stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Grace Kelly
Ura näyttelijänä > Gary Cooperin vastanäyttelijä

Kellyn agentti oli lähettänyt hänen valokuviaan MCA-toimistolle, joka tarjoutui edustamaan häntä elokuva- ja televisiotöissä. Kelly ei aluksi ollut halukas allekirjoittamaan sopimusta, koska ei halunnut haudata toiveitaan teatteriurasta ja joutua jonkin toimiston ”omistukseen”. Kellyn valokuvat päätyivät MCA:n agentin Jay Kanterin kautta tuottaja Stanley Kramerille. Tämä palkkasi pelkkien valokuvien perusteella Kellyn tekeillä olevaan lännenelokuvaan Sheriffi (1952). Kelly suostui elokuvasopimukseen, koska sai luvan myös esiintyä teatterissa kesällä 1951. Itsenäisenä elokuvantekijänä Kramerilla ei ollut mitään sitä vastaan, eikä hänellä ollut tapana sitoa näyttelijöitään pitkiin sopimuksiin.
Kellyllä riitti töitä vuoden 1951 ajan niin televisiossa kuin teatterissa. Hänellä oli roolit muun muassa televisionäytelmissä A Kiss for Mr. Lincoln ja Berkeley Squaren aave. Kelly näytteli draamafestivaaleilla Michiganissa Isabellen roolin Jean Anouilhin näytelmässä Ring Around the Moon. Kesän aikana hänellä oli myös useita rooleja Denverin Elitch-teatterissa, joka on yksi Yhdysvaltain arvostetuimpia repertoaariteattereita. Kelly oli valmistautumassa Elitchin Lasinen eläintarha -näytelmään, kun häntä pyydettiin Los Angelesiin Sheriffin kuvauksiin.
Fred Zinnemannin ohjaama Sheriffi on yksi elokuvan historian tunnetuimpia teoksia. Gary Cooper näytteli pää­osan, mutta Kelly pääsi jo uransa toisessa elo­kuvassa edellistä huomattavasti suurempaan ja näkyvämpään rooliin. Moraalista kannanottoa ja siitä kiinni pitämistä kuvaava Sheriffi tehtiin erittäin tiukalla aikataululla kuukauden aikana syksyllä 1951. Sitä kuvattiin enimmäkseen ulkona Kalifornian pohjoisosissa sekä Columbia Picturesin ulkokuvauspaikoilla. Kuvausryhmä työskenteli jopa 14 tuntia päivässä.
Kuvaukset aiheuttivat Kellyssä levottomuutta, sillä debyytti 14 tuntia -elokuvassa ei ollut valmistanut häntä näyttelemään Gary Cooperin kaltaisen suuren tähden rinnalla. Lisäksi ohjaaja Zinnemann ei harmikseen osannut kunnolla ohjata aloittelevaa näyttelijää. Zinnemann uskoi Kellyllä olevan mahdollisuuksia suureksi tähdeksi, mutta piti tämän roolisuoritusta Sheriffissä laimeana ja verettömänä. Tuottaja Stanley Kramerin mielestä ”Grace oli sopimaton osaan”. Kelly hermoili kokemattomuuttaan, ja hänen oli myös sopeuduttava elokuvanteossa tyypilliseen tuntikausien odotteluun kohtausten välillä. Kellyä ei juuri huomioitu Sheriffin arvosteluissa, mutta elokuva voitti neljä Oscaria (muun muassa Cooper mies­pääosasta).
Heti kuvausten jälkeen syksyllä 1951 Kelly palasi New Yorkiin jatkamaan televisiotöitään sekä yksityistuntejaan Sanford Meisnerin opissa.
