stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jääkäriliike
Suuri värväys – partiolaiskurssista Lockstedtin harjoitusjoukoksi > Ausbildungstruppe Lockstedt

Lockstedtin harjoitusjoukko perustettiin virallisesti 2. syyskuuta 1915. Aluksi käytettävissä olivat vain alkuperäiset pfadfinderit, nyt lukumäärältään 143. Heistä ylennettiin 6 joukkueenjohtajaa (Zugführer), 30 ryhmänjohtajaa (Gruppenführer) ja niin ikään 30 ryhmän varajohtajaa (Hilfsgruppenführer).
Syyskuun puolivälin paikkeilla Ausbildungstruppe Lockstedt sai ensimmäiset uudet alokkaansa, aluksi pääasiassa vankileireille internoitujen suomalaisten joukosta sillä aikaa kun värväys Suomessa vasta käynnistyi.
Miesten tulo joukko-osastoon kiihtyi syksyn ja alkutalven kuluessa niin, että marraskuussa voitiin perustaa kolmas ja joulukuun lopulla neljäs komppania. Vuoden 1916 alussa vahvuus oli 881 miestä ja tuhannes rekryytti astui palvelukseen 13. tammikuuta.
Jääkäripataljoona 27:nä rintamalle

Vuoden 1915 loppupuolella majuri Bayer arvioi, että Ausbildungstruppe Lockstedtin miesten koulutus täydentyisi tarkoituksenmukaisesti rintamakokemuksella. Hän otti asian puheeksi liikkeen suomalaisten johtomiesten – Adolf von Bonsdorffin, Rafael Erichin ja Samuli Sarion – kanssa, kun nämä olivat vierailemassa Lockstedter Lagerissa.
Suostumus asiaan saatiin maaliskuussa 1916 ja liikekannallepanokäsky annettiin 3. toukokuuta 1916. Harjoitusjoukon rintamakelpoiseksi arvioitu osa nimitettiin Kuninkaalliseksi jääkäripataljoona 27:ksi (Königlich Preussisches Jägerbataillon Nr. 27). Koulutukseen vielä jäävä täydennysosa sai harjoitusjoukon vanhan nimen Ausbildungstruppe Lockstedt.
Bahrenfeldin rangaistusosasto

Tyytymättömyyttä ja purnausta ilmeni jääkärien joukossa sekä suoranaisten olosuhteiden että epätietoisuuden vuoksi. Monilla Suomesta ”suuren värväyksen” aikaan saapuneilla ei ollut selkeää käsitystä odotettavissa olevasta tilanteesta (kun sitä ei ollut värväreilläkään). Vaikka jääkäripataljoona toisaalta oli suomalainen yritys ja yhteisö, se oli toisaalta vain yksi saksalaisen sotilaskurin alainen yksikkö. Niinpä kurittomuutta kitkettiin kovin ottein. Ensimmäiset vakavampiin rettelöinteihin syyllistyneet lähetettiin sotaoikeuteen ja sieltä vankileireille.
Erityinen rangaistusosasto perustettiin Zerkstenin kartanoon kymmenen kilometrin päähän rintamalinjasta vuoden 1916 syksyllä. Osastoa komensi vääpeli Höfelmeyer. Kurinpitokeinoina käytettiin pakkotahtisen harjoittelun ohella ruuatta jättämistä, pimeässä putkassa istuttamista sekä pakkasessa pitämistä. Zerksteniin viedyt ”jermut” eivät kuitenkaan olleet lannistettavissa, eikä osasto saavuttanut tarkoitustaan: rangaistusosastoon komennetut eivät ”palanneet järjestykseen”.
Pataljoonaa varten perustettiin marraskuussa 1916 erityinen rangaistuskomppania, Altona-Bahrenfeldin työkomennuskunta, joka toimi tykistövarikossa Hampurin lähellä. Yhteensä tähän osastoon, ”bahrenfelttareihin”, päätyi Lackmanin mukaan 216 miestä (Lauerman 1966 laskelmissa 224 miestä). Palvelus oli raskasta ja sitä vaikeutti suuresti vielä sekin, että rangaistusosastolaisten esimiehet puhuivat pelkästään saksaa. Ravinto puolestaan oli niukkaa ja yksipuolista.
”Bahrenfelttarien” kehnoista olosuhteista kantautui tietoa pataljoonaan, mikä osaltaan lisäsi tyytymättömyyttä pääjoukossa. Rangaistuskomppanian tilannetta ei kuitenkaan korjattu, ennen kuin Špalernajan vankilasta vallankumouksen myötä vapautunut Zugführer Aarne Sihvo, myöhempi Puolustusvoimien komentaja, vieraili Bahrenfeldissa. Sihvo totesi, että rangaistuskomppania tulisi aiheuttamaan särön jääkärien ulkoiseen kuvaan, kun heidän paluunsa Suomeen tulisi ajankohtaiseksi. Omakohtaisiin, tuoreisiin vankilakokemuksiinsa verraten hän saattoi ymmärtää bahrenfelttareiden ahdingon.
Vain viisi bahrenfelttaria palasi rangaistuskomppaniasta pataljoonaan, lopuista työkuntoiset sijoitettiin pääosin siviilitöihin teollisuuslaitoksiin. Bahrenfelttarit saattoivat palata Suomeen vasta vuoden 1918 sodan päätyttyä, pääosa syksyllä 1918. Jälkeen jääneitä eli Saksassa surkeissa oloissa; jotkut olivat lähteneet maasta omin avuin ja kaikkien kohtalo ei koskaan selvinnyt.
Jääkäriliikkeen paljastuminen viranomaisille

