stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ursula K. Le Guin
Kirjallisuutta

Bernardo, Susan & Murphy, Graham J.: Ursula K. Le Guin. A Critical Companion.  Westport, Connecticut:  Greenwood Press, 2006.  ISBN 978-0-3133-3225-8  (englanniksi)
Cadden, Mike: Ursula K. Le Guin Beyond Genre. Fiction for Children and adults.  New York:  Routledge, 2005.  ISBN 0-4159-9527-2  (englanniksi)
Freedman, Carl (editor): Conversations with Ursula K. Le Guin.  Jackson, Mississippi:  University Press of Mississippi, 2008.  ISBN 978-1-604-73093-7  (englanniksi)
Saxell, Jani: Kirjailija tanssii lohikäärmeiden kanssa. Helsingin Sanomat, 22.2.2009.  Artikkelin maksullinen verkkoversio.
Sisättö, Vesa & Jerrman, Toni (toim.): Ulkomaisia tieteiskirjailijoita 1.  Helsinki:  BTJ Kirjastopalvelu, 2004.  ISBN 951-692-560-X
Timberg, Scott: Ursula K. Le Guin’s work still resonates with readers. Los Angeles Times, 10.5.2009.  Artikkelin verkkoversio. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ursula K. Le Guin Internet Speculative Fiction Database -sivustolla (englanniksi)
Ursula K. Le Guin. Science Fiction Awards Database. (englanniksi)
Ursula K. Le Guinin kotisivu. (englanniksi)
Ursula K. Le Guinin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Lähde, Ville: Kertovat ja tanssivat avaruusmatkaajat. Ursula Le Quin lajityyppirajojen rikkojana. Niin & näin 4/2016. (PDF)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  Scopus 2 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Yellow Submarine (albumi)

| Yellow Submarine The Beatles |
| --- | --- | --- |

Soundtrack-albumin tiedot
 Äänitetty : 26. toukokuuta 1966 – 11. helmikuuta 1968
 Julkaistu:  13. tammikuuta 1969    17. tammikuuta 1969
 Tuottaja(t): George Martin
 Tyylilaji: psykedeelinen pop poprock klassinen (B-puoli)
 Kesto: 40.12
 Levy-yhtiö: Apple Records
Listasijoitukset
  2. (1969)   3. (1. helmikuuta 1969)   4. (8. helmikuuta 1969)   Top 10 (1969)   21. (viikko 38/2009)   37. (26. syyskuuta 2009)   52. (18. syyskuuta 2009)   56. (viikko 37/2009)   69. (27. syyskuuta 2009)   97. (20. syyskuuta 2009)
The Beatlesin muut julkaisut
| The Beatles 1968 | Yellow Submarine 1969 | Abbey Road 1969 |
Yellow Submarine on The Beatlesin tammikuussa 1969 julkaistu soundtrack samannimiseen elokuvaan, joka oli ilmestynyt elokuvateattereihin edellisvuonna.
Albumi sisältää vain neljä uutta Beatles-kappaletta, joista tuoreimmatkin olivat todellisuudessa äänitetty kauan ennen "Valkoista tuplaa". Varhaisin, George Harrisonin kirjoittama "Only a Northern Song", oli peräisin helmikuun 1967 Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Bandin sessioista. Lisäksi kappaleet "Yellow Submarine" ja "All You Need Is Love" oli myös julkaistu aiemmin. Albumin b-puolen täyttävät tuottaja George Martinin 41-henkisen orkesterin esitykset. Yellow Submarinen Yhdysvaltain-painos erosi Britannian-painoksesta vain kannen esittelytekstin osalta. Se myös julkaistiin neljä päivää aikaisemmin kuin Britannian-painos.
Alkuperäisen suunnitelman mukaan elokuvasta oli tarkoitus julkaista EP-levy, jolle olisi sisältynyt muun muassa kappale "Across the Universe", joka julkaistiin lopulta postuumisti vuoden 1970 Let It Be -albumilla.
Vuonna 1999 julkaistiin albumi Yellow Submarine Songtrack, jolle sisältyivät kaikki elokuvassa soineet Beatles-kappaleet. George Martinin orkesterin esitykset oli puolestaan jätetty pois.
Yellow Submarine-kappale on innoittanut liikemies Alfie Bubblesia, ja hän on avannut Liverpooliin samannimisen hotellin. Hotellina toimii muun muassa Punaisen lokakuun metsästys -elokuvassa käytetty alus. Hotelliin mahtuu kerrallaan kahdeksan majoittujaa.
Kappaleet

