häkkinen & Jaana Onatsu: Julkinen ja kätketty Suomi. Julkaisija Suomen kansallismuseo, Helsinki 2017. ISBN 978-951-616-285-3.
2020: Päivi Fernström & Irja Satri: Pellavaliina. Tampellan damasti 1859–1977. Julkaisija Maahenki (yhteistyössä Museokeskus Vapriikin kanssa), Helsinki 2018. ISBN 978-952-301-143-4.
2022: Kristin Ilves & Veronica Lindholm: 101 glimtar ur Ålands forntid. Julkaisija Ahvenanmaan museo, Maarianhamina 2021. ISBN 978-952-5614-74-9.
Palkintolautakunnan jäsenet > Puheenjohtajat

Anne Sjöström, Naantalin museon museonjohtaja (2014, 2016)
Maija Ekosaari, ICOM:n Suomen-komitean varapuheenjohtaja (2018)
Anne Laiti, ICOM:n edustaja (2020, 2022)
Palkintolautakunnan jäsenet > Muut jäsenet

Merja Heiskanen, Kuopion kulttuurihistoriallisen museon museonjohtaja (2014, 2016)
Kimmo Levä, Suomen museoliiton pääsihteeri (2014, 2016)
Liisa Lindgren, Helsingin yliopiston dosentti (2014, 2016)
Päivi Salonen, opetus- ja kulttuuriministeriön kulttuuriasiainneuvos (2014, 2016)
Kaisa Viljanen, Helsingin Sanomien toimittaja (2014, 2016)
Ditte Winqvist, Kuntaliiton erityisasiantuntija (2014, 2016)
Pirjo Hamari, Museoviraston kehittämisjohtaja (2018)
Nelli Korpi, Suomen museoliiton viestintäpäällikkö (2018)
Risto Kupari, Rauman kaupungin kulttuurijohtaja (2018)
Teemu Laaksonen, Ylen toimittaja (2018)
Johanna Selkee, Kuntaliiton erityisasiantuntija (2018)
Pauli Sivonen, Serlachius-museoiden johtaja (2018)
Samu Forsblom, Oulun kaupungin kulttuurijohtaja (2020, 2022)
Toivo Haimi, Ylen toimittaja (2020, 2022)
Elina Makkonen, ICOM:n edustaja (2020, 2022)
Mirva Mattila, opetus- ja kulttuuriministeriön kulttuuriasiainneuvos (2020, 2022)
Tuuli Rajavuori, Suomen museoliiton viestintäpäällikkö (2020)
Tuulia Tuomi, Hämeenlinnan kaupunginmuseon museonjohtaja (2020, 2022)
Sami Louekari, museonjohtaja (2022)
Vuolijoen kartano

Wuolijoen kartano eli Wuolijoen rustholli sijaitsee Hämeenlinnan Hauholla Vuolijoen kylässä. Kartano toimi Hella Wuolijoen kirjoittaman Niskavuori-näytelmäsarjan esikuvana. Kartano on valtakunnallisesti arvokas kulttuuriympäristö.