stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saatananpalvontapaniikki Suomessa
Ulvilan surman rituaalisyytökset

Saatananpalvonta nousi yllättäen uudelleen uutisaiheeksi vuonna 2012 Ulvilan surman tutkinnan yhteydessä. Anneli Auer todettiin vuonna 2010 syylliseksi miehensä murhaan, mutta hovioikeus hylkäsi surmasyytteen seuraavana vuonna. Toisen esitutkinnan aikana syyttäjät nostivat esiin väitöksiä saatanallisista rituaaleista, joissa surmattiin kymmeniä eläimiä. Auerin väitettiin pahoinpidelleen lapsiaan ja käyttäneen edesmenneen miehensä tuhkaa ja verta rituaaleissa.
Kirjailija Tiina Raevaara kyseenalaisti syytökset ja vertasi niitä 1980–1990-lukujen yhdysvaltalaisiin satanic ritual abuse -syytöksiin. Raevaara totesi, että usein lasten esittämien syytösten taustalla ovat aikuisten johdattelevat kysymykset ja että väitteet rituaaleista on sittemmin todistettu perättömiksi. Auerin asianajajan Juha Mannerin mukaan syyte oli poikkeuksellisen älytön, sillä se perustui ainoastaan lasten kertomuksiin eikä mitään muita todellisia todisteita teoista löytynyt. Sekä Titus Hjelm että Merja Hermonen tyrmäsivät julkisesti asiantuntijatodistajan, Keijo Ahorinnan, valinnan. Hjelm sanoi uutisia lukiessaan miettineensä, oliko hänen väitöskirjansa mennyt aivan hukkaan. Helsingin Sanomissa Hjelm kommentoi Ahorinnan valintaa asiantuntijaksi sanoen, että tämän näkemykset saatananpalvonnasta ”perustuvat kritiikittömästi amerikkalaisten karismaattisten kristittyjen parissa kehitettyyn myyttiin, jolla on hyvin vähän yhtäläisyyksiä todellisuuden kanssa”.
Ulvilan tapauksen yhteydessä tiedotusvälineiden kiinnostuksen kohteena eivät tällä kertaa olleet väitetyt saatananpalvontaan viittaavat merkit, vaan syyttäjän käyttämän asiantuntijan pätevyys. Hjelmin havainnon mukaan tiedotusvälineissä ja yleisökommenteissa saatananpalvontaväitteeseen suhtauduttiin pääasiassa epäillen. Hjelmin mukaan reilu vuosikymmenen aiemmin Keijo Ahorinnalla oli lähes yksinoikeus saatananpalvontailmiön kommentoinnissa, mutta nyt suhtautuminen julkisuudessa oli skeptistä. Esimerkiksi rikoskirjailija Matti Rönkä kommentoi, että tutkinnan paljastukset olivat hänestä niin outoja, etteivät ne kelpaisi edes dekkarin juoneksi. Saatananpalvontaväitteet hävisivät pian julkisuudesta.
Vuonna 2023 Auerin lapset peruivat todistuksensa äitiään vastaan. Auerin nuoremmat lapset kertoivat sepittäneensä tarinat sijaisvanhempiensa painostuksesta. Auerin vanhin lapsi oli koko ajan vakuuttanut, että hänen äitinsä on syytön. Vuonna 2024 korkein oikeus purki Anneli Auerin ja hänen entisen miesystävänsä seksuaalirikostuomion. Juha Mannerin mukaan seksuaalirikossyyte oli osoitus saatanapaniikista. Manner ja Milla Ollikainen kutsuvat kirjassaan Ulvilan surma (2024) Auerin seksuaalirikosjuttua suomalaiseksi satanic panic -tapaukseksi. Juha Manner kertoo kirjassa ajatelleensa heti syytteistä kuultuaan, että väitteet ovat täysin uskomattomia eivätkä voi pitää paikkaansa. Auerin toisen asianajajan Markku Fredmanin mukaan lasten kertomukset olivat epäuskottavia, ne sisälsivät runsaasti yksityiskohtia, jotka eivät voineet pitää paikkaansa, eikä kotietsinnässä löytynyt todisteita tarinoiden sisältämästä tarpeistosta.
Ilmiön arviointia > 1990-luvun saatananpalvontakeskustelu

