stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansan Lehti
Historia

Kansan Lehti oli järjestyksessä kolmas Suomeen perustettu sosiaalidemokraattinen sanomalehti. Sitä ennen kaupungissa oli julkaistu Tampereen Sanomien ”nurkkalehtenä” Tampereen työväenyhdistyksen Kansalaista. Kansan Lehden puuhamiehiin kuului muun muassa Juho Hellberg, jonka kirjapainossa sitä aluksi painettiin. Vuonna 1901 lehteä kustantamaan muodostettiin Tampereen Työväen Sanomalehti Oy, joka myöhemmin perusti oman kirjapainoyhtiön. Poliittisesti Kansan Lehti noudatteli Työmiehen linjaa, mutta vuoden 1904 vaiheilla lehdet kiistelivät suhtautumisesta perustuslaillisiin ja samalla myös johtavan työväenlehden asemasta.
Sisällissodan syttyessä Kansan Lehti oli taloudellisesti menestyvä, varustukseltaan ajanmukainen ja poliittisesti merkittävä sanomalehti. Tampereen valtauksen jälkeen lehden ilmestyminen lakkasi ja sen kirjapaino joutui Tampereen Sanomien haltuun. Lehti pääsi ilmestymään uudelleen vuoden 1919 alussa nimellä Kansan Sana. Vanha nimi otettiin käyttöön seuraavan vuoden alusta lähtien. Työväenliikkeen jakautuessa Kansan Lehti edusti keskustasuuntausta ja pyrki vasemmistoa myötäilemällä estämään radikaalien irtaantumisen.
1920-luvun aikana Kansan Lehti muuttui kantaa ottavasta artikkeli- ja propagandalehdestä enemmän uutislehden suuntaan. Se kehitti ulkoasuaan ja pyrki kiinnittämään huomiota myös kulttuuriin. Kansan Lehti oli yksi harvoista sosiaalidemokraattisista sanomalehdistä, joka pystyi edes jollain tavalla kilpailemaan porvarillisten valtalehtien kanssa. Toisen maailmansodan jälkeen lehden taloudellinen tilanne heikkeni, mutta 1950-luvun lopulla sen sisältöä ryhdyttiin jälleen kehittämään. Vuoden 1960 alusta Kansan Lehti sai hoidettavakseen myös Jyväskylässä lakanneen Työn Voiman levikkialueen.
1960-luvun lopun talousvaikeuksista selvittiin ilmestyskertojen supistamisen, ammattiliittojen lehtisetelien ja valtion lehdistötuen avulla. Lehtiyhtiön talous pysyi kuitenkin heikkona vanhan kiinteistön ja kirjapainon investointien takia. Jyväskyläläisen Vastimen perustamisen jälkeen vuonna 1981 Kansan Lehti vetäytyi Keski-Suomesta ja keskittyi paikallisjournalismiin. Vuonna 1983 yhtiö ryhtyi Tampereen Tietoverkko Oy:n ja Tampereen Seudun Paikallisradio Oy:n osakkaaksi. Lisäksi perustettiin Kotikaupunki-niminen kaupunkilehti, joka sittemmin myytiin Lehtimiehet Oy:lle. Vuonna 1990 perustettiin iltapäivälehti Ilta-Tampere, joka seuraavana vuonna muuttui Urpo Lahtisen kanssa muodostetun yhteisyrityksen Iltatähdeksi. Kansan Lehden julkaiseminen lakkasi kirjapainoyhtiön taloudellisen ahdingon takia vuonna 1991. Sen tilalle perustettiin Demarin Pirkanmaan Demari -nimiset vaihtosivut, joista luovuttiin vuonna 2001 Uutispäivä Demarin syntyessä. Sittemmin Internetissä on julkaistu talkoovoimin Kansan Lehti -nimistä sivustoa.
Ilmestymistiheys ja levikki

