stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karatšai-balkaarin kieli
Levinneisyys ja puhujamäärä

Karatšai-balkaaria puhutaan etupäässä Pohjois-Kaukasiassa sijaitsevissa Karatšai-Tšerkessiassa ja Kabardi-Balkariassa. Pieniä puhujaryhmiä asuu myös Kazakstanissa ja Keski-Aasiassa sekä Turkissa, Jordaniassa, Yhdysvalloissa ja eräissä Euroopan maissa. Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan kielen puhujia oli Venäjällä 225 800 henkeä, joista 130 300 asui Karatšai-Tšerkessiassa ja 72 200 Kabardi-Balkariassa. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan karatšai-balkaaria puhui 302 700 henkeä, joista 171 500 Karatšai-Tšerkessiassa ja 111 200 Kabardi-Balkariassa. (lukuihin sisältyvät myös karatšai-balkaaria toisena tai vieraana kielenä puhuvat). Turkissa karatšaita ja balkaareja arvioidaan olevan noin 30 000 henkeä.
Vuonna 1989 karatšai-balkaaria puhui äidinkielenään 97,7 % Venäjän karatšaista ja 95,3 % balkaareista. Vuonna 2002 kieltä osasi kotitasavalloissaan 98,0 % karatšaista ja 98,8 % balkaareista.
Kansallisuudeltaan karatšaista 94,7 % ja balkaareista 95,2 % osaa venäjää (81,9 ja 84,5 % vuonna 1989). 0,7 % balkaareista osaa myös kabardin kieltä
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 305 400 karatšai-balkaarin puhujaa.
Historia ja murteet

Karatšai-balkaari kuuluu turkkilaisten kielten luoteiseen eli kiptšakkilaiseen ryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat kumykki, karaiimi ja krimintataari. Sanastoon ovat vaikuttaneet naapurikielet kabardi ja osseetti. Kieli jakautuu c- ja č-murteisiin, joista edellistä puhuttiin aiemmin vain Tšerekin laaksossa Kabardi-Balkariassa.
Kirjakieli

Vanhin kirjallinen muistomerkki on vuodelta 1715. 1920-luvulle saakka käytettiin arabialaista kirjaimistoa. 1880-luvulla yritettiin laatia kyrilliseen ja latinalaiseen aakkostoon perustuvia kirjoitusjärjestelmiä, mutta niiden käytännön merkitys jäi vähäiseksi. Vuonna 1905 ilmestyi ensimmäinen balkaarinkielinen julkaisu ja vuonna 1916 karatšainkielinen aapinen. Vuonna 1924 otettiin käyttöön latinalainen karatšain aakkosto ja vuonna 1926 siirryttiin yhtenäiseen latinalaiseen kirjaimistoon. Kyrilliseen kirjaimistoon siirryttiin Kabardi-Balkariassa vuonna 1937 ja Karatšai-Tšerkessiassa vuonna 1938. Kirjakielen kehitys pysähtyi vuosiksi 1943/1944–1957, jolloin karatšait ja balkaarit olivat karkotettuina Kazakstaniin ja Keski-Aasiaan.
Kirjakieli jakaantuu karatšain ja balkaarin variantteihin, jotka perustuvat č-murteen kahteen eri paikallismurteeseen. Vuodesta 1960 lähtien on käytetty yhtenäistä kyrillistä kirjaimistoa, jossa venäjästä poikkeavia äänteitä ilmaistaan mm. kirjainyhdistelmien avulla. Lisämerkkejä on vain yksi, äännettä [w] ilmaiseva ў. Toisen tiedon mukaan aakkostot yhtenäistettiin vuonna 1964, mutta vuoden 1969 jälkeen molemmissa tasavalloissa palattiin toisistaan jonkin verran poikkeaviin kirjoitusjärjestelmiin.
Karatšai-balkaarin kirjaimisto
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| А а | Б б | В в | Г г | Гъ гъ | Д д | Дж дж | Е е |
| Ё ё | Ж ж | З з | И и | Й й | К к | Къ къ | Л л |
| М м | Н н | Нг нг | О о | П п | Р р | С с | Т т |
| У у | Ў ў | Ф ф | Х х | Ц ц | Ч ч | Ш ш | Щ щ |
| ъ | Ы ы | ь | Э э | Ю ю | Я я |  |  |
Vuosina 1995 ja 1996 Kabardi-Balkariassa ja Karatšai-Tšerkessiassa hyväksyttiin kielilait, joiden mukaan balkaarilla ja karatšailla on virallinen asema tasavaltojen muiden paikallisten kielten ja venäjän rinnalla. Kieltä käytetään kouluopetuksen välineenä Kabardi-Balkariassa. Molempien tasavaltojen venäjänkielisissä kouluissa sitä opetetaan aineena. Karatšai-balkaariksi julkaistaan oppikirjoja, kauno- ja lastenkirjallisuutta. Naltšikissa ilmestyy mm. sanomalehti Zaman, kirjallisuuslehti Mingi Tau ja lastenlehti Nür, Tšerkesskissä sanomalehti Qaračai. Kieltä käytetään myös radiossa ja televisiossa. Molemmissa tasavalloissa on karatšai-balkaarinkieliset ammattiteatterit.
Nykytilanne

