stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alifeira
Rakennukset ja löydökset

Linnoitteet
Alifeiran yläkaupunki on ollut suojattu moni- ja suorakulmaisista kivistä tehdyin muurein, joissa on ollut määrävälein torneja. Muureja on pääosin kukkulan loivemmilla pohjois- ja itäsivuilla. Muilta sivuilta rinteet olivat tarpeeksi jyrkät muutoinkin. Portit olivat todennäköisesti luoteissivulla lähellä Asklepieionia sekä itäsivuilla. Kukkulan korkein kohta eli eräänlainen akropolis oli ympäröity erillisillä muureilla, jotka ympäröivät epäsäännöllisen nelikulmion muotoisen alueen ja oli suojattu kolmella tornilla. Tämän alueen pituus oli noin 65 metriä ja leveys noin puolet tästä. Muurit olivat olemassa viimeistään vuonna 370 eaa. Alakaupunki oli suojattu omalla proteikhisma- eli esimuurillaan.
Athenen temppeli
Athenelle omistettu temppeli oli rakennettu hieman alemmalle pengertasanteelle akropolis-huipun itäpuolella ja sijoitettu poikkeuksellisesti pohjois-eteläsuunnassa. Se rakennettiin arkaaisen kauden lopulla noin vuosina 500–490 eaa., mutta itse pyhäkkö on ollut olemassa jo aiemmin. Temppelirakennus edusti doorilaista tyyliä ja siinä oli 6 × 15 pylvästä. Sen euthynterian koko on noin 10,7 × 29,6 metriä. Temppelissä ei ollut pronaosta eikä opisthodomosta.
Temppelin edustalta on löydetty pitkän alttarin jäänteet sekä patsaiden jalustoja. Antiikin lähteiden mukaan pyhäkössä oli thebalaisen kuvanveistäjä Hypatodoroksen 400-luvulla eaa. tekemä pronssinen Athenen patsas, ja myös sen jalusta on löydetty.
Asklepieion eli Asklepioksen pyhäkkö
Asklepiokselle omistettu pyhäkkö sijaitsi alempana harjanteella varsinaisen akropolis-alueen luoteispuolella. Se oli ympäröity peribolos-muurilla, joka toimi joissakin kohdissa samalla osana linnoitteita. Pyhäkössä oli Asklepioksen temppeli, joka rakennettiin noin vuonna 300 eaa. Se oli tyypiltään yksinkertainen suorakulmainen distylos in antis -temppeli, jonka koko oli noin 5,8 × 9,3 metriä. Sisällä on säilynyt kuvapatsaan sekä uhripöydän jalustat. Temppelin alttari sijaitsi sen itäpuolella, ja oli kooltaan noin 2,2 × 5,4 metriä. Alttarin kaakkoispuolella sijaitsi rakennus, jonka oletetaan liittyneen parantamistoimintaan.
Muut rakennukset ja löydökset
Kaupungin rakennusten raunioita on löydetty sekä yläkaupungin muurien sisäpuolelta että alakaupungin alueelta. Alakaupungissa sijaitsi Tritonis-lähde (nyk. Nerosítsa), joka kytkettiin myyttiin Athenen syntymästä. Kaupungin hautausmaita on löydetty kukkulan länsi- ja itärinteistä. Huomattavimpia hautoja ovat viisi kallioon kaiverrettua heroonmaista kammiohautaa, jotka ajoitetaan hellenistiselle kaudelle. Eräs suurimmista on piirtokirjoituksen perusteella osoitettu Senthealle tai Santheaalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alifeira Wikimedia Commonsissa
Alifeiran kaupunginmuuria.
Hautamuistomerkki.
Athenen temppelin rauniot.
Asklepioksen temppelin rauniot.
Hautamuistomerkki.
Alkionkehitys

Alkionkehitys alullaan
Alkionkehitys on tapahtumasarja, jossa hedelmöittyneestä munasolusta kehittyy monisoluinen sikiö, jolla on jo kaikkien keskeisimpien elinten aiheet.
Eri lajeilla on erilainen alkionkehitys. Samantyyppisten lajien alkionkehitys muistuttaa monesti toisiaan. Alkionkehitys etenee solunjakautumisten kautta. Alussa alkio kehittyy monikerroksiseksi gastrulaksi, johon alkaa ilmestyä elimiä.
Alkionkehityksen vaiheet

