stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Renessanssin taide
Muun Euroopan maalaustaide

Renessanssi alkoi Italian ulkopuolella tulla tutuksi 1500-luvun alussa yksittäisten taiteilijakontaktien kautta. Renessanssin piirteet sekoittuivat tuolloin omiin traditioihin. Ensimmäisiä merkittäviä renessanssista kiinnostuneita oli saksalainen Albrecht Dürer. Hän tutustui perspektiiviin ja suhdeoppiin kahdella Italianmatkallaan.
Muitakin saksalaisia renessanssista kiinnostuneita oli. Tosin Matthias Grünewaldilla renessanssivaikutteita oli varsin vähän, samoin mytologisia alastonaiheita maalanneella Lucas Cranachilla vaikutus oli pinnallista. Renessanssi näkyi myös Hans Baldung Grienin aihevalinnoissa. Selkeämmin renessanssimaalari oli humanismiin tutustunut Hans Holbein nuorempi, joka vei vaikutteet myös Englantiin.
Flaamilaisessa taiteessa oli vastaavia päämääriä kuin Italian varhaisrenessanssissa ja Alankomaissa oli samansuuntaista kehitystä, mutta taide edusti kuitenkin myöhäisgotiikkaa. Aluksi renessanssin piirteitä välittyi enimmäkseen Dürerin kautta muun muassa Lucas van Leydenin teoksiin. Leonardo da Vincin henkeä oli jonkin verran Quentin Matsysin maalaustavassa.
Italiassa matkustivat maalaiselämän kuvaajat Pieter Brueghel vanhempi ja Jan Gossaert, samoin Jan van Scorel joka tutustui Giorgionen tuotantoon Venetsiassa. Myös monet espanjalaiset taiteilijat kävivät Italiassa, ja Espanjan suhteet Italiaan olivat tiiviitä muutenkin. Filip II:n aikana kiinnostusta herätti erityisesti venetsialainen taide ja Tizian, mikä näkyy Anthonis Morin muotokuvissa. Hovin ulkopuolelta Luis de Morales maalasi italialaisessa hengessä.
Usein vaikutteet olivat enemmänkin manierismista kuin renessanssista, kuten ranskalaisen Fontainebleaun koulun taiteilijoilla ja François Clouetilla.
Muun Euroopan maalaustaide > Renessanssin maalaustaidetta

Sandro Botticelli, Simonetta Vespuccin muotokuva, noin 1476–1480.
Madonna ja kahdeksan laulavaa enkeliä, 1477.
Pieter Bruegel vanhempi, Alankomaalaisia kuuluisuuksia, noin 1525–1530.
Lucas Cranach vanhempi, Venus ja Amor, noin 1530.
Albrecht Dürer, Eva, 1507.
Albrecht Dürer, Omakuva, 1498.
Andrea Mantegna, Kristuksen sureminen, noin 1490–1500.
Leonardo da Vinci, Ginevra de' Benci, 1474.
Kuvanveisto

