stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
George Washingtonin suhtautuminen orjuuteen
Washingtonin orjat > Ensimmäiset orjat

George Washington sai ensimmäiset kymmenen orjaansa perintönä isältään tämän kuoltua 1743 Georgen ollessa vasta 11-vuotias. Washington sai kuitenkin ohjailla orjia vasta tultuaan täysi-ikäiseksi vuonna 1750. Samana vuonna Washington osti ensimmäisen maatilansa Frederickin piirikunnasta (engl. Frederick County). Washington kuitenkin tarvitsi maatilalleen enemmän työväkeä ja hankki 11 uutta orjaa. Pian tämän jälkeen yksi Washingtonin orjista murhasi toisen perimällään Ferry Farm -maatilalla. Murhan tehnyt orja teloitettiin ja Washington sai hänestä rahallisen korvauksen, mutta tapaus laski muiden orjien työmoraalia. Tämän jälkeen Washington laittoi orjat töihin myös näiden ”vapaa-aikana”. Kun hänen Mount Vernonin työnjohtajansa ilmoitti piiskanneensa töistä laistanutta kirvesmiestä, Washington järkyttyi tapauksesta; teko soti hänen aatemaailmaansa vastaan. Tämän jälkeen Washington alkoi tukea orjiaan ostamalla osan näiden viljelemistä vihanneksista ja antamalla hieman rahaa muille Virginian orjille vieraillessaan näiden työalueilla.
Vuonna 1754 yksi Washingtonin orjista kuoli Fort Necessityn taistelussa. Washington kirjoitti tuolloin ”menettäneensä arvokkaan palvelijan”. Kyseisen orjan henkilöllisyyttä on myöhemmin turhaan yritetty selvittää. Samana vuonna Washington peri pari vuotta aiemmin kuolleen velipuolensa Lawrencen kuolinpesästä kuusi uutta orjaa. Tämän jälkeen hän vuokrasi Mount Vernonin maatilan ja sen mukana 18 uutta orjaa. Washington siirsi lisäksi myös aiemmin omistamansa orjat uudelle tilalleen.
Vaikka Washington pitikin tummaihoisia epäsivistyneinä, hän uskalsi silti antaa näille vastuuta. Palvellessaan Virginian armeijassa vuonna 1755 hänen rykmenttinsä kapteeni ilmoitti hänelle, että rykmenttiin kuului ”kaksi neekeriä ja kaksi mulattia”, joka oli vastoin sääntöjä. Washington kuitenkin neuvoi vanhempaa kapteenia pitämään heidät rykmentissä ja tekemään heistä pioneereja ja kirvesmiehiä.
Washingtonin orjat > Avioliitto ja vapaussota

Kun Washington vuonna 1759 meni naimisiin rikkaan virginialaisen lesken Martha Dandridge Custisin kanssa, hän sai avioliiton mukana 84 uutta orjaa. Samalla Washington muutti asumaan Mount Vernoniin. Samana vuonna hän osti vielä 13 orjaa lisää. Vuonna 1762 Washington sai perintönä veljensä kuolleelta leskeltä viisi uutta orjaa. Vuosina 1761–1773 Washington osti 21 uutta orjaa. Tämän jälkeen Washingtonin orjien määrä lisääntyi enemmän luonnollisen lisääntymisen kuin orjakauppojen ansiosta. Yhdysvaltain vapaussodan aikaan orjia oli arviolta jo noin 150 kappaletta.
Vapaussodan alussa Washington piti useiden muiden orjanomistajien kanssa kiinni siitä näkökannasta, että suuria määriä orjia ei tulisi aseistaa sotilaskäyttöön. Washingtonin mieli kuitenkin muuttui sodan aikana. Kun Washingtonin läheinen neuvonantaja John Laurens lupasi 3 000 sotaan osallistuvalle eteläcarolinalaiselle orjalle vapautuksen vuonna 1779, Washington suhtautui varauksellisesti. Washington pelkäsi, että britit seuraisivat amerikkalaisia ja alkaisivat myös itse värvätä orjia armeijaan. Washington ajatteli, että tällainen orjien aseistaminen johtaisi tilanteeseen, jossa kumpikin osapuoli vain pyrkisi kasvattamaan armeijansa miesmäärää mahdollisimman nopeasti.
Vapaussodan aikana Washington pohti usein orjiensa tilannetta Mount Vernonin maatilalla. Samoihin aikoihin kun Washingtonin joukot ylittivät Delawarejokea, hän antoi Mount Vernonia hoitaneelle johtajalle käskyn välttää vaatteiden ostamista orjilleen, kunhan nämä eivät kärsisi liikaa. Washington käski johtajaa antamaan orjille elintarvikkeita ja vaatteita, mikäli nämä tuottivat tarpeeksi niiden hankkimiseen.
Sodan jatkuessa orjien ylläpitäminen kallistui entisestään. Vuonna 1778 Washington alkoi pohtia orjiensa myymistä uusia maatiloja varten. Hän kuitenkin halusi, että orjia myytäessä ”niiden uusi omistaja ei erota miehiä vaimoistaan ja vanhempia lapsistaan”. Tämän jälkeen Washington ei enää tuntenut tunnontuskia orjien myymisestä ja myikin yhdeksän orjaa tammikuussa 1779.
Washingtonin orjat > Washingtonin kuoleman jälkeen