A-puoli
Kaikki kappaleet merkitty John Lennonin ja Paul McCartneyn kirjoittamiksi, ellei toisin mainittu.
Yellow Submarine – 2.38
Only a Northern Song – 3.27 (säv. George Harrison)
All Together Now – 2.10
Hey Bulldog – 3.14
It's All Too Much – 6.28 (säv. George Harrison)
All You Need Is Love – 3.47
B-puoli
Kaikki kappaleet kirjoittanut George Martin, ellei toisin mainittu.
Pepperland – 2.24
Sea of Time – 3.00
Sea of Holes – 2.10
Sea of Monsters – 3.40
March of the Meanies – 2.22
Pepperland Laid Waste – 2.15
Yellow Submarine in Pepperland – 2.11 (säv. Lennon/McCartney, sov. George Martin)
Von Wrightin taiteilijaveljekset

Von Wrightin veljekset Magnus, Wilhelm ja Ferdinand.
Von Wrightin taiteilijaveljekset olivat suomalaiset taidemaalarit Magnus von Wright (1805–1868), Wilhelm von Wright (1810–1887) ja Ferdinand von Wright (1822–1906). Heidät tunnetaan parhaiten lintuaiheisista maalauksistaan ja grafiikastaan, mutta he olivat myös ansioituneita lintutieteilijöitä.
Kuvataiteilijoina

Von Wrightin taiteilijaveljekset tunnetaan parhaiten lintuaiheisista maalauksistaan ja grafiikastaan. Heidän teoksensa ovat yhtäältä luonnonrakkaudesta kumpuavaa taidetta ja toisaalta yksityiskohtien tarkkuudessaan tieteellistä kuvitusta. Veljekset työskentelivät aikana, jolloin valokuvaaminen ei vielä ollut kehittynyt, joten piirtäminen ja maalaaminen oli ainoa merkittävä tapa dokumentoida asioita visuaalisesti. Lintuaiheisten teostensa lisäksi Magnus ja Ferdinand tekivät maisema-aiheisia piirustuksia, maalauksia sekä asetelmia, ja Ferdinand myös muotokuvia. Magnus von Wright oli yksi Suomen merkittävimmistä maisemamaalareista 1840-luvulla ja Ferdinand vastaavasti 1850-luvulla. Wilhelm von Wright teki uransa Ruotsissa, keskittyi tieteelliseen kuvittamiseen ja teki pääasiassa grafiikkaa.
Kuvataiteilijoina > Esimerkkejä

Magnus von Wrightin kuvitusta teokseen Svenska fåglar, efter naturen och på sten ritade
Magnus von Wright, Maisema Punkaharjulta
Wilhelm von Wrightin kuvitusta teokseen Svenska fåglar, efter naturen och på sten ritade
Wilhelm von Wrightin kuvitusta teokseen Skandinaviens fiskar
Ferdinand von Wright, Taistelevat metsot
Ferdinand von Wright, Sisäkuva Mariebergin verstaasta
Lintutieteilijöinä

Von Wrightin taiteilijaveljesten peruskoulutus oli jäänyt vähäiseksi, eikä heistä kukaan edennyt varsinaiselle akateemiselle uralle. Tietämyksensä luonnosta he keräsivät empiristiseen eläintieteeseen ja kenttäornitologiaan kuuluvilla kokemuksilla ja säännöllisellä havainnoinnilla. Koska veljekset olivat kokeneita lintujen tarkkailijoita ja kuvaajia, heille kertyi linnuista laaja-alainen tieteellinen tuntemus. Magnus von Wrightiä pidetäänkin Suomen ornitologian pioneerina. Veljekset olivat tieteellisten seurojen aktiiviisia jäseniä, ja Magnus von Wright kutsuttiin Suomen Tiedeseuran jäseneksi ja hänet nimettiin vuonna 1845 Helsingin yliopiston ensimmäiseksi konservaattoriksi.
Tutkijoina von Wrightin veljekset paneutuivat erityisesti lintujen ulkonäköön mutta olivat kiinnostuneita myös lintujen fenologiasta ja levinneisyydestä sekä tiettyjen lintulajien höyhenpukujen vaihtelusta. Lintunsa he keräsivät ampumalla sekä ostamalla niitä satamista. He tutkivat lintuja myös luonnontieteellisissä museoissa Helsingissä, Pietarissa ja Tukholmassa. Magnus von Wrightilla oli lisäksi oma täytettyjen lintujen kokoelma, ja Wilhelmillä ja Ferdinandilla oli kyyhkyslakat. Von Wrightin taiteilijaveljesten lintutieteellisenä päätyönä voidaan pitää vuosina 1828–1838 ilmestynyttä Svenska Foglar -litografiakokoelmaa.
Elämäkerrat