Renessanssi ei kuvanveistossa alkanut tietystä taiteilijasta tai teoksesta. Firenzen kastekirkon pronssiovista 1401 järjestetty kilpailu mainitaan kuitenkin usein renessanssin alkuna. Kilpailun voitti Lorenzo Ghibertin työ, jossa oli viitteitä renessanssista, vaikka se oli gotiikkaa. Toinen ilmeeltään klassisempi esimerkki on Nanni di Bancon veistoryhmä 1410-luvulta. Ensimmäisenä renessanssiveistäjänä kuitenkin mainitaan yleensä Donatello, jonka teokset eivät olleet pelkkää antiikin jäljittelyä. Donatellon pronssiveistos Daavid (1430)  oli alastonveistos luonnollisessa koossa ja Gattamelata (1447) taas suurikokoinen ratsastajapatsas.
Antiikin veistosten keräily herätti kiinnostusta veistoksiin yleensä. Suurpatsaiden ohella tilattiin rintakuvia, marmorireliefejä ja hautaveistoksia. Antiikin hengessä tehtiin myös mitalitaidetta, jonka tunnetuin edustaja oli Pisanello. Veistosten aiheet monipuolistuivat renessanssin aikana. Alastonfiguureja veistettiin ja kontraposto nousi jälleen kunniaan.
Donatellon ohella toinen merkittävä italialainen kuvanveistäjä 1400-luvulla oli Andrea del Verrocchio. Muita tuon ajan veistäjiä olivat  Mino da Fiesole, Luca della Robbia ja Bernardo Rossellino.
Täysrenessanssin suurin mestari oli luonnollisesti Michelangelo, joka työskenteli Firenzessä ja Roomassa. Hänen veistotyylinsä oli omaperäistä, ja se irtautui varhaisrenessanssin aikana arvostetuista säännöistä. Aluksi Michelangelo pyrki kilpailemaan parhaiden tuolloin tunnettujen antiikin veistosten kanssa, mutta uran loppuvaiheessa hän siirtyi uusiin tavoitteisiin ja tuotanto sai manieristista ilmettä. Muita suuria 1500-luvun veistäjiä Italiassa olivat Jacopo Sansovino ja  Benvenuto Cellini, joka oli jo osin manierismin puolella.
Gotiikka hallitsi kuvanveistoa 1400-luvulla Italian ulkopuolella. Seuraavalla vuosisadalla matkustelevat ja hoveihin kutsutut taiteilijat alkoivat tehdä renessanssia tunnetummaksi pohjoisessakin. Benvenuto Cellini työskenteli Ranskassa Frans I:n kutsumana, jolloin Ranskan johtava kuvanveistäjä Jean Goujon sai häneltä vaikutteita.
Saksassa renessanssi kotiutui parhaiten Nürnbergiin ja Augsburgiin, joilla oli suhteita Italiaan. Muun Euroopan veiston kannalta renessanssilla ei ollut kovin suurta merkitystä. Pohjoismaissa ehätettiin tehdä jonkin verran renessanssihenkisiä hautamonumentteja ennen tyylin siirtymistä manierismiin.
Kuvanveisto > Renessanssin kuvanveistoa

Michelangelo, Daavid, 1504.
Michelangelo, Pietà, noin 1498–1499.
Benvenuto Cellini, Perseus, 1554.
Donatello (Donato di Niccolò di Betto Bardi), Gattamelata, 1453 Padova, Italia.
Renessanssin arkkitehtuuri

Renessanssin arkkitehtuuri oli eurooppalaisen arkkitehtuurin ajanjakso 1400-luvun alusta 1600-luvun alulle. Sen katsotaan alkaneen vuodesta 1418, ja se sai vaikutteita antiikin arkkitehtuurista, Kreikasta ja Roomasta.
Kirjallisuutta

Keltanen, Minerva ja Kaila, Aino-Maija (toim.): Renessanssi.Nyt! Rafaelista Tizianiin.  (Kansallismuseon julkaisuja 10)  Museovirasto, 2016.  ISBN 978-951-616-275-4  (suomeksi)(englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Leonardo da Vinci, Omakuva, 1513.
Ringeten maailmanmestaruuskilpailut 2016

Vuoden 2016 ringeten maailmanmestaruuskilpailut olivat 11. Kansainvälisen ringetteliiton (IRF) järjestämät ringeten maailmanmestaruuskilpailut. Ne pidettiin Helsingissä, Suomessa 27. joulukuuta 2015 – 4. tammikuuta 2016.
Maailmanmestaruuden voitti Suomi, joka voitti kaksiosaisessa loppuottelussa Kanadan. Suomi voitti ensimmäisen loppuottelun maalein 8–2 ja toisen loppuottelun maalein 13–0. Pronssille sijoittui Ruotsi, ja seuraavina olivat Yhdysvallat, Tšekki ja Slovakia. Mestarijoukkueen päävalmentaja oli Timo Himberg. Turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Suomen Susanna Tapani.
Ringeten maailmanmestaruuskilpailut 2017

Vuoden 2017 ringeten maailmanmestaruuskilpailut olivat 12. Kansainvälisen ringetteliiton (IRF) järjestämät ringeten maailmanmestaruuskilpailut. Ne pidettiin Mississaugassa, Ontariossa, Kanadassa 27. marraskuuta – 3. joulukuuta 2017.
Maailmanmestaruudesta pelasivat Sam Jacks Poolissa Suomi ja Kanada. Suomi vei mestaruuden voittamalla ensimmäisen ottelun maalein 7–4 ja toisen maalein 11–5. Mestarijoukkueen päävalmentaja oli Timo Himberg. Muut joukkueet pelasivat President's Poolissa ja niistä paras oli Ruotsi ennen Yhdysvaltoja ja Tšekkiä.
Leni Riefenstahl

