stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Believe (Dima Bilanin kappale)
Listasijat

| Lista (2008) | Listasijoitus |
| --- | --- |
Greek Billboard Singles Chart: 9
Latvian Airplay Chart: 2/17
Russian Airplay Chart: 1
Swedish Singles Chart: 28
German Singles Chart: 52
Topher Grace

| Topher Grace |
| --- | --- |
 Topher Grace vuonna 2019.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Christopher John Grace
Syntynyt: 12. heinäkuuta 1978 (ikä 46) New York, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Christopher Grace
Aktiivisena:  1998–
Merkittävät roolit:  70’s Show Spider-Man 3 – Hämähäkkimies 3 Predators Take Me Home Tonight
Palkinnot
 Screen Actors Guild Award (2001) Young Hollywood (2001) NBR Award (2004) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Christopher "Topher" Grace (s. 12. heinäkuuta 1978 New York City, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan roolistaan Eric Formanina komediasarjassa 70’s Show.
Topher kasvoi Connecticutissa ja kävi koulua Massachusettsissa. Pienenä hän osallistui moniin musikaaleihin. Vuonna 1998 hän alkoi näytellä 70’s Show -televisiosarjassa. Hän sai Eric Formanin roolin, koska sarjan tekijät Bonnie ja Terry Turner olivat nähneet hänen esiintyneen samassa lukionäytelmässä heidän tyttärensä kanssa.
Vuonna 2018 Grace näytteli David Dukea elokuvassa BlacKkKlansman.
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Suomenkielinen nimi | Elokuvat> Alkuperäinen nimi | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 2000 | Traffic | Traffic | Seth Abrahms |
| 2002 | Pinocchio | Pinocchio | Leonardo (äänirooli) |
| 2003 | Mona Lisa Smile | Mona Lisa Smile | Tommy Donegal |
| 2004 | Tähtitreffit | Win a Date with Tad Hamilton! | Pete Monash |
| 2004 | P.S. | P.S. | F. Scott Feinstadt |
| 2004 | In Good Company | In Good Company | Carter |
| 2007 | Spider-Man 3 – Hämähäkkimies 3 | Spider-Man 3 | Eddie Brock/Venom |
| 2010 | Ystävänpäivä | Valentine’s Day | Jason |
| 2010 | Predators | Predators | Edwin |
| 2011 | Take Me Home Tonight | Take Me Home Tonight | Matt Franklin |
| 2011 | Talousmahti murtuu | Too Big to Fail | Jim Wilkinson |
| 2011 | The Double | The Double | Ben Geary |
| 2012 | Rakkautta Detroitissa | The Giant Mechanical Man | Doug |
| 2013 | Yhdet häät ja kolme anoppia | The Big Wedding | Jared Griffin |
| 2013 | People in New Jersey | People in New Jersey | Carl Levin |
| 2014 | Don Peyote | Don Peyote | Glavin Culpepper |
| 2014 | The Calling | The Calling | Ben Wingate |
| 2014 | Playing It Cool | Playing It Cool | Scott |
| 2014 | Interstellar | Interstellar | Getty |
| 2015 | Truth | Truth | Mike Smith |
| 2015 | American Ultra | American Ultra | Adrian Yates |
| 2015 | One Shot | One Shot | Nick |
| 2018 | BlacKkKlansman | BlacKkKlansman | David Duke |
| 2024 | Heretic - Epäuskoinen | Heretic | Elder Kennedy |
| Televisiosarjat> Vuosi | Televisiosarjat> Suomenkielinen nimi | Televisiosarjat> Alkuperäinen nimi | Televisiosarjat> Rooli | Televisiosarjat> Jakso |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2002 | What’s New, Scooby-Doo? | What’s New, Scooby-Doo? | vartija (äänirooli) | ”Space Ape at the Cape” |
| 2003 | Kukkulan kuningas | King of the Hill | Chris | ”Megalo Dale” |
| 1998–2006 | 70’s Show | 70’s Show | Eric Forman | 180 jaksoa |
| 2008 | Simpsonit | The Simpsons  | Donny | ”The DeBarted” |
| 2012 | Comedy Bang! Bang! | Comedy Bang! Bang  | kameramies | ”Seth Rogen Wears a Plaid Shirt & Brown Pants” |
| 2012 | The Beauty Inside | The Beauty Inside | Alex | 6 jaksoa |
Aiheesta muualla