Alkionkehitys alkaa, kun siittiö hedelmöittää munasolun. Alussa solut jakautuvat pallomaiseksi morulaksi, ja siihen syntyy ensin epäsäännöllinen ontto tila, joka kehittyy säännölliseksi. Tällöin alkiosta tulee ontto solupallo, blastula. Tähän syntyy kuoppa, joka laajenee solupallon sisäiseksi endodermiksi, ja ulkokerros jää ektodermiksi. Niiden välissä on keskikerros eli mesodermi.  Ektodermistä kehittyy iho ja hermosto, mesodermistä lihakset, luusto ja monet sisäelimet, ja endodermistä ruuansulatuskanava ja monet rauhaset.
Alkion suojaksi kehittyvät sikiökalvot  huolehtivat myös  sen aineenvaihdunnasta. Suonikalvo hoitaa aineenvaihduntaa ennen istukan kehittymistä. Vesikalvosta erittyy lapsivettä, joka suojaa sikiötä vaimentamalla ulkoisia iskuja. Rakkokalvo kehittyy suolen pullistumasta. Osa siitä kasvaa kiinni suonikalvoon ja muodostaa istukan.
Alkionkehityksen geneettinen säätely

Solun toiminta pohjautuu säätelymekanismiin, jossa geenin vieressä oleva repressori estää tarvittaessa geenin lukemisen. Repressorin voi irrottaa jonkun toisen geenin synnyttämä tuote. Repressorin vastakohta aktivaattori käynnistää geenin. Toisaalta geenit pystyvät tuottamaan entsyymien avulla aktivaattoreita ja repressoreita. Näin geeni voi ohjata muita geenejä.
Alkionkehitystä ohjaavat solun geenistössä olevat kytkimet, jotka ohjaavat toisiaan. Ne määrittelevät solulle sen paikan alkiossa. Merkittävimpiä geenejä, jotka ohjaavat syntyvän eliön muotoja, sanotaan homeobokseiksi eli HOX-geeneiksi. Niiden rypäät määrittävät syntyvän eliön eri alueet. Geenistössä on ikään kuin kartta syntyvästä eliöstä. Alussa alkiolle määrittyvät sen pituus- ja leveysasteet, jolloin se kasvaa pitkulaiseksi. Ajan myötä pituus- ja leveysasteiden verkko tarkentuu ja alkioon alkaa ilmestyä yhä enemmän muotoja, kun jo määriteltyihin kartan kohtiin ilmestyy uusia elimiä määrittäviä karttoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alkionkehitys Wikimedia Commonsissa
alkionkehitys · alkio
hedelmöittyminen · tsygootti · vakoutuminen · morula (solurykelmä-aste) · blastula · alkiorakkula (blastokysti) · gastrulaatio · alkiolevy · ektodermi: neurulaatio · hermostopiena · endodermi · mesodermi: somiitti
Baerin sikiökuvat, jotka esittävät epätäsmällisesti eri lajien sikiökehitystä.
Alkmaionis

| Alkmaionis> Ἀλκμαιωνίς.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  muinaiskreikka (eeppinen)
Genre:  eeppinen runous
Julkaistu:  500-luku eaa.?
Sarja: Eeppinen kyklos
Edeltävä:  Epigonoi
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Alkmaionis (m.kreik. Ἀλκμαιωνίς, Alkmaiōnis, lat. Alcmaeonis), myös Alkmeonis (m.kreik. Ἀλκμεωνίς, Alkmeōnis, lat. Alcmeonis), oli antiikin kreikkalainen eeppinen runoelma, joka kertoi Alkmaionin vaiheista. Se luetaan kuuluvaksi niin kutsuttuun eeppiseen kyklokseen ja tarkemmin Theban kyklokseen. Eepos ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta siitä tunnetaan katkelmia.
Historia

