stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Egyptin prinssi
Rooleissa

| Englanniksi | Suomeksi | Rooli |
| --- | --- | --- |
| Val Kilmer (puhe) Amick Byram (laulu) | Velimatti Ranta | Mooses, faarao Setin adoptoima heprealainen |
| Ralph Fiennes | Heikki Sankari | Ramses, Mooseksen adoptioveli ja isänsä Setin seuraaja |
| Michelle Pfeiffer | Petra Karjalainen (puhe) Pirjo Aittomäki (laulu) | Sippora, Jetron vanhin tytär ja Mooseksen vaimo |
| Sandra Bullock (puhe) Brenda Chapman (kehtolaulu) Sally Dworsky (laulu "When You Believe") Eden Riegel (nuori) | Rinna Paatso (puhe ja kehtolaulu) Nina Tapio (laulu "When You Believe") Henna Haverinen (nuori) | Mirjam, Mooseksen ja Aaronin biologinen sisko |
| Jeff Goldblum | Janne Virtanen | Aaron, Mooseksen ja Mirjamin biologinen veli |
| Patrick Stewart | Tapani Perttu | Faarao Seti, Ramseksen isä ja Mooseksen adoptioisä |
| Danny Glover (puhe) Brian Stokes Mitchell (laulu) | Markus Bäckman | Jetro, Sipporan isä ja Midianin ylipappi |
| Helen Mirren (puhe) Linda Dee Shayne (laulu) | Katriina Honkanen | Kuningatar Tuja, Setin vaimo, Ramseksen äiti ja Mooseksen adoptioäiti |
| Steve Martin | Kari Tamminen | Hotep, yksi faaraon ylipapeista |
| Martin Short | Antti Pääkkönen | Huy, yksi faaraon ylipapeista |
| Ofra Haza | Ofra Haza | Jokebed, Aaronin, Mirjamin ja Mooseksen äiti |
| Aria Curzon | Henna Haverinen | Sipporan sisko |
| Bobby Motown | Tuomas Oksanen | Ramseksen poika |
| ? | Eero Saarinen | egyptiläinen sotilas |
| ? | Pekka Lehtosaari | egyptiläinen sotilas |
| Val Kilmer | Velimatti Ranta Annamari Metsävainio | Jumala |
Suomenkielisen version käänsi ja sen dialogin ja soololaulut ohjasi Annamari Metsävainio, kuorot ja Ofra Hazan lauluosuudet ohjasi Topi Lehtipuu. Jumalan ääni luotiin suomenkieliseen versioon yhdistämällä Velimatti Rannan ja Annamari Metsävainion nauhoittamat vuorosanat päällekkäin.
Otsoni