Von Wrightin veljekset kuuluivat aateliseen von Wright -sukuun. He kasvoivat Kuopion lähellä sijaitsevassa Haminalahdessa, missä heidän kiinnostuksensa luontoa kohtaan heräsi. He piirsivät ja maalasivat isän kanssa tehdyiltä metsästysretkiltä saatuja lintuja ja niiden lisäksi kotikartanon lähiseudun maisemia ja tapaamiaan ihmisiä. Myöhemmin veljekset maalasivat Haminanlahden ja Kuopion lisäksi myös Helsingissä ja sen ympäristössä, ja Magnus teki myös laajoja tutkimusmatkoja Etelä- ja Itä-Suomessa. Ruotsissa veljekset toimivat tieteellisinä kuvittajina, alussa Tukholmassa, sitten Mörkön saarella ja myöhemmin Orustin saarella Ruotsin länsirannikolla Bohuslänissä.
Ensimmäisenä uransa aloitti veljeksistä vanhin, Magnus. Hän muutti vuonna 1826 Tukholmaan opiskelemaan taidetta ja ryhtyi sen jälkeen kuvittajaksi. Häntä samalle uralle ja avuksi Ruotsiin seurasivat myöhemmin muutkin veljekset. Ruotsissa työskentelyn jälkeen veljekset palasivat Suomeen, paitsi Wilhelm, joka asui Ruotsissa suurimman osan elämästään. Veljekset kävivät hakemassa maalausoppia myös Saksasta. Pisimmän taiteilijanuran veljeksistä teki Ferdinand. Häntä arvostettiin Suomessa vielä 1800-luvun lopulla vanhana mestarina, vaikka hänen tyyliään pidettiinkin jo vanhanaikaisena.
Kirjallisuutta

Leikola, Anto, Lokki, Juhani, Stjernberg, Torsten. Von Wright - veljesten linnut. Otava 2003.
Ervamaa, Jukka, Karttunen, Ilkka, Holm, Dan, Lehtinen, Susanne, Ulfvens, Johan. Von Wright : taiteilijaveljekset. Retretti 2000.
Otto Pöyhönen. Linnut - Veljekset von Wright. Tammi 1993. (suuri kirja jossa veljesten maalaamia lintukuvia)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Von Wrightin taiteilijaveljekset Wikimedia Commonsissa
Veljekset von Wright (27.10.2017 - 25.2.2018 näyttelyn verkkosivu) Ateneum. Ateneumin taidemuseo, Kansallisgalleria. Viitattu 14.1.2018.
Ydinreaktio

Ytimien sidosenergia nukleonia kohden massaluvun funktiona. Kuvaajasta näkyy muun muassa, että keveimpien ydinten fuusio tuottaa helposti enemmän energiaa kuin raskainten fissio.
Ydinreaktio on prosessi, jossa atomiydin muuntuu toiseksi törmätessään yhteen toisen ytimen tai alkeishiukkasen kanssa (vrt. kemiallinen reaktio). Mikäli törmäyksessä ei tapahdu muutoksia ytimessä, ei kyseessä ole ydinreaktio vaan elastinen sironta. Jos taas ydin hajoaa spontaanisti ilman törmäystä, on kyseessä radioaktiivinen hajoaminen. Tunnetuimpia esimerkkejä ydinreaktioista ovat fissio ja fuusio. Muunlaisia ydinreaktioita hyödynnetään ydinfysiikan tutkimuksessa, ja niitä tapahtuu myös luonnossa, esimerkiksi kosmisten säteiden osuessa ilmakehään.
Erilaisia ydinreaktioita

