stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sudenkorennot
Aiheesta muualla

Laji.fi: Sudenkorennot (Odonata)
Ötökkätieto: Sudenkorennot (Odonata)
Suomen sudenkorentoseura ry - tietoa lajeista, havainnoista ja yhdistyksestä
Lähialueilla tavattavia lajeja
Suomen sudenkorennot -kirjan kotisivut, korentoaiheisia uutisia
Suomen sudenkorennot, ladattava vihkonen pdf-muodossa (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Odonata (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25375  Wikispecies: Odonata  ADW: Odonata  AFD: Odonata  BOLD: 105  BugGuide: 77  CoL: B6LCL  EoL: 952  EPPO: 1ODONO  Fauna Europaea: 11831  Fauna Europaea (new): 1c70eb61-d0af-4f5d-886d-6c057d45d16b  GBIF: 789  iNaturalist: 47792  IRMNG: 10790  ITIS: 101593  NBN: NHMSYS0000841086  NCBI: 6961  NZOR: 25c76cc3-e24f-4b3e-a308-4adc7065bc24  Open Tree of Life: 133665  Paleobiology Database: 71353  PPE: odonata  Plazi: 73EF795E-B620-852D-C061-A2E2258DD721  uBio: 544391  WoRMS: 404096 
Merisinikorentokoiras
Sudenkorennon pää ja verkkosilmät.
Saalista kantava sudenkorento.
Parittelevia sudenkorentoja sydämen muotoisessa parittelurenkaassa. Yllä koiras, alla naaras.
Veteen muniva sudenkorento, selässään koiras.
Sulkakoipikorennon toukka.
Sudenkorennon kuoriutuminen.
Tytönkorentoihin kuuluva keihästytönkorento on mahdollisesti Suomen yleisin sudenkorentolaji. Kuvassa koiras.
Sudenkorennon fossiili jurakaudelta.
Suomen Tallinnan-suurlähetystö

Suomen Tallinnan-suurlähetystö, Kohtu 4, vuonna 2010
Suomen Tallinnan-suurlähetystö on Suomen tasavallan suurlähetystö Viron pääkaupungissa Tallinnassa. Se sijaitsee Toompeanmäellä lähellä Riigikogua osoitteessa Kohtu 4. Nykyinen suurlähettiläs on Vesa Vasara, joka jätti valtuuskirjeensä 5. syyskuuta 2022.
Lähetystörakennus

Suomen Tallinnan-suurlähetystön muodostaa viiden rakennuksen kokonaisuus. Vanhimman rakennuksen historia ulottuu 1770-luvulle saakka. Kokonaisuus saatiin viimeisteltyä 1850-luvulla, kun kokonaisuuden päärakennus saatiin valmiiksi. Sen rakennutti aatelismies Otto Jakob von Uexküll, ja sen suunnittelusta vastasi arkkitehti Georg Winterhalter.
Von Uexküllien suku joutui jättämään hyvästit kaupunkipalatsilleen Viron itsenäistyttyä vuonna 1918. Sen jälkeen rakennuksen hallinta siirtyi Konstantin Pätsille vuonna 1922. Hän muutti osan rakennuksesta omaksi asunnokseen, ja osan hän vuokrasi. Vuokralaisiksi löytyi Suomen ja Unkarin valtiot, jotka sijoittivat sinne lähetystönsä. Myöhemmin Päts kuitenkin joutui talousvaikeuksien johdosta myymään rakennuksen. Ostajaksi löytyi Suomi, joka osti sen 25 miljoonalla Viron markalla.
Vuodet 1941-1944 kestäneen Saksan miehityksen aikana suurlähetystörakennukset olivat Saksan sotatuomioistuimen ja SS-joukkojen käytössä, ja miehityksen lopulla tänne sijoitettiin Saksan lainvalvontapoliisi. Pitkien neuvottelujen jälkeen Saksa lopulta suostui maksamaan Suomelle tämän ajanjakson vuokran jälkikäteen.
Sodan jälkeen Suomi luopui entisestä suurlähetystörakennuksesta. Neuvostoliitto osti talon yhteiskaupassa Pietarissa sijainneen Suomen Pankin talon kanssa keväällä 1947. Kiinteistöjen hinta 60 miljoonaa markkaa maksettiin Suomessa rauhansopimuksen nojalla takavarikoiduilla entisillä saksalaisilla rahavaroilla.
Rakennukseen sijoitettiin Tallinnan teknillisen korkeakoulun asuntola ja Viron kansalliskirjaston tiloja. Ne viipyivät rakennuksessa vuoteen 1991 saakka, jolloin Viro itsenäistyi Neuvostoliitosta. Tämän jälkeen Suomen valtiolle tuli tilaisuus jälleen ottaa rakennuskokonaisuus huostaansa ja sijoittaa sinne Tallinnan-suurlähetystönsä. Näin tapahtui vuonna 1993. Rakennus entisöitiin pieteetillä, ja prosessia johtivat arkkitehdit Käpy ja Simo Paavilainen. Entisöintiprosessi oli vuonna 1996 edennyt siihen pisteeseen, että suurlähetystö pystyi muuttamaan rakennukseen takaisin. Viralliset avajaiset pidettiin 12. marraskuuta 1996.
Suurlähettiläät