Alkmaionis-eepoksen tarkkaa ajoitusta ei tunneta. Se saattaa olla peräisin 500-luvulta eaa. Myöskään eepoksen kirjoittajaa ei tunneta, eikä sitä tiedetty myöskään antiikin aikana. Kaikissa säilyneissä lainauksissa kirjoittajaksi mainitaan vain ”Alkmaioniksen kirjoittaja”. Eepos on saanut inspiraationsa varhaisemmasta Epigonoi-eepoksesta, joka puolestaan perustui vielä vanhempaan Thebais-eepokseen, jonka myös Alkmaioniksen kirjoittaja tunsi. Sisäisten viitteiden perusteella eepos vaikuttaisi syntyneen Kypseloksen ajan Korintissa. Joskus on esitetty, että Alkmaionis olisikin vain toinen nimi Epigonoille tai jollekin sen osalle. Tämä sopisi sinällään antiikin aikaiseen käytäntöön, sillä myös esimerkiksi Odysseian eräät jaksot tunnetaan myös omilla nimillään, mutta teorialle ei silti ole riittäviä perusteita.
Sisältö

Eepoksen kirjojen lukumäärää ei tunneta. Runoelma kertoi Alkmaionista, joka oli Amfiaraoksen poika ja yksi epigoneista eli sotapäälliköistä, jotka kävivät onnistuneeseen sotaretkeen Thebaa vastaan kostona isiensä sotaretken epäonnistumisesta. Runoelman sisältö jakautuu kolmeen pääaiheeseen, jotka ovat mainittu sotaretki; Alkmaionin suorittama äitinsä Erifylen murha kostona Amfiaraoksen kuolemasta; sekä hänen seikkailunsa eri puolilla Kreikkaa.
Eepoksesta on säilynyt seitsemän katkelmaa. Niiden perusteella eepos on paitsi edeltävien Theban kykloksen eeposten jatkoa, myös muodosti linkin Troijan sodasta kertoneeseen Troijan kyklokseen. Kertomuksen tapahtumat sijoittuvat Epigonoi- ja Kypria-eeposten väliseen aikaan.
Runoelman katkelmia on säilynyt muun muassa Athenaioksen, Strabonin ja Pseudo-Apollodoroksen kautta sekä Euripideen näytelmien skolioissa.
Kirjallisuutta

Alcmeonis. Teoksessa Greek Epic Fragments, s. 58–63.  (From the Seventh to the Fifth Centuries BC. Edited and translated by Martin L. West. Loeb Classical Library 497)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 2003.  ISBN 978-0-674-99605-2  Teoksen verkkoversio. Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Alcmeonis. Teoksessa Hesiod, Homeric Hymns, Epic Cycle, Homerica.  (Translated by Hugh G. Evelyn-White. Loeb Classical Library 57)  London:  William Heinemann, 1914.
Antiikin kreikkalaiset eepokset
| --- | --- |
Troijan kyklos:  Kypria · Ilias · Aithiopis · Pieni Ilias · Troijan tuho · Nostoi (”Paluut”) · Odysseia · Telegoneia
Theban kyklos:  Oidipodeia · Thebais · Epigonoi · Alkmaionis
Korintin kyklos:  Titanomakhia · Europia · Korinthiaka
Muita:  Argonautika · Batrakhomyomakhia · Dionysiaka · Fokais · Jumalten synty · Kerkopes · Margites · Oikhalian valtaus · Posthomerica · Työt ja päivät
Egyptin kieli

