stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Oslon-suurlähetystö
Historia

Norja ja Suomi solmivat diplomaattisuhteet 6.4.1918. Suomen lähetystö aloitti toimintansa syksyllä 1918 ja Allan Serlachius nimitettiin ensimmäiseksi lähettilääksi. Kiinteistö osoitteessa Drammensveien 93 ostettiin lähetystökäyttöön ja se palveli sekä kansliana että residenssinä.
Suomen presidentti Lauri Kristian Relander oli valtiovierailulla Norjassa 1926. Yhdessä kuningas Haakon VII:n sekä lähettiläs Östen Elfvingin kanssa he istuttivat takapihalle tammen, joka symboloi maiden välisiä suhteita.
Suomen valtio osti vuonna 1935 nykyisen lähetystörakennuksen, joka kunnostamisen jälkeen toimi niin kansliana kuin virka-asuntona vuodesta 1936. Kymmenen vuotta aikaisemmin istutettu, niin kutsuttu kuninkaan tammi siirrettiin muuton yhteydessä uudelle pihalle, ja se kasvaa suurlähetystön pihassa vielä tänäkin päivänä.
Edustusto suljettiin Saksan miehitettyä Norjan vuonna 1940. Se avattiin uudelleen miehityksen päätyttyä syksyllä 1945. Vuonna 1954 edustuston tasoa nostettiin suurlähetystöksi ja täten Suomi sai Norjaan ensimmäisen suurlähettiläänsä, Eduard Palinin. Vuosina 1958–1965 suurlähettiläänä toiminut Tyyne Leivo-Larsson oli Suomen ensimmäinen naissuurlähettiläs.
Vuonna 1969 suurlähetystö muutti uusiin tiloihin osoitteeseen Drammensveien 40 ja rakennus osoitteessa Thomas Heftyes gate 1 toimi suurlähettilään residenssinä. Vuonna 1993 Thomas Heftyes gate 1 remontoitiin täysin kansliaksi ja se on toiminut suurlähetystönä siitä lähtien.
Suurlähetystön historia on koottu historiikkiin. Jussi Pekkarisen kirjoittama Kuninkaallisen tammen suojassa, Suomen Oslon suurlähetystön historia ilmestyi vuonna 2014.
Suurlähettilään virka-asunto

Rakennus osoitteessa Thomas Heftyes gate 1 toimi niin kansliana kuin residenssinä vuodesta 1936, kunnes suurlähetystö muutti vuonna 1969. Vuonna 1983 suurlähetystö vuokrasi naapurissa, osoitteessa Thomas Heftyes gate 3, sijaitsevan rakennuksen ja osti sen vuonna 1986. Talo on 1900-luvun alussa rakennettu kolmikerroksinen kivihuvila, jonka on suunnitellut tunnettu norjalainen arkkitehti Arnstein Arneberg. Rakennus peruskorjattiin nykyiseen kuntoonsa arkkitehtiprofessori Egil Nordinin avustuksella. Suurlähettiläs Kaarlo Yrjö-Koskinen muutti tähän rakennukseen yhdessä vaimonsa kanssa, ja siitä lähtien se on ollut suurlähettilään ja tämän perheen käytössä.
Luettelo lähettiläistä ja suurlähettiläistä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Lähettiläät (chargé d'affaires) | Vuodesta | Vuoteen |
| Allan Serlachius | 1918 | 1919 |
| Rolf Thesleff | 1919 | 1925 |
| Östen Elfving | 1926 | 1930 |
| Wäinö Wuolijoki | 1933 | 1940 |
| Päivö Tarjanne | 1945 | 1950 |
| Eduard Palin | 1950 | 1954 |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Suurlähettiläät | Vuodesta | Vuoteen |
| Eduard Palin | 1954 | 1958 |
| Tyyne Leivo-Larsson | 1958 | 1965 |
| Pentti Suomela | 1966 | 1972 |
Reino Honkaranta: 1972
| Olavi Munkki | 1973 | 1976 |
| Lars Lindeman | 1976 | 1984 |
| Henrik Blomstedt | 1984 | 1988 |
| Kaarlo Juhana Yrjö-Koskinen | 1988 | 1993 |
| Jorma Inki | 1993 | 1999 |
| Ole Norrback | 1999 | 2003 |
| Pekka Huhtaniemi | 2003 | 2005 |
| Peter Stenlund | 2006 | 2010 |
Hans Ottelin (1.3.–31.8.2010): 2010
| Maimo Henriksson | 2010 | 2014 |
| Erik Lundberg | 2014 | 2018 |
| Mikael Antell | 2018 | 2022 |
| Teemu Tanner | 2022 - |  |
Konsulaatit

