stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mathilda Wrede
Työ vankien parissa > Avustustyötä

Isä ja muut sukulaiset olivat avustaneet taloudellisesti Mathildan tekemää hyväntekeväisyystyötä, mutta isän kuoltua kesällä 1892 omaisuus jaettiin ja perheen antama apu loppui. Vuonna 1894 Mathilda muutti Helsinkiin. Hänellä oli muutamia ulkomaisia rahoittajia, joiden turvin hän saattoi jatkaa työtään. Näitä rahoittajia olivat muun muassa Mathildan pietarilaiset ystävät, ruhtinaat Paul Nicolay ja Paul Lieven.  Kustannuksia aiheuttivat vangeille jaettavat painotuotteet kuten Raamatut ja hengelliset lehdet. Vuonna 1888 senaatin maanviljelystoimikunta myönsi Mathildalle vapaalipun junamatkoihin, joten hän saattoi matkustaa Suomessa rajoituksetta ilman kuluja. Lisäksi hän tuki vapautuvia vankeja taloudellisesti. Mathilda pyrki käyttämään varojaan harkiten ja valitsi esimerkiksi majoittumiseensa halvimman hotellihuoneen, mikäli ei voinut majoittua tuttaviensa luokse. Hän myös söi hyvin niukasti, mikä aiheutti huolta hänen läheisissään. Lisäksi Mathilda oli kasvissyöjä, ja hänen pyörtyilynsä ja muu sairastelunsa saattoi johtua osin aliravitsemuksestakin. Asunaan Mathilda käytti tummaa ja yksinkertaista leninkiä.
Työ vankien parissa > Matti Haapoja

Matti Haapoja, puukkojunkkari ja murhamies, oli yksi vangeista, jotka tulivat Mathildalle läheisiksi. Mathilda tapasi Haapojan ensimmäisen kerran tämän ollessa tekemänsä murhan oikeuskäsittelyn takia Katajanokan vankilassa. Vartijat eivät ensin olleet päästää Mathildaa tapaamaan vaaralliseksi tiedettyä miestä. Haapoja oli kuullut Siperiassa toisten vankien puhuvan Mathildasta ja sanoi, että häntä on turha yrittää käännyttää. Mathilda kuitenkin jatkoi käyntejä Haapojan luona myös sen jälkeen, kun tämä siirrettiin Kakolaan kärsimään uutta elinkautistuomiotaan. He olivat myös kirjeenvaihdossa. Mathilda otti hyvin raskaasti Haapojan itsemurhan.
Haapojan luuranko makasi kauan Helsingissä Anatomian laitoksella lääketieteen opiskelijoiden tutkittavana; 1920-luvulla luuranko koottiin ja siirrettiin Rikosmuseoon. Vuonna 1995 Haapojan luuranko lopulta haudattiin kotikuntaansa sukuhautaan.
Työ vankien parissa > Vankilatyön loppu

Mathilda oli evankelioinnin lisäksi alkanut puolustaa vankien oloja. Hän oli kiinnittänyt huomiota muun muassa vankiloiden sairaanhoidon puutteisiin. Vankiloihin alkoi 1900-luvun alussa tulla venäläistämistoimia vastustavia poliittisia vankeja. Nämä uudet vangit lakkoilivat ja vaativat parempaa ruokaa ja sairaanhoitoa. Wrede vähensi uskonnollista sanomaansa tavoittaakseen sosialistivankeja ja tuki näiden uudistusvaatimuksia. Hän aiheutti skandaalin vuotamalla julkisuuteen tietoa vankilaoloista.
Virkamiehet pitivät aatelista evankelistaa uhkana yhteiskuntarauhalle 1900-luvun alun Suomessa. Hänen pelättiin yllyttävän vankeja sosialistiseen kapinaan. Mathilda tuki näiden vankien pyrkimyksiä, minkä vuoksi hänen toimiaan alettiin tarkkailla. Kapinoinnin pelossa annettiin määräys, ettei kukaan vankeinhoidon ulkopuolinen saa tavata vankeja kahden kesken. Kun tällaiset tapaamiset kiellettiin, Mathilda lopetti vankilakäyntinsä kokonaan, koska hän ei halunnut ulkopuolisten kuuntelevan arkaluontoisia keskusteluja. Mathildalle ei kerrottu että kiellon syyt olivat poliittiset, ja hän otti asian henkilökohtaisena loukkauksena.
Kirjallisuutta

