stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Teini

Japanilaisia teinejä.
Itäsaksalaisia teini-ikäisiä Jugendweihen aikana (perinteinen täysi-ikäisyyden seremonia saksalaisille 14-vuotiaille), 1986.
Teini tarkoittaa nykykielessä murrosikäistä nuorta tai yleisemmin nuorta ihmistä.  Aiemmin teini on tarkoittanut suomen kielessä opiskelijaa, ylempää koulua käyvää nuorukaista tai oppikoulun yläluokkien oppilasta.
Nykyinen teini-sanan käyttö perustuu suureksi osaksi kansanetymologiaan, jonka mukaan sana olisi lainaa 1900-luvun puolivälissä Yhdysvalloissa käyttöön otetusta teenager-sanasta, joka on johdettu lukujen 13–19 englanninkielisestä loppuosasta -teen (thirteen, fourteen jne.) tarkoittamaan vastaavaa ikäkautta. Oikeasti suomen teini-sanalla ei alkuaan ole ollut mitään tekemistä näiden englannin kielen sanojen kanssa, mutta tuo kansanetymologia on johtanut siihen, että suomen sana teini usein käytännössä tarkoittaa englannin sanan teen tapaan täsmälleen 13–19-vuotiaita nuoria.
Sanan alkuperä > Kreikan kieli

Kreikan sanasta diakonos ’palvelija’ (ks. diakoni) periytyy ruotsin kieleen sana djäkne. Tästä on johdettu suomeen käännös teini. Mikael Agricolan tiedetään käyttäneen teini-sanaa jo 1500-luvulla tarkoittaen sillä apupappia.
1800-luvulla nuoret rahoittivat opintonsa kerjäämällä rahaa (ns. teinirahat) esittämällä teinilauluja. Teini-sana aloitti uuden kukoistuksen vuonna 1944, jolloin perustettiin Suomen Teiniliitto. Teiniliiton ja lyseoiden/lukioiden teinikuntien kulta-aikaa olivat 1960- ja 1970-luvut, mutta tämän jälkeen opiskelijatoiminnan epäpolitisoituminen marginalisoi ne.lähde?
Sanan alkuperä > Germaaniset vastineet

Suomen kielen teini-sanaa ei ole alun perin johdettu englannin teen-sanasta, vaikka se sopisi siihen tarkoitukseltaan hyvin. Tämä merkitys on paljon uudempi kuin suomen kielen teini. Se pohjaa germaanisten kielten tapaan ilmaista luvut 13–19 omalla erityisellä päätteellään. 1900-luvun alussa amerikkalaiset mainostajat alkoivat kohdella vastaavia ikäluokkia omana erityisenä kuluttajaryhmänään, jonka nimityksenä oli aluksi teenybopper ja sittemmin, noin vuosisadan puolivälistä lähtien teenager. Tämä käsite lainautui myöhemmin ruotsin kieleen muodossa tonårig ja vihdoin suomeen, jossa jo vanhastaan käytössä ollut sana sai nyt hieman uudenlaisen merkityksen.lähde?
Viime vuosina arkipäiväiseen käyttöön yleistynyt teini-ikä vastaa siis jotakuinkin 13–19-vuotiaita, kun taas vanhastaan teini on Suomessa ollut noin 16–22-vuotiaiden opiskelijoiden nimitys.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teini Wikimedia Commonsissa
Temmes-kaivuri