Ennen kuolemaansa Washington vakuuttui siitä, että orjuus on moraalisesti väärin. Washingtonin kuollessa vuonna 1799 hänellä oli hallussaan 316 orjaa. Testamentissaan Washington määräsi orjansa vapautettavaksi heti vaimonsa kuoleman jälkeen, joskin hänen henkilökohtainen orjansa William sai vapautuksen heti. Lisäksi Williamille maksettiin Washingtonin kuolinpesästä 30 dollaria kerran vuodessa. Historiantutkijat ovat myöhemmin pohtineet, miksi Washington ei vapauttanut kaikkia orjiaan heti. Tälle on esitetty kaksi syytä: ensinnäkin orjien vapauttaminen olisi vähentänyt Washingtonin perheen tuloja, ja lisäksi vapauttaminen olisi repinyt orjuuden pääasiassa kieltäneet pohjoisvaltiot sekä orjuuden sallineet etelävaltiot erilleen toisistaan. Tästä huolimatta Yhdysvallat ajautui vajaat sata vuotta myöhemmin Yhdysvaltain sisällissotaan.
Orjien elämä Washingtonin alaisuudessa

Washingtonin orjien työpäivä kesti aina auringonnoususta auringonlaskuun. Päivän aikana orjilla oli kuitenkin kahden tunnin mittainen ruokatauko. Työviikon pituus oli kuusi päivää; sunnuntai oli pyhäpäivänä vapaa. Sunnuntain lisäksi Washington antoi orjilleen 3–4 päivän loman jouluna sekä lisäksi pääsiäisen ja helluntain jälkeiset maanantait vapaiksi. Mikäli joku orjista joutui kuitenkin työskentelemään vapaapäivien aikana, Washington antoi orjalle korvaavan vapaapäivän tai maksoi tehdystä työstä.
Washingtonin orjat asuivat 1–2 perheen asuttavissa vaatimattomissa puumökeissä lähellä peltoja. Mökit olivat sisällöltään varsin vaatimattomia; niissä oli vähän kalusteita, ne olivat likaisia eivätkä ne tarjonneet orjille lainkaan yksityisyyttä. Kaikki mökit ovat jo tuhoutuneet, mutta 1900-luvun alkupuolelta olevan valokuvan perusteella niistä on rakennettu kopio museota varten.
Washington jakoi orjilleen kerran viikossa ruoka-annokset, joita orjat söivät ruokatauoilla viikon aikana. Tämän lisäksi orjat saivat pitää omia puutarhojaan monipuolistamaan ruokavaliota. Osa orjista myös myi kasvattamiaan vihanneksia toreilla saaden näin hieman rahaa. Ruoan lisäksi Washington vaatetti orjat kerran vuodessa.
George Washingtonin verotettavasta omaisuudesta vuonna 1788 tekemä ilmoitus, joka sisältää hänen tuolloisten orjiensa nimet.
Slave Memorial Mount Vernonissa.
Gerenukki