Karatšai-balkaarin asema kieliyhteisön keskinäisen kanssakäymisen välineenä on vahva ja kirjakielen käyttöala melko laaja. Kieltä pidetään varsin elinvoimaisena eikä se toistaiseksi ole uhanalainen.
Eino Karhu

Eino Karhu
Eino Karhu (27. marraskuuta 1923 Hietamäki, Inkeri – 15. huhtikuuta 2008 Petroskoi, Venäjä) oli inkeriläinen kirjallisuudentutkija, kriitikko ja kääntäjä.
Karhu syntyi inkerinsuomalaiseen talonpoikaisperheeseen vuonna 1923. Perhe pakkosiirrettiin kulakkeina Kuolan niemimaalle Hiipinän kaivoskaupunkiin vuosiksi 1931−1940 ja keskikoulun Eino kävi Poventsassa. Hänet kutsuttiin armeijaan vuonna 1941, josta hän kotiutui vuonna 1945. Hän opiskeli Petroskoin yliopistossa vuosina 1946−1950, minkä jälkeen suomalaisen kulttuurin tutkimus joutui vastatuuleen.  Kesällä 1952 Karhu siirtyi Suomen puolelle vakoilutehtävissä, mutta ilmoittautui Suomessa heti viranomaisille. Brittitiedustelu järjesti Karhulle opiskelupaikan Oxfordiin, mistä hän kuitenkin palasi takaisin Neuvostoliittoon vuonna 1955. Karhu opiskeli tutkijankoulutuslaitoksessa Suomen kirjallisuuden historian alalla. Hän väitteli kandidaatiksi 1956 ja tohtoriksi 1965. Vuosina 1956–2004 hän teki tutkimustyötä Karjalan tiedekeskuksen Kielen, kirjallisuuden ja historian tutkimuslaitoksessa ja vuosina 1960–1988 johti tutkimuslaitoksen kirjallisuusosastoa. Akateemikon arvo hänelle myönnettiin 1996.
Opiskeluaikoinaan hän käänsi muun muassa Aleksis Kiven Seitsemän veljestä ja Maiju Lassilan ja Helvi Hämäläisen tuotantoa.
Karhu oli Karjalan tasavallan kunniakansalainen. Työstään ja merkittävästä panoksestaan kansojen ystävyyden ja yhteistyön hyväksi hänelle on myönnetty Ystävyyden kunniamerkki. Hänen kirjalliseen tuotantoonsa kuuluu yli 300 teosta, joista kuusi on suomennettu. Omien tutkimustensa lisäksi hän käänsi suomalaisia teoksia venäjäksi.
Teoksia

Suomessa julkaistuja Eino Karhun teoksia:
Suomen 1900-luvun alun kirjallisuus (1973)
Dostojevski ja Suomen kirjallisuus (1977)
Suomen kirjallisuus runonlaulajista 1800-luvun loppuun (kaksiosainen) (1978)
Isien sanoma: Tutkielma karjalaisesta ja inkeriläisestä kansanrunoudesta.  (Suomentaja: Robert Kolomainen. Juminkeon julkaisuja n:o 18)  Kuhmo:  Juminkeko, 2002.  ISBN 952-5385-02-7
Kansakuntaa luomassa : Elias Lönnrotin elämä ja merkitys (2002)
Aiheesta muualla

Karjalan Sanomat (Arkistoitu – Internet Archive)
YLE Uutiset
Risto Turunen: / Karhu, Eino (1923–2008) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  10.5.2011. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Karjala-kustantamo