| Leni Riefenstahl |
| --- | --- |
 Leni Riefenstahl vuonna 1935.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. elokuuta 1902 Berliini, Saksa
Kuollut: 8. syyskuuta 2003 (101 vuotta) Pöcking, Saksa
Kansalaisuus:  Saksa
Ammatti:  elokuvaohjaaja, näyttelijä, valokuvaaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1932–2002
Tunnetuimmat ohjaukset:  Tahdon riemuvoitto (1935), Olympia (1938)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
leni-riefenstahl.de
IMDb
Elonet
Berta Helene Amalie ”Leni” Riefenstahl (22. elokuuta 1902 Berliini, Saksa – 8. syyskuuta 2003 Pöcking, Saksa) oli saksalainen elokuvaohjaaja. Riefenstahlin maine perustuu ensi sijassa teknisesti innovatiivisiin 1930-luvun dokumenttielokuviin Tahdon riemuvoitto (1935) ja Olympia (1938). Näistä edellinen kertoo Saksan kansallissosialistisen puolueen vuoden 1934 Nürnbergin puoluekokouksesta ja jälkimmäinen Berliinin vuoden 1936 olympialaisista. Hän tuli tunnetuksi myös näyttelijänä ja valokuvaajana.
Elämä ja ura

Leni Riefenstahl syntyi vuonna 1902 Berliinissä. Hänen isänsä oli insinööri, joka omisti putkityöfirman. Riefenstahl harrasti nuorena maalaamista, tanssia ja luonnossa liikkumista. Lukion jälkeen hän meni taidekouluun ja suunnitteli kaupallisen taiteilijan uraa. Hän opiskeli myös balettia ja modernia tanssia, mutta polvivamma katkaisi tien tanssijan uralle.
Riefenstahl kiinnostui vuoristoaiheisista elokuvista ohjaaja Arnold Fanckin innoittamana. Fanckin elokuvat kuvasivat sankarillisia yksilöitä mittelemässä voimiaan luonnonelementtejä vastaan. Riefenstahl liittyi Fanckin näyttelijäryhmään ja näytteli elokuvissa kuten Der Heilige Berg (1926). Riefenstahlin ensimmäinen oma ohjaustyö oli mystinen Sininen valo (1932), jossa hän myös näytteli.
Nähtyään Riefenstahlin Sinisen valon Saksan johtaja Adolf Hitler valitsi Riefenstahlin ohjaamaan dokumentti- ja propagandaelokuvan kansallissosialistien Nürnbergin puoluepäivistä 1934. Riefenstahl sai käyttöönsä rajoittamattomat resurssit, ja tuloksena oli Tahdon riemuvoitto (1935), jota pidetään dokumenttielokuvan innovatiivisena klassikkona. Elokuvalle myönnettiin useita kansainvälisiä palkintoja aikana, jolloin Hitlerillä oli vielä ihailijoita myös lännessä.
Riefenstahlin toinen merkkiteos on Olympia (1938), joka dokumentoi Berliinin kesäolympialaiset 1936. Riefenstahl korostaa urheiludokumentissaan ihmiskehon kauneutta ja voimaa, jonka hän rinnastaa korkeakulttuurin rakentamiseen.
Saksan hävittyä maailmansodan Riefenstahl väitti ettei ollut tiennyt mitään holokaustista. Hän kertoi tavoitelleensa elokuvissaan vain estetiikkaa ja kiisti tarkoitustensa olleen poliittisia. Riefenstahl vangittiin, mutta hänet vapautettiin, kun todisteita natsihallintoon tai edes natsipuolueeseen kuulumisesta ei löydetty. Hänen uransa elokuvaohjaajana oli kuitenkin käytännössä ohi. Myöhemmin Riefenstahl muun muassa julkaisi valokuvateoksen afrikkalaisesta nubakansasta. Hänen viimeinen ohjauksensa on dokumentti Impressionen unter Wasser (2002), joka kuvaa vedenalaista maailmaa.
Riefenstahl kuoli nukkuessaan kotonaan Pöckingissä 8. syyskuuta 2003, pari viikkoa 101-vuotissyntymäpäivänsä jälkeen. Hän oli kärsinyt syövästä.
Elokuvat > Ohjaajana