Ura näyttelijänä > Nousu tähteyteen

Kelly esiintyi vuonna 1952 kaikkiaan viidessätoista televisio-ohjelmassa. Niiden tekeminen oli sangen hektistä: viikon harjoittelujakson jälkeen televisionäytelmät esitettiin suorina lähetyksinä, eikä virheiden korjaamiseen ollut aikaa. Kellyllä oli tuona aikana roolit muun muassa tv-näytelmissä The Big Build Up, The Kill ja Rikas poika, joka oli televisioitu versio F. Scott Fitzgeraldin novellista. Televisiodraamojen ohella hän näytteli muutamissa näytelmissä sekä Broadwaylla että Pennsylvanian kesäteattereissa. Romanttinen komedia Recapture oli ensimmäinen televisionäytelmä, jossa Kellyn nimi mainittiin ensimmäisenä alkuteksteissä.
Kellyn kolmas elo­kuva oli John Fordin ohjaama Mogambo (1953), jossa hän esitti toista nais­pääosaa Ava Gardnerin ja Clark Gablen rinnalla. Kelly sai kuulla puhelimitse agentti Jay Kanterilta, että Metro-Goldwyn-Mayer halusi koekuvata hänet isoa roolia varten. Kelly suhtautui ideaan aluksi penseästi, mutta lähti heti seuraavana aamuna Los Angelesiin saatuaan tietää Gablen näyttelevän miespääroolin ja elokuvan kuvattavan Afrikassa.
Kelly teki MGM:n kanssa seitsenvuotisen sopimuksen. Hän oli vaatinut, ettei hänen tarvitsisi asua Hollywoodissa eikä tehdä kuin kolme elokuvaa vuodessa. Lisäksi Kelly halusi saada kolmen vuoden välein vapaata teatterirooleja varten. MGM:ssä oltiin yllättyneitä, kun vielä varsin tuntematon näyttelijä vaati päästä edelleen teatteriin, vaikka hänelle oli tarjolla elokuvarooleja.
Kelly oli syksystä 1952 lopputalveen 1953 kuvaamassa Mogamboa Ugandassa, Tanganjikassa ja Keniassa. Tuotantoryhmään kuului satoja ihmisiä, olosuhteet olivat vaikeat ja päällepäsmäröivän John Fordin ohjauksessa työskentely oli vaikeaa Kellylle, joka oli lopulta iloinen päästessään pois Afrikasta uuvuttavan oleskelun jälkeen.
Mogambo sai ilmestyessään suuren yleisösuosion, mutta Kellyn roolisuoritus arvioitiin lehdissä korkeintaan kohtalaiseksi. Naispääosakaksikon, Gardnerin ja Kellyn roolityöt huomioitiin kuitenkin Oscar-ehdokkuuksilla. Kelly ei omasta mielestään ollut Mogambossa ”erityisen hyvä, koska olin alalla niin uusi”, mutta hänen asemansa filmitähtenä nousi entisestään, kun hän voitti roolistaan Golden Globen. Mogambon jälkeen MGM:llä ei kuitenkaan ollut tarjota Kellylle muita töitä, joten hän jatkoi televisiodraamojen tekoa New Yorkissa. Sopimus kuitenkin salli hänen tehdä elokuvia myös muille yhtiöille, jotka pian kiinnostuivatkin hänestä.
Ura näyttelijänä > Huippuvuodet 1953–1954 > Oscar-palkinto

Takaikkunan jälkeen Kelly kuvasi omat kohtauksensa Mark Robsonin ohjaamaan elokuvaan Toko-Rin sillat, jossa mies­pääosaa esitti William Holden. Toko-Rin siltojen tuottajat olivat kysyneet MGM:ltä jo syksyllä 1953 Kellyä lainaan. Kelly itse ei ollut elokuvasta kovinkaan innostunut, koska rooli oli varsin vähämerkityksinen. Hänen osuutensa Holdenin esittämän lentäjän vaimona kesti vain 15 minuuttia. Korean sotaan sijoittuva yltiöisänmaallinen elokuva jäikin Kellyn uralla välityöksi. Elokuvaa mainostettiin kuitenkin Kellyn nimellä, sillä se tuli ensi-iltaan vasta vuoden 1955 puolella, jolloin Kelly oli jo voittanut palkintoja muista elokuvista.