Vaijerikäyttöinen traktorin perässä oleva Temmes-kaivinkone 1961.
Temmes-kaivuri oli suomalainen mekaaninen kaivukone, jota valmisti Raahe Oy noin vuosina 1955–1965 kaikkiaan 1 043 kappaletta. Kaivuria käytettiin maataloustraktoreiden lisälaitteena ja se kytkettiin traktorin voimanulosottoon joko suoraan tai oman puomilla hinattavan yksiakselisen perävaununsa kautta. Kaivurin kauhan tilavuus oli 120 litraa, ja traktorilta vaadittiin vähintään 15 hevosvoiman teho. Kaivurista tehtiin ajan myötä parannetut mallit Temmes Kymppi ja Temmes 65.
Temmeksestä kotoisin ollut Hannes Pehkonen ja Limingasta kotoisin ollut Eeli Lempinen rakensivat 1950-luvun alussa kahden vuoden aikana Temmeksellä Pehkosen maatilan Vikiön pirtissä kaivurin prototyypin puusta ja vanhoista auton osista. Kaivuri sai nimensä prototyypin rakennuspaikan mukaan. Kaivurin jatkosuunnittelu, valmistus ja sarjatuotanto tapahtui sitten Raahessa Raahe Oy:n tuotantolaitoksilla. Kaivurin valmistus jatkui 1960-luvun puoliväliin saakka, jolloin hydrauliset kaivinkoneet syrjäyttivät sen. Raahe Oy valmisti myös järeämpää Roima-merkkistä mekaanista kaivinkonetta, jonka valmistus päättyi samoihin aikoihin. Temmes-kaivuri palkittiin kultaisella mitalilla vuonna 1955 Suomen teollisuusnäyttelyssä.
Kirjallisuutta

Auno Aunola : Temmes-kaivuri: keksintö ja sen tekijät. Raahen PR-Palvelut Oy, Raahe 2019 ISBN 978-952-94-1380-5
Aiheesta muualla

Temmes-kaivuri, Fordson Major-traktoriin sovitettuna, Vakolan koetusselostus 219, Luken sivut
Zetor 25A ja Temmes (Youtube)
Fordson Super Major & Temmes Kymppi (Youtube)
Naisten holhousjärjestelmä

Naisten holhousjärjestelmä on perinteinen menettely, jossa miespuoliset henkilöt holhoavat naista. Holhousjärjestelmässä naisen täytyy hyväksyttää päätökset miespuolisella sukulaisella, eikä nainen voi solmia sopimuksia ilman miespuolisen sukulaisen suostumusta. Naisten holhousjärjestelmä on osa länsimaisen kulttuurin pohjaa, sillä se on ollut käytössä Antiikin Kreikassa ja Antiikin Roomassa. Nykyisin naisten holhousjärjestelmä yhdistetään islaminuskoon, erityisesti šaria-lain tiukkoihin tulkintoihin.
Historiankirjoitus tuntee Antiikin Kreikan naisten holhousjärjestelmän, jossa se yhdistyi ajatukseen perheestä, kotitaloudesta sekä kotitalouden isännästä, joka vastasi myös kotitalouden hyödyntämistä orjista. Tätä kokonaisuutta kutsuttiin nimellä oikos (οἶκος). Antiikin Roomassa naisten holhousjärjestelmä oli lainsäädäntöön kirjattu tutela mulierum, jossa isän valtaa kutsuttiin patria potestas ja aviomiehen valtaa manus; naisen holhoojaa kutsuttiin tutor mulieris ja hänen antamaansa valtuutusta auctoritas. Antiikin Roomassa naisten holhousjärjestelmä oli käytössä naisen suojelemiseksi. Sitä perusteltiin naissukupuolen heikkoudella, kevytmielisyydellä ja taloudelliseen toimintaan ja oikeusistuimiin liittyvien asioiden huomiotta jättämisellä.
Holhottava nainen voi olla vielä naimaton täysi-ikäinen tytär, vaimo tai leski. Holhousjärjestelmässä naisen holhous siirtyy naisen isältä aviomiehelle avioliitossa. Holhooja voi myös olla vielä naimattoman nuoren naisen veli. Kun naisen aviomies kuolee, lesken (eli suvun isoäidin) holhoaminen lankeaa hänen pojalleen. Tähän vaikuttaa naisten tavanomaisesti miehiä pidempi elinikä sekä naisen ja miehen ikäero naimisiin mennessä. Nykyään naisten holhousjärjestelmä on täydessä muodossaan käytössä Saudi-Arabiassa. Turkin ja Egyptin sekä itäisen Välimeren alueilla naisten holhousjärjestelmällä on pitkät perinteet, kun tapa on levinnyt sinne Antiikin Kreikasta.
Länsimaissa naisten holhousjärjestelmää on purettu 1800-luvulta lähtien. Kehitys sai alkunsa porvarisnaisten keskuudessa (esimerkiksi ruotsalainen Sofie Sager). Suomessa naisten oikeudet alkoivat parantua 1800-vuosisadan puolivälillä. 1864 säädettiin laki, että 25-vuotias naimaton nainen oli täysivaltainen. Naimisissa olleet naiset olivat yhä miehensä holhouksen alaisia vuoteen 1930 saakka jolloin avioliittolaki uusittiin.
Nammu