Topher Grace Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Johnny Briceño

| Johnny Briceño |
| --- | --- |

Belizen pääministeri
 12. marraskuuta 2020 alkaen  
Edeltäjä:  Dean Barrow
Kansanedustaja
 1993 alkaen  
Vaalipiiri:  Orange Walk, central
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. heinäkuuta 1960 (ikä 64)
Tiedot
Puolue:   PUP
Johnny Briceño (s. 17. heinäkuuta 1960) on belizeläinen poliitikko, joka on toiminut Belizen pääministerinä vuodesta 2020. Hän toimi Yhdistyneen kansanpuolueen (PUP) johtajana ja opposition johtajana vuosina 2008–2011. Aikaisemmin hän oli varapääministeri ja luonnonvara- ja ympäristöasioiden ministeri.
Briceñon poliittinen ura alkoi vuonna 1993, kun hänet valittiin kansalliskokoukseen. Hän toimi varapääministerinä ja ministerinä vuosina 1998–2007 ja nousi opposition johtajaksi vuonna 2008. Vuonna 2016 hänet valittiin uudelleen PUP:n johtajaksi. Marraskuun 2020 vaaleissa Briceño johti PUP:n historialliseen voittoon, jonka myötä hänestä tuli Belizen viides pääministeri. Hän johtaa maata talouskriisin keskellä, ja häntä pidetään kansanläheisenä ja kuuntelevana johtajana.
Briceño on kritisoinut Rishi Sunakin päätöstä olla pyytämättä anteeksi Britannian roolia orjakaupassa ja katsoo, että maalla on moraalinen velvollisuus korjata menneisyyden vääryyksiä. Briceñon mukaan Belize saattaa siirtyä tasavaltaan ja luopua monarkian asemasta valtionpäänä, kuten Barbados teki vuonna 2021.
Belizeen perustettu perustuslaillinen komissio tutkii siirtymistä tasavaltaan, ja päätös voidaan tehdä parlamentissa ilman kansanäänestystä. Briceño uskoo, että Belize pysyy Kansainyhteisön jäsenenä, vaikka kruunun asema poistettaisiin.
Sonja-sarja

Sonja-sarja on Laila Hirvisaaren vuosina 1993–1997 ilmestynyt viisiosainen romaanisarja, jonka on julkaissut Otava. Laila Hirvisaari sai Sonja-romaanistaan Lukijan Finlandian vuonna 1993. Koko sarja ilmestyi kaivattuina uusintapainoksina vuonna 2007.
Sarjan osat

Sonja (1993)
Valkoakaasiat (1994)
Myrskypilvet (1995)
Satakielimetsä (1996)
Viktoria (1997)
Kirjojen juoni

"Kun marsalkka Gustaf Mannerheim palaa tammikuussa 1950 äänestysmatkalta Suomesta kotiinsa Genevejärven rannalle, häntä odottaa yllätys: kirje Mihail Orbelianilta. "Minä pyydän Teidän ylhäisyydeltänne audienssia - vanhan ystävyytemme nimissä. Minulla on Teille tärkeitä tuomisia." Mihail Orbeliani saapuu Sveitsiin mukanaan sisarensa Sonjan salaperäiset muistelmat. Niissä venäläinen aatelisnainen kertoo elämäntarinansa, joka liittyy läheisesti Gustaf Mannerheimin omiin nuoruus- ja miehuusvuosiin Venäjällä. 
Tarina satuttaa vanhan sotaratsun sisintä."
Kirjojen juoni > Sonja

