stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sierre
Kulttuuri

Sierre Blues Festival pidetään vuosittain kesä- tai heinäkuussa.
Aiheesta muualla

David Rey: Das Historische Lexikon der Schweiz (HLS) (Sveitsin historiallinen tietosanakirja, artikkeli nro D2794, Siders (Gemeinde)) Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Sierren alueen matkailusivut (saksaksi), (ranskaksi), (hollanniksi), (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sierre Wikimedia Commonsissa
| n k Valais’n hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (ransk. District, saks. Bezirk) ja kunnat (126 kpl, 1.1.2017)
Brig: Brig-Glis • Eggerberg • Naters • Ried-Brig • Simplon • Termen • Zwischbergen
Conthey:  Ardon • Chamoson • Conthey • Nendaz • Vétroz
Entremont: Bagnes • Bourg-Saint-Pierre • Liddes • Orsières • Sembrancher • Vollèges
Goms: Bellwald • Binn • Ernen • Fiesch • Fieschertal • Goms • Lax • Obergoms
Hérens: Ayent • Evolène • Hérémence • Mont-Noble • Saint-Martin • Vex
 Leuk: Agarn • Albinen • Ergisch • Inden • Leuk • Leukerbad • Oberems • Salgesch • Turtmann-Unterems • Varen • Guttet-Feschel • Gampel-Bratsch
 Martigny: Bovernier • Charrat • Fully • Isérables • Leytron • Martigny • Martigny-Combe • Riddes • Saillon • Saxon • Trient
Monthey: Champéry • Collombey-Muraz • Monthey • Port-Valais • Saint-Gingolph • Troistorrents • Val-d'Illiez • Vionnaz • Vouvry
Raron/itäinen: Bettmeralp • Bister • Bitsch • Grengiols • Mörel-Filet • Riederalp
Raron/läntinen: Ausserberg • Blatten • Bürchen • Eischoll • Ferden • Kippel • Niedergesteln • Raron • Steg-Hohtenn • Unterbäch • Wiler (Lötschen)
Saint Maurice: Collonges • Dorénaz • Evionnaz • Finhaut • Massongex • Saint Maurice • Salvan • Vernayaz • Vérossaz
Sierre: Anniviers • Chalais • Chippis • Crans-Montana • Grône • Icogne • Lens • Miège • Saint-Léonard • Sierre • Venthône • Veyras
Sion: Arbaz • Grimisuat • Savièse • Sion • Veysonnaz
Visp: Baltschieder • Eisten • Embd • Grächen • Lalden • Randa • Saas-Almagell • Saas-Balen • Saas-Fee • Saas-Grund • Sankt Niklaus • Stalden • Staldenried • Täsch • Törbel • Visp • Visperterminen • Zeneggen • Zermatt
Valkokurkkupyy

| Valkokurkkupyy |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Linnut  Aves
Lahko::  Kanalinnut  Galliformes
Heimo::  Amerikanviiriäiset  Odontophoridae
Suku::  Pilvimetsäpyyt  Dendrortyx
Laji::  leucophrys
Kaksiosainen nimi
 Dendrortyx leucophrys  (Gould, 1844) 
Alalajit
 D. l. hypospodius  D. l. leucophrys 
Katso myös
   Valkokurkkupyy Wikispeciesissä   Valkokurkkupyy Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkokurkkupyy (Dendrortyx leucophrys) on amerikanviiriäisiin kuuluva lintulaji. Sitä tavataan Väli-Amerikan metsistä.
Koko ja ulkonäkö

Valkokurkkupyy voi kasvaa 28–36 cm pitkäksi. Valkokurkkupyy on selästään, siivistään ja rinnastaan tumman punaruskea, niska on muuta ruumista punertavampi. Linnun otsa on vaaleanruskea tai valkoinen ja kurkku on valkoinen. Valkokurkkupyyn vatsa on sinertävän harmaa tai harmaa. Silmien ympärillä on höyhenistä paljas ja väriltään punainen ihoalue. Alalaji D. l. hypospodius on yleisväritykseltään nimialalajia D. l. leucophrys tummempi. Koiraat ja naaraat muistuttavat toisiaan ulkonäöltään.
Levinneisyys ja elintavat

