stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Galapagosinkyyryhaikara
Elintavat

Galapagosinkyyryhaikarat eivät ole arkoja ja päästävät ihmisenkin jopa jalanmitan päähän, joka voi johtua pedottomasta ympäristöstä. Ne ovat kuitenkin hyvin reviiritietoisia ja elävät enimmäkseen yksin. Reviiri käsittää suoraviivaisesti 300–500 metriä rantaviivaa. Pesä on aina koiraan reviirillä ja naaras saa tulla sinne vain lisääntymisaikaan, mutta säilyttää tällöinkin reviirinsä. Koiras sittemmin häätää poikasensa ja naaraan alueeltaan. Mikäli lajitoveri tulee reviirille, sen isäntä saattaa kohottautua ja lähteä häätämään tunkeilija pois. Ne ovat myös melko paikkauskollisia eivätkä lähde reviiriltään kuin lisääntymisen tai ravinnontarpeen vuoksi. Ne oleskelevat enimmäkseen maassa ja lentävät vain erittäin harvoin. Galapagosinkyyryhaikaroiden lento on lyhyttä, matalaa ja suoraa. Lennossa niiden jalat laahustavat takana ja värikkäät jalkapohjat näkyvät selvästi. Lajilla on vain vähän vihollisia. Alkuperäislajeista niihin kuuluu keisarifregattilintu. Haikarat voivat menettää hitaasti syötäviä saaliita, kuten rapuja laavalokeille, galapagosinhiirihaukoille ja fregattilinnuille.
Galapagosinkyyryhaikarat ovat melko hiljaisia. Loukkaantuneina tai vihaisina ne päästävät kimeän "keyow" tai "keuk" äännähdyksen. Niillä on myös erityinen käheä reviiriääni, jolla ne yrittävät häätää tunkeilijaa. Koiraiden äänivalikoimaan kuuluu myös "skow", jota ne käyttävät naaraan houkuttelemisessa. "Cooing" on taas tärkeässä osassa kummankin sukupuolen soidinrituaaleissa.
Elintavat > Ravinto

Galapagosinkyyryhaikaran pääravintoa ovat kalat ja ravut, mutta myös liskot, katkaravut, hyönteiset ja pienet linnut. Ne usein nappaavat ravuilta vain jalan, ja niiden on havaittu pyydystävän 2-3 rapua minuutissa. Satunnaisesti ne ryöstävät myös peippojen ja matkijoiden pesistä munia ja poikasia. Saalistusalueina toimivat tyrskyvyöhyke, vuorovesivyöhyke, puut, veneet ja maa. Saalistaessaan ne yleensä pysyvät liikkumattomina, usein kyyryssä odottaen tilaisuutta iskeä saaliin kimppuun. Ne voivat myös etsiä ruokaa haravoimalla jaloillaan maata. Galapagosinkyyryhaikaroilla on tyypillisesti oma suosikkipaikkansa saalistaa ja myös omat suosikkisaaliit ja ruokailutavat.
Elintavat > Lisääntyminen

Galapagosinkyyryhaikaran lisääntymistavoista tiedetään vähän. Ne ovat yksiavioisia. Pesintä voi tapahtua mihin aikaan vuodesta, mutta yleisimmin runsaiden sateiden jälkeen eli syyskuusta maaliskuuhun. Soidinmenot eivät ole yhtä monimutkaisia ja lentopitoisia kuin lähisukulaisilla. Koiraat tekevät ympyrä- ja takaa-ajolentoja kosiomenoissa ääntelyn ohella. Naaraan saapuessa koiras alkaa kurkotella, kumarrella ja kuherrella. Naaras jää metrin päähän ja alkaa tehdä samaa. Ne myös tökkivät toisiaan nokillaan, sukivat siipiään, rintojaan ja selkiään. Nämä kosiomenot eivät kuitenkaan ole pakollisia.
Molemmat vanhemmat osallistuvat pesänrakennukseen. Pesä sijaitsee koiraan reviirillä. Se rakennetaan oksista lähelle vettä mangroveen, pensaaseen tai kiven alle. Pesä on matala, halkaisijaltaan 30-40 senttiä. Pesänrakennukseen voi kulua kaksi viikkoa ja vanhemmat parantelevat pesää pesintäajan aikana. Mikäli ruokaa on paljon pesiä voi olla kaksi tai kolmekin. Poikueita voi syntyä jopa kolme vuodessa. Munia on yhdessä poikueessa yleensä 1-3. Molemmat vanhemmat hautovat ja poikaset kuoriutuvat 21–22 päivän kuluttua. Syntyessään ne ovat vaaleanharmaita. Vanhemmat ruokkivat niitä oksentamalla niille ruokaa. Lentokykyisiä ne ovat 34–35 päivän ikäisinä ja lähtevät pesästä kahden viikon jälkeen. Vanhemmat ruokkivat niitä jonkin aikaa vielä pesästä lähdön jälkeenkin.
Galapagosinkyyryhaikara kalastamassa
Kalan napannut galapagosinkyyryhaikara. Kuvassa myös Grapsus grapsus-lajin taskurapu.
Katowice