Antikainen, Marjo-Riitta: Sääty, sukupuoli, uskonto: Mathilda Wrede ja yhteiskunnan muutos 1883–1913.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-552-1
Antikainen, Marjo-Riitta: ”Wrede, Mathilda (1864–1928)”, Suomen kansallisbiografia, osa 10, s. 694–697.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-451-2  / Teoksen verkkoversio.
Fogelberg, Evy: Vankien ystävä: Piirteitä Mathilda Wreden elämästä ja toiminnasta.  Porvoo:  WSOY, 1922.  (E-kirja Gutenberg-projektissa.)
Hurskainen, Eeva: Mathilda Wrede: Aatelistytön tie vankien ja pakolaisten ystäväksi.  Helsinki:  Kirjapaja, 2004.  ISBN 951-607-117-1
Ståhlberg, Ester: 'Mathilda Wrede - elämäkerrallinen romaani'. WSOY, Porvoo 1938.
Ståhlberg, Ester: Mathilda Wreden testamentti. WSOY, Porvoo 1950.
Vasa, Kosti: Poliisimiehen muistelmia. WSOY, Porvoo–Helsinki 1967.
Aiheesta muualla

Mathilda Wrede, 1864 – 1928. Vankien sielunhoidon ja yhteiskuntaan sopeuttamisen edelläkävijä. Sija 87. Yle – Suuret Suomalaiset.  2004. Arkistoitu 21.5.2006. Viitattu 23.2.2021.
Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 Helsingin yliopisto. Viitattu 23.2.2021.
Antikainen, Marjo-Riitta: Mathilda Wrede – suomalaisnainen kansainvälisenä legendana ja ihanteena Naisten Ääni.  3.3.2017. Viitattu 10.3.2017.
Wrede, Mathilda hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Rita Wikman : Mathilda Wrede, Suomen Kuvalehti, 19.01.1929, nro 3, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Matilda Wreden hautakivi, Kansan kuvalehti, 17.03.1934, nro 11, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Kreikka  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  SNAC  IdRef 
Kakolan vankien veistämä hautakivi Mathilda Wreden haudalla Anjalassa.
The Babadook

| The Babadook |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jennifer Kent
Käsikirjoittaja:  Jennifer Kent
Perustuu:  Jennifer Kentin omaan lyhytelokuvaan Monster
Tuottaja:   Kristina Ceyton  Kristian Moliere 
Säveltäjä:  Jed Kurzel
Kuvaaja:  Radek Ładczuk
Leikkaaja:  Simon Njoo
Pääosat:   Essie Davis  Noah Wiseman  Hayley McElhinney  Daniel Henshall  Barbara West  Ben Winspear 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Australia
Tuotantoyhtiö:  Screen Australia
Levittäjä:  Entertainment One, Umbrella Entertainment
Ensi-ilta:   2014-1-1717. tammikuuta 2014 (Sundancen elokuvajuhlat)  2014-5-2222. toukokuuta 2014 (Australia)  
Kesto:  94 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  2 miljoonaa dollaria
Tuotto:  10,3 miljoonaa dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Babadook on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut australialainen kauhuelokuva. Se on ohjaaja Jennifer Kentin ensimmäinen kokopitkä elokuva, ja sen pääosissa näyttelevät Essie Davis ja Noah Wiseman. Elokuvan ensi-ilta oli Sundancen elokuvajuhlilla 17. tammikuuta 2014, minkä jälkeen se sai hyvän vastaanoton Yhdysvalloissa ja Euroopassa tuottaen lopulta 10,3 miljoonaa dollaria.
Juoni

Elokuva kertoo uupuneesta yksinhuoltajaäidistä, Amelia Vanekista (Essie Davis), ja tämän kuusivuotiaasta pojasta Samuelista (Noah Wiseman), jonka käytös on muuttunut epävakaaksi: Sam rakentelee aseita kuvitteellista hirviötä vastaan ja vie niitä jopa kouluun asti. Eräänä iltana Sam pyytää äitiään lukemaan hänelle ponnahduskirjaa nimeltä Herra Babadook. Kirjan Babadook on pitkä, kalpea, silinterihattuinen hirviö, joka piinaa niitä, jotka ovat saaneet tietää sen olemassaolosta. Kirjan sisältö käy yhä karmivammaksi, ja Amelia koittaa päästä siitä eroon, mutta Sam on vakuuttunut siitä, että Babadook on olemassa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Essie Davis  | … |  Amelia Vanek   |
|  Noah Wiseman  | … |  Samuel Vanek   |
|  Hayley McElhinney  | … |  Claire   |
|  Daniel Henshall  | … |  Robbie   |
|  Barbara West  | … |  Gracie Roach   |
|  Ben Winspear  | … |  Oskar Vanek   |
Vastaanotto