Valkokurkkupyyn nimialalajia tavataan eteläisestä Meksikosta Guatemalan pohjoisosiin ja alalajia D. l. hypospodius tavataan Costa Ricasta. Linnun elinympäristöä ovat kosteahkot mänty-tammimetsät ja ainavihannat vuoristometsät. Erityisesti sitä tavataan ruohikkoista ja pensaikkoista aluskasvillisuutta kasvavilta alueilta. Tyypillisesti laji elää 600&ndash3 000 metrin korkeudella. Naaras munii 4–5 punertavaa ja ruskeapilkullista munaa.
Siirtomaavallan purkautuminen Afrikassa

Karikatyyri Cecil Rhodesin suunnitelmasta rakentaa lennätinlinja Afrikan halki. Rhodesin Kap–Kairo-suunnitelman mukaan Ison-Britannian olisi pitänyt muodostaa katkeamaton siirtomaiden ketju Kapkaupungista Kairoon.
Siirtomaavallan purkautuminen Afrikassa eli Afrikan dekolonisaatio oli pääosin toisen maailmansodan jälkeen alkanut prosessi, jossa siirtomaat alkoivat yhä ponnekkaammin vaatia itsenäisyyttään ja eurooppalaiset siirtomaavallat vetäytyivät mantereelta.
Tausta

Euroopan valtiot jakoivat Afrikan ja sen luonnonresurssit Berliinin konferenssissa vuosina 1884–85. Vuoteen 1912 mennessä lähes koko Afrikka oli eurooppalaisten hallussa vapautettujen orjien asuinpaikaksi perustettua Liberiaa ja  Abessiniaa lukuun ottamatta. Ranska ja Britannia pitivät hallussaan suurimpia alueita, mutta Afrikan-siirtomaita oli myös Saksalla, Espanjalla, Italialla, Belgialla ja Portugalilla. Siirtomaakausi aiheutti afrikkalaisille kulttuureille kauaskantoisia ongelmia, muun muassa maantieteellistä hajaannusta ja poliittista sekä taloudellista alistamista. Lisäksi Afrikan maiden riisto ja häikäilemätön hyväksikäyttö oikeutettiin yleensä ”valkoisen miehen taakalla”.
Syyt

Maailmansotien aikana siirtomaiden asukkaat taistelivat siirtomaaisäntien puolesta tuntematonta vihollista vastaan, mutta heidän itsenäisyydestään ei edes neuvoteltu.
Japanin valloitukset Aasiassa aiheuttivat Euroopassa pulaa useista raaka-aineista kuten kumista ja mineraaleista. Syntynyt vaje katettiin lisääntyvällä tuotannolla Afrikassa, mikä hyödytti välillisesti myös siirtomaita itseään. Sukellusvenepartiointi lisääntyi Atlantilla, jolloin raaka-aineiden kuljettaminen laivalla oli yhä riskialttiimpaa.lähde? Materiaalien vähentynyt maastavienti auttoi paikallisen afrikkalaisen teollisuuden nousua, ja teollisuuden kasvu taas synnytti uusia kaupunkeja ja kasvatti vanhojen kokoa. Kaupunkiväestön ja teollisuuden kasvu synnytti ammattiyhdistysliikkeen, ja myös lukutaito lisääntyi erityisesti kaupungeissa. Lisääntyvä lukutaitoinen väestö taas loi markkinat itsenäisyyttä vaativalle vapaalle lehdistölle.
1930-lukuun mennessä siirtomaavallat olivat koulineet ja kouluttaneet pienen eliitin afrikkalaisia johtajia, joilla oli länsimainen yliopistokoulutus. Näistä johtajista tuli merkittäviä Afrikan maiden itsenäisyysliikkeiden avainhenkilöitä. Tällaisia keskeisiä nationalisteja olivat esimerkiksi Jomo Kenyatta (Kenia), Kwame Nkrumah, (Ghana), Léopold Sédar Senghor (Senegal) ja Félix Houphouët-Boigny (Norsunluurannikko).
Vuonna 1941 Yhdysvaltojen presidentti Franklin D. Roosevelt ja Britannian pääministeri Winston Churchill laativat yhdessä niin kutsutun Atlantin julistuksen, jossa he hahmottelivat liittoutuneiden päämääriä toisessa maailmansodassa sekä sodanjälkeistä maailmaa ja uutta järjestelmää turvallisuuden takaamiseksi. Julistuksen yhtenä osana esitettiin, että kaikille siirtomaille annettaisiin itsehallinto,lähde? mutta sodan jälkeen siirtomaille sallittiin demokraattisia hallintomuutoksia ainoastaan paikallistasolla.
Egypti ja Etelä-Afrikka olivat itsenäistyneet jo ennen toista maailmansotaa.  Muutamat valtiot varsinkin Pohjois-Afrikassa itsenäistyivät 1950-luvulla. Eniten uusia valtiota syntyi vuonna 1960, jolloin muun muassa Ranskan Länsi-Afrikka ja Ranskan Päiväntasaajan-Afrikka jakautuvat lyhyessä ajassa joukoksi uusia itsenäisiä valtioita. Muutaman seuraavan vuoden kuluessa itsenäistyivät muun muassa useimmat entiset brittiläiset siirtomaat. Portugalin entiset siirtomaat sen sijaan itsenäistyivät vasta neilikkavallankumouksen jälkeen 1970-luvulla.
Seuraukset