Fissiossa ydin hajoaa kahdeksi tai useammaksi kevyemmäksi ytimeksi joko spontaanisti tai absorboituaan törmäävän hiukkasen, esimerkiksi neutronin. Käytössä olevien ydinvoimaloiden energiantuotanto perustuu hallittuna ketjureaktiona etenevään fissioon. Hallitsematonta fissioketjureaktiota käytetään ydinaseissa.
Fuusiossa kaksi ydintä yhdistyy yhdeksi raskaammaksi vapauttaen energiaa ja pienempiä hiukkasia. Fuusioreaktorista on kaavailtu tulevaisuuden energiaratkaisua, mutta laboratorio-oloissa ei ole pystytty toteuttamaan pitkää, hallittua fuusioreaktiota. Tähtien säteily on peräisin fuusioreaktioista, jotka muuttavat vetyä heliumiksi ja tähden elinkaaren myöhemmissä vaiheissa myös raskaammiksi alkuaineiksi (ks. tähden nukleosynteesi). Vetypommin toiminta perustuu fissiopommilla käynnistettävään fuusioreaktioon.
Spallaatio on ydinreaktio, jossa ytimeen osuva suurienergiainen hiukkanen pirstoo ytimestä ulos useita pienempiä palasia tai hajottaa koko ytimen pienemmiksi palasiksi.
Siirtoreaktioissa kahden törmäävän ytimen välillä tapahtuu nukleonien vaihtoa. Ensimmäinen tarkoituksellisesti aikaansaatu ydinten transmutaatio vuonna 1919 on esimerkki tällaisesta reaktiosta.
Epäelastisessa sironnassa ytimeen törmäävä hiukkanen luovuttaa ytimelle energiaa ja virittää sen siten jollekin viritystilalleen. Tarkastelemalla esimerkiksi protonien, elektronien tai alfahiukkasten siroamista ytimistä saadaan tietoa esimerkiksi ytimen muodosta, koosta ja viritystiloista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ydinreaktio Wikimedia Commonsissa
Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus

Hänen majesteettinsa hallitus (engl. His Majesty’s Government), tuttavallisemmin Britannian hallitus, on Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan keskushallitus. Se käyttää toimeenpanovaltaa hallitsijan sijasta, jolle toimeenpanovalta varsinaisesti kuuluu. Hallitus koostu virallisesti hallitsijasta valtaneuvostossa (engl. Privy Council), ja pääministerin johtama ministeristö on oikeastaan valtaneuvoston poliittista valtaa käyttävä valiokunta. Yhdistyneessä kuningaskunnassa hallituksen jäsenellä viitataan niin sanottuihin kruunun ministereihin, jotka on valittu hallitukseen jommastakummasta parlamentin kamarista. Hallituksen jäsenet ovat yhdessä sekä yksittäin vastuullisia hallitsijalleen ja parlamentille sekä he välittävät Hänen majesteettinsa ehdotuksia parlamentille ja toimivat hänen nimissään.
Hallitusta johtaa pääministeri, jonka itse monarkki nimittää. Pääministeri on tavallisesti parlamentin alahuoneen, House of Commonsin suurimman puolueen puheenjohtaja tai suurimman puoluekoalition johtaja. Uuden halituksen astuessa virkaansa hallitsija lukee sen ohjelman parlamentissä parlamentaarikoille ja pääreille.
Ministeri-käsite on Britanniassa jossain määrin monimutkainen, sillä ministerit jaotellaan siellä eriasteisiin ”rankingeihin”. Täysivaltainen kabinetin jäsen on Secretary of State, jonka alapuolella ovat Minister of State ja Parliamentary Under-Secretary of State. Osa Minister of State -tason ministereistä osallistuu kabinetin istuntoihin ja osa ei. Kabinetti (Cabinet of the United Kingdom) on siis varsinaisen hallituksen (His Majesty's Government) osa, johon eivät kuulu kaikki ministerit. Lisäksi kaikkien kabinetin jäsenten titteli ei ole Secretary of State, vaan esimerkiksi valtiovarainministeri on Chancellor of the Exchequer.
Nykyinen hallitus

Nykyinen hallitus on Starmerin hallitus, joka astui virkaan heinäkuussa 2024.
Xacitarxan