Belaja Roza, vauras kartano Inkerinmaalla, ja suuri puutarha tulvillaan valkoisia ruusuja. Siellä aatelisperheen tytär, ruhtinatar Sonja Orbeliani elää huoletonta lapsuuttaan. Siellä vierailee myös Mihail-veljen suomalainen ystävä, vapaaherra Gustaf Mannerheim, jonka kanssa nuori Sonja tuntee ensi tapaamisesta lähtien selittämätöntä yhteyttä. Kouluvuosinaan Pietarissa Sonja pääsee seuraamaan läheltä keisariperheen elämää ja maailmanhistorian tapahtumia. Mutta kaunein nuoruudenmuisto liittyy erääseen kävelyretkeen Belaja Rozan puistossa, kuulaan syystaivaan alla, ikivanhojen lehmusten katveessa.
Kirjojen juoni > Valkoakaasiat

Talvipalatsin loistosta kesäiseen Pietarhoviin, Krimin päivänpaisteiselta rannikolta Kaukasuksen vuoristoon - ruhtinatar Sonja Orbelianin elämä nivoutuu yhä läheisemmin keisariperheen kohtaloihin. Hänestä on tullut suuriruhtinatar Ksenian hovineito ja nuorten miesten ihailema kaunotar. Lähipiiriin kuuluu myös suomalainen paroni Gustaf Mannerheim. Kesäiset kuukaudet keisariperheen huvilassa Kaukasuksella muuttavat Sonjan elämän suunnan: hän rakastuu intohimoisesti. Mutta suurellakin onnella on varjonsa - sen Sonja joutuu kokemaan dramaattisella tavalla, Nikolai II:n loistokkaiden kruunajaisten kynnyksellä.
Kirjojen juoni > Myrskypilvet

Iloisia tapaamisia palatseissa, purjehdusretkiä Suomenlahdella, keisarillisia häitä ja kruunajaisia. Kun keisarinna Aleksandran hovinainen Sonja Orbelani palaa pitkän tauon jälkeen rakastamaansa Pietariin, ystävät ottavat hänet avosylin vastaan. Usein nähty vieras hänen salongissaan on myös paroni Gustaf Mannerheim. Sitten puhkeaa Venäjän ja Japanin sota ja Sonja seuraa raskain sydämin turvallisen maailmansa muuttumista. Viestit rintamalta eivät ennusta hyvää. Siellä taistelevat monet Sonjan läheiset - myös mies, josta on tullut hänelle hyvin tärkeä.
Kirjojen juoni > Satakielimetsä

Ruhtinatar Sonja Orbelianin elämä nivoutuu monin säikein Venäjän keisariperheen kohtaloihin, mutta ajat ovat muuttumassa. Sonja on ryhtynyt sisarensa jalanjäljissä huolehtimaan Pietarin katulapsista ja tutustunut toisenlaiseen Venäjään. Paluu lapsuuden maisemaan kesäkuussa 1913 mullistaa Sonjan elämän. Kun hän eräänä päivänä avaa oven Satakielimetsän unohdettuun huvilaan, hän saa selville musertavan salaisuuden, joka asettaa kaiken menneen uuteen valoon. Matka Valamon luostarisaarelle hyvän ystävän Gustaf Mannerheimin kanssa antaa kuitenkin voimaa jatkaa eteenpäin.
Kirjojen juoni > Viktoria

