stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heprea
Kirjallisuutta

Aejmelaeus, Anneli: Täyttä hepreaa – johdatus Vanhan testamentin hepreaan. Kirjapaja 2003. ISBN 951-625-987-1
Aspinen, Mika: Raamatun heprean kielioppi. Finn Lectura 2011. ISBN 978-951-792-452-8
Engnell, Ivan: Grammatik i gammaltestamentlig hebreiska. Scandinavian University Books 1960.
Feldhendler, Marie-Paule: Grammaire pratique de l'hébreu israélien. Ellipses 2003.
Glinert, Lewis: Modern Hebrew – an Essential Grammar. Routledge 1994. (Julkaistu alun perin nimellä Chik-Chak! A Gateway to Modern Hebrew Grammar, School of Oriental and African Studies 1991.) ISBN 0-415-10190-5
Harviainen, Tapani – Raija Sollamo (toim.): Raamatun heprean lukemisto. Gaudeamus 2009. ISBN 978-952-495-101-2
Lyttleton, Zippi ja Tamar Wang: Colloquial Hebrew. Routledge 2004. ISBN 0415240484
Ringgren, Helmer: Hebreisk nybörjarbok. Verbum 1992.
Solomonick;, Avraham: Maskilon II. Practical Hebrew Grammar for English-speakers including exercises. Gefen 2001. ISBN 965-229-273-7
Solomonick, Avraham: Maskilon III, Hebrew-English Dictionary with lists of Hebrew abbreviations and Hebrew idioms. Gefen 2001. ISBN 965-229-274-5
TVRH NBJ'JM VKTVBJM (Torah, Nevi'im ve-Ktuvim) – Biblia Hebraica Stuttgartensia quae antea cooperantibus A.Alt, O.Eißfelt, P.Kahle ediderat R.Kittel. Editio funditus renovata. Deutsche Bibelgesellschaft. ISBN 3-438-05222-9 (Tämä on heprean opiskelijoille tarkoitettu Vanhan testamentin ns. Kittelin editio, jota esimerkiksi suomalaisten yliopistojen teologian tiedekunnissa käytetään.)
Zuckermann, Ghil'ad, 2003. Language Contact and Lexical Enrichment in Israeli Hebrew. Palgrave Macmillan. (ISBN 9781403917232 / ISBN 9781403938695)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikipedia, vapaa tietosanakirja
The Emergence of Spoken Israeli Hebrew (Arkistoitu – Internet Archive) (PDF) Shlomo Izre'elin artikkeli heprean nykypuhekielen kehityksestä
Hebrew Slang
Hebrew Online Texts for Learners (Arkistoitu – Internet Archive)
Heprean kielen aakkoset
Afroaasialaiset kielet
aasáx
aari
afar
ajawa
akkadi
amhara
arabia
aramea
bambassi
bedža
ebla
egypti
foinikia
hassaniyya
hausa
heprea
higi-bura
kabyyli
kambata
keskiatlaksentamazight
kopti
malta
oromo
saho
sidamo
somali
syyria
tamashek
tašelhit
tigre
tigrinja
ugariti
wolaitta
Siloasta löytynyt kuninkaallisen palvelijan hautakivi, joka on kirjoitettu muinaisheprealla.
Horn (Salo)

Salon kauppalan 50-vuotisjuhlat 15.8.1937 Salon torilla
Tehdaskatu 1900-luvun alussa rautatieltä sokeritehtaalle
Horn on Salon kaupunginosa aivan ydinkeskustassa. Se rajoittuu Salonjokeen, Horninkatuun, Vähäjokeen, rantarataan ja päättyy lähelle Kirjolansiltaa.
Historiaa