| Katowice |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Katowice
 Koordinaatit: 50°15′54″N, 19°01′26″E 
Valtio:  Puola
Voivodikunta:  Sleesia
Perustettu:  1500-luvulla
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Marcin Krupa
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  165 km²
Korkeus:  261–352 m
Väkiluku (2020):  291 774
 – Väestötiheys:  1772 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  40-001–40-999
Suuntanumero(t):  32
 
 http://www.katowice.eu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Katowice ([katɔˈvitsɛ]; saks. Kattowitz) on etelä-Puolassa sijaitseva kaupunki, jonka väkiluku oli vuonna 2020 noin 292 000 henkeä. Kaupunki sijaitsee Sleesian ylängöllä Ylä-Sleesiassa Rawa- ja Kłodnicajokien varrella. Katowice on Sleesian voivodikunnan pääkaupunki.
Historia > Ennen maailmansotia

Katowicen alue kuului 900–1300-luvuilla Puolaan. Sen nykyisistä kaupunginosista vanhin on Dąb, josta on asiakirjoja 1200-luvun lopulta alkaen. Vuodesta 1335 alue oli osa Böömin kuningaskuntaa ja vuodesta 1526 se kuului itävaltalaiselle Habsburgin suvulle. Varsinainen Katowicen paikkakunta perustettiin 1500-luvulla, ja sen nimi kirjoitettiin aluksi muodossa Katowicze.lähde?
Kirjallinen merkintä paikkakunnasta on vuodelta 1598. Preussi otti Sleesian haltuunsa vuonna 1742 muodostaen sinne teollisuuskeskittymän ja aloittaen Katowicessa merkittävän rauta- ja terästeollisuuden. Paikkakunta pysyi pienenä kylänä vuoteen 1865 saakka, jolloin sille myönnettiin kaupunhinoikeudet (nimellä saks. Kattowitz). 1860-luku merkitsi hiilikaivoksen myötä vilkastunutta liike-elämää.
Historia > Maailmansotien jälkeen

Ensimmäisen maailmansodan ja sitä seuranneiden Sleesian kansannousujen jälkeen vuonna 1922 Katowice päätyi osaksi uudelleenitsenäistynyttä Puolan tasavaltaa. Vuonna 1939 natsi-Saksa valtasi kaupungin liittäen sen itseensä. Toisen maailmansodan loppuvaiheessa Neuvostoliitto palautti kaupungin Puolalle ja asetti maahan kommunistisen hallituksen, jonka vallan alla Ylä-Sleesiasta tuli yksi itäblokin johtavista teollisuuskeskittymistä. Josif Stalinin kuoltua maaliskuussa 1953 Puolan kommunistinen johto muutti kaupungin nimen Stalinogródiksi neuvostojohtajan kunniaksi. Nimi Katowice palautettiin takaisin poliittisten muutosten myötä jo vuonna 1956.lähde?
Katowice oli vuosina 1975–1998 Katowicen voivodikunnan hallinnollinen keskus.lähde?
Neuvostoliiton hajotessa 1990-luvulla hiilikaivostoimintaan piti tehdä muutoksia, jolloin myös kaupungin taloudellinen profiili muuttui. Laitoksia suljettiin, mutta paikallinen teollisuus monipuolistui sen jakaantuessa pienempiin yhtiöihin.
Joulukuussa 2018 kaupungin kongressikeskuksessa järjestettiin ilmastokokous, jossa Pariisin ilmastosopimuksen allekirjoittajamaat sopivat siitä, miten päästövähennyksiä lasketaan ja miten niistä tehdään selontekoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katowice Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Katowice Wikivoyagessa (englanniksi)
Katkolaakasittiäinen

| Katkolaakasittiäinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Hävinnyt  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Scarabaeiformia
Yläheimo::  Turilasmaiset Scarabaeoidea
Heimo::  Lehtisarviset Scarabaeidae
Alaheimo::  Scarabaeinae
Suku::  Laakasittiäiset Onthophagus
Laji::  fracticornis
Kaksiosainen nimi
 Onthophagus fracticornis  (Preyssler, 1790) 
Katso myös
   Katkolaakasittiäinen Wikispeciesissä   Katkolaakasittiäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Katkolaakasittiäinen (Onthophagus fracticornis) on eläinten lannalla elävä kovakuoriaislaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu alueellisesti hävinneeksi (RE).
Koko ja ulkonäkö

Katkolaakasittiäisen pää, etuselkä ja raajat ovat mustat ja niissä on pronssinruskea tai kellertävä metallinkiilto. Koiraan päälaelta kasvaa pitkä, kärkeä kohti kapeneva ja kärkiosassaan eteenpäinkaartuva sarvi. Pään sivuilla silmän edessä on terävä kulma. Naaraan etuselän etureuna on tasainen ilman lähilajeille ominaista kyhmyä. Peitinsiipien tyven kilveke puuttuu. Peitinsiivet ovat punaruskeat ja niitä kirjovat epäsäännölliset mustat pilkut. Kuoriainen on muodoltaan pullea ja sen ruumis on noin 5,5–9,5 mm pikä.
Lajin erottaminen typölaakasittiäisestä (Onthophagus similis) vaatii huomattavan yksityiskohtaista tarkastelua.
Levinneisyys

Lajin levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Skandinavian eteläosiin ja idässä Keski-Aasiaan. Suomessa lajista on aikoinaan tehty harvakseltaan havaintoja ympäri maan eteläosia. Viimeisin havainto on kuitenkin vuodelta 1946 eikä lajin katsota enää esiintyvän Suomessa.
Elinympäristö ja elintavat

Lähisukulaistensa tapaan myös katkolaakasittiäinen on elinympäristönsä suhteen suhteellisen vaatelias ja edellyttää lämmintä elinpaikka. Tyypillinen elinympäristö on laidunnettu rinne, jonka maaperä on hiekkapitoista. Ruotsin Öölannissa sitä tavataan myös alvareilla ja Gotlannissa jopa harvakasvuisissa metsiköissä. Aikuiset kuoriaiset elävät lantakasoissa ja kaivavat niiden alla olevaan maaperään käytäviä, jotka ne täyttävät lannalla ja munivat sinne. Laji suosii etenkin hevosen ja lehmän lantaa, mutta sitä on tavattu myös monien villieläinten jätöksiltä. Kuoriaiset talvehtivat aikuisina ja niitä voi tavata keväästä syksyyn, joskin yksilömäärä on ilmeisesti suurimmillaan elo-syyskuussa.
Suomessa katkolaakasittiäinen on luokiteltu alueellisesti hävinneeksi, Ruotsissa se on silmälläpidettävä. Laidunnuksen väheneminen kuoriaisen elinpaikoilla voi aiheuttaa varjostavan kasvillisuuden muodostumisen ja sitä kautta avointa elinympäristöä vaativan lajin häviämisen.
Aiheesta muualla

The Scarabs of the Levant (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q4045837  Wikispecies: Onthophagus fracticornis  BioLib: 243502  BOLD: 501869  EoL: 968109  EUNIS: 235519  Fauna Europaea: 192381  Fauna Europaea (new): dcb02dad-22e7-41e3-b4ce-80eaaeab2e11  GBIF: 1091378  iNaturalist: 504706  IRMNG: 11312902  NBN: NBNSYS0000011524  NCBI: 990991  Observation.org: 23632  Open Tree of Life: 677412  Paleobiology Database: 319785  Laji.fi: MX.191849
Kauneuden historia

| Kauneuden historia> Storia della bellezza |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Umberto Eco, Girolamo de Michele (toim.)
Genre:  estetiikka
Kustantaja:  Bompiani
Julkaistu:  2004
Suomennos
Suomentaja:  Pekka Tuomisto
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2008
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  438
ISBN:  978-951-0-31910-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kauneuden historia (ital. Storia della bellezza) on Umberto Econ ja Girolamo de Michelen toimittama kirja vuodelta 2004. Kirjassa on 300 värikuvaa. Pekka Tuomiston suomennos ilmestyi 2008 WSOY:n kustantamana.
Aiheesta muualla

