stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuningas Lear

Kuningas Lear ja narri myrskyssä. William Dycen (1806–1864) maalaus
Kuningas Lear on William Shakespearen tunnetuimpia tragedioita. Se on kirjoitettu luultavasti vuonna 1605 ja perustuu vanhaan brittiläiseen kuningas Leirin taruun. Tarina oli yleisesti tunnettu Shakespearen aikoihin, kuten monet muutkin tarinat, joihin hänen näytelmänsä perustuvat. Miljöönä on epähistoriallinen muinainen Britannia, todellisuudessa Shakespearen oma aika, kuten hänen muissakin näytelmissään.
Toisin kuin Leir-kansantarinassa, kuningas Learissa on onneton loppu. Näytelmää on pidetty muutenkin pessimistisenä ja jopa nihilistisenä, minkä vuoksi se on ollut epäsuosiossa ja sitä on toisinaan esitetty positiivisemmiksi muokattuina versioina. Toisen maailmansodan jälkeen Learia on kuitenkin pidetty yleisesti Shakespearen suurimpiin teoksiin kuuluvana. Näytelmän tunnetuimpiin kuuluu kohtaus, jossa Lear raivoaa myrskyssä.
Henkilöitä

Kuningas Lear on Britannian hallitsija, patriarkaalinen hahmo, jonka väärä arvio tyttäristään luo siemenet hänen tuholleen
Goneril on Learin vanhin tytär ja Albanyn herttuan vaimo
Regan on Learin toinen tytär ja Cornwallin herttuan vaimo
Cordelia on Learin nuorin tytär, myöhemmin Ranskan kuninkaan vaimo
Kentin jaarli, jonka Lear ajaa maanpakoon, kun tämä yrittää varoittaa Learia antamasta omaisuuttaan Gonerilille ja Reganille
Gloucesterin jaarli, joka joutuu poikansa pettämäksi
Edgar, Gloucesterin jaarlin poika, joka joutuu veljensä pettämäksi
Edmund, Gloucesterin jaarlin äpäräpoika, joka pettää isänsä ja veljensä
Cornwallin herttua, Reganin puoliso
Albanyn herttua, Gonerilin puoliso
Narri, joka seuraa mierontielle joutunutta Learia
Oswald, Gonerilin palvelija
Kuuluisia nimiosan esittäjiä

Orson Welles
James Earl Jones
Ian Holm
Kirjallisuutta

Shakespeare, William: Kuningas Lear.  ((King Lear.) Suomentanut Matti Rossi. Esipuhe: Matti Rossi)  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30298-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuningas Lear Wikimedia Commonsissa
Kuningas Lear
Stig Holmqvist

Unto Nevalainen, Lauri Lehtinen ja Stig Holmqvist. (1959).
Stig Johan Holmqvist (13. helmikuuta 1936 Helsinki – 6. huhtikuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija ja jalkapallovaikuttaja.
Holmqvist nousi HIFK:n kokoonpanoon 1950-luvulla sen pelatessa Suomi-sarjassa. Hän oli mukana nostamassa HIFK:n takaisin mestaruussarjaan ja voitti sen riveissä Suomen mestaruuden 1959 ja 1961. Kaudeksi 1963 Holmqvist siirtyi Suomi-sarjaan pudonneeseen Helsingin Jalkapalloklubiin. HJK nousi heti takaisin pääsarjatasolle ja voitti seuraavalla kaudella mestaruuden. Holmqvist pelasi urallaan vielä Upon Pallossa ja Tapion Hongassa.
Holmqvist nousi maajoukkueeseen vuonna 1959. Hän pelasi kaikkiaan 21 maaottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Pelaajauran jälkeen Holmqvist toimi Suomen Palloliiton pääsihteerinä vuosina 1985–1989.
Sevi Holmsten

Sevi Asser Holmsten (23. elokuuta 1921 Pyhtää – 1. heinäkuuta 1993 Kotka) oli suomalainen kilpasoutaja.
Holmsten edusti Suomea Helsingin olympialaisissa 1952 yksikössä, jossa hän karsiutui keräilyerissä. Hän voitti Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa kultaa sisähankanelosessa vuonna 1950 sekä yksikössä vuosina 1953 ja 1955.
Seuratasolla Holmsten edusti muun muassa Sunilan Soutajia. Hän voitti Suomen-mestaruuden yksikössä vuosina 1952–1955, pariairokaksikossa Aarno Teittisen kanssa 1956, sisähankanelosessa 1950 sekä kevyessä nelosessa 1954.
Holmsten kilpaili 1950-luvun alussa myös hiihdossa ja saavutti sittemmin ikämiehissä kaksi SM-pronssia.
Kuningas Philipin sota

