stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bysanttilainen filosofia
Filosofia > Piirteet

Bysanttilaisessa ajattelussa termiä ”filosofia” käytettiin kahdella tavalla, joko ulkoisesta (maallisesta) tai sisäisestä (hengellisestä) filosofiasta. Ensin mainittu viittasi pakanalliseen kreikkalaiseen filosofiaan, viimeksi mainittu puolestaan sisälsi kristillisen teologian, opetuksen ja elämän.
Bysanttilainen oppineisuus oli luonteeltaan monialaista. Filosofia säilytti kiinteän yhteyden muihin tieteisiin ja oppialoihin, päin vastoin kuin lännessä. Antiikin tekstien opiskelulla ja kommentoinnilla oli keskeinen rooli. Antiikin ajattelun filosofiset menetelmät otettiin osaksi filosofista toimintaa ilman, että sitouduttiin pakanallisten ajattelijoiden oppeihin. Monet antiikin ontologiset ja kosmologiset teoriat hylättiin, kun taas erityisesti logiikka (dialektiikkaa lukuun ottamatta) ja luonnontieteelliset teoriat otettiin käyttöön.
Näin silloinkin kun filosofia perustui Platonin, Aristoteleen ja uusplatonistien ajatteluun ja menetelmiin, bysanttilaiset tulkinnat johtivat yhä kauemmas alkuperäisestä antiikin ajattelusta. Yhtäläisyydet antiikin ajatteluun olivat usein ulkoisia, esimerkiksi silloin kun bysanttilainen ajattelu hyödynsi antiikin logiikkaa ja antiikin aikaista terminologiaa. Kriittistä keskustelua sekä uusia lähestymistapoja ja ratkaisuja syntyi muun muassa teologisten kiistojen seurauksena: esimerkiksi hesykastista liikettä koskeneissa väittelyissä käytettiin antiikin ontologian termistöä, mikä johti samalla olemuksen (ousia) ja toiminnan (energeia) käsitteiden tarkempaan erittelyyn ja niiden välisen eron selkiintymiseen.
Bysanttilaisen uskonnonfilosofisen ajattelun keskeinen piirre oli Jumalan persoonallisten hypostaasien näkeminen ei pelkästään Jumalan olemuksen vaan myös olemassaolon periaatteina. Jumala on luonut kaikkeuden ja sen olemassaolo kestää rajallisen ajan. Luominen on jatkuva tapahtumasarja. Aineen olemassaolo ei ole ikuista. Aistitodellisuuden ilmiöt ovat hypostaaseja, joille luoja on antanut hetkellisen aineellisen olemassaolon. Aistein havaittava todellisuus on näin ajallinen toteutuma siitä, mikä voidaan havaita vain sielun avulla ja jolla on ikuinen olemassaolo jumalallisessa mielessä (nous / Logos).
Poliittisessa filosofiassa bysanttilaiset oppineet keskustelivat paljon valtion ja poliittisen vallan suhteesta sekä hyvästä hallinnosta. Keskeinen lähde oli Platonin Valtio. Politiikkaan kietoutuivat myös keskustelut idän ja lännen kirkkojen yhdistämisestä.
Bysanttilainen ajattelu käsitteli paljon myös sielun kuolemattomuutta sekä sielun ja ruumiin suhdetta. Ihmiskunta ja koko maailma ovat jumalallisen kaitselmuksen alaisia, mutta ihmisellä oli silti vapaa tahto, jonka avulla hän voi tavoitella onnellisuutta. Ihmisellä on erityinen osa luomakunnassa, sillä ihmisen ja Jumalan suhde perustuu rakkauteen.
Filosofia > Koulutus