Kansan Lehti ilmestyi maaliskuusta 1899 lähtien kolmesti, vuosina 1906–1918, 1919–1957 ja 1969–1972 kuudesti, vuoden 1919 alussa neljästi, vuosina 1958–1968 seitsemästi ja vuodesta 1972 lähtien viidesti viikossa. Vuosina 1906–1907 ilmestyi myös kolmipäiväinen painos. Lehden levikki oli 12 500 kappaletta vuonna 1906, 17 500 vuonna 1917 ja enimmillään 20 600 vuonna 1977. Toiminta-alueen laajeneminen Keski-Suomeen nosti levikkiä yli 6 000 kappaleella vuonna 1960. Alueen menettäminen 1980-luvun alussa aiheutti noin 9 000 kappaleen laskun. Vuosikymmenen lopulla levikki oli enää reilut 8 600 kappaletta.
Päätoimittajat

Lehden päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät:
| --- | --- |
 Juho K. Enqvist (vast. toim. 1898–1901)  Juho Hellberg (1899)  Kössi Koskinen (1899)  Yrjö Mäkelin (1900–1906)  Timo Korpimaa (1906–1907)  Kaapo Murros (1907–1909)  Santeri Nuorteva (1909–1911)  K. M. Evä (vast. toim 1911–1914)  Pekka Lönngren (vast. toim. 1914–1916)  August Lindell (vast. toim. 1916–1917)  Anton Huotari (1911–1918)  Kaarlo Harvala (1919) :  Viljam Saaristo (vast. toim. 1919)  T. A. Lehtinen (vast. toim. 1920)  Heikki Laakso (1920–1921)  Eino Kilpi (1921–1932)  Toivo Raunio (1932–1937)  Rafael Rinne (1938–1941)  Jalmari Leino (1942–1949)  Niilo Teerimäki (1949–1959)  Arvo Tuominen (1956–1961)  Vilho Halme (1962–1974),  Paavo Luokkala (1974–1988)  Vesa Karvinen (1988–1991)
Aiheesta muualla

Kansan Lehti (1898–1918) digitoituna kansalliskirjastossa
Kansan Sana (1919) digitoituna kansalliskirjastossa
Kansan Lehti (1920–) digitoituna kansalliskirjastossa
Kantatie 91

Kantatie 91 on Inarin kunnan alueella Lapissa sijaitseva kantatie. Tien pituus on 53 kilometriä. Tie haarautuu valtatieltä 4 Ivalossa, seurailee Luttojoen vartta ja päättyy Raja-Joosepin rajanylityspaikalle Venäjän rajalle. Tie on kokonaisuudessaan kaksikaistainen ja laadultaan erinomainen. Venäjän puolella tie jatkuu Murmanskiin.
Reitti

Inari
Ivalo (vt 4 E75)
Akujärvi (st 969)
Raja-Jooseppi (valtakunnanraja, Venäjän tie P11)
Historiaa

Nykyisestä kantatiestä 91 Ivalon ja Akujärven välinen osuus oli vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä osa tuolloin Petsamoon johtanutta valtatie 4:ää. Sodanjälkeisten alueluovutusten seurauksena Nelostien linjausta muutettiin.
Ensimmäinen tie Ivalon ja Raja-Joosepin välille on rakennettu 1950-luvulla. Raja-Joosepin rajanylityspaikka avattiin 1967, ja kansainväliseksi se muuttui vuonna 1989.
Ennen vuoden 1996 tienumerouudistusta Ivalon ja Raja-Joosepin välinen tie oli maantie 968. Tuolloin kantatieksi muutettu tie oli kuitenkin tieluokkaansa nähden kunnoltaan ala-arvoinen: sorapintainen, kapea, mutkainen ja mäkinen. Parannustyöt aloitettiin vuonna 1997, ja ne valmistuivat vuonna 2002. Rakennuskustannukset olivat hieman alle 12 miljoonaa euroa. Uusittu tie on kokonaisuudessaan kestopäällysteinen, ja ajoradan leveys on seitsemän metriä. Venäläinen osapuoli on ilmoittanut saavansa rajalta Murmanskiin jatkuvan tieyhteyden päällystettyä kokonaisuudessaan vuonna 2006.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kantatie 91 Wikimedia Commonsissa
Matti Grönroosin sivu kantatiestä 91
Välimatkataulukko
| (km) | Ivalo |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Akujärvi | 7 | Akujärvi |  |
| Raja-Jooseppi | 52 | 45 | Raja-Jooseppi |
Kantatiet 40–98
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Karávolas

| --- | --- |
Sijainti:  35°56′08″N, 27°42′06″E, Ródos Ródos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,034 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Karávolas (kreik. Καράβολας) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Ródoksen saaren eteläkärjen länsirannikolla. Saaren pinta-ala on noin 0,034 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Karávolas kuuluu Ródoksen kuntaan, Ródoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Formalismi

