stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjänajokoira
Ulkonäkö

Venäjänajokoira on alkukantainen rotu, hieman sutta muistuttava metsästyskoira. Se on keskikokoa suurempi, nartut 55–65 cm ja urokset 58–68 cm, voimakasrakenteinen, korkeajalkainen ja hieman korkeuttaan pidempi. Venäjänajokoiralla on selvä sukupuolileima. Sillä on tummanruskeat tarkkaavaiset silmät, riippuvat, kolmionmuotoiset korvat, ja häntä on tyvestä paksu, mutta ohenee kärkeä kohti ja se ei nouse selkälinjan yläpuolelle. Venäjänajokoiran aluskarva on tuuheaa, ja peitinkarva on lyhyttä päässä, jaloissa ja korvissa, muualla keskipitkää. Väreinä ruskean eri sävyt ja selässä voi olla tummempi satula. Varpaiden välissä sillä on ns. "räpylät", joiden avulla se ei vajoa hankeen.
Luonne ja käyttäytyminen

Rauhallinen, hyvähermoinen ja tasapainoinen venäjänajokoira on helposti koulutettavissa ja sopii metsästyksen lisäksi moneen muuhunkin harrastukseen, kuten jäljestykseen ja tokoon. Venäjänajokoira tarvitsee paljon liikuntaa ja aktiviteettia, mutta hyvin sopeutuvana koirana se soveltuu jopa kaupunkiasuntoon, kunhan sen riittävästä liikuttamisesta huolehditaan. Venäjänajokoiran temperamentti ja kestävyys tulevat hyvin ilmi metsällä, muuten se on lempeä. Älykkäänä koirana venäjänajokoiraa pidetään helpommin koulutettavana kuin muita jäniksen/ketun ajajia, ja se on monipuolinen koira, jolla on luontainen taipumus niin jäniksen, ketun kuin supikoirankin ajoon. Venäjänajokoira on myös haukkunut karhuja ilman, että sitä olisi siihen erikseen opetettu tai kehotettu.
Alkuperä

Venäjällä on käytetty metsällä ajavia koiria jo kauan ja ajokoiria käytettiin aluksi vinttikoirien apuna ajamaan petoeläin tappoetäisyydelle. Venäjänajokoira polveutuu luultavimmin suoraan tataarinajokoirasta eli sen jalostuksessa ei ole käytetty muita rotuja. Toisen teorian mukaan se olisi syntynyt venäläisten ajokoirien ja englanninkettukoiran välisistä risteytyksistä. Englanninkettukoira lähes tulkoon syrjäytti venäläiset ajokoirat ja ennen kaikkea vaikutti kannan puhdasrotuisuuteen negatiivisesti sekoittumalla näihin, kunnes vuonna 1890 kreivi Kisenski luonnehti ensimmäisen rotumääritelmän. Se perustui kuuluisaan Belousov-linjaan, joka oli kotoisin tataarien asuttamalta alueelta.
1900-luvulla rotu oli hävitä ensimmäisen maailmansodan jalkoihin, mutta rodun jalostus jatkui määrätietoisesti sodan myllerrysten jälkeen. Ensi kerran Suomeen tuotiin venäläisiä ajokoiria jo 1800-luvulla, jolloin ne tunnettiin kostromanajokoirina, mutta niiden kasvatus aloitettiin vasta 1960-luvulla. Ennen venäjänajokoira oli pääasiassa ajuekoira susien ja kettujen pyyntiin, mutta nykyisin sitä käytetään metsällä jäniksen ja ketun ajoon perinteiseen mies ja koira -tyyliin.
Alkuperä > Sukulaisrodut