Karjala-kustantamo (ven. Изда́тельство «Каре́лия», Izdatelstvo ”Karelija”) on Petroskoissa Venäjällä toimiva valtiollinen kirjankustantamo. Sen edeltäjä on Leningradissa ja Petroskoissa 1920- ja 1930-luvuilla toiminut Kustannusliike Kirja, joka vuonna 1937 muutettiin Karjalan valtion kustannusliikkeeksi (ven. Карельское государственное издательство, Karelskoje gosudarstvennoje izdatelstvo; lyhenne Каргосиздат, Kargosizdat). Vuonna 1940 nimeksi tuli Karjalais-Suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike (ven. Государственное издательство КФССР, Gosudarstvennoje izdatelstvo KFSSR), vuonna 1956 Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike (ven. Государственное издательство КАССР, Gosudarstvennoje izdatelstvo KASSR) ja vuonna 1964 Karjalan kirjakustantamo (ven. Карельское книжное издательство, Karelskoje knižnoje izdatelstvo). Nykyisen nimensä kustantamo sai vuonna 1969.
Neuvostoliiton aikana Karjala-kustantamo julkaisi yhteiskunnallista, tieto-, kauno-, lasten- ja oppikirjallisuutta venäjän ja suomen sekä myöhemmin myös karjalan ja vepsän kielillä. Suomessa kirjojen maahantuojana toimi Kansankulttuuri Oy. 1960-luvun alkuun saakka kustantamo julkaisi suomeksi myös venäjästä käännettyä poliittista ja kaunokirjallisuutta, mutta myöhemmin tehtävä siirtyi Moskovassa toimineille vieraskielisen kirjallisuuden kustannusliikkeille (Progress, Raduga ym.). Suomenkielisen kirjallisuuden osalta Karjala-kustantamon tehtäväksi jäi Karjalan tasavallan kirjailijoiden teosten ja oppikirjojen julkaiseminen. Erityistä huomiota kiinnitettiin venäjänkieliseen kotiseutukirjallisuuteen sekä Karjalan kansojen suullisen kansanperinteen julkaisuihin.
1980–1990-lukujen vaihteessa Karjala tuotti vuosittain yli sata kirjaa, joiden yhteinen painosmäärä oli yli viisi miljoonaa kappaletta. 1990-luvulla toiminta supistui. Nykyään kustantamo julkaisee 10–15 kirjaa vuodessa. Suomen-, karjalan- ja vepsänkielisen kirjallisuuden painaminen on siirtynyt etupäässä Periodika-kustantamon tehtäväksi.
Aiheesta muualla

Izdatelstvo ”Karelija” (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Forum Licinii

| Forum Licinii> Sijainti |
| --- | --- |
 Forum Licinii
Koordinaatit:  45°48′44″N, 9°13′26″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Erba (Incino d’Erba), Como, Lombardia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  Rooman valtakunta
Alue:  Regio XI Transpadana, Italia
Forum Licinii oli antiikin aikainen kaupunki Gallia transpadanassa Italiassa. Se sijoitetaan lähelle nykyistä Comon maakunnan Erbaa (myös Incino d’Erba).
Forum Licinii oli nimensä, suomeksi ”Liciniuksen markkinapaikka", perusteella alkuperältään roomalainen kaupunki. Antiikin lähteistä sen mainitsee vain Plinius vanhempi nimellä Licinitorum. Hän sanoo jostakin syystä, että se olisi ollut orobien heimon kaupunki. Pliniukselta käy myös ilmi, että kaupunki sijaitsi lähellä Comumia ja Bergomumia.
Kaupungin paikalta on löydetty joitakin rakennusten jäänteitä ja piirtokirjoituksia.
Karboplatiini

