stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Piikkielaska

| Piikkielaska |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Elaskat Lumpenidae
Suku::  Leptoclinus  Gill, 1861
Laji::  maculatus
Kaksiosainen nimi
 Leptoclinus maculatus  (Fries, 1838) 
Katso myös
   Piikkielaska Wikispeciesissä   Piikkielaska Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piikkielaska (Leptoclinus maculatus) on elaskoiden heimoon (Lumpenidae) kuuluva pohjoisten merten kalalaji. Se on sukunsa Leptoclinus ainoa laji.
Piikkielaska on yleensä toista kymmentä senttiä pitkä ja enintään 20 senttinen. Sen ruumis on pitkänomainen ja hyvin hoikka. Väritys on ruskeankeltainen tai -harmaa. Kyljissä on useita tummia täpliä ja selkäpuolella tummia raitoja tai pilkkuja. Selkäevässä on 57–61 piikkiruotoa ja peräevässä yksi piikkiruoto sekä 34–37 haarautunutta nivelruotoa. Sukulaisestaan elaskasta (Lumpenus lampretaeformis) sen voi parhaiten erottaa sen pyrstöevän kuperasta takareunasta.
Piikkielaskan levinneisyys on sirkumpolaarinen, sitä tavataan Atlantin ja Tyynenreren pohjoisosissa, Alaskan rannikolla, Beringinmeressä ja Venäjän pohjoisrannikolla. Sen elinympäristö ovat lieju-, hiekka- ja kivipohjaiset merialueet 15–170 metrin syvyydessä vedenpinnasta.
Piikkielaskan kutu tapahtuu yleensä joulu-tammikuussa mutta tämä vaihtelee paljon. Yksittäinen naaras tuottaa 600–1 000 mätimunaa, jotka takertuvat pohjan hiekkaan ja kiviin. Poikaset elävät kuoriuduttuaan kahdesta neljään vuotta vedenpinnassa ennen kuin siirtyvät pohjalle.
Tuomas Peltonen (professori)

Tuomas Peltonen vuonna 1971.
Tuomas Eetvartti Peltonen (3. toukokuuta 1924 Virrat – 13. joulukuuta 2009 Turku) oli suomalainen lääkäri ja Turun yliopiston professori.
Peltosen vanhemmat olivat kanttori Kalervo Ilmari Peltonen ja Tyyne Kangaspeska ja puoliso vuodesta 1949 lääketieteen lisensiaatti Marja-Liisa Laesvuori. Myös heidän pojastaan Juha Peltosesta (s. 1956) tuli lääkäri ja isänsä tavoin Turun yliopiston professori. Peltonen tuli ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta 1943 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1951. Tohtoriksi hän väitteli 1956. Lastentautien erikoislääkärin pätevyyden Peltonen sai 1955, epidemiologian 1956 ja kliinisen fysiologian 1961. Turun yliopiston lastentautiopin dosentti hän oli vuodesta 1957 vuoteen 1962 ja sitten apulaisprofessori. Turun lastenklinikkaan Peltonen nimitettiin apulaisylilääkäriksi jo 1955, lastentautiopin professori yliopistoon ja lastenklinikan ylilääkäri hänestä tuli 1966. Turun yliopistollisen keskussairaalan johtajaylilääkärinä Peltonen toimi 1968–1969 ja lääkärinä Sotilassairaala 2:ssa kymmenen vuoden ajan.  Kliinisen fysiologian dosentti Peltosesta tuli 1971, hänen tutkimusjulkaisunsa painottuivat lasten kliiniseen fysiologiaan. Peltonen, joka toimi jatkosodassa taistelulähettinä ja joukkueenjohtajana, ylennettiin lääkintäeverstiksi 1977. Hän taisteli myös Lapin sodassa ja oli sittemmin myös miinanraivaajana Itämerellä. Eläkkeelle hän jäi 1985.
Monrepos