Rotten Tomatoes -sivustolla 98 prosenttia elokuvan arvioista on ollut myönteisiä, ja sitä pidettiin yhtenä vuoden 2014 parhaista elokuvista. Äkkisäikäytysten sijaan The Babadook onnistuu monien kriitikoiden mukaan luomaan aitoa kauhun tunnetta kertoen samanaikaisesti myös aidosti koskettavan tarinan. Helsingin Sanomien Leena Virtanen kehui elokuvaa ”tehokkaaksi” ja antoi sille kolme tähteä viidestä elokuvan televisioesityksen yhteydessä. Ilta-Sanomien Reija Karkkonen sanoi The Babadookin olevan ”mielenkiintoinen, omaperäinen ja hyvin näytelty” elokuva, joka ”rakentaa rauhassa pelottavaa ja ahdistavaa tunnelmaa sen sijaan, että turvautuisi säikyttelyihin”.
Ensimmäisen Manaaja-elokuvan ohjaaja William Friedkin kehui The Babadookia Twitterissä ja sanoi, ettei ole koskaan nähnyt pelottavampaa elokuvaa. Elokuvatutkija Amanda Howellin mukaan elokuva yhdistää kauhuelokuvan ja taide-elokuvan keinoja, rinnastaen sen muihin lähiaikoina ilmestyneisiin taidetta ja kauhua yhdistäviin elokuviin, kuten Pan’s Labyrinth (2006), Ystävät hämärän jälkeen (2008) sekä Antichrist (2009).
Takku.net

Takku.net (myös pelkkä Takku) on suomalainen anarkistien internetsivusto ja keskustelupalsta. Sivuston sisältö koostuu pitkälti anarkistiseen ajatusmaailmaan liittyvistä artikkeleista, mielipiteistä ja keskusteluista sekä tulevien tapahtumien mainoksista. Sivusto tarjoaa myös anonyymin tiedotuskanavan laittomien iskujen tekijöille. Sivuilla julkaistaan anarkistien tekemien tuhopolttojen ja muiden sabotaasien jälkeen julkilausumia, joissa tekijät kertovat iskujen motiiveista.
Iskut

Sivusto on tullut tunnetuksi siitä, että anarkistit ja muut ryhmät julkaisevat siellä raportteja tekemistään iskuista.
Huhtikuussa 2015 Vantaan Sanomat uutisoi sivuston lietsoneen lukijoitaan laittomaan toimintaan eduskuntavaaleihin osallistuvia puolueita vastaan. Nimetön kirjoittaja otti myös vastuun perussuomalaisten vaalitoimistoon kohdistuneesta ilkivallasta.
Kesäkuussa 2016 Eläinten vapautusrintaman eläinaktivistit ilmoittivat sivustolla tehneensä tuhopolton, jossa tuhoutui viisi Pohjolan Matkan bussia, koska yhtiö on tehnyt yhteistyötä turkishuutokauppaa harjoittavan Saga Fursin kanssa. Aktivistien mukaan tarkoitus oli sytyttää 20 bussia.
Itsenäisyyspäivän 2017 aikoihin sivustolla otettiin vastuu vantaalaisen Bar Rock Bearin omistajan autojen tuhopoltosta. Kyseisessä baarissa oli tarkoitus esiintyä äärioikeistolaista ja kansallismielistä musiikkia soittavia esiintyjiä. Baaria oli jo aiemmin häiriköity kaatamalla sementtiä vessanpönttöihin ja se oli myös uhattu polttaa.
Itsenäisyyspäivän 2017 jälkeen Fuck Suomi 100 -ryhmä julkaisi sivustolla videon, jossa poltetaan parisenkymmentä varastettua Suomen lippua. Liput oli ilmeisesti varastettu Helsingin Lauttasaaresta eri kiinteistöjen saloista. Poliisi selvitti asiaa varkautena ja Suomen lipun häpäisynä.
Takusta sanottua

