Museoiden historia
Modernin museon kehittyminen 1900-luvulla

1800-luvun tilanteessa museot haluttiin sitoa yhteiskunnan kehitykseen. Tietoisesti pyrittiin säilyttämään ja asettamaan näytteille kansakunnan lähihistoriaa. Ruotsalainen Artur Hazelius perusti 1870-luvulla Tukholmaan maailman ensimmäisen kansatieteellisen museon Nordiska museetin ja parikymmentä vuotta myöhemmin ensimmäisen ulkoilmamuseon, Skansenin. Kansatieteellisten museoiden taustalla oli museokokoelmiin liittynyt suhtautumistavan muutos, jonka seurauksena keräämiselle asetettiin aatteellisia, lähihistoriaan liittyviä ja kansan yhteistä perinnettä korostavia tarkoituksia. Skansenissa Hazeliuksella oli puolestaan päämääränä näyttää historialliset esineet aidossa yhteydessä kokonaisessa kulttuuriympäristössä. Hazeliuksen idea levisi nopeasti, ja jo vuonna 1901 Tanskaan perustettiin Frilandsmuseet. Ulkoilmamuseoista tuli suosittuja, ja niiden kautta historian elävöittäminen työnäytöksin ja tapahtumin levisi myös muihin museoihin.
Ulkomuseoiden ansiosta 1900-luvun alussa levisi ajatus myös kokonaisten rakennettujen ympäristöjen säilyttämisestä. Yksittäisiä rakennuksia oli suojeltu jo 1700-luvun lopussa, mutta Skanseniin siirrettiin yli 120 rakennusta eri puolilta Ruotsia. Tunnetuin 1900-luvun alkupuolen museaalisesta ympäristönsuojelusta on vuonna 1926 syntynyt Colonial Willemsburg.
Tekniikan museot seurasivat myös kansatieteellisten ja ulkoilmamuseoiden kehitystä ja toivat kokoelmansa lähemmäksi nykyaikaa. Tieteen ja tekniikan uutudet olivat olleet maailmannäyttelyiden vetonauloja, ja museotkin alkoivat keskittyä tieteen ja tekniikan popularisointiin. Tiedekeskusten esikuvaksi muodostui Münchenissä vuonna 1925 avattu Deutsches Museum, jonka pääpaino oli nykytekniikassa. Museo teki myös uraauurtavaa museopedagogista tutkimusta, ja sen menetelmiä on käytetty muuntyyppisissäkin museoissa. Tiedekeskuksille avasi ovia vielä Deutsches Museumia selvemmin Chicagon Museum of Science and Industry. Deutsches Museumin kokoelmissa oli kuitenkin tekniikan historiaa menneestä nykyaikaan, mutta Museum of Science and Industryssä vanhaa aineistoa oli vain kymmenesosa koko esineistöstä.
Taidemuseoiden kehittymistä ovat 1900-luvulla ohjanneet niin museoiden yleinen kehittyminen kuin taiteen teoriassa 1800-luvun lopulla tapahtuneet muutokset. Taiteen tekeminen, esittäminen, myyminen ja siitä kirjoittaminen ovat muodostaneet taidemaailman, jossa on tiukasti määritellyt normit. Taidemuseoilla on ollut kehityksessä aktiivinen rooli, sillä ne ovat toteamisen lisäksi olleet kehittämässä ja luomassa taidehistoriaa. Esimerkiksi New Yorkin Modernin taiteen museolla on ollut suuri vaikutus 1900-luvun kuvataiteeseen.
Taidemuseoiden tilat ovat muuttuneet hallimaisiksi, ja samalla monien taidemuseoiden toiminnassa vaihtuvat näyttelyt ovat saaneet tärkeämmän aseman. Samalla taidemuseot ovat jakautuneet laitoksiin, joiden päätavoitteena on pysyvät kokoelmat ja niiden esittely, ja niihin museoihin, jotka kokeilevat aktiivisesti poikkitaiteellista toimintaa. Jälkimmäiset museot pyrkivät lähestymään muita kulttuuri- ja taidelaitoksia ja ottamaan paikan aktiivisena nykytaiteen esittelypaikkana.
Ranskassa ja Kanadassa kehittynyt uusi museologinen ajattelu nosti museon keskeiseksi tehtäväksi yhteiskunnan identiteetin ylläpitämisen ja voimistamisen. Tehtävän keskeisin instrumentti on paikallismuseo, eli niin sanottu ekomuseo, jonka pyrkimyksenä on asettaa museo sosiokulttuuriseen yhteyteensä, jossa tieteet, tekniikka, historia ja taide muodostavat oman kokonaisuutensa. Kokemukset Ranskasta ovat kuitenkin osoittaneet, että ekomuseoajattelu ei ole pitänyt yllä paikallisten kiinnostusta.
Museoesineen viitekehys asetettiin uuteen valoon Haagissa vuonna 1986 avatussa Museonissa, joka on monitieteellinen laitos, jossa yhdistyvät geologia, biologia, fysiikka, tekniikka ja kansatiede. Sen keskeisin tehtävä on opettaa, joten esinekokoelmatkin on valittu sen mukaan. Pedagoginen arvo ohitti esineitä valittaessa kulttuurihistoriallisen arvon.
Museonin kanssa samana vuonna valmistui kuusi muutakin suurta museota. Museorakennuksista on tullutkin 1900-luvun lopulla oman aikansa merkkipaaluja. Ne ovat olleet suuria rakennuskohteita, joiden rakentamiseen on järjestetty kansainvälisiä arkkitehtuurikilpailuja ja joiden rakentamiseen on käytetty valtavia rahasummia. Kehitys on näkynyt erityisen vahvasti taidemuseoissa. Jotkin taidemuseot on perustettu matkailu- ja imagosyistä lähes olemattomien kokoelmien ympärille. Tällainen museo on 1990-luvulla Bilbaoon rakennettu yli 500 miljoonaa euroa maksanut Guggenheim-museo. Siitä tuli nopeasti Baskimaan suurin nähtävyys, jota miljoonat matkailijat käyvät katsomassa. Varsinainen taidekokoelma on jäänyt Bilbaossa omaperäisen museoarkkitehtuurin varjoon.
Tivolin huvilan raunioita.
Uffizin gallerian seinää vuodelta 1748, tekijä Benedetto Felice De Greyss.
Ashmolean Museum oli ensimmäisiä julkisia museoita. Se avattiin yleisölle 1683.
Samuel Morse, Louvren galleria, öljymaalit kankaalle (1831–1833).
Münchenin Pinakothek oli luomassa uutta museoarkkitehtuuria.
Lontoon maailmannäyttelyn näyttelytiloja Kristallipalatsissa. Näyttelyn esineistöstä perustettiin muun muassa Victoria and Albert Museum ja Science Museum.
Kansantanssijoita Skansenissa 1904. Ulkoilmamuseoiden kautta historian elävöittäminen muun muassa erilaisten tapahtumien avulla levisi muihinkin museoihin.