Norjassa on yhteensä 19 Suomen kunniakonsulaattia. Suomen kunniapääkonsulaatti sijaitsee Oslossa.  Muita konsulaatteja kutsutaan kunniakonsulaateiksi ja ne edustavat Suomea eri puolilla Norjaa. Kunniapääkonsuli aloitti Oslossa jo ennen ensimmäisen lähetetyn, Allan Serlachiuksen saapumista, vuonna 1918.
Kunniakonsuli valvoo toimipiirissään suomalaisten ja Suomessa pysyvästi asuvien ulkomaalaisten oikeuksia. Hän voi neuvoa ja opastaa hädänalaiseen asemaan joutuneita tilapäisesti ulkomailla oleskelevia Suomen kansalaisia ja Suomessa pysyvästi asuvia ulkomaan kansalaisia yhteydenpidossa paikallisiin viranomaisiin tai lähimpään Suomen suurlähetystöön tai konsulaattiin. Kunniakonsulit eivät ota vastaan passihakemuksia eivätkä hoida viisumi- ja oleskelulupa-asioita. Kunniakonsuli ei myöskään voi toimia oikeudenkäyntiavustajana tai oikeudellisena neuvonantajana.
Kunniakonsuli edistää osaltaan Suomen ja asemamaan kaupallis-taloudellisia ja kulttuurisuhteita yhteistyössä edustustojen kanssa ja hän osallistuu Suomen maakuvan vahvistamiseen. Kunniakonsuli voi neuvoa suomalaisyrityksiä esim. paikallista yrityskulttuuria koskevan tiedon saannissa sekä yhteistyökumppanien etsimisessä. Konsuleiden ei tarvitse olla Suomen kansalaisia.
Luettelo konsulaateista

| Kaupunki | Osoite | Konsuli |
| --- | --- | --- |
| Oslo | Akersgaten 20 | Christian Bjelland |
| Bergen | Kokstadveien 42B | Per Jæger Jr. |
| Bodø | Olav V gate 92 | Gunnar Johansen |
| Drammen | Havnegaten 83 D | Yngvar P. Berg |
| Halden | Kvartstien 7 | Øystein Back |
| Haugesund | Smedasundet 40 | Trygve Seglem |
| Horten | Moloveien 3 | Sjalg T. Mordvedt |
| Kirkkoniemi | Presteveien 9 | Audun Celius |
| Kristiansand | Skippergata 97 | Asbjørn Fredrik Asbjørnsen |
| Kristiansund | Lunvikveien 42 | Lars Georg Backer |
| Larvik | Borgejordet 80 | Bjarne Støtvig Jr. |
| Narvik | Kongens gate 50 | Kirstin Jenny Sletten |
| Sarpsborg | Sandesundveien 3 | Knut Njøs |
| Stavanger | Børehaugen 1b | Ingvild Meland |
| Tromssa | Ærfuglvegen 3a | Nina Hansen |
| Trondheim | Stiklestadveien 1 | Jari Takala |
| Vadsø | W. Andersens gate 4 | Per Ivar Harila |
| Ålesund | Emanuel Mohns vei 22 | Ola Kibsgaard-Petersen |
Aiheesta muualla