| Edustaja | Vuodet | Asema |
| --- | --- | --- |
| A. O. Kairamo | 1919 | edustaja |
| Erkki Reijonen | 1919–1920 | va. edustaja |
| Erkki Reijonen | 1920–1921 | va. asiainhoitaja |
| Erkki Reijonen | 1921–1923 | lähettiläs |
| Rudolf Holsti | 1923–1927 | lähettiläs |
| A. O. Wuorimaa | 1928–1933 | lähettiläs |
| P. J. Hynninen | 1933–1940 | lähettiläs |
| Jaakko Kaurinkoski | 1991–1996 | suurlähettiläs |
| Pekka Oinonen | 1996–2001 | suurlähettiläs |
| Jaakko Blomberg | 2001–2005 | suurlähettiläs |
| Jaakko Kalela | 2005–2010 | suurlähettiläs |
| Aleksi Härkönen | 2010–2014 | suurlähettiläs |
| Kirsti Narinen | 2014–2018 | suurlähettiläs |
| Timo Kantola | 2018–2022 | suurlähettiläs |
| Vesa Vasara | 2022– | suurlähettiläs |
Aiheesta muualla

Viralliset sivut
Pirarubisiini

| --- | --- |

Pirarubisiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(9S)-7-[(2R,4S,5S,6S)-4-amino-6-metyyli-5-[(2R)-oksan-2-yyli]oksioksan-2-yyli]oksi-6,9,11-trihydroksi-9-(2-hydroksiasetyyli)-4-metoksi-8,10-dihydro-7H-tetraseeni-5,12-dioni
Tunnisteet
CAS-numero: 72496-41-4
ATC-koodi: L01DB08
PubChem CID: 3033521
Kemialliset tiedot
Kaava: C32H37NO12 
Moolimassa: 627,626
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 188–192 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen: Liukenee hieman veteen
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika: Kolmivaiheinen: 0,1 h (α-vaihe), 1,4 (β-vaihe), 34 h (γ-vaihe)
Ekskreetio: Vähäistä
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Intravenoosi
Pirarubisiini (C32H37NO12) on antrasykliineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä muun muassa rintasyövän hoitoon.
Ominaisuudet, käyttö ja valmistus