Vesa Sisätön mukaan lama-aika nostaa helposti esiin uhkaavia ilmiöitä. Saatananpalvonta oli hyvä vihollinen, johon suomalaiset saattoivat peilata maailman murroksen koettelemaa identiteettiä. Tuomas Äystön mukaan moraalipaniikin perinteinen muoto on nuorison tekemisistä huolestuminen. Esimerkiksi bändipaita saatettiin tulkita merkiksi nuoren epäterveistä kiinnostuksenkohteista. Väitöskirjatutkija Ida Väyrysen mukaan tiedotusvälineissä luotiin 1990-luvulla stereotypioita, joissa ”mustiin vaatteisiin ja pentagrammikoruihin pukeutunut teini on potentiaalinen uhka yhteisölle tai vähintään itselleen.”
Uskontotieteilijä Teemu Taira on sanonut Titus Hjelmin tutkimukseen perustuen, että tiettyjen ihmisten luokitteleminen saatananpalvojiksi edistää ainakin kristillisten tahojen sanoman leviämistä ja antaa heille julkisuudessa määrittelyvallan. Viranomaiset olivat 1990-luvulla kommentoimassa saatananpalvontaa vain vähän ja tutkijat eivät juuri lainkaan. Äänessä olivat Saatanan roolia korostavat kristityt, joiden näkemykset olivat peräisin Yhdysvalloista.
Titus Hjelm vertasi 1990-luvun tilannetta myöhemmin siihen, että ”rasisti olisi kommentoinut uutisvälineissä maahanmuuttajuutta”. Hjelmin mukaan on mahdollista, että tiedotusvälineissä ei tuolloin osattu tunnistaa sellaista kristillistä näkökulmaa, josta ilmiötä tarkasteltiin. Näin ensisijaisesti sosiaalisesta ongelmasta tehtiin uskonnollinen ilmiö. Jos media ei olisi yhdistänyt vandalismia satanismiin ja puhe olisi ollut pelkästään uskonasioista, ilmiö olisi Hjelmin mukaan todennäköisesti kiinnostanut vain omistautuneimpia uskovaisia.
Hjelmin mukaan saatananpalvontaa sellaisena kuin osa kristillisistä toimijoista on sitä kuvaillut, ei ole olemassa. Hjelmin mukaan ”saatananpalvonta käytännössä on sellainen asia, mikä on ehkä enemmänkin nuorison toiminnasta huolestuneiden vanhempien ihmisten päässä kuin missään todellisuudessa tapahtuva asia.” Hautakivien kaatamisen kaltaisen ilkivallan tai psyykkisen oireilun ensisijaista syytä olisi syytä etsiä muualta kuin saatananpalvonnasta.
Katri Ylinen vertaa saatananpalvojiin liitettyjä tarinoita ja todistuksia noitavainojen pöytäkirjoihin. Molemmissa sekoittuvat huhut, harhat, valheet ja hysteria. Saatananpalvontailmiötä 1990-luvun nuorisokulttuurissa tutkinut Merja Hermonen on kommentoinut haastattelussa, että ilmiössä on ollut samanaikaisesti mukana sekä komedian että tragedian piirteitä.
Pimeä hehku -väitöskirjan tekijä Merja Hermonen on pohtinut sitä, miksi satanismi puhutteli juuri nuoria. Kehityspsykologiassa käytetään termiä moratorio, joka tarkoittaa identiteetin etsimisen tilaa ja elämänvaihetta. Nuoret joutuvat kohtaamaan moratorion, sillä suomalaisessa kulttuurissa itsenäistyminen nähdään tärkeänä.
Ilmiön arviointia > Myöhemmin