Xacitarxan ja Astrahanin kaanikunta Pohjois-Kaukasiassa.
Xacitarxan ([xadʒitarˈxan]) oli keskiajalla olemassa olleen Astrahanin kaanikunnan pääkaupunki. Se sijaitsi Pohjois-Kaukasiassa Volgan alajuoksulla Kaspianmeren luoteisrannikon läheisyydessä noin 12 kilometrin päässä nykyisestä Astrahanin kaupungista. Xacitarxanin uskotaan perustetun 1100-1200-lukujen aikana, ja varhaisimmat todisteet sen olemassaolosta sijoittuvat 1300-luvulle. Tsaari Iivana Julman armeija poltti kaupungin 1556.
Kaupungin tuho

Astrahanin kaanikunta riitautui 1500-luvulla läntisen naapurinsa Krimin kaanikunnan kanssa. Krimin kaanit pyrkivät saattamaan Astrahanin valtaistuimelle omia sukulaisiaan. Myös kaanikunnan pohjoispuolella asunut Nogaiden orda yhtyi kiistaan Astrahanista. 1530-luvulla kaani Abd al-Rahman pyysi apua Moskovan Venäjältä, mutta tätä ei koskaan saatu. Sen sijaan tsaari Iivana IV Julma valtasi Astrahanin kaanikunnan omaksi vasalliläänikseen 1554 nogairuhtinaiden Derviş Alin ja Ismail Beyn avulla. Derviş Ali nostettiin sen kaaniksi, mutta hän liittoutuikin Venäjää vastaan sotaa käyneen Krimin kaanin Devlet I Girayn kanssa ajaakseen venäläiset pois ja palauttaakseen kaanikunnan itsenäisyyden.
Venäjän armeija palasi Astrahaniin 1556 ja valtasi Xacitarxanin uudelleen. Derviş Ali poistettiin valtaistuimelta, ja Xacitarxan tuhottiin polttamalla. Samalla venäläiset lakkauttivat entisen kaanikunnan ja liittivät sen kiinteäksi osaksi alueitaan. Astrahanin alueen uudeksi pääkaupungiksi tuli Astrahan, jonka venäläiset rakensivat Volgan alajuoksulle noin 12 kilometrin päähän entisestä Xacitarxanista. Valtauksen ohella venäläiset suorittivat alueella etnisen puhdistuksen, jossa tataareja surmattiin ja osa nogai-paimentolaiskansasta ajettiin pois. Tilalle tuotiin muun muassa Venäjän tsaarille alamaisuutta tunnustaneita kalmukkeja 1600-luvun puolella.
Myöhemmin

Vanhan Xacitarxanin viimeisiksi asukkaiksi jäivät osmanit ja Krimin tataarit, joiden armeija majoittui sen raunioihin syksyllä 1569 Astrahanin sotaretken aikana. Sotaretkikunnan mukana olleet pioneerit ja työläiset kunnostivat osan talojen raunioista asuttaviksi. Kaffan kenraalikuvernööri Kasım paššan ja kaani Devlet I Girayn johtama armeija piiritti Astrahania joitakin viikkoja, mutta joutui vetäytymään puutteellisen huollon ja talven tulon vuoksi.
Xacitarxanista tuli jälleen aavekaupunki ja sen rauniot peittyivät hiljalleen osaksi aron maaperää. Vuosina 1959-1963 Eremitaaši järjesti alueelle kaksi Lev Gumiljovin johtamaa arkeologista tutkimusretkeä, joiden tarkoitus oli kartoittaa varhaisemman Kasaarien kaanikunnan historiallisia alueita. Kaivauksissa löydettiin myös osa Xacitarxanin raunioista.
Lue myös

Itil, Volgan alajuoksun ensimmäinen kaupunkiasutus, joka on alkuperäisteoksia tutkittaessa joskus sekoitettu Xacitarxanin kanssa.
Derviş Ali kruunataan Astrahanin vasallikaaniksi. Sivu Iivana Julman kuvakronikasta 1500-luvulta.
William Wyler

William Wyler
William Wyler (alk. Wilhelm Weiller; 1. heinäkuuta 1902 Mülhausen, Elsass-Lothringen, Saksa – 27. heinäkuuta 1981 Los Angeles, Yhdysvallat) oli tuottelias elokuvaohjaaja, joka tunnettiin pikkutarkkuudestaan ja vaativuudestaan. Hän teetti kymmeniä ottoja lähes kaikista elokuviensa kohtauksista ja halusi ylipäätään hallita tarinaa, muuta työryhmää ja kuvausympäristöä. Asenne ei ollut lopulta haitaksi, sillä hän saavutti sekä suuren yleisön että kriitikoiden suosion.
Wylerille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1976.
Uran alkuvaiheet