Pirarubisiini on huoneenlämpötilassa punaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hyvin etanoliin, etyyliasetaattiin ja kloroformiin. Pirarubisiini on optisesti aktiivinen yhdiste ja sen ominaiskiertokyky kloroformiliuoksessa on +175.
Pirarubisiini on muiden antrasykliinien tavoin topoisomeraasientsyymien inhibiittori ja estää DNA:n ja RNA:n ja sitä kautta solujen tarvitsemien proteiinien synteesiä. Yhdistettä voidaan käyttää rintasyövän ja mahdollisesti myös maksasyöpien hoidossa. Pirarubisiinin tyypillisiä haittavaikutuksia ovat huonovointisuus ja veriarvojen muutokset. Yhdiste on myös sydäntoksinen, mutta sen sydäntoksisuus on vähäisempää verrattuna esimerkiksi daunorubisiiniin tai doksorubisiiniin.
Pirarubisiini on doksorubisiinin puolisynteettinen johdannainen. Sitä valmistetaan 14-asetoksidoksorubisiinin ja dihydropyraanin välisellä reaktiolla ja tämän vaiheen jälkeen seuraa hydrolyysi heikosti happamissa olosuhteissa.
Suomalaisen teatterin historia

Suomalaisen teatterin historia alkoi Turun akatemian vihkiäisistä vuonna 1640. Opiskelijoista koottu teatteriryhmä esitti saksalaisen ylioppilaskomedian Studentes, ja se on ensimmäinen tiedossa oleva teatteriesitys Suomessa.
Teatterin varhaishistoria, kiertävien teatteriseurueiden kausi 1600-1800

Suomalaisen kansanperinteen menoista voi löytää piirteitä, jotka muistuttavat nykyaikaista näyttämötaidetta. Näitä ovat šamaanin loitsinta, häät ja hautajaiset, karhun ja hirven peijaiset sekä kevätkylvöjuhla.
Harrastajateatteri kukoisti 1600-luvulla Turun akatemiassa. Ruotsin maaseutukaupungeissa kiersi 1600-luvun lopulla ulkomaisia kiertueteattereita. Osa näistä saattaa olla vieraillut Turussakin, mutta siitä ei ole varmaa tietoa. Suuri Pohjan sota vuosina 1700-1721 pysäytti teatteritoiminnan vuosikymmeniksi. Ensimmäisiä yksittäisiä ulkomaisia esiintyjiä tunnetaan 1730-luvulta. 1700-luvun lopulla Turku kuului jo ruotsalaisteattereiden kiertueohjelmaan. Niiden esitystilana toimi Uudellatorilla sijainnut varasto ja myöhemmin 1810-luvulla Rettigin tupakkatehtaan piharakennuksen yläkerta siihen asti, kunnes uusi teatteritalo rakennettiin.
Ruotsalainen kiertueteatteri vallitsi Suomessa 1760-luvulta 1870-luvulle asti. Aluksi Carl Gottfried Seuerlingin johtama ruotsalainen teatteriryhmä vieraili useasti Suomessa, pääsiassa Turussa, mutta myös muissa kaupungeissa. Suomen sodan jälkeen Seurlingin lesken, Margareta Seuerlingin, johtama ryhmä jäi Suomeen. Suomen kaupungeissa kiertävä ryhmä piti päämajaansa Turussa. Vuodesta 1813 ryhmää johtanut Karl Gustav Bonuvier käytti ryhmästään nimitystä Finska Teathern. Bonuvierin seurue rakennutti Turkuun ensimmäisen teatteritalon. Seurue rekrytoi näyttelijänsä Ruotsista, mutta vuonna 1818 siihen liittyi turkulainen Maria Silfva, jota pidetään ensimmäisenä suomalaisena näyttelijänä. Silfvan aviomiehen, Carl Wilhelm Westerlund, aikana seurue teki kiertueita pieniäkin sisä-Suomen paikkakuntia myöten. Westerlundin jälkeen ryhmä jatkoi toimintaansa vuoteen 1854 asti ja esitti kotimaista draamaa ensimmäisen kerran Porvoossa 2. helmikuuta 1845, esittäessään Runebergin näytelmän Friaren från landet.
Kaupunkien pienuuden vuoksi teatteritoiminta keskittyi 1800-luvulla markkina-aikojen ympärille. Pienet seurueet kiersivät markkinoiden perässä kaupungista toiseen. 1800-luvun puolivälissä Seurahuoneiden rakennuskauden yhteydessä nähtiin merkittävä porvarillisen harrastajateatterin kukoistuskausi.
1830- ja 1840-lukujen vaihteessa höyrylaivaliikenteen ja teatteritilojen kohentumisen seurauksena tukholmalaiset ja pietarilaiset korkeatasoiset ryhmät alkoivat tehdä vierailuja Turkuun, Helsinkiin ja Viipuriin. Tukholmalaiset teatterit vierailivat kaupungeissa talvikausina. Pietarin saksalainen hoviteatteri teki vierailuja Viipuriin 1830-luvulta 1870-luvulle. 1800-luvun lopulla Tallinnan saksalainen teatteri oli vakiovieras Helsingissä.
Ensimmäiset suomalaisista näyttelijöistä koostuneet seurueet perustettiin 1870-luvun alussa. Myös ne olivat luonteeltaan kiertueteattereita.
Kansallinen teatteri