Kun laajamittainen värväys oli aloitettu syyskuussa 1915, jääkäriliikkeen asia ei ollut enää vain pienten piirien tiedossa ja sen paljastuminen jossain muodossa olisi vain ajan kysymys.
28. syyskuuta päivätty raportti kenraalikuvernööri Seynille osoittaa venäläisten jo tuntevan jääkäriliikkeen toiminnan ytimen: Suomessa ”harjoitetaan voimakasta kiihotusta suomalaisen nuorison, eritoten ylioppilaitten, saattamiseksi saksalaisiin upseerikouluihin, joissa heidät valmistettaisiin kapinan johtajiksi Suomeen”.
Jääkäriliikkeen paljastumisesta ei puutu sen paremmin tragikoomisia kuin syvästi traagisiakaan piirteitä:
Venäjän Haaparannan varakonsuli sai jääkäritarjokkaalta kyselyn matkarahoista Saksaan. Tieto matkarahoista oli oikea, mutta osoite väärä: Haaparannalla oikea paikka olisi konsulintoimiston sijasta kaiketi ollut ”Halkokonttori”.
Torniossa vangittiin 23. joulukuuta 1915 pfadfinder Edvard Bruhn. Bruhn oli hoitanut yhtä jääkäriliikkeen värväyselimistä, ns. Liisankadun toimistoa Helsingissä. Kiinni jouduttuaan vasta 21-vuotias Bruhn paljasti kuulusteluissa tietonsa. Jo ennen kiinni joutumistaan Bruhn oli herättänyt huomiota ”kevytmielisellä” elämäntyylillään, jonka seurauksena epäiltiin muun muassa värväykseen ja etappeihin liittyviä muistiinpanoja joutuneen vääriin käsiin. Hänet olikin tarkoitus toimittaa turvallisuussyistä pois maasta, mutta matkaseurue joutui varjostuksen kohteeksi ja kohtalokkaaseen tarkastukseen Tornion asemalla. Vapauduttuaan vallankumouksen yhteydessä Bruhn taisteli sekä Suomen että Viron vapaussodissa ja kaatui vuonna 1919 Virossa.
Vuosina 1916–1917 jääkäri­liikkeeseen kohdistunutta viran­omais­tutkintaa johti venäläinen tutkinta­tuomari Nikolai Maškevitš. Vangittujen jääkäri­värvärien oikeuden­käynnit alkoivat joulukuussa 1916 ja päätodistus­aineistona olivat Maškevitšin keräämät tiedot ja tunnustukset. Prosessi keskeytyi vuoden 1917 helmikuun vallan­kumouksen seurauksena, kun väkijoukko vapautti vangitut ja tuhosi pääosan asiakirjoista.
Punajääkärit

Lackmanin mukaan Brest-Litovskin rauhan täydennysneuvottelujen aikaan elokuussa 1918 Berliinissä ryhmä sinne jääneitä jääkäreitä toimitti SKP:n perustavalle kokoukselle välitettävän kirjeen, jossa kertoivat olevansa halukkaita yhteistyöhön. Kirje ei kuitenkaan herättänyt kiinnostusta, sillä SKP:ssä jääkäreitä pidettiin lahtareina, vaikka osa heistä oli proletariaattia, kuten työläisiä ja merimiehiä. Ryhmä Berliinin punajääkäreitä kotiutettiin myöhemmin syksyllä, ja heistä osa ryhtyi yhteistyössä järjestämään organisaatiota punaisten kanssa. Hanke hyytyi, kun salainen poliisi eli Yleisesikunnan osasto III pidätti muutamia.
Usein on esitetty, että Saksaan jätettiin epäluotettavina 451 jääkäriä, muun muassa Espoon kaupunginmuseon 1918-näyttelyn tekstin mukaan se määrä palasi Suomeen sisällissodan jälkeen. Jukka Knuutin mukaan tässä määrässä oli kuitenkin muitakin kuin epäluotettavina pidettyjä. Osa oli sairaita tai vankileirillä, ja osa ei ollut saanut tietoa Suomeen lähdöstä. Knuuti perustaa tiedon Matti Lackmanin kirjaan Suomen vai Saksan puolesta.
Jääkäriliikkeen historia lyhyesti