Kun 19-vuotias Viktoria saapuu keväällä 1917 Pietariin, vanha Venäjä elää suuruutensa viimeisiä hetkiä. Punaiset liput liehuvat jo toreilla ja katoilla, aateliset ovat kadonneet maan alle ja keisariperhe on vangittu. Nuori nainen kulkee hämmentyneenä autioissa palatseissa ja etsii rakkaitaan. Hänellä on voittamaton tarve selvittää taustansa, sillä hän on vasta nyt saanut tietää syntyperänsä - sen on ruhtinatar Sonja Orbeliani paljastanut kirjeessään. Vaikka vallankumouksen mainingit lyövät korkeina, Viktoria päättää jäädä äitinsä syntymämaahan. Syvällä sisimmässään hän odottaa myös yhteydenottoa suomalaiselta isältään.
Darcey Bussell

| Darcey Bussell |
| --- | --- |
 Darcey Bussell Theme and Variations -baletin kiitoksissa vuonna 2007.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. huhtikuuta 1969 (ikä 55) Lontoo, Englanti
Ammatti:  balettitanssija
Puoliso:  Angus Forbes (1997–)
Lapset:  Phoebe ja Zoe
Aiheesta muualla
Kotisivu
Darcey Andrea Bussell (s. 27. huhtikuuta 1969 Lontoo, Englanti) on brittiläinen balettitanssija. Häntä pidetään yleisesti yhtenä merkittävimmistä brittiläisistä balettitanssijoista.
Bussell opiskeli Arts Educational Schoolissa Lontoossa ja 13-vuotiaana hän pääsi Royal Ballet Lower Schooliin. Vuonna 1987 Bussell sai sopimuksen Sadlers Wells Royal Balletiin. Kun Bussell oli vielä koulussa, Kenneth MacMillan huomasi hänet ja antoi hänelle pääosan baletista The Prince of the Pagodas, mikä johti Bussellin pääsyyn Royal Balletiin. Vuonna 1989 Bussell nimettiin Royal Balletin solistitanssijaksi vain 20-vuotiaana, siihen aikaan nuorimpana koko Royal Balletin historiassa.
Bussell pysyi Royal Balletissa koko uransa ja tanssi lukuisten klassikkobalettien pääosat, kuten Prinsessa Ruusunen, Joutsenlampi, Manon, Bajadeeri, Pähkinänsärkijä ja Giselle.
Bussell vieraili useissa balettiryhmissä, kuten New York City Balletissa, Kirov Balletssa, Pariisin oopperassa, Hampurin baletissa ja Australian baletissa.
Bussell jäi eläkkeelle Royal Ballet'sta 8. kesäkuuta 2007 jäähyväisnäytöksessään Kenneth MacMillanin teoksessa Song of the Earth. BBC Two -kavavalla livenä lähetetty esitys esitettiin Royal Opera House -oopperatalossa ja teoksen jälkeen kiitoksissa Bussellille taputettiin seisten yli kahdeksan minuuttia.
Bussell on saanut Brittiläisen imperiumin ritarikunnan arvonimen vuonna 1995 OBE ja vuonna 2006 CBE.
Vuonna 2012 Bussell esiintyi vuoden 2012 kesäolympialaisten päätösjuhlassa johtaen yli 200 balettitanssijan ryhmää. Samana vuonna hän aloitti Strictly Come Dancing -televisio-ohjelman tuomarina vierailtuaan ohjelmassa jo vuonna 2009. Bussell on työskennellyt myös mallina.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Tali-Ihantala 1944

| Tali-Ihantala 1944 |
| --- | --- |
 Elokuvajuliste
Ohjaaja:  Åke Lindman ja Sakari Kirjavainen
Käsikirjoittaja:  Stefan Forss Benedict Zilliacus Esko Salervo
Tuottaja:  Alf Hemming
Säveltäjä:  Timo Hietala
Kuvaaja:  Pauli Sipiläinen
Leikkaaja:  Juha Antti-Poika  Sakari Kirjavainen
Tuotantosuunnittelija:  Risto Karhula
Pukusuunnittelija:  Marjatta Nissinen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Åke Lindman Film-Production Oy
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures
Ensi-ilta:   7. joulukuuta 2007    18. tammikuuta 2008
Kesto:  117 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  3 200 000 euroa
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tali-Ihantala 1944 on Åke Lindmanin ja Sakari Kirjavaisen ohjaama elokuva, joka perustuu jatkosodan lopulla käytyyn Talin–Ihantalan taisteluun. Elokuvan kuvaukset alkoivat kesällä 2006 ja jatkuivat seuraavana kesänä kahden päivän ajan. Kuvauksia tehtiin Hattulassa, Hämeenlinnassa, Niinisalossa, Mikkelissä ja Helsingissä. Åke Lindman toivoi elokuvan olevan mahdollisimman todenmukainen ja muistuttavan katsojia suomalaisten sotilaiden tekemistä uhrauksista.
Elokuvan teko jäi Åke Lindmanilta sairastumisen vuoksi kesken ja ohjaaja-leikkaaja Sakari Kirjavainen teki sen valmiiksi.
Tuotanto