John Armstrong: The art of missing the point. The Independent 12.11.2004. (englanniksi)
Mike Phillips: The ugly truth. The Guardian 29.1.2005. (englanniksi)
Anna Kortelainen: Kauneudesta viattomasti, kuin joskus ennen vanhaan. Turun Sanomat 28.9.2008.
Mirkka Lappalainen: Kauneuden historiaa on vaikea kirjoittaa. Helsingin Sanomat 18.9.2008.
Marjatta Ripsaluoma: Kauneus ja sen vastakohdat.
Katoey

Katoi-tanssijoita Bangkokissa.
Katoi-laulajia Pattayan transvestiitti-kabareessa.
Alcazarin showssa esiintyvät katoit.
Katoey tai katoi (thaiksi กะเทย) on Thaimaassa naiseksi pukeutuva mies tai naiseksi sukupuolensa korjannut henkilö. Usein heistä käytetään nimitystä "ladyboy". Alkukielinen kiertoilmaus, jota käytetään Thaimaan mediassa, on 'toisen kategorian nainen' (thaiksi สาวประเภทสอง). Katoi-kulttuuria ei tule sekoittaa gay-kulttuuriin, sillä katoy on monesti transsukupuolinen ja katoy-identiteetti on historiallisesti rakentunut Thaimaan sukupuolisia ilmaisutapoja ohjanneille kehityskuluille.
Asema yhteiskunnassa

Katoit ovat Thaimaassa melko yleisiä, ja heidän osuutensa on 5–15 prosenttia geeneiltään miespuolisesta väestöstä. Tavallisesti tällaiset henkilöt alkavat nauttia naishormoneita murrosiässä välttääkseen miehisten piirteiden kasvun. Jotkut hankkivat itselleen tekorinnat tai käyvät läpi sukupuolenkorjausprosessin. Fyysisen sukupuolensa korjannut pysyy Thaimaassa kuitenkin lain edessä miehenä.
Thaiyhteiskunnan suhtautumista katoiden muodostamaan väestönosaan kuvataan länsimaissa yleensä hyvin suopeaksi, mikä on selitettävissä buddhalaisuuden suvaitsevaisuudella ja kansanluonteeseen sisäänrakennetulla hillityllä käytöksellä, jossa aggression osoittaminen on tabu. Vaikka katoit eivät juurikaan kohtaa fyysisen väkivallan uhkaa valtaväestön taholta, on suhtautuminen heihin kaksijakoista. Sukulaiset tavallisesti pitävät heihin etäisyyttä, eikä laki suojele heidän koskemattomuuttaan raiskaukselta, joka voi kohdistua vain cissukupuoliseen naiseen. Theravada-buddhalaisuuden mukaan naiset ja katoit eivät voi myöskään saavuttaa valaistumista eläessään.
Monet katoit ovat suuntautuneet viihdealalle tanssijoina tai laulajina teatterissa ja televisiossa. Suosittujen drag-show -teatterien esiintyjät, kuten Pattayan Alcazarin ja Tiffanyn naistähdet, ovat sukupuolensa korjanneita katoi-henkilöitä.
Tunnettuja edustajia

Tunnettuja katoita ovat thainyrkkeilymestari Parinya Charoenphol, kutsumanimeltään Nong Tum, ja vuoden 2004 Miss Tiffany -kisan kauneuskuningatar Trichada Phecharat ("Nong Poy", thaiksi น้องปอย, ตรีชฎา เพชรรัตน์).
Populaarikulttuurissa

Katoi-ilmiöstä on tehty elokuvia. Yongyut Thongkonthunin ohjaama Satree-lek (Iron Ladies, Teräsmimmit, 2000) jatko-osineen (Satree-lek 2, 2003) menestyivät hyvin kotimarkkinoilla. Näistä ensiksi mainittu esitettiin myös Toronton elokuvajuhlilla vuonna 2000. Ekachai Uekrongthamin elokuvassa Beautiful Boxer (2003) päähenkilönä oli katoi, joka toivoo nyrkkeilykehässä voittavansa rahat sukupuolenkorjaukseen.
Aiheesta muualla

IGLHRC: Asylum Program - Thailand, Status of Sexual Minorities(englanniksi)
Thai Guide to Thailand: Katoey – Thai Ladyboys(englanniksi)
Katettu silta