| Gerenukki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Onttosarviset Bovidae
Alaheimo::  Gasellit Antilopinae
Suku::  Gerenukit Litocranius  Kohl, 1886
Laji::  walleri
Kaksiosainen nimi
 Litocranius walleri  (Brooke, 1878) 
Alalajit
 Litocranius walleri walleri  Litocranius walleri sclateri 
Katso myös
   Gerenukki Wikispeciesissä   Gerenukki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Gerenukki eli kirahviantilooppi (Litocranius walleri) on Itä-Afrikassa elävä pitkäkaulainen gasellien alaheimon (Antilopinae) sorkkaeläinlaji. Gerenukki on sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Gerenukki on 140–160 sentin pituinen ja 80–105 sentin korkuinen. Painoa naaraalla on 28–45 kiloa, ja koiraalla 31–52 kiloa. Gerenukki on hoikkarakenteinen ja sillä on huomiota herättävän pitkä ja ohut kaula sekä pieni pää. Gerenukin suu on pieni ja sen jalat ovat hennot ja pitkät. Lyyramaiset sarvet ovat 25–44-senttiset. Väriltään gerenukit ovat selästä tummanruskeita, alempaa ne ovat vaaleanruskeita. Niiden vatsa on vaalea.
Levinneisyys ja elinympäristö

Gerenukki elää  vain Somaliassa, Etiopiassa, Keniassa ja Pohjois-Tansaniassa. Lajin levinneisyys on aikaisemmin ollut laajempi. Laji elää kuivilla ja harvakasvuisilla pensassavanneilla aina 1200 metrin korkeuteen asti. Gerenukkikanta on nykyään noin 70 000 yksilöä.
Elintavat

Gerenukit elävät joko yksin tai pieninä laumoina, joissa on noin 5–12 yksilöä. Laumassa on kuitenkin korkeintaan yksi aikuinen uros. Gerenukit elävät samalla, noin 1–5 neliökilometrin kokoisella alueella usein koko ikänsä. Lajin ei tarvitse juoda, mikä on yksi syy sen paikkauskollisuuteen. Gerenukit nousevat ravintoa etsiessään takajalkojensa varaan kurkottamaan puiden lehtiä ja ottavat tukea etujaloillaan oksista. Sama asento toimii myös naamiointikeinona. Ne jäykistyvät paikoilleen huomatessaan pedon ja lähtevät pakoon pää ja kaula eteenpäin ojennettuna vasta kun peto tulee liian lähelle. Kahdella jalalla ne ylettävät 2 metrin korkeuteen. Eläimet liikkuvat päivällä. Ravinto koostuu puiden ja pensaiden lehdistä ja versoista, erityisesti akasioista. Gerenukkien elinikä on 10–12 vuotta.
Lisääntyminen

Kiima-aikana koiraat keräävät naarashaaremin ja taistelevat sarvillaan muita koiraita vastaan. Koiraat merkitsevät naarat silmänedusrauhastensa eritteillä. Rauhasillaan koiraat merkitsevät myös pensaita ja puita. Naaras synnyttää noin 7 kuukauden kantoajan jälkeen yhden poikasen, joka piilottelee ensimmäiset viikot. Se hoitaa vasaa jopa yli vuoden, joten sillä saattaa olla kerralla kaksikin poikasta. Uros tulee sukukypsäksi 1,5-vuotiaana, naaras 1-vuotiaana.
Gerenukkeja kurkottamassa lehtiä Samburun ja Buffalo Springin Kansallispuistossa Keniassa
Sex Pistols

