stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Libanon
Historia > Toinen maailmansota ja itsenäisyys

Edelleen Ranskan hallinnassa ollut Libanon siirtyi 1940 Vichyn Ranskalle. Vapaan Ranskan ja Britannian joukot valloittivat sen kesäkuussa 1941, ja maa julistettiin itsenäiseksi 26. marraskuuta ja mandaatti päättyneeksi. Ranskalaiset kuitenkin pidättivät uuden hallituksen, ja heidän vapauttamistaan 22. marraskuuta 1944 pidetään maan itsenäisyyspäivänä. Ranskalaiset joukot vetäytyivät maasta 1946. Libanon osallistui Israelin vastaiseen sotaan 1948–1949.
Libanonin talous kasvoi toisen maailmansodan jälkeen voimakkaasti arabimaiden kasvavan öljykaupan ja maksunvälitystoiminnalle edullisen sijainnin ansiosta. Maan ensimmäinen presidentti Bechara el-Khoury joutui eroamaan 1952 korruptioskandaalin takia. Häntä seurasi Camille Chamoun.
Vuonna 1956 välit Egyptiin kiristyivät, kun Libanon ei tuominnut Egyptiin hyökänneitä länsivaltoja. Sunnipääministeri Rashid Karami tuki Chamounia. Etenkin maan muslimit toivoivat liittymistä arabinationalistien Egyptin ja Syyrian perustamaan Yhdistyneeseen arabitasavaltaan, kun taas kristityt kannattivat yhteyksiä länteen. Nasseria kannattavien muslimien kapina ja Irakin länsimielisen monarkian kaatuminen 1958 saivat Chamounin pyytämään 14. heinäkuuta 1958 apua Yhdysvalloilta. Tammikuussa 1957 julistetun Eisenhower-opin mukaan Yhdysvallat lähettäisi talous- ja sotilasapua Lähi-idän maihin Neuvostoliiton vaikutuksen vastapainoksi. Operaatio Blue Batin aikana yhdysvaltalaiset miehittivät Beirutin lentoaseman, satamat ja kaupunkiin johtavat tiet. Operaatio oli menestys ja saavutettuaan tavoitteensa joukot vetäytyivät jo samana vuonna.
1960-luvulla etenkin Beirut ja sen ympäristö rikastuivat matkailun ja pankkitoiminnan ansiosta ja Libanon tuli tunnetuksi ”Lähi-idän Sveitsinä” ja Beirut ”Lähi-idän Pariisina”. Muut osat maasta pysyivät kuitenkin köyhinä. Libanon ei osallistunut vuoden 1967 Israelin sotaan, mutta joutui osallisiksi sen seurauksista, kun palestiinalaispakolaiset alkoivat käyttää maata Israelin vastaisten toimien tukikohtana. Joulukuussa 1968 Israel hyökkäsi Beirutin lentoasemalle ja tuhosi 13 lentokonetta kostoksi palestiinalaisten PFLP:n iskusta.
Marraskuussa 1969 armeijan komentaja Emile Boustany ja Palestiinan vapautusjärjestö PLO:n puheenjohtaja Jasser Arafat solmivat Kairossa salaisen sopimuksen, joka salli palestiinalaisten leirien perustamisen Libanoniin. Jordanian vuoden 1970 ”mustan syyskuun” jälkeen PLO:n johto ja Arafat siirtyivät Libanoniin. 10. huhtikuuta 1973 Israelin kommandot hyökkäsivät Beirutiin ja tappoivat kolme palestiinalaisjohtajaa. Tämä johti seuraavana päivänä Libanonin hallituksen eroon. Palestiinalaisongelma aiheutti muslimien ja kristittyjen välien kiristymisen.
Historia > Sisällissota 1975–1990

