Mihail Svetšnikov
Elämänvaiheet > Toiminta Suomessa 1917–1918

Svetšnikov nimitettiin Suomeen sijoitetun 106. jalkaväkidivisioonan esikuntapäälliköksi helmikuussa 1917, noin kuukautta ennen helmikuun vallankumouksen puhkeamista. Divisioonan tehtävänä oli läntisen Suomen turvaaminen mahdolliselta Saksan hyökkäykseltä ja sen esikunta oli Tampereella. Se oli alistettu Viipuriin sijoitetulle 42. armeijakunnalle. Ennen vallankumousta Svetšnikov ei osoittanut kiinnostusta vasemmistolaisiin aatteisiin ja oli keisarinvallan uskollinen kannattaja, mutta vallankumouksen jälkeen hän alkoi esiintyä armeijan ”demokratisoimista” kannattavana poliittisena puhujana ja lehtikirjoittajana sekä lähentyä sosialistivallankumouksellista puoluetta eli ”eserriä”. Kyse saattoi olla vakaumuksen sijaan itsesuojelusta, sillä vastavallankumouksellisia upseereita oli murhattu. Maine ”edistyksellisenä” oli myös hyödyksi urakehitykselle.
Svetšnikov ylennettiin everstiksi huhtikuussa 1917. Kun 106. jalkaväkidivisioonan komentaja pidätettiin Kornilovin kapinan tukijana, valitsi divisioonan komitea 22. (9.) syyskuuta 1917 Svetšnikovin tämän tilalle. Everstiä ei olisi normaalisti valittu divisioonankomentajaksi. Svetšnikov kääntyi näihin aikoihin Venäjän väliaikaista hallitusta vastaan ja vasemmistososialistivallankumouksellisten kannalle. Hän tuki lokakuun vallankumousta lähettämällä vallankumouksen alettua Pietariin divisioonastaan ensin kaksi komppaniaa ja sitten kokonaisen rykmentin. Hän vakuuttui pian siitä, että Suomen punakaarteja oli tuettava aseellisesti, ja ryhtyi yhteistyöhön Suomen aluekomitean sotilasosaston puheenjohtajan Mihail Glazunovin kanssa.
Kenraali Gustaf Mannerheimin komentamien suomalaisten valkoisten aloitettua venäläisten varuskuntien aseistariisunnan Etelä-Pohjanmaalla Glazunov käski Svetšnikovia lähettämään joukkoja Vaasan venäläisen varuskunnan avuksi suojeluskuntia vastaan, kun taas 42. armeijakunnan komentaja Dmitri Nadjožnyi määräsi samana päivänä 106. divisioonan perääntymään Tampereelta Riihimäki–Viipuri-linjalle turvaamaan Pietaria. Svetšnikov päätti uhmata esimiehensä Nadjožnyin käskyä ja pitää joukkonsa Tampereella. Näin hän varmisti strategisesti tärkeän Tampereen pysymisen punaisten käsissä, sillä punakaartien järjestäytyminen ja aseistaminen olivat vielä sodan ensimmäisinä päivinä kesken eivätkä ne olisi luultavasti kyenneet puolustamaan kaupunkia ilman venäläisten tukea. Sotahistorioitsija Ohto Mannisen mukaan ”Svetšnikovin jääräpäisyys oli varsin ratkaiseva sodan kulun kannalta”.
Koska venäläiset sotilaat eivät totelleet määräyksiä, Svetšnikov onnistui kokoamaan divisioonastaan Pohjanmaalle lähetettäviksi vain vahvistetun komppanian verran miehiä, joiden tueksi saatiin tamperelaisia ja turkulaisia punakaartilaisia. Svetšnikov lähetti vänrikki A. Stolbovin komentaman osaston 1. helmikuuta kohti Seinäjokea, mutta Pohjanmaalta tulleet valkoiset pysäyttivät sen seuraavana päivänä Vilppulassa, johon rintama muodostui. Tampereen ja Turun punakaartit alistettiin pian Svetšnikovin komentoon, jolloin hänestä tuli Länsi-Suomen punakaartien ja punaisten pohjoisrintaman komentaja. Hän luotti enemmän koulutettuihin venäläisiin joukkoihin kuin punakaarteihin ja jatkoikin edelleen myös 106. jalkaväkidivisioonan komentajana, mutta pääosa divisioonasta poistui pian Suomesta ja jäljelle jäi vain kaksi pataljoonaa. Hänen päätavoitteenaan oli Haapamäen risteysaseman valtaus, joka ei kuitenkaan onnistunut.
Svetšnikov toimi pohjoisrintaman komentajana 23. helmikuuta 1918 asti, jolloin hänen seuraajakseen nimitetty Hugo Salmela saapui Tampereelle. Tämän jälkeen Svetšnikov siirtyi Helsinkiin punakaartien ylipäällikön Eero Haapalaisen neuvonantajaksi toimien samalla punaisten puolella taistelleiden venäläisten vapaaehtoisten komentajana. Hän suunnitteli punaisten operaatioita, kuten 10. maaliskuuta alkaneen yleishyökkäyksen. Hän työskenteli ja huhujen mukaan myös asui Senaatintalossa. Svetšnikov jatkoi samassa tehtävässä myös punaisen Suomen diktaattoriksi 10. huhtikuuta nimetyn Kullervo Mannerin esikunnassa Viipurissa. Hän pakeni Mannerin ja muiden punaisten johtajien kanssa höyrylaivalla Viipurista Pietariin 25. huhtikuuta.