stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Parkanon rautatieasema
Historia

Vuoteen 1970 saakka Parkano-niminen liikennepaikka sijaitsi Parkanon keskustaajamassa Haapamäen–Porin rautatien varrella. Vanhan Parkanon aseman nimi muutettiin Kairokoskeksi uuden aseman avaamisen myötä. Vuosi aseman avaamisen jälkeen, vuonna 1972, Parkanon kunnasta tuli kauppala ja viisi vuotta myöhemmin kaupunki.
Parkanon rautatieasema rakennettiin Tampere–Seinäjoki-oikoradan yhteydessä paikkaan, jossa oikorata ristesi Haapamäki–Pori-radan kanssa. Alun perin liikennepaikalla ei ollut tarkoitus olla lainkaan henkilöliikennettä. Vasta yleisön vastustuksen jälkeen Valtionrautatiet päätti rakentaa väliaikaisen parakkityylisen asemarakennuksen henkilöliikenteen palveluja varten. Uuden aseman rakentamisen yhteydessä Haapamäki–Pori-radan linjausta jouduttiin muuttamaan huomattavasti, jotta ratapiha saatiin uuden radan suuntauksen mukaiseksi. Parkanon merkitys risteysasemana jäi kuitenkin vähäiseksi, koska Porin ja Haapamäen välillä oli jo uuden aseman valmistuessa vain vähän liikennettä. Henkilöliikenne Parkanosta Porin ja Haapamäen suuntiin lopetettiin vuonna 1981. Myös tavaraliikenne on loppunut, ja rataosuudella vain Parkano-Niinisalo on liikennöitävissä. Niinisalon liikenne koostuu vain satunnaisista sotilasjunista.
Nykytila

Parkanon rautatieasemalla pysähtyy osa Tampereen ja Seinäjoen välillä kulkevista matkustajajunista. Vaihdottomia yhteyksiä on Helsinkiin, Tampereelle, Vaasaan, Ouluun sekä yöjunitse Rovaniemelle ja Kemijärvelle. Liikennepaikalla on myös tavaraliikennettä, asemalla kuormataan muun muassa raakapuuta. Raiteet 2 ja 3 eivät ole käytössä kuin poikkeustilanteissa. Lähtökohtaisesti kaikki junat pysähtyvät raiteella 1.
Asemalla ei ole enää lipunmyyntiä.. Nykyään asemalla on yksi lippuautomaatti sisätiloissa. Asemarakennus on käytössä odotussalina maanantaista perjantaihin kello 6.00–18.00. Lauantaisin ja sunnuntaisin se on suljettu. Parkanon asemarakennus on VR:n omistuksessa, mutta vuonna 2025 VR ja Parkanon kaupunki ovat käyneet keskustelua sen myymistä kaupungille. Tässä yhteydessä on keskusteltu myös ilmaisen pysäköinnin muuttamisesta maksulliseksi kattamaan asema-alueen hoidosta syntyviä kustannuksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Parkanon rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Leena Parkkinen

Leena Parkkinen tammikuussa 2010.
Leena Parkkinen (s. 5. lokakuuta 1979 Turku) on suomalainen kirjailija.
Elämä ja ura

Parkkinen on opiskellut Turun taideakatemiassa elokuvakäsikirjoittamista ja mainonnan suunnittelua sekä Kriittisessä korkeakoulussa kirjoittamista. Hän on työskennellyt mainostoimittajana, kustannusyhtiössä ja tarjoilijana. Parkkinen opettaa kirjoittamista Kriittisessä korkeakoulussa.
Parkkisen esikoisromaani Sinun jälkeesi, Max ilmestyi maaliskuussa 2009. Kirja voitti Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon vuoden 2009 parhaana suomenkielisenä esikoisteoksena. Teos sai myös Akateemisen kirjakaupan palkinnon myydyimmästä esikoisteoksesta. Teos on käännetty tanskaksi, saksaksi, espanjaksi, puolaksi, tšekiksi ja liettuaksi.
Vuonna 2011 Parkkiselta ilmestyi lastenkirja Miss Milky Ray. Teos on käännetty tanskaksi, saksaksi, englanniksi ja liettuaksi. Vuonna 2013 Parkkinen sai Kalevi Jäntin palkinnon toisesta romaanistaan Galtbystä länteen. Teoksen käännösoikeudet on myyty Saksaan. Parkkisen historiallinen rakkausromaani Säädyllinen ainesosa sijoittuu tapahtumiltaan pääosin 1950-luvun Helsinkiin.
Vuonna 2017 ilmestyi Parkkisen toinen lastenkirja, Pikkuveli ja mainio harharetki, joka palkittiin seuraavana vuonna Arvid Lydecken -palkinnolla. Vuonna 2020 Parkkinen julkaisi lastenkirjan Ensio ja päätön tarina.
Leena Parkkisen isä on kirjailija Jukka Parkkinen.
Palkinnot ja tunnustukset

Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkinto (2009)
Akateemisen kirjakaupan palkinto (myydyin esikoisteos, 2009)
Laila Hirvisaaren rahaston apuraha (2010)
Kalevi Jäntin palkinto (2013)
Advid Lydecken -palkinto (2018)
Teokset

Sinun jälkeesi, Max.  Helsinki:  Teos, 2009.  ISBN 978-951-851-205-2
Miss Milky Ray.  (Kuvittanut Camilla Pentti (lastenkirja))  Helsinki:  Teos, 2011.  ISBN 978-951-851-376-9
Galtbystä länteen.  Teos, 2013.
Säädyllinen ainesosa.  Helsinki:  Teos, 2016.  ISBN 978-951-851-675-3
Pikkuveli ja mainio harharetki. Helsinki: Teos, 2017. ISBN 9789518516760,
Ensio ja päätön tarina. Helsinki: Teos, 2020. ISBN 9789523630079.
Neiti Steinin keittäjätär.  Helsinki:  Otava, 2022.  ISBN 978-951-1-42245-7
Käpykolon väkeä. Syysvieras. Helsinki: Tammi, 2023. ISBN 9789520447199.
Käpykolon väkeä. Yllätysten talvi. Helsinki: Tammi, 2024. ISBN 9789520461898.
Aiheesta muualla

Leena Parkkisen haastattelu Ylen Aamun kirja -ohjelmassa Ylen Elävä arkisto. 19.5.2009.
Leena Parkkisen haastattelu Prosak-Proosaklubilla – Kirjastokaista-video
Leena Parkkinen lukee teostaan Sinun jälkeesi, Max Prosak-Proosaklubilla – Kirjastokaista-video
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Muut:  IdRef
Pasilan poliisitalon autopommi

Pasilan poliisitalon autopommi oli Helsingissä Pasilan poliisitalon edustalla 25. elokuuta 1995 vastaisena yönä räjäytetty autopommi, joka vaurioitti ympäröiviä rakennuksia. Tapauksessa ei ollut kuolonuhreja. Rikoksen tekijöitä tai motiivia ei ole saatu varmuudella selvitettyä.
Tapahtumat

Räjähdys tapahtui perjantaina 25. elokuuta noin kello 0.30. Poliisitalon edustalla Pasilankadulla sijainneelle pysäköintialueelle, parinkymmenen metrin päähän poliisitalosta pysäköityyn Opel Kadett -henkilöautoon oli lastattu kymmeniä kiloja räjähteitä. Yksi rakennuksessa räjähdyshetkellä sisällä ollut poliisi sai lasinsirpaleista lieviä vammoja käteensä, ja aineelliset vahingot olivat miljoonia markkoja. Räjähdys oli niin voimakas, että sen aiheuttama paineaalto rikkoi ikkunoita yli sadan metrin päässä räjähdyspaikasta, ja räjähtäneen auton osia sinkoutui kauas ympäristöön. Myös viereinen Helsingin käräjäoikeuden oikeustalo ja Yleisradion rakennus kärsivät vaurioita. Räjähdyskohtaan hiekkapäällysteiselle pysäköintipaikalle syntyi toista metriä leveä ja 70–80 senttimetriä syvä kuoppa. Teossa käytetty auto oli ostettu edellisenä päivänä Tuusulassa toimineesta autoliikkeestä ja varastettu saman illan aikana Hakaniemen sillan alta. Yleisövihjeen mukaan auto oli nähty pysäköitynä Pasilan poliisitalon luona torstai-iltana kello 18 aikaan.
Räjähdyksen aiheuttaman äänen voimakkuutta kuvasi, että siitä tuli hälytyskeskukseen kymmeniä ilmoituksia eri puolilta Länsi-Helsinkiä, yksi ilmoitus jopa Helsingin edustalla merellä olleesta laivasta.
Poliisitutkinta ja myöhemmät paljastukset