| Otsoni |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10028-15-6
PubChem CID:  24823
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  O3
Moolimassa:  47,998 g/mol
Ulkomuoto:  sinertävä kaasu
Sulamispiste:  −192,7 °C (80,9 K)
Kiehumispiste:  −111,9 °C (161,3 K)
Tiheys:  2,144 g/dm3
Liukoisuus veteen:  0,105 g / 100 ml
Otsonimolekyylin (O3) muodostaa kolme happiatomia. Se on kaasuna vaalean sinertävää ja nesteenä voimakkaan sinistä. Sen pistävän raikas tuoksu on tuttu ukonilman jälkeen: nimi otsoni tuleekin kreikan hajua tarkoittavasta sanasta (ozein). Otsonin moolimassa on 48,0 g/mol, sulamispiste
−193 °C, kiehumispiste −112 °C, liukoisuus veteen 0,1 g / 100 ml 0 °C:n lämpötilassa ja CAS-numero 10028-15-6.
Alkuainehapesta esiintyy lähinnä kolmea allotrooppista muotoa:
Atomaarinen happi O, atomisäde 74 pm
Happi O2, sidospituus 121 pm
Otsoni O3, sidospituus 128 pm
Lisäksi oletetaan, että nesteessä happea esiintyy O4-muodossa.
Otsoni on diamagneettista, eli sen suhteellinen permeabiliteetti on 1. Otsonin löysi saksalais-sveitsiläinen kemisti Christian Friedrich Schönbein vuonna 1840.
Otsonia muodostuu ilmakehän yläosassa, stratosfäärin otsonikerroksessa, kun auringon ultraviolettisäteily hajottaa happimolekyylejä (O2) happiatomeiksi (O). Nämä sitten yhtyvät molekulaariseen happeen muodostaen otsonia. Otsonia syntyy myös salamoinnin ja kipinöinnin yhteydessä. Otsonikerros suojaa eläviä soluja Auringon ultraviolettisäteilyltä. Absorptio eli säteilyn vaimeneminen perustuu UV-säteilyn kykyyn hajottaa O2- ja O3-molekyylejä.
Koska otsoni on molekyylinä epästabiili verrattuna happikaasuun, se luovuttaa helposti yhden happiatomin ja on siksi hyvä hapetin. Tämän ominaisuuden takia otsonia käytetään muun muassa ilmanpuhdistukseen, vedenpuhdistukseen, valkaisuun ja desinfiointiin. Hengitettynä otsoni vaurioittaa hengitysteitä.
Otsoniin liittyy kaksi ympäristöongelmaa: otsonin väheneminen yläilmakehässä ja otsonin lisääntyminen alailmakehässä. Yläilmakehän otsonikato lisää maan pinnalle tulevan UV-säteilyn määrää. Alailmakehän otsonin lisääntymisellä on puolestaan merkittävä ilmaston lämpenemistä aiheuttava vaikutus. Lisäksi alailmakehän otsoni muodostaa suurina pitoisuuksina terveysriskin etenkin astmaatikoille.
Otsonin esiintyminen

Yli 90 % ilmakehän otsonista esiintyy stratosfäärissä 10–50 kilometrin korkeudella maanpinnasta. Tiheimmillään otsonia on 20–30 km:n korkeudessa, jossa se muodostaa niin kutsutun otsonikerroksen. 10 % otsonista sijaitsee alailmakehässä eli troposfäärissä. Otsonin kokonaismäärä on kuitenkin pieni verrattuna muihin ilmakehän kaasuihin: ilmakehän koostumuksesta vain noin miljoonasosa on otsonia, kun kaksiatomista happea on noin viidesosa. Jos stratosfäärin otsoni puristettaisiin 15 °C:n lämpötilassa ja normaali-ilmanpaineessa maan pinnalle yhtenäiseksi kerrokseksi, tulisi kerroksen paksuudeksi vain 2–4 mm (koko ilmakehän paksuudeksi tulisi vastaavassa tilanteessa 8,4 km).
Luonnollinen otsonitasapaino

Aallonpituudeltaan alle 243 nanometrin säteily hajottaa happimolekyylin O2 erillisiksi atomeiksi eli happiradikaaleiksi.
Nämä happiatomit yhtyvät molekylaariseen happeen muodostaen otsonia O3.
240–320 nanometrin UV-säteily irrottaa otsonista yhden happiatomin jättäen jäljelle happimolekyylin.
Irrallinen happiatomi vie otsonilta yhden atomin, jolloin muodostuu kaksi happimolekyyliä 2O2.
Otsonikerroksen mittaaminen

Otsonimäärää mitattaessa käytetään yleensä Dobsonin yksikköä (Dobson Unit, DU). Sata Dobsonin yksikköä tarkoittaa, että 1,013 baarin (1 atm) paineessa ja 15 °C:n lämpötilassa olisi otsonikerroksen paksuus merenpinnan tasossa 1,0 mm. Normaalin kokonaisotsonipitoisuuden pitäisi olla pohjoisella pallonpuoliskolla 300–430 DU, päiväntasaajalla noin 260 DU ja eteläisellä pallonpuoliskolla 280–400 DU.
Mittauksissa, joissa tutkitaan otsonin määrää eri korkeuksilla, käytetään yleensä joko tiheyden yksikköä 1/cm3 tai osapaineen yksikköä mPa tai nanobar (10 nanobar = 1 mPa). Kokonaisotsonimäärää sekä otsonin sijoittumista eri korkeuksilla mitataan muun muassa säähavaintopalloilla. Otsonikerroksen paksuutta voidaan mitata myös auringon UV-säteilyn avulla maan pinnalla olevilla säteilymittareilla.
Yläilmakehän otsonikato