| Egypti |
| --- | --- |
Oma nimi:  r n km.t
Tiedot
Alue:  muinainen Egypti
Puhujia:  ei puhujia, kuollut kieli
Kirjaimisto:  hieroglyfit
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  afroaasialaiset kielet
Kieliryhmä:  egyptiläiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  -
ISO 639-2:  egy
ISO 639-3:  egy
 Ohje 
Egyptiläistä monumentaalikirjoitusta
Egyptin kielellä tarkoitetaan muinaisen Egyptin kieltä, jota kirjoitettiin etenkin hieroglyfein. Hieroglyfien lukemisen taito kuitenkin katosi, ja ne uhmasivat tulkintayrityksiä aina Napoleonin aikoihin saakka, jolloin ranskalainen Jean-François Champollion selvitti hieroglyfien salaisuuden ja perusti nykyaikaisen egyptologian tieteenhaarana. Huolimatta erikoisesta kirjoitusjärjestelmästään egypti ei ole erityisen epätavallinen kieli: se kuuluu afroaasialaisiin kieliin ja muodostaa niiden keskuudessa oman alaryhmänsä. Egyptin kieliopissa esiintyy monenlaisia yhtäläisyyksiä seemiläisiin kieliin, kuten VSO-sanajärjestys, heprean kaltainen status constructus genetiivin sijasta ja kolmikonsonanttinen sanarunko (radikaalit, kuten arabiassa), josta johdetaan väliin lisättävillä vokaaleilla monenlaisia muotoja. Verbiä käytetään mielellään predikatiiviadjektiivin sijasta (ts. sanotaan "mies punoittaa" eikä "mies on punainen").
Tutkijat ovat kyenneet kiistattomasti selvittämään egyptin sanojen konsonanttirungon, mutta vokalisaatiossa on vielä paljon tutkimisen varaa, sillä egyptiläisessä kirjoitusjärjestelmässä vokaaleja ei merkitty. Tavallisesti egyptiä vokalisoidaan yksinkertaistetun niin sanotun egyptologisen järjestelmän mukaan, mikä helpottaa pelkistä konsonanteista muodostuvan tekstin ääneen lukua, mutta jolla on varsin vähän tekemistä sen kanssa, mitä egyptin vokaaleista nyttemmin tiedetään.
Varhaisegypti

Egypti on sumerin jälkeen maailman vanhin kirjakieli.  Sen vanhin tunnettu vaihe, varhaisegypti, ajoittuu suunnilleen vuosiin 3000—2000 eaa. Suurin osa tästä ajasta on niin sanotun vanhan valta­kunnan aikaa (n. 2670—2160 eaa.). Varhaisegyptiksi laadittiin ennen kaikkea hautakirjoituksia, joiden tarkoitus oli selvittää vainajien elämänvaiheet ja ansiot jumalille. Varhaisegyptiläisen ajan lopulla vanha valtakunta hajosi alempiasteisten aatelisherrojen sotiessa keskenään ja faaraon menettäessä valtansa.
Klassinen egypti

Klassisen egyptin eli keskiegyptin aika alkaa noin vuoden 2000 eaa. paikkeilla. Klassinen egypti liittyy ennen kaikkea niin sanotun keski­valta­kunnan aikaan (n. 2000–1600 eaa.). Klassisen egyptin ajalta on edellä mainitun kaltaisten hautaelämäkertojen lisäksi säilynyt muun muassa koulukirjan lailla käytettyjä eräänlaisia ensyklopedioita, joita isät laativat pojilleen opettaakseen näille sekä maailmaa koskevaa tietoa että hyviä tapoja. Tällaisista kirjoituksista saadaankin korvaamatonta tietoa muinaisen Egyptin arkielämästä ja maailmankuvasta. Klassisen egyptin aikakaudella kirjoitettiin myös eeppisiä tarinoita. Kuuluisin näistä oli kertomus lääkäri Sinuhen elämänvaiheista, josta Mika Waltari sai innoituksen omaan historialliseen romaaniinsa.
Jälkiklassinen egypti