Elokuvan Mies, jonka minulle annoit naispääosaan suunniteltu Jennifer Jones tuli vuoden 1954 alussa raskaaksi, ja tuotantoryhmä päätti vaihtaa pääosaroolin esittäjää. Tuottaja William Perlberg ja ohjaaja George Seaton halusivat Kellyn korvaajaksi. MGM ei kuitenkaan halunnut enää lainata tätä muihin tuotantoihin vaan etsi näyttelijälle sopivia elokuvia. Kelly kuitenkin innostui Seatonin käsikirjoituksesta. MGM:n Dore Schary halusi Kellyn naispääosaan elokuvaan Vihreä tuli ja torjui Paramountin pyynnön. Kelly ei kuitenkaan alistunut kahden yhtiön heittopussiksi, joten hän uhkasi lähteä Hollywoodista kokonaan ellei saisi näytellä Mies, jonka minulle annoit -tuotannossa. MGM taipui sillä ehdolla, että Kelly olisi sen jälkeen vapaana näyttelemään Vihreässä tulessa.
Mies, jonka minulle annoit julkaistiin vielä vuoden 1954 aikana. Kelly teki siinä yhden uransa parhaista roolisuorituksista. Itse elokuvaa ei pidetä erityisen hyvänä, mutta elämäkerturi Steven Englundin mukaan Kellyn ajoitus, esitystapa, äänenkäyttö ja korostukset olivat kehittyneet huomattavasti aiemmista elokuvista. Kelly oli tahtonut tehdä roolin sen erilaisuuden vuoksi: aiempien viattomien, hienostuneiden ja varakkaiden naisten sijaan hän sai tulkittavakseen tavallisen ihmisen, rakkauden tähden kärsivän vaimon tuntoja. Rooli toi hänelle paitsi haastetta myös mainetta vakavasti otettavana draamanäyttelijänä. Kellyn vastanäyttelijänä alkoholisoituneen aviomiehen osassa oli laulajana tunnettu Bing Crosby ensimmäisessä vakavassa roolissaan. Kelly kertoi, että roolihenkilön vahvuus sai hänet tekemään töitä suorituksensa eteen. Hänet palkittiin maaliskuussa 1955 roolistaan parhaan nais­pääosan Oscar-palkinnolla ja Golden Globella sekä oli ehdolla Baftaan.
Kellyn työtahti vuosina 1953–1954 oli kova: hän oli näytellyt kolme perättäistä suurta roolia ja teki sovitusti vielä naispääosan viidakkoseikkailussa Vihreä tuli, vastanäyttelijänään Stewart Granger. Mies, jonka minulle annoit -kuvaukset päättyivät huhtikuun 1954 lopussa, ja Kelly matkusti saman tien Kolumbiaan. Hän katui myöhemmin suostumistaan rooliin, sillä hän piti tarinaa sekä kuvauspaikan olosuhteita kamalina. Heikohkon käsikirjoituksen takia elokuva oli kaupallinen epäonnistuminen.
Ura näyttelijänä > Huippuvuodet 1953–1954 > Menestyvä komedienne

Toukokuussa 1954, heti Vihreän tulen kuvausten päätyttyä Kelly matkusti Ranskan Rivieralle, jossa kuvattiin Hitchcockin veijarikomedia Varkaitten paratiisi (1955). Hänen vastanäyttelijänsä oli Cary Grant, joka oli kuvausten aikaan jo 50-vuotias, mutta hänen iätön charminsa ja vähäeleinen näyttelemistyylinsä tekivät hänestä sopivan vastaparin 24-vuotiaalle Kellylle. Kelly esitti sala­peräistä naista, jonka kanssa Grantin näyttelemä jalokivivaras aloittaa suhteen, ja näin osoitti kykynsä myös salonkikomediaan. Kriitikoiden mielestä elokuvan parasta antia oli sen visuaalinen viehätys, mikä peitti täysin alleen Hitchcockin elokuville ominaisen jännitteen.