Titus Hjelm kommentoi vuonna 2013, että voi olla liian aikaista todeta, että uutta saatananpalvontapaniikkia ei enää tule. Hjelm suhtautui kriittisesti tuolloiseen suomalaisen uskontojournalismin tasoon. Tiedotusvälineissä uskonnollisuus saattoi edelleen itsessään pätevöittää kommentoimaan uskontoon liittyviä uutisia.
Katri Ylinen kirjoitti vuonna 2024, että 2020-luvulla saatananpalvonnan ajatellaan usein jääneen vuosituhannen alkuun nuorisoilmiöksi ja moraalipaniikiksi, kun taas satanistiksi samastutaan edelleen. Suomessa on esimerkiksi The Satanic Templen osasto. Uuspakanuus, wicca ja uusnoituus ovat levinneet uudella vuosituhannella.
Merja Hermonen kommentoi vuonna 2024, että 1990-lukuun verrattuna ajassa on uutta äärioikeiston nousu. Tietyt äärioikeistolaiset ja uusnatsistiset toimijat ovat teistisen satanismin harjoittajia. Order of Nine Angles on hajanainen kansainvälinen verkosto, jonka tekstit ovat liikkuneet postitse tai internetissä. O9A:n edeltäjän osaston on väitetty toimineen Suomessa vuodesta 1994. Aihetta tutkineen toimittaja Samuli Suonpään mukaan on mahdollista, että osaston takana voi olla vain muutama aktiivinen hahmo, jotka esiintyvät yhteisöinä. Kristillistä journalismia edustava Samuli Suonpää on huomauttanut, että luterilaisen kirkon johto ei ole sanonut mitään teistisen Saatanan yhdistymisestä äärioikeistoon. Suonpään mukaan tämä voi olla vastareaktio epäonnistumiselle 1990-luvulla: enää ei haluta sanoa mitään, jotta kristillisille tahoille ei naurettaisi.
Kirjallisuutta

Hermonen, Merja: Pimeä hehku. Satanismi ja saatananpalvonta 1990-luvun suomalaisessa nuorisokulttuurissa.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto. Nuorisotutkimusverkosto & Nuorisotutkimusseura. Julkaisuja 64)  Helsinki:  Loki-kirjat, 2006.  ISBN 951-825-039-1
Hjelm, Titus: Saatananpalvonta, media ja suomalainen yhteiskunta.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto. Nuorisotutkimusverkosto & Nuorisotutkimusseura. Julkaisuja 55)  Helsinki:  Yliopistopaino: Nuorisotutkimusverkosto, 2005.  ISBN 951-570-619-X
Äystö, Tuomas: Paholaisen perilliset. Satanismipaniikin synkkä historia.  Helsinki:  Like, 2025.  ISBN 978-951-1-49816-2
Aiheesta muualla

Järvinen, Samuel: Tätä oli saatananpalvontapaniikki ja sen seuraukset Suomessa – Haastattelussa Katri Ylinen. Kaaoszine 11.11.2024 (video).
Ivan Mizanzuk esitelmöi kansainvälisestä saatananpalvontapaniikki-ilmiöstä vuonna 2021.
Ruoslahti

Ruoslahti on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Erkki Ruoslahti (s. 1940), lääketieteen tutkija, professori ja akateemikko, Ilmari Ruoslahden poika
Ilmari Ruoslahti (vuoteen 1940 Rosendal, 1895–1960), insinööri, virkamies ja yritysjohtaja
Maija Ruoslahti (o.s. Sihvola, s. 1939), sisustusarkkitehti ja kuvataiteilija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Selma Lagerlöf

| Selma Lagerlöf |
| --- | --- |
 Selma Lagerlöf 1909.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. marraskuuta 1858 Östra Ämtervik, Värmlanti
Kuollut: 16. maaliskuuta 1940 (81 vuotta) Östra Ämtervik, Värmlanti
Ammatti:  opettaja, kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aikakausi:  1891-1938
Tyylilajit:  romaanit, runot
Pääteokset:  Kyösti Berlingin taru, Peukaloisen retket villihanhien seurassa, Jerusalem
 Nimikirjoitus
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 
Aiheesta muualla
selmalagerlof.org
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Selma Ottilia Lovisa Lagerlöf  kuuntele ääntämys (ohje) (20. marraskuuta 1858 Mårbacka, Östra Ämtervik, Värmlanti, Ruotsi – 16. maaliskuuta 1940 Mårbacka, Värmlanti, Ruotsi) oli ruotsalainen kirjailija, jolle vuonna 1909 myönnettiin ensimmäisenä naisena Nobelin kirjallisuuspalkinto. Hänestä tuli myös vuonna 1914 Ruotsin akatemian ensimmäinen naisjäsen.
Vuosina 1885–1895 Lagerlöf toimi opettajana tyttöjen lukiossa Landskronan kaupungissa. Tuolloin hän voitti viikkolehden kirjoituskilpailun otteilla Gösta Berlingin tarusta. Vuonna 1895 Akatemian ja perheen tuki rohkaisivat häntä jättämään opetustyön ja siirtymään täysipäiväiseksi kirjailijaksi. Gösta Berlingin tarun lisäksi Lagerlöf on kirjoittanut muun mussa lastenkirjat Peukaloisen retket villihanhien seurassa ja Peikkoja ja ihmisiä.
Lagerlöfin kuva oli Ruotsin 20 kruunun setelissä vuosina 1997–2015. Vuonna 1928 Lagerlöfille myönnettiin kunniatohtorin arvo. Hänestä on tehty myös useita patsaita.
Lagerlöf oli Ruotsin kansalliskirjaston mukaan vilkkaassa kirjeenvaihdossa. Koottuna on noin 17 000 henkilön Selma Lagerlöfille lähettämiä kirjeitä noin 42 000 kappaletta. Joukossa ovat Juhani Aho, Albert Edelfelt, Alexandra Gripenberg, Lucina Hagman, Yrjö Hirn, Larin-Kyösti, Jean Sibelius, F. E. Sillanpää ja Matilda Wredelähde?. Kungliga Biblioteket muuttaa Lagerlöfin käsikirjoituksia digitaaliseen muotoon.
Elämäkerta > Kasvuvuodet

