stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Charles M. Schulz
Jälkimaine > Kuolemanjälkeisiä tunnustuksia

Schulzin ilmoitettua vetäytymisestään eläkkeelle hänelle tulvi erilaisia kunnianosoituksia kollegoilta ja virallisilta tahoilta, ja ne jatkuivat hänen kuoltuaan. Lukuisat ansioituneet sarjakuvapiirtäjät julistivat Schulzilla olleen suuri vaikutus heidän omaan työhönsä. Kalifornian senaattori Dianne Feinstein teki 2. helmikuuta ja edustajainhuoneen jäsen Mike Thompson 10. helmikuuta 2000 Yhdysvaltain kongressille aloitteen Congressional Gold Medal -palkinnon myöntämisestä Schulzille. Edustajainhuone hyväksyi Thompsonin aloitteen kolme päivää Schulzin kuoleman jälkeen ja presidentti Bill Clinton vahvisti sen kesäkuussa. Postuumisti myönnetty palkinto luovutettiin Schulzin leskelle Jean Schulzille seuraavana vuonna.
Monet amerikkalaiset sarjakuva- ja pilapiirtäjät julkaisivat Schulzille ja Tenaville omistettuja muistostrippejä reaktiona Schulzin eläkkeellejäämisilmoitukseen marraskuusta 1999 alkaen. Yhteisestä sopimuksesta noin sadan amerikkalaisen syndikoidun sarjakuvan piirtäjät omistivat 27. toukokuuta 2000 julkaistun strippinsä Schulzille. Samana päivänä National Cartoonists Society luovutti Schulzille edellisvuonna myönnetyn Milton Caniff Lifetime Achievement Award -elämäntyöpalkinnon Jean Schulzille. Kuukausi Schulzin kuoleman jälkeen Sonoman piirikunnan lentokenttä nimettiin uudelleen ”Charles M. Schulzin – Sonoman piirikunnan lentokentäksi”. Lentokenttä käyttää myös virallista logoa, jossa on kuva Ressusta ensimmäisen maailmansodan lentäjäsankarina.
Jälkimaine > Perintö

Schulzin elämäntyön esittelemistä ja Tenavat-strippien originaalien säilömistä varten perustettiin Charles M. Schulzin museo ja tutkimuskeskus, joka avasi ovensa vuonna 2002. Se sijaitsee Santa Rosassa Schulzin studion ja Redwood Empire Ice Arena -jäähallin vierellä.
Schulz on toistaiseksi eniten ansainnut sarjakuvapiirtäjä ja ainoa amerikkalainen sarjakuvapiirtäjä, jonka töistä on pidetty näyttely Pariisin Louvren taidemuseossa. Kyseinen näyttely pidettiin vuonna 1990. Schulz on ollut vuodesta toiseen kärkisijoilla Forbes-lehden julkaisemalla listalla ”eniten ansaitsevista kuolleista julkisuuden henkilöistä”. Vuonna 2016 hän sijoittui toiseksi 48 miljoonan dollarin vuosituloilla. Koko Tenavien ilmestymisen aikana hänen on laskettu ansainneen yli miljardi dollaria.
Schulz ja hänen perheensä toivoivat, ettei kukaan muu jatkaisi Tenavia hänen jälkeensä. Toistaiseksi toivetta on kunnioitettu sanomalehtistripin osalta, mutta sen sijaan Yhdysvalloissa on julkaistu uusia Tenavat-tarinoita erillisissä sarjakuvalehdissä. Lisäksi Schulzin valitsemat henkilöt ovat saaneet luvan piirtää sarjan hahmoja lisenssituotteisiin ja mainoskäyttöön. Useat lehdet eri puolilla maailmaa julkaisevat edelleen Schulzin vanhoja Tenavat-strippejä uusintoina.
Schulzista on julkaistu useita elämäkertoja, joista laajin on David Michaelisin Schulz and Peanuts vuodelta 2007. Varsinkin Michaelisin tekemät tulkinnat Schulzin persoonasta ja tunne-elämästä herättivät kiistoja. Schulzin omaiset arvostelivat teosta jyrkästi, sillä heidän mielestään Schulz on siinä virheellisesti kuvattu perusluonteeltaan alakuloisena, ahdistuneena ja katkerana ihmisenä.
Schulzin 1970-luvulla valmistunut kotitalo, jossa hän myös kuoli, tuhoutui lokakuussa 2017 Kalifornian maastopaloissa.
Yksityiselämä > Perhe