Green Riverin silta Guilfordissa Vermontissa Yhdysvalloissa.
Katettu silta sisältä. Baumgardener's Covered Bridge Pennsylvaniassa Yhdysvalloissa.
Katettu silta on silta, usein yksikaistainen, jossa on sivuseinät ja katto. Katteet ovat yleensä puisia, tosin joissakin uudemmissa on myös betonia ja lasitetut sivuseinämät. Katettuja siltoja rakennettiin etenkin 1800-luvulla maamerkeiksi ja ne ovat pitkään kiinnostaneet kulttuuriperinnön suojelijoita.
Katetut sillat Suomessa

Puinen silta kestää lahoamatta 20–40 vuotta. Sillan kattaminen suojaa kantavia rakenteita ja sillan kantta. Suomessa rakennettujen katettujen siltojen esikuvat ovat olleet yhdysvaltalaisia ja sveitsiläisiä. Kantava rakenne on ollut yleensä ristikko tai riippuansas, jotka päällisin puolin muistuttavat toisiaan. Kantavissa rakenteissa saattoi olla myös muita tukijärjestelmiä lisänä.
Katetut sillat Suomessa > Purettuja tai tuhoutuneita siltoja

Tunnettu katettu silta oli nykyisen Tulkkilan sillan edeltäjä, vuonna 1893 rakennettu kolmeaukkoinen ristikkosilta, jonka punakaartilaiset polttivat 17. huhtikuuta 1918. Sillan ristikot olivat niin sanottuja Town-ristikoita. Town-ristikon kehitti ja patentoi vuonna 1820 yhdysvaltalainen Ithiel Town.
Kirkonrakentaja Juho Jaakko Kuorikosken mainitaan rakentaneen Kaustiselle kolme katettua pitkäjännevälistä siltaa. Myös hänen isänsä Jaakko Kuorikoski rakensi jokusen katetun sillan, jotka olivat ”rakennusratkaisultaan varsin erikoisia”.
Juho Jaakko Kuorikosken rakentama Perhonjoen ylittävä Nikulan silta rakennettiin vuonna 1885, sillan jännemitta oli 25 metriä ja siinä oli muun muassa tukiansaita. Rakennetta pidettiin varsin käyttökelpoisena ja ilmeisen pitkän kehitystyön tuloksena. Sillan rakentamiseen osallistuivat kaikki kynnelle kykenevät, varsinkin maatukien kivien kuljettamiseen. Puuosat tehtiin talvella valmiiksi joen jäällä ja kuljetettiin rantaan odottamaan kevättä ja kasaamista. Nikulan silta kesti tulvat, tosin kettingillä puihin sidottuna. Kiviset maatuet saivat vaurioita, mutta ne korjattiin. Toinen Perhonjoen ylittävä silta, Rauman silta oli rakenteeltaan ja ulkonäöltään samantapainen: sillassa oli aumattu lautakatto ja lautakaiteet.
Katetut sillat Suomessa > Nykyisiä siltoja

Loimaan Köyliönkylään koulun kohdalle valmistui vuonna 2000 yksityisin voimin yksityistielle puinen katettu silta, jolla on pituutta noin 30 metriä. Silta ylittää Kojonjoen ja johtaa yhdystieltä asuintontille.
Vuonna 2001 valmistui Ypäjälle Loimijoen ylittävä Poukkasilta, katettu puinen ristikkosilta. Se sijaitsee noin 900 metriä yhdystien 2805 Kurjensillasta itään.
Kehä III:n parantamisen yhteydessä rakennettiin vuonna 2002 kevyen liikenteen reitille Keravanjoen ja sen myötä Helsingin ja Vantaan rajan ylittävä liimapuurakenteinen ristikkosilta, jossa on läpinäkyvä kate.
Katetut sillat populaarikulttuurissa