Keskivaltakunnan loppu tuli sitä mukaa kun niin sanotut hyksot (kreikkalainen väännös egyptin sanoista hekau hasut, joka tarkoittaa vieraita valloittajia) asettuivat asumaan Niilin suistoon ja alistivat egyptiläiset valtaansa. Hyksot olivat ilmeisesti seemiläistä kieltä puhuvia paimentolaisia Aasiasta. Hyksojen valta kesti 1500-luvulle eaa. Sen jälkeen syntyi Egyptin uusi valtakunta, joka erotukseksi edellisistä pyrki laajentumaan perinteisten rajojensa ulkopuolelle.
Hyksovallan ja Uuden valtakunnan aikana klassinen egypti säilyi vielä arvostettuna kirjakielenä, mutta ajan mittaan sen rinnalle astui uusegypti, aluksi pelkästään puhekielenä. Ajan mittaan sitä ryhdyttiin kuitenkin myös kirjoittamaan, varsinkin kun Egyptin uusi valtakuntakin ajan oloon rappeutui ja maa joutui milloin libyalaisten, milloin nubialaisten tai assyrialaisten  ja lopulta persialaisvallan alle. Klassinen egypti hieroglyfeineen jäi pappien kieleksi. Onkin kuvaavaa, että sana hieroglyfi on kreikkaa ja tarkoittaa pappien kirjoitusmerkkiä, mutta kansankieltä alettiin kirjoittaa konsonantit merkitsevällä aakkoskirjoituksella, jota kutsutaan demoottisiksi (kansan­omaisiksi) kirjaimiksi. Demoottisten kirjainten rinnalla käytettiin yhä hieroglyfejä, mutta ne olivat jo saavuttaneet myöhäisvaiheensa eli muuttuneet hieraattisiksi kirjaimiksi, joiden kuvakirjoitusluonne ei ollut enää kovin selvä. Tässä vaiheessa hieroglyfejä oli kirjoitettu jo kaksi vuosituhatta, joten niillä oli ollut yllin kyllin aikaa kehittyä alkuperäisistä kuva-arvoituksista yhä selvemmin foneettisluontoisiksi merkeiksi.
Vieraille valloittajillekin Egypti oli tarunomainen valtakunta ja kulttuurin kehto, eivätkä he pyrkineet sortamaan maan omaa kieltä ja kulttuuria. Niinpä klassista egyptiä kirjoitettiin vielä sortovallan alaisenakin, vaikka demoottisesti kirjoitettu uusegypti alkoi ilmaantua esimerkiksi virallisiin papereihin, kuten kauppakirjoihin.
Hellenismi

Vuonna 332 eaa. Aleksanteri Suuri valloitti Egyptin. Aleksanterin valtakunta jakaantui pian hänen kuoltuaan useisiin kuningaskuntiin, mutta hänen valloituksensa loivat ylikansallisen sekakulttuurin, jonka kirjallinen ilmentäjä oli klassisesta kreikasta yksinkertaistunut katukreikka, niin sanottu koinee. Tämä hellenismiksi kutsuttu kulttuuri syrjäytti Egyptin vanhat jumalat ja papiston ja toi sen tilalle oman synkretistisen uskontoelämänsä, oman aikansa new age'in. Tällöin myös hieroglyfit ja klassinen egypti jäivät käytöstä, ja hellenistit alkoivat tulkita hieroglyfikirjoituksia uudestaan omien aatteidensa mukaan virheellisesti.
Vielä 400-luvulla syrjäisissä temppeleissä oli vielä pappeja, jotka harjoittivat vanhaa uskontoa ja opettivat vanhaa kirjoitusta, kunnes viimeinenkin kuoli vanhuuttaan. Viimeinen hieroglyfiteksti kirjoitettiin luultavasti Filain saaren Isiksen temppelissä joskus 400-luvun lopulla. Pian tämän jälkeen kukaan ei enää osannut lukea eikä kirjoittaa hieroglyfejä, ja yli tuhannen vuoden ajan niiden merkityksestä oli vain spekulaatioita, usein taikauskoisiakin. Vasta sen jälkeen, kun Rosettan kivi oli löytynyt, onnistui Jean-François Champollion sen avulla vuonna 1822 tulkitsemaan hieroglyfejä.
Egyptistä koptiksi

