Gallipolin taistelu
Gallipolin maasota > Uusi maihinnousu

Gallipolin umpikuja aiheutti kasvavaa kitkaa merilordi Fisherin ja laivastoministeri Churchillin välille. Fisher vaati vetäytymistä muttei saanut tukea poliittiselta johdolta ja erosi vastalauseena Churchillin toiminnalle. Useimmat brittihallituksen jäsenet olivat jo menettäneet uskonsa hankkeeseen, mutta Churchill oli haluton myöntämään tappiota ja Kitchener piti vaarallisena ajatusta, että Lähi-idän valtion annettaisiin voittaa eurooppalainen armeija.
Brittien sodanjohto päätteli epäonnistumisten johtuvan Cape Hellesin ja Anzac-poukaman sillanpääasemien pienuudesta, joka vaikeutti ympärysvaltojen miesylivoiman hyödyntämistä. Hamilton arvioi eteläisen Gallipolin linnoitteet niin vahvoiksi, ettei niitä kyettäisi valtaamaan, vaikka alueelle toimitettaisiin kaikki liikenevät täydennysmiehet. Pattitilanne päätettiin ratkaista uudella, Osmanien 5. armeijan sivustaan suuntautuvalla maihinnousulla, joka kohdistuisi Suvlanlahdelle muutama kilometri ANZAC-armeijakunnasta anzaceista luoteeseen. Suvlanlahti sijaitsi osmanien pääpuolustuslinojen ulkopuolella, ja nopean hyökkäyksen toivottiin katkaisevan Gallipolin niemimaan itä–länsi-suunnassa kahtia. Osmaneilla oli pohjoisessa vain vähäisiä joukkoja. Kenraali Hamilton sai hyökkäyksensä tueksi kolme uutta divisioonaa. Myös ranskalaiset vahvistivat Idän siirtoarmeijakuntaa, vaikkakin vastentahtoisesti.
Uusi maihinnousu alkoi elokuun 6.–7. päivien välisenä yönä. Joukoilla ei ollut kokemusta Gallipolin olosuhteista, mutta ne pääsivät maihin suurella joukolla ja nopeasti kohtaamatta merkittävää vastarintaa. Hyökkääjät eivät kuitenkaan hyödyntäneet alkumenestystään ja valloittaneet heti koko Sari Bairin ylänköä. Suvlaan nousseiden divisioonien kokemattomuuden vuoksi päävastuu Sari Bairin hyökkäyksestä oli annettu ANZAC-armeijakunnalle, mutta pimeässä anzacit eksyivät vaikeaan maastoon ja joutuivat lähitaisteluun osmanien kanssa.
Maihinnousua tuettiin Cape Hellesistä pohjoiseen suuntautuneella hyökkäyksellä, jonka tavoitteena oli sitoa osmanien jouokkoja. Kaikkiaan ympärysvallat hyökkäsivät 40 000 miehen voimalla, ja osmanit onnistuivat lähettämään Suvlanlahdelle merkittäviä vahvistuksia vasta 9. elokuuta. Ne aloittivat vastahyökkäyksen ja työnsivät brittejä taaksepäin vain noin kilometrin etäisyydelle maihinnousupaikasta. Ympärysvaltojen Cape Hellesistä ja Anzac-poukamasta tekemät hyökkäykset epäonnistuivat, mutta Suvlanlahdelta toimineet joukot saavuttivat maayhteyden anzaceihin ja sillanpääasemat yhdistyivät. Kummankin osapuolen tappiot olivat raskaat. Suvlan maihinnoususta elokuun loppuun ympärysvallat menettivät noin 29 000 miestä ja osmanit 10 000.
Ympärysvallat lähettivät Suvlan alueelle täydennysjoukkoja, joiden vahvuus kasvoi lopulta viiteen divisioonaan. Saksalainen sukellusvene upotti 17. syyskuuta Aigeianmerellä seilanneen brittiläisen kuljetusaluksen surmaten satoja intialaisia sotilaita. Ympärysvaltojen kaikki liikenevät joukot olivat nyt käytössä, joten osmanitkin pystyivät lähettämään reservejään Suvlan lahdelle. Taistelu jähmettyi asemasodaksi myös pohjoisessa. Talven lähestyessä sää huononi, ja 27. marraskuuta myrsky hukutti sata ympärysvaltojen sotilasta juoksuhautoihin. Kumpikin osapuoli oli pahoin uupunut ja kykenemätön suuriin sotatoimiin. Osmanien etuna oli maasto, kun taas ympärysvallat hyötyivät paremmasta kalustosta ja huollosta.