Venäläisiä koiria on kahta rotua, kirjava (tunnetaan nykyisin paremmin nimellä englantilais-venäläinen ajokoira) ja ruskea, joista kirjava on syntynyt risteyttämällä venäjänajokoiria englanninkettukoirien kanssa. Pohjaväriltään kirjava on valkoinen musta-beigein, harmaa-beigein tai parkinruskea-beigein laikuin. Rotua ei saa risteyttää ruskean venäjänajokoiran kanssa.
Kostromanajokoira
Venäjänajokoira vuodelta 1915
Venäjänajokoira neuvostoliittolaisessa postimerkissä.
Pin-up

First Mate, Peter Dribenin pin-up-maalaus vuodelta 1953.
Pin-up on nuoren usein vähäpukeisen naisen kuvatyyppi, jonka kulta-aika oli 1940–1950-luvuilla. Pin-up-kuvat voivat olla piirroksia, maalauksia tai valokuvia. Erityisen usein pin-up-kuvia on käytetty kalentereissa, lehtien kansissa ja mainoksissa. Nimitys pin-up syntyi tavasta kiinnittää kuvat seinälle nastoilla tai neuloilla (engl. pin). Suomeksi pin-up-tyttöä voidaan nimittää kalenteritytöksi tai kansikuvatytöksi.
Useat pin-up-mallit olivat seksisymboleina pidettyjä julkisuuden henkilöitä. Yksi varhaisimmista kuuluisista pin-up-tytöistä oli Betty Grable, jonka kuvia yhdysvaltalaissotilailla oli mukanaan toisessa maailmansodassa.
Historia > 1800-luku

Pin-up-taide sai alkunsa 1800-luvun lopulla, kun lehtien julkaisutoiminta kasvoi. Kilpaillessaan lukijoista lehdet ryhtyivät käyttämään kansikuvinaan värikkäitä piirroksia kauniista ihmisistä, etenkin naisista. Tuohon aikaan nämä kansikuvat olivat usein glamour-kuvia, joissa naiset kuvattiin pikemminkin hohdokkaina kuin seksikkäinä.
1800-luvulla syntyi keskiaukeaman tyttö, jonka kuvan saattoi irrottaa lehdestä ja ripustaa seinälle. Ensimmäisiä keskiaukeaman tyttöjä oli Life-lehdessä julkaistu The Gibson Girl vuodelta 1887. Gibson Girl vetosi itsenäisen ja uudenaikaisen amerikkalaisnaisen mallina niin miehiin kuin naisiinkin. Taiteilija Charles Dana Gibson tuotti vuosisadan vaihteessa satoja Gibson Girl -piirroksia eri julkaisuvälineille.
Historia > 1900-luvun alku

Euroopassa julkaistiin 1910-luvulla rohkeita postikortteja, joita amerikkalaiset sotilaat toivat ensimmäisestä maailmansodasta palatessaan mukanaan Amerikkaan, missä ne vaikuttivat seinäkalenterien tyyliin.
Pin-up-kuvien suosion lisääntyessä niitä alettiin käyttää entistä enemmän mainonnassa, seinäkalentereissa ja taidekorteissa. Coca-Cola, General Motors ja Kodak kuvittivat suuret mainoskampanjansa piirroksilla kauniista amerikkalaisista naisista 1920-luvulta aina 1970-luvulle asti.
1920- ja 1930-luvuilla Yhdysvalloissa syntyi lukuisia pin-up-lehtiä, joiden kansi ja sisäsivut esittelivät ajan pin-up-malleja. Myös  kioskikirjallisuus (engl. pulp magazines) hyödynsi pin-upien vetovoimaa räväkässä ja usein suorasukaisen vihjailevassa kansikuvituksessaan. Tunnetuimpia kioskikirjallisuuden kansikuvittajia olivat muun muassa Peter Driben, Earle K. Bergey, George Quintana ja Enoch Bolles.
Brown and Bigelow’n seinäkalenterit nostivat amerikkalaisen pin-up-taiteen kaikkien tietoisuuteen 1900-luvun neljännellä vuosikymmenellä ja suuri osa koko pin-up-taiteen kultakauden kalentereista olivatkin heidän julkaisemiaan.
Alberto Vargas aloitti pin-up-taiteilijanuransa 1920-luvun Yhdysvalloissa, ja hänellä oli suuri vaikutus taiteenlajin kehitykseen. Vargasin unenomaisen sensuelli Varga-tyttö esiintyi näkyvimmin Ziegfield Follies -revyyn julisteissa.
Myös jotkut naistaiteilijat tekivät glamour- ja pin-up-taidetta 1900-luvun alkupuolella: heistä tunnetuimpia olivat Mabel Rollins Harris, Laurette Patten, Irene Patten ja Pearl Frush.
Historia > Pin-up-taiteen kultakausi 1940–1965