Nammu on sumerien jumalatar, muinainen alkuäiti, joka synnytti taivaan ja maan. Häntä pidetään myös ihmiskunnan luojana.
Mesopotamialaisessa mytologiassa Nammu on makeiden vesien jumalan Enkin äiti. Aikojen alussa jumalten piti tehdä työtä, mutta he väsyivät siihen ja pyysivät apua Nammulta. Nammu pyysi poikaansa luomaan ihmiskunnan, joka vapauttaisi jumalat raadannasta. Enki teki ensimmäiset ihmiset savesta.
Nammu on mahdollisesti ollut maanalaisten makeiden vesien jumaluuden Apsun eräs aspekti.
Tatarkasvit

| Tatarkasvit |
| --- | --- |
 Alppiröyhytatar (Koenigia alpina, syn. Aconogonon alpinum)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Tatarkasvit Polygonaceae  Juss.
Synonyymit
 Calligonaceae Khalk.  Eriogonaceae G. Don  Persicariaceae Martinov  Rumicaceae Martinov 
Katso myös
   Tatarkasvit Wikispeciesissä   Tatarkasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tatarkasvit (Polygonaceae) on kaksisirkkaisten kasvien heimo. Lajeja esiintyy kaikkialla maapallolla, mutta pääasiassa niitä kasvaa pohjoisen pallonpuoliskon lauhkealla vyöhykkeellä. Useimmat lajit ovat ruohovartisia, mutta heimoon kuuluu myös puuvartisia lajeja. Raparperi ja tattari ovat heimon ruokakasveja, jotkin lajit ovat myrkyllisiä.
Tuntomerkit

Tatarkasvien varsi on usein ontto ja nivelistä täyteinen. Lehdet kasvavat kierteisesti. Korvakkeet ovat kasvaneet vartta ympäröiväksi tupeksi. Kukinto on tähkämäinen tai huiskilomainen. Hedelmä on kolmisärmäinen tai kiekkomainen pähkylä.
Tatarkasvien kasvutapa on varsijatkoinen eli monopodiaalinen ja haarautuminen tapahtuu edellisen vuoden versoista. Limasolut ovat tavallisia ja kasveissa on kalsiumoksalaattia. Lehdet ovat sulka- tai kourasuonisia, tavallisesti ehytlaitaisia ja niissä on erityskarvoja. Erityisesti ruohovartisilla lajeilla on luonteenomainen korvaketuppi (ochrea) ja turvonneet nivelet. Kukkaryhmät sijaitsevat terttumaisessa kukinnossa, ja kukat ovat pieniä, perät nivelikkäitä. Pohjusmalja eli hypanthium on enemmän tai vähemmän hyvin kehittynyt. Kehälehdet sijaitsevat yhdessä kiehkurassa ja ovat tyveltään vaihtelevasti yhtyneitä. Heteiden määrä vaihtelee yhtä monesta kuin on kehälehtiä kolminkertaiseen määrään. Mesiäinen on kiekkomainen tai sijaitsee heteiden väleissä; harvoin kukka on mesiäisetön. Kehänalainen ja yhdislehtinen sikiäin muodostuu tavallisesti kolmesta, joskus kahdesta tai neljästä emilehdestä, ja siinä on suoria, lyhytvartisia siemenaiheita. Luotti on enemmän tai vähemmän pensselimäinen tai pallomainen. Hedelmä on kolmikulmainen tai harvemmin linssimäinen pähkylä. Siemenessä on kirjava endospermi ja suora tai käyrä alkio.
Levinneisyys