Yläilmakehän eli stratosfäärin otsonikerros suojaa Maata elämälle vaaralliselta lyhytaaltoiselta ultraviolettisäteilyltä. Otsonikato johtaa siten ultraviolettisäteilyn voimistumiseen maan pinnan tasolla. Otsonikadolla on myös pieni ilmastoa viilentävä vaikutus.
Otsonikerroksen ohentuma havaittiin ensimmäisen kerran vuonna 1985 Antarktiksen yläpuolella. Lehdistö suosii termiä ”otsoniaukko”, mutta ohentuman kohdallakin on otsonia, vaikka vähemmän kuin normaalisti.
Pohjoisella navalla on myös havaittu selvää otsoniohentumaa, mutta tilanne ei ole niin paha kuin etelänavalla. Eräs syy napaseutujen voimakkaaseen otsonikatoon ovat tuulet, jotka kuljettavat ilmamassoja ja saasteita päiväntasaajan seudulta navoille. Antarktiksen kylmä ilmasto ja talvella esiintyvä kylmä pyörre ovat osasyynä juuri eteläisen napaseudun poikkeuksellisen ohueen otsonikerrokseen. Pienimmillään Antarktiksen otsonin määrä on mitattu jopa alle 100 DU:n (Dobsonin yksikön) paksuiseksi. Pohjoisessa ilmakehän virtaukset levittävät otsoniohentuman laajemmalle alueelle, joten paikallisia voimakkaita katoalueita ei niin helposti esiinny. Kuitenkin pohjoisessakin on otsoniohentuma ollut voimakkaimillaan noin 40 % suuruinen.lähde?
Alailmakehän otsoni

Troposfäärin eli alailmakehän otsonin lisääntymisellä on huomattava  ilmaston lämpenemistä aiheuttava vaikutus. Alailmakehän otsoni aiheuttaa lisäksi vaurioita eliöstölle. Yhdysvaltalaisen tutkimuksen mukaan 100 µg/m3 lisäys otsonia hengitysilmassa lisäsi astmaa sairastavien lapsien vaaraa kärsiä hengityksen vinkunasta 35 prosentilla ja hengenahdistuksesta 47 prosentilla. Suomessa hengitysilman otsoni on usein suurimmillaan helteillä, korkeapainetilanteissa, joissa saastunutta ilmaa virtaa maahan Länsi- ja Keski-Euroopasta. Suomessa suuresta otsonipitoisuudesta tiedotetaan, jos hengitysilman otsoni ylittää tunnin keskiarvona 180 µg/m3. Tutkimusten mukaan alailmakehän otsoni on suurin yksittäinen kasveja vaurioittava epäpuhtaus ilmassa.
Troposfäärissä ei otsonin syntymiseen vaadittavaa riittävän korkeaenergiaista ultraviolettisäteilyä ole kuten yläilmakehän otsonikerroksessa, joten otsonin muodostuminen tapahtuu hieman eri tavalla.
Troposfäärin otsonin kiertokulkulähde?:
Typpimonoksidin (NO) ja otsonin kohdatessa syntyy typpidioksidi (NO2) ja happimolekyyli. Otsonin tilalla voi olla myös vetyperoksiradikaali HO2 tai jokin orgaaninen peroksiradikaali.
Typpidioksidin saadessa auringonvaloa se hajoaa typpimonoksidiksi ja vapaaksi happiatomiksi.
Vapaa happiradikaali löytää happimolekyylin O2 ja syntyy otsonia.
Alailmakehän otsonia syntyy typen oksideista, häästä ja hiilivedyistä. Suurin syy troposfäärin otsonin lisääntymiseen ovat lisääntyneet typen oksidien pitoisuudet. Noin 40 % typen oksidien päästöistä syntyy fossiilisten polttoaineiden käytöstälähde?.
Alailmakehässä otsoni toimii puhdistajana hapettamalla saasteita, jolloin ne yleensä muuttuvat helpommin ilmakehästä poistuvaan muotoon. Alailmakehän tärkein hapetin ei kuitenkaan ole otsoni, vaan hydroksyyliradikaali OH. Otsoni on kuitenkin tärkein tekijä hydroksyyliradikaalin muodostumisessa. Otsonin hajotessa auringonvalossa fotolyyttisesti syntyy virittynyt happiradikaali O(1D) ja happimolekyyli O2. Tällaisen virittyneen happiatomin törmätessä vesihöyrymolekyyliin H2O syntyy hydroksyyliradikaalipari 2 OH.
Otsonin terveysvaikutukset