1930-luvulla Esquire-lehti toi pin-up-taiteen joka kotiin, sillä lehden myynti perustui tilauksiin eikä irtonumeromyyntiin. Lehden kautta muun muassa George Petty ja Alberto Vargas saavuttivat maanlaajuista tunnettuutta. Esquiren julkaisemat Varga-tyttökalenterit nousivat maailman siihen asti myydyimmiksi kalentereiksi 1940-luvun alussa. Tyttökalenterit olivat erityisen suosittuja toiseen maailmansotaan lähtevien amerikkalaissotilaiden keskuudessa.
Pin-up -ilmiön suosio jatkui myös maailmansodan päätyttyä, sillä Saksassa olleiden amerikkalaisten miehitysjoukkojen sotilaat tarvitsivat viihdykettä, ja Korean sota kiihdytti ilmiötä entisestään.
Myös valokuvaajat kuvasivat pin-up-taidetta. 1940- ja 1950-lukujen suosituimpia kalenterityttöjä olivat muun muassa Betty Grable, Rita Hayworth ja Ann Sheridan, joiden kuvat koristivat usein amerikkalaisten sotakoneiden nokkaa. 1950-luvulla Bettie Page toi myös fetissikuvastoa pin-up-taiteeseen.
Gil Elvgren oli Vargasin ohella yksi ajan tunnetuimmista pin-up-taiteilijoista. Hän toi pin-up-taiteeseen vitsikkyyttä ja ilmeikkyyttä laittaessaan kuviensa tytöt yleensä hankaliin tilanteisiin. Elvgren tunnetaan kalenteriensa lisäksi myös Coca-Colan mainoskampanjoista. Ajan muita tunnetuimpia kalenteritaiteilijoita olivat Earl Moran, Zoë Mozert ja Rolf Armstrong.
Pin-up-kuvat edustivat 1940-luvulta alkaen amerikkalaista elämäntapaa ja isänmaallisuutta, ja olivat flirttailevassa viattomuudessaan laajalti suosittuja. Aihetta käytettiin runsaasti paitsi kalentereissa, myös mainonnassa ja elokuvissa. Parhaat pin-up-taiteilijat olivat saavuttaneet myös huomattavan teknisen ja taiteellisen tason, josta vakavammat kuvataiteilijatkin ottivat vaikutteita.
Tunnetuimpia 1940-luvun pin-up-taiteilijoita olivat Elvgrenin ohella muun muassa Al Buell, Harry Ekman ja Haddon Sundblom. 1950-luvulla Art Frahm saavutti myös suosiota uudella tyylillään, joka esitti kuvasarjan muodossa jonkin hankalan tilanteen johdosta alusvaatteitaan pudottelevaa tyttöä.
Historia > Valokuvaus syrjäyttää maalaukset