Alueella on Salon tori, jolla on pitkä perinne markkinapaikkana. Ensimmäinen virallinen toripäivä oli lauantai 14. syyskuuta 1886.
Holkerin hallitus

| Holkerin hallitus |
| --- | --- |
  Suomen tasavallan 64. valtioneuvosto
 
Toimikausi alkoi:  30. huhtikuuta 1987
Toimikausi päättyi:  26. huhtikuuta 1991
Valtionpäämies:   Mauno Koivisto 
Jäsenet
Hallituksen johtaja:  Harri Holkeri
Hallituksen varajohtaja:   Kalevi Sorsa  Pertti Paasio 
Ministerien lukumäärä:  18
Hallituspuolueet:   Kokoomus  SDP  RKP  SMP (28.8.1990 asti) 
Hallituksen asema:  enemmistöhallitus 122 / 200
Oppositiopuolueet:   Keskusta  SKDL  SMP (28.8.1990 alkaen)  Deva  Vihreät  Kristillinen Liitto 
Historia
Vaalit:  Eduskuntavaalit 1987
Edellinen:  Sorsan IV hallitus
Seuraava:  Ahon hallitus
Holkerin hallitus oli Suomen tasavallan 64. hallitus, jonka muodostivat aluksi Kansallinen Kokoomus, Suomen Sosialidemokraattinen Puolue, Ruotsalainen kansanpuolue ja Suomen Maaseudun Puolue. SMP erosi hallituksesta syksyllä 1990. Hallitus aloitti 1987 vaalien jälkeen ja toimi 30. huhtikuuta 1987 – 26. huhtikuuta 1991, eli koko vaalikauden. Hallitus on toistaiseksi viimeinen, jota ei johtanut eduskunnan suurimman puolueen puheenjohtaja. Myöskään kokoomuksen puheenjohtaja ei tuolloin ollut Harri Holkeri vaan Ilkka Suominen. Holkerin hallitus nousi Suomen siihen saakka pitkäikäisimmäksi hallitukseksi ohitettuaan edeltäjänsä, Sorsan neljännen hallituksen, mutta menetti johtoasemansa myöhemmin Lipposen ensimmäiselle hallitukselle.
Hallitusohjelma

Hallitusohjelmassa sovittiin verojen alentamisesta sekä talouspoliittisista uudistuksista, joista käytettiin nimitystä hallittu rakennemuutos. Talouspoliittiset ratkaisut johtivat kuitenkin taloudelliseen ylikuumenemiseen 1980-luvun loppupuolella.
Hallittu rakennemuutos oli hallitusohjelmaan kuulunut ajatus Suomen talouden rakenteen uudistamisesta vastaamaan paremmin yleismaailmallisen taloudellisen kilpailun vaatimuksia. Tarkoituksena oli mm. monipuolistaa tuotantotoimintaa. Talouden rakennetta oli tarkoitus kehittää hallitusti, niin että suurelta työttömyydeltä olisi vältytty. Keinoina tähän esitettiin mm. työvoiman liikkuvuuden lisäämistä. Laman ja nopean teknologisen kehityksen myötä talouden rakenne muuttuikin, joskaan ei hallitusti. Merkittävältä osaltaan rakennemuutokseen vaikutti Neuvostoliiton kanssa käydyn kaupan äkillinen romahtaminen 1990-luvun alussa, minkä seurauksena useita rakennusliikkeitä – valtaosa Neuvostoliittoon suuntautuneen viennin arvosta oli rakennustoimintaa – ja muita idänkaupan varassa toimineita yrityksiä ajautui konkurssiin.
SMP:n lähtö hallituksesta

Suomen Maaseudun Puolue hangoitteli elokuussa 1990 vastaan hallituksen budjettineuvotteluihin liittyneessä kansaneläkekysymyksessä, minkä muut hallituspuolueet tulkitsivat SMP:n lähdöksi hallituksesta. SMP:n ainoa edustaja hallituksessa, liikenneministeri Raimo Vistbacka, ilmoitti aluksi, ettei hän aikonut jättää eronpyyntöä. Asiasta uhkasi kehittyä perustuslaillinen ongelma, kunnes Vistbacka taipui ja erosi tehtävästään. Uudeksi liikenneministeriksi tuli ministerinä valtioneuvoston kansliassa toiminut Kokoomuksen Ilkka Kanerva, jonka entinen ministerinpaikka jätettiin täyttämättä. SMP:n puheenjohtajan Heikki Riihijärven näkemyksen mukaan puolue heitettiin ulos hallituksesta.
Kirjallisuutta