Suomalaisessa yhteiskunnallisessa keskustelussa alettiin kiinnostua saksalaisten esikuvien mukaisesta kansallisesta teatterista. Tällaisen teatterin toivottiin rakentavan kansallista identiteettiä sekä edistävän kansan kieltä ja kirjallisuutta. Kansallisen teatterin tärkeimpiin puuhamiehiin lukeutuvat Zachris Topelius ja Fredrik Cygnaeus. Topeliuksen kaavailuissa näyttelijät olisivat ainakin aluksi Suomessa asuvia ruotsalaisia ammattilaisia, mutta myöhemmin ehkä myös suomeksi esiintyviä suomalaisia näyttelijöitä.
Vuosina 1850–1853 Helsingin, Turun ja Viipurin teatteritalot vuokrattiin Edvard Stjernströmin Finska sällskapet -ryhmälle. Ryhmä kiersi esiintymässä vuoden mittaan niissä kaikissa.
Aleksanteri II:n myöntämän lainan turvin Helsinkiin Erottajalle saatiin rakennettua uusi teatteritalo vuonna 1860. Uuteen teatteritaloon kiinnitettiin J. F. Högfedtin johtama pysyvä näyttelijäkunta vuoden kestävillä sopimuksilla teatterin johtokunnan alaisuuteen. Talossa oli myös tarkoitus kouluttaa suomalaisia näyttelijöitä ja sinfoniaorkesteria.
Uusi teatteritalo ehti kuitenkin toimia vain muutaman vuoden, kun se vuoden 1863 keväällä paloi. Uusi teatteri, Nya Teatern, valmistui paikalle vuonna 1866. Teatterin tueksi perustettiin pian myös kannatusyhdistys, jonka jäsenet sitoutuivat takaaman mahdollisia tappioita. Yhdistyksen kautta teatterin toiminta ja ohjelmisto olivat vahvasti sidoksissa oppineeseen ja varakkaaseen helsinkiläisyleisöön.
Kansallinen teatteri > Svenska Teatern, vanhin ammattiteatteri 1860 ->