Schulz oli kahdesti naimisissa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Joyce Schulz (o.s. Halverson, 1926–2022), joka oli hänen äitinsä tavoin norjalaista sukua. He menivät naimisiin vuonna 1951, ja Schulz adoptoi Joycen ensimmäisestä avioliitosta syntyneen tyttären Meredithin (s. 1950), minkä lisäksi heille syntyi neljä yhteistä lasta: Monte (s. 1952), Craig (s. 1953), Amy (s. 1956) ja Jill (s. 1958). Schulzin ensimmäinen avioliitto hajosi riitoihin ja päättyi eroon vuonna 1972. Pian sen jälkeen hän tutustui brittiläissyntyiseen Elizabeth Jean (Jeannie) Clydeen (o.s. Forsythe, s. 1939), joka jätti nopeasti oman aviomiehensä, ja he menivät naimisiin Schulzien avioeron astuttua voimaan syksyllä 1973. Schulzin toinen avioliitto oli ensimmäistä seesteisempi ja kesti hänen kuolemaansa asti. Schulzin kuollessa hänellä oli yhteensä 18 lastenlasta. Leski Jean Schulz johtaa nykyisin Charles M. Schulz -museon johtokuntaa.
Yksityiselämä > Uskonnolliset näkemykset

Schulz muistetaan Raamatun ja evankeliumien säännöllisestä käsittelystä sarjakuvassaan. Schulzia ja Tenavia arvostettiin siksi monien vakaumuksellisten kristittyjen piirissä. Mielikuvaa sarjan ja sen piirtäjän kristillisestä sanomasta vahvisti pastori Robert L. Shortin vuonna 1964 julkaisema kirja Tenavien evankeliumi, samoin Jaska Jokusen joulun huippukohtaus, jossa Eppu selittää joulun merkityksen siteeraamalla Raamattua. Schulzin mukaan Tenavien ei missään tapauksessa ollut tarkoitus julistaa mitään uskontulkintaa tai omaa ”evankeliumia”. Shortin mielestä Schulz oli uskonnollisilta mielipiteiltään todellisuudessa vapaamielisempi kuin antoi julkisuudessa ymmärtää.
Schulzin lapsuudenkoti ei ollut erityisen uskonnollinen, mutta äitinsä kuoltua hän ja hänen isänsä alkoivat käydä Church of God -nimisen kirkon jumalanpalveluksissa. Sodan jälkeisinä vuosina Schulzille kehittyi vahva kristillinen vakaumus, ja hän alkoi osallistua hyvin aktiivisesti kirkkonsa toimintaan. Hänet kastettiin vuonna 1948. Schulz oli varsinkin 1950-luvulla aktiivinen Church of Godin toiminnassa, toimi erilaisissa luottamustehtävissä ja lahjoitti kirkolle suuria rahasummia. Hän myös toimi opettajana kirkkonsa pyhäkoulussa ja maallikkosaarnaajana sunnuntaijumalanpalveluksissa. Vuonna 1963 Church of Godin tukema Andersonin korkeakoulu vihki Schulzin kunniatohtoriksi.
Kaliforniaan muutettuaan Schulz kuitenkin etääntyi Church of Godin yhteisöstä ja lopetti kokonaan kirkossa käymisen tultuaan siihen tulokseen, että seremoniat eivät olleet uskon kannalta tärkeitä. Myöhemmin Schulzin näkemys kirkoista muuttui kielteiseksi, ja hän alkoi pitää Yhdysvalloissa noussutta evankelikaalista kristillisyyttä vaarallisena vapaalle ajattelulle. Vaikka hän piti itseään edelleen kristittynä, hänen aiemmin ehdottomat uskonnolliset näkemyksensä muuttuivat 1960- ja 1970-luvun aikana huomattavasti väljemmiksi. Hän vastusti myös kristillisyyden ja amerikkalaisten kansallisen identiteetin samaistamista. Vuonna 1987 antamassaan haastattelussa Schulz luonnehti uskoaan sanomalla, että hänestä oli tulossa sekulaari humanisti, vaikkei hän oman kertomansa mukaan tiennyt, mitä sekulaarihumanismi on. Hän kuitenkin jatkoi uskonasioiden pohtimista ja myös niiden käsittelyä sarjakuvassaan loppuvuosiinsa asti.
Yksityiselämä > Muuta