Kuvausten aikana Kelly ja Grant ystävystyivät, ja heitä yhdisti samanlainen ronski huumorintaju. Grant on muistellut: ”Koska Grace nautti niin suurta arvostusta, kuvauspaikalla vallitsi miltei täydellinen hiljaisuus, kun hän saapui sinne. Hän ei kuitenkaan koskaan pyrkinyt erottumaan muista, ja hän oli hurjan ystävällinen kaikille – ei tärkeilyä eikä tähden elkeitä.”
Varkaitten paratiisi oli Kellyn viimeinen elokuva Hitchcockin ohjauksessa. Tämä oli koulupoikamaisella tavalla rakastunut tähteensä ja suhtautui häneen omistushaluisesti, kuten aiemmin Ingrid Bergmaniin ja myöhemmin Tippi Hedreniin. Valkokankaalla Hitchcock loi Kellystä hienostunutta ja aistillista kuvaa ja suunnitteli Kellyn kuuluvan jatkossakin ammatillisessa mielessä täysin hänelle. Hitchcock oli kuitenkin myös melko vaativa naisnäyttelijöitään kohtaan etenkin intohimoisissa ja väkivaltaisissa kohtauksissa. Esimerkiksi Cary Grant muisteli myöhemmin, että ohjaaja oli harjoituttanut kymmenen kertaa suhteellisen epämerkittävää kohtausta, jossa Grant nykäisee Kellyä käsivarresta ja paiskaa tämän seinää vasten. Hitchcock oli myös pakkomielteinen Kellyn puvustuksen suhteen, ja Edith Head kertoi myöhemmin suunnitelleensa elokuvaa varten uransa kalleimmat rooliasut.
Kelly kunnioitti syvästi Hitchcockia ja ymmärsi häntä sekä miehenä että ohjaajana, mutta ei halunnut uransa kytkeytyvän pelkästään häneen. Kelly tavoitteli edelleen teatteriuraa ja haaveili tuossa vaiheessa myös avioliitosta ja äitiydestä.
Monacon ruhtinattarena > Virallinen rooli

Grace Kellyn ja Monacon ruhtinaan Rainier III:n häät olivat aikansa mediatapahtuma, ja niitä kuvailtiin kaikkialla ”vuosisadan satuhäiksi”. Siviilivihkiäiset pidettiin 18. huhtikuuta 1956 Monacon palatsin valtaistuinsalissa, ja kirkollinen vihkiminen tapahtui seuraavana päivänä Pyhän Nikolauksen tuomiokirkossa. Kellyn sukunimeen lisättiin Grimaldin hallitsijasuvun nimi. Kelly kuvaili myöhemmin hääpäiväänsä ”painajaismaiseksi mylläkäksi”, sillä häävastaanotolla oli 1 500 vierasta ja vielä enemmän median edustajia. Tuomiokirkossa oli noin 600 kutsuvierasta, heidän joukossaan muun muassa Aga Khan III, Aristoteles Onassis, monien valtionpäämiesten edustajia sekä näyttelijät Ava Gardner, David Niven ja Cary Grant.
Ruhtinattaren elämään sopeutuminen oli Kellylle vaikeaa ja vei pitkään: häntä vaivasi koti-ikävä, ja jäykkää protokollaa ylläpitävät hovin ja palatsin työntekijät suhtautuivat epäluuloisesti amerikkalaiseen filmitähteen. Monet hovin jäsenistäkin jäivät Kellylle etäisiksi, mutta Rainierin isä Pierre de Polignac oli ystävällinen ja tuki Kellyä. Polignac puhui erinomaista englantia ja muun muassa auttoi Kellyä protokollassa ja erilaisissa julkisissa tilaisuuksissa.