Täysimittainen sisällissota alkoi huhtikuussa 1975 kristittyjen falangistien ja palestiinalaisten välillä. Palestiinalaiset joukot liittyivät pääasiassa vasemmistolaisiin muslimeihin, kun taistelut levisivät koko maahan. Maan presidentti pyysi kesäkuussa 1976 tukea Syyrian joukoilta. Syyrialaisten ja muiden arabien pelotevoima siirtyi erottamaan taistelevia osapuolia. Beirut rauhoittui, mutta sotiminen siirtyi Etelä-Libanoniin.
Israel aloitti suurhyökkäyksen 1978, kun PLO oli hyökännyt Pohjois-Israelissa bussiin ja miehitti Etelä-Libanonin Litanijokeen saakka. YK:n turvallisuusneuvosto määräsi Israelin vetäytymään maasta ja perusti UNIFIL-rauhanturvajoukot. Israel siirsi kuitenkin miehitysalueensa tukemalleen, pääasiassa kristityistä koostuvalle Etelä-Libanonin armeijalle, jota johti majuri Sa’ad Haddad. Israel piti myös 12 mailin ”turvallisuusvyöhykkeen” oman rajansa pohjoispuolella.
Vuonna 1981 Yhdysvaltain johdolla neuvoteltu tulitauko piti lähes vuoden, lukuun ottamatta satunnaisia PLO:n rakettihyökkäyksiä Pohjois-Israeliin. Israel aloitti 6. kesäkuuta 1982 täysimittaisen hyökkäyksen, jonka tavoitteena oli ajaa sekä PLO että Syyrian joukot maasta. Israel valloitti Itä-Beirutin maroniittikristittyjen johtajien tuella. Yhdysvaltain välityksellä PLO:n ja Syyrian joukot vetäytyivät Beirutista. Syyskuussa 1982 maahan tulivat ensimmäiset monikansalliset rauhanturvajoukot Yhdysvalloista, Ranskasta ja Italiasta.
Libanonin armeija romahti lähes täysin helmikuussa 1984. Muslimit ja druusit olivat siirtyneet eri ryhmittymiin. Länsimaita vastaan tehtiin runsaasti pommi-iskuja ja lentokonekaappaus. Tekijöinä olivat pääasiassa pienet šiiaryhmittymät, jotka uskoivat että Yhdysvaltain ja Israelin joukkojen läsnäolo palveli lähinnä kristittyjen etua.
Keväällä 1983 Israel ja Libanon sopivat Israelin vetäytymisestä ja turvallisuusvyöhykkeen luomisesta Libanonin eteläosaan. Sopimuksen piti olla Syyrian vetäytymisen ehto, mutta Syyria vastusti sopimusta ja kieltäytyi vetämästä joukkojaan. Kesään 1985 mennessä Israel oli vetäytynyt turvallisuusvyöhykkeelle, missä sen joukot pysyivät toukokuuhun 2000 asti.
Pääministeri Rashid Karami, joka oli johtanut vuoden 1984 epäonnistuneiden rauhanneuvotteluiden jälkeen kansallisen yhtenäisyyden hallitusta, salamurhattiin 1. kesäkuuta 1987. Presidentti Amine Gemayelin kausi päättyi syyskuussa 1988. Tämän jälkeen Itä-Beirutia hallitsi kristittyjen kenraali Michel Aounin sotilashallitus ja Länsi-Beirutia sunnimuslimi Salim al-Hossin johtama ja Syyrian tukema hallitus. Syyrian hyökkäys 1990 pakotti Aounin turvaan Ranskan lähetystöön ja maanpakoon Pariisiin. Sisällissodan katsotaan loppuneen tähän.
Historia > Sisällissodan jälkeen

Elokuussa 1990 parlamentti sopi perustuslain muutoksista, joilla kansalliskokouksen parlamenttipaikkoja lisättiin 128:aan ja ne jaettiin tasan muslimien ja kristittyjen kesken. Druusit laskettiin muslimeiksi. Parlamentti hyväksyi maaliskuussa 1991 lain, jolla se armahti lähes kaikkien sisällissodan aikaisten rikkomusten tekijät. Toukokuussa 1991 puolisotilaalliset joukot hajotettiin, poikkeuksena muun muassa Hizbollah. Kaikkiaan sisällissodassa kuoli yli 100 000 ja ehkä jopa 250 000 muutti maasta pysyvästi. Viimeiset länsimaiset panttivangit vapautettiin toukokuussa 1992.
Historia > Sisällissodan jälkeen > Rafik al-Haririn murha ja setrivallankumous