Yläilmakehän otsonikato aiheuttaa ultraviolettivalon lisääntymistä maan pinnalla. Tämä voi aiheuttaa melanooman ja muun ihosyövän lisääntymistä sekä kaihia ja suurina annoksina akuuttia silmän sidekalvon tulehdusta (”lumisokeus”).
Alailmakehän otsoni on yksi parhaiten toteen näytetyistä terveyteen vaikuttavista ilmansaasteista. Otsoni pääsee keuhkojen syviin osiin eli keuhkorakkuloihin asti toisin kuin vesiliukoinen rikkidioksidi, joka jää pääasiassa hengitysteiden limakalvoille. Siksi otsoni ärsyttää keuhkojen limakalvoja ja vaurioittaa keuhkokudosta. Terveillä henkilöillä tulehdusta ja ärsytysoireita alkaa tulla noin 120 μg/m3 pitoisuuksista. Suomessa pitoisuudet voivat maaseudulla nousta lyhytaikaisesti näihin tasoihin. Otsonin vuosikeskiarvot ovat kuitenkin melko pieniä, se ei juuri siirry sisäilmaan, eikä nykyään ole sisälähteitä. Väestötutkimukset mm. Kanadassa osoittavat, että otsonin päivittäisvaihtelu liittyy sairaalaan ottojen lisääntymiseen hengitystiesairauksien takia. Se lienee toiseksi eniten terveyteen vaikuttava ilmansaaste pienhiukkasten jälkeen. Erityisen herkkiä otsonin aiheuttamille ärsytysoireille ovat astmaatikot ja pikkulapset. Koska otsoni on hyvin reaktiivinen, ulkoilman otsoni ei siirry erityisen hyvin sisäilmaan, joten oireet ovat sisällä vähäisempiä kuin ulkona.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Otsonin kansainvälinen kemikaalikortti
Otsoniaukko Antarktiksen yläpuolella NASAn ottamassa kuvassa
Alfred Jacob Miller

| Alfred Jacob Miller |
| --- | --- |
 Omakuva noin vuodelta 1850
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. tammikuuta 1810 Baltimore, Maryland, Yhdysvallat
Kuollut: 26. kesäkuuta 1874 (64 vuotta) Baltimore, Maryland, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Taiteilija
Ala:  maalaustaide
Kuuluisimpia töitä:  The Trapper’s Bride The Lost Greenhorn Attack by Crows Breakfast at sunrise ja muita
Alfred Jacob Miller (2. tammikuuta 1810 – 26. kesäkuuta 1874) oli yhdysvaltalainen kuvataiteilija, joka tunnetaan parhaiten hänen maalauksistaan turkispyytäjistä ja Amerikan alkuperäiskansoista läntisissä Yhdysvalloissa. Hän maalasi myös useita muotokuvia ja muita maalauksia Baltimoressa ja lähiseuduilla 1800-luvun puolivälissä.
Maalauksia