Selma Lagerlöf syntyi 20. marraskuuta 1858 Mårbackan kartanossa Länsi-Ruotsissa. Hän oli luutnantti Erik Gustaf Lagerlöfin ja Elisabet Lovisa Wallrothin tytär. Hän oli viides heidän kuudesta lapsestaan. Selma Lagerlöfin isänisä, Daniel Lagerlöf (1776–1852) oli Elias Tegnérin serkku ja hänen isänäitinsä, Lisa Maj Wennerwik (1784–1864) oli papintytär. Selma Lagerlöf oli jopa sukua Erik Gustaf Geijerille. Selma Lagerlöfillä oli synnynnäinen lonkkavika.
Lagerlöf sairastui ollessaan 3,5-vuotias, vuoden 1860 lopussa, ja hänen molemmat jalkansa halvaantuivat. Halvaus katosi yhtä nopeasti kuin oli ilmestynytkin, mutta Lagerlöf ei lapsuudessaan kyennyt leikkimään kuten muut lapset.
Lagerlöfin sisarukset kävivät koulua kotona Mårbackassa, kuten monet muutkin porvarislapset tuohon aikaan, koska kansakoulujärjestelmä ei ollut vielä täysin valmis. Lasten opettaja tuli Mårbackaan opettamaan, ja Lagerlöf sai opetusta englanniksi ja ranskaksi.
Selma Lagerlöf oli vakavampi ja rauhallisempi kuin sisaruksensa ja kaverinsa, mikä osittain johtui hänen lonkkaviastaan. Hän oli lahjakas lapsi ja piti paljon lukemisesta. Ensimmäinen Lagerlöfin lukema romaani oli Thomas Mayne Reidin Osceola, ja hän päätti jo tuolloin, 7-vuotiaana, ryhtyä kirjailijaksi.
Lagerlöfin lapsuutta leimasivat myös isoäiti Lisa Maja Lagerlöfin (1784–1864) suulliset kertomukset.
Selman ollessa kymmenvuotias hän luki Raamatun kokonaan läpi. Hänen isänsä oli tuolloin erittäin sairas ja Selma toivoi, että Jumala parantaisi isän, jos hän lukisi Raamatun kannesta kanteen. Isä eli vielä 17 vuotta. Tällä tavalla Selma Lagerlöf tutustui aikaisin Raamatun kieleen, josta hänelle luultavasti oli iloa myöhemmin kirjailijantyössään. Kaksitoistavuotiaana Lagerlöf kirjoitti pitkän runon Mårbackasta ja jatkoi runojen kirjoittamista nuoruusiässä. Selma Lagerlöf alkoi kirjoittaa proosaa vasta Sophie Adlersparren, hyväntekijänsä, kehotuksesta.
14-vuotiaana Selma Lagerlöf vietti aikaa Tukholmassa saadakseen fysioterapiaa lonkkavikansa vuoksi. Hän kertoo matkastaan pääkaupunkiin ja tapahtumista siellä kirjassaan Dagbok för Selma Ottilia Lovisa Lagerlöf (1932). Kirjan mukaan Lagerlöf vietti muutamia kuukausia Tukholmassa saadakseen fysioterapiaa jo yhdeksänvuotiaana.
Elämäkerta > Opinnot ja työelämä