| Sex Pistols |
| --- | --- |

 Sex Pistols vuonna 1977.
Tiedot
Toiminnassa:  1975–1978, 1996, 2002, 2003, 2007, 2008, 2024
Tyylilaji:  punk rock
Kotipaikka:   Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Johnny Rotten, laulu   Steve Jones, kitara, taustalaulu   Glen Matlock, basso, taustalaulu   Paul Cook, rummut  
Entiset jäsenet:  Sid Vicious, basso (1977–1978) 
Levy-yhtiö:  A&M Records   Virgin Records   EMI  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sex Pistols oli englantilainen punk rock -yhtye, joka perustettiin Lontoossa vuonna 1975. Yhtye on suuri syy punkin leviämiseen Isossa-Britanniassa, ja se on innoittanut monia myöhemmin vaikuttaneita punk- ja vaihtoehtorock-muusikoita. Vaikka yhtye oli koossa vain kaksi ja puoli vuotta ja teki vain yhden studioalbumin Never Mind the Bollocks, Here's the Sex Pistols (1977), sitä pidetään yhtenä vaikuttavimmista punk-yhtyeistä kautta aikojen.
Yhtyeen alkuperäiseen kokoonpanoon kuuluivat laulaja Johnny Rotten (oik. John Lydon), kitaristi Steve Jones, basisti Glen Matlock sekä rumpali Paul Cook. Matlock korvattiin myöhemmin vuonna 1977, kun hänen tilalleen tuli Sid Vicious. Yhtye aiheutti monta kohua Britanniassa tehden kappaleita, kuten ”God Save the Queen”, joka oli suora hyökkäys Englannin kuningatarta vastaan.
Yhdysvaltain kiertueen jälkeen tammikuussa 1978 Rotten jätti yhtyeen ja ilmoitti sen hajonneen. Vuotta myöhemmin Vicious kuoli heroiinin yliannostukseen. Yhtyeen alkuperäisjäsenet esiintyivät seuraavan kerran vasta vuonna 1996, jolloin se esiintyi myös ensimmäistä kertaa Suomessa. Tämän jälkeen yhtye on pitänyt silloin tällöin reunion-keikkoja, kuten vuosina 2002, 2003, 2007 ja 2008. Yhtyeen alkuperäiset jäsenet sekä Vicious nimitettiin 26. helmikuuta 2006 Rock and Roll Hall of Fameen. He kuitenkin kieltäytyivät osallistumasta seremoniaan sanoen museota ”kusitahraksi”.
Eppu Normaali on tehnyt Sex Pistolsin vuoden 1978 Suomen-konsertin perumisesta kappaleen ”Rääväsuita ei haluta Suomeen”, joka julkaistiin yhtyeen esikoisalbumilla Aknepop. Aihetta käsittelee myös rock-yhtye Vaavin kappale RARF eli ”Rock Against Raija Forsström”. Forsström oli kirjoittanut esimiehensä Vesa-Pekka Koljosen käskystä Sex Pistolsia arvostelevan artikkelin Helsingin Sanomiin.
Yhtyeen vaiheet > Alkuvuodet (1972–1976)

Yhtyeen esimuodon perustivat vuonna 1972 Steve Jones (laulu), Paul Cook (rummut) ja Wally Nightingale (kitara). Tämän yhtyeen nimi oli The Strand. Vuosina 1972–1975 yhtyeen muut jäsenet vaihtuivat tiuhaan tahtiin. Myös nimi vaihtui 1974 The Swankersiksi. Vuoteen 1975 mennessä yhtye oli saanut itselleen managerin, Malcolm McLarenin, ja palannut alkuperäiseen kokoonpanoonsa. Heille syntyi erimielisyyksiä bändin tulevaisuudesta, minkä seurauksena Nightingale jätti yhtyeen. Jones alkoi kitaristiksi ja basistiksi värvättiin McLarenin vaateliikkeessä työskennellyt Glen Matlock. Pian yhtyeeseen saatiin myös laulaja niin ikään McLarenin liikkeessä norkoilleesta John Lydonista. Hän kieltäytyi ensiksi vetoamalla siihen, ettei osaa laulaa. Sen jälkeen hänelle selitettiin, että se oli tarkoituskin. John Lydon sai pian lempinimen Rotten (suom. Mätä) hampaidensa takia. Uusien jäsenten myötä yhtye sai myös lopullisen nimensä Sex Pistols kesällä 1975. Yhtyeen ensimmäinen keikka järjestettiin 6. marraskuuta 1975 eräässä lontoolaisessa taidekoulussa, jossa Matlock silloin opiskeli. Esiintymiset kouluissa jatkuivat vuoden 1976 helmikuuhun asti, jolloin yhtye soitti ensimmäisen klubikeikkansa Marqueessa, Lontoossa.
Yhtyeen vaiheet > Maine (1976–1977)