Old Bill Williams (Rocky Mountains Trapper), 1839
Bartering for a Bride (The Trapper’s Bride), 1845, Eiteljorgin museo
The Lake Her Lone Bosom Expands to the Sky, 1850, Dallasin taidemuseo
Camp Scene (Sioux), 1858–1860, Waltersin taidemuseo
Yell of Triumph, 1858-1860, Waltersin taidemuseo
War Path, vuosi ei tiedossa
Big Bowl (A Crow Chief), 1858–1860, Waltersin taidemuseo
Breaking up Camp at Sunrise, 1858–1860, Waltersin taidemuseo
Our Camp, 1858–1860, Waltersin taidemuseo
Fort Laramie, 1858–1860, Waltersin taidemuseo
Aiheesta muualla

Alfred Jacob Millerin käsikirjoitus ja luonnoksia, ajoittamattomia ja 1837 (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  Scientific illustrators  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Botnia-69

| Botnia-69 |
| --- | --- |

Perustettu:  1969
Kotikunta:  Helsinki
Kotikenttä:  Oulunkylän tekojäärata
Värit:           
Sarja:  Bandyliiga
Puheenjohtaja:  Vesa Peräjärvi
 Kultaa:  4 (1989, 1992, 1997, 2016)
 Hopeaa:  4 (1990, 1991, 1993, 1998)
 Pronssia:  3 (1995, 1996, 2024)
Botnia-69 on helsinkiläinen jääpalloseura, joka pelaa Bandyliigassa. Botnia on voittanut jääpallon Suomen mestaruuden neljä kertaa. Sen menestynein aikakausi on ollut vuodesta 1989 vuoteen 1998, jolloin se oli mitaleilla yhdeksänä kautena. Suomen mestaruuden Botnia voitti  vuosina 1989, 1992, 1997 ja 2016, SM-hopeaa se sai vuosina 1990, 1991, 1993 ja 1998. SM-pronssia Botnia on voittanut vuosina 1995, 1996 ja 2024. Seura tekee myös vahvaa juniorityötä. Seuran pitkäaikaisena puheenjohtajana toimi vuodesta 1972 vuoteen 2016 oululaislähtöinen Pekka Anttinen. Nykyinen puheenjohtaja on Vesa Peräjärvi.
Historia > Seuran perustaminen

Botnian taustana on Helsingin yliopiston Pohjois-Pohjalaisen Osakunnan (PPO) aktiivi jääpallotoiminta 1950- ja 1960-luvuilla. Pohjalaiset opiskelijat perustivat 13. toukokuuta 1969 Ostrobotnialla jääpalloseuran Botnia-69. Pohjanmaalta ja Pohjois-Suomesta kotoisin olleet opiskelijat edustivat vielä siihen aikaan kotikaupunkiensa seuroja. Uusi seura liittyi Suomen Palloliittoon ja sarjapelit aloitettiin Suomensarjassa tammikuussa 1970. Ensimmäinen kausi sujui mallikkaasti, Botnia onnistui voittamaan edellisellä kaudella SM-sarjasta pudonneen Porvoon Akilleksen ja sijoittui lopulta kolmanneksi Akilleen ja PK-35:n jälkeen.
Seuraavana kautena 1970-1971 toiseksi korkein sarjataso Suomensarja muutti nimeään II-divisioonaksi. Botnia voitti etelälohkon voittamalla kaikki ottelunsa ja eteni SM-sarjakarsintaan. Karsintasarjassa Botnia sijoittui kolmanneksi, se onnistui voittamaan vain turkulaisen TVO:n Palloilijat. SM-sarjaan nousi Varkauden Pallo-Pojat ennen toiseksi sijoittunutta vaasalaista Sandvikens IK:ta.
Seuraavan kerran Botnia selviytyi SM-sarjakarsintaan kaudella 1975-1976, kun se voitti II-divisioonan etelälohkon. Nousukarsinnassa Oulun Tarmoa vastaan molemmat voittivat kotiottelunsa, mutta Tarmo voitti ratkaisevan kolmannen ottelun ja nousi SM-sarjaan.
Historia > Nousu SM-sarjaan