Viranomaiset arvelivat iskun aiotuksi kohteeksi nimenomaan poliisia. Räjähdyksen sattuminen hiljaiseen aikaan lähellä puoltayötä antoi kuitenkin aiheen olettaa, ettei tekijän tai tekijöiden tarkoituksena välttämättä ollut riistää ihmishenkiä. Perjantain aikana soitettiin useisiin tiedotusvälineisiin, ja soittaja ilmoitti pommi-iskun tekijäksi ”Suomen kansan vapautusrintaman”. Soittaja uhkasi, että samana perjantaina sattuisi kaksi muutakin räjähdystä. Toisen, poliisille tulleen ilmoituksen mukaan iskusta olisi ollut vastuussa ”Tali-Ihantala-seura”. Tieto osoittautui perättömäksi.
Tapausta tutkittiin törkeänä tuhotyönä. Silloinen sisäministeri Jan-Erik Enestam lupasi 12. syyskuuta 1995 kymmenientuhansien markkojen palkkion tapauksen selviämiseen johtavista vihjeistä.
Keskusrikospoliisi (KRP) teki vuosien aikana laajaa teknistä tutkimusta ja kuulusteli kymmeniä henkilöitä. Kuulusteltujen joukossa oli presidentti Martti Ahtisaaren henkivartijana toiminut mies. Läpimurtoa ei kuitenkaan saavutettu, eikä ketään saatu teosta vastuuseen. Iskusta epäiltiin muun muassa poliiseista kostolistan laatinutta, Sörnäisten vankilassa tuolloin kymmenen vuoden tuomiota huumerikoksesta istunutta tunnettua rikollisvaikuttajaa Raimo Tienhaaraa, jonka epäiltiin olleen mukana myös Helsingin verovirastoon vuosina 1991 ja 1992 tehdyissä pommi-iskuissa ja joka joitain vuosia myöhemmin tuomittiin yllyttämisistä useisiin kostoina tehtyihin pahoinpitelyihin ja muihin rikoksiin. KRP:n rikosylikomisario Tero Haapalan mukaan tutkimuksissa kävi ilmi, että auton ostaneella tuusulalaisella henkilöllä oli suora yhteys Tienhaaraan ja ostaja oli näin ollen luultavasti bulvaani eli hän oli saanut määräyksen ostaa auto ja jättää se sovittuun paikkaan varastettavaksi. Riittäviä todisteita syytteiden nostamiseksi ei ollut.
Tutkinnan aikana saatiin kuitenkin selvitetyiksi useita muita räjähderikoksia. Eräs rikollisten räjähdekätkö löydettiin rikospoliisiyhdistyksen käytössä olleesta mökistä Espoon metsäseudulta. Räjähteet kätkenyt henkilö ei kuitenkaan ollut tiennyt mökin silloisista käyttäjistä. Lisäksi kävi ilmi, että kyseistä mökkiä oli parikymmentä vuotta aiemmin vuokrannut Matti ”Volvo” Markkanen, joka oli tunnettu 1960-, 1970- ja 1980-luvuilla tekemistään rikoksista.
Pasilan pommi-iskun tutkinta lopetettiin vuonna 2006, jolloin rikos oli vanhentunut. Alamaailmassa 1990-luvulla merkittävää valtaa käyttänyt Keijo Vilhunen tunnusti vuonna 2019 julkaistussa kirjassa Kultainen Vasikka – järjestäytynyt rikollisuus Suomessa olleensa yksi Pasilan pommi-iskun useista rahoittajista. Hän kertoi kuitenkin vain omasta osuudestaan eikä nimennyt muita osallisia. Vilhusen mukaan isku oli tarkoitettu varoitukseksi ja sen rahoittamiseen ”kerättiin kolehtia” rikollispiireissä. Hän itse lahjoitti siihen 50 000 markkaa.
Erkki Partanen (jääkäri)

Erkki Arvo Ilmari Partanen (25. elokuuta 1891 Kitee – 28. huhtikuuta 1918 Viipuri) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana.
Perhe ja koulutus

Partasen vanhemmat olivat maanviljelijä Henrik Partanen ja Edla Amanda Karjelin. Hän kävi seitsemän luokkaa Sortavalan reaalilyseota.
Jääkärikausi