Kuningas Philipin sota oli aseellinen välienselvittely Uuden-Englannin siirtolaisten ja intiaanien välillä. Sotaa käytiin vuosina 1675–76 ja menetykset olivat suuret kummankin osapuolen välillä. Sota nimettiin wambanoag-intiaanien ylimmän päällikön Metacometin eli kuningas Philipin mukaan.
Sota oli suurin yksittäinen katastrofi 1600-luvun Uudessa Englannissa. Runsaan vuoden aikana kaksitoista alueen kaupunkia hävitettiin ja siirtomaan talous tuhoutui lähes kokonaan.
Historia > Taustat

Marraskuussa 1620 brittiläinen Mayflower-laiva ankkuroi Cape Codiin nykyisessä Massachusettsissa, ja toi mukanaan yli 100 pyhiinvaeltajaa. Tämä puritaaneista koostunut yhteisö oli saanut Englannin kuninkaalta luvan muuttaa Virginiaan, mutta merituulet kuljettivat Mayflowerin hieman pohjoisemmaksi. Löydettyään mieleisensä asuinpaikan pyhiinvaeltajat perustivat Plymouthin siirtokunnan. Heidän metsästystaitonsa olivat kuitenkin huonot ja ravinnon hankkiminen osoittautui vaikeaksi. Talven aikana yli puolet siirtolaisista menehtyi. Paikallisten wampanoag-intiaanien avulla jäljelle jääneet pyhiinvaleltajat selvisivät hengissä seuraavaan kevääseen. Wampanoagit ruokkivat pappeja ja opettivat heille monia selviytymiseen liittyviä taitoja.
Seuraavien vuosien aikana Plymouthin siirtokunta alkoi kasvaa. Englannista saapuneet siirtolaiset perustivat myös uusia asutuskeskuksia, joista tärkeimmäksi nousi Boston. Uuden-Englannin ohella myös muut eurooppalaiset siirtokunnat vahvistuivat Pohjois-Amerikan itärannikolla. Uusi Ranska ja Uudet Alankomaat laajensivat elintilaansa moniin suuntiin ja viimeisin tulokas Uusi-Ruotsi keskittyi rakentamaan linnoituksiaan Delawarejoen ympäristöön. Tämä kaikki supisti paikallisen intiaaniväestön elintilaa ja johti lisääntyviin alueellisiin yhteenottoihin siirtolaisten ja alkuperäisasukkaiden välillä.
Vuonna 1643 Connecticut, Massachusetts, New Haven ja Plymouth perustivat Uuden-Englannin konfederaation, jonka tarkoitus oli yhdistää brittien siirtokunnat ranskalaisia, hollantilaisia ja intiaaneja vastaan. Konfederaation toimintamalli lainattiin irokeesien viiden kansan liittokunnalta.
Massaschusettsin papiston aloittama suurisuuntainen intiaanien käännytyskampanja ei tuottanut toivottuja tuloksia, ja levottomuudet Uuden-Englannin heimojen ja siirtolaisten välillä lisääntyivät 1670-luvulla. Suurin syy erimielisyyksiin oli englantilaisten vaatimukset "ostaa" intiaanien maa-alueita. Wampanoakeilla oli enää pieni maa-alue Mount Hopessa Rhode Islandilla, mutta englantilaiset halusivat senkin.
1660-luvulla valtaan noussut wampanoagien Metacomet (englantilaiset tunsivat hänet kuningas Philipinä) yritti pitää kiinni isänsä ja veljensä tekemistä rauhansopimuksista, joissa maiden koskemattomuus oli allekirjoituksin vahvistettu. Hän suostui jopa luovuttamaan osan sotureidensa tuliaseista brittien vaatimuksesta. Metacometin päämääränä ei kuitenkaan ollut rauha, sillä hän suunnitteli salaliittoa  englantilaisia vastaan. Viestinviejät kiersivät kylästä toiseen salaisissa neuvotteluissa, joissa he kertoivat Philipin hankkeesta ja kehottivat eri heimoja liittymään yhteen
Historia > Sodan puhkeaminen