Myös seuraavana kautena 1976-1977 Botnia selviytyi etelälohkon voittajana SM-sarjakarsintaan. Oululaiset olivat taas karsinnassa parempia, Botnia hävisi ensin Oulun Pallo-Pojille ja sen jälkeen Tarmolle. Mutta samana keväänä Suomen Jääpalloliitto päätti nostaa SM-sarjan joukkuemäärän kymmeneen, jolloin Botnia nostettiin mukaan ylimmälle sarjatasolle, ensimmäistä kertaa seuran historiassa.
Ensimmäisenä SM-sarjakautenaan 1977-1978 Botnia sijoittui kahdeksanneksi. Seuraava kausi 1978-1979 toi seitsemännen sijan, mutta kaudella 1979-1980 Botnia jäi SM-sarjan viimeiseksi ja putosi sarjasta. I-divisioonavisiitti jäi kauden mittaiseksi, kaudella 1980-1981 Botnia voitti etelälohkon ja SM-sarjakarsinnan puhtaalla pelillä ja nousi takaisin SM-sarjaan. Kaudesta 1981-82 lähtien seura on pelannut yhtäjaksoisesti jääpallon pääsarjassa. Ensimmäisinä kausinaan Botnia ei saavuttanut vielä suurta menestystä SM-sarjassa. Mitalipeleihin se selviytyi ensimmäistä kertaa kaudella 1985-1986, mutta jäi kuitenkin neljänneksi. Seuraavan kerran Botnia selviytyi mitalipeleihin 1987-1988, mutta paikallisvastustaja HIFK oli välierissä parempi ja Botnia jäi taas neljänneksi.
Historia > Mitaliputki 1980-90-luvulla

Kaudella 1988-1989 Botnia sijoittui runkosarjassa toiseksi HIFK:n jälkeen. Välierissä Botnia hieman yllättäen murskasi Akilleksen ja eteni loppuotteluun Oulun Luistinseuraa vastaan. Kallion kentällä pelattu loppuottelu oli yksi kaikkien aikojen tiukimmista. OLS karkasi jo 0-3 johtoon mutta Botnia tuli tasoihin. Ottelu päättyi Botnian hyväksi vasta kolmannella jatkoajalla maalein 5-4 (4-4).
Kahdella seuraavalla kaudella Botnia eteni myös loppuotteluun asti, mutta molempina kausina loppuottelussa vastustajana ollut OLS vei mestaruuden ja Botnia jäi hopealle. Kaudella 1991-1992 Botnia palasi taas mestariksi, se voitti loppuotteluissa WP-35:n voitoin 2-0. Varkautelaisseura hallitsi Bandyliigaa seuraavat kaudet neljällä perättäisellä mestaruudellaan, Botnian ollessa yksi sen pahimmista haastajista. Botnia saavutti seuraavina kausina hopeaa ja kaksi pronssia.
Kausi 1996-1997 toi Botnialle seuran kolmannen SM-kullan. Se sijoittui runkosarjassa kolmanneksi ja valioliigassa ensimmäiseksi. Puolivälierissä Botnia pudotti ensin jatkosta Oulun Palloseuran voitoin 2-0. Välierissä ottelusarja Porin Narukerää vastaan venyi kolmanteen otteluun. Ratkaiseva ottelu ratkesi Botnian hyväksi jatkoajalla maalein 5-3 ja helsinkiläiset etenivät loppuotteluun Tornion Palloveikkoja vastaan. Oulunkylässä pelattu loppuottelu muodostui jännittäväksi. Botnia voitti ottelun niukasti maalein 4-3 ja sai näin kolmannen SM-kultansa.
Seuraavasta kaudesta 1997-1998 oli tulla Botnialle fiasko. Se jäi runkosarjassa kymmenenneksi eikä selviytynyt kahdeksan parhaan valioliigaan, vaan jäi alempaan jatkosarjaan jossa pelasivat neljä runkosarjan heikointa ja I-divisioonan parhaat joukkueet. Botnia voitti kuitenkin jatkosarjan puhtaalla pelillä ja eteni pudotuspelikarsintaan valioliigan viimeistä Kulosaaren Vestaa vastaan. Botnia rökitti paikallisvastustajansa maalein 11-1 ja selviytyi puolivälieriin. Puolivälierissä WP-35:ttä vastaan Botnia järjesti yhden vuosikymmenen suurimmista yllätyksistä Bandyliigassa, kun se pudotti varkautelaiset jatkosta voitoin 2-0. Botnia lähti haastajana myös välieriin Porin Narukerää vastaan, mutta eteni kuitenkin loppuotteluun voitoin 2-1. Loppuottelussa vastaan tuli HIFK, jota vastaan yllätykset eivät enää jatkuneet. HIFK voitti loppuottelun niukasti 4-2 ja Botnia saavutti hopeaa.
Historia > Menestyksen hiipuminen ja paluu huipulle