Tatarkasvien levinneisyys ulottuu lähes kaikkialle maapallolla.
Luokittelu

Tatarkasveihin kuuluu 43 sukua ja 1110 lajia, jotka jaetaan neljään alaheimoon.
1. Symmerioideae Meisner
Alaheimossa on vain yksi puulaji, Symmeria paniculata, joka kasvaa Etelä-Amerikan pohjoisosassa ja Länsi-Afrikassa. Sen lehtiruoti on palteinen ja tuppimaisesti vartta ympäröivä; korvake ei muodosta sulkeutunutta tuppea. Kukat ovat yksineuvoisia ja kasvi on kaksikotinen (hede- ja emikasvi erikseen). Kehälehtiä on viisi, hedekukan heteitä yli 20. Pähkylät ovat pyramidimaisia ja niiden seinämään on kasvanut kiinni kolme kehälehteä.
2. Alaheimo nimeämätön
Kaksilajinen Afrobrunnichia-suku käsittää länsiafrikkalaisia liaaneja, jotka kiipeilevät lehtihankaisten kärhien avulla. Kukkaperät ovat siipipalteisia. Kehälehtiä on viisi, ne ovat tyvestä yhtyneitä. Heteitä on tavallisesti kahdeksan. Hedelmä lienee luumarja, jossa on laajentuneet kehäliuskat.
3. Polygonoideae Eaton
Kasvit ovat ruohovartisia, pensasmaisia, liaaneja tai ruohovartisia köynnöksiä. Korvakkeet ovat enemmän tai vähemmän kalvomaisia. Alaheimossa on 15 sukua ja 590 lajia erityisesti pohjoisen pallonpuoliskon lauhkeassa vyöhykkeessä. Runsaslajisimmat suvut ovat niveltattaret eli pihatattaret (Polygonum; yli 200 lajia, kosteikkotattaret Persicaria, sisällytettynä), hierakat (Rumex; 200 lajia), Calligonum (80 lajia) ja raparperit (Rheum; 60 lajia).
4. Eriogonoideae Arnott.
Kasvit ovat liaanimaisia ja kärhellisiä tai puita tai monivuotisia ruohoja. Korvakkeet ovat massiivisia ja nahkeita, tai ne puuttuvat kokonaan. Joskus kasvit ovat kaksikotisia. Alaheimo koostuu 28 suvusta ja 520 lajista, jotka ovat enimmäkseen trooppisia. Suurimmat suvut ovat pumissit (Eriogonum; 250 lajia, mutta parafyleettinen) ja norsunkorvat (Coccoloba; 120 lajia).
Suvun Calligonum lajit ovat Keski-Aasian suolakoilla kasvavia tatarkasveja, jotka ovat sopeutuneet kuiviin olosuhteisiin tavallista tehokkaammalla fotosynteesillä (ns. C4-yhteyttäminen). Samoilla alueilla kasvaa enimmäkseen samanlaisen kyvyn omaavia savikkakasveja (Amaranthaceae, Chenopodioideae). Eräät Calligonum-lajit voivat kasvaa jopa kahdeksan metrin korkuiseksi ja ovat puuvartisia. Puuvartisuus on kehittynyt tatarkasvien evoluutiossa useaan eri otteeseen ruohovartisuudesta. Toinen erikoinen tatarkasvisuku on pumissit (Eriogonum), joka kasvaa Pohjois-Amerikan länsiosien kuivilla alueilla. Lajit ovat joko yksi- tai monivuotisia.
Tatarkasvien läheisin sukulaisheimo Caryophyllales-lahkon evoluutiopuussa on lyijykukkakasvit (Plumbaginaceae).
Sukuja