| Monrepos |
| --- | --- |
 Yksi Monrepos’n kiinalaisista silloista
Tyyppi:  maisemapuisto / luonnonsuojelualue
Sijainti:   Viipuri
Koordinaatit:  60°44′10″N, 028°42′45″E
Pinta-ala:  161,4 ha
Perustettu:  1760-luku
Kotisivut
Monrepos (ven. Монрепо, viralliselta nimeltään Valtion historiallinen arkkitehtuuri- ja luonnonsuojelumuseo Park Monrepo) on Viipurin Linnasaaressa sijaitseva 161 hehtaarin laajuinen puisto- ja luonnonsuojelualue. Se käsittää lisäksi historiallisen Monrepos’n kartanon sekä lukuisia rakennelmia ja muistomerkkejä. Monrepos on ollut Viipurin linnan ohella kaupungin tunnetuimpia nähtävyyksiä jo lähes 200 vuoden ajan. Viipurin kuuluessa vielä Suomeen se oli yksi koko maan merkittävimmistä ja ainutlaatuisimmista puistoista, joka tunnettiin myös ulkomailla.
Nykyisenkaltainen puisto syntyi 1800-luvun alkupuolella Monrepos’n kartanon ollessa venäläisen Nicolayn aatelissuvun omistuksessa. Yleisölle se avattiin vuosisadan puolivälissä, ja nykyisessä muodossaan puisto on toiminut vuodesta 1988 lähtien. Monrepos on avoinna maksullisena ympäri vuoden. Puiston alueella on kahvila ja kioski, ja myös opastus- ja tulkkauspalveluja on saatavina maksua vastaan. Noin 2,5 kilometriä Viipurin keskustan luoteispuolella sijaitseva Monrepos on yksi Venäjän kulttuuriministeriön luetteloimista kansallisista kulttuuriperintökohteista.
Historia > Puiston varhaiset vaiheet

Puisto sai alkunsa 1760-luvulla, jolloin Monrepos’n kartanon omistajaksi tuli Viipurin linnan ylikomendantti Pjotr Aleksejevitš Stupišin. Hän muutti kartanon vanhan karjapihan englantilaistyyliseksi maisemapuutarhaksi ja antoi sille puolisonsa mukaan nimeksi Charlottendahl. Stupišinin kuoltua vuonna 1782 kartano siirtyi Württembergin prinssi Friedrich Wilhelmille, joka tuolloin toimi Vanhan Suomen kenraalikuvernöörinä. Hän asui kartanossa vain vuoteen 1786 saakka, mutta ehti silti laajentaa ihailemaansa puistoa ja muun muassa rakentaa huvimajan rantakallion huipulle. Friedrich Wilhelm antoi puistolle myös sen nykyisen nimen, joka tulee ranskankielisestä ilmauksesta ”mon repos” (lepopaikkani).
Historia > Nicolayn suku Monrepos’n kehittäjänä

Vuonna 1788 kartanon omistajaksi tuli Friedrich Wilhelmin sisaren, keisarinna Maria Fjodorovnan, sihteerinä toiminut saksalaissyntyinen aatelinen Ludwig Heinrich von Nicolay. Hänen aikanaan puistoa uudistettiin aluksi paikallisen puutarhurin Johann Ernst Biesterfeldin johdolla ja vuodesta 1798 lähtien Pietarissa vaikuttaneen italialaisen arkkitehdin Giuseppe Antonio Martinellin suunnitelmien mukaan. Seuraavan kahden vuosikymmenen aikana Monrepos laajeni nykyisiin mittoihinsa, ja alueelle rakennettiin lukuisia uusia polkuja, rantatörmää vahvistettiin kiveyksellä ja puistoon valmistui useita rakennelmia, kuten kaarisiltoja, huvimajoja ja koristeltuja penkkejä sekä erilaisia muistomerkkejä. Suunnittelussa otettiin vaikutteita muun muassa Kiinasta, joka oli aikakauden eurooppalaisen rakentamisen muotisuuntaus. Uudistusten myötä Monrepos’ta tuli yksi Euroopan tunnetuimmista yksityispuistoista, josta kirjailijanakin tunnettu Nicolay laati vuonna 1804 oman saksankielisen runoteoksen Das Landgut Monrepos in Finnland. Siinä hän esitti omat esteettiset periaatteensa puiston rakentamisesta.
Ludwig von Nicolayn kuoltua vuonna 1820 kartanon peri hänen ainoa poikansa Paul Nicolay, joka jatkoi edelleen puiston kehittämistä isänsä toteutumattomatta jääneillä suunnitelmilla, soveltaen niitä kuitenkin oman makunsa mukaisesti. Yksi ensimmäisistä oli vuosina 1822–1830 puiston edustalla sijaitsevalle saarelle valmistunut hautakappeli, jonne Ludwigin ja hänen puolisonsa Johanna Margaretan jäännökset siirrettiin Sorvalin hautausmaalta. Paul Nicolay perusti saarelle myös oman hautausmaan sukunsa jäsenille. Lähes kaikki Monrepos’n nykypäivään säilyneet rakennelmat tai niiden alkuperäiset esikuvat ovat peräisin hänen ajaltaan. 1800-luvun puolivälissä puisto myös avattiin ensimmäistä kertaa ulkopuolisille. Se oli aluksi avoinna vain viikonloppuisin ja silloinkin alueelle pääsi vain paroni Nicolayn antaman luvan turvin.
Paul Nicolayn kuoleman jälkeen kartanon omistajana oli kolmen vuoden ajan hänen poikansa, diplomaatti Nikolai Armand von Nicolay, jonka jälkeen se siirtyi edelleen tämän pojalle Paul von Nicolaylle. Kummankaan aikana puisto ei kokenut merkittäviä muutoksia, ainoa oli Paul Nicolayn hankkiman veistoksen tilalle 1873 pystytetty Johannes Takasen teos Väinämöisen laulu. Paul von Nicolay kuoli vuonna 1919 sukunsa viimeisenä miehenä, jolloin kartanon omistajaksi tuli hänen sisarensa Marie, ja tämän kuoltua 1942 nuorin sisar Sofia Louise von der Pahlen. Vuosisadan alkupuolella Monrepos’ta oli muodostunut kuuluisa nähtävyys: esimerkiksi vuonna 1926 paikalla kävi kesäkauden aikana 10 000 vierailijaa ja 1930-luvun lopulla jo 15 000. Pääsymaksu oli tuolloin kaksi markkaa.
Historia > Neuvostoliiton ja Venäjän aika