Perussuomalaisten kuntapoliitikko Terhi Kiemunki arvosteli Tampereen kaupunkia anarkistisen ääriliikkeen tukemisesta sallimalla anarkistien järjestämän anarkistifestivaalin pitämisen kaupungin omistamassa rakennuksessa ja tilaisuuden aktiivisen mainostamisen takku.net -keskustelupaikan välityksellä.
Aiheesta muualla

Takku.net
Safran Aircraft Engines

| Safran Aircraft Engines |
| --- | --- |
Perustettu:  1945
Toimiala:  lentokoneteollisuus
Emoyhtiö:  Safran
Kotisivu:  www.safran-aircraft-engines.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Safran Aircraft Engines (ennen Snecma, Société Nationale d'Étude et de Construction de Moteurs d'Avion) on ranskalainen lentokonemoottorivalmistaja, jota pidetään maailman vanhimpana alallaan.
Yritys perustettiin vuonna 1945 nimellä SNECMA kun Gnome-Rhône kansallistettiin ja sulautettiin Avions Voisinin kanssa yhteen.
Vuonna 1968 yritys hankki haltuunsa Hispano-Suizan. Haltuunotto sisälsi myös Bugattin, Messierin ja Berthiezin.
Yritys on toiminut 1970-lähtien GE Aviationin kanssa valmistamalla CFM56-suihkumoottoreita.
Yritys on nimetty uudelleen nimelle Safran Aircraft Engines ja kuuluu Safraniin.
Sergei Jutkevitš

| Sergei Jutkevitš |
| --- | --- |
 Jutkevitš noin vuonna 1939
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. joulukuuta (J: 15. joulukuuta) 1904 Pietari, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 23. huhtikuuta 1985 (80 vuotta) Moskova, Neuvostoliitto
Ammatti:  elokuvaohjaaja, elokuvakäsikirjoittaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1925–1980
Palkinnot
 Cannesin elokuvajuhlat (1956, 1966) Stalin-palkinto (1941) Jussi-palkinto (1970) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Sergei Iosifovitš Jutkevitš (ven. Сергей Иосифович Юткевич, 28. joulukuuta (J: 15. joulukuuta) 1904 Pietari, Venäjän keisarikunta – 23. huhtikuuta 1985 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.
Jutkevitš aloitti elokuvauransa 1920-luvulla ja teki ensimmäisen ohjauksensa vuonna 1928. Hänen elokuvansa olivat huumoripitoisempia kuin muut vastaavan ajan neuvostoelokuvat. Kuitenkin hänen töistään tunnetuimmat olivat historialliset elokuvat ja draamat. Jutkevitš voitti Cannesin elokuvajuhlien parhaan ohjaajan palkinnon kahdesti: elokuvasta Othello vuonna 1956 ja elokuvasta Lenin Puolassa vuonna 1966. Myöhempien aikojen elokuvista tunnetuin lienee Lenin Pariisissa.
Jutkevitš sai ohjauksestaan elokuvassa Lenin Puolassa ulkomaan Jussi-palkinnon vuonna 1970.
Filmografia

Кружева (1928)
Черный парус (1929)
Kultaiset vuoret  (Златые горы, 1931)
Встречный (1932); yhdessä Fridrih Ermler kanssa
Анкара — сердце Турции (1934)
Шахтеры (1937)
Как будет голосовать избиратель (1937), lyhytelokuva
Kiväärimies (Человек с ружьем) (1938)
Ensimmäinen presidentti (Яков Свердлов, 1940)
Shveikin uudet seikkailut (Новые похождения Швейка, 1943)
Vapautettu Ranska (Освобожденная Франция, 1944)
Eläköön Moskova! (Здравствуй, Москва!, 1945)
Молодость нашей страны (1946), dokumenttielokuva
Nuorisoparaati (1946)
Свет над Россией (1947), julkaisematon
Kolmas kohtaaminen (Три встречи, 1948)
Пржевальский (1951)
Kultainen haarniska (Великий воин Албании Скандербег, 1953)
Othello (1955)
Рассказы о Ленине (1957)
Встреча с Францией (1960), dokumenttielokuva
Sauna (Баня, 1962, animaatio Majakovskin näytelmästä)
Lenin Puolassa (1966)
Bezhinin niitty (1967)
О самом человечном (1967), dokumenttielokuva
Juoni pieneen kertomukseen (Сюжет для небольшого рассказа, 1969)
Majakovski nauraa (Маяковский смеется, 1975, animaatio)
Lenin Pariisissa (1981)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sergei Jutkevitš Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Yhdysvaltain taide