Alexander Calder, Crinkly avec disc rouge, 1973, Stuttgart, Saksa.
Formalismi (lat. formalis 'muodollinen') on taiteessa, kirjallisuudessa, kritiikissä tai filosofiassa suuntaus, tutkimuksen ala tai tarkastelutapa, joka painottaa muotoa sisällön tai merkityksen sijaan.
Formalismilla voidaan viitata eri aloilla myös muodollisia eli formaaleja piirteitä korostaviin asioihin. Esimerkiksi oikeustieteessä formalismi on oppi, joka painottaa oikeusprosessin oikeudenmukaisuutta pikemminkin kuin todellisia seurauksia. Uskonnoissa formalismi tähdentää rituaaleja ja palvelusmenoja eikä niiden merkityksiä.
Matemaattisen formalismin mukaan matematiikka on aksiomaattisesti määriteltyjen abstraktien rakenteiden tutkimista symbolisen logiikan ja matemaattisen merkintäjärjestelmän keinoin.
Formalismi taiteessa > Venäläinen formalismi

Venäjän formalismi oli vuosina 1910–1930 vaikuttanut taiteentutkijoiden koulukunta. Suuntauksen lähtökohta oli tieteellisyys, ja se pyrki kielitieteiden pohjalta rakentamaan omaa kirjallisuudentutkimuksen haaraansa. Venäläinen formalismi syntyi samaan aikaan kuin venäläinen ja neuvostoliittolainen avantgarde, jota kutsutaan myös Venäjän kulttuurin hopeakaudeksi.
Formalismi taiteessa > Formalismi herjana...

Formalistien kulttuurikäsitys oli usein samansuuntainen modernistien kanssa. Formalismi-sanaa käyttivät halveksuvasti muun muassa stalinistisesti suuntautuneet marxilaiset, jolloin tavallisesti haluttiin puolustaa sosialistista realismia tai ylipäätään taiteen "sisältöjä" sen muotoja korostavia suuntauksia vastaan. Venäjällä formalisti oli alun perin rienaava nimitys.
Esimerkiksi tohtori F. Herneck puolusti sosialistista realismia DDR:ssä ilmestyneessä Die Fotografie (8/1960) lehdessä seuraavasti:
»Realistinen valokuvataide, joka käyttää tietoisesti kaikkia valokuvauksellisia keinoja - kuten näkökulman, valaistuksen, kuvaterävyyden, aukon, häivennyksen tai muun valintaa - voi kehittyä vain kahden rintaman taistelussa: taistelussa formalismia ja naturalismia vastaan. Taistelu formalismia vastaan, kuten se ilmenee niin kutsuttuna subjektiivisena valokuvauksena ja muina myöhäisporvarillisen yhteiskunnan rappion ilmaisuina, on eräs ideologisen luokkataistelun muoto. Formalismi tarkoittaa luopumista esittävästä sisällöstä. Subjektiivinen valokuvaus, kuten kaikki muukin formalistinen näennäistaide, kieltää taiteellisen luovuuden epistemologisen luonteen. Hylkimällä sisältöä se johtaa vääjäämättä valokuvauksellisen muodon tuhoutumiseen. Formalismi täyttää selvästi taantumuksellisen luokkatehtävänsä niin valokuvauksessa kuin kuvataiteissa...»
Formalismi taiteessa > ...ja arviointina