Keikkailun tuloksena Sex Pistols solmi levytyssopimuksen levy-yhtiö EMI:n kanssa 8. marraskuuta 1976. Ensimmäinen single ”Anarchy in the U.K.” julkaistiin 26. marraskuuta 1976. Britannian singlelistalla kappale saavutti vaatimattomasti sijan 38. Musiikki ei nostanut yhtyettä suuren yleisön tietoisuuteen, vaan jäsenten käyttäytyminen ja etenkin ensimmäinen TV-esiintyminen Bill Grundyn isännöimässä Today-ohjelmassa, joulukuussa 1976. Suorana lähetetyssä päiväohjelmassa kitaristi Steve Jones aloitti kenenkään huomaamatta kiroilun, jota jatkoi seuraavaksi laulaja Rotten, johon isäntä Grundy kiinnitti jo enemmän huomiota. Show huipentui Grundyn ja Jonesin väliseen sanailuun, jonka päätteeksi Jones, Grundyn yllytyksestä, haukkui tämän lyttyyn vahvaa kieltä käyttäen. Vaikka ohjelma nähtiin vain Lontoon alueella, lehdet pitivät huolen siitä, että Pistolsista tiedettiin myös muualla maassa. Tapahtumien seurauksena Today-ohjelma lopetettiin muutamaa kuukautta myöhemmin ja lehdistö otti yhtyeen silmätikukseen.
Vuosi 1977 käynnistyi Sex Pistolsin osalta keikkailulla Amsterdamissa ja EMI:n irtisanomalla levytyssopimuksella. Amsterdamin keikat olivat myös Matlockin viimeiset, ja hän lähti helmikuussa. Hänet korvattiin saman kuun aikana Rottenin ystävällä Sid Viciousilla, ja Vicious joutui heti aluksi opettelemaan basson soiton alkeet. Ensimmäisen keikkansa uudella kokoonpanolla Pistols soitti Lontoossa 3. huhtikuuta 1977. Ennen tätä yhtye oli allekirjoittanut uuden sopimuksen, tällä kertaa A&M-levy-yhtiön kanssa. Sopimus allekirjoitettiin Buckinghamin palatsin edessä, minkä jälkeen järjestettiin juhlat A&M:n toimistoilla. Juhlat päättyivät täydelliseen katastrofiin ja sopimuksen irtisanomiseen.
12. toukokuuta 1977 Sex Pistols solmi jälleen uuden sopimuksen, tällä kertaa Virgin Recordsin kanssa, ja toinen single God Save the Queen julkaistiin muutamaa viikkoa myöhemmin. Kappale menestyi myös Britannian singlelistalla saavuttaen epävirallisesti ensimmäisen sijan. Kuningatar Elisabet II:n hallintokauden 25-vuotisjuhlien (Silver Jubilee) aikana yleisenä kansallisena vapaapäivänä 7. kesäkuuta yhtye järjesti konsertin jokilaivassa Thamesjoella, joka johti, kuten tavallista, kaaokseen: poliisit valtasivat laivan ja pidättivät managerin, bändin ja suuren osan seurueesta, asianmukaisista luvista huolimatta.
Heinäkuussa Britanniassa julkaistiin yhtyeen kolmas single Pretty Vacant. Se julkaistiin Yhdysvalloissa lokakuussa.
Lokakuussa 1977 Sex Pistols viimein julkaisi ensimmäisen ja ainoan varsinaisen albuminsa Never Mind the Bollocks, Here's the Sex Pistols, joka sisälsi mm. singlet ”Anarchy in the U.K.”, ”God Save the Queen”, ”Pretty Vacant”. Samassa kuussa julkaistiin albumin viimeinen single Holidays in the Sun. Itse studiossa olivat vain Johnny Rotten ja Paul Cook (rummut). ”Anarchy in the U.K.” on ainut raita, jossa soittaa alkuperäinen basisti Glen Matlock, joka laulaa myös taustoja.
Yhtyeen vaiheet > Ongelmia ja yhtyeen hajoaminen (1977–1979)

Viimeinen virallinen Sex Pistols -konsertti Britanniassa oli Huddersfieldissa, Englannissa 26. joulukuuta vuonna 1977. Konsertti järjestettiin lakossa olevien palomiesten perheiden hyväksi. Vajaa viikko myöhemmin, vuoden 1978 puolella, yhtye aloitti tuhoisan Amerikan kiertueensa, jonka aikana jäsenten välit huononivat entisestään. Kiertue päättyi 14. tammikuuta San Franciscon keikkaan ja Rottenin kommenttiin ”Ever get the feeling you've been cheated? Good night!” (suom. Tuntuuko teistä koskaan, että teitä on huijattu? Hyvää yötä!). Kolme päivää myöhemmin Rotten ilmoittikin yhtyeen hajonneen.
Jones, Cook ja McLaren eivät tästä välittäneet vaan matkasivat Brasiliaan kuvaamaan The Great Rock 'n' Roll Swindleä ja Vicious New Yorkiin valmistelemaan lyhyttä soolouraansa. Rotten puolestaan jäi San Franciscoon ilman rahaa tai lentolippua Englantiin. Warner Bros. maksoi lopulta hänen lentonsa kotiin, jossa hän otti syntymänimensä takaisin käyttöön ja perusti oman yhtyeensä Public Image Limited:in.
Jones, Cook ja Vicious käyttivät kuitenkin nimeä Sex Pistols aina vuoteen 1979 asti. Tänä aikana yhtye sai julkaistua elokuvan ja siihen liittyvän soundtrackin, jolla lauloivat Jonesin, Cookin ja Viciousin lisäksi manageri McLaren, kuuluisa junaryöstäjä Ronnie Biggs ja Edward Tudor-Pole, jonka oli alun perin määrä korvata Johnny Rotten.
Yhtyeen vaiheet > Hajoamisen jälkeen (1978–1996)