Hopeakauden 1997-98 jälkeen Botnian menestys Bandyliigassa hiipui. Kaudella 1998-1999 Botnia oli vielä kärkijoukkueiden tuntumassa, mutta vuosituhannen vaihteen jälkeen suurin menestys antoi odottaa itseään. Botnia selviytyi muutaman kerran pudotuspeleihin ja kahdeksan parhaan joukkoon. Botnia on tunnettu hyvästä juniorityöstään ja seura on voittanut monia juniorien mestaruuksia. Viime kausina Botnian edustusjoukkue on koostunut suurimmaksi osaksi seuran omista junioreista. Vahva juniorityö on tuottanut monia pelaajia myös muihin seuroihin. Vuosi 2016 alkoi seuralla mainiosti, kun joukkue voitti Suomen Cup-mestaruuden ja seura voitti 12. maaliskuuta myös Suomen mestaruuden lyömällä jatkoajalla Porvoon Akilleksen 3-2 Helsingin Oulunkylässä. Ottelu keskytyi välillä moneksi tunniksi jään sulamisen vuoksi. Joukkue valittiin vuoden helsinkiläisseuraksi Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta 2016.
Kotikenttä

Botnian kotikenttä on Oulunkylän tekojäärata, joka sijaitsee Oulunkylän kaupunginosassa. Tekojäärata valmistui 1977 ja se on Suomen ensimmäinen iso tekojäärata.
Pelaajat ja valmentajat

Seuran pitkäaikaisia tunnettuja maaottelupelaajia ovat olleet Esa Määttä (9 kautta), Esko Korhonen (10 kautta), Esko Tammilehto (4 kautta), Pasi Inoranta (11 kautta), Jukka Korhonen (15 kautta), Jari Hattunen (16 kautta), Pekka Kurki (7 kautta), Timo Partanen (4 kautta), Iivo Wegelius (10 kautta) ja Tapio Tarvainen (6 kautta).
Pelaajat ja valmentajat > Seurassa pelanneita pelaajia

| --- | --- |
 Esa Määttä  Esko Korhonen  Esko Tammilehto  Pasi Inoranta  Jari Hattunen  Jukka Korhonen :  Pekka Kurki  Iivo Wegelius  Timo Partanen  Tapio Tarvainen  Janne Hölttö  Petri Isonen
Pelaajat ja valmentajat > Päävalmentajat bandyliigassa

Botniaa ovat valmentaneet Bandyliigassa mm. Antti Parviainen, Pertti Koponen, Pekka Liikanen, Esa Määttä ja Tomi Gröhn.
Saavutukset