Maalatut pin-up-kalenterit alkoivat menettää suosiotaan 1960-luvun lopulla. Ensimmäinen valokuvattu Pirelli-kalenteri julkaistiin 1964, minkä jälkeen valokuvat alkoivat vallata alaa. Tämän ajan viimeisiä ja arvostetuimpia taiteilijoita olivat Fritz Willis ja Mayo Olmstead, jonka tyyli oli jo aikaisempaa modernimpaa. 1970-luvun puoliväliin mennessä lähes kaikki tyttökalenterit olivat jo valokuvattuja, ja pin-up-taiteilijat ja -mainospiirtäjät olivat ryhtyneet hankkimaan elantonsa muotokuvamaalauksesta.
Nykyaikana taiteilijat ovat yhdistelleet pin-upia muihin pop-taiteen muotoihin. Esimerkiksi Rion Vernon on luonut pin-up-sarjakuvan käsitteen yhdistämällä kalenterityttötaiteeseen sarjakuva- ja karikatyyripiirrosten perinteen.
Myös miestähdistä kuten Brad Pittistä on olemassa pin-up-tyyppisiä kuvia. Kauniskasvoisista ja lihaksikkaista miesmalleista käytetään nimitystä beefcake.
Kuuluisia pin-up-malleja

Betty Grable
Bettie Page
Dita von Teese
Dyanne Thorne
Kuuluisia pin-up-taiteilijoita

Olivia De Berardinis
Gil Elvgren
Luis Royo
Hajime Sorayama
Boris Vallejo
Alberto Vargas
Rion Vernon
George Petty
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pin-up Wikimedia Commonsissa
Charles Dana Gibsonin Gibson-tyttöjä rannalla.
Coles Phillips oli 1920-luvun tunnetuimpia glamour- ja pin-up-taiteilijoita. Holeproof Hosiery -sukkahousujen mainos 1922.
Weird Tales -lehden kansi vuodelta 1938, tekijä Margaret Brundage.
Betty Grablen tunnettu pin-up-kuva.
Pin-up-taidetta B-17 Flying Fortress -pommikoneen nokassa.
Pienet vihreät miehet (Ukrainan kriisi)

Pienet vihreät miehet eli aseistetut naamioidut miehet maastopuvuissa ilman tunnuksia Simferopolin kansainvälisellä lentoasemalla 28. helmikuuta 2014. Rynnäkkökivääristä (AK-74M) puuttuu luotilipas.
Pienet vihreät miehet aseistettuna AK-74Ms-rynnäkkökivääreillä sulkivat pääsyn Perevalnein sotilastukikohtaan 25 kilometriä etelään Simferopolista 9. maaliskuuta 2014.
Pienet vihreät miehet (ven. зелёные человечки, zeljonyje tšelovetški, ukr. зелені чоловічки, zeleni tšolovitšky) kuvaa passiivisia hyvin aseistettuja naamioituneita miehitysjoukkoja maastopuvuissa ilman kansallisia tai muitakaan tunnuksia. Käsitettä käytettiin alun perin Venäjän suorittaman Krimin valtauksen yhteydessä alkuvuodesta 2014.
Myöhemmin viittaukset tiettyyn konfliktiin ovat käsitteestä poistuneet varsinkin puhuttaessa tunnuksettoman sodankäynnin taktiikasta. Samankaltaisiin tehtäviin Yhdysvallat on käyttänyt yksityisiä turvallisuusalan yrityksiä kuten Academi.
Krimin miehitys

Termiä 'pienet vihreät miehet' käytettiin ensimmäisen kerran Krimin miehityksen yhteydessä, kun nämä tunnuksettomat joukot miehittivät Simferopolin kansainvälisen lentokentän, useimmat sotilastukikohdat Krimillä ja Krimin parlamentin rakennuksen. Venäjällä näitä joukkoja kutsutaan myös kohteliaiksi ihmisiksi (ven. вежливые люди, vežlivyje ljudi, ukr. ввічливі люди, vvitšlyvi ljudy), koska he käyttäytyivät rauhallisesti ja eivät juuri häirinneet asukkaiden päivittäistä elämää.
Suomen lainsäädännön puutteet