Koulutus oli bysanttilaisessa yhteiskunnassa korkealla tasolla ja lukutaito oli suhteellisen yleistä verrattuna muuhun tuon ajan maailmaan. Bysantissa oli maallinen koulujärjestelmä, joka jatkoi antiikin ajan akatemioiden ja muiden koulujen perinteitä. Kouluttautuminen oli myös mahdollista sekä miehille että naisille. Koulutusjärjestelmän tehtävänä oli tuottaa kyvykkäitä henkilöitä Bysantin virkakoneistoon, ja se perustui pääasiassa filosofian ja quadriviumin oppiaineiden opetukseen.
Merkittävin oppilaitos oli Konstantinopolin ”yliopisto” (Pandidakterion), jonka perusti keisari Theodosius II vuonna 425 ja joka toimi 1400-luvulle saakka. Koulussa oli 31 oppituolia eri aloilta, mukaan lukien filosofia, oikeustiede, lääketiede, aritmetiikka, geometria, tähtitiede, musiikki ja retoriikka. Lisäksi merkittäviä kouluja toimi keskeisissä keskuksissa, kuten Aleksandriassa ja Antiokiassa.
Filosofeja

Merkittävimpiä bysanttilaisia filosofeja olivat:
Johannes Damaskolainen (676–749)
Fotios (820–893)
Arethas Kesarealainen (noin 860–932)
Leon Matemaatikko (noin 790–869)
Mikael Psellos (1018–1078)
Johannes Italos (1025–1090)
Theodoros Smyrnalainen (noin 1050–1112)
Eustratios Nikaialainen (noin 1050/1060–1120)
Mikael Efesoslainen (1100-luku)
Nikeforos Blemmydes (1197–1272)
Georgios Pakhymeres (noin 1242–1310)
Nikeforos Khumnos (noin 1250/55–1327)
Maksimos Planudes (noin 1260–1330)
Theodoros Metokhites (1270–1332)
Sofonias (1200- ja 1300-lukujen vaihde)
Barlaam Calabrialainen (noin 1290–1348)
Nikeforos Gregoras (noin 1295–1360)
Gregorios Palamas (1296–1359)
Georgios Gemistos Plethon (noin 1355–1452/1454)
Gennadios Skholarios (noin 1400–1473)
Johannes Bessarion (1403–1472)
Johannes Argyropulos (1415–1487)
Kirjallisuutta > Suomeksi

Meyendorff, John: Bysantin teologia. Opillisia kysymyksiä.  ((Byzantine Theology. Historical Trends and Doctrinal Themes, 1979.) Suomentanut Ritva Orfanos)  Valamon luostari, 1987.  ISBN 951-9468-26-9
Kirjallisuutta > Englanniksi

Anastos, Milton V.: The Mind of Byzantium.  New York.
Benakis, Linos: Texts and Studies on Byzantine Philosophy.  Parousia, 2002.
Ierodiakonou, Katerina: Byzantine Philosophy and Its Ancient Sources.  Oxford:  Oxford University Press, 2002.  ISBN 978-0-19-924613-7
Lauritzen, Frederick & Wear, Sarah: Byzantine Platonists (284–1453).  Steubenville, Ohio:  Franciscan University Press, 2021.  ISBN 9781736656105
Tatakis, B. N.: Byzantine Philosophy.  (La philosophie Byzantine, 1949.)  Kääntänyt Nicholas Moutafakis. Indianapolis:  Hackett, 2003.  ISBN 978-0-87220-563-5
Wilson, N. G.: Scholars of Byzantium.  London:  Duckworth, 1983.  ISBN 978-0-7156-1705-2
Ján Zozulak. Inquiries into Byzantine Philosophy. Berlin: Peter Lang, 2018. ISBN 978-3-631-76600-2. doi:10.3726/b14585.
Kirjallisuutta > Saksaksi

Podskalsky, G.: Theologie und Philosophie in Byzanz.  Munich.
Aiheesta muualla

Ierodiakonou, Katerina & Bydén, Börje: Byzantine Philosophy The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Mikael Psellos (vasemmalla) ja hänen oppilaansa Bysantin keisari Mikael VII Dukas.
Gregorios Palamas.
Georgios Gemistos Plethonin omakätinen kreikankielinen käsikirjoitus 1400-luvun alusta.
Erich Kästner