Schulz oli koko ikänsä absolutisti. Hänen lapsuudenkodissaan ei harrastettu lukemista tai kulttuuria. Schulz löysi klassisen musiikin ja klassikkokirjallisuuden toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina, ja niistä tuli sen jälkeen tärkeä osa hänen elämäänsä. Hän kuitenkin kiisti olevansa missään tapauksessa älykkö, jollaiseksi hänet lehdistössä toisinaan leimatiin. Hän myös kiisti, että hänellä olisi ollut jokin ”filosofia”. Schulz oli myös sitä mieltä, että sarjakuvat – hänen omansa mukaan luettuna – eivät olleet oikeaa taidetta.
Schulz viittasi Tenavissa useasti ajankohtaisiin tai poliittisesti kiistanalaisiin aiheisiin, mutta vältteli aina varsinaisia kannanottoja. Kertomansa mukaan hänet kasvatettiin kotona republikaaniksi, mutta hän ei ollut myöhemmin poliittisesti suuntautunut ihminen eikä pitänyt poliittisia sarjakuvia arvossa.
Schulz oli kiinnostunut useista urheilulajeista, erityisesti jääkiekosta ja luistelusta. Hän perusti vuonna 1975 omassa jäähallissaan Redwood Empire Ice Arenassa järjestettävän Snoopy’s Senior Hockey Tournament -nimisen yli 40-vuotiaille suunnatun jääkiekkoturnauksen, joka järjestetään edelleen vuosittain. Hänelle myönnettiin vuonna 1981 Lester Patrick Trophy -palkinto jääkiekon edistämisestä. Schulz harrasti myös tennistä ja golfia, ja sponsoroi 1980-luvulla Snoopy Cup -nimistä yli 35-vuotiaiden naisten tennisturnausta sekä Woodstock Open Golf Tournament -nimistä aviopareille suunnattua hyväntekeväisyys-golf-turnausta. Hän löi ensimmäisen hole-in-onensa 72-vuotiaana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charles M. Schulz Wikimedia Commonsissa
Aikajana Schulzin elämästä Charles M. Schulz -museo (englanniksi)
Valikoitu luettelo Schulzia ja Tenavia käsittelevästä englanninkielisestä kirjallisuudesta Charles M. Schulz -museo (englanniksi)
Jussi Karjalainen: Charles M. Schulzin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Virallinen Tenavat-sivu (englanniksi)
Tenavat
| --- | --- |
Henkilöitä: Charles M. Schulz • Bill Meléndez • Vince Guaraldi • Lee Mendelson • Robert L. Short
Hahmot: Luettelo Tenavien hahmoista • Jaska Jokunen • Ressu • Tellu • Eppu • Amadeus • Salli • Piparminttu-Pipsa • Maisa • Kaustinen • Sami • Rapa-Ripa • Lippe • Kielo • Pave • Kutri • Toisto • Pieni punatukkainen tyttö • Suuri kurpitsa
Animaatiot: Luettelo Tenavat-animaatioista • Jaska Jokusen joulu (1965) • Eläköön, Jaska Jokunen! (1969) • Ressu lähtee maailmalle (1972) • Kisa on kova, Jaska Jokunen (1977) • Hyvää matkaa Jaska Jokunen (1980) • Tenavat-elokuva (2015)
Muuta: Li’l Folks • You’re A Good Man, Charlie Brown
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC 2  IdRef 
Kuva Schulzista hänen high schoolinsa vuosikirjassa.
Schulz armeija-aikanaan.
Schulz piirtämässä Tenavien päähenkilöä Jaska Jokusta vuonna 1956.
Schulzin Hollywood Walk of Fame -tähti.
Schulzin rakennuttama jäähalli, Redwood Empire Ice Arena Kalifornian Santa Rosassa.
Schulzille postuumisti vuonna 2000 myönnetty Congressional Gold Medal -mitali.
Charles M. Schulzin museo ja tutkimuskeskus Kalifornian Santa Rosassa.
Sertanejo (koira)