| --- | --- |


Karboplatiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
Cis-diammiini(1,1-syklobutaanidikarboksylaatto)platina(II)
Tunnisteet
CAS-numero: 41575-94-4
ATC-koodi: L01AX02
PubChem CID: 38904
DrugBank: DB00958
Kemialliset tiedot
Kaava: C6H12N2O4Pt 
Moolimassa: 371,256
Fysikaaliset tiedot
Liukoisuus veteen: 18 g/l
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: < 25 %
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Intravenoosi
Karboplatiini (C6H12N2O4Pt) on platinan kompleksiyhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä useiden syöpätyyppien hoitoon. Karboplatiini kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa karboplatiini on valkoista kiteistä ainetta, joka liukenee veteen. Platina on keskusionina ja ligandeina siihen on sitoutunut kaksi ammoniakkimolekyyliä ja syklobutaanidikarboksyylihappo. Yhdisteen vaikutusmekanismi on samankaltainen kuin sisplatiinillakin. Sen platina-ioni sitoutuu syöpäsolujen DNA:han ja aiheuttaa DNA:n juosteiden ristiinlinkittymistä. Tämän seurauksena syöpäsolujen jakaantuminen estyy. Karboplatiinia käytetään muun muassa pään ja niskan syöpien, keuhkosyövän, munasarjasyövän, rintasyövän, kivessyövän ja virtsarakonsyövän hoidossa. Karboplatiini annostellaan ruiskeena suoneen ja sitä voidaan käyttää myös yhdistelmähoitona solunsalpaajien kanssa.
Haittavaikutukset

Tyypillinen karboplatiinin aiheuttama haittavaikutus on luuydinsuppressio. Tämän seurauksena elimistö tuottaa tavallista vähemmän valkosoluja. Sisplatiiniin verrattuna lääkeaine ei aiheuta yhtä paljon pahoinvointia tai vaurioita munuaisille, kuulolle tai hermostolle.
Valmistus

Karboplatiinia valmistetaan lähtien kaliumtetrakloroplatinaatista, joka reagoi ensimmäisessä vaiheessa kaliumjodidin ja ammoniakin kanssa cis-diammiinidijodoplatinaksi. Jodoligandit syrjäytetään nitraatto- tai sulfaattoligandeilla hopeanitraatin tai -sulfaatin avulla. Viimeisessä vaiheessa tämä kompleksi reagoi kaliumsyklobutaanidikarboksylaatin kanssa ja tuotteena muodostuu karboplatiinia.
Forum Fulvii

| Forum Fulvii> Sijainti |
| --- | --- |
 Forum Fulvii
Koordinaatit:  45°0′44″N, 8°38′39″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Valenza, Alessandria, Piemonte
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  Rooman valtakunta
Alue:  Regio IX Liguria, Italia
Aiheesta muualla
  Forum Fulvii Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Forum Fulvii oli antiikin aikainen kaupunki Liguriassa Italiassa. Se sijaitsi nykyisen Alessandrian maakunnan Valenzan paikalla.
Forum Fulvii sijaitsi Ligurian sisäosissa Apenniinien ja Padus-joen (nyk. Po) välissä joen eteläpuolella. Plinius vanhempi mainitsee sen yhtenä seudun oppidumeista, ja lisää sen nimeen epiteetin ”Valentinum” (”Forum Fulvii, quod Valentinum”), vaikkakaan yhtään toista samannimistä kaupunkia ei tunneta. Forum Fulvii mainitaan myös Tabula Peutingerianassa, jossa sen kuvataan sijainneen 22 roomalaista mailia Hastasta eli Astasta (josta käytetään virheellistä nimimuotoa Hasia).
Notitia dignitatumissa kaupunki esiintyy nimellä Forum Fulviense, ja se mainitaan sotilastukikohtana. Sen tarkoituksena oli todennäköisesti puolustaa läheistä Padus-joen ylityskohtaa. Nykyinen Valenza on mitä todennäköisimmin saanut nimensä kaupungin lisänimestä Valentinum.
Fosfodiesteraasit

Fosfodiesteraasit eli fosforidiesterihydrolaasit ovat hydrolaaseihin kuuluvia entsyymejä. Ne katalysoivat fosforihapon diesterien hydrolyysiä fosforihapon monoestereiksi tai fosfaatti-ioneiksi ja alkoholeiksi. Fosfodiesteraaseihin kuuluvien entsyymien EC-numero on muotoa EC 3.1.4.x. Tähän luokkaan kuuluvat muun muassa syklisiä nukleotidifosfaatteja hydrolysoivat entsyymit ja fosfolipaasit. Eksonukleaasien ja endonukleaasien katsottiin aiemmin kuuluvan tähän luokkaan, mutta ne on sittemmin siirretty omiin alaluokkiinsa.
Erityisesti syklisiä nukleotidifosfaatteja kuten cAMP- ja cGMP-molekyylejä hydrolysoivat entsyymit ovat biokemiallisesti tärkeitä. Ne osallistuvat muun muassa sydänlihaksen toimintaan, verenpaineen säätelyyn verisuonia supistamalla ja laajentamalla, verihiutaleiden aktivointiin ja tulehduksiin. Fosfodiesteraasien inhibiittoreita käytetään lääkeaineina muun muassa korkean verenpaineen, erektiohäiriöiden ja astman hoidossa.
Hr. Ms. Karel Doorman (F827)