Tammikuussa 1675 jäätyneestä lammesta löytyneen nuoren wampanoagin ruumis nosti Uuden-Englannin ja intiaanien välistä jännitettä. Vainaja todettiin Sassamon-nimiseksi Harvardin yliopiston opiskelijaksi, joka oli palannut takaisin heimonsa luo ja ryhtynyt saarnaajaksi. Sassamon toimi työnsä ohella brittien vakoojana ja ehti ennen kuolemaansa paljastaa englantilaisille viranomaisille kaiken mitä tiesi kuningas Philipin sotasuunnitelmista.
Sassamonin murha johti kesäkuussa 1675 kolmen wampanoag-soturin pidätykseen ja teloittamiseen. Plymouthin kuvernööri Josiah Winslow lähetti sanansaattajan kysymään miksi kuningas Philip halusi sotaa. Metacomet ei suostunut keskustelemaan asiasta kuvernöörin kanssa vaan halusi paikalle Kaarle II:n, jonka kanssa hän oli valmis neuvottelemaan rauhasta. Englannin kuningas ei kuitenkaan ollut halukas tapaamiseen. Intiaanien parasta ajatellut puritaanijohtaja Roger Williams yritti viimeiseen hetkeen asti estää wampanoageja ryhtymästä sotaan brittejä vastaan, mutta Metacomet oli jo tehnyt päätöksensä.
Sota alkoi 20. kesäkuuta 1675, kun joukko siirtolaisia ryösti ja poltti kaksi wampanoagien asumusta. Molemminpuolinen vandalismi jatkui kaksi seuraavaa päivää, mutta intiaanit välttivät verenvuodatusta. Kesäkuun loppuun mennessä sota muuttui raaemmaksi ja levisi läpi Connecticutin, Massachusettsin ja Rhode Islandin ja laajeni New Hampshireen ja Mainen rannikkoalueelle.
Wampanoagit ja heidän liittolaisensa jatkoivat hyökkäyksiään ja ottivat kohteikseen kaikkiaan 52 kaupunkia, joista 12 tuhottiin kokonaan. Metacomet sai taakseen yli tuhat soturia ja myös puolueettomina pysytelleet heimot avustivat hänen kapinallisiaan ruokatarpeiden saannissa. Vain mohegaanit ja pieni ryhmä pequoteja taistelivat brittien puolella. Wampanoagit liittolaisineen käyttivät sodankäynnissään sissitaktiikkaa, joka oli englantilaisille entuudestaan tuntematonta. Lisäksi Uudella-Englannilla oli vaikeuksia kerätä kokoon sotajoukkoja, sillä heillä ei ollut vakinaista armeijaa. Onnistuttuaan luomaan vapaaehtoisista kootut miliisivoimat britit kykenivät vastaamaan tehokkaasti vastapuolen hyökkäyksiin.
Joulukuussa 1675 yli tuhat Uuden-Englannin vapaaehtoista sotilasta ja 150 mohegaania piiritti narragansettien kylän, johon oli otettu suojelukseen suuret joukot wampanoag-naisia ja lapsia. Kuvernööri John Wintropin vaatiessa narragansetteja luovuttamaan suojattinsa nämä kieltäytyivät. Seuranneessa taistelussa narragansettit pakenivat heidän kyläänsä ympäröivälle suoalueelle. Wintroopin joukot seurasivat pakenijoita ja surmasivat yli 600 soturia. Taistelusta selvinneistä narragansetteista monet liittyivät Metacometin kapinallisiin.
Historia > Kuningas Philipin kuolema