| Sertanejo |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Brasilia
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Rodun syntyaika:  kauan ennen siirtomaa-aikoja
Alkuperäinen käyttö:  karjan paimennus, pampaketun jäljestys, maatilan vartiointi, kanojen ja viljelysten suojelu muilta eläimiltä
Nykyinen käyttö:  paimen-, metsästys-, jälki-, vahti- ja suojelukoira
Muita nimityksiä:  Cão Sertanejo, Boca Preta
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Paino:  10–22 kg
Säkäkorkeus:  45–59 cm
Väritys:  kerma, punainen, brindle, sininen, valkoinen, fawn, ruskea, black & tan, musta ja mustavalkoinen
Sertanejo (Cão sertanejo) on brasilialainen koirarotu, jonka nimi juontuu sanasta sertão, "takamaa". Se viittaa Koillisen alueen keskiosaan, joka kattaa Cearán osavaltion sekä valtaosan Bahian, Paraíban, Pernambucon, Piauín ja Rio Grande do Norten osavaltioista. Sociedade Brasileira de Cinofilia on tunnustanut sen roduksi, mutta sillä ei toistaiseksi ole Brasilian virallisen kennelliiton eikä merkittävämpien ulkomaalaisten tai kansainvälisten kennelliittojen virallista hyväksyntää.
Ulkomuoto

Sertanejo muistuttaa selvästi podencoa ja vinttikoiraa, mikä viittaa siihen että se  mahdollisesti polveutuisi näistä. Se on keskikokoinen, maatiaismainen ja rakenteeltaan suorakaiteen muotoinen. Silmät ovat mantelinmuotoiset ja tavallisesti pähkinänruskeat, mutta myös vihreään vivahtava sävy sallitaan. Korvat ovat kärjistään terävät; yleensä asennoltaan pystyt, mutta voivat olla myös puolipystyt ruusukorvat. Häntä on kepinmuotoinen ja karvapeite lyhyt ja sileä. Rodulla on neljä suositeltavaa väriä: kerma, punainen, brindle (ruskea- tai mustavoittoinen) ja sininen. Muihin vaihtoehtoihin lukeutuvat valkoinen, fawn, ruskea, black & tan, musta ja mustavalkoinen. Yksi rodun ominaispiirteistä on sillä yleisesti esiintyvä musta maski, joka ulottuu kuononkärjestä silmien tasolle. Tästä johtuu toinen nimitys boca preta, joka tarkoittaa sananmukaisesti "mustasuu". Kuono voi kuitenkin olla myös muun värinen. Keskimääräinen säkäkorkeus on 45–59 cm ja paino 10-22 kg.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on monipuolinen karja-, metsästys- ja vahtikoira, jota on käytetty vuosisatojen ajan takamailla erilaisiin tehtäviin: ohjaamaan karjaa tiheiden metsiköiden ja piikkisten savannien läpi, jäljestämään kettua ja pampakettua, vartioimaan taloa ja maatilaa, puolustamaan kanoja petoeläinten kuten ketun, pesukarhun ja haisunäädän hyökkäyksiltä ja suojelemaan viljelyksiä pienviljelijöiden sikalaumoilta. Sillä on erinomainen hajuaisti. Yleensä eri koiria käytetään eri tehtäviin niiden yksilöllisten taipumusten mukaan, ja maanviljelijät luokittelevat ne sen mukaan mitkä niistä ovat hyviä karjakoiria, mitkä metsästyskoira ja mitkä kettukoiria. Rotu on luonteeltaan omistajiaan kohtaan tottelevainen ja kuuliainen, mutta toisinaan vieraita ihmisiä kohtaan varautunut. Sen metsästyskäyttö sekä yksittäin että ajueina työskentelevänä koirana edellyttää siltä rauhallista suhtautumista muita lajitovereita kohtaan.
Alkuperä