Pääministeri Rafik Hariri murhattiin autopommilla helmikuussa 2005. Tämän seurauksena Libanonissa alkoi setrivallankumous kansalaisten kokoontuessa laajoihin mielenosoituksiin. Tämä johti lopulta siihen, että Syyria veti kaikki viimeisetkin Libanonissa olevat joukkonsa kotiin huhtikuussa vuonna 2005 ja vuodesta 1976 jatkunut Syyrian 29 vuotta kestänyt sotilaallinen läsnäolo Libanonissa päättyi.
Politiikka

Libanonin tasavallan vakiintuneen käytännön mukaan valta on jaettu kristittyjen ja šiia- ja sunnimuslimien kesken: presidentin pitää olla maroniittikristitty, pääministerin sunnimuslimi, parlamentin puhemiehen šiiamuslimi ja eduskunnan apulaispuhemiehen ortodoksi.
Libanonin presidentti on Michel Aoun (vuodesta 2016 lähtien). Edelliset presidentit olivat Michel Suleiman (vuosina 2008–2014), Emile Lahoud (vuosina 1998–2007) ja Elias Hrawi (vuosina 1989–1998). Aoun erosi lokakuussa 2022, vaikka seuraajaa ei ollut nimetty.
Libanonin pääministeri oli Saad Hariri (vuosina 2016–2020), hänen jälkeensä lyhyen aikaa Hassan Diab ja Mustapha Adib, ja syykuusta 2021 Najib Mikati.
Libanonin parlamentin puhemies on Nabih Berri (vuodesta 1992 lähtien).
Libanonin parlamentti on yksikamarinen kansalliskokous, Majlis al-Nuwab. Sen 128 edustajaa valitaan nelivuotiskausille väestöryhmien kiintiöiden mukaan suoralla vaalilla. Kansalliskokous valitsee presidentin kuudeksi vuodeksi. Presidentti neuvottelee pääministerin nimityksestä kansalliskokouksen kanssa. Pääministeri valitsee ministerit keskustellen presidentin ja kansalliskokouksen kanssa.
Hallinnollinen aluejako

Libanon jakautuu kahdeksaan aluehallintoalueeseen (mohafazah). Hallintoalueista pienin, Beirutin alue, kattaa vajaat 20 neliökilometriä eli käytännössä pääkaupunki Beirutin, joka on myös oma piirikuntansa. Se on maan taloudellisen, poliittisen, kulttuurillisen ja sosiaalisen toiminnan keskus. Kaksi hallintoaluetta, Aakar ja Baalbek-Hermel on perustettu myöhemmin kuin muut, eikä niitä käytetty vielä vaalipiireinä vuoden 2009 vaaleissa. Numerot viittaavat viereiseen karttaan, pääkaupunki suluissa.
1 Beirutin alue (Beirut)
2 Libanonvuoret (Baabda)
3 Pohjois-Libanon (Tripoli)
Aakar on muodostettu vanhan Pohjois-Libanonin pohjoisosasta
4 Bekaan laakso (Zahlé)
Baalbek-Hermel on muodostettu Bekaan laakson alueen pohjoisosasta
5 Nabatîyén alue (Nabatîyé)
6 Etelä-Libanon (Sidon)
Talous