Erich Kästner (23. helmikuuta 1899 Dresden, Saksa – 29. heinäkuuta 1974 München, Saksalähde?) oli saksalainen kirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten lastenkirjallisuudestaan, muun muassa teoksista Emil und die Detektive (1929, suom. Pojat salapoliiseina) ja Das doppelte Lottchen (1949, suom. Lisen ja Lotten salaisuus), sekä runoudestaan. Varsinkin Kästnerin lastenkirjat saavuttivat tavattoman suosion, ja niitä on käännetty yli viidellekymmenelle kielelle.
Kästner syntyi Dresdenissä. Hän suoritti tohtorin tutkinnon Saksan historiasta ja kirjallisuudesta Leipzigin yliopistossa vuonna 1925. Opintonsa hän rahoitti kirjoittamalla osa-aikaisena toimittajana ja teatterikriitikkona Neue Leipziger Zeitung -lehdessä. Kästner oli pasifisti, jonka asenteeseen vaikuttivat varsinkin ensimmäisen maailmansodan kokemukset. Hänen ensimmäinen kirjansa julkaistiin vuonna 1928. Kästner vastusti vuonna 1933 alkanutta natsihallintoa ja joutui siksi kotimaassaan vainon kohteeksi. Toisin kuin monet muut kansallissosialisteja vastustaneet saksalaiset kirjailijat, Kästner ei kuitenkaan lähtenyt maanpakoon.
Kästnerin suosituimman lastenkirjan jatko-osa Emil und die Drei Zwillinge on vuodelta 1933. Goebbelsin luvalla hän käsikirjoitti Josef von Bákyn elokuvan Münchhausen (1943) salanimellä, vaikka oli muuten natsien asettamassa julkaisukiellossa.lähde? Kästnerin romaani Fabian joutui 1933 natsien kirjaroviolle. Se ilmestyi uudestaan sensuroimattomana nimellä Der Gang vor die Hunde (2013). Vesa Tapio Valon suomennos sensuroimattomasta versiosta ilmestyi vuonna 2022 nimellä Tuuliajolla Berliinissä.
Kästner muutti toisen maailmansodan jälkeen Müncheniin, jossa hän kuoli 75-vuotiaana.
Kästnerille myönnettiin vuonna 1960 Hans Christian Andersen -palkinto.
Suomennetut teokset > Lasten- ja nuortenkirjat

Pojat salapoliiseina (Emil und die Detektive, 1929). Suomentanut Hannes-Korpi-Anttila. WSOY, 1931. - WSOY 1973 ISBN 951-0-00107-4 (Nuorten Toivekirjasto 76)
Töpö ja Anton (Pünktchen und Anton, 1931). Suomentanut Toini Jännes. WSOY, 1932. - 2009 (näytelmä)
Lisen ja Lotten salaisuus (Das doppelte Lottchen, 1949). Suomentanut Kyllikki Nohrström. WSOY, 1953. - WSOY 1974 ISBN 951-0-04337-0
Lentävä luokka (Das fliegende Klassenzimmer, 1933). Suomentanut Asser Jokinen. WSOY, 1955. - WSOY 1976 ISBN 951-0-07648-1
Suomennetut teokset > Muut

Varastettu koru eli tunteellisen makkaramestarin seikkailut (Die Verschwundene Miniatur, 1935). Suomennettu tekijän luvalla. Riksin sarja. WSOY, 1937.
Kolme miestä lumessa (Drei Männer im Schnee, 1934). Suomentanut Aukusti Simojoki. Otava, 1950.
Päiväkirja 45 (Notabene 45). Suomentanut T. J. Kivilahti. WSOY, 1962.
Tuuliajolla Berliinissä (Der Gang vor die Hunden, 2013). Suomentanut ja jälkisanat kirjoittanut Vesa Tapio Valo. Aviador 2022 ISBN 978-952-381-137-9 (ensimmäinen saksankielinen julkaisu Fabian, 1931)
Suomennettu tekstinäyte