| Hr>  Ms. Karel Doorman |
| --- | --- |
 Hr. Ms. Karel Doorman

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Schelde
Kölinlasku:  26. helmikuuta 1985
Laskettu vesille:  20. huhtikuuta 1988
Palveluskäyttöön:  31. toukokuuta 1991
Poistui palveluskäytöstä:  Belgialle 2005 nimellä Leopold I
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 800 t (standardi) 3 320 t (kuormattu)
Pituus:  122,3 m (kokonaispituus)
Leveys:  14,4 m
Syväys:  6,1 m
Koneteho:  CODOG: 37 550 hv/48 970 hv risteilymoottori: 8 459 bhp
Nopeus:  29/30 solmua 21 solmua
Miehistöä:  154
Aseistus
Aseistus:  2 × neliohjuksista Harpoon-ohjusten laukaisualustaa 1 × kuudentoista ohjuksen Sea Sparrow -ohjusten VLS-laukaisualusta 1 × 76 mm OTO Melaran tykki 1 × Goalkeeper CIWS 2 × 20 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 324 mm torpedoputkea 2 × Super BROC heitteenlaukaisulaitetta 1 × Westland Lynx -helikopteri
Hr. Ms. Karel Doorman (runkonumero F827) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Karel Doorman -luokan ohjusfregatti, joka myytiin Belgialle vuonna 2005.
Valmistus

Alus tilattiin Schelden laivastontelakalta, missä köli laskettiin 26. helmikuuta 1985. Alus laskettiin vesille 20. huhtikuuta 1988 ja valmistui 31. toukokuuta 1991.
Palvelus

Alus myytiin 2005 Belgialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Leopold I runkonumerolla F930.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
mil.be - Leopold I (Arkistoitu – Internet Archive)
Karel Doorman -luokan ohjusfregatit
Björn Forsén

Björn Forsén (s. 1963) on suomalainen historioitsija. Hän toimii Suomen Ateenan-instituutin johtajana vuodesta 2018. Hän on toiminut instituutin johtajana myös aiemmin vuosina 2004–2007.
Forsén on historian dosentti ja yliopistonlehtori Helsingin yliopistossa sekä antiikin kulttuurin ja yhteiskunnan dosentti Lundin yliopistossa. Hän toimii Helsingin yliopiston historian vs. professorina, ja on toiminut vierailevana tutkijana mm. Cincinnatin, Harvardin ja Heidelbergin yliopistoissa.
Forsén on tutkinut muun muassa antiikin ajan uskontohistoriaa, erityisesti Kreikan ja muun Välimeren seudun historiaa ja asutushistoriaa, kaupunkivaltioita Euroopassa antiikista 1800-luvulle saakka sekä Suomen ja Saksan suhteita maailmansotien välisenä aikana. Kreikassa Forsén on muun muassa suorittanut kaivauksia Arachamíteen (Arachamítai) Artemis Lykoatiksen pyhäkköalueella sekä johtanut Thesprotian Kokytós-joen laakson monitieteellistä tutkimushanketta.
Teoksia