Formalismi on myös sellainen taideteoksen tarkastelun ja arvioinnin lähestymistapa, joka perustuu ainoastaan teoksen esittämiin formaalisiin eli muodollisiin ominaisuuksiin, kuten viivaan, väreihin, massaan tai volyymiin. Lähestymistavan vahvuus on siinä, että se kohtaa teoksen ilman takautumia sen muihin ominaisuuksiin. Formalismi ei selvitä esimerkiksi teoksen aiheen uskonnollisia merkityksiä, viittaa sen kriittisiin ominaisuuksiin, sen sosiaalisiin yhteyksiin tai selvitä teoksen symboliikan esteettistä vetoavuutta tai korosta taiteilijan elämän merkitystä.
Formalismi oli käyttökelpoinen esimerkiksi 1900-luvun alussa, kun taidehistoriassa etsittiin kaikkien visuaalisten artefaktien analyysin keinoja riippumatta niiden tekoajasta tai tekopaikasta. Esimerkiksi taidehistorioitsija Heinrich Wölfflin kehitti tällaisia lähestymistapoja eritellessään barokin ja klassismin tyylieroja kirjassaan Kunstgeschichliche Grundbegriffe: Das Problem der Stilentwicklung in der neueren Kunst (1915).
Formalismi taiteessa > Merkittävä muoto

Roger Fry ja Clive Bell toivat esiin postimpressionismia formalistisin perustein. Bell oli eräs formalistisen taideteorian perustajia. Kirjassaan Art (1914) hän väitti, että representaatio ja tunne itsessään eivät vaikuta taidemaalauksen esteettiseen kokemiseen. Sen sijaan maalauksessa oleva merkittävä muoto (significant form) määrää sen taiteellisen sisällön.
Clive Bell määritteli maalauksen merkittävän muodon "viivojen ja värien suhteina ja yhdistelminä" ja piti niitä yhteisinä kaikille kuvataiteen teoksille. Edelleen hän käytti merkittävän muodon käsitettä määrittelemään kaikkia taiteita. Hänen teoriansa perustuu sille, että "esteettinen kokemus" poikkeaa tunteena muista tunteista ja piti sen laukaisijana merkittävää muotoa, joka on kaikelle taiteelle yhteinen ominaislaatu.
Formalismi taiteessa > Taidekritiikki

Toisen maailmansodan jälkeen amerikkalainen taidekriitikko Clement Greenberg käytti formalistista kritiikkiä osoittaakseen abstraktin ekspressionismin ylivoimaisuutta aikaisempaan taiteeseen verrattuna. Suosiessaan abstraktia ekspressionismia Greenberg jätti pois valinnoistaan muun muassa American Scene -suuntauksen realistisia taiteilijoita, kuten Edward Hopperin ja Charles Burchfieldin.
Juuri Roger Fryn, Clive Bellin sekä Clement Greenbergin kehittämät formalistiset taideteoriat johtivat myös formalistisen taidekritiikin yleistymiseen. Formalistinen taidekritiikki kukoisti länsimaissa varsinkin toisen maailmansodan jälkeen 1960-luvulle asti. Formalistinen taidekritiikki pyrki tieteellisyyteen, objektiivisuuteen ja puolueettomuuteen. Sen ominaisuuksina on pidetty usein selkeyttä ja jyrkkyyttä, joka tavallisesti puuttuu sitä seuranneesta deskriptiivisestä eli kuvailevasta taidekritiikistä.
Kirjallisuutta

Medvedev, Pavel: Formaali metodi kirjallisuustieteessä: Kriittinen johdatus sosiologiseen poetiikkaan.  ((Formal'nyj metod v literaturovedenii: Kritičeskoe vvedenie v sociologičeskuju poètiku, 1928.) Toimittanut Mika Lähteenmäki. Suomentaneet Minttu Haapaniemi ym)  Tampere:  Vastapaino: Aleksanteri-instituutti, 2007.  ISBN 978-951-768-196-4
Estetiikka ja taidefilosofia
| --- | --- |
Aiheet:   Taidekäsitys  Estetismi  Esteettinen arvostelma  Esteettinen kontemplaatio  Esteettinen relativismi  Maku  Tyyli 
Estetiikan teoriat:   Imitaatio  Institutionaalinen taideteoria  Mimesis  Reseptioestetiikka  Symptomaattinen taideteoria 
Esteettiset kategoriat:   Kauneus  Ylevä  Pittoreski 
Sovellettu estetiikka:   Clauden lasi  Musiikkifilosofia  Myyttikritiikki  Ympäristöestetiikka  Taidepsykologia 
Taidefilosofit:   Alexander Gottlieb Baumgarten  Arthur Danto  George Dickie  Nelson Goodman  Hegel  Yrjö Hirn  Immanuel Kant  Aarne Kinnunen  Wilhelm Worringer 
Artikkeleita aiheesta:   Abjektio  Aihe  Alkuperäisyys  Appropriaatio  Arvostelu  Autenttisuus  Arvostelija  Esittävä taide  Formalismi  Kertomus  Kitsch  Korkeasta tyylistä  Motiivi  Pastissi  Pastoraali  Representaatio  Reproduktio  Samastuminen  Taidemaailma  Taidetta taiteen vuoksi 
Roger Fry (1866-1934), Omakuva.
Karakulinon piiri