Dekolonisaation jälkeistä Afrikkaa ovat vaivanneet poliittinen epävakaus, taloudelliset katastrofit ja voimakas velkariippuvuus. Siirtomaa-ajalta heijastuvia ongelmia ovat aiheuttaneet esimerkiksi (maan)omistukseen ja etnisiin valta-asemiin liittyvät ongelmat. Myös mielivaltaiset entisten siirtomaiden aikaiset rajat, jotka eivät noudata etnisiä rajoja, ovat aiheuttaneet niin sisällissotia, poliittista epävakautta kuin varsinaisia sotia ja rajakahakoita valtioiden välillä. Siirtomaa-ajalla tapahtunut luonnonresurssien ryöstö vaikeuttaa tuotannon monipuolistamista, ja useiden maiden talouden ongelmana on ainoastaan muutamaan siirtomaa-ajan viljelytuotteeseen perustuva ulkomaanvienti. Kuivuus, köyhyys ja nälänhätä sekä sosiaalisten ja taloudellisten instituutioiden puutelähde? vaikeuttavat teollistumista, ja epävirallisen talouden osuus on suuri.
Myös kylmän sodan ajan suurvaltapolitiikka jätti jälkensä Afrikkaan. Kylmän sodan aikana Neuvostoliitto ja Yhdysvallat lainasivat rahaa Afrikan maille vaikuttaakseen niiden politiikkaan. Lainarahan ehdot olivat hyvin tiukat, ja usein ehtojen noudattaminen syöksi talouden entistä kurjempaan tilaan. Yksi osatekijä oli myös se, että lainat myönnettiin diktaattoreille, jotka jättivät maan terveydenhuollon, koulutuksen ja poliittisen vakauden kehittämisen huomiotta. 1970-luvun öljykriisi nosti korkoja ja suisti monen kehitysmaan ottamaan lisälainaa ja siten velkakierteeseen. Kehitysmaiden nykyinen velka koostuu korkeasta korosta, jota kehitysmaat maksavat takaisin lainasumman lisäksi.
Kylmän sodan aikana kaikki Afrikan maat liittyivät kahden blokin vastakkainasettelupolitiikan vastapainoksi perustettuun Sitoutumattomien maiden liikkeeseen, joka ajaa maiden itsemääräämisoikeutta ja vastustaa suurvaltapolitiikkaa ja imperialismia. Vuonna 1964 perustettiin Yhdistyneiden kansakuntien kauppa- ja kehitysjärjestö (UNCTAD), jonka tavoitteena oli kasvattaa kolmannen maailman maiden mahdollisuuksia kansainvälisillä markkinoilla. Kehitysjärjestön merkittävin hanke, Uusi kansainvälinen talousjärjestys (NIEO), pyrki muuttamaan maailman talousjärjestelmää pysyvästi niin, että länsimaita hyödyttänyt ja niiden valta-aseman markkinoilla takaava Bretton Woodsin järjestelmä olisi korvattu uudenlaisella, kehitysmaille suosiollisemmalla järjestelmällä. Hanke hautautui 1980-luvun aikana, ja entisten siirtomaiden ja emämaiden välinen taloudellinen kuilu on kasvanut entisestään.
Aiheesta muualla