Kortteinen, Matti: Hallittu rakennemuutos? Hanki ja jää, 1987. ISBN 951-99888-8-2
Domna Homjuk

| Domna Homjuk Домна Хомюк> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Domna Maksimovna Zaharova Домна Максимовна Хомюк
Syntynyt: 10. syyskuuta 1954 (ikä 70) Voronje (Koarrdõgk), Murmanskin alue, Neuvostoliitto
Ammatti:  eläinteknikko, kirjailija, muusikko
Vanhemmat:  Maksim Antonovitš Zaharov (1919–1984) Marija Ivanovna Zaharova (1922–2008)
Kirjailija
Äidinkieli: kiltinänsaame
Palkinnot
 Áillohaš-musiikkipalkinto (2019) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Domna Maksimovna Homjuk, kansainvälisesti yleensä kirjoitusasulla Domna Khomyuk (o.s. Zaharova, ven. Домна Максимовна Хомюк (Захарова); s. 10. syyskuuta 1954, Voronje (Koarrdõgk), Murmanskin alue, Neuvostoliitto) on kiltinänsaamelainen eläinteknikko, kirjailija ja muusikko, joka on tehnyt työtä kiltinänsaamen kielen ja kulttuurin elvyttämiseksi.
Elämäkerta

Domna Maksimovna Zaharova syntyi 10. syyskuuta 1954 Koarrdõgkissa. Hänen vanhempansa olivat poronhoitajat ja palkitut sotaveteraanit Maksim Antonovitš Zaharov (1919–1984) ja Marija Ivanovna Zaharova (1922–2008). Heille syntyi yhteensä yhdeksän lasta.
Vuonna 1962 neuvostoliittolaiset päättivät rakentaa vesivoimalaitoksen ja padota Koarrdõgkinjoen. Muutama vuosi myöhemmin perhe joutui muuttamaan Lovozeroon, kun koko Koarrdõgkin kylä jäi veden alle.
Zaharova alkoi lukea eläinteknikoksi Sortavalan maatalousopistossa. Valmistumisen jälkeen hän työskenteli yli 25 vuotta maatalousosuuskunnassa. Myöhemmin hän toimi erilaisissa julkihallinnollisissa tehtävissä, minkä myötä hän on myös toiminut erilaisissa luottamustehtävissä, esimerkiksi 10 vuotta Lovozeron vaalilautakunnan puheenjohtajana.
Musiikki

Kiltinänensaamelainen lauluperinne livvt (kiltinänsaameksi лыввьт) on kuulunut Homjukin elämään syntymästä asti. Sekä Homjukin äiti että isoäiti lauloivat livvtejä, ja hänen äitinsä oli tunnettu livvttaaja. Homjukin äiti livvttasi tunnetuissa yhtyeissä, kuten Lovozeron kansallisyhtyessä Lujavvr (kiltinänsaameksi Луяввьр) ja yhtyeessä Ojar (kiltinänsaameksi Ойяр). Hänen livvttejään on nauhoitettu ja tallennettu arkistoihin muun muassa Norjassa, Virossa ja Saksassa. Homjukin sisko Anfisa Agejeva on myös tunnettu livvttaaja.
Vuonna 2002 Homjuk livvttasi ensimmäisen kerran Sámi Grand Prix -joiku- ja laulukilpailussa. Hän osallistui niin sanottuun joikuosioon kappaleella "Luojavr", joka kertoo hänen kaupungistaan Lovozerosta. Vuosina 2003 ja 2019 hän osallistui uudestaan samaan osioon, mutta tällä kertaa siskonsa Anfisa Agejevan kanssa. Vuonna 2003 he osallistuivat kappaleella "Duottar" ja vuonna 2019 kappaleella "Vuess". Vuoden 2021 Sámi Grand Prix’hin Homjuk osallistui taas yksin, tällä kertaa kappaleella "Parrša vigket".
Palkintoja

Pääsiäislauantaina 2019 Homjuk voitti Áillohaš-musiikkipalkinnon.
Diskografia > Kokoelmalevyt

Homjukilla on kappaleet seuraavilla levyillä:
2002 – Sámi Grand Prix 2002, kappale "Luojavr"
2003 – Sámi Grand Prix 2003, kappale "Duottar" yhdessä Anfisa Agejevan kanssa
2014 – Sbornik saamskih pesen (Сборник саамских песен)
2015 – Sbornik saamskih skazok (Сборник саамских сказок)
2017 – Bogatyr Ljaine (Богатырь Ляйне)
2019 – Sámi Grand Prix 2019, kappale "Vuess" yhdessä Anfisa Agejevan kanssa
2021 – Sámi Grand Prix 2021, kappale "Parrša vigket"
Käännös suomeksi
Tankmar Horn