Suomen vanhin ammattiteatteri Svenska Teatern sijaitsee Erottajalla Helsingin sydämessä. Teatteri sai alkunsa vuonna 1827, kun Helsingin ensimmäinen teatterirakennus valmistui. Pienen puurakenteisen, Esplanadin puistossa nykyisen Mikonkadun tienoilla sijainneen rakennuksen suunnitteli saksalaissyntyinen Carl Ludvig Engel, joka oli suunnittelut suuren osan silloisesta Helsingin keskustasta. Teatterissa ei tuolloin ollut vakituista teatteriseuruetta, mutta tuohon aikaan Helsingissä vieraili säännöllisesti kiertäviä ulkomaisia teatteriseurueita, jotka olivat useimmiten matkalla Pietariin tai sieltä pois. Ennen teatteritalon rakentamista ryhmät olivat esiintyneet aitoissa, varastoissa ja muissa vaatimattomissa tiloissa, kuten Kampin vanhassa tupakkavarastossa, jota kansan parissa kutsuttiin "komedialadoksi".
Teatterista tuli pian suosittua viihdettä, ja Engelin teatteritalo kävi ahtaaksi. Ensimmäinen kotimainen ooppera Kung Karls jakt (Kaarle-kuninkaan metsästys) esitettiin harrastelijavoimin vuonna 1852. Esitys vauhditti Helsingin uuden teatteritalon rakentamishanketta, mikä johti Nya Teaternin syntyyn vuonna 1860. Syksyllä 1860 vihittiin käyttöön uusi, arkkitehti G. T. Chiewitzin piirtämä teatteritalo, joka seisoi samalla paikalla kuin nykyinen Svenska Teatern. Talo oli ensimmäinen kivestä rakennettu teatteritalo. Vihkimistilaisuudessa 28.11.1860 paikalliset amatöörit esittivät kotimaisen Zachris Topeliuksen tekstiin perustuvan musiikkinäytelmän Kypron prinsessa, jonka sävelsi Fredrik Pacius.
Talon omistaja, Nya Teaterhusaktiebolaget (Uusi teatteriosakeyhtiö), hoiti siitä lähtien teatterin toimintaa. Yhtiö vuokrasi taloa niin lyhyiksi kuin pidemmiksikin ajanjaksoiksi ruotsinkielisille teatteriryhmille. Chiewitzin teatteritalon tarina jäi kuitenkin hyvin lyhyeksi, sillä toukokuun 8. päivän vastaisena yönä vuonna 1863 teatteri tuhoutui täysin rajussa tulipalossa. Jälleenrakennustyöt käynnistyivät nopeasti, ja jo lokakuussa 1866 teatterirakennus vihittiin käyttöön juhlallisella konsertilla. Siitä lähtien Svenska Teatern on toiminut samassa rakennuksessa. Svenska Teaternin perustamisvuotena pidetäänkin juuri vuotta 1866, vaikka samalla paikalla oli jo aiemmin ollut teatteritoimintaa. Tällä kertaa rakennuksen suunnittelijana toimi pietarilainen arkkitehti Nicolas Benois. Noin kuusi kuukautta myöhemmin perustettiin Garantiföreningen för Svenska Teatern, jonka hallitus vielä nykyäänkin johtaa teatteria. Keväällä 1867 palkattiin myös vakituinen näyttelijäkaarti, ja siitä lähtien toiminta on jatkunut keskeytyksettä.
Ensimmäisinä vuosina teatteria kutsuttiin Nya Teaterniksi (Uudeksi teatteriksi). Kun Helsinkiin perustettiin vuonna 1872 suomenkielinen kansallisnäyttämö teatteria alettiin vuonna 1887 kutsua Svenska Teaterniksi (Ruotsalaiseksi Teatteriksi).
Suomenkielinen teatteri