Swindlen julkaisun jälkeen yhtye hajosi lopullisesti vähin äänin. Jones ja Cook perustivat myös oman yhtyeensä, McLaren jatkoi pikkubändien managereina ja Vicious käynnisti soolouransa, joka kuitenkin jäi lyhyeksi kun hänet pidätettiin 12. lokakuuta 1978 epäiltynä tyttöystävänsä Nancy Spungenin murhasta. Viciousta ei kuitenkaan ehditty tuomita, sillä hän kuoli heroiinin yliannostukseen New Yorkissa 2. helmikuuta 1979.
Yhtyeen vaiheet > Sex Pistolsin paluu (1996–)

Elossa olevat Sex Pistolsin jäsenet ovat esiintyneet yhdessä vielä vuosina 1996, 2002, 2003 ja vuodesta 2007 alkuperäisellä kokoonpanollaan, jossa basistina oli Glen Matlock. Vuonna 2000 yhtye julkaisi oman versionsa bändin historiasta The Filth and the Furyn muodossa McLarenin Swindlen vastineeksi. Vuonna 2006 Sex Pistols valittiin Rock and Roll Hall of Fameen, vaikka he tyylinsä mukaan ”haistattivat pitkät” valinnalle. Tästä huolimatta Sex Pistols otettiin sisään. 2006 yhtyeen virallinen bootleg Spunk julkaistiin remasteroituna CD-versiona. Aikaisemmin bootleg julkaistiin vuonna 1977. Se sisältää varhaisia versioita yhtyeen kappaleista, jotkut kappaleet hieman eri nimillä, kuten esim. ”Anarchy in the U.K.” on nimellä ”Nookie” ja ”God Save the Queen” nimellä ”No Future”.
Vuonna 2024 Jones, Cook ja Matlock ovat esiintyneet laulusolisti Frank Carterin kanssa nimellä Frank Carter and the Sex Pistols.
Jäsenet

Steve Jones – kitara, taustalaulu, basso (levytyksissä) (1975–1978, 1996, 2002–2003, 2007–2008, 2024–)
Glen Matlock – basso, taustalaulu (1975–1977, 1996, 2002–2003, 2007–2008, 2024–)
Paul Cook – rummut (1975–1978, 1996, 2002–2003, 2007–2008, 2024–)
Jäsenet > Entiset jäsenet

Johnny Rotten – laulu (1975–1978, 1996, 2002–2003, 2007–2008)
Sid Vicious – basso, taustalaulu (1977–1978)
Diskografia > Studioalbumit

Never Mind The Bollocks, Here's the Sex Pistols (1977)
Diskografia > Kokoelmat/soundtrackit

The Great Rock 'n' Roll Swindle (1979)
Some Product: Carri on Sex Pistols (1979)
Flogging a Dead Horse (1980)
Kiss This: The Best Of (1992)
Filthy Lucre Live (1996)
Raw (1997)
The Filth and the Fury (2000)
Jubilee: The Best Of (2002)
Sex Pistols Box Set (2002)
Raw and Live (2004)
Diskografia > Viralliset bootlegit

Spunk (1977, 2006)
Diskografia > Singlet

Sex Pistols on julkaissut seuraavat singlet:
Anarchy in the UK (1976)
God Save the Queen (1977)
Pretty Vacant (1977)
Holidays in the Sun (1977)
No One Is Innocent/My Way (1978)
Something Else (1979)
Silly Thing/Who Killed Bambi (1979)
C'mon Everybody (1979)
The Great Rock 'n' Roll Swindle/Rock Around the Clock (1979)
(I'm Not Your) Stepping Stone (1980)
Who Killed Bambi (1981; esittäjäksi merkitty ”Ten Pole Tudor with Sex Pistols”)
Anarchy in the U.K. (uudelleenjulkaisu) (1983)
Pretty Vacant (live) (1996)
God Save the Queen (uudelleenjulkaisu) (2002)
Diskografia > Elokuvat