Suomen suurlähetystö, Oslo
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen Oslon-suurlähetystö Wikimedia Commonsissa
Tammi, jonka kuningas Haakon, presidentti Lauri Kristian Relander ja lähettiläs Östen Elfving istuttivat 1926.
Suurlähettilään virka-asunto
Teemu Penninkangas

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 24. heinäkuuta 1992 (ikä 32)
Syntymäpaikka: Alavus, Suomi
Pelipaikka: keskuspuolustaja vasen laitapuolustaja
Pituus: 194 cm
Seura
Seura: Gilla FC
Pelinumero: 27
Junioriseurat
2004–2007: APV
2008–2009: TP-Seinäjoki
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2006 | APV | 1 | (0) |
| 2008 | TP-Seinäjoki | 2 | (0) |
| 2010–2016 | SJK | 76 | (7) |
| 2010 | → Karhu (laina) | 1 | (0) |
| 2012–2016 | → Kerho 07 | 28 | (9) |
| 2015 | → Jazz (laina) | 16 | (1) |
| 2017 | Ilves | 19 | (2) |
| 2018 | FC Inter | 29 | (1) |
| 2019 | FC Lahti | 23 | (1) |
| 2020 | Sligo Rovers | 13 | (0) |
| 2021–2023 | FC Lahti | 60 | (3) |
| 2024 | IF Gnistan | 23 | (2) |
| 2025– | Gilla FC | 0 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 268 | (24) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 28. tammikuuta 2025.
Teemu Penninkangas (s. 24. heinäkuuta 1992 Alavus) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Nelosessa pelaavaa Gilla FC:tä. Penninkangas on pelipaikaltaan keskuspuolustaja, mutta on pelannut aikaisemmin urallaan myös vasempana laitapuolustajana sekä laitahyökkääjänä.
Penninkangas pelasi pitkään lainalla useassa seurassa 2010-2015, poislukien kauden 2011 jolloin Penninkangas oli nostamassa SJK:ta Ykköseen. Penninkangas oli myös osana Veikkausliigan mestaruuden voittaneessa SJK:ssa vuonna 2015. Kaudella 2016 hän murtautui SJK:n edustuksen aloituskokoonpanoon, aloittaen 25:ssä SJK:n 33:sta pelistä.
Penninkangas jätti SJK:n vuonna kaudeksi 2017, vaihtaen Ilvekseen ja tämän jälkeen FC Interiin. Kaudeksi 2019 Penninkangas liittyi FC Lahteen.
Vuonna 2020 Penninkangas pelasi yhden kauden Sligo Rovers FC:ssä, joka pelasi Irlannin valioliigassa. Penninkangas palasi FC Lahteen 2021 ja pelasi siellä kaksi kautta. Vuonna 2024 Penninkangas pelasi kautensa FC Gnistanissa.
23.1.2025 Teemu Penninkangas ilmoitti Instagram sivuillaan lopettavansa ammattilaisuransa jalkapallossa. 25.1 Gilla FC julkaisi Penninkankaan liittymisen seuraan, ulkomainoksella Kampin kauppakeskuksen seinällä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teemu Penninkangas Wikimedia Commonsissa
Šeremetevin palatsi

Šeremetjevin palatsi
Šeremetjevin palatsi (ven. Шереме́тевский дворе́ц, Šeremetjevskij dvorets) on barokkityyliä edustava rakennustaiteen muistomerkki Pietarin keskustassa Venäjällä. Kesäpuiston suihkulähteiden mukaan nimensä saaneen Fontankan rannalla sijaitseva rakennus tunnetaan myös nimellä Suihkulähdetalo (Фонта́нный дом, Fontannij dom).
Stukkosalonki
Valkoinen sali
Palatsin portti ja aita, arkkitehti Geronimo Corsini 1838
Historia