Libanonin talous on palveluorientoitunut, sillä palvelusektori tuottaa 79,4 prosenttia bruttokansantuotteesta. Vuosien 1975–1990 sisällissota vahingoitti talouden infrastruktuuria pahasti, mutta jälleenrakennus on ollut voimakasta. Viime vuosien vakaa tilanne on saanut turismin ja pankkitoiminnan kukoistamaan, ja jopa ankeana talousvuonna 2009 Libanonin kansantalous koki 9 prosentin nousun.
Vuonna 2016 Libanonissa vieraili 1,69 miljoonaa turistia.
Merkittävimmät vientituotteet ovat jalokivet, metallituotteet, hedelmät, tupakka, tekstiilit ja erilaiset kulutustavarat. Suuri osa viennistä suuntautuu Syyriaan, Yhdistyneisiin arabiemiraatteihin, Saudi-Arabiaan ja Turkkiin.
Libanonissa on seitsemän lentokenttää, joista yhdellä on yli kolmen kilometrin kiitotie. Rautateitä on 402 kilometriä, mutta ne ovat käyttökelvottomassa kunnossa. Maantietä on 6 970 kilometriä. Satamakaupunkeja ovat Beirut ja Tripoli. Beirutiin ei ole aikataulutettuja matkustajalaivoja, mutta sinne tehdään risteilyitä Kyprokselta. Suurten kaupunkien välillä on linja-autoliikennettä.
Libanonin rikkain mies on entinen pääministeri Najib Mikati, jonka omaisuuden arvoksi arvioidaan 2,5 miljardia dollaria, joten hän kuuluu maailman 1000 rikkaimman ihmisen joukkoon. Libanonin toiseksi rikkain on hänen veljensä. Suurliikemies ja sunni-poliitikko Najib Mikatia epäiltiin lokakuussa 2019 korruptiosta ja taloudellisista väärinkäytöksistä.
Väestö

Libanonin 5,9 miljoonan hengen väestö koostuu monista etnisistä ja uskonnollisista ryhmistä. Ryhmien välisten jännitteiden ja konfliktien takia väestönlaskentaa ei ole pidetty vuoden 1932 jälkeen. Väestönlaskenta osoittaisi muun kuin kristityn väestön osuuden merkittävää kasvamista, mikä aiheuttaisi vaatimuksia myös poliittisiin myönnytyksiin eniten väkilukuaan kasvattaville ryhmille. Kovin tarkkaa tietoa väestön koostumuksesta ei siis ole.
Libanonin väestö puhuu äidinkielenään valtaosin arabiaa. Osa arabiankielisistä libanonilaista, etenkin kristityistä, katsoo kuitenkin olevansa etnisesti pikemmin arabivalloitusta edeltäneiden kulttuurien (foinikialaiset, aramealaiset, kanaanilaiset) jälkeläisiä kuin arabeja. Kielellisiä vähemmistöjä ovat muun muassa kurdit, armenialaiset ja persialaiset, jotka kuitenkin yhteensä ovat alle neljä prosenttia väestöstä.
Kansalaisten arvioitu jakauma on 32 % kristittyjä, 68 % muslimeita (32 % sunnilaisia, 31 % šiialaisia ja pieni määrä muita suuntauksia). 
Kaikkiaan 18 uskonnollista ryhmää on saanut Libanonin perustuslaissa virallisen aseman.
Syksyllä 2022 Libanoniin levisi kolera, ilmeisesti naapurimaa Syyriasta. Talouden romahdus on johtanut vesi-infrasturktuurin ja terveydenhuollon huonoon tilaan.
YK:n vuosituhattavoitteista kolmea pidettiin vuoden 2010 arvion mukaan todennäköisenä ja yhtä mahdollisena tavoittaa. Todennäköisiä ovat tavoitteet ulottaa peruskoulutus kaikille, edistää sukupuolten välistä tasa-arvoa ja parantaa naisten asemaa ja parantaa odottavien äitien terveyttä. Mahdollinen tavoite on vähentää lapsikuolleisuutta. Sen sijaan köyhyyteen, tarttuviin tauteihin ja ympäristöön liittyvistä tavoitteista ei ole tarpeeksi tietoa niiden saavuttamisen arvioimiseksi.
Kulttuuri