Jatkosodan myötä vuonna 1944 Viipuri siirtyi Neuvostoliiton haltuun ja Monrepos’n kartanosta tuli aluksi virkistyspaikka armeijan henkilökunnalle. Vuonna 1952 kartanon päärakennukseen muutti päiväkoti, ja samalla puistosta tehtiin Neuvostoliiton valtionpäämiehenä toimineen Mihail Kalininin mukaan nimetty lapsille suunnattu huvipuisto. Alueelle rakennettiin muun muassa esiintymislava sekä erilaisia leikki- ja huvipaikkoja. 1950-luvun aikana lukuisat puiston kohteet kärsivät suuria vaurioita, ja seuraavalla vuosikymmenellä niitä jouduttiin purkamaan. Tuolloin alue myös julistettiin suojelukohteksi. Ensimmäisiä kunnostuksia tehtiin 1970-luvulla, jolloin muun muassa kartanon päärakennus remontoitiin. Töitä jatkettiin 1980-luvun aikana, samassa yhteydessä myös Monrepos’n käyttö huvipuistona lopetettiin, ja vuonna 1988 alueesta perustettiin valtiollinen luonnonsuojelupuisto Park Monrepo. Hankkeen organisoijana toimi Viipurin alueen muistomerkkien ja historiallisten rakennusten suojelusta vastannut akateemikko Dmitri Lihatshev. Hän teki myös yhteistyötä suomalaisten asiantuntijoiden kanssa, ja nämä puolestaan perustivat Pro Monrepos -yhdistyksen vuonna 1990.
Historia > Restaurointi 2010-luvulla

Puistoa alettiin restauroida vuoden 2017 kesällä. Venäjän valtion panoksen lisäksi Maailmanpankki on lainoittanut kunnostusta. Vastustajien mukaan restauroinnissa kaadetaan liikaa vanhoja puita, ja yli 100 000 ihmistä allekirjoitti nettiaddressin, jolla vaadittiin töiden keskeyttämistä. Kaadettavia puita oli suunnitelmien mukaan 2 500 eli noin 30 prosenttia restaurointialueen puista. Arkkitehtitoimiston mukaan suurin osa kaadettavista puista oli nuoria tai sairaita.
Puiston rakennuksia ja rakennelmia > Kartanon päärakennus ja kirjasto