Pietari I lahjoitti tontin vuonna 1712 sotamarsalkka Boris Šeremetjeville sillä ehdolla että sille rakennetaan eurooppalaistyylinen palatsi. Tuolloin Šeremetjevien pääkaupunkiasunto sijaitsi Vasilinsaarella, joten Fontankan rannan lähellä olevaa tilusta käytettiin maaseutuasuntona.
Vuonna 1719 Pjotr ​​Borisovitš Šeremetjev peri kartanon. 1730-luvun lopulla, kun Francesco Bartolomeo Rastrelli suunnitteli lähiseudulle keisarinna Elisabetille upeita palatseja, hän kutsui arkkitehti Grigori Dmitrijevin rakentamaan paikalle yksikerroksisen kivipalatsin. Nykyisin verrattain hyvin säilynyt palatsi rakennettiin uudelleen 1740–1750 -luvuilla arkkitehti Savva Tševakinskin suunnitelmien mukaan, mahdollisesti Francesco Bartolomeo Rastrellin alkuperäissuunnitelmien pohjalta. Sisätilat suunnitteli Šeremetjevien maaorja, arkkitehti Fjodor Argunov.
Kartanomaisesti etupihan perällä sijaitseva rakennus edustaa koristelultaan siirtymävaihetta varhaisen pietarilaisen barokin ja täysbarokin välillä. Moneen kertaan uudistettujen sisätilojen suunnitteluun ovat osallistuneet arkkitehti vuonna 1788 Ivan Starov, Giacomo Quarenghi, Andrei Voronihin sekä Geronimo Corsini, joka vuonna 1838 loi näyttävän takorauta-aidan. Vuonna 1867 rakennetun pohjoissiiven on suunnitellut arkkitehti Nicolas Benois.
Ylellisten sisätilojen lisäksi palatsissa oli poikkeuksellinen taidekokoelma Rafaelin, Antonio da Correggion, Paolo Veronesen ja Rembrandtin töitä. Loistonsa aikana 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa Šeremetjevin palatsiin ei  kuulunut vain laajoja maa-alueita, vaan myös oma sairaala ja teatteri, joissa esiintyi Šeremetjevin kuuluisa maaorjateatteriryhmä ja orkesteri. Palatsi tunnetaan myös nimellä "Suihkulähdetalo" sen puutarhoja aikoinaan koristaneiden runsaiden suihkulähteiden vuoksi.
Vuosina 1811-1813 rakennettiin arkkitehti H. Meyerin suunnitelman mukaan kasvihuone paikalle, josta on näköala Liteini prospektille, toimistosiipi ja viereinen sairaalasiipi. 1900-luvun alussa valmistui tontin sisääntulo-osan rekonstruointi. Puutarhaportti, luola eli grotto, eremitaaši eli erakkomajapaviljonki, kasvihuone, kiinalainen huvimaja ja muut puutarharakennukset tuhoutuivat.
Kreivi Sergei Dimitrjiev Šeremetjevin aikana vuodesta 1871 lähtien palatsissa, johon kerättiin valtava sukuarkisto, aloitettiin useiden historiallisten yhdistysten toiminta, kuten Muinaisen kirjoittamisen ystävien seura ja Venäjän sukututkimusseura. Vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen kartanon omistaja kreivi Sergei Šeremetjev kansallisti palatsin vapaaehtoisesti.
Historia > Rakennusvaiheet, suojeltavat osat

palatsi, 1730-luku - 1740-luvun alku: 1746-1750 arkkitehti Savva Tševakinski, 1795-1808 arkkitehti Andrei Voronihin, arkkitehti Giacomo Quarenghi, arkkitehti Ivan Starov; 1837-1857 sotainsinööri Geronimo Corsini
takorauta-aita ja portit, 1837-1838, sotainsinööri Geronimo Corsini
kaksi paviljonkia, 1821-1824, arkkitehti D. I. Quadri
puutarha, 1730-luvun loppu, 1700-luvun loppu - 1800-luvun alku, 1930-luku
galleriasiipi, 1803 arkkitehti Giacomo Quarenghi, 1839 sotainsinööri Geronimo Corsini
Palatsi joelta nähtynäeteläpihan siipi, 1828 arkkitehti D. I. Quadri
keittiösiipi, 1864 arkkitehti Nicolas Benois
eteläinen puutarhasiipi, 1845 arkkitehti Geronimo Corsini; 1911, 1914 arkkitehti M. V. Krasovski
suihkulähde (perustukset), 1750-luvun loppu, täytetty 1800-luvulla
Interiööritilat: Pyhän Barbaran kotikirkko, Valkoinen sali, Antiikkisali, eteisaula, pääportaikko, Stukkosali, Keltainen salonki, Etruskisalonki, Asesali, Hiilisali (makuuhuone), Valkoinen salonki
Historia > Vallankumouksen jälkeen