Päätettyään kotikoulun Selma Lagerlöf vietti muutamia vuosia kotona ennen kuin aloitti opiskelun syksyllä 1882 Tukholman opettajakorkeakoulussa vastoin isänsä tahtoa. Lagerlöfin opiskeluaikana perhe joutui taloudellisiin vaikeuksiin ja Mårbacka myytiin. Lagerlöfin isä kuoli 1885, samana vuonna, jona Lagerlöf sai opettajaopintonsa päätökseen.
Kun Lagerlöf luki kirjallisuushistoriaa, hän havaitsi, että hahmot ja kohtalot, joista hän oli lapsuudessaan Värmlannissa kuullut, olivat yhtä lailla mielikuvitusta kiehtovia kuin Bellmannin ja Runebergin henkilöhahmot. Tarvittiin kuitenkin aikaa ja useita epäonnistuneita kirjoitusyrityksiä ennen kuin Lagerlöf debytoi kirjailijana.selvennä
Opintojensa jälkeen Selma Lagerlöf toimi opettajana tyttökoulussa Landskronassa vuosina 1885–1895. Hän viihtyi opettajan ammatissa ja oppilaat arvostivat häntä. Selma Lagerlöfillä oli kyky kertoa kiehtovalla tavalla niin Jeesuksesta ja hänen opetuslapsistaan kuin jokaisesta uudesta maasta, josta oppilaat opiskelivat. Lagerlöf asui isänsä siskon Kajsa Lovisa Lagerlöfin luona Qvarteret Gamla Bryggan -nimisellä alueella Landskronassa ja hänellä oli vilkas sosiaalinen elämä.
Elämäkerta > Kirjailijantyö

Vuonna 1891 Lagerlöf debytoi romaanilla Kyösti Berlingin taru (Gösta Berlings saga) voitettuaan Idun-lehden palkintokilpailun. Lagerlöf sai kirjoitetuksi kirjan valmiiksi Fredrika-Bremer-Fördundet-yhdistyksen perustajan Sophie Adlersparren järjestämän apurahan turvin. Kyösti Berlingin taru (Gösta Berlings saga) on yksi ruotsalaisen kirjallisuuden tärkeimpiä klassikoita, runsas ja fantastinen tarina kavaljeereista ja elämästä Värmlannissa 1800-luvulla. Romaani rikkoi sen aikaista tyyli-ihannetta, realistista asiallisuutta, vastaan. Kirja sai ristiriitaisen vastaanoton kriitikoilta.
Vuonna 1894 Lagerlöf tapasi kirjailija Sophie Elkanin, josta tuli hänen ystävänsä ja elämänkumppaninsa.lähde?
Vuonna 1895 Lagerlöf jätti opettajan toimensa. Siitä lähtien hän elätti itsensä täysin kirjailijantyöllään. Vuonna 1897 Lagerlöf muutti tätinsä kanssa Faluniin ollakseen lähempänä siskoaan Gerdaa.
Lagerlöf teki yhdessä Elkanin kanssa useita pitkiä matkoja Eurooppaan. Vuosina 1899–1900 tehty pitempi matka Egyptiin ja Lähi-itään toimi inspiraationa Jerusalem-nimiselle romaanille. Lagerlöf asui suurimman osan elämästään Falunissa.
Lagerlöfin kansainvälisesti tunnetuin kirja on Nils Holgerssonin ihmeellinen matka, joka oli alun perin tarkoitettu lukukirjaksi kansakouluun. Sitä ei kuitenkaan voitu käyttää lukukirjana, koska Lagerlöf oli unohtanut Hallandin maakunnan. Kirjassa lukija saa nähdä Ruotsin 14-vuotiaan pojan (Nils Holgersson) silmin hänen lentäessään hanhen selässä maan yli.
Elämäkerta > Nobel-palkinto