Vuonna 1869 fennomaanien iltamissa esitettiin Aleksis Kiven Lea suomen kielellä. Pääosaa esitti suosittu ruotsalaisnäyttelijä Charlotte Raa. Tätä tapahtumaa pidetään suomenkielisen ammattiteatterin alkuna ja se oli ensimmäinen Helsingin teatteritalossa esitetty suomenkielinen näytelmä. Suomen kieltä oltiin toki kuultu jo aiemmin teatterilavalla. Ainakin jo 8. helmikuuta 1833, kun Maria Westerlund (Silfva) esitti suomenkielisiä lauluja ja tekstikatkelmia Helsingissä esityksessä Finska flickan eller Hittebarnet på Kyrkogården. Kokonaisia näytelmiäkin oli esittetty harrastajavoimin jo 1840-luvun lopulta.
Ensimmäisenä kotimaisista näyttelijöistä koostuvana teatterina voidaan pitää Nya Teaternin näyttelijän August Westermarkin vuosina 1870–1872 johtamaa kiertueteatteria, jota kutsuttiin nimillä Uusi suomalainen oppilasteatteri ja myöhemmin Unga Finska Teatern. Teatteri esiintyi pääasiassa ruotsiksi, mutta sillä oli myös suomenkielisiä näytäntöjä. Osa Westermarkin näyttelijöistä (kuten August Aspegren, Aurora Toikka, Oskari Vilho) siirtyi perustettavaan Suomalaiseen Teatteriin ja muodosti sen puheosaston ydinjoukon.
1800-luvun puolivälissä syntyi useassa Euroopan maassa kansankielisen teatterin kokeiluja. Aate levisi myös Suomeen ja suomenmieliset aikalaiset vaativat kansankielistä teatteria. Tärkeimpiä suomenkielisen teatterin puolestapuhujia oli Kaarlo Bergbom. Bergbom oli jo ohjannut fennomaanien teatteria 1860-luvulla Arkadia-yhdistyksessä ja Suomalaisen Seuran iltamissa. Suomalainen Teatteri perustettiin 22. toukokuuta 1872 Bergbomin ja hänen sisarensa Emilie Bergbomin johdolla ja sitä ylläpiti fennomaanien piiristä tuleva kannatusyhdistys. Aluksi teatteri toimi kiertueteatterina esiintyen eri paikkakunnilla aina Pietarissa asti. Vuonna 1875 Arkadia-teatteri ostettiin Suomalaisen Teatterin kotipaikaksi ja 1880-luvulla teatteri alkoi esiintyä pääasiassa Helsingissä sen suomenkielisen väestön kasvaessa nopeaan tahtiin.
Suomenkielinen teatteri > Suomalainen Teatteri 1872 ->

Suomalaisen Teatterin (myöh. Suomen Kansallisteatteri) ensimmäiset näytännöt esitettiin Porissa 13. lokakuuta 1872. Ensi-illan ohjelmistossa oli mm. Runebergin runosta sovitettu kuvaelma Pilven veikko ja Sotilasvanhuksen joulu. Perustajana toimi Kaarlo Bergbom ja paikkana oli hotelli Otavan salonki, jossa oli teatterinäytöksiä pidetty aiemminkin.
Suomenkielisen ammattiteatterin alkuna voidaan pitää Aleksis Kiven Lean kantaesitystä vuonna 1869. Ensimmäinen suomenkielinen kotimainen ammattiteatteri, Suomalainen Teatteri, perustettiin toukokuussa 1872 Kaarlo Bergbomin johdolla ja sen ensiesitys oli Porissa 13.10.1872. Vielä Kung Karls jaktin aikana keskusteltiin Topeliuksen esittämän kaksikielisen kotimaisen teatterin mahdollisuudesta, mutta 1860-luvun loppua kohden liike jakaantui kieliryhmien mukaan. Suomalainen Teatteri pyrki toteuttamaan kansansivistyksellistä linjaa, Nya Teattern korosti enemmän taiteellista puolta.
Teatterimuseo on perustettu vuonna 1962 ja ensimmäinen näyttely avattiin vuonna 1963. Suomen Näyttelijäliitto on perustettu vuonna 1913.
Ensimmäinen teatterirakennus