Partanen työskenteli maanviljelysharjoittelijana kotitilallaan Helylässä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 28. joulukuuta 1915, josta hänet komennettiin keväällä vuonna 1916 värväystehtäviin Suomeen. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Suomesta palattuaan Partanen suoritti vuonna 1917 Polangenissa järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen vänrikiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 21. huhtikuuta 1918 alkaen adjutantiksi rykmentin 5. jääkäripataljoonaan. Partanen osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa, jossa hän kaatui suorittaessaan yöllä 27. – 28. huhtikuuta 1918 Kelkkalan pohjoispuolella olevien vihollisvarustusten tiedustelua. Hänen ruumistaan ei koskaan löydetty ja hänet siunattiin kentälle jääneenä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1.  kesäkuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Parabellum P08

| Parabellum P08 |
| --- | --- |

Tyyppi:  Itselataava pistooli
Valmistaja:  Deutsche Waffen- und Munitionsfabriken Bern Arsenal Erfurt Spandau Vickers Ltd Simson & Co. Berlin–Karlsruher Industrie-Werk Mauser Heinrich Krieghoff Waffenfabrik
Valmistusmaa:   Saksa  Sveitsi  Britannia  Saksa
Valmistusvuodet:  1900–1942
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  9×19 mm Parabellum / 7,65 Parabellum
Aseen pituus:  214 mm
Piipun pituus:  100 mm
Paino (tyhjänä):  1 000 g
Lipas:  tanko / rumpu
Kapasiteetti:  8  / 32 patruunaa
Parabellum M1900. Yhdysvaltoihin siviilimyyntiin valmistettu 7,65 Parabellum -kaliiperinen niin sanottu American Eagle - malli, jonka patruunapesän päällä on Yhdysvaltain vaakunakotkaa esittävä kaiverrus.
Parabellumin polvilukko avoimessa asennossaan.
Parabellum P08, tai varsinkin Yhdysvalloissa Luger, on saksalainen itselataava pistooli, joka on ollut palveluskäytössä useissa maissa 1900-luvun alusta lähtien monena eri variaatioina. Sitä valmistettiin vuosien 1900–1945 välillä noin 2 308 000 kappaletta. Parabellumin sulkumekanismi perustuu lyhyeen piippurekyyliin ja sen lukkomekanismina toimii Maxim-konekivääristä periytyvä polvilukko.
Marine–Modell P04

Parabellum valittiin vuonna 1904 Saksan keisarillisen laivaston uudeksi palveluspistooliksi nimikkeellä Marine–Modell P04. 9 mm Parabellum -kaliiperinen malli oli varustettu 150 mm:n mittaisella piipulla, kaksiasentoisella hahlolla, jonka asetukset olivat 100 ja 200 metriä sekä kahvavarmistimella. Mallia valmistettiin 52 700 kappaletta.
Lange Pistole 08

Vuosina 1914–1918 Parabellumista valmistettiin noin 178 000 kappaletta 200 millimetrin mittaisella piipulla ja siihen kiinnitetyllä 800 metriin asti etäisyyssäädettävällä tangenttitähtäimellä varustettua Lange Pistole 08 -mallia, joka jaettiin perälaudalla ja siihen kiinnitetyllä nahkakotelolla varustettuna lähinnä tykistölle ja konekiväärijoukoille; tästä on peräisin aseen yleisin nimitys Artillerie-08, Ari-08 tai ”tykistöparabellum”. Tähän malliin alettiin valmistaa 32 patruunan Trommelmagazine 08 -rumpulipasta, josta tuli myös MP18 - konepistoolin ensimmäinen lipastyyppi; konepistoolikäyttöä varten lipas täytyi varustaa irrallisella adapterilla. Ennen konepistoolien käyttöönottoa ja niiden korvikkeena saksalaisten vuodesta 1915 muodostamia Sturmbatallione-rynnäkköjoukkoja aseistettiin muun muassa rumpulippailla varustetuilla tykistöparabellumeilla, jotka olivat kiväärejä ja karbiineja kätevämpiä juoksuhautoja vyörytettäessä.
Lange Pistole 08 > Tekniset tiedot

Kaliiperi: 9x19 mm Parabellum/Luger
Pituus: 311 mm
Piipun pituus: 200 mm
Paino: 1 000 g
Lipas: 8 patruunan tankolipas, 32 patruunan rumpulipas
Sveitsiläiset Parabellumit