Šeremetjevin kreivillisen suvun palatsi oli aikoinaan yksi Pietarin kulttuurielämän keskuksista. Kreivien Pjotr Borisovitšin ja Nikolai Petrovitš Šeremetjevin teatteri-intohimo loi yhden 1700-luvun Venäjän hienoimmista teattereista, ja jälkimmäinen meni naimisiin oopperansa tähtilaulajan, sopraano Praskovja Žemtšugovan kanssa,  joka oli aikansa kohutuimpia rakkaustarinoita. Palatsissa järjestettiin myös konsertteja joissa esiintyivät vierailevat säveltäjät Mihail Glinka, Hector Berlioz, Ferenc Liszt sekä laulajat Pauline Viardot, Roubini ja Barteneva ja kirjallisia tilaisuuksia, joihin osallistuivat muun muassa Vasili Žukovski ja Aleksandr Turgenev.
Vuonna 1918 viimeinen omistaja luovutti sen taidekokoelmineen neuvostoviranomaisille. Vuosina 1918-1931 siellä toimi Aateliskotimuseo, joka perustui Šeremetjevien 200 vuoden aikana keräämiin yksityisiin taidekokoelmiin. Kokoelmat siirrettiin Eremitaašin taidemuseoon ja palatsi muutettiin 1940-luvulla Arktiksen ja Antarktiksen instituutin tutkimuslaitokseksi, jolloin kaikki historialliset sisätilat tuhoutuivat. Instituutin poistuttua vuonna 1989 aloitettiin restaurointi ja vuonna 1990 palatsi annettiin Teatteri- ja musiikkitaiteen museon käyttöön.
Runoilija Anna Ahmatova asui toisen aviomiehensä Vladimir Šileikon kanssa 1920-luvun puolivälissä eteläpaviljongissa ja Leningradin piirityksen jälkeen 1941, 1944-1952 avopuolisonsa Nikolai Puninin kanssa palatsin sisäpihan pohjoisessa sivurakennuksessa. Vuonna 1989 tiloihin avattiin hänelle omistettu museo.
Šeremetjevin palatsin osoite on Fontankan rantakatu 34. Käynti Ahmatova-museoon on Liteinyi prospekt 53:n kautta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Šeremetjevin palatsi Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Teatteri- ja musiikkitaiteen museo (venäjäksi), (englanniksi)
Ahmatova-museo (venäjäksi), (englanniksi)
Eteläpaviljonki, arkkitehti D. I. Quadri 1821-1824
Keltainen salonki
Etruskisalonki
Pyhän Henrikin sarkofagi

Kaiverrus ensimmäisten ristiretkeläisten saapumisesta Suomeen.
Pyhän Henrikin sarkofagi on Nousiaisten kirkkoon sijoitettu piispa Henrikin kenotafi eli muistoarkku. Maunu Tavastin lahjoittama arkku on valmistettu noin vuosina 1415–1420. Piispa Henrikin jäännöksiä siinä ei ole milloinkaan säilytetty.
Sarkofagi