Elokuvan budjetti oli 3 200 000 euroa, ja se sai 350 000 euroa tuotantotukea Suomen elokuvasäätiöltä. 2 100 000 euroa elokuvan budjetista kerättiin Syväriltä Kannakselle elokuvien tuki ry:n kautta suomalaisilta yrityksiltä, järjestöiltä, yhteisöiltä ja yksityisiltä kansalaisilta. Elokuvassa on yli sata puheroolia ja mukana on ollut satoja avustajia. Elokuvassa ei ole päähenkilöitä, eikä ulkoista fiktiivistä juonta, jossa tosiasioihin perustuvat tapahtumat olisivat vain taustalla. Tali-Ihantalaa voi siis kuvata hyvin dokumentaariseksi elokuvaksi.
Elokuvassa käytettiin aitoja sodanaikaisia T-34/85-panssarivaunuja ja saksalaista, Flug Werk -yrityksen valmistamaa Focke-Wulf Fw 190 -hävittäjälentokoneen jäljennöstä. Fw 190 oli kuvauksien ajan maalattu lento-osasto Kuhlmeyhin kuuluneen II./JG 54:n komentajan, Erich Rudorfferin nimikkokoneen tunnuksin. Koneen lentokohtaukset kuvattiin Münchenissä.
Elokuvaa kuvattiin muun muassa Parolannummen varuskunnassa sekä Niinisalon varuskunnassa ja siihen liittyvällä Pohjankankaan ampuma-alueella. Koeampumalaitos tuki elokuvan tekemistä ampumalla muun muassa trailerissa näkyvän raskaan haupitsin ammunnan (152H38) koeammuntana, koska kyseinen tykkimalli on jo poistunut sotavarustelistoilta eikä sitä voitu antaa muiden ammuttavaksi.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Rauno Ahonen  | … |  everstiluutnantti Pesonius   |
|  Frank Biermann  | … |  lentäjä   |
|  Mikko Bredenberg  | … |  kapteeni Carl-Birger Kvikant   |
|  Riko Eklundh  | … |  eversti Sven Björkman   |
|  Marc Gassot  | … |  kersantti Reino Lehväslaiho   |
|  Marcus Groth  | … |  kenraalimajuri Ruben Lagus   |
|  Johan Hallström  | … |  vänrikki Thorbjörnsson   |
|  Kari Hevossaari  | … |  luutnantti Puhakka   |
|  Markku Hyvönen  | … |  korpraali Ville Väisänen   |
|  Janne Hyytiäinen  | … |  Ilmavoimien majuri   |
|  Viggo Idman  | … |  luutnantti Stig Hästö   |
|  Olli Ikonen  | … |  kenraalimajuri Einar Vihma   |
|  Tapani Kalliomäki  | … |  majuri Antti Suurkari   |
|  Jarkko Nyman  | … |  luutnantti Talvitie   |
|  Janne Kallioniemi  | … |  luutnantti Mauri Sartio   |
|  Kari Ketonen  | … |  majuri Eero Leppänen   |
|  Pete Lattu  | … |  radisti Kärkkäinen   |
|  Mika Nuojua  | … |  radisti Haapanen   |
|  Tommi Liski  | … |  luutnantti Osmo Mustakallio   |
|  Jesper Malm  | … |  luutnantti Orvar Nilsson   |
|  Taisto Oksanen  | … |  panssarimajuri Heikki Mikkola   |
|  Teemu Palosaari  | … |  ylikersantti Risto Miikki   |
|  Jukka-Pekka Pentikäinen  | … |  luutnantti Bertil Torstila   |
|  Pirkka-Pekka Petelius  | … |  kenraaliluutnantti Aksel Airo   |
|  Jukka Puotila  | … |  kenraaliluutnantti Karl Oesch   |
|  Taisto Reimaluoto  | … |  tupakoiva viestimajuri   |
|  Tuomas Rinta-Panttila  | … |  kersantti Veikko Tiippana   |
|  Tarmo Ruubel  | … |  majuri Jouko Hynninen   |
|  Christian Sandström  | … |  ylikersantti Börje Brotell   |
|  Aleksi Sariola  | … |  vänrikki Erkki Teppo   |
|  Asko Sarkola  | … |  Mannerheim   |
|  Fabian Silén  | … |  luutnantti Lars ”Holsti” Holmström   |
|  Robin Svartström  | … |  kapteeni Lars Lazén   |
|  Jan-Christian Söderholm  | … |  vänrikki Lars Forss   |
|  Onni Thulesius  | … |  korpraali Olof Lagus   |
|  Jarkko Tiainen  | … |  autokuski   |
|  Antti Timonen  | … |  korpraali Heino Savukoski   |
|  Timo Torikka  | … |  eversti Albert Puroma   |
|  Timo Tuominen  | … |  kaukopartioryhmän johtaja   |
|  Kasperi Nordman  | … |  ylikersantti Muisto ”Kusti” Lassila   |
|  Riku Korhonen  | … |  ylikersantti Urpo Lempiäinen   |
|  Ilkka Villi  | … |  korpraali Olli Taponen   |
|  Tomi Etelävuori  | … |  luutnantti Harry Berner   |
|  Aku Hirviniemi  | … |  tykinjohtaja   |
|  Joonas Saartamo  | … |  lääkintämies   |
|  Santtu Karvonen  | … |  alikersanttiradisti   |
|  Matti Laine  | … |  kurkistava sotamies   |
|  Harri Liuksiala  | … |  sotilaspastori   |
|  Jussi Nikkilä  | … |  sotamies Talissa   |
|  Antti Launonen  | … |  sotamies Talissa   |
|  Janne Vakio  | … |  ryhmänjohtaja Talissa   |
|  Timo Mann  | … |  luutnantti, Pesoniuksen adjutantti   |
Esitykset