Monrepos’n kartanon nykyinen päärakennus on peräisin 1780-luvulta, jolloin sen rakennutti prinssi Fredrik Wilhelm. Sitä laajennettiin jo vuosina 1798–1801 italialaisen Giuseppe Antonio Martinelli suunnitelmien mukaan. Vuonna 1804 korjattiin 1760-luvulta peräisin olevaa palvelusväen asuntoa, johon saneerattiin kymmenen asuinhuoneistoa sekä vielä suuremmat tilat Ludwig von Nicolayn laajaa kirjastoa varten. Se käsitti yli 9 000 teosta, joista 8 000 lahjoitettiin Helsingin yliopiston kirjastolle vuonna 1916.
Talvisodan jälkeen päärakennus toimi neuvostoliittolaisten sotasaalisvarastona, ja jatkosodan aikana sen tiloissa puolestaan toimi suomalaisten sotasairaala. Viipurin siirryttyä Neuvostoliiton haltuun kartanoon perustettiin päiväkoti ja kirjaston tilat muutettiin vanhainkodiksi. Rakennuksia remontoitiin tiettävästi 1960- tai 1970-luvuilla.
Ilta-Sanomat raportoi elokuun lopussa 2019, että Monrepos’n päärakennus olisi purettu niin, ettei siitä ole enää mitään jäljellä.
Puiston rakennuksia ja rakennelmia > Pääportti

Monrepos’n kartanoalueen pääportti on ilmeisesti arkkitehti Carl Ludvig Engelin suunnittelema. Nicolayn suvun vaakunalla varustettu portti rakennettiin, kun puistossa vuonna 1829 vieraillut kirjallisuuskriitikko Orest Somov kirjoitti olleensa pettynyt sisäänkäynnin vaatimattomaan ja narisevaan rautaporttiin. Uusi porttirakennelma oli paikoillaan ainakin vielä vuonna 1954, jonka jälkeen se purettiin, mutta rakennettiin uudelleen vanhan mallin mukaisesti jo Neuvostoliiton aikana vuonna 1985.
Puiston rakennuksia ja rakennelmia > Väinämöisen patsas

Ensimmäinen Väinämöistä esittävä veistos Monrepos’n puistoon pystytettiin jo vuonna 1831. Sen teki tanskalainen kuvanveistäjä Gotthelf Borup. Kyseessä oli toinen suomalaisen kansanrunouden myyttistä tietäjähahmoa esittävä taideteos. Ilkivallasta kärsinyt Borupin veistos korvattiin 1873 Johannes Takasen patsaalla Väinämöisen laulu, joka puolestaan hävisi talvisodan aikana. Vuonna 2007 samalla paikalla paljastettiin pietarilaisen kuvanveistäjän Konstantin Bobkovin veistoksesta tekemä kopio.
Puiston rakennuksia ja rakennelmia > Ludwigsburg

Ludwigsburg on Ludwigsteinin saarella sijaitseva hautakappeli, joka muistuttaa goottilaistyylistä linnaa. Sen rakennutti 1820-luvulla vanhempiensa hautapaikaksi kartanon silloinen omistaja Paul Nicolay. Myöhemmin saarelle alettiin hautaamaan myös muita suvun jäseniä.
Puiston rakennuksia ja rakennelmia > De Broglie -veljesten obeliski

Vuonna 1827 Paul Nicolai pystytti Monrepos’n rantakalliolle obeliskin puolisonsa ruhtinatar Alexandra Simplician sodassa kaatuneiden veljien Augustin ja Carlin muistoksi. Sen suunnitteli englantilainen arkkitehti Charles Heathcote Tatham.
Puiston rakennuksia ja rakennelmia > Neptunuksen temppeli

Neptunuksen temppeli rakennettiin ilmeisesti vuonna 1806, ja sen suunnitteli italialainen Giuseppe Antonio Martinelli. Roomalaisten merenjumalalle Neptunukselle omistettu rakennus oli alun perin tehty Pietaksen kunniaksi. Puurakenteisen temppelin sisällä oli Neptunusta kuvaava patsas delfiinien koristamalla jalustalla. Se purettiin todennäköisesti 1950-luvulla, jolloin myös veistos hävisi.
Temppeli rakennettiin uudelleen Pro Monrepos -yhdistyksen aloitteesta vuonna 1999, jolloin hankkeen toteuttivat Tampereen ammattikorkeakoulun opiskelijat. Kesäkuussa 2011 se kuitenkin tuhoutui tulipalossa, joka oli ilmeisesti tahallaan sytytetty.
Puiston rakennuksia ja rakennelmia > Sylmian lähde