Wyler syntyi tuolloin Saksalle kuuluneessa Elsassin maakunnassa  Mülhausenin kaupungissa. Hän oli Universal Picturesin perustajan Carl Laemmlen sisarenpoika. Sukulaissuhteesta oli hänelle hyötyä, sillä hänestä tuli 1919 yhtiön lehdistöagentti ja 1925 Universalin nuorin ohjaaja. Mykkäelokuvakaudella hän osoitti olevansa pätevä elokuvantekijä ohjaamalla pari tusinaa lännenelokuva, ja 1930-luvun alussa hän nousi Universalin merkittävimpiin kuuluvaksi ohjaajaksi. Tämän ajan tuotoksia ovat The Love Trap, Hell's Heroes, ja Tom Brown of Culver.
Myöhemmin Wyler teki sopimuksen Samuel Goldwynin kanssa (Samuel Goldwyn Productions) ja ohjasi yhtiölle elokuvat Nämä kolme, Tukkikuningas, Miksi miehet vaihtavat vaimoa?, Varjojen kadut, Jezebel, Humiseva harju, Kirje, Lännen mies ja  Nainen ei armoa antanut. Wyler pystyikin sopeutumaan äänielokuvan tuloon ja samalla täysimittaisten näytelmäelokuvien tekemiseen varsin vaivattomasti. Samalla hän loi omaleimaisen ohjaustyylinsä.
Toinen maailmansota

Vuosina 1942–1945 Wyler palveli majurina Yhdysvaltojen armeijan ilmavoimissa ja ohjasi dokumentin The Memphis Belle. Hän ohjasi myös kaksi toisen maailmansodan tunnelmia kuvaavaa keskeistä elokuvaa. Rouva Miniver (1942) on tarina keskiluokkaisesta englantilaisesta perheestä sopeutumassa sotaan Euroopassa. Se auttoi amerikkalaisyleisöä sopeutumaan sota-ajan elämään ja osaltaan vahvisti Yhdysvaltain tukea briteille. Parhaat vuodet (1946) kertoo kolmesta kotiin palaavasta veteraanista ja heidän sopeutumisestaan siviilielämään. Elokuva hahmotti rintamalle joutumattomille veteraanin palaamisen ongelmia. Wyler sai molemmista elokuvista parhaan ohjaajan Oscar-palkinnon. Molemmat palkittiin myös parhaan elokuvan Oscar-palkinnolla.
Uran loppuvaiheet

1950-luvulla Wylerin kaksi täysosumaa syntyivät erityyppisillä aiheilla: Loma Roomassa (1954) on romanttisen elokuvan komediallisesti sävytetty mestariteos kun taas Ben-Hur (1959) on on lähes nelituntinen spektaakkeli antiikin ajalta maineikkaine kilpa-ajokohtauksineen. Tämä klassikko toi Wylerille kolmannen ohjaaja-Oscarin. Kaikkiaan Ben-Hur sai yksitoista Oscaria. Loma Roomassa taas esitteli Audrey Hepburnin suurelle yleisölle ja toi Hepburnille ensimmäisen Oscar-palkinnon.
Wyler tavoitteli näiden jälkeen uudenaikaista ilmaisua rikoselokuvalla Neitoperho (1965) ja musikaalilla Funny Girl (1968). Hänen ohjaajakuvaansa ne eivät kuitenkaan tuoneet uusia ulottuvuuksia.  Viimeisen elokuvansa Wyler ohjasi vuonna 1970. Terveysongelmien takia hän ei sen jälkeen enää työskennellyt ohjaajana. Hän kuoli vuonna 1981, ja hänet haudattiin Glendaleen Kaliforniaan.
Kirjallisuutta

Miller, Gabriel: William Wyler: The Life and Films of Hollywood’s Most Celebrated Director.  Lexington:  University Press of Kentucky, 2013.  ISBN 978-0-8131-4209-8
Aiheesta muualla

William Wyler Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Senses of Cinema: Great Directors Critical Database
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  NARA  SNAC  IdRef
Yhdistyneiden kansakuntien kauppa- ja kehityskonferenssi