Ensi-iltaan elokuva tuli joulukuussa 2007, jolloin Suomen itsenäistymisestä tuli kuluneeksi 90 vuotta. 5. joulukuuta sitä esitettiin ennakkoon 40 paikkakunnalla sotaveteraaneille ja koululaisille. Televisiossa ensiesitys oli Yle TV1:llä 5. joulukuuta 2010. Elokuvateattereissa se sai 191 496 katsojaa.
DVD-levityksen elokuva sai Puolustusvoimien lippupäivänä 4. kesäkuuta 2008.
Vastaanotto

Lehdistössä Tali-Ihantala sai ankaraa kritiikkiä. ”Elokuva toimii historian oppituntina, mutta draamaelokuvaksi siitä ei ole” kirjoitti Kaisa Hiltunen (Savon Sanomat 7.12.2007). Tapani Maskulan (Turun Sanomat 7.12.2007) mielestä ”Jos Åke Lindmanin ja Sakari Kirjavaisen ohjausta arvioidaan dramaturgisista lähtökohdista käsin, sille ei heru yhtään tyylipistettä”. Pekka Lehtosen (Helsingin Sanomat Nyt-liite 49/2007) mukaan: ”Ennen kaikkea sekavuus koskee elokuvan henkilöitä. Miten elokuva voisi kouraista, kun pääosista ei voi puhua ollenkaan? Ihmiset marsalkasta viimeiseen täydennysmieheen ovat alisteisia torjuntavoitolle, eikä edes lopputeksteissä mainita nimiä.”
Aiheesta muualla