Tummasta kalkkikivestä valmistettu sarkofagi on todennäköisesti flaamilaista alkuperää ja se on koristettu kaiverretuilla messinkilevyillä. Levyjen kaiverrukset kuvaavat Henrikin elämää ja hänen ihmetekojaan. Kuvien historiallinen aineisto on todennäköisesti peräisin Suomesta, vaikka kuvat ja niissä esiintyvät henkilöt edustavatkin kansainvälistä tyyliä.
Sarkofagi on asetettu harmaakivestä tehdylle alkuperäiselle alustalleen. Sarkofagi siirrettiin vuonna 1901 arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelemaan kappeliin, mutta nykyään se sijaitsee jälleen alkuperäisellä paikallaan kirkkosalissa.
Muistoarkusta tehtiin kopio vuonna 2002 Harjavallan Emil Cedercreuzin museon näyttelyyn ja seminaariin Pyhästä Henrikistä. Juhlan jälkeen kopio lahjoitettiin Harjavallan kirkkoon, jossa se oli näytillä eteistiloissa. Muistoarkku poistettiin huonokuntoisena kymmenen vuoden esilläolon jälkeen.
Kuvalevyt

Sarkofagin kansilevyssä on kuvattuna suurikokoisena piispa Henrik sekä pienempänä hänen surmaajansa talonpoika Lalli ja piispa Maunu Tavast. Lalli on esitetty Henrik-piispan jalkoissa makaavana, piispa Tavast puolestaan on polvistunut Henrikin eteen.
Henrikin pään yläpuolella on latinankielinen teksti commenda (puhu puolestamme). Lisäksi kannessa on latinankielisiä katkelmia Piispa Henrikin liturgiasta, neljän evankelistan symbolit sekä Turun tuomiokapitulin ja Tavast-suvun vaakunat.
Sarkofagin sivuseinämillä olevissa levyihin on kaiverrettu piispa Henrikin elämänvaiheita sekä häneen liittyviä ihmeitä. Kuvattuna on muun muassa Suomen ensimmäisen ristiretken maihinnousu sekä Pyhän Henrikin legendassa kerrottuja ihmetekoja kuten jäälautalla keskellä kesää ajelehtiva piispan irti leikattu sormi ja Henrikin merihädästä pelastamat Kokemäen hylkeenpyytäjät.
Arkun kaiverruksia

Sarkofagin kansi.
Hylkeenpyytäjiä merihädässä.
Jäälautalla ajelehtiva marttyyrin sormi.
Aiheesta muualla

A. W. Rancken : Nousiaisten kirkon nähtävyys. Piispa Henrikin sarkofaagi, Suomen Kuvalehti, 30.01.1926, nro 5, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Marko Perković

| Marko Perković |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. lokakuuta 1966 (ikä 58) Čavoglave, Kroatia
Ammatti:  laulaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Thompson 
Laulukielet:  kroatia
Aktiivisena:  1991–
Tyylilajit:  rock, punk
Soittimet:  laulu
Levy-yhtiöt:  Croatia Records
Aiheesta muualla
www.thompson.hr
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Marko Perkovic (s. 27. lokakuuta 1966 Čavoglave, Kroatian ST) on kroatialainen laulaja. Hän kuuluu Thompson-rockyhtyeeseen. Hän on laulaja studioalbumeilla Bojna Čavoglave ja Vrijeme Škorpiona.
Diskografia

1992: "Bojna Čavoglave"
1992: "Moli mala"
1995: "Vrijeme škorpiona"
1996: "Geni kameni"
1998: "Vjetar s Dinare"
2002: "E, moj narode"
2006: "Bilo jednom u Hrvatskoj"
2011: "Glazba iz filma Josef"
2013: "Ora et labora (album)|Ora et labora"
Aiheesta muualla

Marko Perković Instagramissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marko Perković Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Puola 
Muut:  Europeana
Juutalaiskysymys