Sertanejo on kotoisin Koillisen alueen takamailta, jossa se on osa alueen historiallista ja kulttuurillista perintöä ja kansanmuistoja. Sen juurien uskotaan olevan Brasilian alkuperäiskoirissa, joita paikalliset intiaaniheimot kasvattivat. Kirjan História da Missão dos Padres Capuchinhos na Ilha do Maranhão e Terras Circunvizinhas (1614) mukaan Kaakkois-Brasilian alkuperäisasukkailla oli kesykoiria, joita he kutsuivat nimellä januare. Ranskalainen fransiskaanimunkki Claude d'Abbeville kuvaili niitä "ranskalaisen vinttikoiran" eli ranskanpodencon näköisiksi, mutta pienikokoisemmiksi. Hänen mukaansa ne olivat niin innokkaita metsästämään, erityisesti aguteja, että sellaisen nähdessään ne eivät kyenneet lopettamaan haukkumista kunnes saalis oli saatu kiinni.
Älykkyytensä ja voimakkaan seurallisuutensa vuoksi rodusta tuli tärkeä avunantaja takamaan maaseudulle ominaisissa työtehtävissä, ja se on kulkenut ihmisten mukana koko tämän kuivan alueen sivilisaation kehityksen ajan kuuluen olennaisena osana heidän sosiaaliseen elämäänsä, harrastuksiinsa ja jopa armeijaan. Erityisen tärkeä rooli sillä on ollut maaseudun metsästäjien, naudankasvattajien ja pienviljelijöiden elämässä.
Nykyisin Brasilian Maataloustutkimuslaitos EMBRAPA ja erityisesti sen keskipohjoinen alajaosto tekee töitä sertanejon jalostamisen ja pelastamisen eteen mm. tutkimalla sen morfometrisiä ominaisuuksia, järjestämällä karjanpaimennuskilpailuja ja pitämällä luentoja tiedottaakseen takamaan ihmisille tämän eläimen tärkeydestä ja rohkaistakseen heidät osallistumaan sen suojeluun.
Käännös suomeksi
Luettelo edistysmielisistä osuusliikkeistä

Luettelo edistysmielisistä osuusliikkeistä listaa suomalaisia osuuskauppoja, jotka harjoittivat niin sanottua edistysmielistä osuustoimintaa.
Luettelo kattaa E-osuuskunta Ekan perustamisen yhteydessä vuonna 1983 yhteen sulautuneet osuusliikkeet edeltäjineen, Ekan ulkopuolelle jääneet osuusliikkeet edeltäjineen sekä toisessa maailmansodassa luovutettujen alueiden osuusliikkeet edeltäjineen.
EKA:n ulkopuolelle 1983 jääneet osuusliikkeet

Osuusliike Elanto, Helsinki (1905)
vuonna 1933 liittynyt Hamarin Osuuskauppa, Porvoon mlk (1933)
vuonna 1937 liittynyt Nurmijärven Osuuskunta, Nurmijärvi (1905)
vuonna 1965 liittynyt Osuusliike Lovisa Andelsaffär, Loviisa (1904)
vuonna 1977 liittynyt Osuusliike Rata, Helsinki (1919, vuoteen 1947 Rautatieläisten Osuusruokala)
Luovutettujen alueiden osuusliikkeet

Nämä osuusliikkeet lakkasivat vuonna 1944, osa jo vuonna 1939 talvisodan yhteydessä.
Ala-Vuoksen Osuusliike, Sakkola (1934)
Hämekosken Osuuskauppa, Ruskeala
Koiviston Keskisaaren Osuuskauppa, Koiviston mlk (1907)
Länsi-Kannaksen Osuusliike, Koivisto (1941)
Osuusliike Itä-Karjala, Sortavala (1908)
vuoteen 1925 Itä-Karjalan Työväen Osuusliike
Osuusliike Laatokka, Lahdenpohja (1938)
Raja-Karjalan Osuusliike, Harlu (1907)
Saimaankanavan Osuusliike, Viipurin mlk (1907)
vuonna 1927 liittynyt Kauppaosuuskunta Pälli, Nuijamaa (1917)
Talikkalan Työväen Sauna- ja Rakennusosuuskunta, Viipuri (1909)
Työväen ja Pienviljelijäin Osuuskauppa, Värtsilä
Unnunkosken Osuuskauppa, Räisälä (1910, lopetti 1922)
Viipurin Osuusliike, Viipuri (1908)
vuonna 1923 liittyneet Nurmin Osuuskauppa, Viipurin mlk (1908) ja Uuraan Osuusliike, Johannes (1906)
vuonna 1925 liittyneet Karppilan Osuusliike, Viipurin mlk (1907) ja Rakkolan Työväen Osuuskauppa, Vahviala (1903)
vuonna 1926 liittynyt Osuusliike Kehitys, Koivisto (1925)
vuonna 1931 liittynyt Ravansaaren Osuusliike, Viipurin mlk (1903)
Kirjallisuutta

Kallenautio, Jorma: Eka Suomessa : 128 osuusliikkeestä monialayhtymäksi. Tammi 1992. ISBN 951-30-9942-3.
Aiheesta muualla