Tankmar Horn diplomaatinuransa aikaan vuonna 1965.
Tankmar Horn (16. elokuuta 1924 Viipuri – 16. maaliskuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti ja pääjohtaja. Hän työskenteli ulkoasiainministeriön osastopäällikkönä 1950–1960-luvulla ja Oy Wärtsilä Ab:n johtotehtävissä 1970–1991.
Tankmar Hornin isä oli jääkäriliikkeen perustajiin kuulunut jääkärieversti Walter Horn. Horn työskenteli diplomaattina 1950- ja 1960-luvulla ja sen jälkeen Wärtsilän palveluksessa pääjohtajana 1970–1976, johtokunnan puheenjohtajana 1976–1987 ja hallituksen puheenjohtajana 1987–1991 sekä Wärtsilän ja Lohjan fuusiosta syntyneen Metran hallituksen jäsenenä 1991–1995.
Hornin johtajakaudella Wärtsilä neuvotteli uusien jäänmurtajien tilauksista Neuvostoliittoon, ja samaan aikaan alkoivat loistoristeilijöiden toimitukset länteen. Lisäksi hänen johtajakaudellaan Wärtsilä listautui Tukholman ja Lontoon pörsseihin. Horn kuului myös muun muassa Kaukaan ja Kymmenen hallituksiin.
Hornille myönnettiin lähetystöneuvoksen arvonimi vuonna 1963 sekä erikoislähettilään ja täysivaltaisen ministerin arvo vuonna 1968. Presidentti Urho Kekkonen myönsi Hornille ministerin arvonimen vuonna 1972. Horn vihittiin kauppatieteen kunniatohtoriksi Svenska handelshögskolanissa vuonna 1989. Hän sai useita koti- ja ulkomaisia kunniamerkkejä.
Aiheesta muualla

Tankmar Hornin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Carita Holmström

| Carita Elisabeth Holmström> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. helmikuuta 1954 (ikä 71) Helsinki
Muusikko
Taiteilijanimi:  Carita 
Laulukielet:  ruotsi, suomi, englanti
Tyylilajit:  jazz, folk, klassinen
Soittimet:  piano, kitara
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Carita Elisabeth Holmström (ent. Holmström-Ilves; s. 10. helmikuuta 1954 Helsinki) on suomalainen pianisti, laulaja ja säveltäjä. Holmström on uransa aikana säveltänyt ja esittänyt jazzia, kevyttä musiikkia ja klassista musiikkia. Vuonna 1974 hän edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa kappaleella ”Älä mene pois”.
Holmström opiskeli pianonsoittoa ensin Izumi Tatenon johdolla ja vuosina 1973–1974 Tukholmassa Gottfried Boonin johdolla. Hän suoritti 1979 Sibelius-Akatemian pianodiplomin ja piti ensikonserttinsa 1981. Vuosina 1983–2018 Holmström työskenteli Sibelius-Akatemiassa pianonsoiton lehtorina.
Yksityiselämä

Carita Holmströmin ensimmäinen puoliso vuosina 1980–1996 oli viulisti Jaakko Ilves, ja heillä on kaksi lasta. Holmströmin toinen puoliso oli Runar Törnqvist (1952–2016).
Diskografia

We Are What We Do (1973)
Toinen levy (1974)
Carita & Teppo Hauta-aho: Two Faces (1980)
Aquamarin (1984)
Carita & Players Unlimited: Time of Growing (1990)
Carita & Teppo Hauta-aho: Duo! (1994)
Jos tänään tuntis’ huomisen – Kaikki EMI-levytykset 1973–1974 (2004)
My Diary of Songs (2010)
Kirjallisuutta

Latva, Tony – Tuunainen, Petri: Iskelmän tähtitaivas: 500 suomalaista viihdetaiteilijaa. Helsinki: WSOY, 2004
Aiheesta muualla