Sininen valo, (Das Blaue Licht, 1932) yhdessä Béla Balázsin kanssa
Uskon voitto, (Der Sieg des Glaubens, 1933)
Tahdon riemuvoitto, (Triumph des Willens, 1935)
Olympia :
Olympia I osa, Kansojen juhla, (Fest der Völker, 1938)
Olympia II osa, Kauneuden juhla, (Fest der Schönheit, 1938)
Alamaa (Tiefland, 1954)
Impressionen unter Wasser (2002)
Kirjallisuutta

Bach, Steven: Leni Riefenstahl: Elämäkerta. Otava, Helsinki 2008.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leni Riefenstahl Wikimedia Commonsissa
Leni Riefenstahlin kotisivut (saksaksi) (englanniksi)
Jari Sedergren: Leni Riefenstahl on kuollut. Laaja muistokirjoitus
Leni Riefenstahlin muistokirjoitus The Guardianissa (englanniksi)
Leni Riefenstahl. Allmovie.com (englanniksi)
Leni Riefenstahl. Jewish Virtual Library (englanniksi)
Aikajana Leni Riefenstahl (saksaksi)
Leni Riefenstahl Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Olympia-filmi ja sen luoja Leni Riefenstahl Helsingissä, Suomen kinolehti : elokuva-alan ammattijulkaisu, 01.08.1938, nro 8, s. 50, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Leni Riefenstahl Helsingissä, Kuva, 17.08.1938, nro 17, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Elokuvattu Olympia fyysillisen kauneuden ja voiman juhla. Olympia-filmin luoja Leni Riefenstahl Helsingissä, Elokuva-aitta, 15.08.1938, nro 16, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  NARA  IdRef 
Leni Riefenstahl (keskellä) ohjaamassa Berliinin olympialaisten kuvauksia 1936.
Tauno Rinkinen

Tauno Rinkinen (23. heinäkuuta 1924 Sortavala – 3. helmikuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen nyrkkeilijä.
"Tane" Rinkinen edusti Suomea Lontoon 1948 olympialaisten kevyessä sarjassa (alle 62 kg). Hän hävisi ensimmäisellä kierroksella irlantilaiselle Michael McCullaghille tuomariäänin 0–3.
Rinkinen osallistui kahteen maaotteluun. Seuratasolla hän edusti Helsingin Tarmoa ja voitti kevyessä sarjassa Suomen mestaruuden vuosina 1947 ja 1948. Hän saavutti TUL:n mestaruuskilpailuissa hopeaa vuosina 1946 ja 1947.
Riitti

Riitti (latinan sanasta ritus ’tapa’, ’toimitus’) on juhlameno, pyhä seremonia tai uskonnollinen toimitus.
Riitillä on tietty suorittamistapa ja se voi olla yksilön tai yhteisön suorittama. Useimmiten riitin suorittaa tehtävään erikoistunut henkilö, kuten šamaani tai pappi. Monissa kulttuureissa arkisetkin elinkeinonharjoittamiseen liittyvät tapahtumat ovat saaneet seremoniallisen luonteen. Sosiologiassa riitillä voidaan viitata mihin tahansa symboliseen käyttäytymiseen, joka toistuu sopivina hetkinä ja ilmaisee tyylitellyssä muodossa jotakin ryhmän tai yksilön tunnustamaa arvoa tai päämäärää.
Nykyaikaisen riitintutkimuksen on katsottu alkavan skotlantilaisesta teologista ja orientalistista William Robertson Smithistä ja ranskalaisesta sosiologista Émile Durkheimista. Smith korosti uskonnollisen toiminnan merkitystä myös niissä kulttuureissa, joissa varsinaista uskontunnustusta ei ollut.
Durkheim korosti riitin merkitystä yhteisön identiteetille: ”Riitin välityksellä ryhmä toistuvasti uudistaa käsityksen itsestään ja yhteenkuuluvuudestaan; samalla vahvistetaan yksilöiden sosiaalista olemusta.”
Riitit on jaettu kolmeen pääryhmään.
Kalendaaririitit ovat vuodenaikojen ja elinkeinokausien mukaan säännönmukaisesti toistuvia seremonioita. Myöhemmin kalendaaririitit on liitetty tiettyihin kalenteripäiviin. Näin esimerkiksi joulun, uuden vuoden tai juhannuksen juhlintaa on pidetty kalendaaririitteinä.
Siirtymäriitit ovat useimmiten yhteisön järjestämiä seremonioita jotka liittyvät yksilön sosiaalisen aseman (statuksen) muutokseen (initiaatio). Siirtymäriitit ovat usein kolmivaiheisia; niihin liittyy irtautumisriittejä, vaihderiittejä ja liittymäriittejä. Siirtymäriitin tarkoitus on selittää yksilölle tai ryhmälle yhteisörakenteessa tapahtunut muutos. Siirtymäriittejä ovat muun muassa kastejuhla tai nimiäiset, konfirmaatio tai Prometheus-juhla, penkinpainajaiset ja vanhojenpäivä, ylioppilasjuhlat, polttarit, avioliittoon vihkiminen ja lopulta hautajaiset.
Kriisiriitit liittyvät ”kriittisiin” tapahtumiin kuten asuinpaikan vaihtoon, uuden asian aloittamiseen, mutta myös yllättäviin onnettomuuksiin. Kriisiriittien avulla yksilö ja yhteisö saavat apua kriisitilanteen ohittamiseen ja kestämiseen. Kriisiriitti voi olla esimerkiksi hiljaisen hetken viettäminen onnettomuuden jälkeen. Kriisiriitti on myös diasporassa elävien somalinaisten saar-riitti.
Kirjallisuutta