Tammikuussa 1676 taistelut kääntyivät Uuden-Englannin eduksi ja Metacometin sotajoukot alkoivat vetääntyä kohti pohjoista. Lähellä nykyistä Albanya he joutuivat irokeesien liittokuntaan kuuluneiden mohawkien hyökkäyksen kohteeksi. New Yorkin provinssin kuvernööri sir Edmund Andros ei halunnut hallintoalueelleen algonkinkielisiä intiaaneja kuten wampanoagit, vaan aseisti alueella asuneet mohawkit sotaa varten. Mohawkien isku mursi kuningas Philipin joukot ja hajalleen lyödyt wampanoagit liittolaisineen pakenivat itään. Toukokuussa samana vuonna kapteeni William Turnerin johtamat siirtolaiset hyökkäsivät Connecticussa paikallisen heimon kalastusleiriin ja surmasivat mahdollisesti jopa 400 intiaania.
Kesäkuussa kuningas Philipin kapinalliset alkoivat hajaantua eri suuntiin. Hyökkäyksiin osallistuneet abenakit  siirtyivät takaisin Kanadaan ja jotkut pienet heimot yhtyivät New Yorkin mahicaneihin tai antautuivat briteille. Myös narragansettien sotainto loppui heidän menetettyään ylimmän päällikkönsä Canonchetin. Metacomet ja jäljellä olevat wampanoagit pyrkivät  turvaan Mount Hopen niemimaalla sijaitsevalle suoalueelle Rhode Islandiin, josta sota oli edellisenä vuonna alkanut. Kapteeni Benjamin Churchin johtamat siirtolaiset jäljittivät heidät kuitenkin nopeasti intiaanitiedustelijoiden avulla. Metacomet ammuttiin Churchin määräyksestä elokuussa 1676 ja hänen irtileikattu päänsä asetettiin näytteille Plymouthissa.
Historia > Sodan jälkeen

Metacometin kuolema ja hänen kannattajiensa hajaantuminen olivat samalla lopullinen kuolinisku Uuden-Englannin intiaaneille. Varsinaisen sodan jälkeen brittien joukot tekivät vielä useita hyökkäyksiä kapinaan osallistuneiden ja kapinallisia auttaneiden heimojen kyliin. Vaikka sota oli käytännöllisesti ohi jo syksyllä 1676 niin rauhansopimus kirjoitettiin vasta kaksi vuotta myöhemmin.
Kuningas Philipin sota oli väestötuholtaan eräs suurimmista Pohjois-Amerikan historiassa. Sen aikana menehtyi yli tuhat siirtolaista. Aikalaiskirjoitusten mukaan kapinoivien intiaanien menetykset olivat noin 3000 henkeä. Kuningas Philipin vaimo ja hänen poikansa myytiin orjiksi Karibialle kuudellakymmenellä shillingillä Myös sadat muut henkiinjääneet päätyivät orjatyövoimaksi eri puolille maailmaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuningas Philipin sota Wikimedia Commonsissa
Metacomet eli Kuningas Philip.
Kuningas Philipin kuolinpaikalle Mount Hopeen pystytettiin hautakivi
Kuntoutussuunnitelma

Kuntoutussuunnitelma on henkilön kuntoutumisen kokonaisjärjestelyjen tueksi laadittu kirjallinen, usein lakisääteinen asiakirja, jossa luetellaan kuntoutustutkimuksen ja kuntoutujan kanssa käytyjen keskustelujen pohjalta päätetyt tarpeelliset toimenpiteet aikatauluineen ja toteutusvastuineen. Kuntoutuksen sujuminen edellyttää suunnitelmallisuutta, joka puolestaan lisää kuntoutuksen tuloksellisuutta. Vastuu kuntoutussuunnitelman tekemisestä on hoitavalla lääkärillä. Se tulee tehdä mahdollisimman varhain.
Kuntoutussuunnitelmien säädöspohja

Kuntoutussuunnitelmaan rinnastettavia huolto-, opetus- ja palvelusuunnitelmia on monissa hyvinvointipalveluja koskevissa laeissa. Hallinnon ja asiakaspalvelun hyvään käytäntöön kuuluu lisäksi se, että palvelua tai etuutta hakevan henkilön tilannetta arvioidaan yhteistyössä hänen kanssaan hänen oikeuksiaan kunnioittaen. Julkisten palvelujen toteutuksen yhteydessä tehdyt yksilökohtaiset suunnitelmat ovat osaltaan lähellä ihmisoikeuslainsäädäntöä. Tällaisia asiakkaan kuulemista ja itsemääräämisoikeutta korostavia lakeja ovat esimerkiksi laki potilaan asemasta ja oikeuksista (785/1992) ja laki sosiaalihuollon asiakkaan asemasta ja oikeuksista (812/2000), jotka täsmentävät yleistä hallintolakia (434/2003).
Kuntoutussuunnitelmaa koskevia erityisiä määräyksiä on esimerkiksi seuraavissa laeissa ja asetuksissa:
Asetus lääkinnällisestä kuntoutuksesta (1015/1991)
Laki Kansaneläkelaitoksen kuntoutusetuuksista ja kuntoutusrahaetuuksista (566/2005): Vaikeavammaisen lääkinnällisen kuntoutuksen tulee perustua kirjalliseen kuntoutussuunnitelmaan. Suunnitelma laaditaan kuntoutujan hoidosta vastaavassa julkisen terveydenhuollon yksikössä kuntoutujan taikka hänen omaisensa tai muun läheisen kanssa vähintään yhdeksi vuodeksi ja enintään kolmeksi vuodeksi. Kuntoutussuunnitelma toimitetaan maksutta Kansaneläkelaitokselle.
Valtioneuvoston asetus Kansaneläkelaitoksen kuntoutusetuuksista ja kuntoutusrahaetuuksista (646/2005)
Kaikissa kuntoutusta koskevissa tai sivuavissa laeissa ei ole selkeitä määräyksiä kuntoutussuunnitelmasta. Kirjallisen kuntoutussuunnitelman puutetta on pidetty kuntoutuksen tuloksellisuutta haittaavana seikkana varsinkin silloin kun kuntoutusohjelman toteuttaminen edellyttää monien eri toimijoiden saumatonta ja pitkäaikaista yhteistyötä. Tiukasti yhden viranomaisen tai palveluntuottajan käsissä oleva ohjelma voi toteutua hyvän ammatillisen käytännön kautta ilman yksityiskohtaisia kirjattuja suunnitelmiakin. Kehityksen pääsuunta kuitenkin on kirjallisten, asiakkaan kanssa yhdessä tehtyjen, suunnitelmien edellyttäminen yhä useammissa palveluissa.
Kuntoutussuunnitelman sisältö