Myöhemmin käsitettä 'pienet vihreät miehet' on käytetty muun muassa Suomen puolustuspolitiikasta keskusteltaessa. Tässä keskustelussa ei ole viitattu suoraan Venäjään. Kyseessä onkin 2000-luvun Troijan hevonen, jossa käytetään valeuutisia, vastapuolen hämäystä ja lainsäädännön puutteita.lähde?
'Pienistä vihreistä miehistä' muodostui käsite, kun Venäjä anasti Ukrainalta Krimin niemimaan. Venäläisiä tunnuksettomia sotilaita ilmaantui Krimille runsaasti ennen niemimaan anastusta. Suomen presidentti Sauli Niinistö ei maininnut Venäjää eikä Krimiä puhuessaan "pienistä vihreistä miehistä" tiedotustilaisuudessa lokakuussa 2016.
Pienet vihreät miehet ovat kuitenkin vaikuttaneet Suomen puolustuspolitiikkaan. Venäjän Krimin-valtausoperaatiossa käyttämät "vihreät miehet" eivät tule Suomeen ainakaan lain porsaanreikää hyväksikäyttäen, totesi Olli Ainola Iltalehdessä 23. maaliskuuta 2017. Sipilän hallitus antoi eduskunnalle toukokuun 2017 alussa lakiesityksen aluevalvontalain muuttamisesta, minkä tarkoitus oli tilkitä Suomen laissa oleva, "vihreiden miesten" mentävä aukko. Laki aluevalvontalain muuttamisesta tuli voimaan heinäkuussa 2017. Lain mukaan tunnukseton sotilaallinen ryhmä tai sen jäsen ei saa tulla Suomen alueelle.
Kun virallisia joukkoja ei voitu käyttää

Huhtikuussa 2015 eläkkeellä oleva Venäjän amiraali Igor Kasatonov totesi, että "pienet vihreät miehet" olivat Venäjän Spetsnaz-erikoisjoukkojen jäseniä. Hänen tietojensa mukaan venäläisten joukkojen lähettäminen Krimille käsitti kuusi helikopterilaskua, kolmeIljušin Il-76:n laskua ja yhteensä 500 sotilasta.
Venäjän presidentti Vladimir Putin vahvisti 17. joulukuuta 2015 Venäjän kansan läsnäolon tietyissä tehtävissä, myös sotilasalalla, vaikka elliptisetkin, ja lisäsi, ettei tämä tarkoittanut säännöllisen Venäjän armeijan läsnäoloa Ukrainassa.
Kun virallisia joukkoja ei voitu käyttää > Aseiden ja laitteiden analyysi

Maaliskuussa 2014 Suomen Sotilas -lehti julkaisi analyysin aseista ja varusteista, jotka oli nähty lehtikuvissa "pienistä vihreistä miehistä". Artikkelin mukaan osa kuvissa nähdyistä aseista ja laitteista on käytössä vain Venäjän federaation asevoimilla:
Uudet EMR-naamiointi-univormut
Uusi 6Sh112 taktinen liivi
Uusi 6B27, 6B7-1M komposiittikypärä
Uudet 7,62 mm PKP-konekiväärit
6B26 komposiittikypärät (käytetään vain Venäjän ilmavoimien joukossa)
6Sh92-5 taktinen liivi (käytetään vain Venäjän ilmavoimien joukossa)
Gorka-3-taistelupuku (vain venäläiset erikoisjoukot ja vuoristorot)
Smersh AK / VOG taktinen liivi (vain venäläiset erikoisjoukot)
Artikkelissa päädytään siihen, että erittäin suurella todennäköisyydellä "nämä joukot kuuluvat VDV:n 45. vartiokohtainen tiedustelujoukkoon, joka sijaitsee Kubinassa Moskovassa.
Muut tiedotusvälineet ovat julkaisseet kuvan merkitsemättömästä venäläisestä sotilasta, joka on aseistettu VSS Vintorezilla todisteeksi venäläisten erikoisjoukkojen käytöstä.
Virallinen Venäjän reaktio