Tottumuksen voima, teoksessa: Kadonnutta kahvilaa etsimässä, toim. Eero Balk ja Tapani Kärkkäinen. Helsinki: Otava 2000 ISBN 951-1-15972-0
Aiheesta muualla

Das Erich Kästner Haus für Literatur (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Körtik Tepe

Körtik Tepe oli kivikautinen kylä Diyarbakırin maakunnassa eteläisessä Itä-Turkissa. Kylä ajoittuu varhaiseen esikeraamiseen kauteen. Lähellä on Batmanin kaupunki.
Paikka

Kummun ala 0,4 ha. Kylä sijaitsee Diyarbakırin maakunnassa Taurusvuorten juurella, Tigriksen sivuhaaran varrella tulvatasangolla.
Ajoitukset

Kylä on merkittävä löytö, koska sen kerrostumat ajoittuvat epipaleoliittiseen ja varhaiseen esikeraamiseen kauteen 10400/10200 to 9250 eaa.
Kylä eli muun muassa metsästyksellä, keräilyllä ja kalastuksella, ja ihmiset asuivat kylässä paikallaan. Vielä ei ainakaan merkittävästi viljelty maata. Tekstiilejä ehkä jo kudottiin. Kummusta on löydetty runsaasti kivisiä astioita.  Körtik Tepestä löydetyt lampaat ja karja edustavat vielä villejä muotoja.
Eräs kerrostuma ajoittuu varhaiseen PPNA-kauteen aikaan noin 9900 radiohiilivuotta sitten.
Kirjallisuutta

B. S. Arbuckle, V. Özkaya, "Animal exploitation at Körtik Tepe: An early Aceramic Neolithic site in southeastern Turkey in Paléorient vol. 32 (2006) pp. 113-136
M. Benz, "Living by the Water - Boon and Bane for the People of Körtik Tepe" in Neo-Lithics 2/10 (2010) pp. 60-71
A. Coskun et al., "New Results on the Younger Dryas Occupation at Körtik Tepe" in Neo-Lithics 1/12 (2012) pp. 25-32
Vecihi Özkaya, "Excavations at Körtik Tepe. A New Pre-Pottery Neolithic Site in Southeastern Anatolia" in Neo-Lithics 2/09 (2009) pp. 3-8
Vecihi Özkaya, "Körtik Tepe. An early Pre-Pottery Neolithic site in the Upper Tigris valley" in T. Korkut, ed., Anadolu'da Doğdu. Festschrift für Fahri Işık zum 60. Geburtstag (Istanbul: Ege Yarınları., 2004) pp. 585–599
Vecihi Özkaya, Oya San, "2001 excavations at Körtik Tepe" in N. Tuna et al., edd., Ilisu ve Karkamis Baraj Gölleri Altinda kalacak Arkeolojik ve Külür Varliklarini kurtama Projesi 2001 Yili Calismalari (2004) pp. 685-693
Vecihi Özkaya, Oya San, "Körtik Tepe" in Die ältesten Monumente der Menschheit. Vor 12.000 Jahren in Anatolien (Stutgardiae: Theiss, 2007. ISBN 978-3-8062-2072-8) p. 78
Vecihi Özkaya, Aytaç Coşkun, "Körtik Tepe, a new Pre-Pottery Neolithic A site in south-eastern Anatolia" in Antiquity vol. 83 no. 320 (2009)
Toivo Kärnä

| Toivo Kärnä |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. tammikuuta 1895 Lappajärvi
Kuollut: 10. heinäkuuta 1941 (46 vuotta)
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärikapteeni
Toivo Kärnä (8. tammikuuta 1895 Lappajärvi – 10. heinäkuuta 1941) oli suomalainen jääkärikapteeni ja Väinö Linnan Tuntematon sotilas -romaanin kapteeni Kaarnan todennäköinen esikuva.
Opinnot