Kellyn liikkumisen vapautta rajoitettiin, ja hän kärsi ajoittain yksinäisyydestä ja masentuneisuudesta ja kaipasi kovasti näyttelijänuraansa. Kelly muisteli kadottaneensa identiteettinsä avioliiton ensimmäisinä vuosina: ”Jouduin irrottautumaan siitä, mitä Grace Kelly oli ollut, ja se oli minulle hyvin vaikeaa. En kuitenkaan voinut olla kaksi eri ihmistä – amerikkalainen näyttelijä ja Monacon ruhtinaan vaimo.” Hän kuitenkin suhtautui vakavasti velvollisuuksiinsa ja teki muutoksia palatsin vanhentuneisiin käytäntöihin.
Monacon ruhtinattarena > Hyväntekeväisyyttä ja kulttuuriprojekteja

Kellystä tuli ruhtinattarena merkittävä kansainvälinen seurapiirihenkilö, ja hän hyväksyi uuden tittelin mukanaan tuoman julkisuuden, vaikkei pitänyt siitä sen enempää kuin filmitähteyden tuomasta julkisuudesta. Julkinen elämä muuttui keväällä 1958, kun hän alkoi saada Rainierilta virallisia vastuita. Monacon sairaalaan avattiin syyskuussa 1958 uusi siipi, jolloin se nimettiin myös uudestaan ruhtinattaren mukaan. Kelly tuki sairaalaa ja paikallista vanhainkotia, minkä seurauksena Rainier nimitti Kellyn sijaishallitsijaksi sekä Monacon Punaisen Ristin puheenjohtajaksi. Punainen Risti oli tuolloin Monacon merkittävin hyväntekeväisyysjärjestö. Kelly edisti merkittävästi Punaista Ristiä, laajensi sen toimintaa ja keräsi sille varoja.
Kelly oli vuonna 1963 perustamassa uutta AMADE-hyväntekeväisyysjärjestöä, joka ajaa lasten oikeuksia. Hän toimi järjestön kunniapuheenjohtajana. Vuonna 1965 Kelly puolestaan perusti Ruhtinatar Gracen säätiön, jonka nimissä hän osti Monaco-Villestä pienen myymälän, johon otettiin myytäväksi paikallisia käsitöitä sekä joitakin Kellyn omia töitä. Kelly alkoi säätiönsä kautta myös kehittää Monacon balettitoimintaa. Hän halusi palauttaa valtion vanhan balettiloiston ja alkoi tehdä yhteistyötä Marika Besobrasovan kanssa. Säätiö keräsi varoja, ja Besobrasova sai Monacoon vierailevia tanssijoita ”kohtuulliseen” hintaan. Besobrasova perusti 1967 ruhtinasparin tuella Monte Carlon oopperan baletin. Kelly oli aktiivisesti mukana myös Monacon puutarhayhdistyksessä. Hän järjesti Monacossa vuotuisen kukkafestivaalin ja tuki oman säätiönsä kautta nuorten taidetoimintaa.
Monacon ruhtinattarena > Esiintymiset

Syyskuussa 1976 Kelly lausui lavalla runoja festivaaleilla Edinburghissa, ja piti sen jälkeen lausuntakiertueen Yhdysvalloissa. Hän oli hieman aikaisemmin liittynyt elokuvayhtiö 20th Century Foxin johtokuntaan ja toimi tehtävässä kaksi vuotta. Runoesitykset jatkuivat satunnaisina vuoteen 1982.