Sveitsin armeija käytti Parabellumia kolmena eri versiona, jotka kaikki olivat 7,65 Parabellum -kaliiperisia ja varustettu kahvavarmistimella:
Pistole Modell 1900
DWM:n Saksassa valmistama noin 5 000 kappaleen erä.
Pistole Modell 1900/06
Tämän mallin noin 33 000 kappaleen valmistuserästä DWM valmisti lähes puolet. Vuoden 1918 alusta pistoolia alkoi valmistaa Bern Arsenal Sveitsissä. Valmistus jatkui vuoteen 1933.
Pistole Modell 1906/29
Yritys alentaa pistoolin valmistuskustannuksia yksinkertaistamalla aiempaa mallia. Tätä mallia valmistettiin vuosina 1933–1946 noin 28 000 kappaletta.
Mauserin vuonna 1937 valmistama Parabellum.
Aseessa käytetty 32 patruunan Trommel Magazin 08 -rumpulipas.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Luger Forum
Land of Borchardt
Paul L. Regnier: The Borchardt-Luger History (Arkistoitu – Internet Archive)
Jaeger Platoon: Finnish army 1918–1945 revolvers & pistols part 1
La Luger Artiglieria - The Luger Artillery
Datenblatt der lange Pistole 08
Classic Handguns of the 20th Century: The P.08 German Luger (Arkistoitu – Internet Archive)
Swiss Handguns 1872-Present
Armas on Line: Pistola Parabellum (Luger)
Maßtafeln zur Pistole 08 und langen Pistole 08
Suomen seinäjuliste "Parabellum" - Pistooli 23 Kalipperi 7,65 m/m
Hyytinen Harri, Patruunat ja kaliberit 1, ArmaFennica Oy, ISBN 978-952-5687-01-9 Saarijärven Offset 2007
Saksan keisarillisen laivaston P04.
Lange Pistole 08, eli ns. tykistöparabellum. Kuvassa myös (ylhäältä lähtien) nahkainen pistoolin kotelo, pistooli varustettuna irrotettavalla perälaudalla ja 32 patruunan Trommel Magazin 08 -rumpulippaalla, tavallinen 8 patruunan lipas ja adapteri rumpulippaan liitämiseen MP18 -konepistooliin.
Pistole Modell 1900.
Pistole Modell 1906/29.
Juho Parkkinen

Juho Oskari Parkkinen (9. syyskuuta 1898 Kannus – 20. toukokuuta 1964) oli suomalainen jääkärivänrikki ja heimosoturi. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla vuonna 1916 Misse-joella. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan konekiväärikomppanian aliupseerina. Sisällissodan jälkeen hän osallistui heimosotiin Virossa ja Aunuksessa. Viimeiset sodat joihin Parkkinen osallistui olivat talvi- ja jatkosota ja niistä ensin mainitussa taistelevissa joukoissa.
Perhe ja koulutus

Parkkisen äiti oli Amanda Vilhelmina Parkkinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Hanna Maria Rantalan kanssa. Hän kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Parkkinen työskenteli työmiehenä Kannuksessa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 8. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Parkkinen saapui takaisin Suomeen jääkärien etujoukon mukana 3. maaliskuuta 1918 aselaiva Virgolla Vaasaan. Hänet komennettiin Vaasasta aliupseeriksi ylennettynä 1. Jääkärirykmentin 3. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet myöhemmin siirrettiin konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kämärällä, Tampereella, jossa hän haavoittui lievästi sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Parkkinen määrättiin sisällissodan jälkeen suoritetun armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä Suomen valkoisen kaartin III pataljoonaan, mutta siirrettiin jo 17. kesäkuuta 1918 Kaartin Jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän erosi armeijasta 14. maaliskuuta 1919 vain voidakseen osallistua Viron vapaussotaan.
Viron vapaussodassa hän liittyi Pohjan Poikien rykmentin 1. konekiväärikomppaniaan. Virosta palattuaan hän liittyi vielä kesällä 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, jossa hän toimi joukkueenjohtajana II pataljoonan konekiväärikomppaniassa. Retkikunnalla hän taisteli joukkoineen Tuuloksen rintamalla. Heimosodista palattuaan Parkkinen liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin harjoituspäälliköksi Keski-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin alipäällystökoulun sekä Kannuksen suojeluskuntaan. Myöhemmin hän erosi suojeluskunnista ja muutti Tukholmaan ja työskenteli siellä työmiehenä sähköjohtotehtaassa. Hän muutti vuonna 1921 takaisin Suomeen ja työskenteli leipätehtaassa Kemissä vuoteen 1923 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi Kemiin Veitsiluoto oy:n palvelukseen ja oli yrityksessä vuoteen 1928 saakka. Myöhemmin hän työskenteli Enso-Gutzeit oy:n omistamalla Hietasen sahalla Kotkassa aina talvisotaan saakka.
Talvi- ja jatkosota