Libanonin monien uskontojen takia uskonnollisista juhlapäivistä on koetettu mukauttaa kansallisia juhlapäiviä. Armeijan vuosipäivä on merkittävä juhla. Libanonin lipussa kuvattu libanoninsetri kertoo maan muinaisaikaisesta vientituotteesta, punaiset juovat kertovat libanonilaisten vuosisatojen aikana vuodattamasta verestä.
Libanonin ruoka on tyypiltään välimerellistä. Pitaleivät ja hummus ovat oleellisia ainesosia. Myös riisiä ja pastaa syödään paljon. Punainen liha ja kana ovat tavallisia, mutta ne syödään yleensä muun ruoan seassa, ei pihveinä tai leikkeinä. Islamin vaikutuksen takia sianliha on harvinaista.
Kristityt ja kaupunkien muslimit käyttävät länsimaisia vaatteita. Maaseudun muslimikylissä näkee vielä naisilla perinteisiä Chador-huiveja ja värikkäitä hameita ja miehillä perinteisiä pussihousuja. Yhteiskuntaluokka määräytyy varallisuuden, ei syntyperän mukaan. Koulutusta arvostetaan ja varakkaat ihmiset pyrkivät saamaan lapsensa hyviin kouluihin. Arabiankielen korostus paljastaa ihmisen syntyperän, ja huolellinen ääntämys on tavoiteltava asia.
Libanonilaisen kirjailijan Kahlil Gibranin teoksia on käännetty yli 20 kielelle.
Libanonissa on viisi kohdetta Unescon maailmanperintöluettelossa, ja ne ovat kaikki historiallisia kulttuurikohteita: Anjarin kaupunki 700-luvulta, Baalbek, Tyros ja Byblos foinikialaisten ajoilta sekä Ouadi Qadishan Pyhä laakso ja setripuiden metsä.
Baalbekia
Kulttuuri > Urheilu

Libanon on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1948 alkaen, sekä kesä- että talvikisoihin. Se on saanut yhteensä neljä mitalia: kolme painista ja yhden painonnostosta.
Libanonin suosituin laji on jalkapallo. Rekisteröityneitä pelaajia Libanonissa on 18 485 ja seuroja 178. Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen lopputurnaukseen Libanon ei ole koskaan selviytynyt, mutta pelasi Aasian-mestaruuskilpailujen lopputurnauksessa vuonna 2000. Libanonin jalkapallomaajoukkue oli joulukuussa 2020 FIFA-rankingissa sijalla 92. Muita suosittuja lajeja ovat koripallo ja painonnosto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Libanon Wikimedia Commonsissa
| n k Lähi-itä |
| --- | --- | --- |
| Itsenäiset valtiot |  Arabiemiirikunnat  Bahrain  Irak  Iran  Israel  Jemen  Jordania  Kuwait  Kypros  Libanon  Oman  Qatar  Saudi-Arabia  Syyria  Turkki  |  |
| Itsehallintoalueet |  Palestiinalaishallinto  |  |
| n k Aasian valtiot |
| --- | --- | --- |
| Itsenäiset valtiot |  Afganistan  Armenia1  Azerbaidžan1  Bahrain  Bangladesh  Bhutan  Brunei  Etelä-Korea  Filippiinit  Georgia1  Indonesia  Intia  Irak  Iran  Israel  Itä-Timor  Japani  Jemen  Jordania  Kambodža  Kazakstan1  Kiina  Kirgisia  Kuwait  Kypros1  Laos  Libanon  Malediivit  Malesia  Mongolia  Myanmar  Nepal  Oman  Pakistan  Pohjois-Korea  Qatar  Saudi-Arabia  Syyria  Singapore  Sri Lanka  Tadžikistan  Thaimaa  Turkki1  Turkmenistan  Uzbekistan  Venäjä1  Vietnam  Yhdistyneet arabiemiirikunnat  |  |
| Kiistanalaiset valtiot |  Abhasia1  Etelä-Ossetia1  Palestiina  Pohjois-Kypros1  Vuoristo-Karabah1  Taiwan  |  |
| Erityisalueet |  Akrotíri ja Dekéleia  Brittiläinen Intian valtameren alue  Hongkong  Joulusaari  Kookossaaret  Macao  |  |
1Lasketaan kuuluvaksi myös Eurooppaan.
| n k Islamilainen yhteistyöjärjestö |
| --- | --- |
Jäsenet:  Afganistan  Albania  Algeria  Azerbaidžan  Bahrain  Bangladesh  Benin  Burkina Faso  Brunei  Djibouti  Egypti  Gabon  Gambia  Guinea  Guinea-Bissau  Guyana  Indonesia  Irak  Iran  Jemen  Jordania  Kamerun  Kazakstan  Kirgisia  Komorit  Kuwait  Libanon  Libya  Malediivit  Malesia  Mali  Marokko  Mauritania  Mosambik  Niger  Nigeria  Norsunluurannikko  Oman  Pakistan  Palestiina  Qatar  Saudi-Arabia  Senegal  Sierra Leone  Somalia  Sudan  Suriname  Tadžikistan  Togo  Turkki  Turkmenistan  Tunisia  Tšad  Uganda  Uzbekistan  Yhdistyneet arabiemiirikunnat 
Jäädytetty:  Syyria 
Tarkkailijat:  Bosnia ja Hertsegovina  Keski-Afrikka  Pohjois-Kypros  Venäjä  Thaimaa 
Libanonin kartta
Libanonin symbolina pidetty libanoninsetri (Cedrus libani)
Australialaisia sotilaita Sidonissa 1941.
Sisällissodan tuhoja Beirutissa 1982.
Libanonin parlamentti.
Libanonin kuusi vanhaa hallintoaluetta.
Kirkko ja moskeija vierekkäin Beirutissa.
Siperia