Suomessa esiintyvät tatarkasveihin kuuluvat suvut:
Aconogonon – röyhytattaret, koristekasveja ja viljelykarkulaisia
Bistorta – konnantattaret
Fagopyrum – tattarit eli viljatattaret
Fallopia – köynnöstattaret eli kiertotattaret
Koenigia – kurjentattaret
Oxyria – haprot
Persicaria – kosteikkotattaret eli ukontattaret
Polygonum – niveltattaret eli pihatattaret
Reynoutria – jättitattaret, koristekasveina ja koristekasvikarkulaisina
Rheum – raparperit, viljelykasveina
Rumex – hierakat eli siipihierakat
Muita sukuja:
Antigonon – koralliköynnökset
Atraphaxis – suomuspensaat
Calligonum
Coccoloba – norsunkorvat
Emex – piikkihierakat
Eriogonum – pumissit
Homalocladium – nauhapensaat, ainoa laji nauhapensas (H. platycladum).
Muehlenbeckia – lankaköynnökset
Pteroxygonum – tattarikit
Ruprechtia
Triplaris
Käyttö

Monia tatarkasveja käytetään koristekasveina, kuten esimerkiksi pumisseja (Eriogonum), koristeraparperia (Rheum palmatum), isohierakkaa (Rumex hydrolapathum) ja isokokoisia jättitatarlajeja (Reynoutria). Ravinnoksi käytetään muun muassa Länsi-Intian saariston norsunkorvan (Coccoloba uvifera) punaisia marjoja, joitakin hierakoita (Rumex) salaattina, kallioraparperin (Rheum rhaponticum) lehtiruoteja ja tattarin eli viljatattaren (Fagopyrum esculentum) siemeniä. Sen lähilajia rikkatatarta (F. tataricum) on viljelty rehu- ja katekasvina. Monet tatarkasvit ovat laajalle levinneitä ja vaikeasti torjuttavia rikkakasveja.
Aiheesta muualla

Funet: Tatarkasvit (Polygonaceae)
Den virtuella floran: Polygonaceae (ruotsiksi)
ITIS: Polygonaceae (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Polygonaceae (englanniksi)
Flora of China: Polygonaceae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q156117  Wikispecies: Polygonaceae  APNI: 54608  ATRF: Polygonaceae  CoL: 627KD  EoL: 4364  EPPO: 1POLF  FloraBase: 22801  FNA: 10717  FoAO2: Polygonaceae  FoC: 10717  FoIO: polygonaceae  GBIF: 2416  GRIN: 905  iNaturalist: 48382  IPNI: 30000532-2  IRMNG: 114468  ITIS: 20842  NBN: NBNSYS0000160766  NCBI: 3615  NZOR: f613013f-8e0f-4bb6-97c4-7214118ffdbc  Open Tree of Life: 904376  Paleobiology Database: 55425  Plazi: 8B755D66-BC5C-52B5-B840-C9C38AFF9279  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000532-2  Tropicos: 42000078  VASCAN: 197  VicFlora: 40ebd910-4f9e-4271-8906-02a9ac7bda0d  Watson & Dallwitz: polygona  WFO: wfo-7000000488  WoRMS: 382464
Nallikkasammal

| Nallikkasammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Äärimmäisen uhanalainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Toukosammalten lahko Pottiales
Heimo::  Toukosammalten heimo Pottiaceae
Suku::  Nallikkasammalet Gyroweisia
Laji::  tenuis
Kaksiosainen nimi
 Gyroweisia tenuis  (Hedw.) Schimp. 
Katso myös
   Nallikkasammal Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nallikkasammal (Gyroweisia tenuis) on lehtisammallaji toukosammalten heimossa (Pottiaceae). Sen levinneisyysaluetta on Maan pohjoispuoliskon lauhkea vyöhyke.
Suomen alueella nallikkasammal on levinneisyydeltään lounainen ja harvinainen. Sillä on yksi tunnettu löytöpaikka Varsinais-Suomessa Kaarinassa Kuusiston Piispanlinnan raunioissa. Se elää rapautuvalla kalkkikivellä. Nallikkasammalen esiintymän on epäilty tuhoutuneen linnan restauroinnissa, joten laji on Suomen uhanalaisluokituksessa luokiteltu hävinneeksi lajiksi (RE).
Teoskynnys