Carita Holmströmin henkilötiedot Sibelius-Akatemian sivuilla
Ylen elävä arkisto: Carita Holmström Suomen Euroviisukarsinnoissa 1974
Carita Holmströmin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Carita Holmströmin sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Carita Holmströmin sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Holmström, Carita hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Suomen euroviisuedustajat |
| --- | --- | --- |
| 1960-luku | Laila Kinnunen Marion Rung Laila Halme Lasse Mårtenson Viktor Klimenko Ann-Christine Fredi Kristina Hautala Jarkko ja Laura |  |
| 1970-luku | 1970 Markku Aro & Koivistolaiset Päivi Paunu & Kim Floor Marion Rung Carita Holmström Pihasoittajat Fredi & The Friends Monica Aspelund Seija Simola Katri Helena |  |
| 1980-luku | Vesa-Matti Loiri Riki Sorsa Kojo Ami Aspelund Kirka Sonja Lumme Kari Kuivalainen Vicky Rosti & Boulevard Boulevard Anneli Saaristo |  |
| 1990-luku | Beat Kaija Kärkinen Pave Maijanen Katri Helena CatCat 1995 Jasmine 1997 Edea 1999 |  |
| 2000-luku | Nina Åström 2001 Laura Voutilainen 2003 Jari Sillanpää Geir Rönning Lordi Hanna Pakarinen Teräsbetoni Waldo’s People |  |
| 2010-luku | Kuunkuiskaajat Paradise Oskar Pernilla Karlsson Krista Siegfrids Softengine Pertti Kurikan Nimipäivät Sandhja Norma John Saara Aalto Darude feat. Sebastian Rejman |  |
| 2020-luku | Aksel Kankaanranta Blind Channel The Rasmus Käärijä Windows95man feat. Henri Piispanen Erika Vikman |  |
Yliviivattu vuosiluku tarkoittaa, että Suomi ei osallistunut kilpailuun kyseisenä vuonna.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Helmikuun manifesti

Helmikuun manifestin ensimmäinen sivu asetuskokoelmassa. Keisarillista julistuskirjaa on tapana nimittää manifestiksi, koska sen ruotsinkielinen otsikko kuuluu: ”Hans Kejserliga Majestäts Nådiga Manifest”.
Helmikuun manifesti eli Keisarillisen Majesteetin Armollinen Julistuskirja (AsK 3/1899) oli Venäjän keisari Nikolai II:n 15. helmikuuta 1899 antama säädös, jolla asetettiin erityinen säätämisjärjestys Suomen suuriruhtinaskuntaa koskeville yleisvaltakunnallisille laeille. Niitä olivat kaikki sellaiset lait, jotka koskivat samalla koko Venäjän valtakunnan etuja. Manifesti jätti Suomen säätyvaltio­päiville näiden lakien säätämisessä vain neuvoa-antavan roolin. Sitä pidetään Suomessa ensimmäisen sortokauden ja yleisesti sortovuosien alkuna.
Manifestin yhteydessä julkaistiin yleisvaltakunnallisten lakien säätämisen perussäännökset, joiden mukaan lakiesitykset käsittelisi Venäjän valtakunnanneuvosto. Lopullinen päätösvalta jäi keisarille. Yleisvaltakunnallisiksi katsottavien asioiden piiriä ei määritelty tai rajattu.
Helmikuun manifesti valmisteltiin suomalaisilta salaa, joskin sen pohjana oli kahden 1890-luvun alussa toimineen venäläis-suomalaisen komitean työ. Sen välitön tarkoitus oli mahdollistaa Suomen erillisen sotaväen lakkauttaminen, johon Suomen valtiopäivät eivät olleet halunneet suostua. Manifesti toimi kuitenkin myös lähtölaukauksena Suomen kenraalikuvernööriksi vuonna 1898 nimitetyn Nikolai Bobrikovin politiikalle, joka tähtäsi Suomen autonomian eli itsehallinnon kaventamiseen ja Suomen venäläistämiseen monin muinkin tavoin. Manifestia vastaan koottiin Suomessa suuri adressi.
Suomalaiset pitivät helmikuun manifestia valtiokaappauksena. Kun Suomi oli vuonna 1809 liitetty Venäjään, oli keisari Aleksanteri I luvannut, että vanhat lait pidettäisiin voimassa. Suomessa sittemmin vakiintuneen tulkinnan mukaan tämä koski myös Ruotsin kustavilaisia perustuslakeja, joissa oli määritelty valtiopäivien valtaoikeudet. Näitä oikeuksia oli kunnioitettu siitä alkaen, kun Suomen valtiopäivät olivat vuonna 1863 alkaneet kokoontua. Valtiopäivien oikeuksien kaventamisen yksipuolisella keisarin määräyksellä katsottiin rikkovan perustuslakeja. Suomalaisten mielestä Nikolai II rikkoi samalla myös hallitsijanvakuutuksensa valan, jossa hän oli luvannut suojella Suomen lakeja. Venäläisen katsantokannan mukaan Suomen perustuslait eivät voineet olla itsevaltiaan keisarin yläpuolella.
Vaikka helmikuun manifesti kavensi Suomen autonomiaa, on se saanut historiassa merkitystään suuremman maineen. Ainoa suoraan manifestin pohjalta säädetty laki oli vuoden 1901 ase­velvollisuus­laki, joka lakkautti Suomen sotaväen ja määräsi suomalaiset suorittamaan asevelvollisuutensa Venäjän armeijassa. Helmikuun manifesti kumottiin tilapäisesti vuoden 1905 marraskuun manifestilla ja lopullisesti vuoden 1917 maaliskuun manifestilla.
Manifestin ja sen perussäännösten sisältö