Elokuvan virallinen kotisivu (Arkistoitu versio)
Suomen elokuvasäätiön profiili
| n k Sakari Kirjavainen |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Ken tulta pyytää (2001)  Tali-Ihantala 1944 (2007)  Hiljaisuus (2011) 
Dokumenttielokuvat (ohjaus):  Ruunaus (1999) 
TV-elokuvat ja -sarjat (ohjaus):  Magnus Fredrik Skielm: en rövarhistoria om Finska kriget (2008)  Puolustuksen puheenvuoro (2009) 
Lyhytelokuvat (ohjaus):  Birgit (1983)  Peltiaurinko (1984)  Peltiaurinko (1986)  Bileet (1986)  Vieras (1986)  Sata lasta: Vuodenajat (1987)  Kuka tietää minne kuningas lähti? (1989)  Keskiyön erikoinen (1989)  Röökiä riittää (1990)  Alaska (1990)  Alaska Klondyke Road (1991)  Saranakoira (1992)  Oukei! (1995)  Viisasten kivi (1996)  Umbaba (1996)  Qulleq – traanilamppu (1997)  Tyttöjen juttuja (1998)  Syyhis (1999)  Kuun sirkus, eräs elokuvakäsikirjoitus (2012) 
Elokuvassa nähtävä Flug Werkin Fw 190 A8/N -reproduktio lento-osasto Kuhlmeyn II./JG 54:n komentajan, Erich Rudorfferin tunnuksin.
Markku Salo

Markku Juhani Salo (s. 20. tammikuuta 1954 Nokia) on suomalainen muotoilija ja lasitaiteilija. Salo tunnetaan lasiteostensa ohella sarjavalmistetuista lasiesineistä, kuten Nappi-kynttilätuikuista, Oliivi-laseista ja Aava-maljakosta.
Markku Salon Lasiaika, 2002, Urjala.
Salo valmistui kuvataiteilijaksi Kankaanpään taidekoulusta vuonna 1974 ja teolliseksi muotoilijaksi Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1979. Vuoteen 1983 saakka Salo toimi Saloralla aluksi televisioiden ja äänentoistolaitteiden muotoilijana ja sitten muotoiluosaston päällikkönä. Vuonna 1983 hän siirtyi elektroniikasta lasimuotoiluun ja Salorasta Iittala-Nuutajärvi Oy:n suunnittelijaksi, jossa tehtävässä toimi Nuutajärven lasitehtaalla vuoteen 1991. Siitä lähtien hän on toiminut oman Muotohuone Oy:nsä puitteissa Urjalan Nuutajärvellä. Hän on myös Nuutajärven Galleria Osuuskunta NuGO:n ja Nuutajärven Lasikomppanian sekä muotoilijoiden ja taidekäsityöläisten Modus ry:n perustajajäsen.
Salo käyttää lasitaiteessaan useita eri tekniikoita, kuten lasin puhaltamista metalliverkkoon, lasin yhdistämistä puuhun sekä pâte de verre -muottiinsulatusmenetelmää, jossa käytetään hienoa lasimurskaa.
Muotoilijan ja lasitaiteilijan työnsä ohella Salo on toiminut opettajana muun muassa Taideteollisessa korkeakoulussa ja Hämeen ammattikorkeakoulun lasialan yksikössä Hämeenlinnan Wetterhoffissa. Saloran ja Iittalan lisäksi Salo on toteuttanut muotoiluprojekteja muun muassa Arabialle, Aarikalle ja Lundialle. Hän on vuodesta 1987 lähtien pitänyt lähes 40 yksityisnäyttelyä Suomessa – useimmin Galleria Uusitalossa Helsingissä – ja eri puolilla Eurooppaa sekä 1997 Etelä-Koreassa. Hänen teoksiaan on ulkomailla muun muassa Victoria and Albert Museumissa Lontoossa sekä The Corning Museum of Glass- ja Cooper Hewitt -museoissa New Yorkissa.
Vuonna 1994 avatun kulttuurikeskus Malmitalon lasikattoiseen aulaan Helsingissä tilattiin Salolta Tuulipussiksi nimetty lasiveistos.
Salolle myönnettiin Valtion taideteollisuuspalkinto 1989, Georg Jensen -palkinto 1990 ja viisivuotinen taiteilija-apuraha 1992. Vuonna 1999 Salo sai Pro Finnish Design -kunniamaininnan ja vuonna 2015 Kaj Franck -palkinnon. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2018.
Aiheesta muualla