Kelan asiantuntijalääkäri Paavo Rissanen on luonnostellut kuntoutussuunnitelmalle yleisen rungon, jota voidaan soveltaa eri tilanteisiin.
Kuntoutussuunnitelman laatija
Asiakastiedot
Kuntoutustarpeen arviointi
Kliiniset sairaustiedot: kuvaus, luonne, muutosten laajuus, lääketieteellinen haitta
Hoitosuunnitelma
Toimintakyvyn kuvaus: liikkuminen, liikkeet, perustoiminnat, kommunikointikyky, työssä selviytyminen, omat käsitykset
Toiminnallinen haitta: perus- ja muiden sairauksien vaikutus toimintakykyyn
Sosiaalinen tilanne: kotiasiat, harrastukset, työilmapiiri
Kuntoutustavoitteet: osa ja lopputavoite, säädösten edellyttämät, tavoiterealismi
Toimenpiteet tavoitteiden suuntaan
Toteuttaja, toteutustapa, ajoitus ja rahoitus
Ohjaus, neuvonta ja yhteistyö: kuntoutuja, perhe, palvelut, järjestelmät, työpaikka
Terapiat: mm. fysio-, puhe- ja toimintaterapia
Kuntoutusjaksot: avo- ja laitospalvelut
Tilanteen mukainen kuntoutus: kuntoutusohjaus, sopeutumisvalmennus, apuvälinepalvelut
Erityistarpeet: ammatilliset toimenpiteet tai kuntoutus, työpaikan muutokset
Sosiaaliturva ja –palvelut
Sosiaaliturva: lääkekorvaukset, päiväraha, kuntoutusraha tai –tuki, vammaisetuudet
Kuntoutumisen seuranta
Toteutus: miten?
Vastuuhenkilö(t): kuka?
Aikataulu: milloin?
Yhteydenpito
Terveydenhuollossa lähivuosina käyttöön tuleva sähköinen asiakastietojärjestelmä, jota koskeva lainsäädäntö on jo hyväksytty, vaikuttaa ratkaisevasti siihen, miten kuntoutussuunnitelmat käytännössä toimivat sairauden kokonaisvaltaisen hoidon tukena. Yksi käsitteellinen malli kuntoutussuunnitelmalle on WHO:n ICF-luokitus.
Kuntoutustarveselvitys

Kuntoutustarveselvitys on varsinaista kuntoutusohjelmaa edeltävä lääkärin, psykologin ja sosiaalityöntekijän tekemä tutkimus, jolla selvitetään ammatillisen kuntoutuksen käynnistämisen edellytyksiä. Yksilöllisen tilanteen mukaan selvitykseen voivat osallistua myös muut erityistyöntekijät, kuten työelämän asiantuntija, neuropsykologi tai fysioterapeutti
Kuntoutustarveselvityksen sisältö