Alfred Hitchcock aikoi tuoda Kellyn takaisin elokuvamaailmaan Marnie – vaarallisella tiellä -elokuvan naispääosassa. Rainierilla ei tuossa vaiheessa ollut mitään sitä vastaan, että Kelly näyttelisi kyseisen roolin. Kelly hyväksyi tarjouksen ensin, mutta joutui lopulta vetäytymään projektista vedoten raskauteensa, joka tosin päättyi myöhemmin keskenmenoon. Viralliseksi syyksi ilmoitettiin kuitenkin monacolaislehdistön vastustus sekä Rainierin ja Charles de Gaullen välinen poliittinen kiista, koska ruhtinattaren raskauden julkistamista ei pidetty sopivana. Kelly teki lopulta vuonna 1982 paluun näyttelemisen pariin komediaelokuvassa Rearranged. Siitä oli tarkoitus tehdä tunnin pituinen tv-spesiaali, mutta se ei ehtinyt valmistua ennen Kellyn kuolemaa.
Yksityiselämä > Romanssit

Kellyn ensirakkaus ja lukioajan poikaystävä oli Harper Davis, joka liittyi sodan aikana laivastoon ja sai komennuksen ulkomaille keväällä 1944. Palattuaan kotimaahan Davis sairastui MS-tautiin, johon hän kuoli 26-vuotiaana 1953. Kelly vieraili Davisin luona tämän ollessa vuoteenomana ja osallistui tämän hautajaisiin. Teatterikouluaikana Kelly seurusteli lähes kaksi vuotta akatemian opettajan Don Richardsonin kanssa, joka ei kuitenkaan ollut vapaa avioitumaan, koska oli vielä muodollisesti naimisissa. Uransa alkupuolella Kellyllä oli puolitoistavuotinen suhde näyttelijä Gene Lyonsiin. Pääsyy heidän eroonsa oli Lyonsin paheneva alkoholiongelma. Myös William Holden, joka oli Kellyn vastanäyttelijänä kahdessa elokuvassa, oli yksi hänen rakastetuistaan, tosin Kelly lopetti suhteen sen kestettyä vain kolmisen viikkoa.
Kellyn tärkein ihmissuhde ennen ruhtinas Rainieria oli häntä 16 vuotta vanhempi muotisuunnittelija Oleg Cassini, jonka hän oli tavannut vuonna 1953. Aluksi Cassini tavoitteli kiihkeästi Kellyä, joka omistautui täysin uralleen. Heidän alkuun platoninen suhteensa syveni romanssiksi keväällä 1954. Kelly oli valmis avioitumaan Cassinin kanssa, mutta hänen perheensä suhtautui aikeisiin torjuvasti. Häitä suunniteltiin vuoden verran, kunnes Kelly ymmärsi, ettei oikeasti halunnut Cassinia aviopuolisokseen. Myös Cassinin mustasukkaisuuskohtaukset varjostivat suhdetta, joka päättyi syksyllä 1955.
Kellyn rakkauselämää on spekuloitu lehdissä runsaasti hänen kuolemansa jälkeen. Hän joutui jo elokuvauransa aikana monien suhdehuhujen keskelle koskien sekä ohjaajiaan että miesvastanäyttelijöitään, kuten Gary Cooperia, Ray Millandia ja Clark Gablea. Yhdellekään näistä juoruista ei ole todisteita tai luotettavaa lähdettä, ja vaikka Kelly omien sanojensa mukaan rakastui nuorempana jatkuvasti, hänen rakastajiensa määrää on liioiteltu paljon.
Yksityiselämä > Liitto Rainierin kanssa

Kellyn ja Rainierin kihlaus julkistettiin 5. tammikuuta 1956. He olivat tavanneet toisen kerran vasta jouluaattona 1955, mutta viettivät koko loppuvuoden tiiviisti kahdestaan. Joulukuun 29. päivänä Kelly oli tunnustanut äidilleen olevansa rakastunut. Rainier oli virallisessa elämäkerrassaan varsin pidättyväinen puhuessaan kosinnasta. Monet saivat sen kuvan, että liitto oltiin solmimassa lähinnä järkisyistä. Rainier oli kuitenkin vanhoillisen ruhtinaskunnan johtaja, jonka täytyi pitää julkisuuskuvastaan tarkkaa huolta. Rainier valotti myöhemmin avioliittoon johtaneita tapahtumia: ”Molemmat meistä ymmärsivät, mitä avioliitto merkitsi. Olimme kumpikin kokeneet kovia, mutta noiden vaikeuksien kautta tajusimme, että halusimme molemmat avioliittoa --- ja kun näimme toisemme uudestaan Philadelphiassa, luulen, että molemmat tajusivat silloin, että halusimme viettää elämämme yhdessä.” Rainierin oli kuitenkin pyydettävä kättä Kellyn vanhemmilta ja saatava lupa myös Monacon kruununneuvostolta.