Haasio, Ari & Mattila, Markku & Kannasto, Elisa: Riitit ja rituaalit.  Avain, 2024.  ISBN 978-952-304-494-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Riitti Wikimedia Commonsissa
Rikkiorakas

| Rikkiorakas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Thelephorales
Heimo::  Bankeraceae
Suku::  Nahkaorakkaat Hydnellum
Laji::  geogenium
Kaksiosainen nimi
 Hydnellum geogenium  (Fr.) Banker 
Katso myös
   Rikkiorakas Wikispeciesissä   Rikkiorakas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rikkiorakas (Hydnellum geogenium) on nahkaorakkaisiin kuuluva sienilaji. Se on aluksi kirkkaankeltainen, myöhemmin tummuva, sekä jalan että yläpinnan osalta. Laji on hyvin sitkeän säämiskämäinen. Repäistessä sientä mallon pinta saattaa kiillellä. Orat lakin alapinnalla ovat melko pieniä, harmaantuvia. Maku ja haju ovat mietoja. Laji on Suomessa eteläpainotteinen ja uhanalaisena silmälläpidettävä (NT). Se vaikuttaa esiintyvän vain kalkkipitoisilla mailla kosteilla korvilla.
Rikkiorakkaasta ei ole ruokasieneksi. Sitä on käytetty sienivärjäykseen, jossa se antaa eri metallipuretuksilla vihertäviä ja harmaita sävyjä.
alapinnan piikikerrosta
Aiheesta muualla

Laji.fi: Rikkiorakas (Hydnellum geogenium)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Hydnellum geogenium:  Wikidata: Q14948385  BioLib: 306396  CoL: 6MHWH  EoL: 985089  Fungorum: 469494  GBIF: 2522318  iNaturalist: 351030  IRMNG: 11292151  MycoBank: 469494  NatureServe: 2.962267  NCBI: 176619  Open Tree of Life: 1007554  Laji.fi: MX.205978 
Hydnum geogenium:  Wikidata: Q59522351  CoL: 3N22N  Fungorum: 174586  GBIF: 2522319  IRMNG: 10807455  MycoBank: 174586
HMS Renown (1916)