Karl Gustav Bonuvierin seurue rakennutti tiettävästi Suomen ensimmäisen varsinaisen teatteritalon Turkuun 1810-luvulla lähelle Åbo Svenska Teaterin nykyistä toimitaloa. Bonuvier’n puurakenteinen teatteri tuhoutui Turun suuressa palossa 1827. Paikalle pystytettiin kaupunginarkkitehti P. J. Gylichin piirtämä uusi puurakenteinen teatteri, jossa ulkomaalaiset vierailevat teatterikiertueet esiintyivät 1830-luvun taitteessa.
Uuden ajanmukaisen teatteritalon aikaansaaminen kaupunkiin oli kuitenkin herännyt tuonaikaisen turkulaisten teatterin ystävien mielessä, ja sen toteuttamisen näkyvimmiksi hahmoiksi nousivat tohtori Nils Henrik Pinello ja kauppaneuvos Abraham Kingelin. Rakentamispäätös saatiin aikaan vuonna 1836, ja jo 21. tammikuuta 1839 uusi teatteritalo voitiin vihkiä tarkoitukseensa. Uuden uusklassismia edustavan teatterin suunnitteli jälleen P. J. Gylich ja julkisivun suunnitteli Carl Ludvig Engel. Alkuvuosikymmenet teatteritalo palveli lukuisten, pääasiassa Ruotsista saapuneiden teatterikiertueiden ja myöhemmin myös vierailevien suomalaisten teatterien esityspaikkana. Vuosien 1894–1919 aikana teatteri toimi pääasiassa Svenska Inhemska Teaterin teatterina, joka toimi kotimaisin näyttelijöiden voimin. Myös Turun Suomalainen Teatteri aloitti teatterin alivuokralaisena vuosina 1918–1928. Nykyisin tämä Suomen vanhin yhä käytössä oleva teatteritalo toimii Åbo Svenska Teaternin tyyssijana.
Kolmisalista, eurooppalaiseen tyyliin kultaelementein, samettiverhoin ja punaisin plyysein sisustettua teatterirakennusta on kunnostettu useaan kertaan, mm. vuonna 1881 talossa riehuneen tulipalon jälkeen ja Hansakorttelin rakentamisen yhteydessä 1980-luvulla. Vuoden 2005 aikana toteutettiin massiivinen ja kallis paalutusurakka rakennuksen vajoamisen pysäyttämiseksi.
Teatterikoulutus Suomessa

Suomessa teatterialan koulutusta ovat antaneet seuraavat oppilaitokset
Nya Teaternin oppilaskoulu (1866−1868)
Dramatiska föreningenin oppilaskoulu (1892−1894)
Suomen Kansallisteatterin oppilaskoulu (1904−1918)
Svenska Teaterns elevskola (myöh. Svenska Teaterskolan, perustettu 1908)
Suomalaisen Maaseututeatterin oppilaskoulu (1909−1911)
Suomen Näyttämöopisto (1920−1940)
Suomen Teatterikoulu (aloitti 1943)
Tampereen yliopiston Näty (aloittanut 1967)
Taideyliopiston Teatterikorkeakoulu (Suomen Teatterikoulu ja Svenska Teaterskolan yhdistettiin 1979 Teatterikorkeakouluksi, joka liittyi 2013 Taideyliopistoon)
Aiheesta muualla

Taideyliopisto.
| n k Suomalainen kulttuuri |
| --- | --- |
Yhteiskunta:  Historia  Kielet  Suomalaiset  Uskonto 
Taide ja kirjallisuus:  Arkkitehtuuri  Kirjallisuus Sarjakuva  Runous  Kuvanveisto  Muoti  Musiikki  Taide  Tanssi  Teatteri 
Muut:  Juhlapäivät  Kansanperinne  Keittiö  Media Elokuva  Internet  Radio  Sanomalehdet  Televisio  Mytologia  Urheilu 
Symbolit:  Eepos  Henkilöitymä  Kansallislaulu  Kansallispäivä  Kansallispyhäkkö  Lippu  Soitin  Vaakuna
Suomen huonekaluteollisuus