Alun perin Venäjän presidentti Vladimir Putin totesi, etteivät vihreät miehet kuuluneet Venäjän asevoimiin, vaan kyseessä olivat paikallisten sotilasjoukkojen ryhmät, jotka olivat takavarikoineet aseensa Ukrainan armeijalta. Naton joukkojen komentaja kenraali Philip Breedlove kuitenkin totesi, että nämä "vihreät miehet" olivat todellisuudessa Venäjän joukkoja.
Maaliskuussa 2014 Putin jatkoi väittäessään, ettei mitään suunniteltua väliintuloa ollut, mutta että "voimakkaasti aseistetut, tiiviisti koordinoidut ryhmät, jotka ottivat Krimin lentokentät ja satamat vastaan ​​hyökkäyksen alkaessa, olivat vain spontaania" itseään,selvennä jotka ovat voineet saada venäläisilmeiset univormut paikallisilta [sotilaallisilta] kaupoilta (voyentorg). Ukrainalaisten aseiden omistajien järjestön mukaan Ukrainan laki ei salli ampuma-aseiden myyntiä tai kuljettamista muuhun kuin metsästykseen.
Laittoman kansanäänestyksen järjestäminen

Pieniä vihreitä miehiä käytettiin turvaamaan Venäjän järjestämä laiton kansanäänestys Krimin liittämiseksi Venäjään. Presidentti Putin myönsi 17. huhtikuuta julkisesti, että Venäjän erikoisjoukot osallistuivat Krimin tapahtumiin paikallisten ihmisten suojelemiseksi ja kansanäänestysedellytysten luomiseksi.
Laittoman kansanäänestyksen järjestäminen > Äänestäjien kohtelias uhka ja lahjonta

Krimin Ukrainasta irtautumisen kansanäänestyksessä käytettiin 'pienten vihreiden miesten' luomaa uhkaa ja äänestäjien lahjontaa, jotta heidät saataisiin "vapaaehtoisesti" äänestyspaikoille. Myöhemmin Putin myönsi Venäjän asevoimien käytöstä Krimin tapahtumien aikana. Äänestyksen onnistumiseksi käytettiin myös äänestäjien lahjontaa. Helsingin Sanomat haastatteli marraskuussa 2014 muun muassa Krimin tataareja. Eräs haastateltava kertoi äänestystilaisuudesta: "Heitä agitoitiin jakamalla jokaiselle kilo tattaria. Sanoin, että kylläpä te rakastatte tattaria, kun olette valmis siitä myymään maanne".
Vastatessaan Venäjän joukkojen läsnäoloon Krimillä, Venäjän puolustusministeri Sergei Šoigu sanoi: "Venäjän erikoisjoukkojen käytöstä ukrainalaisissa tapahtumissa käytettävien lausuntojen osalta voin vain sanoa yhden asian - on vaikea etsiä musta kissa pimeässä huoneessa, varsinkin jos se ei ole siellä" ja lisäsi salaa, että kissan etsiminen olisi "tyhmää", jos kissa on "älykäs, rohkea ja kohtelias".
Pienten vihreiden miesten uusi ilmestyminen

Myöhemmin Donbassin sotatoimien aikaan Reutersin kirjeenvaihtaja raportoi Koloskyssä Donetskin alueella 26. elokuuta 2014, että kymmeniä raskaasti aseistautuneita joukkoja, jotka puhuivat Venäjän murteella oli ilmestynyt viikonloppuna alueelle ja perusti tiesulkuja (noin 10 kilometrin päässä Venäjän rajasta). Miehillä oli valkoiset käsivarsinauhat. Sama tunnistusmerkki, jota kymmenen miestä oli käyttänyt. He ottivat haltuunsa muutamia kilometrejä aluetta ukrainalaisilta joukoilta. Tiistaina 26. elokuuta 2014 julkaistussa videossa, nämä sanoivat olevansa venäläisiä laskuvarjojääkäreitä.
Ukrainalainen verkkolehti censor.net raportoi 13. tammikuuta 2015 Venäjän erikoisjoukoista Luhanskissa yhdessä kahdeksan merkitsemättömän sotilaan kanssa, jotka partioivat kadulla, ja useat heistä kantoivat AS Valia, asetta, joka on yksinomaan Venäjän asevoimien käytössä.
Kansainväliset reaktiot