| HMS Renown |
| --- | --- |
 HMS Renown

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Fairfield Shipbuilding and Engineering Company, Govan, Skotlanti
Kölinlasku:  25. tammikuuta 1915
Laskettu vesille:  4. maaliskuuta 1916
Palveluskäyttöön:  20. syyskuuta 1916
Poistui palveluskäytöstä:  19. maaliskuuta 1948
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi
Tekniset tiedot
Uppouma:  32 000 t
Pituus:  242 m
Leveys:  27 m
Syväys:  9,68 m
Koneteho:  120 000 shp
Nopeus:  31 solmua
Miehistöä:  1 181
Aseistus
Aseistus:  6 × BL 15"/42 (381 mm) -tykkiä 20 × 4,5" (114 mm) tykkiä 24 × QF 2 naulan ilmatorjuntatykkiä 4 lentokonetta
HMS Renown oli Britannian kuninkaallisen laivaston Renown-luokan taisteluristeilijä. Alus rakennettiin Fairfieldin telakalla ja se otettiin palveluskäyttöön 20. syyskuuta 1916, jolloin se liitettiin Suuren laivaston 1. taisteluristeilijäviirikköön.
Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan lopun alus palveli Pohjanmerellä.
Skagerrakin taistelussa kärsittyjen taisteluristeilijätappioiden vuoksi laivaston komentaja Sir John Jellicoe ehdotti lokakuussa 1916 Renown-luokan taisteluristeilijöiden panssaroinnin lisäämistä, mikä hyväksyttiin ja Renown palasi telakalle Rosythiin helmikuussa 1917. Alukseen lisättiin kaksi tuumaa panssariterästä konehuoneiden yläpuolelle ja kylkipanssareita kasvatettiin 1,52 metriä kummallakin kyljellä, lisäksi kyljen panssarin vahvuutta lisättiin 2,5 senttimetrillä peräsimen kohdalla, viidellä senttimetrillä ammusvarastojen kohdalla samoin kuin tulenjohtotornin alaosassa. Näiden lisäksi alakantta paksunnettiin A- ja B-tornien välistä lähes seitsemän senttimetriä ja tornien asennusrenkaita vahvennettiin. Panssaroinnin lisäys kasvatti aluksen uppoumaa 550 tonnia, mikä tasattiin pienentämällä öljytankin kokoa. Koeajojen jälkeen etummaista savupiippua pidennettiin 1,22 metriä vähentämään savujen aiheuttamaa haittaa.
Alukselle asennettiin vuoden 1918 alussa lentoonlähtöalustat B- ja Y-tornien katoille.
Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan syttyessä Renown liitettiin Kotilaivastoon tehtävänään Islannin ja Färsaarten välisen merialueen valvonta.
Sodan aikana alukseen asennettiin 1941 tyyppien 271, 282, 284 ja 285 tutkat ja kuusi 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Syksyllä 1942 alukseen asennettiin kymmenen 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä lisää ja puolen tuuman konekiväärit poistettiin.
Toinen maailmansota > Etelä-Atlantti

Alus liitettiin 2. lokakuuta Force K:hon Etelä-Atlantille kotisatamana Freetown. Alus oli runkona muodostettaessa ryhmää etsimään Saksan laivaston kaappareita eteläisiltä merialueilta. Kun Admiral Graf Spee havaittiin Intian valtamerellä, Renown lähetettiin osaksi Force H:ta Kapkaupunkiin tuhoamaan saksalaisalus sen pyrkiessä takaisin Etelä-Atlantille.
Laivasto-osasto ei havainnut Admiral Graf Speetä, mutta yhdessä risteilijä HMS Sussexin kanssa Renown pysäytti 2. joulukuuta saksalaisen kauppa-aluksen Watussin (9 552 t), jonka  miehistö upotti ennen tarkastusta. Renown määrättiin tämän jälkeen takaisin Etelä-Atlantille ja seurattuaan Admiral Graf Speen upottamista se liittyi takaisin Kotilaivastoon.
Alus tuki ranskalaisaluksia helmikuussa 1940 ja huhtikuussa alus otti osaa Norjan operaatioihin.
Toinen maailmansota > Norja

Norjan retkellä Renown kohtasi 9. huhtikuuta Vestvuonon edustalla Saksan laivaston taisteluristeilijät Scharnhorstin ja Gneisenaun, jotka suojasivat Narvikiin matkaavia hyökkäysosastoja. Kohtaamisen aikana saksalaiset osuivat Renowniin kahdesti, mutta kranaatit eivät räjähtäneet. Gneisenauhun osui kolme Renownin ampumaa kranaattia, mutta vahingot jäivät saksalaisaluksella vähäisiksi – ainoastaan tulenjohtojärjestelmä ja yksi tykki vaurioituivat.
Toinen maailmansota > Välimerellä