Kärnän vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Kärnä ja Maria Luoma. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Lilja Maria Aholan kanssa. Kärnä kävi kansakoulun ja Haminan Taistelukoulun vuonna 1918 sekä Reservin upseerikoulun vuonna 1926 ja kaasunsuojelukurssin vuonna 1927.
Jääkärikausi

Kärnä työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 7. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Kärnä saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Kärnä palveli sisällissodan jälkeen aluksi samassa joukko-osastossa 3. komppanian koulutusaliupseerina, kunnes hänet siirrettiin samoihin tehtäviin Kaartin jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Vielä vuoden 1918 puolella hänet komennettiin Sortavalan Rajavartioryhmän 3. pataljoonaan, missä hän palveli kunnes vuonna 1920 hänet siirrettiin takaisin Kaartin jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Vuonna 1921 hänet siirrettiin komppanianvääpeliksi Suomen Valkoisen kaartin 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin vielä samana vuonna koulutusaliupseeriksi Porin rykmentin 1. konekiväärikomppaniaan, missä hän palveli vuoteen 1923 saakka, jolloin hänet siirrettiin rajavartiolaitoksen palvelukseen ja sijoitettiin aluksi komppanianvääpeliksi ja myöhemmin nuoremmaksi upseeriksi Joensuun Rajavartiostoon. Tässä toimessa hän oli aina vuoteen 1937 saakka tehden sinä aikana useasti myös komppanianpäällikön viransijaisuuksia. Vakinaisesta palveluksesta Kärnä erosi vuonna 1937 ja siirtyi vakuutusasiamieheksi Vakuutusyhtiö Suomen palvelukseen ollen vakuutusyhtiön palveluksessa talvisodan kynnykselle saakka.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Kärnä osallistui komppanianpäällikkönä Erillinen Pataljoona 23:ssa ja myöhemmin saman pataljoonan komentajana osallistuen taisteluihin Valamossa ja Mantsinsaaressa. Välirauhan aikana hän palveli edelleen samassa joukossa, kunnes hänet siirrettiin tuttuun ympäristöön Joensuun Rajavartiostoon, mutta siirrettiin myöhemmin komppanianpäälliköksi 10. prikaatiin. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 29:n I pataljoonan 1. Konekiväärikomppaniaan, missä joukossa hän haavoittui 9. heinäkuuta 1941 Tsiipakassa ja menehtyi saamiinsa vammoihin seuraavana päivänä. Kärnä haudattiin Joensuun sankarihautaan.
Luottamustoimet

Kärnä toimi Pohjois-Karjalan ampujapiirin johtokunnan jäsenenä vuosina 1930–1931 ja Joensuun Rajavartioston upseerien kunnianeuvoston varajäsenenä vuonna 1930.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917  Vääpeli 1918  Reservin vänrikki 1927  Reservin luutnantti 1931  Reservin kapteeni 1940 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Kurssilaisia räjäytysharjotuksessa. Etuoikealla kouluttaja luutnantti Mellis
Käsivarren asemasota

Käsivarren asemasota oli Suomen ja Saksan välisen Lapin sodan viimeinen vaihe, jota käytiin 29. marraskuuta 1944 − 27. huhtikuuta 1945. Lapista vetäytyvät saksalaiset olivat linnoittautuneet Käsivarren poikki Sturmbock-asemaan Lätäsenon tienoille ja suomalaisten vähäisillä joukoilla ei ollut resursseja hyökkäykseen. Lätäsenon asemasodan jälkeen linjat siirtyivät saksalaisten Lyngen-asemaan Kilpisjärvelle, josta vetäydyttyään saksalaiset olivat poistuneet Suomen alueelta. Suomen osalta kyseessä olivat toisen maailmansodan viimeiset sotatoimet.
Sturmbock-asema