Lännessä ja Ukrainassa katsottiin laajalti Venäjän käyvän Ukrainassa salaista sotaa tuhansien sotilaiden voimin. 
Venäjä kiisti jatkuvasti käyvänsä sotaa Ukrainassa, sanoen yksittäisten venäläisten "militaarien" ja vapaaehtoisten sotivan siellä. Kuitenkin muun muassa Amnesty Internationalin mukaan Venäjä ruokki kriisiä.
Venäjän rajan takaa virtasi miehiä ja aseita Donbassin alueen taisteluihin. Ajatusta Venäjän peitetystä toiminnasta Ukrainassa tukee esimerkiksi se, että Slovjanskin kapinajohtaja Igor Girkin, alias Strelkov, on Venäjän sotilastiedustelun upseeri. Girkin kuitenkin lähti elokuussa 2014 pois maasta. Myös se, että Malesian lehtoyhtiön matkustajakone ammuttiin alas luultavasti Venäjältä tuodulla Buk-ohjuksella viittaa siihen, että ainakin osa Venäjän armeijan upseereista tukee Donbassin kapinaa.
Venäjän varusmiehiä painostettiin sopimussotilaiksi sotimaan Ukrainassa. Taisteluun menevien venäläisten sotilaiden piti hankkia toisenlainen univormu. Venäläisiä sotilaita haudattiin yöllä tai suljetuissa tilaisuuksissa, joita vartioivat poliisit. Sotilaita kuoli "sotaharjoituksissa" Donin Rostovin alueella, joka on Ukrainasta itään. He olivat allekirjoittaneet vaitiolosopimuksen.
Venäläisten sotilaiden kuolemia tutkivia journalisteja ja muita kriitikoita häirittiin useasti Venäjällä seuraamalla ja kimppuun käymällä.
Kansainväliset reaktiot > Silminnäkijät

Myös suomalaiset uutisryhmät näkivät venäläisjoukkoja Venäjän ja Ukrainan rajalla. Helsingin Sanomien toimittaja näki osin tunnuksettomista ajoneuvoista koostuvan saattueen, jossa oli kuorma-autoja ja raketinheittimiä. Yleisradion kuvausryhmä kuvasi esimerkiksi helmikuun lopulla 2015 taisteluiden etulinjaan Mariupolin kaupunkiin johtavalla tiellä videolle venäläisiä raketteja ja venäläissotilaita. Venäläiset rajaviranomaiset yrittivät estää kuvaamista.
Pihkovalainen paikallislehti kertoi, että esimerkiksi 16. elokuuta 2014 Pihkovasta lähetettiin 1 000 laskuvarjojääkäriä kohti Ukrainan Luhanskia. Lehden edustaja on pitänyt uskottavimpana selityksenä venäläisjoukkojen läsnäololle menettelyä, jossa sopimussotilaina Venäjän armeijassa palvelevien sopimukset irtisanotaan ja solmitaan uudet jonkin kolmannen tahon kanssa. Venäjän lain mukaan palkkasotilaana toimimisesta saisi jopa seitsemän vuotta vankeutta, joten sopimukset pidetään visusti salassa. Eräs Ukrainassa haavoittunut venäläinen sotilas kertoi että heidät oli määrätty muka harjoituksiin, vaikka oli lähetetty taistelemaan Ukrainaan. Venäläiset sotilaat kertoivat salaisesta sodastaan tiedotusvälineissä. Tämä ei viitannut vapaaehtoisiin, vaan siihen että sotilaat komennettiin taistelemaan Itä-Ukrainassa.
Kansainväliset reaktiot > Vaientamistoimia