Alus siirrettiin elokuussa Gibraltarille Force H:n lippulaivaksi. Läntisellä Välimerellä alus osallistui Maltan saattueiden sekä lentokonetäydennysten rynnäköiden suojaamiseen. Välimerellä ollessaan Renown otti osaa myös Spartiventon taisteluun 27. marraskuuta, missä alus kohtasi Italian laivaston risteilijät.
Alus tulitti 9. helmikuuta 1941 Genovaa, minkä jälkeen alus toimi taas Maltan saattueiden suojana, kunnes sai toukokuussa määräyksen osallistua Bismarckin metsästykseen. Bismarckin upottua alus sai tehtäväkseen etsiä saksalaisen tukilaivan Gonzenheimin, jonka risteilijä  HMS Neptune upotti 4. kesäkuuta.
Atlantin operaatioiden jälkeen alus suojasi heinäkuussa jälleen saattueen Maltalle, minkä jälkeen alus palasi Englantiin huollettavaksi. Alus oli huollossa elokuusta marraskuuhun.
Alus palasi palvelukseen 22. marraskuuta ja liitettiin osaksi Kotilaivastoa Scapa Flow’ssa, mutta jo 14. huhtikuuta 1942 alus purjehti yhdessä Force W:n kanssa suojaamaan englantilais-amerikkalaista laivasto-osastoa, joka toimitti Maltalle lisää lentokoneita yhdysvaltalaiselta lentotukialukselta USS Waspilta. Renown palasi 27. huhtikuuta Scapa Flow’hun. Samanlainen operaatio toteutettiin vielä 9.–15. toukokuuta.
Aluksen kotisatamaksi määrättiin Islanti ja tehtäväksi Atlantin saattueiden suojaaminen, mutta se jäi lyhyeksi, koska alus palasi jo lokakuussa Force H:hon Gibraltarille. Osaston mukana alus osallistui Pohjois-Afrikan maihinnousujen tukemiseen.
Helmikuussa 1943 Renown palasi takaisin Englantiin huoltoon. Huolto alkoi 22. helmikuuta. Huollossa aluksen ilmatorjuntaa vahvennettiin lisäämällä 13 kaksiputkista ja kolme yksiputkista 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Samalla lentokoneen tarvitsemat rakenteet poistettiin. Huollon valmistuttua 9. kesäkuuta alus liitettiin Kotilaivastoon.
Toinen maailmansota > Intian valtameri

Joulukuussa 1943 Renown siirrettiin Itäiseen laivastoon. Alus siirrettiin huoltoon Rosythiin, jossa siihen asennettiin neliputkinen 2 naulan B-tornin katolle sekä seitsemän kaksiputkista ja viisi yksiputkista 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Huollon valmistuttua alus aloitti  23. tammikuuta 1944 purjehduksensa Colomboon, jonne se saapui 27. tammikuuta. Alus suojasi lentotukialus HMS Illustriousia ja Yhdysvaltain laivaston lentotukialusta USS Saratogaa 19. huhtikuuta hyökkäyksessä Sabangiin. Seuraavaksi alus osallistui 30. tammikuuta ja 1. helmikuuta Andamaanien pommitukseen ja hyökkäykseen Surabajaan 17. toukokuuta sekä sitä seuranneeseen hyökkäykseen Port Blairiin 21. kesäkuuta.
Renown oli 25. heinäkuuta osana laivastoa, joka pommitti Sabangia ja myöhemmin samana vuonna suojasi tukialusten suorittamaa rynnäkköä ja pommitti Nikobaareja 17.–19. lokakuuta. Brittiläistä Tyynenmeren laivastoa muodostettaessa alus pysyi uudelleen nimetyssä Itäisessä laivastossa osana 3. taistelulaivaviirikköä. Alus oli huollossa Durbanissa joulukuusta 1944 helmikuuhun 1945, minkä jälkeen maaliskuussa alus kutsuttiin kotiin. Huollon aikana aluksesta poistettiin torpedoputket ja kummaltakin puolelta keulaa kolme etummaista kaksiputkista 4,5 tuuman tykkiä. Alus saapui 14. huhtikuuta Scapa Flow’hun ja liitettiin Kotilaivastoon. Se siirrettiin 15. toukokuuta kuitenkin reserviin ja osa sen aseistuksesta poistettiin heinäkuussa, jolloin kuusi etummaista 4,5 tuuman tykkitornia sekä kaikki kevyet ilmatorjunta-aseet siirrettiin maihin.
Sodan jälkeen

Renown siirrettiin lokakuussa 1946 C-luokan reserviin eli alimpaan mahdolliseen valmiustilaan, jossa se oli 1. kesäkuuta 1948 poistolistalle siirtämiseen saakka. Alus myytiin Metal Industriesille romutettavaksi 1948. Alus hinattiin 3. elokuuta Devonportista Faslaneen romutettavaksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
HMS Renownin operaatiohistoria
Renown-luokan taisteluristeilijät
Renown Panaman kanavassa 13. syyskuuta 1920
Renown ja Repulse 1931
HMS Renown Tyynellä valtamerellä