Vastoin kaikkia huhuja Kellyn ja ruhtinas Rainierin yhteiselämä oli onnistunut rakkausavioliitto. Heille syntyi kolme lasta, Caroline vuonna 1957, Albert 1958 ja Stéphanie 1965. Kelly sai avioliiton aikana myös kolme keskenmenoa. Liitossa oli myös karikoita etenkin silloin, kun pariskunnan yhteinen vapaa-aika oli rajallista.
Yksityiselämä > Muu yksityiselämä

Kelly oli ihmisenä lämmin, avoin, myötäeläväinen, huomaavainen ja humoristinen, mikä ei lainkaan vastannut hänestä luotua julkisuuskuvaa. Hän vastusti koko elämänsä ajan rotusyrjintää ja piti myös seksuaalivähemmistöihin kuuluvien puolia. Hänen läheisiin ystäviinsä lukeutuivat Josephine Baker, Coretta Scott King ja Louis Armstrong. Kellyn ystäväpiirin ytimessä olivat myös muiden muassa PR-mies ja myöhempi Monacon pääkonsuli Rupert Allan sekä näyttelijä Rita Gam.
Yksityiselämä > Kuolema

Alkuvuodesta 1982 Kelly alkoi kärsiä rajuista päänsäryistä, joille ei löydetty selkeää syytä. Päänsärkyjen aikana hänen verenpaineensa kohosi poikkeavan korkealle. Monilla Kellyn perheenjäsenillä on tiedetty olleen verisuonitauti, mutta se jäi hänen kohdallaan diagnosoimatta. Päänsäryt muuttuivat lamaannuttaviksi kesällä 1982, kun Kellyllä oli paljon ohjelmaa ja matkoja sekä työn että perheen puolesta.
13. syyskuuta Kelly oli ajamassa maaseutuasunnoltaan La Turbiesta Monacoon. Kyydissä oli myös hänen tyttärensä, tuolloin 17-vuotias prinsessa Stéphanie. Kelly sai ilmeisesti pienen aivoverenkiertohäiriön ajaessaan, ja menetti tajuntansa pariksi sekunniksi. On epäilty, että Kelly olisi virottuaan painanut vahingossa kaasua auton tullessa jyrkkään mutkaan. Hänen autonsa suistui ulos tieltä suoraan edessä olevaan jyrkänteeseen. Stéphanie ei saanut vakavia vammoja ja pääsi autosta itse ulos, mutta Kelly sai massiivisen aivoverenvuodon seurauksena rajusta onnettomuudesta. Sairaalassa hänet todettiin aivokuolleeksi, ja perheen päätöksestä elintoimintoja ylläpitävät koneet sammutettiin seuraavana päivänä. Ruhtinatar Grace oli kuollessaan 52-vuotias.
Kelly haudattiin Monacon katedraaliin, jonka kryptaan Rainier määräsi ennen hautausta muutoksia, jotta hänet voitaisiin haudata vaimonsa viereen. Rainier haudattiin paikalle kuolemansa jälkeen 2005.