Esimerkki kuvasta, joka ei ylitä teoskynnystä.
Teoskynnys tarkoittaa, että teoksen on ylitettävä tietyt vaatimukset eli oltava riittävän itsenäinen ja omaperäinen saadakseen tekijänoikeudellisen suojan. Tekijänoikeuslaissa ei mainita sanaa teoskynnys. Teoskynnyksen ylittämiseen vaadittavat ominaisuudet riippuvat teostyypistä. On huomattava, että tällöin ei arvioida taiteellisuutta vaan omaperäisyyttä. Siksi taiteellisesti huonokin teos voi nauttia tekijänoikeussuojaa. Esimerkiksi kirjallinen teos ylittää helposti teoskynnyksen, ellei se ole lyhyt uutinen, vähäinen ilmoitus tai muu vähäpätöinen teos. Sen sijaan taideteolliselta tuotteelta vaaditaan huomattavaa omaperäisyyttä, jotta kynnys ylittyisi.
Tapausesimerkki: Olympiatuli-valokuva

Tekijänoikeusneuvoston lausunnon mukaan Paavo Nurmen olympiatulen sytyttämistä vuoden 1952 Helsingin olympialaisissa kuvaava valokuva on historiallisesta merkittävyydestään huolimatta tavanomainen, ajankohtaisesta tapahtumasta kertova valokuva. Se ei erityisesti ilmennä valokuvan ottaneen henkilön omaperäistä ja persoonallista panosta, eikä sitä siten voida pitää tekijänoikeuslain nojalla tekijänoikeussuojaa saavana valokuvataiteen teoksena. Kyseinen valokuva ei siis ylitä teoskynnystä ja jää näin laissa tarkoitetun tekijänoikeussuojan ulkopuolelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teoskynnys Wikimedia Commonsissa
Korpela, Jukka: Mikä on teos?
Operight-sivusto: Teoskynnys ja teostaso.
Valokuvaajan ottama kuva, jossa Paavo Nurmi sytyttää olympiatulen Helsingissä vuonna 1952.
Tarton–Moskovan semioottinen koulukunta

Tarton–Moskovan semioottinen koulukunta (ven. Московско–тартуская семиотическая школа, Moskovsko-tartuskaja semiotitšeskaja škola, vir. Tartu-Moskva semiootikakoolkond) on semioottisen tutkimuksen perinne, joka tunnetaan erityisesti sen piirissä tehdystä poikkitieteellisestä tutkimustyöstä semiotiikan ja varsinkin kulttuurisemiotiikan alalla. Kulttuurisista merkkijärjestelmistä, niiden sisäisistä rakenteista ja niiden välisistä suhteista kiinnostuneen Tarton–Moskovan koulukunnan voidaankin nähdä luoneen teoreettisen pohjan kulttuurisemiotiikalle.
Historiaa

Neuvostoliiton yhteiskunnallinen tilanne 1960-luvun alussa vaikutti merkittävästi Tarton–Moskovan semioottisen koulukunnan syntyyn.
Indo-eurooppalaisten kulttuurien tutkija Ivanov sekä tietokonelingvistiikan tutkija, matemaatikko Vladimir Uspenski (1930–2018), Boris Uspenskin veli, herättelivät jo 1950-luvun lopulla Moskovan yliopiston kielitieteiden piireissä kiinnostusta strukturalistista kielitiedettä, informaatioteoriaa ja konekääntämistä kohtaan. Moskovassa vuonna 1962 järjestetty merkkijärjestelmien strukturalistisen tutkimuksen symposium esitteli uusia semioottisia ideoita, esimerkiksi luonnollisten ja keinotekoisten kielten suhteesta, kirjoitusjärjestelmistä, sekä ei-kielellisistä kommunikaatiojärjestelmistä, myyteistä ja folkloristiikasta. Symposium herätti myös suunnitelman semiotiikan instituutin perustamisesta Moskovaan. Se kuitenkin hylättiin semiotiikkaa kohtaan heränneen kovan kritiikin takia. Semiotiikka nähtiin liian formalistisena ja abstraktionistisena.
Uutiset Moskovan symposiumista tavoittivat Tarton yliopistossa kirjallisuustieteitä opettaneen Lotmanin, joka oli samana vuonna aloittanut kurssin strukturalistisesta poetiikasta. Hän lähetti oppilaansa Igor Chernovin Moskovaan tapaamaan symposiumin osallistujia ja välittämään kutsun siirtää toimintaansa Tarttoon. Tuolloin Neuvostoliiton yhteiskunnalliset rajoitukset kuitenkin estivät tämän.
Lotman ja Uspenski tapasivat toisensa kuitenkin vuonna 1964 Uspenskin vietettyä kesän pienessä Elvan kylässä lähellä Tarttoa. Kaksikko ystävystyi nopeasti ja he suunnittelivat semiotiikan “kesäkoulua”, jonka Uspenski ehdotti provokatiiviseen sävyyn nimettäväksi “toissijaisten mallintamisjärjestelmien kesäkouluksi” viranomaisten epäilyjen välttämiseksi. Lotman kuitenkin innostui nimestä, ja piti sitä tieteellisesti hienostuneena. Vladimir Uspenski myös osallistui ensimmäiseen semiotiikan kesäkouluun, mutta ei muutoin osallistunut ryhmän toimintaan.
Ryhmän toiminta