Siperian federaatiopiiri
       Maantieteellinen Siperia
       Historiallinen Siperia (Siperia laajassa mielessä)
Siperia (ven. Сиби́рь, Sibir) on pääosin Venäjällä sijaitseva suuri maantieteellinen alue, joka käsittää lähes koko Aasian pohjoisosan. Eri yhteyksissä ja eri aikoina Siperian rajauksia on tehty eri tavoilla. Nykyisellä Venäjällä Siperiaan luetaan valtion Aasian puoleiset alueet kuitenkin aivan itäisimpiä osia eli Venäjän Kaukoitää (kartassa oranssilla) lukuun ottamatta. Historiallisesta näkökulmasta myös jälkimmäinen, Tyynenmeren rannikkoalueet kattava vyöhyke on luettu Siperiaan. Lisäksi se käsittää Kazakstanin alavan pohjoiskolkan (ei merkitty kartassa). Lännessä Siperia rajoittuu Uralvuoriin, pohjoisessa Jäämereen ja etelässä Kazakstanin keskiosan ylänköön, Mongoliaan ja Kiinaan. Hallinnollisena alueena Siperian federaatiopiiri on maantieteellistä Siperiaa kapeampi ja käsittää vain sen keskiosan ilman Sahan tasavaltaa ja Uralvuorten tuntumassa sijaitsevia alueita.
Maantiede

Siperian pinta-ala on 9 653 000 neliökilometriä, joten se on hiukan suurempi kuin Yhdysvallat, Alaska mukaan lukien. Koko Venäjän Aasian-puoleisen alueen pinta-ala on noin 13,1 miljoonaa neliökilometriä. Siperia jaetaan kahteen talousalueeseen, Länsi- ja Itä-Siperiaan. Maantieteellisesti se jakaantuu kolmeen alueeseen:
Länsi-Siperian alanko on noin kolmen miljoonan neliökilometrin kokoinen, äärimmäisen tasainen tasankoalue, jonka pinnanmuodot kohoavat vasta Novosibirskissä lähes 2 000 kilometrin päässä rannikosta yli 50 metriin. Se on Amazonin altaan jälkeen maailman suurin alanko. Se sijaitsee Uralvuorten ja Jenisein välissä ja sitä halkoo Ob sivujokineen. Suot peittävät paikoin jopa 80 prosenttia alueen pinta-alasta, ja siellä sijaitsee myös maailman laajin suo, Vasjuganin suo, jonka pinta-ala on 53 000 neliökilometriä.
Keski-Siperian ylänkö sijaitsee kahden merkittävän joen, Jenisein ja Lenan välissä. Sitä halkovat Jenisein sivujoet Ala-Tunguska ja Kivinen-Tunguska. Etelässä se kohoaa Sajanvuoriksi ja pohjoisessa laskeutuu Taimyrin niemimaan juurelle kohotakseen vielä uudelleen paikoin yli kilometrin korkeuteen ennen Jäämerta. Ylängön korkein huippu yltää Putoranavuorilla 1 701 metriin. Alueella on lähinnä harjanteita ja kukkuloita, mutta myös soisia ylätasankoja. Maa on laajoilla alueilla ikiroudassa. Kesä on lyhyt ja lämmin, talvi pitkä ja erittäin kylmä.
Koillis- ja Itä-Siperian vuoristot käsittävät useita vuorijonoja, joista merkittävimmät ovat Altai lähellä Mongolian ja Kazakstanin rajaa, Sajan lähempänä Baikaljärveä, Jablonovyivuoristo järven itäpuolella sekä Verhojanskvuoristo ja Tšerskivuoristo Lena-joen itäpuolella. Korkein huippu on Altailla sijaitseva Beluha (4 506 m). Vuorten ympäröimä Baikaljärvi on maailman syvin järvi ja pinta-alaltaan seitsemänneksi suurin. Sen arvioidaan sisältävän viidenneksen maapallon makeasta vedestä.
Ilmasto