Alkuvaiheen historiamaalausta: John Trumbull, Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoitus, 1795.
Gilbert Stuart, George Washington, tunnetaan myös nimellä The Athenaeum ja Keskeneräinen muotokuva, 1796. Stuart maalasi muotokuvan elävästä mallista, ja käytti sitä mallina lukuisille muille. Kuva on myös yhden dollarin setelissä ja monissa postimerkeissä.
Albert Bierstadt, The Rocky Mountains, Lander's Peak, 1863, Hudson River -koulukunta.
Thomas Eakins, Max Schmitt in a Single Scull, 1871.
James McNeill Whistler, Arrangement in Grey and Black: The Artist's Mother, tunnettu parhaiten nimellä Whistlerin äiti, 1871.
Edward Hopper, Nighthawks, 1942. Maalaus kuvaa yökahvilan yksinäisiä asiakkaita New Yorkin Manhattanilla.
Yhdysvaltain taide on Yhdysvaltojen liittovaltion aikana syntynyttä taidetta, jonka perustana yleensä nähdään siirtolaisten kotimaiden taide alkuperäiskansojen kulttuurien sijaan.
Valtio sai alkunsa uusklassismin kaudella, ja nuoressa valtiossa historiamaalaus, muotokuvat ja kansalliset vapaussotaan ja valtion alkuvaiheisiin liittyvät kansalliset aiheet olivat vallalla, usein uusklassiseen tai romanttiseen tyyliin kuvattuina. Myöhemminkin kansallinen ja paikallinen aiheisto oli suosiossa maisemamaalauksen ohella, mutta 1900-luvulla taiteen kirjo monipuolistui, ja muun muassa natsien valtaantulon aikaansaama taiteilijoiden maahanmuutto toi uusia tyylisuuntia maan taiteeseen.
Taiteen oman amerikkalaisen luonteen löytymiseen vaikuttivat maaseudun raivaajahenki sekä nopea teollistuminen, vaurastuminen ja kaupungistuminen. Vaikutteiden suunta muuttui toisen maailmansodan aikoihin, jolloin New Yorkista tuli taiteen metropoli ja Yhdysvallat alkoi näyttää suuntaa taiteelle.
Historiamaalausta, muotokuvia ja maisemia

Yhdysvaltain taide alkoi muotoutua euroopasta tulleiden siirtolaisten keskuudessa 1600- ja 1700-luvulla. Alkuvaiheessa painottui muotokuvamaalaus. Mainittaviin maalareihin kuuluivat 1700-luvulla Benjamin West, John Singleton Copley ja Gilbert Stuart. Muotokuvien ohella myös amerikkalainen historiamaalaus vakiintui John Trumbullin johdolla.
Hudson River -koulukunta nosti 1800-luvulla Düsseldorfin koulun tyyppisen maisemamaalauksen suosioon. Romanttis-realistinen koulukunta toimi vuosina 1820-1850. Aluksi aiheet olivat usein Hudson-joen laaksosta tai läheisiltä vuoristoalueilta. Ryhmän perustaja oli englantilaissyntyinen uskonnollispatrioottisia maalauksia tehnyt Thomas Cole. Toinen keskeinen maalari oli valoa ja sen heijastuksia maisemassa maalannut Frederic Edwin Church.
Hudsonilaisten ohella merkittävimpiin taiteilijoihin vuosisadan lopulla kuuluivat muotokuvia ja hämyisiä impressionistishenkisiä maalauksia tehnyt James McNeill Whistler ja myös muotokuvia maalannut John Singer Sargent. Kuten ajan keskeiset taiteilijat muutenkin, he olivat työskennelleet pitkään Euroopassa, ja taiteella oli yhä vahvat siteet eurooppalaisiin perinteisiin. Muun muassa impressionisti Mary Cassatt opiskeli Pariisissa.
Kansallisista aiheista kohti uusia suuntauksia