Yhdistyneiden kansakuntien kauppa- ja kehityskonferenssi (UNCTAD, engl. United Nations Conference on Trade and Development) on vuonna 1964 perustettu pysyvä hallitustenvälinen toimielin, joka on keskeisin YK:n yleiskokouksen kauppaa, investointeja ja kehitystä käsittelevä osa.
Järjestön tavoitteena on maksimoida kauppa-, investointi- ja kehitysmahdollisuudet kehitysmaille ja auttaa niitä integroitumaan maailman talouteen tasa-arvoiselta pohjalta. Järjestö luotiin kehitysmaiden kansainvälisiä markkinoita, monikansallisia yhtiöitä sekä rikkaiden ja köyhien maiden eriarvoisuutta koskevien huolien pohjalta. Uusi kansainvälinen talousjärjestys oli UNCTADiin liitetty laajamittainen talouspoliittinen ohjelma 1970-luvulla. Vuonna 1971 päästiin sopimukseen niin sanotusta yleisestä preferenssijärjestelmästä, jolla teollistuneet maat antoivat kehitysmaiden viemille valmistuotteille ja puolivalmisteille yksipuolisen kauppaedun. Järjestö on myös neuvotellut  tietyt periaatteet rahtien hinnoittelussa. Kehitysmaiden kannalta tärkeä saavutus oli perushyödykkeiden hintavakausjärjestelmä. Se on toteutettu puskurivarastojen avulla. UNCTAD on myös neuvotellut rahoittajien kanssa kaikkein köyhimpien maiden velkataakan keventämisestä.
Järjestön konferenssi pidetään joka neljäs vuosi. Niiden välisenä aikana päätösvaltaa käyttää 55-jäseninen Kauppa- ja kehitysneuvosto.
UNCTADissa oli 191 jäsentä vuonna 2008. Sen päämaja sijaitsee Genevessä. Työntekijöitä on 400 ja vuosittainen budjetti oli vuoden 2008 paikkeilla noin 50 miljoonaa dollaria.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yhdistyneiden kansakuntien kauppa- ja kehitysjärjestön kotisivut
Yhdistyneiden kansakuntien päivä

Yhdistyneiden kansakuntien lippu
Yhdistyneiden kansakuntien päivä on 24. lokakuuta vietettävä vuosipäivä, jota vietetään Yhdistyneiden kansakuntien (YK) perustamisen kunniaksi. Sanottuun päivään mennessä vuonna 1945 oli riittävän suuri määrä jäsenvaltioita vahvistanut YK:n perustamissopimuksen niin, että se tuli voimaan. Useissa maissa se on nykyisin myös liputuspäivä ja osa kansainvälistä YK-viikkoa, jota vietetään aina 20.–26. lokakuuta, alkoi viikko 20. lokakuuta tai ei.
Suomalaisissa kalentereissa YK:n päivä on ollut merkittynä vuodesta 1968, ja vakiintuneeksi liputuspäiväksi vuodesta 1987 lähtien.
Vuodesta 2008 lähtien YK:n päivä on Suomessa samalla Suomen ekumeenisen neuvoston julistama Rauhan, ihmisoikeuksien ja kansainvälisen vastuun rukouspäivä.
Aiheesta muualla

United Nations Day, 24 October 2008 (englanniksi)
Järjestön perustamisesta YK:n sivustolla (englanniksi)
Yle Oppiminen: YK:n päivä 24.10.
Suomen liputuspäivät
| --- | --- |
Viralliset:   suomalaisen kulttuurin päivä  suomalaisen työn päivä  äitienpäivä  puolustusvoimain lippujuhlan päivä  Suomen lipun päivä  isänpäivä  itsenäisyyspäivä  vaalipäivä  tasavallan presidentin toimeenastumispäivä 
Vakiintuneet:   J. L. Runebergin päivä  Miina Sillanpään päivä, kansalaisvaikuttamisen päivä  tasa-arvon päivä  suomen kielen päivä  kansallinen veteraanipäivä  Eurooppa-päivä  suomalaisuuden päivä  kaatuneitten muistopäivä  runon ja suven päivä  Aleksis Kiven päivä, suomalaisen kirjallisuuden päivä  Yhdistyneiden kansakuntien päivä  ruotsalaisuuden päivä  suomalaisen musiikin päivä