Lex Licinia Sextia de modo agrorum – Fiction or Reality?, Helsinki 1991.
(Toimittanut yhdessä Greg Stantonin kanssa) The Pnyx in the History of Athens. Proceedings of an International Colloquium Organised by the Finnish Institute at Athens, 7–9 October, 1994, Helsinki 1996.
Griechische Gliederweihungen, Helsinki 1996.
(Yhdessä Annette Forsénin kanssa) Saksan ja Suomen salainen sukellusveneyhteistyö (WSOY 1999, ruotsiksi Söderström 1999).
(Yhdessä Jeannette Forsénin kanssa) The Asea Valley Survey. An Arcadian Mountain Valley from the Palaeolithic Period until Modern Times, Stockholm 2003.
(Toimittanut yhdessä Erkki Sirosen kanssa) Kadonnut Kreikka - Suomalaisia matkakuvauksia ajalta ennen massaturismia (SKS 2005, ruotsiksi SLS 2005).
(Toimittanut) Thesprotia Expedition I. Towards a Regional History.  (Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens XV)  Helsinki:  Suomen Ateenan-instituutin säätiö, 2009.  ISBN 978-952-67211-0-1
(Toimittanut yhdessä Esko Tikkalan kanssa) Thesprotia Expedition II. Environment and Settlement Patterns.  (Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens XVI)  Helsinki:  Suomen Ateenan-instituutin säätiö, 2011.  ISBN 978-952-67211-2-5
(Toimittanut yhdessä Néna Galanídoun ja Esko Tikkalan kanssa) Thesprotia Expedition III. Landscapes of Nomadism and Sedentism.  (Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens XXII)  Helsinki:  Suomen Ateenan-instituutin säätiö, 2016.  ISBN 978-952-68500-0-9
(Toimittanut) Thesprotia Expedition IV. Region Transformed by Empire.  (Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens XXIV)  Helsinki:  Suomen Ateenan-instituutin säätiö, 2019.  ISBN 978-952-68500-4-7
Karenit

Karenit ovat Thaimaan ja Burman rajamailla asustava kansa. Burmassa kareneja on arviolta yli 3 miljoonaa, vaikkakin viimeisin väestönlaskenta on tehty vuonna 1931. Suuri osa Burman kareneista asuu Karenin osavaltiossa alueilla, mutta heitä elää myös muissa maan osavaltioista.. Thaimaassa kareneja asuu noin puoli miljoonaa, ja he ovat maan suurin vuoristokansa. Karen on itsessään yläkäsite useille eri ryhmille, joita ovat esimerkiksi pwot, sgawit ja kayanit
Historia

Karenian varhainen historia on huonosti tunnettu ja esimerkiksi heidän muuttoliikkeistään on useita eri teorioita. Joka tapauksessa heidän esi-isänsä tulivat todennäköisesti pohjoisesta muuttaen ehkäpä Keski-Aasian ylängöltä etelään ja lopulta Kiinan puolelta Kaakkois-Aasian puolelle. 700-luvulta säilyneissä historiallisissa lähteissä mainitaan cacrawit, jotka on yhdistetty karenian sgaawien alaryhmään. 1200-luvulta säilyneessä lähteessä käytetään puolestaan termiä Karyan, joka saattaa viitata kareneihin. 1600-luvun thailähteissä puhutaan kariangeista, mutta heidän taustansa on epäselvä. 1700-luvulta eteenpäin heistä alkoivat kirjoittaa länsimaiset lähetyssaarnaajat. Karenit olivat shanien, burmalaisten ja monien alaisuudessa. 1700-luvun loppupuolella karenit myös perustivat omia itsenäisiä alueitaan. Punaisten karenien eli kayahien perustamat kolme ruhtinaskuntaa säilyivät 1800-luvun alulta brittivallan aikaan saakka Burmassa.
Kareninationalismi alkoi muodostua liikkeenä 1900-luvun alussa ja sen syntymiseen vaikuttivat paljolti kristityt lähetyssaarnaajat. Koulujen ja lukutaidon kautta kareneja nousi merkittäviin asemiin brittien siirtomaahallinnossa. Vuonna 1928 karenijohtaja Sir San C. Po esitti vaatimuksia karenian autonomisesta alueesta. Toisen maailmansodan sytyttyä karenit säilyivät kuitenkin uskollisina brittien siirtomaavallalle näiden taistellessa japanilaisia vastaan Burmassa. Brittihallinnon aikana heillä oli ollut oma pataljoona Burman armeijassa: 1940 heitä oli miesvahvuudesta 22 %, kun burmalaisia oli vain 12 %. Burmalaisten, joiden kansallisia pyrkimyksiä Japani tuki, ja karenien välille syntyikin näin välirikko. Sodan jälkeen britit alkoivat valmistella Burman itsenäisyyttä ja Karen National Union eli KNU ajoi jälleen kareneille autonomiaa. Burman itsenäistyttyä vuonna 1948 he saivat omat edustajansa hallitukseen. Karenin osavaltio perustettiin vuonna 1952 pääkaupunkinaan Pa-an. Vuoden 1964 rauhanneuvottelujen myötä pääkaupungin nimi vaihdettiin perinteisempään muotoon Kawthoolei. KNU on kuitenkin käynyt sittemmin sissisotaa hallintoa vastaan vuodesta 1949 lähtien. Yhteenottojen myötä monet ovat siirtyneet pakolaisiksi Thaimaan Mae Hon Sonin provinssin puolelle.
Kulttuuri