Uhrilähde on tunnettu paikallisen väestön keskuudessa jo kauan ennen Monrepos’n kartanon perustamista ja sen vedellä on uskottu olevan parantavia voimia, sen on uskottu mm. parantavan silmäsairauksia. Lähteen nimi tuleekin suomen kielen sanasta "silmä", jonka Ludwig Heinrich von Nicolay mukaili "Sylmiaksi" vuonna 1804 Monreposta kirjoittamaansa runoelmaan. Vuonna 1799 lähteen yhteyteen rakennettiin vesisäiliö ja hana. Rakennelman nykyinen ulkoasu on arkkitehti Auguste de Montferrandin suunnittelema vuodelta 1820, alun perin siihen kuului myös kreikkalaisen mytologian Narkissosta esittävä reliefi.
Puiston rakennuksia ja rakennelmia > Kaarisillat

Monrepos’n puiston kiinalaistyyliset kaarisillat suunnitteli Giuseppe Antonio Martinelli vuonna 1798. Puiset sillat olivat alun perin monivärisesti maalatut, ja niissä oli myös mahdollisesti kultausta. Kaarisillat kulkivat puistoon aikoinaan kaivettujen tekolampien ylitse. Ne purettiin huonokuntoisina 1950-luvulla. Vuosina 1998 ja 2001 Pro Monrepos -yhdistys sekä Tampereen ammattikorkeakoulu rakensivat kaksi uutta kaarisiltaa vanhan mallin mukaisesti. Alkuperäisten värityksestä poiketen ne on kuitenkin maalattu valkoisiksi.
Puiston rakennuksia ja rakennelmia > Kolonni

Kolonni eli pylväs on vuonna 1804 kahden keisarin, Paavali I:n ja Aleksanteri I:n kunniaksi pystytetty muistomerkki. Se sijaitsee puiston itälaidalla korkean kummun päällä. Jalustalle asetettu pylväs on tehty vihreänharmaasta ruotsalaisesta marmorista. Siihen on kiinnitetty laatta, johon on kaiverrettu Vergiliusta mukaileva latinankielinen teksti ”Caesar nobis haec otia fecit” (Keisari lahjoitti meille tämän rauhan).
Puiston rakennuksia ja rakennelmia > Muita rakennelmia

Hävinneitä rakennuksia Monrepos’sa ovat muun muassa Paulstein, Mariethurm sekä niin sanottu Kiinalainen sateenvarjo. Paulstein oli Ludwig von Nicolayn pojalleen Paulille 1790-luvun puolivälissä rakennuttama pieni huvimaja. Vielä 1930-luvun lopussa siinä toimi kahvila, mutta rakennus hävisi luultavasti 1950-luvulla. Nykyään jäljellä ovat enää perustukset. Mariethurm eli Mariantorni oli prinssi Friedrich Wilhelmin aikana vuosina 1785–1786 valmistunut kaksikerroksinen näkötorni. Sen koristemaalauksen olivat hänen sisarensa, Venäjän keisarinnan Maria Fjodorovnan maalaamia. Marienthurm oli yksi puiston lukuisista kiinalaisvaikutteisista rakennelmista ja muistutti ulkonäöltään buddhalaisen temppelin pagodia.
Kiinalainen sateenvarjo puolestaan oli useita metrejä korkean siirtolohkareen päälle rakennettu puinen näköalatasanne, josta avautui näkymä Viipurin linnaan. Se rakennettiin aivan 1700-luvun lopulla ja purettiin ilmeisesti 1870-luvulla. Nimensä rakennelma sai siihen kuuluneesta sateenvarjoa muistuttavasta katoksesta. Paul Nicolayn Englannista löytämästä mallista tuli niin suosittu, että 1870-luvulla sellainen kopioitiin ainakin Imatrankoskelle. Kiinalaisen sateenvarjon tilalle rakennettiin ilmeisesti 1880-luvulla puinen näkötorni, joka on sittemmin hävinnyt. Se on lukuisten muiden puiston rakennelmien tapaan purettu 1950-luvun aikana huonokuntoisuutensa vuoksi. Myös puiston Neuvostoliiton aikana tehdyt rakennelmat on sittemmin purettu.
Uudelleen on rakennettu 1830-luvulta peräisin ollut Teekatos. Se oli 1950-luvun aikana purettu pieni huvimaja, jonka Pro Monrepos -yhdistys ja Tampereen ammattikorkeakoulu rakensivat uudelleen vuonna 2003. Monrepos’sa on nykyään myös Gunnar Finnen veistos Itsenäisyyden leijona, joka alun perin pystytettiin Tervaniemen puistoon vuonna 1927. Pahoin vaurioitunut veistos on siirretty paikalle ilmeisesti joskus jatkosodan jälkeisinä vuosina.
Kirjallisuutta