Kelan kuntoutusstandardin mukaan kuntoutustarveselvityksen tavoitteena on selvittää kuntoutujan kuntoutuksen tarve ja kuntoutumisen mahdollisuudet mahdollisimman varhaisessa vaiheessa. Palveluntuottaja selvittää yhdessä kuntoutujan kanssa hänen fyysistä ja psyykkistä terveydentilaansa ja toimintakykyään suhteessa työelämän vaatimuksiin, sosiaalista elämäntilannettaan ja työtilannettaan. Selvitysten perusteella pyritään löytämään keinoja, joilla työelämässä selviytymisen ongelmia voidaan vähentää tai poistaa ja työkykyä parantaa. Tavoitteena on tiivistetty suunnitelman tarvittavista jatkotoimenpiteistä. 
Kuntoutustarveselvitys toteutetaan mahdollisimman lyhyessä ajassa, enintään kolmen vuorokauden aikana. Suositus on, että selvitys toteutetaan avomuotoisesta, jolloin kuntoutuja käy palveluja tuottavassa laitoksessa sovitun aikataulun mukaisesti. 
Kuntoutuslaitos nimeää jokaiselle asiakkaalle omaohjaajan, jonka kanssa kuntoutuja voi keskustella kuntoutumiseensa liittyvistä kysymyksistä. 
Vuoden 2006 aikana Kela järjesti kuntoutustarveselvityksen 1542 henkilölle, joista syynä oli tuki- ja liikuntaelinsairaus 862 tapauksessa ja mielenterveydenhäiriö 323 tapauksessa. Kuntoutustarveselvitysasiakkaiden keski-ikä oli 51 vuotta.
Miten kuntoutustarveselvityksestä tuli erillinen kuntoutuspalvelu

Kuntoutusjärjestelmässä on alusta pitäen (1960-luvulta) ollut säädös, jonka mukaan Kansaneläkelaitoksen on selvitettävä henkilön kuntoutustarve viimeistään silloin, kun hänen sairauspäiviensä määrä ylittää 60 lain mukaan korvattavaa vuorokautta. Kuntoutustarveselvitys erillisenä palvelumuotona syntyi vuosina 1996–97 toteutetun Ikääntyneiden pitkäaikaistyöttömien palvelutarveselvitys-hankkeen yhteydessä. Kokeilu toteutettiin kymmenellä paikkakunnalla ja kuntoutustarveselvityksen tekivät paikallisten käytäntöjen mukaisesti työvoimatoimistot ja Kelan paikallistoimistot. Kokeiluhankkeessa kaikki paikkakunnalla asuvat 50–58-vuotiaat pitkäaikaistyöttömät kutsuttiin työkyky- tai kuntoutustarveselvitykseen. Käytäntö laajennettiin vuoden 1998 alusta koko maahan. Vuodesta 2001 lähtien Kelan IP-kuntoutusta, tälle kohderyhmälle suunnattua laitosmuotoista kuntoutusta, järjestettiin vain 50–54-vuotiaille.
Kuntoutustarveselvitys vakiintui palveluksi kuntoutustutkimuksen rinnalla, sen kevyempänä versiona. Osalle kuntoutustarveselvitykseen ohjatuista laaditaan yksityiskohtainen kuntoutussuunnitelma selvityksen perusteella, osa ohjataan perusteellisempaan kuntoutustutkimukseen.
Risto Kuntsi

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Risto Kuntsi vuonna 1935. |  Risto Kuntsi vuonna 1935. |  Risto Kuntsi vuonna 1935. |  |
Maa:   Suomi
Miesten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Torino 1934 | kuulantyöntö |  |
| Intern. University Games  | Intern. University Games  | Intern. University Games  |  |
|  Kultaa | Torino 1933 |  kuulantyöntö |  |
Risto Johannes Kuntsi (18. kesäkuuta 1912 Jyväskylä –  6. elokuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kuulantyöntö, mutta hän kilpaili myös kiekonheitossa. Koulutuskseltaan Kuntsi oli juristi ja sai varatuomarin arvon vuonna 1947.
Urheilu-ura

Kuntsi voitti Torinon EM-kisoissa 1934 kuulantyönnössä hopeaa tuloksella 15,19 (hän hävisi uusinnassa saman tuloksen työntäneelle Viron Arnold Viidingille). Berliinin olympialaisissa 1936 hän oli kuulantyönnössä kolmastoista.
Seuratasolla Kuntsi edusti Vaasan Vasamaa. Hän voitti kuulantyönnössä Suomen mestaruuden vuonna 1934. Lisäksi hän saavutti SM-hopeaa vuosina 1933, 1935, 1936, 1937 ja 1940 sekä SM-pronssia vuosina 1942 ja 1943. Hänen kuulantyöntöennätyksensä oli 15,65 metriä vuodelta 1935.
Ammatillinen ura