Kansallishenkisiä taiteilijoita oli jo 1800-luvun lopulla, kuten realistiset ulkoilmamaalarit Thomas Eakins ja Winslow Homer. Kansallista henkeä oli myös romanttis-mystisellä Albert Pinkham Ryderillä. Taiteesta tuli taloudellisen nousukauden myötä 1800-luvulla sijoituskohde, jolloin myös galleriat alkoivat yleistyä nopeasti, ja taide-elämä vilkastui.
Yhteiskunnallisesti suuntautunutta taidetta teki Ashcan School (roskapönttökoulu) ja The Eight -nimiä käyttänyt taiteilijaryhmä, joka perustettiin 1908. He kuvasivat proletaarista ympäristöä ja pyrkivät ennakkoluulottomuuteen. Yhteiskuntakriittistä taidetta teki myös maalari Ben Shahn.
Natsien tulo valtaan ja sen myötä eurooppalaisten taiteilijoiden muutto Yhdysvaltoihin sysäsi maan taidetta uuteen suuntaan. Ennen toista maailmansotaa avantgardesta vastasivat pääosin emigrantit. Monet Bauhausissa opettaneet taiteilijat muuttivat Yhdysvaltoihin, kuten Naum Gabo, Lyonel Feininger, Johannes Itten, Josef Albers ja László Moholy-Nagy. Myös amerikkalaissyntyiset taiteilijat sovelsivat uusia suuntia, kuten Man Ray dadaismia. Naivismi kukoisti John Kanen ja myöhemmin myös Grandma Mosesin teoksissa. Jo 1800-luvun puolella oli toiminut harrastajamaalari Edward Hicks. Varhaisia abstrakteja maalareitakin oli, kuten Georgia O'Keeffe.
Paikalliset regionalistiset aiheet nousivat 1930-luvulla. Autioita ja yksinäisiä kaupunkinäkymiä maalannut Edward Hopper kuului tähän suuntaukseen, samoin realistisesti maalannut Grant Wood, ja Thomas Hart Benton. Woodin tunnetuin teos on Amerikkalaista gotiikkaa. Tunnettu regionalisti oli myös maagiseksi realistiksi luonnehdittu Andrew Wyeth, jonka kuuluisin teos on Christina's World vuodelta 1948. Wyeth oli suosittu, mutta kriitikot suhtautuivat hänen teoksiinsa penseästi, koska ne eivät seurailleet taiteen uusimpia suuntauksia.
Kuvanveistossa kansallishenkinen monumentalismi jatkoi suosiotaan. Tunnetuimpia monumentalisteja oli Gutzon Borglum. Kuitenkin myös veistossa oli jo merkkejä modernismin läpimurrosta. Alexander Calder teki kuuluisia mobileitaan 1930-luvulta alkaen ja David Smith kubistis-neoplastisia veistoksiaan 1940-luvulta alkaen.
Valokuva oli jo varhain tärkeässä asemassa Yhdysvalloissa. Alfred Stieglitz oli paitsi dokumentaarisen valokuvauksen uranuurtaja, myös uusinta eurooppalaista taidetta esittelevä galleristi. Hän järjesti vuonna 1913 New Yorkissa Armory Show -näyttelyn, jossa esiteltiin modernia eurooppalaista taidetta. Amerikkalaisista taiteilijoista mukana oli The Eight -ryhmä. Näyttely kiersi useammissa kaupungeissa ja innosti myös taiteilijoita, kuten Georgia O'Keeffeä.
Taiteen painopiste siirtyy New Yorkiin