Helmikuun manifestin perussäännösten mukaan aloitteen Suomea koskevan yleisvaltakunnallisen lain säätämiseen voisi tehdä joko asianomainen venäläinen ministeri tai Suomen ministerivaltiosihteeri heidän neuvoteltuaan ensin yhdessä tai vaihtoehtoisesti Suomen kenraalikuvernööri heidän kauttaan. Suomen valtiopäivien rooli olisi vain neuvoa-antava: kenraalikuvernööri, ministerivaltiosihteeri, Suomen senaatti ja valtiopäivät saivat kaikki antaa lakiesityksistä omat lausuntonsa, valtiopäivät tosin vain siinä tapauksessa, että kyseessä oli normaalisti valtiopäiväkäsittelyä vaativa laki. Lisäksi Venäjän valtakunnanneuvoston käsitellessä Suomea koskevia lakeja saisivat asian käsittelyyn osallistua myös Suomen kenraalikuvernööri, ministerivaltiosihteeri ja erikseen nimetyt Suomen senaatin edustajat. Manifesti ja perussäännökset eivät määritelleet, mitä asioita koskevat lait katsottaisiin yleisvaltakunnallisiksi. Tämä jätti avoimeksi mahdollisuuden, että lähes mikä tahansa laki voitaisiin julistaa sellaiseksi.
Manifestin tausta > Suomen perustuslait ja keisarinvalta