4 SM-kultaa: 1989, 1992, 1997, 2016
4 SM-hopeaa: 1990, 1991, 1993, 1998
3 SM-pronssia: 1995, 1996, 2024
Suomen Cup-mestaruus: 2016
Euroopan cupin hopeaa 1992
2 Euroopan cupin pronssia: 1989, 1997
Hyttyset

| Hyttyset |
| --- | --- |
 Keltakuumehyttynen (Aedes aegypti)
 Jurakausi - Nykyaika (Holoseeni) 226–0 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Sääsket Nematocera
Osalahko::  Culicomorpha
Heimo::  Hyttyset Culicidae  Meigen, 1818
Alaheimot
 Anophelinae  Culicinae 
Katso myös
   Hyttyset Wikispeciesissä   Hyttyset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hyttyset (Culicidae) ovat kaksisiipisten hyönteisten heimo, johon kuuluu monia verta imeviä lajeja. Puhekielessä hyttysiä kutsutaan usein nimellä sääsket tai itikat. Tieteellisesti kaikki hyttyset ovat sääskiä, mutta kaikki sääsket eivät ole hyttysiä: sääsket (Nematocera) ovat kaksisiipisten (Diptera) alalahko, jonka yksi heimo ovat hyttyset.
Hyttysiä on tunnistettu noin 3700 eri lajia. Näistä noin kuusi prosenttia imee verta ihmisistä ja näistä edelleen puolet levittää ihmisille vaarallisia tauteja. Suomen alueella hyttyslajeja oli tavattu vuoteen 2023 mennessä 44 lajia.
Piirteitä

Useimpien muiden kaksisiipisten tapaan hyttyset ovat lentäviä hyönteisiä, joilla on kaksi siipeä, väristinpari, solakka vartalo ja kuusi pitkää jalkaa. Useimpien lajien naaraat imevät imukärsällään verta muista eläimistä. Hyttyset etsivät uhrinsa hengityksen hiilidioksidin, ihon lämmön ja tuoksun perusteella. Hyttysten koko vaihtelee, mutta ne ovat harvoin yli 16 millimetriä pitkiä. Useimmat hyttyset painavat alle 2,5 milligrammaa, mutta suurimmat lajit ovat jopa 10 milligramman painoisia. Useimmat kotiympäristössä tavattavat hyttyset eivät lennä yli sadan metrin matkoja, mutta hyödyntämällä ilmavirtauksia tietyt hyttyslajit voivat vaeltaa kymmenien kilometrien päähän synnyinseudultaan.
Lisääntyminen

Naaras munii seisovaan veteen, ojiin ja metsälammikoihin 300–1 000 munaa. Munat talvehtivat ja kuoriutuvat vasta seuraavana kesänä. Vedessä elävällä toukalla ei ole jalkoja, vaan se liikkuu kiemurtelemalla takaruumistaan. Toukka luo nahkansa noin kolme kertaa, jonka jälkeen se siirtyy kotelovaiheeseen. Sekä toukka että kotelo hengittävät ilmaa takaruumiinsa hengitysputken kautta. Toukka käy läpi täydellisen muodonmuutoksen ja kehittyy hyttyseksi 2–3 viikossa. Muodonmuutoksen nopeus riippuu veden lämpötilasta.
Täysikasvuinen hyttynen elää pisimmillään 3–4 viikkoa, mutta se saattaa kuolla monista eri syistä aikaisemminkin. Esimerkiksi kuivuus ja pakkanen hävittävät hyttyset nopeasti. Lisäksi hyttyset ovat monien lintujen, hämähäkkien ja sammakoiden ravintoa. Myös ihmiset tappavat hyttysiä.lähde?
Koirashyttynen elää lyhyen elämän. Se juo vain kukkien mettä, parittelee ja kuolee. Myös naaras juo ravinnokseen kukkien mettä. Naaraat imevät verta, koska hedelmöittyneet munat tarvitsevat proteiineja kehittyäkseen. Vain harvat hyttyslajit keräävät toukkana tarpeeksi ravintoa lisääntyäkseen ilman veriateriaa.
Alkukesän lämpö ja kosteus lisäävät hyttysten määrää.