Saksan armeijan ylijohto oli jo vuonna 1943 varautunut siihen, että Puna-armeija onnistuisi miehittämään Suomen. Tällaisessa tilanteessa Saksalle olisi elintärkeää estää Puna-armeijan pääsy Suomen käsivarren kautta Jäämeren rannalle Skibotniin, sillä Petsamon nikkelikaivosten turvaamisen ja huollon vuoksi tieyhteys lähemmäksi Saksaa oli elintärkeä. Neuvostoliittolaisia ei missään tapauksessa saisi päästää edes lähelle Norjassa kulkevaa valtatietä.
Joen ja tunturien vuoksi edullisin puolustusmaasto oli Käsivarren puolivälissä Lätäsenon tienoilla. Kun Moskovan välirauhan myötä tuli selväksi, että suomalaisten tuli ajaa entiset aseveljensä pois maasta, aloitettiin Sturmbock-aseman linnoittaminen. Rakennustyön suoritti saksalaisten rakennusorganisaatio Reichsarbeitsdienst, ja asema luovutettiin armeijalle 25. lokakuuta 1944. Asema sisälsi 311 korsua, joista 138 olivat täysin valmiina. Sen lisäksi asemaan oli raivattu huomattavat määrät ampuma-alaa ja kallioperään oli louhittu mittavasti taisteluhautaa.
Asemasota

Varsinaisista sotatoimista Käsivarren asemasodassa ei voida puhua, sillä molempien osapuolten joukot oli ryhmitetty puolustukseen, eikä kummallakaan ollut aikomusta tehdä hyökkäystä toisen asemia kohti.
Asemasota > Wehrmachtin joukot

Kun Lapin sota oli puhjennut, oli saksalaisten tilanne huomattavasti erilainen kuin mitä oli suunniteltu. Puna-armeijan sijaan vastassa olivatkin suomalaiset, ja Petsamon nikkelikaivoksetkin oli jätetty tuhottuina neuvostoliittolaisille. Saksan tarkoitus oli nyt luopua koko Pohjois-Norjasta. Sturmbock-asemaan määrätyn 7. Vuoristodivisioonan tehtäväksi tuli suojata näiden joukkojen vetäytymistä ja sen jälkeen vetäytyä itse. Tätä tarkoitusta varten Lätäsenolle rakennettu puolustuslinja oli harvinaisen luja, joka tekikin saksalaisten tehtävän erittäin helpoksi. Saksalaisilla oli asemassa myös huomattavat määrät kalustoa, muun muassa kolme kenttätykistöpatteristoa sekä 15 raskasta panssarintorjuntatykkiä. Sen lisäksi maasto aseman edessä oli vahvasti miinoitettu. Saksalaisilla joukoilla oli myös huomattavasti taistelukokemusta, joka entisestään jyrkensi voimasuhde-eroja.
Asemasota > Suomen armeijan joukot

Suomalaisilla ei missään vaiheessa ollut riittävästi resursseja hyökätä saksalaisten linnoitusta vastaan. Suomalaiset saapuivat Lätäsenolle 29. marraskuuta 1944, jolloin Moskovan välirauhansopimuksen mukaisesti Suomen sodan ajan armeija oli jo kotiutettu. Lätäsenolle saakka saapui vain Ryhmä Puroma, pieni määrä nuoria asevelvollisia, joilla ei ollut sanottavasti taistelukoulutusta. Muodollisesti suomalaisilla oli Käsivarressa kaksi jalkaväkirykmenttiä, mutta todellisuudessa joukko oli hädin tuskin pataljoonan vahvuinen. Suomalaiset kuljettivat mukanaan muutamaa vanhaa tykkiä, joilla ei ollut kuitenkaan mitään käytännön merkitystä taisteluissa. Suomalaisjoukkojen huolto oli myös pitkien etäisyyksien vuoksi huomattavasti vaikeutunut.
Asemasota > Sotatoimet Sturmbock-asemassa