200-luvulla jaa. Egypti siirtyi kokonaan kristinuskoon ja omaksui kreikkalaiset aakkoset egyptin kielen kirjaimiksi. Tosin jo aiemmin egyptinkielisiä rukouksia ja manauksia oli translitteroitu kreikkalaisin kirjaimin lähinnä sellaisten hellenististen ryhmien tarpeisiin, jotka pyrkivät synkretismin hengessä kutsumaan apua myös egyptiläisiltä jumalilta, mutta osasivat vain kreikkaa. Kristillistynyttä, kreikkalaisin kirjaimin kirjoitettua egyptiä kutsutaan koptin kieleksi. Se on edelleen käytössä Egyptin koptilaisen kirkon kielenä, mutta sen jälkeen, kun arabit 600-luvulla valloittivat Egyptin, arabian kieli alkoi vähitellen syrjäyttää sen puhekielenä, lopullisesti kuitenkin vasta 1600-luvulla.
Egyptin kielioppi > Verbit

Muinaisegyptin kielessä verbejä käytettiin huomattavasti harvemmin kuin monissa nykykielissä. Lause saattoi esimerkiksi muodostua pelkästään substantiivista ja adjektiivista, kuten "nainen kaunis", mutta sen merkitys oli kuitenkin "nainen on kaunis". Tästä syystä muinaisegyptin kielisiä lauseita on usein vaikea hahmottaa.
Vaikka niitä ei aina käytettykään, oli muinaisegyptin kielessä myös verbejä. Verbit ovat hyvin monimutkaisia ja niillä on useita eri muotoja. Verbit ovat yksi vaikeimmista muinaisegyptin kielen kieliopin osa-alueista.
Egyptin kielioppi > Genetiivi

Genetiivi muodostettiin liittämällä esinettä tai asiaa kuvaavan sanan jälkeen omistajaa ilmaiseva sana. Näin esimerkiksi ilmaus "sotilaan kilpi" olisi kirjoitettu muotoon "kilpi sotilas".
Poikkeuksena tästä säännöstä olivat faaraoiden, jumalten tai jonkin näihin liittyvän omistamat asiat. Tällöin omistaja sijoitettiin tekstissä ennen omistettavaa asiaa. Tätä tapaa kutsutaan usein kunnioitusta osoittavaksi transpositioksi.
Egyptin kielioppi > Pronominit

Pronomineja ilmaisevat sanat kirjoitettiin muinaisegyptin kielessä usein liitettynä kantasanan perään (suffikseina), translitteroidussa tekstissä suffiksipronomineina. Pronominit noudattivat aina pääsanan sukua. Esimerkiksi kolmannen persoonan maskuliini suffiksipronomini on
Alla esimerkki suffiksipronominien käytöstä kun pääsanana on "talo"
Egyptin kielioppi > Prepositiot

Prepositioita oli useita, joista alla muutama esimerkki:
Egyptin kielioppi > Konjunktiot

Muinaisegyptin kielessä ei ollut konjunktioita vastaavia sanoja (tai niitä ei kirjoitettu). Lauseita muodostettaessa nominit laitettiin yksinkertaisesti peräkkäin. Esimerkiksi "aurinko ja kuu" olisi näin kirjoitettu muotoon "aurinko kuu".
Ääntäminen

Koska muinaisegyptin kieli on kuollut kieli, ei voida varmuudella sanoa, kuinka sitä tulisi ääntää. Hieman viittausta saadaan kuitenkin siitä periytyneestä koptin kielestä. Koska kirjoitusasussa vokaalit ovat kovin harvinaisia, lisätään sanoihin yleensä vokaaleja ääntämisen helpottamiseksi. Yleisin käytetty vokaali on e, mutta myös muita vokaaleja käytetään, jotta sanat eivät kuulostaisi yksitoikkoiselta. Esimerkiksi sana mnmn voidaan ääntää muotoon menmen.
Lukusanat