Parkkinen osallistui talvisotaan joukkueenjohtajana ja konekiväärikomppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 63:n 3. pataljoonassa. Hän osallistui talvisodassa taisteluihin Haparoisissa, Terenttilässä ja Vuosalmella. Jatkosotaan hän osallistui vartiopäällikkönä Valtion Lentokonetehtaalla, josta hänet siirrettiin viimeisenä sotavuonna täydennysupseeriksi Kotijoukkojen Henkilötäydennyskeskukseen, josta hänet siirrettiin edelleen konekiväärikoulutusupseeriksi Jalkaväenkoulutuskeskus 31:een ja edelleen Jalkaväenkoulutuskeskus 22:een. Sotien jälkeen hän oli hoidettavana Östanlidin parantolassa muutaman vuoden ajan. Hänet on haudattu Kokkolaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 7. helmikuuta 1918  Varavääpeli 1918  Vääpeli 1918  Reservin vänrikki 1940 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Aunuksen Vapaussodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Kambrikausi

| Kambrikauden jako> kausi | Kambrikauden jako> epookki | Kambrikauden jako> vaihe | Kambrikauden jako> ikä (mvs) |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Ordoviki | varhais | Tremadoc | nuorempi |  |
| Kambri | Furong | 10. vaihe | 488,3–492,0 |  |
| Kambri | Furong | Jiangshan | 492,0-496,0 |  |
| Kambri | Furong | Paibi | 496,0–499,0 |  |
| Kambri | 3. sarja | Guzhang | 499,0–503,0 |  |
| Kambri | 3. sarja | Drum | 503,0-506,5 |  |
| Kambri | 3. sarja | 5. vaihe | 506,5–510,0 |  |
| Kambri | 2. sarja | 4. vaihe | 510,0–515,0 |  |
| Kambri | 2. sarja | 3. vaihe | 515,0-521,0 |  |
| Kambri | Terreneuve | 2. vaihe | 521,0-528,0 |  |
| Kambri | Terreneuve | Fortune | 528,0–542,0 |  |
| Ediacara | Ediacara | Ediacara | vanhempi |  |
Kambrikauden jako ICS:n mukaan. Kansainvälinen kerrostumajärjestö ei ole antanut virallista nimeä monellekaan kambrikauden kerrostumalle. Nämä ovat järjestyksellisiä vaiheita väliaikaisesti.
Trilobiittilaji Asaphiscus wheeleri.
Kambrikausi oli geologinen ajanjakso 542–490 miljoonaa vuotta sitten. Se oli monisoluisten kuorellisten merieläinten nopeaa kehittymisaikaa. Kaudella ei ollut vielä maaeläimiä. Uusia eläinryhmiä ja lajeja syntyi sekä kuoli nopeasti. Kambrikauden eliöt olivat enimmäkseen ajan lämpimissä ja matalissa merissä eläneitä selkärangattomia, kuten nilviäisiä sekä molukkirapua muistuttaneita trilobiitteja. Eläimille kehittyi suojakuoria pedoilta puolustautumiseksi. Aikakauden nopeaa lajikehitystä kutsutaan kambrikauden lajiräjähdykseksi. Kambrikauden melko suurikokoisilla kovakuorisilla eliöillä oli ollut pienempiä, pehmeäkuorisempia edeltäjiä. Kauden alussa eli nykyisin tuntemattomia merieläimiä.
Nimen tausta

Kambrikausi on saanut nimensä Walesin latinankielisestä nimestä Cambria. Englantilainen geologi Adam Sedgwick nimesi Etelä-Walesissa ja Lounais-Englannissa tutkimiensa liuskekivikerrostumien kerroksen vuonna 1835 kambriseksi systeemiksi (engl. Cambrian System). Siihen kuuluvat kambrikaudella syntyneet tai kerrostuneet kivet. Virallisesti nimi kambrikausi hyväksyttiin käyttöön vuonna 1960.