Karakulinon piiri Udmurtian kartalla.
Karakulinon piiri (ven. Кара́кулинский райо́н, Karakulinski raion, udmurtiksi Каракулино ёрос, Karakulino joros) on kunnallishalintoalue Udmurtian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1926 perustetun piirin pinta-ala on 1192,5 neliökilometriä. Asukkaita on 12 200 henkeä (vuonna 2010).
Karakulinon piiri sijaitsee Udmurtian kaakkoisosassa Kamajoen rannalla. Se rajoittuu pohjoisessa Sarapulin piiriin, idässä Baškortostaniin ja etelässä Tatarstaniin. Pinta-alasta 12 % on metsää. Hyötykaivannaisiin kuuluvat öljy, savi ja kalkkikivi.
Piiriin kuuluu 12 maalaiskuntaa: Arzamastsevo, Bojarka, Byrgynda, Galanovo, Karakulino, Kolesnikovo, Kuljuševo, Malyje Kalmašy, Nyrgynda, Pinjaz, Tšeganda ja Vjatskoje. Hallinnollinen keskus on Karakulinon kylä.
Asukkaista 72,6 % on venäläisiä, 16,9 % mareja, 5,0 % udmurtteja ja 3,7 % tataareja. Kaupunkiväestöä ei ole.
Karakulinosta on maantieyhteys Sarapuliin. Kesäisin Kama on tärkeä liikenneväylä. Seudulla tuotetaan öljyä, hiekkaa ja soraa. Lisäksi on tiilitehdas, rakennusteollisuutta, meijeri ja mylly. Maatalous on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan ja perunan viljelyyn. Joilla ja järvillä harjoitetaan kalastusta.
Piirissä toimii ammattikoulu, lasten luomistyön keskus, kansanperinnekeskus ja kotiseutumuseo. Venäläisillä, mareilla ja udmurteilla on omat kulttuuriseuransa. Paikallislehtenä ilmestyy Prikamskaja pravda.
Aiheesta muualla

Karakulinon piirin sivusto (venäjäksi)
Udmurtian hallinnollinen jako
| --- | --- |
Kaupunkipiirikunnat:  Iževsk (pääkaupunki) · Glazov · Možga · Sarapul · Votkinsk
Piirit:  Alnaši · Balezino · Debjosy · Glazov · Grahovo · Igra · Jar · Jukamenskoje · Kambarka · Karakulino · Kez · Kijasovo · Kizner · Krasnogorskoje · Malaja Purga · Možga · Sarapul · Selty · Šarkan · Sjumsi · Uva · Vavožin · Votkinsk · Jakšur-Bodja · Zavjalovo
Kantatie 81

Kantatie 81 on Koillismaalla ja Lapin läänissä kulkeva kantatie. Tie alkaa Rovaniemen Saarenkylästä, kulkee itäkaakkoon Kemijoen pohjoisrantaa Vanttauskoskelle, jossa tie ylittää joen. Tie jatkuu Kemijoen etelärantaa seuraillen Auttiin, jossa Kemijoki kääntyy kohti pohjoista. Tie jatkuu itäkaakkoon, kulkien Pernun ja Perä-Posion kylien sekä Posion keskustaajaman lävitse edelleen Kuusamon Nissinvaaraan, jossa se päättyy valtatielle 5. Tien pituus on 182 kilometriä. Tien laatu on vaihteleva.
Reitti ja tieyhteydet