Josef Ringon teos Die Judenfrage in ihrem geschichtlichen Zusammenhang und Vorschläge ihrer Lösung vuodelta 1917 ehdotti juutalaisen valtion perustamista.
Juutalaiskysymys on ainakin 1700-luvulta asti eurooppalaisessa debatissa esiintynyt keskustelunaihe juutalaisten asemasta.
Britanniassa sanaa ”juutalaiskysymys” käytettiin ensimmäisen kerran 1750-luvulla keskustelussa vuoden 1753 juutalaislaistaselvennä, joka koski kansalaisuuden myöntämistä juutalaisille. 1800-luvulla termi nousi juutalaisten asemaa koskevassa keskustelussa keskeiseksi etenkin saksankielisissä maissa. Se laajeni käsittämään käytännössä kaikki juutalaisten läsnäoloon modernissa yhteiskunnassa liittyvät asiat. Siinä missä juutalaiskysymys oli aiemmin koettu teologiseksi kysymykseksi, sitä alettiin nyt pitää maallisena kysymyksenä, johon tarvittaisiin maallinen ratkaisu. Konservatiivisen kristillisen näkemyksen, joka vastusti avoimesti kaikkia muutoksia juutalaisten perinteiseen oikeudelliseen ja sosiaaliseen asemaan, rinnalle julkiseen keskusteluun nousi nyt ajatus, että juutalaiskysymykseen tuli löytää ratkaisu assimilaation ja emansipaation kautta.
1800-luvun lopulta lähtien juutalaiset alkoivat myös itse käyttää termiä ja tarkoittivat sillä keskustelua juutalaisten identiteetistä, paikasta ja roolista modernissa maailmassa.
Volkmar Eichstaedtin laatima, Saksassa vuonna 1938 ilmestynyt bibliografia juutalaiskysymyksestä on alan perusteos. Se ilmestyi englanniksi vuonna 1969. Bibiliografia käsittää vuodet 1750–1848 ja keskittyy juutalaisten vapautusliikkeseen ja sen vastustajiin.
Wannseen konferenssin tavoite oli löytää ”lopullinen ratkaisu juutalaiskysymykseen”. Nykyään juutalaiskysymys on yksi valkoisen nationalismin ja alt-right -liikkeen teemoista.
Juutalaisten emansipaatiot maittain

Joissakin maissa emansipaatio laillistettiin asetuksella. Toisissa taas rajoitettuja oikeuksia myönnettiin aluksi.selvennä
| Vuosi | Valtio |
| --- | --- |
1264: Puola
1790: Yhdysvallat
1791: Ranskan kuningaskunta
1796: Batavian tasavalta
1808: Hessenin suurherttuakunta
1808: Westfalenin kuningaskunta
1811: Frankfurtin suurherttuakunta
1812: Mecklenburg-Schwerin herttuakunta
1812: Preussin kuningaskunta
1828: Württembergin kuningaskunta
1830: Belgia
1830: Kreikan kuningaskunta
1831: Jamaika
1832: Kanada (Ala-Kanada (Quebec)
1833: Hessenin suurherttuakunta
1834: Yhdistynyt Alankomaiden kuningaskunta
1839: Ottomaanien valtakunta (sulttaanin määräyksestä yhtäläiset oikeudet myönnettiin ei-muslimeille vuonna 1839 osana Tanzimat-uudistuksia)
1842: Hannoverin kuningaskunta
1848: Nassaun herttuakunta
1849: Hampuri (perusvapaudet, jotka Frankfurtin kansalliskokous oli  päättänyt, hyväksyttiin Hampurissa lailla 21. helmikuuta 1849)
1849: Tanska (perustuslain mukaan)
1849: vallankumouksellinen Unkari
1856: Sveitsi
1858: Yhdistynyt kuningaskunta
1861: Italian kuningaskunta
1862: Badenin suurherttuakunta
1863: Holsteinin herttuakunta
1864: Frankfurtin vapaakaupunki
1867: Itävalta-Unkari
1869: Pohjois-Saksan liitto
1870: Ruotsi-Norja (Norjassa vuonna 1851)
1871: Saksan keisarikunta
1877: New Hampshire (viimeinen Yhdysvaltain osavaltio, jossa katolisten, juutalaisten ja muiden ei-protestanttien täydellinen emansipaatio tehtiin mahdolliseksi)
1878: Bulgaria
1878: Serbia
1890: Brasilia (vuonna 1810 juutalaisilla oli jo osittainen uskonnonvapaus, joka oli täysin taattu vuonna 1890 tasavallan julistuksen jälkeen)
1911: Portugali
1917: Venäjän tasavalta
1918: Suomi
1923: Romanian kuningaskunta
1945–1949: Länsi-Saksa (juutalaisten kansalaisoikeudet palautettiin toisen maailmansodan jälkeen)
1978: Espanja
Kirjallisuutta

