Espanjan perimyssota
Sota, politiikka ja diplomatia > Sotaretket: 1702–1708 > Alankomaat, Rein ja Tonava

Hollantilais-englantilaisen armeijan ensimmäinen tavoite Alankomailla oli vallata linnakkeet Maasissa ja Ala-Reinin alueella, jotka Joosef Klemens antoi Bourboneille, ja raivata marsalkka Boufflers’n johtamat ranskalaisjoukot uhkaamasta Hollannin rajaa. Tämän liittolaiset laajalti saavuttivat vuonna 1702, ensin vallaten Kaiserwerthin kesäkuussa ja sitten ajamalla ranskalaiset ulos muutamista pienemmistä Maasin linnakkeista: Venlosta, Stevensweertistä, Roermondista ja tärkeimmin Liègestä, joka kukistui lokakuun lopussa. Marlborough (joka oli ylennyt herttuaksi joulukuussa) ja hollantilaiskenraalit olivat poistaneet välittömän ranskalaisuhan ja Joosef Klemens pakeni Ranskaan. Kuitenkin vuonna 1703 liittolaisten edistyminen oli sekavampi. Reinberg ja Bonn kukistuivat sotaretken alussa ja Huy, Limbourg ja Geldern saatiin haltuun loppua kohden. Kaikesta huolimatta ”Suurstrategia” Antwerpin turvaamiseksi ja siten jokilinjojen avaaminen Flandersiin ja Brabantiin, pilattiin marsalkka Villeroyn aloitteellisuuden, huonon liittolaisten yhteistyön, ja kenraali Obdamin häviön Eckerenin taistelussa 30. kesäkuuta, vuoksi.
Sillä välin keisarillisten joukkojen ylipäällikkö, Baden-Badenin rajakreivi Ludvig Vilhelm oli ollut vahdissa Ylä-Reinillä, ja 9. syyskuuta 1702 hän oli vallannut Landaun, joka oli avain Alsaceen. Siitä huolimatta sodan alkuvuosina ranskalaiset saivat yliotteen Etelä-Saksassa. 14. lokakuuta Claude Villars päihitti Badenin täpärästi Mustametsässä Friedlingenin taistelussa avaten siten viestintäyhteydet Reinille sijoittuneiden ranskalaisten ja Ylä-Tonavalla sijaitsevien baijerilaisten välille. Baijerin vaaliruhtinaan tuki Bourbonin aatetta kohtaan oli vakava huolenaihe keisarille, mutta ranskalaisille se loi uusia mahdollisuuksia: se heikensi liittoutuneiden asemaa Etelä-Saksassa ja helpotti mahdollista iskua kohti Wieniä tai Alppien yli Pohjois-Italiaan. Sitä mukaa kun Villars oli saapunut Tonavalle toukokuussa 1703, vaaliruhtinas oli vallannut useita avainasemia pitkin jokea Ulmista Regensburgiin. Vaikka tarkka-ampujat kukistivat vaaliruhtinaan sotaretken Tirolissa kesä–elokuussa, Tonavalla hän säilyi hallitsevana, ja 20. syyskuuta hän ja Villars päihittivät keisarillisen erillisosaston Höchstädtin taistelussa. Voitto ei pelastanut kasvavassa määrin vihamielistä suhdetta kahden kenraalin välillä, ja marsalkka Marsin korvasi Villarsin sotatantereella. Siitä huolimatta ranskalaiset säilyttivät momenttuminsa Tonavan lisäksi myös Reinillä, missä marsalkka Tallard otti haltuunsa Breisachin syyskuussa, kukisti Hessen-Kasselin maakreivin Speyerbachin taistelussa 15. marraskuuta ja sitten valloitti uudelleen Landaun.