Rovaniemi
Saarenkylä (vt 4 E75, st 934)
Vanttauskoski
Kortteenvaara (st 942)
Autti (st 944)
Posio
Perä-Posio (st 945)
Ahola (keskustaajama) (st 863, st 947)
Kuusamo
Oivanki
Nissinvaara (vt 5 E63)
Historiaa

Kantatie 81 oli nykyisellä paikallaan jo vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä. Alun perin tiellä oli kolme lossia: Kemijoen ylittäneet Oikaraisten ja Pekkalan lossit Rovaniemen maalaiskunnassa sekä Yli-Kitkan ylittänyt Mourusalmen lossi Posiolla. Oikaraisen lossi jäi sivuun 1950-luvulla, kun Oikaraisen ja Saarenkylän välinen tie valmistui. Pekkalan lossi poistui käytöstä, kun Vanttauskosken vesivoimalaitos valmistui vuonna 1972 ja kantatie linjattiin ylittämään Kemijoki voimalaitoksen patoa pitkin. Mourusalmen lossi on korvattu sillalla 1980-luvun alussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kantatie 81 Wikimedia Commonsissa
Välimatkataulukko
| (km) | Rovaniemi |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Saarenkylä | 2 | Saarenkylä |  |  |  |  |  |
| Vanttauskoski | 52 | 50 | Vanttauskoski |  |  |  |  |
| Autti | 75 | 73 | 23 | Autti |  |  |  |
| Posio | 135 | 133 | 83 | 60 | Posio |  |  |
| Nissinvaara | 184 | 182 | 132 | 109 | 49 | Nissinvaara |  |
| Kuusamo | 194 | 192 | 142 | 119 | 59 | 10 | Kuusamo |
Kantatiet 40–98
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Poroja ylittämässä kantatietä 81 Posiolla
Karbenoidit

Karbenoidit ovat metallien komplekseja, joilla on karbeenien kaltaisia kemiallisia ominaisuuksia. Karbenoidit voivat reagoida joko suoraan karbeeneina tai toimia karbeenien lähteenä. Termiä käytetään myös silloin, kuin ei olla varmoja esiintyykö reaktiossa vapaata kompleksoitumatonta karbeenia Toinen suppeamman määritelmän mukaan karbenoideja ovat α-halogeenialkaanien metallikomplekseja ([LnMCH2X]). Karbeenien tavoin myös karbenoidit ovat hyvin elektrofiilisia ja reagoivat heikkojenkin nukleofiilien kanssa. Tämän vuoksi karbenoideja esiintyy lähinnä reaktioiden välivaiheina. Tyypillisiä ovat muun muassa alkeenien syklopropanointireaktiot. Synteettisesti käytetyimpiä karbeeneja ovat litium-, rodium- ja sinkkikarbeenit, esimerkiksi sinkkikarbeeneja muodostuu Simmons–Smith-reaktiossa.
Kappa (kirjain)

Kappa (isona kirjaimena Κ, pienenä κ, m.kreik. κάππα, kreik. κάπα, kápa) on kreikkalaisen kirjaimiston kymmenes kirjain. Sen äännearvo on sekä muinaiskreikassa että nykykreikassa [k]. Kreikkalaisissa numeroissa kapan lukuarvo on 20.
Latinalaisessa kirjaimistossa kappaa vastaa kirjain K/k ja kyrillisessä kirjaimistossa kirjain К/к. Suomen kieleen kappa translitteroidaan sekä muinaiskreikasta että nykykreikasta k. Moniin muihin kieliin, kuten englannin kieleen, kappa translitteroidaan muinaiskreikasta c.
Muoto ja sen historia