Vuonna 1909 Selma Lagerlöfille myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto. Akatemian perusteluissa todettiin, että palkinto myönnettiin Lagerlöfille "hänen runotuotantoansa leimaavan ylevän ideaalisuuden, mielikuvituksen rikkauden ja ilmaisun sielukkuuden tähden". Lagerlöf oli ehdolla useita kertoja, mutta hänen ehdokkuuttaan vastusti Akatemian silloinen vakituinen sihteeri Carl David af Wirsén. Vuonna 1909 Wirsén kuitenkin hävisi äänestyksessä akatemian jäsenten enemmistölle, jotka halusivat kaikesta huolimatta myöntää kunnianosoituksen Lagerlöfille. Hän oli ensimmäinen nainen maailmassa ja ensimmäinen ruotsalainen, jolle myönnettiin kirjallisuuden Nobel-palkinto. Vuodesta 1909 Lagerlöf asui ajoittain Mårbackassa, joka hänen oli onnistunut ostaa takaisin Nobel-palkinnon palkintorahoilla.
Myöhemmin Lagerlöf lahjoitti Nobelilta saamansa kultamitalin keräykseen talvisodassa kamppailevan Suomen hyväksi.
Selma Lagerlöf saavutti maailmanmaineen elämänsä aikana ja hänen kirjojansa on julkaistu monilla kielillä. Nils Holgerssonin ihmeellinen matka on käännetty noin 60 kielelle. Kyösti Berlingin taru (Gösta Berlings saga) on käännetty yli 50 kielelle.
Elämäkerta > Ruotsin akatemian jäsenyys

Vuonna 1914 Lagerlöfistä tuli ensimmäinen Ruotsin akatemian naispuolinen jäsen. Hjalmar Gullberg sanoi virkaanastujaispuheessaan 1940, kun hänestä tuli Lagerlöfin seuraaja akatemiassa, että Lagerlöf oli "kirjallisuutemme kuningatar, tunnetuin ruotsalainen nainen maailmassa sitten pyhän Birgitan."
Elämäkerta > 70-vuotispäivät

Selma Lagerlöfiä juhlistettiin hänen 70-vuotispäiviensä yhteydessä 20. marraskuuta 1928 juhlanäytöksellä Ruotsin kuninkaallisessa teatterissa (nyk. Ruotsin kuninkaallinen ooppera), jossa esitettiin lyyrinen draama Kavaljererna på Ekeby, joka perustui Lagerlöfin romaaniin Kyösti Berlingin taru (Gösta Berlings saga).
Elämäkerta > Osallistuminen politiikkaan

Selma Lagerlöf osallistui taisteluun naisten äänioikeuden puolesta, muun muassa toimimalla puhujana kansainvälisessä äänioikeuskongressissa Tukholmassa 1911 ja voitonjuhlissa 1919. Hänestä tuli vapaamielisen maayhdistyksen jäsen 1916 ja hän pysyi siitä lähtien järjestäytyneenä liberaalina elämänsä loppuun saakka. Vuonna 1934 Lagerlöf oli mukana allekirjoittamassa vetoomusta kansanpuolueen perustamisesta. Hän oli jopa aktiivinen kunnallispolitiikassa Östra Ämtervikissä, jossa hänet valittiin 1919 vapaamielisten listalta kunnanvaltuuston jäseneksi neljäksi vuodeksi.
Selma Lagerlöf ei hyväksynyt 1930-luvun juutalaisvainoja Saksassa. Tämä johti siihen, että saksalaiset boikotoivat Lagerlöfiä, mutta Lagerlöf ei antanut tämän vaikuttaa mielipiteisiinsä. Hän ei myöskään osallistunut politiikkaan enempää kuin halusi, vaikka hänen osallistumistaan toivottiin. Lagerlöf auttoi Nelly Sachsia pakenemaan Ruotsiin. Journalisti ja kirjailija Bosse Schön väittää, että Lagerlöf tuki rotubiologiaa.
Elämäkerta > Kirjeenvaihto