Siperian ilmasto on sisämaassa mantereinen ja se tunnetaan erittäin ankarista talvistaan. Huolimatta lämpimistä kesistä maa pysyy erityisesti Keski-Siperian ylängöllä ikiroudassa. Jäämeren rannikolla talvet eivät ole yhtä kylmiä, mutta vastaavasti kesät ovat hyvin viileitä. Ilmasto on jarruttanut ihmistoiminnan lisääntymistä ja väestönkasvua alueella.
Siperian ilmasto on hyvin vaihtelevainen.
Siperian koillisosassa talvet ovat kylmimmät koko pohjoisella pallonpuoliskolla, eli siellä sijaitsee pohjoisen pallonpuoliskon kylmyysnapa. Siellä vallitsee jopa arktinen ilmasto. Verhojanskin pikkukaupungin vuotuinen keskilämpötila on −15,4 °C; tammikuussa keskilämpötila on −47,8 °C, mutta heinäkuussa se nousee +15,2 °C:seen. Verhojanskvuorten ja Tšerskivuorten välisessä laaksossa sijaitsevaan Oimjakonin kylään on kirjattu pohjoisen pallonpuoliskon kylmyysennätys, −71,2 °C. Vuotuinen lämpötilanvaihtelu alueella on maailman suurinta. Tiksissä Jäämeren rannikolla vuoden keskilämpötila on −13,1 °C, tammikuussa −31,3 °C ja heinäkuussa +6,6 °C.lähde?
Sademäärät ovat melko vähäisiä koko Siperian alueella, eteläosissa 250–500 millimetriä ja pohjoisosissa alle 250 millimetriä vuodessa. Talvet ovat erityisen vähäsateisia; kesäisin sataa kohtalaisesti. Maa pysyy monin paikoin lumipeitteisenä yli kuusi kuukautta vuodessa, samoin vesistöt ja rannikot jääpeitteisinä.
Kasvillisuus

Siperian halki kulkee taigavyöhyke, joka on maailman laajin yhtenäinen metsäalue. Valtalajeina ovat erilaiset havupuut, kuten Länsi-Siperian taigalla siperiansembra (Pinus sibirica) ja siperianlehtikuusi (Larix sibirica) sekä Itä-Siperian taigalla dahurianlehtikuusi (Larix gmelinii), siperiankuusi (Picea obovata), siperianpihta (Abies sibirica) ja siperiansembra. Lehtipuista tavallisimpia ovat koivut. Pohjoisemmaksi mentäessä lehtikuusten suhteellinen osuus lisääntyy, kunnes ikiroudan alueilla ne jäävät ainoiksi puulajeiksi. Lähemmäs Jäämerta siirryttäessä kasvillisuus muuttuu arktiseksi tundraksi. Vastaavasti tundra-alueilta etelämmäs mentäessä kasvillisuus vaihtuu heinäaroksi. Vuoristoilla on karua tundramaista vuoristokasvillisuutta; monilla korkeilla ja pohjoisilla vuorilla ei ole kasvillisuutta lainkaan. Erityisesti Länsi-Siperiassa on runsaasti myös suokasvillisuutta.lähde?
Luonnonvarat