Julkisuuskuva > Persoona

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Mitä hänen lahjakkuuteensa tulee, Grace näytteli niin kuin Johnny Weissmuller ui tai Fred Astaire tanssi – hän sai sen näyttämään helpolta. Ja hän tuli varmastikin aina ja kaikkialla väärinymmärretyksi, sillä hän sanoi yleensä sen, mitä tarkoitti. | ” |
– Cary Grant
Grace Kelly tunnettiin klassisesta eleganssistaan ja luonnonraikkaasta olemuksestaan. Uransa alusta lähtien hänelle oli luotu eräänlaista ”jääkuningatarimagoa”, minkä vuoksi hänestä annettiin julkisuudessa kuva viileänä ja etäisenä ihmisenä. Tämä johtui osittain siitä, että Kelly ei tavoitellut julkisuutta eikä laverrellut yksityiselämästään. Hänen julkisuuskuvaansa liitettiin myös aristokraattisuus, mutta hänen useat tunteelliset roolihahmonsa tekivät hänestä myös samastuttavan, ja viileyden alle kätkeytyi eräänlaista hehkuvaa intohimoa.
Kellyn sopimusyhtiö Metro-Goldwyn-Mayer hyödynsi tietoja hänen perheensä vauraudesta sekä hänen teatterikoulutuksestaan luodakseen hänestä kuvaa täydellisenä 1950-luvun ladynä aikakaudella, jolloin perhesiteitä ja kovaa työtä amerikkalaisen unelman eteen ihannoitiin. Vaikka hänen imagoaan muokattiin tarkkaan harkiten miesyleisöön vetoavaksi, hänet näytettiin myös säädyllisenä valkoisia käsineitä käyttävänä tyttönä, jota naisetkin saattoivat ihailla.
Kelly tunnettiin julkisuudessa myös siitä, että hän ei suostunut alistumaan studionsa pelinappulaksi ja Hollywoodissa vallitseviin ajattelutapoihin. Hän kieltäytyi taipumasta elokuvayhtiön painostukseen ottaa vastaan rooleja, joita piti itse kelvottomina tai jotka eivät olisi kehittäneet hänen kykyjään lainkaan. Silkan tahdonvoiman avulla Kelly onnistui tekemään uraa omilla ehdoillaan, mikä vain kasvatti hänen suosiotaan. Hän oli kuitenkin pettynyt kuuluisuuteen ja inhosi Hollywoodin valheellista elämänmenoa. Tästä huolimatta hän ikävöi kovasti uraansa vaihdettuaan filmitähteyden täysin erilaiseen ruhtinattaren elämään.
Julkisuuskuva > Tyyli-ikoni

Tyyliltään Kelly oli varsin hienostunut, ja hänen yksinkertaisen elegantti pukeutumistyylinsä yhdistettynä luonnolliseen meikkiin teki hänestä yhden aikansa tyyli-ikoneista.
Kelly valittiin vuonna 1954 ensimmäisen kerran vuoden parhaiten pukeutuneiden naisten listalle. Seuraavana vuonna hän sai tyylipalkinnon Neiman Marcus -tavarataloketjulta ja Mary Brosnanin yritys loi mallinukkesarjan Kellyn ulkonäön pohjalta. Women’s Wear Daily -lehdessä hänet nostettiin esiin joulukuussa 1955 ja häntä kutsuttiin tyypillisen amerikkalaisen tyylin personifikaatioksi. Kellyn kerrottiin tuoneen klassiset vaatteet takaisin muotiin. Associated Press puolestaan valitsi hänet viihdealan vuoden naiseksi 1955. Kellyn kuvauksessa keskityttiin erityisesti hänen vaikutukseensa muotiin.
Yksi tunnetuimmista Kellyyn liitetyistä muotituotteista oli ranskalaisen luksustuotteiden valmistajan Hermèsin laukku, joka alettiin tuntea Kelly-laukkuna. Hermés oli valmistanut laukkua jo 1930-luvulta asti, mutta siitä tuli 1950-luvulla erityisen suosittu, kun Kelly käytti sitä Hitchcockin elokuvissa sekä yksityiselämässään. Se oli 1960-luvulla jo statussymboli.