Lagerlöfin kuoleman jälkeen on julkaistu kaksi elämäkerrallista teosta, jotka perustuvat kirjeenvaihtoon Lagerlöfin ja hänen kahden elämänkumppaninsa välillä. Du lär mig att bli fri (1992) perustuu Lagerlöfin ja Sophie Elkanin kirjeenvaihtoon ja En riktig författarhustru (2006) hänen ja Valborg Olanderin kirjeenvaihtoon. Teosten myötä Lagerlöfistä on tullut esiin uudistunut ja syvempi kuva. Kirjeissä kuvaillaan erittäin voimakasta rakkautta molempia naisia kohtaan. Lagerlöfin kahden läheisen ystävän välillä kyti ilmeisesti voimakas keskinäinen kilpailu (kilpailu, jossa kuitenkin on voinut olla kysymys sekä ystävyydestä että rakkaudesta). Myös Elin Wägner käsitteli asiaa Lagerlöfistä kirjoittamassaan elämäkerrassa (1942–1943), nojautuen Valborg Olanderin ja Lagerlöfin kirjeenvaihtoon ja keskusteluihin Olanderin kanssa kirjojen kirjoittamisen aikana. On mahdollista, että Wägner oli myös lukenut Selman kirjeitä Elkenille, jotka muutoin eivät olleet edes tutkijoiden saatavilla ennen vuotta 1990. Rakkaus kahden saman sukupuolen edustajan välillä ei ollut tuohon aikaan hyväksyttyä, mutta samaan aikaan raja ystävyyttä ja rakkautta ilmaisevien kielellisten ilmaisujen välillä oli häilyvämpi kuin nykyään. Tämä oli perintö romantiikan aikakaudesta, joka oli vaikuttanut voimakkaasti kaikkiin kolmeen naiseen.
Jopa kirjailijan kirjeet äidilleen on julkaistu vuonna 1998, nimellä Mammas Selma.
Kuolema

Torstai-iltana 7. maaliskuuta 1940 Selma Lagerlöf oli sisarensa kanssa, kun hän alkoi tuntea itsensä huonovointiseksi ja väsyneeksi. Yöllä hän sairastui rajusti ja makasi viikon sängyssä tajuttomana. Selma Lagerlöf kuoli kotonaan 16. maaliskuuta 1940 aivohalvaukseen. Hän oli kuollessaan 81-vuotias. Hänet haudattiin Östra Ämtervikissä pääsiäislauantaina. Sven Jerring selosti toimituksen radiossa.
Postuumit huomionosoitukset > Maalaukset

Carl Larsson maalasi muotokuvan Lagerlöfistä vuosina 1902 ja 1908, jälkimmäistä taulua pääsee katselemaan Mårbackassa.
Postuumit huomionosoitukset > Julkiset veistokset

Rottnerosin puistossa on Arvid Backlundin tekemä pronssinen patsas Selma Lagerlöfistä istumassa jalat ristissä. Toinen valanta samasta patsaasta vihittiin käyttöön American Swedish Institutessa Minneapolisissa vuonna 1955. Arvid Backlundin samannäköinen patsas istuvasta Selma Lagerlöfistä, jonka jalat eivät ole ristissä löytyy Karlstadista, Sunnesta ja Falunista. Jonas Högströmin tekemä uudempi, nuorta seisovaa Selma Lagerlöfiä esittävä patsas on Landskronassa. Rottnerosin puistossa on Astri Tauben tekemä ja Västra Vemmenhögissä entisen koulun ulkopuolella on Jón Leifssonin tekemä rintakuva Selma Lagerlöfistä.
Landskronan patsas on pronssinen ja 165 senttimetriä korkea, ja se vihittiin käyttöön vuonna 2009. Helmikuun 2. päivän aamuna 2013 havaittiin, että patsas oli varastettu. Patsas löydettiin jo samana iltapäivänä pöheiköstä lähellä sen alkuperäistä paikkaa.
Postuumit huomionosoitukset > Muistorahat

Selma Lagerlöfin syntymän 150-vuotisjuhlapäivänä Ruotsin valtionpankki julkaisi kaksi muistorahaa, hopeisen kahdensadan kruunun kolikon ja kultaisen kahdentuhannen kruunun kolikon. Molempien kolikoiden etupuolella on sama muotokuva Selma Lagerlöfistä. Hopeisen kolikon takapuolella on lentäviä hanhia ja kultaisessa kolikossa auringonkukka. Rahat suunnitteli Jon Holm.
Selma Lagerlöfin kuva oli Ruotsin 20 kruunun setelissä vuosina 1997–2015.
Postuumit huomionosoitukset > Kraatterit

Venus-planeetan suurimmat kraatterit on nimetty kuuluisien naisten mukaan. Yksi niistä on nimeltään Lagerlöf juuri Selma Lagerlöfin mukaan.
Postuumit huomionosoitukset > Muut

Lagerlöfin kuva on ollut maalattuna yhden Norwegian Air Shuttlen sittemmin käytöstä poistetun Boeing 737-800 -koneen pyrstöön.