Joulukuussa 1703 Baijerin vaaliruhtinas valtasi Augsburgin, tammikuun 1704 puolivälissä hän valloitti Passaun Tonavalla, mikä lisäsi entisestään Leopold I:n painetta Wienissä. Uhka keisaria kohtaan kasvoi, kun Ferenc II Rákóczin johtama Habsburg-vastainen kapina alkoi Unkarissa, missä Ottomaanien valtakuntaa vastaan käydyn sodan tuho sekä siitä seurannut verojen nosto ja läänitysrasite saivat kansan vaatimaan aiemman valtiomuodon palauttamista. Unkarilaisten kapinallisten edetessä kohti Wieniä idästä ja ranskalaisten ja baijerilaisten uhatessa lännestä oli Liittoutuneille elintärkeää ratkaista Baijerin luoma ongelma. Tämän toteuttamiseksi Marlborough marssi toukokuussa Alankomailta Reiniä ylös. Kesäkuussa hän yhdisti joukkonsa Badenin kanssa Tonavan pohjoispuolella 2. heinäkuuta ennen joen ylityksen turvaamista Donauwörthillä. Baijeri oli nyt paljaana hyökkäykselle, mutta tietäen että Tallard oli tuomassa vahvistuksia Reiniltä Max Emanuel ei antanut paineen taikka houkuttimien vaikuttaa, että hän olisi luopunut ranskalaisesta liitostaan. Näin ollen 13. elokuuta Marlborough, nyt prinssi Eugenen kanssa ja komentaen yhteensä noin 52 tuhatta miestä, hyökkäsi hieman suurempaa ranskalais-baijerilaista armeijaa vastaan Tonavalla Höchstädtin lähellä. Englannissa Blenheimin taisteluna tunnettu taistelu osoittautui Baijerille lopulliseksi. Tallard otettiin vangiksi, kun taas Marsin pakeni takaisin Reinin yli. Ulm ja Ingolstadt kukistuivat pian ennen Trieriä, Landauta ja joulukuussa Trarbachia edellä Liittoutuneiden hyökkäystä ylös Moselia seuraavana vuonna. Max Emanuel palasi hallitsemaan Espanjan Alankomaita ja Ilbersheimin rauhansopimuksen (7. marraskuuta) ehtojen mukaisesti hänen baijerilaiset maansa päätyivät Itävallan valtaan. Uhka keisarin lyömisestä ulos sodasta oli vältetty.
Blenheimin sotaretki dominoi sotaa vuonna 1704. Ludvig XIV:n maineelle tappio oli kova takaisku, mutta tuona vuonna tuli myös lohtuja, kuten marsalkka Montrevelin ja Villarsin menestys Liittouman tukemaa Camisard-kapinaa vastaan Cévennesillä (joskin vähäinen sissisota jatkui siellä muutaman vuoden ajan). Marlborough’lle Blenheimin sotaretki varmisti hänen maineensa, ja se nähtiin laajalti mantereisen strategian oikeaksi osoittautumisena, mutta Englannilla oli kiire saada keisari solmimaan rauha Unkarissa ja Liittolaisilla jatkaa hyökkäystä Ranskaa vastaan kaikilla rintamilla. Marlborough’n yritys vuonna 1705 ohittaa Alankomaat ja hyökätä Ludvig XIV:n kuningaskuntaan Mosellen kautta osoittautui kuitenkin epäonnistuneeksi. Villarsin ollessa linnoittautuneena Sierckissä ja saksalaisten prinssien epäonnistuessa tukemaan hyökkäystä täysin mitoin Marlborough joutui pakosta palaamaan Meuseen kesäkuun puolivälissä. Siellä ei saavutettu juuri mitään, paitsi estettiin ranskalainen hyökkäys ja pakotettiin Brabantin puolustuslinjat Elixheimiin, Zoutleeuwista (Léau) etelään 17.–18. heinäkuuta.
Liittoutuneiden heikko yhteistyö, taktiset erimielisyydet ja komentajien välinen kilpailu takasivat Liittoutuneiden vähäisen edistymisen vuonna 1705 sekä Meusella että Mosellella; lisäksi tapahtui takaisku miehitetyssä Baijerissa, missä keisarin kovat verot ja pakollinen värväys johtivat lyhytaikaiseen talonpoikaiskapinaan. Siitä huolimatta vuonna 1706 Liittoutuneet tekisivät viimein läpimurron Alankomaissa. 23. toukokuuta Marlborough kukisti Villeroin ja Baijerin vaaliruhtinaan Ramilliesin taistelussa Namurista pohjoiseen. Molemmilla osapuolilla oli noin 60 000 miestä, mutta Marlborough, käyttäen hyväksi vastustajansa heikkoa kykyä, oli se joka otti ratkaisevan voiton. Heidän murskautuneiden vastustajiensa kaksiviikkoinen takaa-ajo turvasi nopeasti useat huonosti puolustetut kaupungit, joihin kuuluivat Bryssel, Gent ja Antwerpen; sotaretken toinen vaihe vaati enemmän piiritystä, mutta Liittoutuneet valtasivat lopulta Oostenden, Menenin (murtaen siten Vaubanin pré carrén ensimmäisen puolustuslinjan), Dendermonden ja Athin. Espanjan Alankomaat vakiinnutettiin uudelleen puskurivyöhykkeenä Ranskan ja Alankomaiden tasavallan välillä, ja alueesta tuli sodan ajaksi englantilais-hollantilainen yhteishallintoalue, jota hallittiin Kaarle III:n nimessä, mutta rannikkovaltioiden direktiivien mukaisesti. Ranskalais-baijerilainen armeija puolestaan vetäytyi uuteen puolustuslinjaan, joka ulottui Ieperistä Namuriin Lillen, Tournain, Condén, Monsin ja Charleroin kautta.