Edistysmielistä osuustoimintaliikettä koskeva materiaali Arjenhistoria.fi -palvelussa
Serpentiiniraunioinen

| Serpentiiniraunioinen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Alakaari::  Saniaiset Pteridophytina
Luokka::  Pteridopsida
Lahko::  Polypodiales
Heimo::  Raunioiskasvit Aspleniaceae
Suku::  Raunioiset Asplenium
Laji::  adulterinum
Kaksiosainen nimi
 Asplenium adulterinum  Milde 
Katso myös
   Serpentiiniraunioinen Wikispeciesissä   Serpentiiniraunioinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Serpentiiniraunioinen (Asplenium adulterinum) on kansainvälisesti harvinainen monivuotinen saniainen. Laji on listattu Euroopan neuvoston uhainalaisten lajien listaan ja rauhoitettu myös Suomessa.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen serpentiiniraunioisen lehdet kasvavat 10–30 cm korkeiksi ja kasvavat yleensä tiheinä, mätästävinä kimppuina. Kasvin maavarsi on lyhyt ja tummasuomuinen. Lehden mustanruskea ruoti on noin neljäsosa lehtilavan pituudesta. Lapa on tasasoukka ja kertaalleen parilehdykkäinen. Lehtilavan keskiranka on alaosastaan mustanruskea, mutta ylin kärkikolmannes on vihreä. Keskiranka on kapealti vaalean siipipalteinen. Lehdykät ovat tummanvihreitä, pyöreähköjä tai pitkulaisia, tylppiä ja ehyt- tai hammaslaitaisia. Katesuomujen peittämät itiöpesäkeryhmät sijaitsevat lehtilavan alapinnalla lehtisuonten sivussa ja ovat muodoltaan kapeanpuikeita tai tasasoukkia. Suomessa serpentiiniraunioisen itiöt kypsyvät heinä-elokuussa.
Serpentiiniraunioinen muistuttaa hyvin läheisesti tummaraunioista (A. trichomanes), mutta jälkimmäisen lehtilavan keskiranka on kokonaan mustanruskea. Laji risteytyy joskus tummaraunioisen ja viherraunioisen (A. viride) kanssa. Serpentiiniraunioinen onkin risteymäsyntyinen kasvi, joka on syntynyt tumma- ja viherraunioisen risteydyttyä ja risteymän kromosomiluvun kahdennettua. Tieteellinen adulterinum tarkoittaakin avionrikkojaa.
Levinneisyys

Serpentiiniranioinen on kansainvälisesti hyvin harvinainen kasvi. Sitä on tavattu Suomesta, Norjasta, Ruotsista, Saksasta, Puolasta, Tšekistä, Slovakiasta, Itävallasta, Sveitsistä, Italiasta, Sloveniasta, Serbiasta, Bosnia ja Hertsegovinasta, Romaniasta, Kreikasta ja Euroopan ulkopuolelta Vancouverinsaarelta Kanadasta. Useimmissa maissa kasvupaikkoja tiedetään vain muutamia. Pohjoissamaissa lajia kasvaa Norjassa noin 40 paikassa, Suomessa 12 ja Ruotsissa kahdessa paikassa.
Suomessa serpentiiniraunioinen kasvaa Lounais-Suomessa Suomusjärvellä sekä Itä-Suomessa Kaavilla ja Juuassa. Koko Suomen kanta on noin 1 700 yksilöä.
Elinympäristö

Serpentiiniraunioinen kasvaa ainoastaan ultraemäksisillä, esimerkiksi serpentiinikivestä koostuvilla kallioilla seinämien koloissa ja jyrkillä rinteillä. Ilmeisesti kasvupaikkojen ultraemäksisten kallioiden täytyy olla myös rakenteeltaan tietyn tyyppisiä, jotta laji menestyisi. Suurin uhka serpentiiniraunioiselle on kallioiden louhinta. Myös laiton keräily uhkaa harvinaista lajia. Serpentiiniraunioisen eliniän on todettu olevan 30–50 vuotta.
Aiheesta muualla

Pohjolan kasvien pauloissa: Asplenium adulterinum - serpentiiniraunioinen
Kasviatlas 2020: Serpentiiniraunioisen levinneisyys Suomessa.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q901435  Wikispecies: Asplenium adulterinum  BioLib: 3121  CoL: HJR8  EoL: 489993  EPPO: ASLAD  EUNIS: 150092  FNA: 233500190  GBIF: 2650652  iNaturalist: 158778  IPNI: 17038710-1  IRMNG: 10765336  ITIS: 500973  NatureServe: 2.143092  Observation.org: 115005  Open Tree of Life: 16952  PFI: 89  Plant List: tro-26615209  PLANTS: ASAD5  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:17038710-1  Tropicos: 26610752  VASCAN: 2750  WFO: wfo-0001120033  Laji.fi: MX.37787
Serbian tiede- ja taideakatemian muistio 1986