Katettut puusillat ovat saaneet julkisuutta myös populaarikulttuurissa. Vuonna 1992 ilmestyneen Robert James Wallerin kirjan The Bridges of Madison County ja Clint Eastwoodin siitä vuonna 1995 ohjaaman ja tuottaman elokuvan Hiljaiset sillat tapahtumat sivuavat myös Iowan osavaltion Madisonin piirikunnan katettuja historiallisia siltoja. Iowalaiselle farmille saapuva valokuvaaja Robert Kincaid (Eastwood) pyytää tilan emäntää Francesca Johnsonia (Meryl Streep) neuvomaan tien Rosemanin sillalle. Rosemanin katettu silta esittää kirjassa ja elokuvassa itseään eli se on vuonna 1883 valmistunut puinen katettu silta, joka on edelleen alkuperäisellä paikallaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katettu silta Wikimedia Commonsissa
Kaustisten Kuorikosken silta, Suomen Kuvalehti, 17.09.1938, nro 37, s. 32, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Katettu silta Suomessa: Vuonna 2001 valmistunut Poukkasilta ylittää Loimijoen Ypäjän hevosopiston luona.
Vuonna 2002 valmistunut Sateenkaaren raittisilta ylittää Keravanjoen.
Rosemanin katettu silta (1883), Madisonin piirikunta, Iowa, Yhdysvallat.
Sirkka Kauppinen

Sirkka Liisa Hellevi Kauppinen (o.s. Talvensaari, s. 23. elokuuta 1937 Pelkosenniemi) on suomalainen yleisurheilija, joka saavutti 1950- ja 1960-luvuilla kiekonheitossa kymmenen SM-mitalia. Hän edusti Suomea useissa maaotteluissa. Kotimaassa hän edusti vuoteen 1957 saakka Kairalan Kajastusta ja vuodesta 1958 alkaen Kajaanin Kipinää.
Kauppinen voitti kiekonheitossa Suomen-mestaruuden vuonna 1958. Hän saavutti kaikkiaan yhdeksän SM-hopeaa: vuosina 1957, 1959, 1960, 1961, 1965, 1966, 1967, 1968 ja 1969. Hän sijoittui SM-kilpailuissa neljänneksi kiekonheitossa vuonna 1956 ja keihäänheitossa vuonna 1960 sekä kuudenneksi kuulantyönnössä vuonna 1957. Hän edusti Suomea Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa 1965 ja 14 maaottelussa vuosina 1958–1969. Ainoan lajivoittonsa maaotteluissa hän saavutti Norjaa vastaan Helsingissä elokuussa 1969, kun hän heitti uransa parhaaksi jääneen tuloksen 47,86 m ja voitti Marjatta Kuuluvaisen kahden senttimetrin erolla.
Sirkka Kauppisen pikkusisko Raija Mustonen on keihäänheiton moninkertainen Suomen-mestari.
Kristiina Kauppila

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten salibandy. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | St. Gallen 2011 |  |  |
|  Hopeaa | Ostrava 2013 |  |  |
|  Hopeaa | Tampere 2015 |  |  |
|  Hopeaa | Bratislava 2017 |  |  |
Kristiina Kauppila (s. 30. maaliskuuta 1992) on suomalainen salibandyn pelaaja, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Suomen naisten maajoukkueessa 85 ottelua, joissa hän on tehnyt 14 maalia ja saanut 21 syöttöpistettä. Hän on saavuttanut MM-hopeaa St. Gallenissa 2011, Ostravassa 2013, Tampereella 2015 ja Bratislavassa 2017.
Naisten Salibandyliigassa Kauppila on edustanut Oulun Luistinseuraa kausina 2009–2014 ja tamperelaisseura Classicia kaudesta 2014–2015 alkaen. Hän on voittanut SM-kultaa vuosina 2015 ja 2017 ja saavuttanut SM-hopeaa vuosina 2016 ja 2018 sekä SM-pronssia vuonna 2013. Hän on pelannut liigassa kaikkiaan 201 runkosarjaottelua ja 64 pudotuspeliä.
Sari Kauria

Sari Johanna Kauria (s. 31. lokakuuta 1964 Helsinki) on suomalainen karateka. Hän oli ensimmäinen suomalainen naisten karaten maailmanmestari. Myös hänen veljensä Jyri Kauria on karateka.
Kauria voitti maailmanmestaruuden 53 kg:n sarjassa vuonna 1986. Kaksi vuotta myöhemmin hän sijoittui MM-kilpailuissa seitsemänneksi. EM-kilpailuissa hän saavutti toisen sijan 1987 ja kolmannen sijan 1984 sekä 1985. Kauria oli myös mukana joukkueessa, joka voitti kultaa EM-kilpailuissa 1989 ja pronssia 1986. SM-kilpailuissa Kauria sai kultaa 63 kg:n sarjassa vuonna 1988 sekä kuusi kertaa hopeaa vuosina 1983–1989. Lisäksi hänelle kertyi useita mitaleita PM-kilpailuista.
Kaukurla