Ramilliesin taistelussa kärsityn tappion vuoksi Reinillä olevaa Villarsia käskettiin lähettää joukkoja pohjoiseen Flanderiin vahvistamaan Ranskan rikkauksia, siten rajoittaen omaa sotaretkeään vuonna 1706. Kuitenkin vuonna 1707 Villars tekisi vihdoin merkittävän läpimurron, kun, Badenin kuoltua tammikuussa, hän puski taaemmas uuden keisarillisen ylipäällikön, Bayreuthin rajakreivin, ja mursi Stollhofenin puolustuslinjat ilman tappioita toukokuussa, täten saaden haltuunsa tärkeitä resursseja Badenissa ja Württembergissä. Tätä voittoa jäljiteltiin muilla rintamilla tuona vuonna, mukaan lukien Espanjassa ja kaakkoisessa Ranskassa. Sen lisäksi Espanjan Alankomaissa Bourbonit saivat menestystä, kun Baijerin vaaliruhtinas ja marsalkka Vendôme (Villeroin korvaaja) torjui kaikki Marlborough’n iskut – takaisku, josta Annan kenraalikapteeni syytti osin sitä tosiasiaa, että hänen kenttäarmeijansa piti suojata juuri valloitettuja Brabantin kyliä.
Vuonna 1708 Berwickin herttua siirtyi Espanjasta Reinille sotimaan Baijerin vaaliruhtinaan kanssa. Taistelut Saksassa osoittautuivat kuitenkin tappiollisiksi ja kenraalipari tukisi lopulta pääasiallista ranskalaista pyrkimystä Flanderissa, missä Vendôme, Burgundin herttuan nimellisessä komennossa, suunnitteli hyökkäystä. Luodakseen harhautuksen Ludvig XIV tuki James Edward Stuartin sukulinjaa Skotlannissa, missä tyytymättömyys äskettäiseen poliittiseen unioniin Englannin kanssa teki valtiosta kypsän kapinalle. Kuitenkin huonon navigoinnin ja epäröinnin vuoksi, tämä yritys maaliskuussa osoittautui fiaskoksi, ja Claude de Forbinin invaasiolaivasto palasi Dunkerqueen. Tästä takaiskusta huolimatta sotaretki Flanderissa alkoi hyvin Ludvig XIV:n kenraaleilta. Käyttäen hyväksi suosittua tyytymättömyyttä Liittoutuneiden uutta hallintoa kohtaan, Gent ja Brugge vaihtoivat puolta Bourboneille heinäkuun alussa palauttaen siten suuren osan espanjalaista Flanderia ranskalaisten hallintaan. Marlborough oli yllätetty, mutta nyt se oli hän, rohkaistuen Eugenen saapumisesta Mosellelta, joka teki ratkaisevan toimenpiteen. Pikamarssin jälkeen Liittoutuneiden armeija, koostuen noin 80 000 miehestä, avasi tulen Vendômen ja Burgundin hieman suuremmalle joukolle Scheldtin joella ja otti toisen tärkeän voiton Oudenaarden taistelussa 11. heinäkuuta 1708. Menestystä, jota avitti kahden ranskalaisen komentajan erimielisyys, seurasi Lillen piiritys elokuussa. Vendôme, Burgundi ja Berwick yhdistivät joukkonsa muodostaen lukumääräisesti suuremman armeijan, mutta he epäonnistuivat hyökkäyksessä Marlborough’n suojaavaa joukkoa vastaan; myös yritykset katkaista toimitusreitit estettiin (huomionarvoisesti John Richmond Webb Wijnendalen taistelussa 28. syyskuuta). Näin ollen Boufflersin oli pakko luovuttaa Lillen kylä 22. lokakuuta ja lopulta sen linnoitus 9. joulukuuta. Piiritys oli ollut kallis Liittoutuneille: se oli rajoittanut heidän armeijansa useiksi kuukausiksi, ja se oli ollut perinteinen seuraus Oudenaarden voitolle. Kuitenkin Marlborough ja Eugene olivat saaneet takaisin haltuunsa Espanjan Alankomaat ja he olivat leventäneet pré carrén ensimmäisen puolustuslinjan murrosta, altistaen pohjoisen Ranskan hyökkäykselle. Gent vallattiin takaisin joulukuun lopussa ja Brugge antautui hieman sen jälkeen, palauttaen siten englantilais-hollantilaisen yhteishallinnon auktoriteetin.