Serbian tiede- ja taideakatemiassa laadittiin vuosina 1985–1986 muistio, jossa tuotiin selkeästi esiin ajatus yhtenäisen Suur-Serbian tai serbijohtoisen Jugoslavian luomisesta.
Muistion mukaan serbejä syrjittiin Jugoslaviassa. Muistiosta julkaistiin osia belgradilaisessa hyvin tunnetussa iltalehdessä Večernje novosti:ssa syyskuussa 1986. Muistiossa esitetään erilaisia serbikansallismielisiä näkökantoja. Muistion ensimmäinen osa käsittelee Jugoslavian talouden ja yhteiskunnan kriisiä ja toinen serbien huonoa asemaan Jugoslaviassa. Muistiossa väitetään, että Tito heikensi toisen maailmansodan jälkeen tarkoituksella serbien asemaa pilkkomalla serbialueita antamalla serbien asuttamia alueita muille osatasavalloille, jotka sortivat alueillaan serbejä. Kosovossa sorrettiin serbejä. Kosovo ja Vovjodina oli irrotettu Serbiasta, jotta tätä voitaisiin heikentää. Sloveenit ja kroaatit johtivat Jugoslaviaa riistäen serbejä taloudellisesti.
Serbejä sorrettiin Kosovossa ja Kroatiassa.lähde?
Muistiota sanotaan usein SANU:n muistioksi, koska SANU on Serbian tiedeakatemian nimen lyhenne. Serbian taide- ja tiedeakatemian varapuheenjohtaja Antonije Isakovicin johdolla laaditun luonnosmaisen muistion laatijoina ja sen synnyttäneissä kokouksessa istuneita oli monia vaikutusvaltaisia serbiälymystön edustajia, muun muassa Kosta Mihajlović, Mihailo Marković, Vasilije Krestić ja Dobrica Cosić. Cosic ja Isakovic olivat tunnettuja serbikirjailijoita, ja varsinkin Cosic tunnettu nationalismistaan.lähde?
Myöhemmin Jugoslavian sotien pääarkkitehteinä usein pidetyt Radovan Karadzic ja Slobodan Milosevic tuomitsivat muistion pahana nationalismina.
Jugoslavian hajoamisesta kertovan kirjan Yugoslavia: Death of a Nation kirjoittajat Laura Silber ja Allan Little pitivät kirjassaan muistiota Jugoslavian hajoamisen historian merkkipaaluna ja yhtenä näiden sotien syistä.
Muistion saama vastaanotto

Serbian taide- ja tiedeakatemian muistio herätti Jugoslaviassa ankaraa arvostelua: sloveenit, kroaatit, makedonialaiset ja bosniakit tuomitsivat muistion, jota pidettiin aiheellisesti serbien kansallismielisenä propagandana. Muistion tuomitsivat myös Slobodan Miloševićin johtamat kommunistit ja Radovan Karadžić. Serbian maltillisen presidentin, Ivan Stambolićin, mielestä muistiossa avattiin "kansallismielinen valtataistelun rintama". Muistion laatiminen jouduttiin lopettamaan sen laatijoihin julkisuudessa kohdistuneen ankaran arvostelun takia. Silti Serbian tiedeakatemian silloinen johto jatkoi toimintaansa. Akatemian johto ei sanoutunut irti muistiosta.
Joulukuussa 1986 akatemian johtotroikka Kanazir, Madakovic, Isakovic sai luottamusäänestyksessä 80 prosenttia äänistä.
Muistion laatijat

Pavle Ivić
Antonije Isaković
Dušan Kanazir
Mihailo Marković
Miloš Macura
Dejan Medaković
Miroslav Pantić
Nikola Pantić
Ljubiša Rakić
Radovan Samardžić
Miomir Vukobratović
Vasilije Krestić
Ivan Maksimović
Kosta Mihailović
Stojan Ćelić
Nikola Čobeljić
Aiheesta muualla

An English translation of the memorandum - at a Kosovo Albanian site (Arkistoitu – Internet Archive)
SANU Memorandum - Answers to criticisms, Kosta Mihailovic, Vasilije Krestic, 1995 (Arkistoitu – Internet Archive)