Bauer, Bruno: Die Judenfrage. Braunschweig, 1843.
Marx, Karl: Zur Judenfrage. Lehdessä Deutsch–Französische Jahrbücher, 1844.
Roudinesco, Élisabeth: Returning to the Jewish Question.  Lontoo:  Polity Press, 2013.  ISBN 978-0-745-65220-7  (englanniksi)
Wolf, Lucien: Notes on the Diplomatic History of the Jewish Question.  Lontoo:  Jewish Historical Society of England, 1919.  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
Jari Valkonen

| Jari Valkonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. kesäkuuta 1964 Ristiina
Kuollut: 7. joulukuuta 2024 (60 vuotta) Mikkeli
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kasvitautiopin professori, akatemiaprofessori (2006–2011)
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto, Ruotsin maatalousyliopisto
Aiheesta muualla
researchportal.helsinki.fi/en/persons/f5c5223a-bbcd-4d2d-be32-1d759bfb42ac
Jari Pekka Tapani Valkonen (17. kesäkuuta 1964 Ristiina – 7. joulukuuta 2024 Mikkeli) oli kasvipatologian professori Helsingin yliopistossa. Hän oli akatemiaprofessori kaudella 1.8.2006–31.7.2011 tutkimusteemanaan Kasvien potyviruskestävyyden molekulaariset mekanismit.
Ura

Valkonen oli koulutukseltaan agronomi ja maatalous- ja metsätieteiden tohtori. Hän toimi Suomen Akatemian nuorempana ja vanhempana tutkijana sekä akatemiaprofessorina. Hän oli kasvivirologian professori Ruotsin maatalousyliopistossa Uppsalassa. Kasvipatologian professori Helsingin yliopistossa hän oli vuodesta 2001 lähtien.  Hän teki pidempiä tutkijavierailuja myös Britanniaan, Yhdysvaltoihin ja Perussa toimivaan kansainväliseen perunakeskukseen (International Potato Center). Professori Jari Valkonen on tunnettu erityisesti maailmanlaajuisesti tuotantomäärältään tärkeimpiin juureksiin eli perunaan, bataattiin ja maniokkiin (eli kassavaan) liittyvistä tutkimuksistaan.
Valkonen toimi Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan tutkimuksesta ja jatko-opinnoista vastaavana varadekaanina. Vuoteen 2013 mennessä hän oli ohjannut jo noin 30 väitöskirjatyötä. Useat hänen väitöskirjaopiskelijoistaan ovat tulleet kehittyvistä maista. Väiteltyään he voivat viedä kotimaihinsa ajanmukaista tietotaitoa satoon vaikuttavista kasvitaudeista. Valkosen tutkimusryhmä on tehnyt yhteistyötä kehitysapuvaroin esimerkiksi Tansanian maatalousalan tutkimusasemien kanssa.
Ura > Palkinnot

Valkonen palkittiin väitöskirjapalkinnolla vuonna 1993 ja maataloustutkimuksen edistämisestä jaettavalla Mikko Sillanpää -palkinnolla 1994. Tunnustuksena pohjoismaisen koulutus- ja tutkimusyhteistyön edistämisestä hänelle myönnettiin vuoden 2004 NOVA-palkinto. Vuodesta 2004 lähtien hän oli Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen. Merkittävän kasvivirologian Richard Francki -palkinnon hän vastaanotti vuonna 2005 ja Kasvinsuojeluseuran mitalin vuonna 2011.
Julkaisutoiminta

Helmikuussa 2017 Valkosen julkaisuluettelossa oli yli 430 nimikettä.