Venäjän viranomaiset määräsivät Pietarin Sotilaiden äidit -järjestön ulkomaisten agenttien luetteloon. Sinne olivat aiemmin päätyneet HRW, Amnesty, Levada-keskus ja Transparency-järjestötkin.
Kansainväliset reaktiot > Lausuntoja

Venäjän mukaan sotilaat olivat Ukrainassa "lomilla" tai "harjoituksissa".. Venäjän erikoissotilaita jäi kiinni Ukrainan puolelta rajaa Sotilaiden äidit-järjestön mukaan satoja muun muassa "harjoitusonnettomuuksissa" kuolleita sotilaita olisi taistellut ja kaatunut Ukrainassa, ja että Itä-Ukrainassa olisi taistellut tuhansia venäläissotilaita. Järjestön mukaan kesä-elokuussa 2014 yli kymmenentuhatta venäläissotilasta taisteli Ukrainassa. Itä-Ukrainan kapinajohtaja Aleksandr Zahartšenko sanoi 28. elokuuta 2014, että kolme tuhatta venäläissotilasta oli ottanut lomaa taistellakseen kapinallisten riveissä.
Viron presidentti Toomas Hendrik Ilves antoi helmikuussa 2015 Yleisradiolle haastattelun, jossa kertoi Venäjän joukoista Ukrainassa seuraavasti: "Toisella puolella on nykyaikainen kalusto ja Spetsnaz-erikoisjoukot. Toisella [Ukrainan] puolella on vapaaehtoisia, joilla on puutteellinen koulutus ja parhaimmillaan 1980-lukulaisia eli 30 vuotta vanhoja aseita. Heillä ei ole sitä huipputekniikkaa, jota on Venäjän puolella ja jonka käyttöä ei muuten opi ihan tuosta vain. Ajatellaan vaikka Buk-ohjusta, joka ampui malesialaiskoneen. Ei sitä kuka vain laukaise. Bukin kaltaisten ohjusjärjestelmien hallinnan opettelu vie yli vuoden, koska kyse on huipputeknologiasta." Presidentti Ilves on taustaltaan radiotoimittaja.
Kansainväliset reaktiot > Luvattomat autosaattueet

Ensimmäisen kerran Venäjä lähetti Ukrainan rajalle noin 270 kuorma-autoa 12. elokuuta 2014. Saattue ylitti Ukrainan rajan ilman lupaa Ukrainalta 22. elokuuta 2014 ilman Ukrainan rajavartioston tai Kansainvälisen Punaisen Ristin suunniteltua tarkastusta.
Venäjä lähetti useita kertoja autosaattueita Itä-Ukrainan rajan yli. Venäjän hätätilaministeriön mukaan joulukuussa 2014 se oli lähettänyt Itä-Ukrainaan jo 9 500 tonnia ruokaa, rakennusmateriaaleja ja lääkkeitä. Ukrainan mukaan rekoissa oli mukana taistelutarvikkeita, esimerkiksi tykistön ammuksia. Marraskuun 2014 loppuun mennessä Venäjä oli lähettänyt kahdeksan rekisterikilvetöntä rekkasaattuetta, joista viimeisimmässä oli 106 tunnuksetonta autoa.
Helmikuussa 2015 allekirjoitetussa Minskin sopimuksessa mainitaan Tornado S-raketinheitinjärjestelmä, jollaisia ei ole tiettävästi kuin Venäjän armeijalla.
Kirjallisuutta

Laurén, Anna-Lena & Lodenius, Peter: Ukraina – rajamaa.  Suomentanut Liisa Ryömä & Robert Ryömä. Helsinki:  Teos: Schildts & Söderströms, 2015.  ISBN 978-951-851-648-7
Ukraina kriisissä, Arto Luukkanen, Auditorium Helsinki 2015, ISBN 978-952-7043-62-2