Euroopasta tulleet emigrantit siirsivät mukanaan taiteen metropolin New Yorkiin, ja Yhdysvalloissa syntyikin modernin taiteen läpimurron ohella spontanismi ja abstrakti ekspressionismi. Action paintingin tärkein nimi Jackson Pollock teki 1947 alkaen maalauksia roiskimalla ja valuttamalla väriä vaistomaisesti. Alankomaista kotoisin olleen Willem de Kooningin ekspressionismi oli figuratiivisempaa. Ekspressionismin ohella pehmeämpi värikenttämaalaus sai monia taiteilijoita valtaansa. Mark Rothko maalasi suorakulmaisia pehmeärajaisia värikenttiä. Abstrakteja tasaisia värikenttiä maalasi myös Barnett Newman 1950- ja 1960-luvulla.
Abstraktin ekspressionismin vastareaktiona syntyi useita suuntauksia, kuten Chuck Closen ja Malcolm Morleyn hyperrealismi ja poptaide. Poptaidetta tekivät Jasper Johns, Jim Dine, kuvasarjamaalauksia tehnyt Andy Warhol, Robert Rauschenberg ja muun muassa sarjakuvia hyödyntänyt Roy Lichtenstein.
Kommenttia abstraktille ekspressionismille oli myös uusabstraktismi eli post-painterly abstraction. Ellsworth Kelly teki kovareunamaalaukseksi kutsuttuja maalauksia, joissa oli teräväkulmaisia geometrisia muotoja. Saman suunnan edustaja oli myös Frank Stella. Epäaineellista otetta haettiin monin keinoin. Yksi tapa oli minimalismi, jota tekivät Sol LeWitt ja Donald Judd. Gallerioista ja perinteisistä taideteoksista etsittiin ulospääsyä maataiteen, ympäristötaiteen ja käsitetaiteen avulla. Tunnetuimpia ympäristötaiteilijoita oli Robert Smithson, käsitetaiteessa taas Joseph Kosuth. Epäaineellisuuden etsintää olivat myös valon käyttäminen, happeningit ja bodyart, toisaalta myös katujen graffitit, jotka Keith Haring toi gallerioihin.
Maalauksen ja piirustuksen välimailla liikkuu Cy Twombly, joka tekee vapaasti riimustellun graffitin oloisia kalligrafisia maalauksia, ikään kuin vasemmalla kädellä ja surrealistien tekniikkoja soveltaen.
Kovareunainen ja värikenttäpitoinen abstraktismi sai sekin oman vastareaktionsa 1970-luvun lopulla ja 1980-luvulla. Samoihin aikoihin myös Euroopassa kiinnostuttiin jälleen esittävästä taiteesta. Uusekressionismi toi jälleen spontaanimpaa otetta, kuten Susan Rothenbergillä. Julian Schnabel yhdisti maalauksiin erilaisia esineitä ja taidehistorian sekä joukkotiedotuksen kuvastoa. David Salle teki eräänlaisia esittäviä yhdistelmämaalauksia. Myös figuratiivista taidetta tehneelle Robert Longolle olivat ominaisia vääristyneet ihmisfiguurit, aggressio ja erikoiset asennot.
Installaatiotaiteessa käytettiin vaihtelevaa, usein arkista esineistöä, kuten Jeff Koons pölynimuri-installaatiossaan. Myös uusi aatteellinen ja taisteleva taide tuli esiin, kuten feministinen taide Guerrilla Girlsien esiintuomana. Cindy Shermanilla ja Barbara Krugerilla aiheet liittyivät muun muassa naiseuteen ja sen representaatioon, samoin Jenny Holzerilla, joka sijoitti neonvalotekstejä eri ympäristöihin.
Yhdysvaltalaista taidetta

Grant Wood, Amerikkalaista gotiikkaa 1930.
Alexander Calder: Punainen mobile, 1956.
Robert Smithson, Spiral Jetty, 1970.
Barbara Kruger, teos Australian Center for Contemporary Artissa, Melbournessa, Australiassa, 2006.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tapani Jokela

Kaarle Tapani Jokela (14. tammikuuta 1922 Lahti – 22. elokuuta 2014 Espoo) oli suomalainen taidemaalari. Hänen teoksiaan oli ensi kertaa julkisesti näytteillä Helsingissä vuonna 1950.
Jokela opiskeli Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1945–1946 ja Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1946–1949. Jokelan taiteellinen tuotanto koostuu pääasiassa öljy- ja temperamaalauksista. Hänen merkittävin julkinen tilaustyönsä on Tampereen yliopiston kansanterveystieteen laitokselle toteutettu suurikokoinen fresko Kasvun aikaa (1979, Valtion taideteostoimikunnan tilaama). Lisäksi hän teki seinämaalauksia muun muassa useisiin kouluihin ja Vantaan virastotaloon.
Oman taiteilijanuransa ohella Jokela toimi myös opettajana Suomen Taideakatemian koulussa vuodet 1962–1973, joista rehtorina 1965–1973, sekä Helsingin yliopiston piirustuslaitoksella vuodesta 1978 lähtien.
Jokela sai Suomen Taideyhdistyksen jakaman Dukaattipalkinnon vuonna 1951. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1967 ja Vantaan kulttuuripalkinto vuonna 1981.
Jokelan puoliso oli Götha Ingeborg Lindström (s. 1926), ja parilla oli kaksi lasta.