Kappa on kehittynyt foinikialaisen kirjaimiston kirjaimesta  (kaf).
Arkaaisissa kirjaimistoissa kappa oli usein peilikuva nykyiseen nähden foinikialaisen esikuvan tavoin, ja sen sakarat osoittivat vasemmalle. Myöhemmin kirjain kääntyi nykyiseen asentoonsa. Kappa oli käytössä kaikissa paikallisissa kreikkalaisissa kirjaimistoissa, ja se oli niissä suuntaa lukuun ottamatta yleensä suhteellisen saman muotoinen.
Epigrafisissa lähteissä kapasta esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kappa Wikimedia Commonsissa
Kansalaistottelemattomuus

Mahatma Gandhi kehotti intialaisia kansalaistottelemattomuuteen ja väkivallattomaan vastarintaan Brittiläisessä Intiassa.
Martin Luther King kehotti kansalaistottelemattomuuteen Yhdysvaltain kansalaisoikeusliikkeen aikoina.
Kansalaistottelemattomuus on rauhanomaisen poliittisen protestin muoto, jossa kieltäydytään noudattamasta lakia tai aktiivisesti rikotaan sitä tavoitteena korjata koettu epäoikeudenmukaisuus. Kansalaistottelemattomuus on väkivallatonta suora toimintaa.
Määrittelyä

Kansalaistottelemattomuus on pyrkimystä yhteiskunnalliseen vaikuttamiseen julkisesti ja keskustelevaan sävyyn. Kansalaistottelemattomuuden kohteena voi olla julkinen valta tai yksityisen sektorin toimija, kuten yritys.
Kansalaistottelemattomuudessa ei pyritä kyseenalaistamaan lakia yleensä, vaan siinä vastustetaan vain jotain tiettyä lakia tai asiaa. Kansalaistottelemattomuuden harjoittajat ovat myös valmiita saamaan teostaan rangaistuksen.
Kansalaistottelemattomuus voi olla suoraa tai epäsuoraa. Suorassa muodossa laki, jota rikotaan, on itsessään protestin kohde. Epäsuorassa muodossa kohde on jokin muu. Aktiivisessa kansalaistottelemattomuudessa lakia rikotaan aktiivisesti omalla toiminnalla, passiivisessa lakia rikotaan jättämällä jotain tekemättä.
Kansalaistottelemattomuudessa pyritään minimoimaan väkivallan käyttö, eikä pyritä tietoisesti tuhoamaan omaisuutta, tosin omaisuusvahinkoa saattaa syntyä toiminnan yhteydessä. Yhden näkökulman mukaan kansalaistottelemattomuuteen ei kuulu lainkaan väkivaltaa. Toisen näkökulman mukaan siihen kuuluu henkilöiden suoja mutta ei omaisuuden suojaa. Kolmannen näkökulman mukaan rajallinen ja kontrolloitu itsepuolustus on hyväksyttyä, kunhan väkivalta on poliisin tai sivullisten aloittamaa.
Saksalais-yhdysvaltalaisen filosofin Hannah Arendtin mukaan historia osoittaa, että vain tilapäinen tottelemattomuus tuottaa tulosta.
Historiaa

Yhdysvaltalainen Henry David Thoreau kehitti kansalaistottelemattomuuden käsitteen kirjoituksessaan Resistance to civil government vuonna 1849. Hän vaihtoi myöhemmin nimeksi Civil disobedience. Kirjoituksen alkuperäinen ajatus oli riippumattomuus: hänen mielestään oli moraalisesti täysin oikeutettua irrottautua valtiosta. Jos henkilö ei saanut valtiolta mitään, ei henkilöllä myöskään ollut valtiolle velvoitteita. Esseessään Thoreau selittää, että kyse ei ollut verojen vastustamisesta vaan Meksikon sodan ja orjuuden vastustamisesta. Ajatuksena ei ollut väkivalta valtiota tai sen edustajia kohtaan.
Tunnetuimpia rauhanomaisen kansalaisottelemattomuuden puolestapuhujia ovat intialainen Mahatma Gandhi, joka toimi Intiassa ja sitä ennen Etelä-Afrikassa, ja yhdysvaltalainen Martin Luther King. Yhdysvalloissa kansalaistottelemattomuus syntyi yliopisto-opiskelijoiden protestiliikkeenä Vietnamin sotaa vastaan sekä toisaalta militanttien mustaihoisten Black Power -liikkeenä.