Voimasuhteet huomioon ottaen mitään varsinaista taistelua ei voinut syntyä. Oli myös saksalaisten etu, ettei suurta taistelua puhkeaisi. Koska liittoutuneiden valvontakomissio kuitenkin valvoi Suomen toimia saksalaisia vastaan erittäin ankarasti, oli suomalaisten pakko yrittää edes tiedustella ja partioida tehokkaasti saksalaisten seassa. Näiden partioiden yhteydessä syntyi paikallisia kahakoita.
Saksalaiset irtautuivat Sturmbock-asemasta 12. tammikuuta 1945, hävitettyään ja miinoitettuaan aseman parhaansa mukaan. Suomalaisten joukkojen komentaja eversti Albert Puroma päätti jatkaa saksalaisten takaa-ajoa vain vähäisin voimin, sillä suuremman joukon huolto Käsivarressa olisi ollut huomattavan vaikeaa. 13. tammikuuta muodostettiin Taisteluosasto Loimu, joka koostui vahvennetusta kiväärikomppaniasta. Osasto saavutti Kilpisjärven eteläpään jo 16. tammikuuta.
Asemasota > Asemasota Kilpisjärvellä

Saksalaisilla oli Sturmbock-aseman lisäksi vetäytymisen suojana Lyngen-asema, joka sivusi Kilpisjärvellä myös Suomen aluetta. Lyngen oli Sturmbockia selvästi heikompi asema, mutta suomalaistiedustelu selvitti varsin pian, että siinä oli myös syvyyttä ja asemat olivat hyvin varustettuja. Koska suomalaisten joukot olivat jo entisestäänkin vielä pienentyneet, ei ollut mitään edellytyksiä suorittaa hyökkäyksiä. Suomalaisjoukkoja kuitenkin vahvistettiin pikkuhiljaa, kun huolto- ja kuljetustilanne niin salli.
Saksalaiset aloittivat irtautumisensa Lyngen-asemasta 7. huhtikuuta 1945 ja poistuivat oma-aloitteisesti Norjan puolelle 27. huhtikuuta mennessä. Samana päivänä suomalaissotilaat nostivat lipun kolmen valtakunnan rajapyykille sodan loppumisen kunniaksi. 28. huhtikuuta kenraaliluutnantti Hjalmar Siilasvuo saattoi ilmoittaa ylipäällikkö Mannerheimille täyttäneensä edellisen syksynä saamansa tehtävän saksalaisten häätämiseksi Suomesta.
Pentti Linkola

| Pentti Linkola |
| --- | --- |
 Pentti Linkola Helsingin kirjamessuilla 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. joulukuuta 1932 Helsinki
Kuollut: 5. huhtikuuta 2020 (87 vuotta) Valkeakoski
Ammatti:  kirjailija ja kalastaja
Kirjailija
Esikoisteos:  Isänmaan ja ihmisen puolesta (1960)
Palkinnot
  Eino Leinon palkinto (1983)  Lauri Jäntin palkinto (1990)  
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kaarlo Pentti Linkola (7. joulukuuta 1932 Helsinki – 5. huhtikuuta 2020 Valkeakoski) oli suomalainen esseisti, tietokirjailija, ammattikalastaja, luonnonsuojelija ja puhuja.
Linkola oli länsimaista kasvuideologiaa kritisoivan radikaalin syväekologisen ajattelusuuntauksen edustaja. Linkolan perintöön kuuluu hänen perustamansa Luonnonperintösäätiö, joka ostaa Suomen vanhoja metsiä suojeltaviksi.
Linkola harjoitti ammattikalastusta vuodesta 1959. Vapaa-ajallaan hän harrasti muun muassa ornitologiaa, lintujen laskentaa ja rengastusta.