Michael Crowder, The Story of Nigeria, Faber and Faber, London, 1978 (1962)
Understanding Contemporary Africa, April A. Gordon and Donald L. Gordon, Lynne Riener, London, 1996
Vincent B. Khapoya, The African Experience, Prentice Hall, Upper Saddle River, NJ, 1998 (1994)
Ali Mazrui ed. General History of Africa, vol. VIII, UNESCO, 1993
Kevin Shillington, History of Africa, St. Martin's Press, New York, 1995 (1989)
Afrikan maiden itsenäistymisvuodet
Afrikan maiden itsenäistymisjärjestys
Valjakkovertaus

Valjakkovertaus eli vaununajaja on eräs Platonin käyttämistä allegorioista eli vertauskuvista. Se esiintyy Platonin dialogissa Faidros (246a-254e), jossa tämä käyttää sitä selittääkseen näkemystään ihmissielusta. Vertaus esittää metaforan sielusta ja sen matkasta ideoiden maailmassa.
Valjakko

Platon esittää vertauksen Sokrateen hahmon kautta. Sokrates käyttää sitä keskustelussa, joka käsittelee rakkautta "jumalallisena hulluutena". Platon maalaa lukijalle kuvan valjakonajajasta, joka ajaa kahden siivekkään hevosen vetämiä vaunuja:
»Sielua voi verrata siivekkään valjakon ja ajomiehen yhdistettyyn voimaan. Nyt jumalien hevoset ja ajomiehet ovat kaikki hyviä ja hyvää alkuperää, mutta muissa on eri ominaisuuksia sekaisin. Meillä [ihmisillä] ajomies ensinnäkin joutuu ohjaamaan parivaljakkoa, ja sitten hevosista toinen on hyvä ja kunnollinen ja sellaista alkuperää, mutta toinen sekä luonteeltaan että alkuperältään sen vastakohta. Siksi on ajomiehen tehtävä pakostakin vaikea ja vaivalloinen.»
Myöhemmin Platon palaa valjakon kuvaukseen:
»[...] jokainen sielu on muodostunut kolmesta eri osasta, joista kahta voi verrata hevoseen ja kolmatta ajomieheen [...] Toista hevosista sanoimme hyväksi, toista pahaksi [...]»
Vertauksessa valjakonajaja edustaa järkeä tai sitä sielunosaa, jonka tulee ohjata sielua kohti ikuisia ideoita ja totuutta. Toinen, parempi hevonen edustaa rationaalisia tai moraalisia impulsseja, toisin sanoen sielun haluavan luonnon positiivista osaa; kun taas toinen, huonompi hevonen edustaa sielun irrationaalisia passioita ja haluja, jotka vetävät sitä poispäin ideoiden katselusta. Valjakonajaja ohjaa koko valjakkoa eli sielua, pyrkien estämään hevosten lähdön omille teilleen ja suuntaamaan sielun sen sijaan kohti totuutta. Huonomman hevosen kesyttäminen on filosofian kasvatuksellinen tehtävä.
Platonin mukaan järjen tehtävänä on siis ohjata sielun muita osia. Vertauksen sielunosat liittyvät Platonin Valtiossa esittämään sielun kolmijakoon: valjakonajaja edustaa järkisielua, parempi hevonen intosielua ja huonompi hevonen himosielua. Vertauksen kaksi hevosta esitetään joskus valkoisena ja mustana hevosena; Platon itse esittää he vaaleana ja tummana hevosena.
Sielun matka