Ludwig Heinrich von Nicolay: Das Landgut Monrepos in Finnland, (1804), Faksimile der Ausgabe 1840, (1995), herausgegeben von der Pückler-Gesellschaft e.V., Berlin Teoksen verkkoversio
Edmund Heier: L. H. Nicolay (1737–1820) and his contemporaries, (1965), Martinus Nijhoff, The Hague
Paul Gundersen: Paul Nicolay of Monrepos – a European with a difference, (2003), Näkymä, Publishers, Helsinki
Rainer Knapas: Monrepos, Ludwig Heinrich Nicolay och hans värld i 1700-talets ryska Finland, (2003), Atlantis, Stockholm
Rainer Knapas: Monrepos, une arcadie des lumières, Saint-Pétersbourg, Vyborg, Helsinki, (2008), Société de Littérature Finnoise, Helsinki
Harri Miettinen: Historian havinaa Viipurissa. TAMK 2006. Teoksen verkkoversio
Eeva Ruoff: Monrepos. Muistojen puutarha. WSOY 1993.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Monrepos Wikimedia Commonsissa
Rauhan pyhättö: Monrepos, Kansan kuvalehti, 9.9.1927, nro 36, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Monrepos’n syksyistä maisemaa.
Victoria Åberg: Monrepos (1865). Romantisoidun maalauksen taustalla näkyy Ludwigsburgin hautakappeli Ludwigsteinin saaressa.
Monrepos Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Kartanon kirjastorakennus.
Monrepos’n kartanoalueen pääportti
Ludwigsteinin hautasaari talvella.
Neptunuksen temppeli.
Sylmian lähde.
Monrepos ja sen sillat ovat myös suosittu muotokuvausmiljöö.
Satiinikääpä

| Satiinikääpä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Hymenochaetales
Heimo::  Hymenochaetaceae
Suku::  Kangaskäävät Coltricia
Laji::  cinnamomea
Kaksiosainen nimi
 Coltricia cinnamomea  (Jacq.) Murrill 1904 
Katso myös
   Satiinikääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Satiinikääpä (Coltricia cinnamomea) on yleistä kangaskääpää muistuttava kääpälaji. Se kasvaa lehtotyyppisessä maassa jalallisena, toisinaan pähkinäpensaan lahoaineksella tai lehtikuusten seurassa. Se on pyöreähkölakkinen, lakki on silkkimäisen kiiltävä ja enintään 3–5 senttimetrin levyinen. Jalka on ruskea ja samettipintainen. Pillit ovat sokkeloisia ja isohkoja, noin vajaan millimetrin läpimittaisia, eivätkä ulotu jalkaan. Myös pillistö on ruskea. Laji on sirkumpolaarinen eliölaji, pohjoisen pallonpuoliskon ympäri esiintyvä, mutta Suomessa harvinainen, uhanalainen (VU). Suomesta onkin vain kahdesta paikasta löytöjä, Eckeröstä ja Lammilta.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Satiinikääpä (Coltricia cinnamomea)
Mushroom Expert: Coltricia cinnamomea (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Coltricia cinnamomea:  Wikidata: Q10543298  AusFungi: 60027188  BioLib: 142336  CoL: 5ZPCD  EoL: 1013450  FloraBase: 49598  Fungorum: 119718  GBIF: 2519879  iNaturalist: 118035  IRMNG: 11433909  MycoBank: 119718  NatureServe: 2.1063478  NBN: NBNSYS0000020969  NCBI: 167345  NZOR: 10ecc605-f175-4334-b145-5e32666f8b2f  Observation.org: 13489  Open Tree of Life: 754588  Laji.fi: MX.205582 
Boletus cinnamomeus:  Wikidata: Q105049893  AusFungi: 60027189  CoL: 68MV2  Fungorum: 215464  GBIF: 5237883  IRMNG: 10385870  MycoBank: 215464  NZOR: 9dd8da9e-2b73-4ba5-956d-981a2aa06f9d  Open Tree of Life: 5685904
Parveke