Karenit ovat perinteisesti harjoittaneet kaskiviljelyä. Tärkeimpiin viljeltyihin kasveihin lukeutuu riisi. Sen lisäksi kasvatetaan esimerkiksi teetä, puuvillaa, tupakkaa ja pippureita. Maanviljelyn ohella harjoitetaan edelleen metsästystä, keräilyä ja kalastusta. Kotieläiminä pidetään vesipuhveleita, sikoja, kanoja ja koiria. Karenit tunnetaan myös norsujen pyynnistä. Suuri osa kesytettyjen norsujen käsittelijöistä Thaimaassa ja Burmassa onkin kareneja.
Karenit olivat alkuaan animisteja, joiden mytologiassa oli kertomus uudesta valkoisesta jumalasta: tätä kertomusta amerikkalaiset baptistit käyttivät tehokkaasti hyväkseen ja luotuaan kieleen aakkoset he käänsivät Raamatun kareniksi. Kristityt lähetyssaarnaajat vaikuttivat etenkin Burman puolella. Virallisia tarkkoja lukuja uskontojen harjoittajien määristä ei kuitenkaan ole. Suuri osa Burman puolella olevista sgaweista on baptisteja ja suuri osa kayaheista katolilaisia. Thaimaan puolella suurin osa on sen sijaan buddhalaisia ja animisteja, kristittyjä on vähemmistö.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karenit Wikimedia Commonsissa
Karenian asuinalueet Burmassa ja Thaimaassa kartalla punaisella.
KNU:n lippu. Järjestö on käynyt sotaa Burman hallintoa vastaan vuodesta 1949.
Karen-naisia.
Karimabad (Gilgit-Baltistan)

| Karimabad Baltit Hunza |
| --- | --- |
 Baltitin linna
 Karimabad
 Koordinaatit: 36°19′59″N, 74°39′58″E 
Valtio:   Pakistan
Hallintoalue:  Gilgit-Baltistan
Piirikunta:  Hunza
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Karimabad (urduksi ‏كريم آباد‎, Karīm Ābād) eli entinen Baltit tai Hunza on kaupunki Pakistanin Gilgit-Baltistanin alueella. Kaupunki oli ennen itsenäisen Hunzan valtion pääkaupunki ja siellä sijaitseva Baltitin linna on Pakistanin aielistalla lisättäväksi Unescon maailmanperintöluetteloon.
Maantiede

Karimabad sijaitsee Pakistanin Gilgit-Baltistanin alueella Karakorumin vuoristossa Hunzan laakson alueella. Gilgit-Baltistan on puolestaan osa Pakistanin hallitsemaa laajempaa ja Intian kanssa kiisteltyä Kashmirin aluetta. Karimabadiin on tieyhteys Gilgitistä.
Historia

Karimabad eli alkujaan Hunza ja myöhemmin Baltit oli aikanaan itsenäisen Hunzan valtion pääkaupunki. Kaupungissa sijaitseva Hunzan hallitsijan Baltitin linna on Pakistanin aielistalla Unescon maailmanperintöluetteloon. Sen vanhimmat osat saattavat olla peräisin jo 700-luvulta.
Venäjän kasvavaa vaikutusvaltaa alueella pelänneet britit liittivät Hunzan Brittiläisen Intian alaisuuteen sotaretken jälkeen vuonna 1891. Myöhemmin Intian jaon yhteydessä Hunzasta tuli osa Pakistania ja vuonna 1970 se muutettiin Hunzan piirikunnaksi.
Hunzan laakso Baltitin linnalta.
Paikallista katukuvaa.
Fosfiinioksidit

Fosfiinioksidien yleinen rakenne
Fosfiinioksidit ovat orgaanisia fosforiyhdisteitä. Fosfiinioksidien rakennetta voidaan kuvata yleisellä kaavalla R3P=O, missä R on vety tai orgaaninen ryhmä. Monet fosfiinioksidit ovat merkittäviä liuottimia uutoissa sekä ligandeina kompleksiyhdisteissä.