Platon kuvaa samassa yhteydessä myös sieluvaljakon siivillään tekemän matkan, "suuren kierroksen", jonka sielut tekevät seuraten jumalia. Valjakonajaja pyrkii ohjaamaan sielut yhä ylemmäs näkemään ideat. Ne harvat sielut jotka ovat kokonaan valistuneita, kykenevät näkemään ideoiden maailman kaikessa kirkkaudessaan. Joillakin sieluilla on vaikeuksia hallita mustaa hevosta, jopa valkoisen hevosen avulla. Ne saattavat putkahtaa ideoiden maailmaan hetkeksi, mutta toisina aikoina se pysyy kätkettynä heille. Jos musta hevonen saa ylivallan, sielu menettää siipensä ja vedetään takaisin alas maahan.
Mikäli näin tapahtuu, sielu tulee lihaksi yhdessä yhdeksästä henkilötyypistä, sen mukaan miten paljon totuutta se oli saanut nähdä. Nämä tyypit ovat alenevassa järjestyksessä suhteessa totuuteen: (1) filosofit; kauneuden rakastajat; oppineet; tai ne, jotka ovat omistautuneet rakkaudelle; (2) lakeja noudattavat kuninkaat ja hallitsijat; (3) poliitikot, taloudenhoitajat ja liikemiehet; (4) ne jotka ovat erikoistuneet ruumiin terveyteen; (5) tietäjät ja mysteerikulttien osanottajat; (6) runoilijat ja taiteilijat, joiden taide on jäljittelyä; (7) käsityöläiset ja maanviljelijät; (8) sofistit ja demagogit; ja (9) tyrannit.
Aiheesta muualla

Plato: Phaedrus 264a- (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Uebersax, John S.: Plato's Chariot Analogy - teksti ja kommentaari (englanniksi)
Siipikotilot

| Siipikotilot |
| --- | --- |
 Siipikotiloihin kuuluvia lajeja
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Kotilot Gastropoda
Alaluokka::  Caenogastropoda
Lahko::  Littorinimorpha
Heimo::  Siipikotilot Strombidae  Rafinesque, 1815
Katso myös
   Siipikotilot Wikispeciesissä   Siipikotilot Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Siipikotilot (Strombidae) on kotiloihin kuuluva nilviäisheimo. Heimon lajeja tavataan merivesistä.
Taksonomia ja anatomia

Siipikotilot jaetaan 32 sukuun ja lajeja on noin 72. Heimon lajit voivat kasvaa suurimmillaan noin 40 cm pitkiksi, ja naaraat ovat usein koiraita kookkaampia. Siipikotiloiden kuori on suuri, paksu ja muodoltaan kierteinen. Tyypillinen piirre on kuoren hyvin leveä reuna, jossa voi olla piikkejä. Kuoressa on sirpinmuotoinen sulkulevy. Siipikotiloiden jalka on kapea. Silmät sijaitsevat pitkien varsien päissä.
Levinneisyys ja elintavat

Siipikotiloita tavataan maailmanlaajuisesti lämpimistä meristä. Ne elävät matalissa hiekka- tai mutapohjaisissa vesissä. Heimon lajien ravintoa ovat levät ja eloperäinen materiaali.
Siikameltti

| Siikameltti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Kuorekalat Osmeriformes
Heimo::  Talkameltit Retropinnidae
Suku::  Prototroctes
Laji::  maraena
Kaksiosainen nimi
 Prototroctes maraena  Günther, 1864 
Katso myös
   Siikameltti Wikispeciesissä   Siikameltti Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Siikameltti (Prototroctes maraena) on talkameltteihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan uhanalaisena makeista vesistä Australiasta.
Koko ja ulkonäkö

Siikameltti voi kasvaa suurimmillaan 33 cm pitkäksi ja tyypillinen pituus on 18–20 cm. Laji on ruumiinmuodoltaan pitkänomainen, pienipäinen ja hoikka. Selkäevä sijaitsee ruumiin takaosassa ja sen takana on rasvaevä. Kalan pyrstöevä on haarautunut. Väriltään siikameltti on selästään ruskea, kyljistään kellertävän harmaa ja vatsastaan hopeanharmaa. Selkä- ja pyrstöevät ovat harmaat ja muut evät kellertävät. Kutuaikaan koiraan otsaan muodostuu kyhmyjä.
Levinneisyys ja elintavat