Risto Kuntsi valmistui yloppilaaksi Vaasassa ja suoritti sen jälkeen ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1938 saaden varatuomarin arvon 1947.
Hän oli Vaasan Höyrymylly Oy:n johtokunnan jäsen vuodesta 1935, ja toimi Helsingissä sijainneen Munkkisaaren myllyn isännöitsijänä vuosina 1940-1956. Hän kuului Suomen työantajain yleisen ryhmän hallituksen varajäsenenä 1946-1950. Urheilun järjestötoiminnassa hän oli Suomen Urheiluliiton talousvaliokunnan jäsen ja puheenjohtaja.
Otto F. Holm

Oulun entinen synnytyslaitos
Otto Ferdinand Holm (7. maaliskuuta 1867 Turku – 18. huhtikuuta 1927 Oulu) oli suomalainen arkkitehti.
Suoritettuaan ylioppilastutkinnon Turun ruotsalaisessa reaalikoulussa Holm siirtyi opiskelemaan Suomen polyteknilliseen opistoon, josta valmistui arkkitehdiksi vuonna 1889. Jo samana vuonna hänet määrättiin ylimääräiseksi arkkitehdiksi Yleisten rakennusten ylihallitukseen. Holm nimitettiin Oulun läänin lääninarkkitehdiksi vuonna 1918.
Ouluun Holm suunnitteli useita julkisia rakennuksia, joista ehkä tunnetuin on vanha synnytyslaitos Tuirassa. Holm suunnitteli myös oman talonsa, joka rakennettiin Uudenkadun ja Heikinkadun kulmaan vuonna 1924. Tyyliltään Holmin työt edustavat 1920-luvun klassismia. Toisaalta monista rakennuksista löytyy myös piirteitä myöhäisestä jugendista.
Otto F. Holm kuoli Oulussa keväällä 1927. Hänet siunattiin suunnittelemassaan Oulun hautausmaan siunauskappelissa, mutta haudattiin Helsinkiin.
Otto F. Holmin työt

Rauman merimuseo (ent. merikoulu), – 1900
Laitilan pappila – 1901
Kuopion Puhelinyhdistyksen toimitalo, Kuopio 1911
Pohjois-Karjalan Kirjapainon käytössä ollut Piparkakkutalo, Joensuu – 1915
Oulun ent. synnytyslaitos, Tuiranpuisto – 1922
Asunto-osuuskunta Opettajakerho, Uusikatu 37, Oulu – 1922
Vanha siunauskappeli, Oulun hautausmaa – 1923
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Otto F. Holm Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Eero Holopainen (jääkiekkoilija)

Eero Juhani Holopainen (22. helmikuuta 1942 Tampere – 1. lokakuuta 2005) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi maalivahtina SM-sarjassa vuosina 1961–1973 ja voitti kolme Suomen-mestaruutta, kaikki eri seuroissa.
Holopainen edusti SM-sarjaurallaan Tampereen Ilvestä, Tampereen Kilpa-Veljiä, Helsingfors IFK:ta ja Helsingin Jokereita. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 127 ottelua ja vaihtopenkillä istutut mukaan lukien 245 ottelua. Jäähyjä hänelle kertyi 14 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden Ilveksessä vuonna 1962, HIFK:ssa vuonna 1969 ja Jokereissa vuonna 1973 sekä saavutti lisäksi yhden SM-hopean ja kaksi SM-pronssia.
Jalkapalloilussa Eero (Eppuli) Holopainen voitti vuonna 1961 nuorten SM pronssia ja vuonna 1962 hopeaa Puolustusvoimien mestaruuskilpailuissa. Holopainen pelasi lukuisia kansainvälisiä jääkiekko-otteluja ja valmensi Helsingin piirin nuoria maalivahteja. Huolimatta menestyksekkäästä urastaan Holopainen ei, jos olisi saanut uudelleen valita, olisi omien sanojensa mukaan ryhtynyt maalivahdiksi – on sen verran paha paikka!
Holopainen oli ammatiltaan radioasentaja. Hänen kotikuntansa oli Helsinki. Holopainen on haudattu Tampereelle Kalevankankaan hautausmaalle.