Koulukunnan johtohahmo ja koollekutsuja oli virolainen kulttuurisemiootikko Juri Lotman (1922–1993), joka tunnetaan erityisesti semiosfäärin käsitteen kehittäjänä. Koulukunnan ydinryhmään kuuluivat myös Moskovan puolelta Boris Uspenski (1937–), Vjatšeslav Ivanov (1929–2017), Vladimir Toporov (1928–2015), Mihail Gasparov (1935–2005), Aleksandr Pjatigorski (1929–2009) ja Isaak Revzin (1923–1974) sekä Tartossa vaikuttaneet Igor Tšernov, Zara Mints (1927–1990) ja Linnart Mäll (1938–2010).
Koulukunta toimi aktiivisesti 1960-luvun alusta aina 1990-luvun alkuun saakka. Suurin osa ryhmään kuuluneista jätti sen jo 1970-luvun aikana, ja viimeistään Neuvostoliiton hajottua loput koulukunnan edustajat muuttivat länteen tai siirtyvät muiden tieteellisten kysymysten pariin.
Koulukunnan ydintoimintaa olivat semiotiikan kysymyksiin keskittyneet vapaamuotoiset tapaamiset, Tarton semiotiikan kesäkoulut, joita järjestettiin vuodesta 1964 vuoteen 1986, sekä semiotiikkaan keskittyneen Tutkimuksia merkkijärjestelmistä -kirjasarjan (Trudy po znakovym sistemam, myöh. Sign Systems Studies -julkaisusarja) perustaminen. Edelleen aktiivinen Sign System Studies on vanhin semiotiikkaan keskittynyt tieteellinen julkaisusarja, ja sitä julkaisee Tarton yliopiston semiotiikan laitos.
Ryhmän kutsuminen koulukunnaksi on osin kyseenalaista; kukaan alkuperäisjäsenistä ei nähnyt itsensä kuuluvan erityiseen koulukuntaan, vaan nimitystä käyttivät lähinnä länsimaiset tutkijat ja kommentoijat. Nimitys on kuitenkin nykyisin vakiintunut.
Ryhmän syntyminen oli enemmänkin seuraus toisaalta semiotiikan kohtaamasta vahvasta yhteiskunnallisesta epäluulosta Neuvostoliitossa ja erityisesti Moskovassa, sekä toisaalta Juri Lotmanin henkilökohtaisesta aloitteellisuudesta kerätä yhteen joukko strukturalismista ja semiotiikasta kiinnostuneita kielten ja kulttuurien tutkijoita. Koulukunnan jäsenten jakama käsitys oli, että humanististen tieteiden kentällä oli puute lingvistiikan, kirjallisuustieteiden ja historian strukturalistis-semioottisista tutkimusmetodeista.
Tarton–Moskovan semioottisen koulukunnan perinne on säilynyt Tarton yliopiston semiotiikan laitoksella nykyaikaan saakka. Esimerkiksi virolaissemiootikot Peeter Torop (1950–), Mihhail Lotman (1952–), Kalevi Kull (1952–) ja Silvi Salupere (1956–) ovat jatkaneet koulukunnan teemojen kehittelyä.