Kansainvälisesti tunnetuimpia suomalaiskalusteita ovat Alvar Aallon jo 1930-luvulla suunnittelemat puuhuonekalut.
Asko ruotsinkielinen tuoteluettelo 1960-luvun taitteesta.
Toimistohuonekalujen valmistaja Martela laajentui vuonna 2012 yritysmuuttobisnekseen.
Ilmari Tapiovaaran Domus-tuoli syntyi opiskelija-asuntola Domus Academicaan 1946, valmistajana Keravan Puuteollisuus Oy.
Suomen huonekaluteollisuus kuuluu valtaosin suomalaiseen puusepänteollisuuteen, joka on kehittynyt Suomen runsaiden metsävarojen ja puunkäytön perinteen ansiosta kansainvälisestikin merkittäväksi toimialaksi. Puupohjaisten materiaalien lisäksi Suomessa on valmistettu huonekaluja myös metallista ja muoveista. Huonekaluteollisuuteen kuuluu kodin huonekalujen valmistajia, toimisto- ja julkiskalusteyrityksiä, keittiökalusteiden ja muiden kiintokalusteiden tekijöitä sekä mittatilauksena erilaisia erikoiskalusteita valmistavia yrityksiä. Ala työllisti suurimmillaan 1980-luvun lopulla lähes 14 000 suomalaista, Suomen 1990-luvun alun lamavuosina noin 5 000 ja 2010-luvun lopulla noin 8 000. Huonekalualan osuus Suomen bruttokansantuotteesta oli läpi 2010-luvun noin 0,6 prosenttia.
Huonekalujen tuotanto kehittyi Suomessa 1800-luvun lopulta lähtien pienistä puusepänverstaista kohti suurempia ja tehokkaampia teollisuuslaitoksia, suurimpina lahtelaiset Asko ja Isku, joskin alalla on yhä paljon pieniä yrityksiä etenkin Lahden seudulla ja muutamissa Etelä-Pohjanmaan kunnissa. Vielä 1900-luvun loppuvuosikymmeninä Suomessa tuotettiin kymmenissä tehtaissa suuria määriä mäntypuisia huonekaluja, joita vietiin erityisesti Ruotsiin, Saksan liittotasavaltaan ja Neuvostoliittoon sekä etenkin ruotsalaisen Ikean kautta muuallekin maailmaan. Sittemmin huonekaluala on Suomessa kustannussyistä painottunut volyymituotannon sijaan korkeamman laatu- ja hintatason tuotteisiin sekä mittatilauksena tehtäviin erikoiskalusteisiin muun muassa Suomessa rakennettuihin risteilyaluksiin.
Huonekaluteollisuus oli merkittävä osa Suomen taideteollisuuden ja muotoilun menestystarinaa 1960-luvulta alkaen, kymmenisen vuotta lasi- ja keramiikkaesineiden maineen nousun jälkeen. Kansainvälisesti tunnettuja suomalaisia huonekaluja ovat Alvar Aallon jo 1930-luvulla suunnittelemat ja Artekin markkinoimat koivuhuonekalut sekä Eero Aarnion ja Yrjö Kukkapuron 1960-luvulta alkaen suunnittelemat futuristiset lujitemuovikalusteet, kuten Pallotuoli ja Karuselli-nojatuoli.
Vuosituhannen vaihteeseen saakka Suomesta vietiin ulkomaille suuremmasta arvosta huonekaluja kuin tänne tuotiin, mutta 2000-luvulla kehitys kääntyi päinvastaiseksi niin, että vuonna 2017 huonekalutuonti oli vientiin verrattuna arvoltaan noin nelinkertainen. Yhtenä syynä tuonnin kasvuun on vuonna 1996 Suomeen laajentunut ruotsalaisjätti Ikea, jonka osuus suomalaisesta huonekalujen vähittäiskaupasta oli vuonna 2017 jo kolmannes. Syinä viennin pienentymiseen ovat muun muassa Neuvostoliiton romahtamisen aiheuttama idänkaupan loppuminen sekä Ikean sopimusvalmistuksen siirtyminen 1990-luvulla Suomea halvempiin maihin, kuten uudelleen itsenäistyneisiin Baltian maihin ja Puolaan.