Markku Salon verkkosivut
Markku Salo Kansallisgallerian kokoelmissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  DDB  Uppslagsverket Finland
Booker-palkinto

Booker Prize (suom. Booker-palkinto) on brittiläinen kirjallisuuspalkinto, joka myönnetään vuosittain englanninkieliselle Britanniassa julkaistulle romaanille. Palkintoa on jaettu vuodesta 1969.
Aiemmin palkinto voitiin myöntää Kansainyhteisön, Irlannin tai Zimbabwen kansalaisen kirjoittamalle englanninkieliselle romaanille, mutta vuodesta 2014 alkaen palkinnon saaja  on voinut olla kotoisin mistä tahansa maasta, kunhan alkuteos on kirjoitettu englanniksi.
Booker-palkinnon alkuperäinen nimi oli Booker-McConnell prize palkintoa sponsoroineen Booker-McConnell -yhtiön mukaan. Vuonna 2002 palkintoa hallinnoimaan perustettiin säätiö Booker Prize Foundation (BPF), ja uudeksi pääsponsoriksi tuli sijoitusyhtiö Man Group. Alkuperäinen Booker-nimi säilytettiin palkinnon nimessä. Alkuperäinen 21 000 punnan palkintosumma nousi 50 000 puntaan. Todellinen palkinto on kuitenkin kirjamyynnin odotettavissa oleva kasvu.
Booker-palkinnon saajan valitsevat vuosittain vaihtuvat tuomarit. Tuomarit valitsee komitea, johon kuuluu kirja-alan ammattilaisia sekä sponsorien ja Booker-säätiön edustajia. Tuomarit valitaan tunnettujen kriitikoiden, kirjoittajien, akateemikoiden ja muiden julkisuuden henkilöiden joukosta. Kustantajien tarjolle lähettämistä kirjoista tuomaristo valitsee 8–12 ehdokasta ja näiden joukosta voittajan.
Palkinnon rinnalla jaetaan vuosittain kansainvälinen Booker-palkinto englanniksi käännetystä Britanniasta julkaistusta romaanista. Vuosina 2005–2013 se jaettiin joka toinen vuosi englannin kielellä julkaistusta tai englanniksi käännetystä romaanista tekijän kansalaisuudesta riippumatta. Venäjän Booker-palkinto perustettiin vuonna 1992.
Aiheesta muualla

Booker-palkinnon virallinen sivusto (englanniksi)
Aarit

Aarit ovat omoottinen etninen ryhmä, joka on kotoisin eteläisestä Etiopiasta Omo-joen laaksosta. He ovat yksi alueen monista pienistä kieliryhmistä ja puhuvat eteläomoottilaista aarin kieltä, vaikka yli puolet heistä on monikielisiä ja osaa puhua muita kieliä, kuten pääkieltä amharaa. Vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan Etiopiassa on 289 835 etnistä aaria, mikä on noin 0,29 prosenttia maan koko väestöstä.