Siikamelttiä tavataan rannikon läheisyydestä Victoriasta, Uudesta Etelä-Walesista ja Tasmaniasta. Lajin elinympäristöä täysikasvuisena ovat kirkasvetiset, viileät ja nopeasti virtaavat joet ja purot. Kala liikkuu parvina erityisesti lisääntymisaikaan. Siikameltin ravintoa on erityisesti levä ja eloperäinen materiaali, mutta se syö myös hyönteisiä, niiden toukkia ja planktonäyriäisiä. Lisääntymisaika on helmikuusta toukokuulle ja laji kutee jokiin. Kuoriutuneet poikaset ajautuvat virran mukana mereen ja elävät siellä kuudesta yhdeksään kuukautta ja vaeltavat sitten takaisin makeisiin vesiin.
Siikameltti luokitellaan vaarantuneeksi. Kantaa uhkaavat erityisesti patojen rakentaminen, ilmastonmuutoksen aiheuttama kuivuus ja vieraslajit kuten taimen. Siikameltti oli 1900-luvun alussa suosittu onkikala, mutta kannan vähenemisen vuoksi laji on rauhoitettu.
Sirpa Vallasvuo

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 20. helmikuuta 1960 (ikä 64)
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
|  | HJK |  |  |
Maajoukkue
| 1979–1982 |  Suomi | 10 | (1) |

Sirpa Vallasvuo (s. 20. helmikuuta 1960) on suomalainen jalkapalloilija. Helsingin Jalkapalloklubia edustanut Vallasvuo pelasi kymmenen A-maaottelua vuosina 1979–1982.
Siilit

| Siilit |
| --- | --- |
 Siili (Erinaceus europaeus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Eulipotyphla  Waddel et al., 1999
Heimo::  Siilit Erinaceidae  G. Fischer, 1814
Alaheimot 
 Erinaceinae – varsinaiset siilit  Galericinae – rottasiilit  Tupaiodontinae†  Brachyericinae† 
Katso myös
   Siilit Wikispeciesissä   Siilit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siilit (Erinaceidae) on nisäkäsheimo, joka kuuluu molekyylitutkimusten perusteella monofyleettiseen Eulipotyphla-lahkoon. Siilien heimo puolestaan on jaettu kahteen alaheimoon, varsinaisiin siileihin ja rottasiileihin. Heimossa on kaikkiaan 24 lajia, ja niitä elää Euroopassa, Afrikassa ja Aasiassa monenlaisissa elinympäristöissä. Varsinaisilla siileillä on piikikäs selkä ja kyljet, kun taas rottasiileillä on pehmeä karvapeite. Kummankin alaheimon lajeilla on pitkänomainen kuono.
Siilit käyttävät ravinnokseen pääasiallisesti selkärangattomia eläimiä, vaikka ne ovatkin tarvittaessa kaikkiruokaisia. Siilit ovat yöeläimiä, ja ne liikkuvat yksinään. Naaras vastaa yksin poikasten kasvatuksesta, ja pesueeseen kuuluu 2–5 poikasta.
Luokitus ja evoluutio

Siilien heimo sai alkunsa Pohjois-Amerikasta paleoseenikaudella noin 60 miljoonaa vuotta sitten. Amerikkalaiset siilit kuolivat sukupuuttoon noin 5 miljoonaa vuotta sitten, mutta sitä ennen siilit olivat jo levittäytyneet Eurooppaan, Aasiaan ja Afrikkaan.
Siilien heimoon kuuluu nykyään kaksi alaheimoa, varsinaiset siilit ja rottasiilit. Heimoon kuuluu myös kolme sukupuuttoon kuollutta alaheimoa.
Siilit on luokiteltu molekyylitutkimusten perusteella monofyleettiseen Eulipotyphla-lahkoon. Aiemmin ne luettiin kuuluvaksi hyönteissyöjiin (Insectivora), minkä jälkeen ne erotettiin omaan Erinaceomorpha-lahkoonsa.
Ulkonäkö ja koko

Siilit ovat pienikokoisia nisäkkäitä, ja niiden koko vaihtelee hiiren ja pienen jäniksen välillä. Varsinaisten siilien alaheimon eläimillä turkki on selkäpuolella ja kyljissä muodostunut ohuista piikeistä. Rottasiilillä puolestaan on pehmeä turkki. Väritys vaihtelee lajeittain, mutta turkin väri on yleensä kellertävän tai harmahtavan ruskeasta mustaan.
Siililajeilla on huomattavan erilaisia kallon muotoja, pitkästä ja kapeasta lyhyeen ja leveään. Aivokoppa on pieni. Kuono on pitkänomainen ja häntä karvainen ja vaihtelevan pituinen. Jaloissa on pääosin viisi varvasta, mutta joillain afrikansiileillä puuttuu isovarvas tai se on surkastunut.
Levinneisyys ja elinympäristö