The Great Rock 'n' Roll Swindle (1979)
The Filth and The Fury (2000)
Yhtyeen tunnetuimmat esiintymiset

3. syyskuuta 1976 – Pariisi, Ranska (Club De Chalet Du Lac, yhtyeen ensimmäinen esiintyminen ulkomailla)
20.–21. syyskuuta 1976 – Oxford Street, Englanti (100 Clubin punk rock festivaalit)
3. huhtikuuta 1977 – Lontoo, Englanti (Sid Viciousin ensimmäinen esiintyminen)
12. toukokuuta 1977 – Thamesjoki Lontoo, Englanti (Loppui kaaokseen ja yhtye pidätettiin)
26. joulukuuta 1977 – Huddersfield, Englanti (Viimeinen konsertti Isossa-Britanniassa)
14. tammikuuta 1978 – San Francisco, Kalifornia (Rotten erosi keikan jälkeen)
Esiintymiset Suomessa

21. kesäkuuta 1996 – Messilä Goes Space -rockfestivaalit, Hollola (Comeback-kiertueen avauskeikka)
22. elokuuta 2008 – Teatria, Oulu
23. elokuuta 2008 – Helsingin jäähalli, Helsinki
Sex Pistolsin oli määrä esiintyä Helsingissä 18. tammikuuta 1978. 3. tammikuuta Helsingin Sanomissa ilmestyi juttu, jossa väitettiin, että ”yhtyeen kaikilla jäsenillä on takanaan erilaisia huume- ja pahoinpitelysyytteitä” ja kysyttiin ”Kenenkähän asia olisi estää moisten pääsy Suomeen – lastensuojelijoiden vai ympäristöhygieenikkojen?”. 5. tammikuuta Lastensuojelun keskusliitto vaati ulkomaalaistoimistoa kieltämään yhtyeen maahantulon. Myös Musiikkialan ammattiyhdistysten federaatio, Raittiuskasvatusliitto, Suomen Partiolaiset ja puolueiden varhaisnuorisojärjestöt vastustivat yhtyeen maahantuloa. 12. tammikuuta ulkomaalaistoimisto perui yhtyeen työluvat, syyksi ilmoitettiin yhtyeen jäsenten huumerikostuomiot. 17. tammikuuta, päivää ennen aiottua Suomen keikkaa, Johnny Rotten ilmoitti eronneensa yhtyeestä.
Sex Pistols vuonna 2007.
Emilio Ghione

Emilio Ghione
Emilio Luigi Carlo Giuseppe Maria Ghione (30. heinäkuuta 1879 Torino – 7. tammikuuta 1930 Rooma) oli italialainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja.
Miniatyyrimaalaajaksi kouluttautunut Ghione työskenteli vuodesta 1908 lähtien elokuvien sijaisnäyttelijänä ja sivuosien esittäjänä. Hänen ensimmäinen merkittävä pääosansa oli Baldassarre Negronin ohjaamassa pantomiimielokuvassa Historie d’un Pierrot vuonna 1913. Samana vuonna hän ohjasi ensimmäisen elokuvansa Idolo infranto. 1910- ja 1920-lukujen vaiheessa Ghione saavutti suursuosion herrasmiesvaras Za la Mortista kertovilla seikkailuelokuvillaan, mutta sen jälkeen hänen uransa kääntyi jyrkkään laskuun. Vuonna 1929 hän muutti rahattomana Pariisiin, sairastui ja kuoli pian kotimaahansa palattuaan.
Elokuvia

Cretinetti ja ahneuden palkka, 1910 (näyttelijä)
Alì Babà, 1911 (näyttelijä)
Musta ympyrä, 1913 (ohjaaja ja näyttelijä)
Kuolon kihlattu, 1915 (ohjaaja)
Anime buie, 1916 (ohjaaja ja näyttelijä)
I topi grigi, 1918 (ohjaaja ja näyttelijä)
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Emilio Ghione (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Argentiina  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef