stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Konnevesi (järvi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konnevesi Wikimedia Commonsissa
Etelä-Konneveden kansallispuisto
Konnevesi-Kalaja-Niinivuori, natura-alue
Konneveden kalatutkimus ry
Etelä-Konneveden soutu- ja vesiretkeilyreitti
Etelä-Konneveden kansallispuisto
Etelä-Konneveden kansallispuiston hoito- ja käyttösuunnitelma (PDF)
Konnevesi-Kalaja-Niinivuori, Natura 2000 -alue
(14.7)
Rautalammin reitti
Suontienselkä–Paasvesi
Pielavesi – Säviänvirran kanava – Haapajärvi – Pieksänjärvi
Iisvesi – Rasvanki – Virmasvesi – Hirvijärvi–Kallioselkä–Ahveninen–Suovu ‎
Nilakka – Kolun kanava – Äyskoski
Koskelovesi-Miekkavesi – Nokisenkoski – Niinivesi – Säynätsalmen kanava – Iisvesi
Kiesimä – Kerkonkosken kanava – Sonkari – Vesantojärvi – Kiesimän kanava – Neiturin kanava
Konnekoski – Hankavesi – Myhinkoski – Myhinjärvi
Konnevesi – Kellanvirta – Liesvesi – Vanginvesi – Korholankosket – Kynsivesi–Leivonvesi – Simunankoski – Kuusvesi
Armisvesi – Hankavesi – Kuuhankavesi – Venejoki
Lievestuoreenjärvi – Sahinjoki
Uurainen – Nurminen – Ahveninen
Tarvaalankoski – Saraavesi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Israel 
Hankavesi
Sintz Gas Engine Company

Sintz Gas Engine Company oli yhdysvaltalainen, vuosina 1885 – 1903 toiminut moottori- ja ajoneuvovalmistaja. Yhtiö aloitti toimintansa Ohion Springfieldissä venemoottorien valmistajana, mutta laajensi toimintaansa myös muille saroille. Yhtiö myytiin vuonna 1902 Michigan Yacht and Power Companylle ja Sintz Company sulautui siihen vuonna 1903.
Taustaa

Clark Sintz oli yhdysvaltalaisen moottorinrakentamisen ja kehittämisen pioneereja. Hänen moottorinsa perustui skotlantilaisen insinööri Dugald Clerkin vuonna 1881 Englannissa patentoimaan kaksitahtimoottoriin. Vuonna 1885 Sintz Gas Engine Company esitteli venekäyttöön suunnitellun versionsa tästä moottorista. Yhdysvalloissa Clerkin patentin hallitsijana oli springfieldiläinen liikemies ja keksijä John Foos. Foos kehitteli Clark Sintzin versiota edelleen paremmaksi ja niitä valmistamaan hän perusti vuonna 1889 Foos Gas Engine Companyn. Vuonna 1894 yhdysvaltalainen keksijä ja yhdysvaltalaisen autoteollisuuden isäksikin mainittu Elwood Haynes käytti Sintz-moottoria ensimmäisen autonsa voimanlähteenä, samoin teki toinen autoilun pioneeri ja keksijä Milton Reeves vuonna 1896.
Vuonna 1894 Sintz myi osuutensa Sintz Gas Engine Companysta ja yhdessä poikansa Clauden kanssa he perustivat Michiganin Grand Rapidsiin Wolverine Motor Works -yhtiön. Clark Sintz teki samaan aikaan töitä autonsa parissa, jolla hän aikoi osallistua vuonna 1895 pidettävään Chicago Times-Herald -autokilpailuun, mutta hän ei ehtinyt saamaan autoaan valmiiksi. Auto valmistui lopulta vuonna 1897, mutta Sintz päätti ettei ala valmistamaan sitä, vaan keskittyy enemmänkin erilaisten moottorien tuotantoon.
Wolverine Motor Works

Wolverine Motor Works perustettiin vuonna 1894 alun perin autojen valmistusta varten, mutta yhtiö päätti kuitenkin keskittyä venemoottoreiden valmistukseen. Vuonna 1901 yhtiö siirsi moottoreidensa valmistuksen Michiganin Hollandiin. Wolverine-moottorit tekivät kuitenkin niin hyvin kauppaansa, että Clark Sintz oli taloudellisesti valmis palaamaan autojen valmistuksen pariin. Hän myi vuonna 1901 Wolverine Motor Works -yhtiön liikemies Charles Snyderille, jonka Panamassa sijaitseville banaaniviljelmille Sintz oli suunnitellut kapearaiteisen rautatien. Sintz perusti poikiensa Clauden ja Guyn kanssa kaksi yhtiötä; autojen valmistamiseen Claude Sintz, Inc:in ja autojen moottoreita sekä paikallismoottoreita valmistaneen Sintz Gas Engine Companyn, yhtiön nimi oli sama kuin hänen vuosia aiemmin omistamansa yhtiön. Molempien yhtiöiden tarina loppuu jossain vuoden 1904 paikkeilla.
Sintz valmisti merimoottoreita omissa nimissään vuodesta 1904 vuoteen 1907, jolloin hän perusti Grand Rapidsiin Sintz-Wallin Companyn. Yhtiö valmisti Sintzin kaksitahtimoottoreita brändillä Leader. Vuonna 1913 Sintz-Wallin yhdistyi Midland Tractor Companyn kanssa ja muodosti Leader Gas Engine Companyn. Vuonna 1915 Leader Company muutti Illinois'n Quincyyn, jossa se yhdistyi Dayton Foundry and Machine Companyn ja Hayton Pump Companyn kanssa Dayton-Dick Companyksi. Vuonna 1919 Dayton-Dick -yhtiöstä tuli Dayton-Dowd, joka lopetti traktorien valmistuksen vuonna 1924. Yhtiö jatkoi pumppujen valmistusta omalla nimellään vuoteen 1945 asti, jolloin Peerless Pump Company osti sen. Peerless Pump on nykyään osa tanskalaista Grundfos-yhtiötä.
Autojen valmistus

Sintzin ja hänen poikiensa yhtiöiden kaaduttua vuonna 1904, Clark Sintzin vävy, liikemies W. A. Pungs, osti Sintziltä moottoreiden ja autojen valmistusoikeudet. Yhdessä E.B. Finch -nimisen liikemiehen kanssa Pungs aloitti Pungs-Finch -merkillä valmistettujen autojen valmistuksen. Pungs liittyy Sintzin alkuperäisistä liiketoimista periytyvään moottoreiden valmistukseen myös toista kautta.
Michigan Yacht and Power Company

Jossain vuoden 1890 paikkeilla liikemiehet O. J. Mulford ja W. A. Pungs perustivat Detroitiin Michigan Yacht and Power Company -nimisen yhtiön. Yhtiö valmisti pieniä moottoroituja veneitä ja toimi Sintzin moottoreiden edustajana. Vuonna 1901 tai 1902 Michigan Yacht and Power Company ostaa Sintz Gas Engine Companyn (jossa siis itse Claude Sintz ei ollut mukana, koska oli myynyt osuutensa jo vuonna 1894), ja siirtää sen toiminnan Detroitiin. Vuoden 1903 lopulla Sintz Gas Engine Company sulautuu emoyhtiöönsä ja lakkaa olemasta (Claude Sintz oli perustanut samannimisen yhtiön uudelleen jo vuonna 1901). Vuonna 1905 Michigan Yacht and Power Company  uudelleennimetään Gray Marine Motor Companyksi. Vuonna 1911 yhtiön nimi muutetaan muotoon Gray Motor Company ja vuonna 1924 yhtiö uudelleenorganisoidaan, jälleen nimellä Gray Marine Motor Company. Vuonna 1944 Continental Motors Company ostaa Grey Companyn. Vaikka Gray Marine Motor Company nimensä mukaisesti valmisti merimoottoreita, ollen alallaan yksi Amerikan suurimpia, yhtiö valmisti myös Gray-merkkisiä autoja vuosina 1922 – 1926.
Seitsemän kuolemansyntiä (sketsisarja)

| Seitsemän kuolemansyntiä |
| --- | --- |
 Sarjan tunnusteksti
Tyyli:  sketsisarja
Kestoaika:  noin 30 minuuttia
Luoja(t):  Lapinlahden Linnut
Kehittäjä(t):  Lapinlahden Linnut
Pääosissa:  Timo Eränkö Pekka Hedkrok Matti Jaaranen Mikko Kivinen Hannu Lemola Tapio Liinoja  Heikki Salomaa Markku Toikka
Alkuperämaa:  Suomi
Alkuperäiskieli:  suomi
Verkko:  Yle TV1, Yle Teema
Esitetty:  15. lokakuuta – 26. marraskuuta 1988
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  7
Ikäraja:  
Tunnuskappale:  ”Moni Matti ja Maija päällä maan”
Tuotanto
Ohjaaja(t):  Pertti Melasniemi (osat 1–4) Pentti Kotkaniemi (osat 5–7)
Käsikirjoittaja(t):  Lapinlahden Linnut
Lavastaja(t):  Paula Salonen
Kuvaaja(t):  Jukka Ilanko
Tuotantoyhtiö(t):  Yle Viihdetoimitus
Edeltäjä:  Kyllä elämä on ihanaa
Seuraaja:  Maailman kahdeksan ihmettä
Palkinnot
Ehdokkuudet:  Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailu (1989)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Seitsemän kuolemansyntiä on suomalainen vuonna 1988 valmistunut Yleisradion tuottama seitsemänosainen sketsiviihdesarja. Sarja oli Lapinlahden Linnut -yhtyeen tekemistä sketsisarjoista ensimmäinen, mutta jo aiemmin yhtye oli esiintynyt yksittäisissä Yleisradion ohjelmissa, kuten vuoden 1987 viihdeohjelmassa Kyllä elämä on ihanaa. Seitsemän kuolemansynnin myötä Lapinlahden Linnuista tuli hyvin suosittu, ja vuonna 1990 valmistui yhtyeen uusi sketsiohjelma Maailman kahdeksan ihmettä.
Lapinlahden Linnut suunnitteli Seitsemästä kuolemansynnistä ensin lyhytelokuvien sarjaa, mutta Yleisradion toiveesta televisiosarjasta tehtiin perinteisempi sketsiohjelma. Yhtye vältti tietoisesti suomalaiselle sketsiviihteelle ominaista hahmoihin ja hokemiin perustuvaa huumoria. Monissa sketseissä oli yhteiskunnallisia kannanottoja tai satiiria ajankohtaisista ilmiöistä ja televisio-ohjelmista. Sarjan saamat arvostelut olivat enimmäkseen myönteisiä, ja se sai kiitosta vaikeiden aiheiden käsittelystä huumorin keinoin.
Sarjan seitsemäs jakso osallistui Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailuun saavuttamatta mainittavaa menestystä. Huomiota herätti sarjan viimeinen sketsi Kyllä miesvartalo on sentään kaunis, jossa alastomat miehet jäähdyttelevät saunan pihalla ja ihailevat toistensa ulkonäköä.
Sarjan syntyvaiheet > Tausta

Rock-musiikkia ja teatteria yhdistellyt ryhmä Lapinlahden Linnut oli 1980-luvun jälkipuoliskolla erittäin suosittu. Keväällä 1986 Yleisradio tarjosi yhtyeelle mahdollisuutta tunnin mittaiseen ohjelmaan, joka olisi yhdistelmä konserttitaltiointia ja studiossa kuvattuja sketsejä. TV2 esitti viihdeohjelman Kyllä elämä on ihanaa tammikuussa 1987, mutta sekä kriitikot että yhtyeen jäsenet pitivät sitä epäonnistuneena. Ajatus omasta televisiosarjasta jäi kuitenkin elämään.
Sarjan syntyvaiheet > Tuotanto

Televisiosarjan tuotanto alkoi heinäkuussa 1988, jolloin yhtye väliaikaisesti lopetti konsertoinnin. Tauko jatkui marraskuuhun saakka. Useimmilla jäsenillä oli jo entuudestaan kokemusta televisiosarjoissa ja elokuvissa esiintymisestä.
Ohjelma sai Yleltä ison tuotantobudjetin. Sarjaa kuvattiin Ylen studiolla ja eri puolilla pääkaupunkiseutua. Sketsejä varten rakennettiin isojakin lavasteita, ja rekvisiitaksi hankittiin lyhyellä varoitusajalla esimerkiksi poliisiautoja, helikoptereja, työkoneita ja hevosia. Lapinlahden Linnuille erityinen haaste oli se, että rooliasuja tarvittiin moniin sketseihin jopa kahdeksan. Jäsenet olivat lisäksi hyvin erikokoisia ja esittivät myös naispuolisia hahmoja. Rooliasuista vastasivat pukusuunnittelija Satu-Marja Nygren ja puvustaja Raija Ryynänen. Nygrenin mukaan pukuja tehtiin 200–300 jaksoa kohden, ja esimerkiksi isot korkokengät piti tilata ulkomailta. Lavasteet teki Paula Salonen.
Pertti Melasniemi ohjasi sarjan neljä ensimmäistä jaksoa. Melasniemen jäätyä opintovapaalle kiinnitettiin kolmen viimeisen jakson ohjaajaksi freelancer ja pitkän linjan teatteriohjaaja Pentti ”Bona” Kotkaniemi, jonka yhtye tunsi Vanhan ylioppilastalon tapahtumista. Viikossa kuvattiin kaksi jaksoa: kaksi päivää studiossa ja kolme oikeilla kuvauspaikoilla. Ylitöitä tehtiin varsinkin ulkokuvauspäivinä, ja lavasteita ja pukuja jouduttiin tiukan aikataulun vuoksi tekemään vielä kuvausten aikanakin. Jäsenet olivat välillä riitaisia eivätkä aina totelleet ohjaajan käskyjä. Kotkaniemen mukaan ”siinä omapäisessä pässilaumassa – – sai vääntää aivan tosissaan”, mutta yhtyeen anarkia viehätti häntä ja ”vastavoimista syntyi tarvittava energia”, joka takasi ryhmän menestyksen.
Esitysajat

| Jakso | Ensiesitys | Uusinta (2003) |
| --- | --- | --- |
| 1. | 15.10.1988 | 7.2.2003 |
| 2. | 22.10.1988 | 14.2.2003 |
| 3. | 29.10.1988 | 21.2.2003 |
| 4. | 05.11.1988 | 28.2.2003 |
| 5. | 12.11.1988 | 7.3.2003 |
| 6. | 19.11.1988 | 14.3.2003 |
| 7. | 26.11.1988 | 21.3.2003 |

Sarja ensiesitettiin Yle TV1 -kanavalla loka–marraskuussa 1988, jolloin sitä esitettiin lauantai-iltaisin. Sarjan seitsemäs jakso, Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailuun lähetetty ohjelma esitettiin uusintana huhtikuussa 1989. Ensimmäisen kerran sarja esitettiin uusintana kokonaisuudessaan vuonna 2003. Joitain sarjan jaksoja on esitetty myöhemmin Yle Teemalla.
Sarjassa esitettyjä sketsejä > Syntitarinat

Alkuperäisen lyhytelokuvasuunnitelman peruina Seitsemän kuolemansynnin jokaisen jakson puolivälissä esitetään pitempi, noin viisiminuuttinen sketsi. Syntisketseissä elämän kolhima päähenkilö syyllistyy johonkin kuolemansyntiin ja saa siitä rangaistuksen. Tarinoiden todellisia roistoja ovat kuitenkin sivuhahmot, joiden itsekäs ja kyyninen toiminta aiheuttaa päähenkilön alennustilan. Katsojan myötätunto kohdistuu päähenkilöön, vaikka kertojahahmo Josef W. Krazow (Timo Eränkö) toteaakin jokaisen sketsin päätteeksi: ”Se oli sille mulkulle ihan oikein.”
Syntitarinoiden päähenkilöt ja aiheet ovat:
| Jakso | Kuolemansynti | Juoniseloste |
| --- | --- | --- |
| 1. | Juoppous | Taidemaalari Esko Elite joutuu lehtikriitikko Kalevi Kosmoksen hampaisiin ja tekee itsemurhan. Kalevi alkaa ylistää edesmennyttä Eskoa ”väärinymmärretyksi neroksi” ja vaurastuu myymällä tämän aiemmin arvottomina pidettyjä tauluja. |
| 2. | Ahneus | Lakaisukoneenkuljettaja Kuuno Käyhkö löytää rikkaan miehen lompakon ja päättää pitää sen. Hänestä tulee ylimielinen työyhteisöä ja perheenjäseniään kohtaan. |
| 3. | Hekumallisuus | Maaseudulla asuvalla Emmanuel R:llä ja hänen puolisollaan on suhteessaan ongelmia. Puolisonsa käskystä Emmanuel lähtee kaupunkiin etsimään uusia seksuaalisia kokemuksia. |
| 4. | Viha | Mikkolan maatilan isäntä Matias ja hänen luonaan asuvat tukkilaiset saavat tietää, että Imatran Voima suunnittelee joen patoamista. Miehet vastustavat hanketta, ja sähköyhtiön edustaja antaa heille luvan jäädä kotiseuduilleen, kunhan he jatkossa työskentelevät palkatta. |
| 5. | Kateus | Yksinäinen nainen Aino kadehtii naapuriaan Tuulaa, jonka luona käy usein miespuolisia vieraita. Aino alkaa seurustella Pertti-nimisen miehen kanssa mutta ei ymmärrä käyttää ehkäisyä. Ainon menetettyä neitsyytensä Pertti varastaa hänen rahansa ja katoaa. Ainolle jää muistoksi useita sukupuolitauteja. |
| 6. | Ylpeys | Rikkaan ja ylpeän Kaarnan suvun kokoontuminen päättyy tragediaan, kun vuorineuvos Kaarna murhataan. Kaarnan perilliset lavastavat syylliseksi vuorineuvoksen aviottoman pojan ja jatkavat juhlimista. |
| 7. | Hengen laiskuus | Veljekset Ilkka ja Jaakko ovat vastakohdat: Ilkka on kiltti ja ahkera, Jaakko itsekäs ja huoleton. Poikien jäätyä orvoiksi Jaakon elättäminen jää Ilkan vastuulle. Ylityöllistetty Ilkka kuolee lopulta sairauskohtaukseen. Jaakko vaurastuu henkivakuutuksella ja jatkaa helppoa elämää. |
Sarjassa esitettyjä sketsejä > TV-ohjelmien parodiat

Monet Seitsemän kuolemansynnin sketsit parodioivat aikansa suosittuja televisio-ohjelmia. Parodioita ovat esimerkiksi parisuhdeohjelma ”Napalanko” (Napakymppi), tietovisa ”Herttakymppi” (Ruutuysi) ja Seppo Hovin esiintymisiä ivannut ”Laula kanssani”. Viimeksi mainitussa sketsissä Markku Toikan esittämä Hovi häätää ohjelmastaan Metsäylioppilaiden kuoron sekä bassot Matti Salmisen ja Martti Talvelan. Vierailijoiden laulusuorituksiin tyytymätön Hovi päätyy lopulta laulamaan yksin. Toikan mukaan Hovi on ”upea taiteilija”, mutta ”pieni pyhyyden ja itsensä korostamisen twisti hänen esiintymisessään” oli, ja ”juuri siihen ominaisuuteen me halusimme aina tarttua”.
Satunnainen matkailija -sketsit parodioivat Juhani Mäkelän matkailuohjelmia. Sketseissä Mikko Kivisen esittämä Mäkelä väittää matkustelevansa eri puolilla maailmaa kuvaamassa jonkinlaista dokumenttielokuvaa. Todellisuudessa mies tekee dokumenttia vain Suomessa, ja jokaisen sketsin lopussa hän tunnustaa juoneensa ohjelmabudjettiin tarkoitetut rahat Helsinki-Vantaan lentoaseman baarissa. Mäkelä suuttui sketseistä, joissa hänet kuvattiin alkoholistiksi. Sekä Mäkelä että Liinoja asuivat Helsingin Kumpulassa, ja Liinoja muistelee naapuruston ilmapiirin olleen jonkin aikaa kireä: ”Asia sovittiin tuonnempana ja taisimme jopa vähän naureskellakin aiheelle.” Muut parodian kohteet eivät tiettävästi pahastuneet sketseistä.
Sarjassa esitettyjä sketsejä > Johanssonin pojat

Kolme turkulaista miestä nousee esiin. Oikeanpuoleinen (Heikki ”Hiski” Salomaa) sanoo: ”Ehtoota. Me ollan Johanssoni pojat”. Keskimmäinen (Tapio Liinoja) jatkaa: ”Joo. Me ollaan tässä fundeerattu sellasta asiaa, et...” ja kertoo, mitä pojat ovat ”fundeeranneet”. Oikeanpuoleinen sanoo: ”Sano sääki Hemmo ny jottai” tarkoittaen kolmatta miestä (Matti Jaaranen), joka ei aikaisemmin ole sanonut sanaakaan. Tämä ei kuitenkaan sano mitään. Keskimmäinen päättää sketsin sanomalla: ”Tätä me ollan tääl Turussa fundeerattu niin maan perkeleesti ja tasaseen.” Sketsin juoni säilyy jaksosta toiseen samana. Kahdessa viimeisessä sketsissä Hemmo sanoo ”Heko Heko” ja ”En sano”.
Turkulaisveljekset olivat aiemmin esiintyneet Tapio Liinojan ja Ilkka Heiskasen tekemässä radio-ohjelmassa Me vaasalaiset. Liinoja oli oppinut Turun murteen turkulaiselta äidiltään. Myös nimet Hemmo ja Ante oli lainattu hänen sukulaisiltaan. Kolmannen veljeksen nimi Ona oli Salomaan keksintöä. Johanssonin pojat eroaa muista Seitsemän kuolemansynnin sketseistä, sillä se perustuu toistuviin hahmoihin ja hokemiin. Tästä syystä Kivinen piti Johansson-sketsejä melko huonoina.
Sarjassa esitettyjä sketsejä > ”Kyllä miesvartalo on sentään kaunis”

Joukko alastomia miehiä astelee pihasaunasta pihalle ja alkaa kehua toistensa ulkonäköä. Elämäkerturi Timo Rossin mukaan (2023) ”keskinäisten kehujen kimara onnistuu naurattamaan sekä šokkina silmien eteen levitetyllä alastomuudella että purkamalla miesten homofobista äijäkulttuuria, jossa toisen alastoman vartalon kehuminen on äärimmäinen tabu”. Kotkaniemen mielestä sketsi on paras, jonka hän Lapinlahden Lintujen kanssa on tehnyt. Sketsin ihailijoihin lukeutuu myös Neil Hardwick, jonka mielestä ”se oli hauska ja tyylikkäästi tehty”.
Sarjassa esitettyjä sketsejä > Min Fallos

Suomenruotsalainen taiteilijakollektiivi Min Fallos kiittää Valtion taidetoimikuntaa 100 000 markan apurahasta ja esittää performanssin ”Fallos, åh min fallos”, joka koostuu sisällöttömästä kakofoniasta, fallossymboleista ja eritteistä. Jack Helen Brut- ja Homo S -ryhmiä parodioiva sketsi perustui Toikan mukaan siihen, että ”mihin tahansa kissanristiäisiin” saa apurahan, ”kun pidetään huolta Suomen ruotsinkielisestä kulttuurista”.
Sarjassa esitettyjä sketsejä > Muita sketsejä

Eteläafrikkalaisessa marimbassa valkoihoinen muusikko Pieter Botha (Mikko Kivinen) esittelee instrumenttinsa ”eteläafrikkalaisen marimban”. Se koostuu seitsemästä tummaihoisesta miehestä, joiden päitä Botha soittaa kapuloilla. Yksi miehistä päästää väärän nuotin, jolloin Botha ampuu hänet ennen kuin jatkaa hyväntuulista musisointiaan. Sketsi ottaa mustan huumorin kautta kantaa Etelä-Afrikan tuolloiseen apartheidiin ja rasismiin, jota Kivisen esittämä hahmo vulgaareimmillaan edustaa. Hahmon nimi viittaa Etelä-Afrikan silloiseen presidenttiin P. W. Bothaan.
Maunon piilokamerassa Mauno-niminen mies hekottelee itsekseen kameran edessä ja kertoo suunnittelevansa piilokameravitsiä. Joissakin jäynissä Mauno yrittää piilokamerallaan puuttua yhteiskunnan epäkohtiin laihoin tuloksin.
Kansalaisissa näkymätön ääni käskyttää ja nöyryyttää tavallisia ihmisiä, mutta nämä eivät vastustele vaan ottavat vallanpitäjien sanat ilolla vastaan. Liinojan mukaan ”kansalla on taipumus uskoa ylhäältä päin tulevaa viestiä”.
Ratkaisuja asuntopulaan -sketseissä esitellään uudenlaisia yksiöitä, jotka on rakennettu esimerkiksi pesukonerumpuun, koirankoppiin ja ulkohuussiin. Sketsien taustalla oli pääkaupunkiseudulla vallitseva asuntojen saatavuus.
Seksistudiossa televisio-ohjelman vieras kertoo seksiin tai seksuaalisuuteen liittyvästä ongelmastaan, jolloin juontaja ja studioyleisö alkavat pilkata häntä.
Musiikkiesitykset

Seitsemän kuolemansynnin jokaisessa jaksossa esitettiin yksi tai useampia musiikkivideoita. Osa sarjassa esitetyistä kappaleista levytettiin yhtyeen albumeille. Erillisten musiikkinumerojen ohella ohjelmassa on Pekka Hedkrokin säveltämää taustamusiikkia. Hedkrok soitti taustamusiikit kotonaan syntetisaattoreilla suoraan VHS-nauhalta katsomansa ohjelman päälle. Jokaisen jakson alkutekstien musiikkina on kappale ”Moni Matti ja Maija päällä maan” ja lopputekstien musiikkina ”Hip Hop”, joka julkaistiin myös vuoden 1989 studioalbumilla Elämä janottaa.
| Jakso | Musiikkiesityksen nimi | Levytetty albumille |
| --- | --- | --- |
| 1. | ”Kuppilan tango” | Lauluja Nuppilasta (1988) |
| 2. | ”Siivet” | Esitetty vain televisiosarjassa |
| 3. | ”Älä pure mun ananasta” | Elämä janottaa (1989) |
| 4. | ”Pentti polttaa taloja” | Elämä janottaa (1989) |
| 5. | ”Anti olla lantiolla” ”Lasten siivouslaulu” ”Fantastista” | Jep (1986) Lauluja Nuppilasta (1988) Tähdet kertovat (1990) |
| 6. | ”Niin ihanaa” | Esitetty vain televisiosarjassa. |
| 7. | ”Katselen urheilua” ”Lasten siivouslaulu” ”Paarma-tango” | Elämä janottaa (1989) Lauluja Nuppilasta (1988) Elämä janottaa (1989) |
↑  Levytetyn version sanoitus eroaa televisiosarjassa esitetystä kappaleesta.  ↑  Etiäppäin-albumilla (2007) julkaistun kappaleen ”Vuorikatu 4 B” sävellys on sama kuin televisiosarjassa esitetyn kappaleen ”Niin ihanaa”.
Vastaanotto > Arvostelut

Helsingin Sanomat julkaisi Seitsemän kuolemansynnin ensiesityksen aikoihin Jukka Kajavan arvostelun, jonka mukaan sarjan huumori ”ei ole räjähtävän hauskaa, mutta tirisee silti kohtuullisen koomisena puolen tunnin ajan”. Vuonna 2003 sarjan uusintaesityksen aikaan Kajava kirjoitti, että ”ihmeen hyvin kaikki toimii vielä 15 vuotta myöhemminkin”. Ilta-Sanomien Arja Aho kirjoitti aikalaisarviossa, kuinka ”naiivi huumori ei puuroudu näiden miesten esittämänä, vaan jaksaa naurattaa kerta toisensa jälkeen”. Ahon mukaan yhtyeen ”vauhdikas, opettavainen ja humoristinen” lavaolemus oli onnistuneesti siirretty televisioon. Joulukuussa 1988 Ilta-Sanomat julkaisi laajan artikkelin, jossa pohdiskeltiin television kykyä käsitellä puhevammaisuuden, sairaiden vanhusten ja alapäähuumorin kaltaisia vaikeita aiheita.
Lapinlahden Lintujen jäsenet olivat sarjaan tyytyväisiä, ja Markku Toikan mielestä se on yhtyeen televisio-ohjelmista paras. Matti Jaarasen mukaan sarjan yhteiskunnallisuudella oli ”terapeuttinen funktio”, ja konserteissa ”monet tulivat kiittelemään, kuinka olimme uskaltaneet nostaa kipeitä aiheita esiin.”
Helsingin Sanomien Tuomo Yrttiaho kirjoitti vuonna 2020, että useat sarjan kantaaottavat sketsit naurattavat vieläkin, mutta ”enimmäkseen aika tuntuu jo ajaneen ohi hidastempoisista, toistoon perustuvista ja viinanjuomisesta ammentavista vitsailuista”. Yrttiahon mukaan ”ryhmän musiikki on osoittautunut huumoria kestävämmäksi”, vaikka Hedkrokin sävellykset eivät TV-sarjojen musiikkiesityksissä aivan pääsekään oikeuksiinsa.
Vastaanotto > Kultainen ruusu -kilpailu

Sarjan seitsemäs jakso osittain leikattuna osallistui nimellä Seven Deadly Sins vuonna 1989 Montreux’n Kultainen ruusu -televisiokilpailuun. Huomiota herätti varsinkin sarjan viimeinen, alastomuutta sisältänyt sketsi. Monacon prinssin Albertinkin sanotaan nauraneen seuratessaan Lapinlahden Lintujen ohjelmaa. Kilpailuraatia Seven Deadly Sins ei miellyttänyt.