Siilejä elää Euroopassa, Aasiassa ja Afrikassa. Varsinaisten siilien ja rottasiilien levinneisyysalueet ovat kuitenkin pääosin eriytyneet toisistaan. Varsinaisia siilejä tavataan laajalla alueella Euraasiassa ja Afrikassa, mutta rottasiilejä vain kaakkoisessa Aasiassa. Amurinsiili on varsinaisista siileistä ainoa, jonka esiintymisalue ulottuu Kiinassa rottasiilien alueelle. Suomessa on toistaiseksi tavattu vain tavallista siiliä, mutta Erinaceus roumanicus on levinnyt jo Viroon ja saattaa tulevaisuudessa laajentaa elinaluettaan Suomenlahden pohjoispuolellekin.
Siiliä tavataan monenlaisissa elinympäristöissä. Tärkeimmät rajoittavat tekijät ovat sopivien turvapaikkojen saatavuus ja ruoan riittävyys. Rottasiilejä tavataan pääosin kosteissa metsissä, mutta varsinaisia siilejä elää metsistä kiviaavikoille, puistoihin ja alppiniityille.
Käyttäytyminen

Suurin osa siileistä on yöeläimiä, mutta isorottasiili ja pikkurottasiili voivat etsiä ruokaa myös päivisin. Kaikki hyvintunnetut lajit ovat aikuisina yksineläjiä ja jossain määrin territoriaalisia, vaikka tappelut ovat suhteellisen harvinaisia.
Hajut ovat erityisen tärkeitä rottasiileille, joista monet erittävät voimakasta myskiä. Kuulo on myös herkkä, mutta siilien näkö ei ole erityisen hyvä. Hajuaistiin saattaa liittyä myös siileille ominainen tapa syljettää. Kaikki varsinaisista siileistä syljettävät, ja tämän käyttäytymisen aiheuttaa ilmeisesti voimakastuoksuinen kasvi tai kemikaali. Sen syytä ei varsinaisesti tiedetä, mutta sen aikana siili erittää sylkeä ja levittää sitä turkkiinsa kielen ja nopeiden pään liikkeiden avulla.
Varsinaiset siilit puolustautuvat menemällä kerälle, jolloin siilistä muodustuu piikikäs pallo. Rottasiilit ovat puolestaan huomattavasti arempia eläimiä, sillä niillä ei ole samanlaista tapaa suojautua. Suurin osa siililajeista selviytyy huonosta säästä ja kausiluonteisesta ruokapulasta menemällä talvihorrokseen talvella, tai kesähorrokseen lämpimien seutujen kuivalla kaudella. Siilin horros voi kestää kylmillä alueilla jopa 6–7 kuukautta.
Siilien ruokavalio koostuu pääosin selkärangattomista, kuten hyönteisistä, madoista, hämähäkeistä ja nilviäisistä. Siilit ovat kuitenkin kaikkiruokaisia, joten ne voivat syödä myös liskoja, sammakkoeläimiä, lintujen munia ja jopa pieniä nisäkkäitä sekä hedelmiä, siemeniä ja sieniä. Siilit etsivät ruokansa öisin ja syövät yleensä heti paikan päällä. Intianaavikkosiilin tiedetään kuitenkin piilottavan ylimääräisen ravinnon pesäänsä.
Poikueeseen kuuluu keskimäärin 2–5 poikasta. Raskausaika kestää 30–40 päivää, ja poikaset ovat syntyessään sokeita, avuttomia ja käytännössä karvattomia. Varsinaisten siilien piikit alkavat kasvaa yleensä ensimmäisen elinviikon aikana. Imetysaika kestää 5–7 viikkoa, ja naaraat hoitavat poikaset yksinänsä. Koirailla ei ole roolia kasvatuksessa.