Kun Suomi vuonna 1809 liitettiin Venäjään, keisari Aleksanteri I antoi Porvoon valtiopäivillä suomalaisille hallitsijanvakuutuksen, jossa hän lupasi säilyttää voimassa Suomen uskonnon ja perustuslait sekä säätyjen privilegiot ja niiden ”konstitutioiden” mukaiset oikeudet. Hän mainitsi tämän myös valtiopäivien avajaispuheessa. Aleksanteri I ei kuitenkaan selittänyt tarkemmin, mihin lakeihin hän viittasi puhuessaan perustuslaeista (ruots. grundlagar, ransk. lois fondamentales, ven. korennyje zakony) tai konstitutioista (La constitution, konstitutsija). Suomessa vakiintui seuraavina vuosina ja vuosikymmeninä vähitellen tulkinta, että ne tarkoittivat Ruotsin vuoden 1772 hallitusmuotoa sekä sitä täydentänyttä vuoden 1789 yhdistys- ja vakuuskirjaa, lukuun ottamatta joitain uuteen tilanteeseen soveltumattomia pykäliä. Tästä seurasi johtopäätös, että vaikka keisari oli Venäjällä itsevaltias, Suomessa hän oli sitoutunut olemaan perustuslaillinen hallitsija, joka ei saanut päättää tietyistä asioista ilman valtiopäivien hyväksyntää. Venäjällä nämä tulkinnat kiistettiin myöhemmin. Käytännössä mainittuja perustuslakeja alettiin kuitenkin monilta osin soveltaa Suomen hallinnossa.
Suomalaiset pitivät pitkään selvänä, että keisarit olivat sitoutuneet Suomessa perustuslailliseen hallintoon, sillä jokainen keisari antoi valtaan tullessaan Suomelle oman hallitsijanvakuutuksen, jossa uudistettiin Aleksanteri I:n esittämät lupaukset. Yksikään keisari ei tosin erikseen nimennyt Suomen perustuslakeja ennen kuin Aleksanteri II vuonna 1869 vahvisti Suomelle uuden valtiopäiväjärjestyksen, jonka johdannossa mainittiin keisarille jäävän vuoden 1772 hallitusmuodon ja yhdistys- ja vakuuskirjan mukaiset valtaoikeudet. Keisarien hallitsijanvakuutuksissa perustuslakeja ei yksilöity tämän jälkeenkään. Eräät historiantutkijat ovat myöhemmin kyseenalaistaneet sen, pitikö Aleksanteri I tai kukaan hänen seuraajistaan itseään todella Suomen perustuslakien sitomana vai katsoivatko he tehneensä vain vapaaehtoisia myönnytyksiä, jotka voisi myöhemmin yksipuolisesti peruuttaa. Venäläinen valtioajattelu poikkesi ruotsalais-suomalaisesta ja nojasi autokraattiseen perinteeseen, jossa hallitsija oli lakien yläpuolella.
Ennen valtiopäivätoiminnan alkamista vuonna 1863 säädettiin keisarillisilla määräyksillä joitain sellaisia lakeja, jotka perustuslakien mukaan olisivat vaatineet valtiopäivien hyväksynnän, esimerkiksi kuolemanrangaistusten toimeenpanon lopettaminen vuonna 1826 ja laki ortodoksien oikeudesta valtion virkoihin vuonna 1827.
Manifestin tausta > Yleisvaltakunnalliset lait ennen helmikuun manifestia

Vuosina 1808–1898 säädettiin noin 200 sellaista lakia ja asetusta, jotka olivat sisällöltään samoja Venäjän ja Suomen asetuskokoelmissa. Koska erityistä yleisvaltakunnallisten lakien säätämisjärjestystä ei ollut, yhtenevien lakien säätämistä ohjasivat vuoden 1826 valtiosihteerinviraston ohjesääntö, jonka mukaan Venäjän lakien saattaminen voimaan Suomessa tapahtuisi ministerivaltiosihteerin kautta ja hänen harkintansa perusteella, sekä mainittuun ohjesääntöön vuonna 1891 tehty täydennys, jonka mukaan ministerivaltiosihteerin tuli hankkia kaikista Venäjän etuja koskevista suomalaisista lakialoitteista asianomaisen venäläisen ministerin lausunto. Suomen valtiopäivien roolista ei näissä säädöksissä mainittu mitään. Valtiopäivien alettua kokoontua säännöllisesti vuonna 1863 muodostui kuitenkin vakiintuneeksi käytännöksi, että niitä ja niiden päätöksiä ei ohitettu lakien säätämisessä, mikä sopi yhteen suomalaisten perustuslakioppien kanssa.
Ennen vuotta 1863 Venäjän oli helpompi saada tahtonsa läpi Suomen lainsäädännössä, koska ministerivaltiosihteeri huomioi yleensä Venäjän näkökulman. Valtiopäivien mukaantulo monimutkaisti tilannetta. Pääosa helmikuun manifestia edeltäneistä Suomen ja Venäjän yhdenmukaisista laeista olikin säädetty jo ennen vuotta 1863. Suomalaisten omaksuman tulkinnan mukaan yleisvaltakunnalliset lait olivat kuin valtioiden välisiä sopimuksia, jotka tulivat voimaan vain, mikäli valtiopäivät ne vapaaehtoisesti hyväksyivät. Venäjällä tätä tulkintaa ei hyväksytty, mutta vuoteen 1899 saakka konflikti onnistuttiin välttämään sovittelemalla erimielisyydet yksittäisten lakien sisällöstä.