Hieroglyfikirjoituksessa lukusanat toimivat hyvin yksinkertaisesti. Yhtä, kymmentä, sataa, tuhatta, kymmentä tuhatta ja sataa tuhatta varten on oma hieroglyfinsä. Jos haluttiin ilmaista esimerkiksi "20", kirjoitettiin kaksi kymmentä vastaavaa hieroglyfiä. Esimerkiksi luku 3214 kirjoitettaisiin hieroglyfeillä muotoon
Myös numerot voitiin lukea oikealta vasemmalle, jolloin ne sijoiteltiin päinvastaiseen järjestykseen. Lukusanojen suunta on kuitenkin helppo päätellä, sillä suurimpia numeroita vastaavat hieroglyfimerkit ovat aina ensimmäisenä.
Perusluvut:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Egyptin kieli Wikimedia Commonsissa
Afroaasialaiset kielet
aasáx
aari
afar
ajawa
akkadi
amhara
arabia
aramea
bambassi
bedža
ebla
egypti
foinikia
hassaniyya
hausa
heprea
higi-bura
kabyyli
kambata
keskiatlaksentamazight
kopti
malta
oromo
saho
sidamo
somali
syyria
tamashek
tašelhit
tigre
tigrinja
ugariti
wolaitta
Algirdas

| Algirdas |
| --- | --- |
 Algirdas teoksessa Sarmatiae Europeae descriptio vuodelta 1578.
Liettuan suuriruhtinas
Valtakausi:  1345–1377
Edeltäjä:  Jaunutis
Seuraaja:  Jogaila

Syntynyt:  1296
Kuollut:  toukokuu 1377
Puoliso:  Maria Jaroslavna , Vitebskin ruhtinatar (1300–1348) vih. 1317   Uljana Aleksandrovna, Tverin ruhtinatar (1325–1392) vih. 1349/1350
Lapset:  19
Suku:  Gediminid
Isä:  Gediminas
Äiti:  Jewna Jaunė (k. 1344) Polatskin ruhtinas Iivanan tytär, tai Vida Kuurinmaalta tai Olga Smolenskista
Uskonto:  mahd. ortodoksisuus
Algirdas (valkoven.: Альгерд, Alhierd; ukr.: Ольгерд, Ольґерд,  Olherd, Olgerd, puol.: Olgierd;); (n. 1296 –  toukokuu 1377) oli Liettuan suuriruhtinaskunnan hallitsija vuosina 1345–1377.
Algirdasin valtakaudella Liettuan alueet laajenivat syvälle rusien ja mongolien alueelle aina Mustallemerelle saakka. Hänen kuollessaan vuonna 1377 Liettua oli pinta-alaltaan Manner-Euroopan suurin valtio.
Veljensä Kęstutiksen avulla, joka puolusti suuriruhtinaskunnan länsirajaa, hän loi 32 vuoden aikana imperiumin, joka ulottui nykyisistä Baltian maista Mustallemerelle saakka ja 80 kilometrin säteelle Moskovan suuriruhtinaskunnasta.
Suku

Algirdas oli vanhin Liettuan suuriruhtinaan Gediminasin ja tämän puolison (joko Jaunė (k. 1344) Polatskin ruhtinas Iivanan tytär, tai Vida Kuurinmaalta tai Olga Smolenskista) seitsemästä pojasta. Hänen veljiään olivat Jaunutis (n. 1300–1366 jälkeen), Kęstutis (1297–1382) sekä Narimantas (1277 tai juuri ennen 1300 – 2. helmikuuta 1348).
Valtaantulo

Jo ennen valtaannousuaan, isänsä Gediminasin valtakaudella Algirdas hallitsi Vitebskiä avioiduttuaan vuonna 1317 isänsä toivomuksesta Vitebskin ruhtinas Jaroslav Vasiljevitšin ainoan tyttären Maria Jaroslavnan (1300–1348) kanssa. Gediminasin kuoleman jälkeen vuonna 1341 Vilnan herruus ja sen kautta Liettuan suuriruhtinaan arvo päätyivät nuoremmalle veljelle Jaunutikselle, joka ehti hallita vain vuosina 1341−1345. Kun Saksalainen ritarikunta hyökkäsi Liettuaan talvella 1344/1345 Böömin ja Unkarin tukemana, päättivät Algirdas ja hänen veljensä Kęstutis kukistaa Jaunutisin. Kęstutis valtasi Vilnan ja kutsui Algirdasin hallitsijaksi. Kęstutisista tuli puolestaan Trakain, Žemaitijan ja Podlasien alueiden ruhtinas. Aikalaiset pitivät Kęstutisia Algirdasin kanssahallitsijana.