Peltomaisemaa Kaukurlan kylän pohjoisosassa
Kaukurla (joskus myös Kaukkurla) on kylä Mynämäen kunnan  Mietoisissa, Varsinais-Suomessa. Se sijaitsee Valaskallion kylän ja -tien pohjoispuolella Kaukurlantien varrella. Kylä on noin seitsemän kilometrin etäisyydellä Mietoisten keskustasta ja noin kahden kilometrin päässä Pyheen taajamasta.
Historia

Varhaisimmat asutuksen merkit alueella löytyvät läheltä Kaukurlan kylän rajaa Valaskallion kylästä, jossa sijaitseva Myllymäen rauniokalmisto on ajoitettu rautakaudelle. Ensimmäiset kirjalliset maininnat kylästä ovat 1500-luvulta, jolloin kylässä oli neljä taloa; Rittula (myöhemmin Triittula), Rottala (Kauppila) ja Kärvänen (Uotila) sekä nimeltään tuntemattomaksi jäänyt neljäs talo, joka yhdistettiin 1600-luvulla Rittulaan. Saaren kartanon isäntä, Kustaa II Adolfin avioton poika Kustaa Kustaanpoika hankki kaikki kolme taloa haltuunsa 1646, mutta ne peruutettiin isossa reduktiossa kaikki kruunulle vuonna 1681.
Triittula ja Kauppila lunastettiin perintötiloiksi vuonna 1768 ja Uotila 25 vuotta myöhemmin, vuonna 1793. Vuoden 1766 isojakokartan mukaan Kaukurlan talot sijaitsevat nykyisillä paikoillaan. 1800-luvun vaihteessa kylän alueella asui myös muutamia mäkitupalaisia ja räätäli. Nykyään Kauppilan ja Triittulan tilat on yhdistetty Uusi-Anttilan tilaksi ja niiden kaakkoispuolella erillään sijaitseva Uotilan tila on autioitunut ja sen piharakennukset ovat raunioituneet. Kauppilan ja Uotilan kantatiloista 1920-luvulla lohkotut Mäkisen ja Niemen nykyäänkin asutut talot sijaitsevat Uotilan läheisyydessä. 1930-luvun puolivälissä Triittulasta lohkotun Taimelan talo sijaitsee puolestaan kauempana, lähellä Unikankareentietä ja aivan kylän länsilaidalla.
Kylämaisema ja luonto

Alkuperäinen maaseutumainen kylärakenne on säilynyt Kaukurlassa hyvin ja pääosa alkuperäisen kylän rakennuksista on valmistunut ennen 1950-lukua. Kylän keskialuetta hallitsee Koivistonvuoren eteläpuolinen metsäalue, jossa on myös kaksi pienehköä suota, Vähä- ja Isosuo. Mäntyvaltainen metsä on talouskäytössä ja suurelta osin taimikkoa. Uotilan, Mäkisen ja Niemen talot sijaitsevat metsäalueen itäpuolella, Taimela puolestaan lännessä. Metsäaluetta ympäröivät joka puolelta Kaukurlan ja muiden ympäröivien kylien pellot. Kyläkeskus sijaitsee peltoaukean laidalla, kylän itäosassa ja aivan Valaskallion kylän tuntumassa.
Katja

| Katja |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  25. marraskuuta
– ruotsinkielinen:  25. marraskuuta
– ortodoksinen:  24. marraskuuta
Muunnelmia:  Katju, Katjaana
Vastineita eri kielissä:  Katya
Nimen alkuperä:  Katariina, Ekaterina (Екатерина)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Katja on naisen etunimi. Katja on venäläinen deminutiivi nimestä Katariina, joka merkitsee 'alati puhdasta'.
Nimenä Katja yleistyi 1960-luvulla ja se kuului 1970-luvulla ja varsinkin 1980-luvulla muotinimien joukkoon.
Suomen almanakassa Katja on ollut vuodesta 1973 ja ruotsinkielisessä kalenterissa vuodesta 1995.
Suomessa Katja-nimen on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä saanut noin 18 148 naista, joista yli puolet on 1960- ja 1970-luvuilla syntyneitä.
Kuvitteellisia Katjoja

Katja Kabanova, Leoš Janáčekin samannimisen oopperan päähenkilö
Katja Vainio, tv-sarjassa Salatut elämät
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katja Wikimedia Commonsissa