Parvekkeita rakennuksessa Aarhusissa Tanskassa.
Parveke rakennuksen seinällä Szegedissä Unkarissa.
Parveke on rakennuksen toisessa tai ylemmässä kerroksessa sijaitseva ulkotila, jossa on kaide. Parvekkeelta on yhteys parvekkeen takana oleviin huoneisiin.
Piirteet

Parvekkeella voi olla useita eri tarkoituksia. Niillä voidaan esimerkiksi laajentaa kodin pinta-alaa ja tehdä mahdolliseksi aktiviteetteja rakennuksissa, joilta saattaa puuttua oma piha tai puutarha. Kuumissa maissa parvekkeen ovien avaaminen on myös tehokas keino lisätä ilmanvaihtoa. Parvekkeita saatetaan rakentaa myös rakennuksen sisäpuolelle, esimerkiksi kirkoissa muusikoille tai teattereissa istumapaikkojen lisäämiseksi. Aikanaan parvekkeet rakennettiin esimerkiksi olkakivien eli konsolien varaan. 1800-luvulta lähtien parvekkeiden tukirakenteita on rakennettu esimerkiksi teräsbetonista.
Parvekkeiden tyyppejä

Itsekantavaa parveketta kannattavat omalla perustuksellaan olevat rakennusrungon ulkopuoliset seinät tai pilarit. Ne on jäykistetty ankkuroimalla parveke rakennuksen runkoon.
Ripustettu parveke on rakennusrungon ulkopuolinen parveke, joka kannatetaan ulkoseinään ankkuroiduilla kiinnikkeillä ja vinoilla vetotangoilla.
Ulokeparveke jatkuu kokonaan tai osittain rakennuksen ulkoseinän tai muun kantavan linjan ohi. Ulokeparveketta kannattavat ulokelaatat tai ulokepalkit.
Ranskalaisella parvekkeella tarkoitetaan yleensä parveketta ilman tasannetta. Ranskalainen parveke sisältää yleensä vain rakennuksesta avautuvan oven sekä oven takana sijaitsevat, rakennukseen kiinnitetyt kaiteet.lähde?
Altaani eroaa parvekkeesta siinä, että se ei tukeudu talon rakenteisiin vaan on oman tukirakenteensa varassa.lähde? selvennä
Historia

Ensimmäiset parvekkeet rakennettiin mahdollisesti nykyisessä Iranissa noin 3000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Tuolloin parvekkeiden tarkoitus oli suojata talojen edustojen katuja paahtavalta auringolta. Mykeneläisessä Kreikassa noin 1400 vuotta eaa. tarkoitus oli puolestaan lisätä talon valoisuutta ja ilmanvaihtoa. Roomassa maenianum oli parveke hallitsijoille tai senaattoreille, jolta seurattiin esimerkiksi gladiaattoripelejä Colosseumilla.
Ajan kuluessa parvekkeista tuli entistä yksityiskohtaisempia. Arabimaailmassa yleistyi keskiajalla mashrabiya-ristikot parvekkeiden ympärillä, jotta talon asukkaat voisivat nauttia ulkoilmasta suojaten samalla yksityisyyttään islamilaisen uskontokäsityksen mukaisesti. Renessanssiajan Italiassa parvekkeet yleistyivät arkkitehtoonisena ilmiönä Donato Bramanten suunniteltua Palazzo Caprinin Roomassa. Kolonialismin kautta parvekkeet levisivät myös muihin maihinosiin.
Nykyaikaisemmissa rakennuksissa käytettiin 1900-luvulta alkaen esimerkiksi niin sanottuja tuuletusparvekkeita, jotka pienissä asunnoissa olivat yhteiskäytössä esimerkiksi siivoamista ja tuulettamista varten. 1960-luvulta lähtien yleistyi tapa rakennuttaa huoneistokohtaisia parvekkeita. 1960-luvulla parvekkeet saattoivat olla esimerkiksi pieniä nauhaparvekkeita, mutta parvekkeiden koko on ajan saatossa kasvanut. Nykyisin parvekkeille on usein tilaa sijoittaa kalusteita. Lasitetut parvekkeet ovat erityisesti pohjoismainen ilmiö paikallisen sään edellytyksiin.