Siperian luonnonvarat ovat huomattavat. Valtavien metsäalueiden ohella siellä on öljy-, maakaasu-, hiili- ja malmimineraaliesiintymiä. Lisäksi alueelta on löydetty muun muassa timantteja ja kultaa. Obinlahden ympäristön maakaasuesiintymät kuuluvat maailman suurimpiin, ja Urengoyn kaasukenttä on niistä suurin.
Väestö

Siperian asukasluku oli vuonna 2010 noin 33 miljoonaa. Väestötiheys oli noin 4,5 asukasta neliökilometrillä Siperian ja Uralin okrugeissa ja 0,3 Sahan tasavallassa. Valtaosa väestöstä on venäläisiä ja venäläistettyjä ukrainalaisia. He ovat slaavilaista alkuperää ja saapuneet alueelle Itä-Euroopasta 1500- ja 1600-luvuilta lähtien.lähde? Alueen merkittävimpiin alkuperäiskansoihin kuuluvat burjaatit, tuvat ja sahat eli jakuutit. Muita etnisiä ryhmiä ovat evenkit, tšuktšit, korjakit ja jukagiirit. Lisäksi alueella on Siperian tataareja ja altailaisten kansojen edustajia, joita ei aina lasketa alkuperäisväestöksi. Alkuperäisväestöä on Siperiassa noin kaksi miljoonaa.lähde? Kaikkiaan alueella on 31 alkuperäiskansan edustajia. Monet pienet kansat ovat häviämässä.
Siperia on myös toiminut karkotuspaikkana muun muassa suomalaisille ja virolaisille. Näin ollen alueella asuu pieniä siperiansuomalaisia väestöryhmiä.
Noin 70 prosenttia väestöstä asuu kaupungeissa. Asunnot ovat usein ahtaita ja kunnoltaan vaihtelevia. Maaseudulla asutaan yksinkertaisissa, mutta tilavammissa hirsitaloissa.lähde? Siperian suurin kaupunki on Novosibirsk (1,4 miljoonaa asukasta), ja muita merkittäviä kaupunkeja ovat Jekaterinburg (1,3 milj.) Omsk (1,1 milj.), Tšeljabinsk (1 milj.), Krasnojarsk (0,9 milj.), Tomsk, Irkutsk, Ulan-Ude ja Jakutsk.
Siperian historia

Mongolit valloittivat alueen 1200-luvulla. 1440-luvulla mongolien Kultainen orda hajosi, ja sen raunioille syntyi autonominen Siperian kaanikunta.
Venäjän valta kasvoi 1500-luvulla ja kasakat ulottivat vaikutusvaltaansa yhä pidemmälle itään. Se liitettiin Moskovan vallan alle 1500-luvulla. Perustettiin uusia kaupunkeja, kuten Tara ja Tobolsk. 1600-luvun puoliväliin mennessä venäläisten valta ulottui Tyynellemerelle asti.
Siperia säilyi edelleen harvaanasuttuna alueena. Siellä liikkui tutkimusmatkailijoita ja turkiskauppiaita. Läntiseltä Venäjältä ajettiin rikollisia maanpakoon Siperiaan.
Siperian rata, joka rakennettiin vuosina 1891–1905, yhdisti Siperian vihdoin tiiviimmin muuhun Venäjään. 1900-luvun kuluessa nousi uusia taajamia hyödyntämään Siperian luonnonvaroja teollistuvan Venäjän ja Neuvostoliiton tarpeisiin. Samalla alkuperäiskansojen elinalue kutistui.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Siperia Wikimedia Commonsissa
Länsi-Siperian alanko
Magadanin alue
Verhojanskin ilmastodiagrammi.
Tomsk