17. marraskuuta 1914 Suomen suurruhtinaskunnan lehdistössä julkaistaan niin sanottu suuri venäläistämisohjelma.
20. marraskuuta 1914 Jääkäriliike saa alkunsa, kun joukko ylioppilasaktivisteja kokoontuu Ostrobotnia-taloon Helsinkiin. Venäläistämisohjelmaa pidetään suurena uhkana, jolla käytännöllisesti katsoen lopetettaisiin Suomen suurruhtinaskunnan itsehallinto ja Suomesta olisi tullut vain yksi Venäjän keisarikunnan maakunnista muiden joukossa. Päätetään hankkia ulkomailta sekä aseita että koulutusta jotta Suomi voitaisiin erottaa Venäjästä.
25. helmikuuta 1915 Ensimmäinen vapaaehtoisten jääkäreiden ryhmä saapuu Saksaan Lockstedtin leirille koulutettavaksi.
26. elokuuta 1915 Suomalaisille jääkäreille perustetaan Saksassa oma joukko-osasto. Alokkaiden määrä kasvaa huomattavasti.
9. toukokuuta 1916 Suomalaisen jääkäripataljoonan nimeksi Saksassa tulee Kuninkaallisen Preussin Jääkäripataljoona 27.
31. toukokuuta 1916 Suomalaiset lähtevät Latviaan itärintamalle.
maaliskuussa 1917 jääkäripataljoona siirretään reserviksi Libauhun.
27. lokakuuta 1917 Ensimmäinen etukomennusjoukko ja aseita lähtee Saksasta Suomeen.
17. marraskuuta 1917 Woldemar Hägglundin johtama seitsemän jääkärin komennuskunta saapuu räjähde- ja aselastin kanssa sukellusveneellä Suomeen
5. helmikuuta 1918 Tehdään päätös siitä, että jääkärit palaavat Suomeen.
13. helmikuuta 1918 Jääkäripataljoona hajotetaan. Sotilasvala- ja lipunvihkiäistilaisuus Libaussa (Liepājassa), Latviassa.
25. helmikuuta 1918 Jääkärien pääjoukko saapuu jäänmurtaja Sammon johtamassa saattueessa Vaasaan, Vaskiluodon satamaan.
Jääkäriliikkeeseen olennaisesti nivoutuvaa maailmanhistoriaa lyhyesti

30. heinäkuuta 1914 Venäjä aloittaa liikekannallepanon tukeakseen Serbiaa, jolle Itävalta-Unkari julisti sodan.
1. elokuuta 1914 Saksa julistaa sodan Venäjää vastaan. Saksan ja Ranskan välille syttyy myös sota.
15. maaliskuuta 1917 Tsaari Nikolai II luopuu vallasta.
7. marraskuuta 1917 Lokakuun vallankumous Venäjällä.
6. joulukuuta 1917 Suomen eduskunta hyväksyy itsenäisyysjulistuksen. Ensimmäinen itsenäisyyspäivä.
15. joulukuuta 1917 Saksa ja uusi valtio Neuvosto-Venäjä sopivat aselevon.
24. tammikuuta 1918 Sota-asiainkansankomissaari Podvoyski antaa Suomessa oleville venäläisille joukoille käskyn riisua suojeluskunnat aseista
25. tammikuuta Suomen hallitus (senaatti) määrää Suojeluskunnat Suomen Tasavallan joukoiksi.
27. tammikuuta Suojeluskunnat aloittavat ylipäällikkö Mannerheimin käskystä maahan jääneiden venäläisjoukkojen riisumisen aseista.
27. tammikuuta 1918 Suomi ajautuu sisällissotaan.
18. helmikuuta 1918 Saksan ja Neuvosto-Venäjän aselepo rikkoutuu, koska rauhansopimuksesta ei saada sopua.
3. maaliskuuta 1918 Neuvosto-Venäjä ja Saksa liittolaisvaltioineen sopivat Brest-Litovskin rauhan. Ensimmäinen maailmansota itärintamalla päättyy.
15. toukokuuta 1918 Suomen sisällissota päättyy.
Kirjallisuutta

Into Auer: Kalterijääkärit III, WSOY 1935.
Erik Heinrichs: Itämeren ääriltä: Kuvia ja huomioita jääkärien retkiltä, (suom. Krohn, Helmi) Otava 1918.
Jarkko Kemppi: Isänmaan puolesta: Jääkäriliikkeen ja jääkärien historia.  Helsinki:  Minerva, 2011.  ISBN 978-952-492-524-2
Jukka Knuuti, Jääkäriliike 100 vuotta Vantaan rotaryklubi 2018
Sulo-Weikko Pekkola: Herrana ja heittiönä Gummerus 1927
Sulo-Veikko Pekkola: Ihmisten kiusana, WSOY 1928.
Sulo-Weikko Pekkola: Kalterijääkärit I–II, WSOY 1931.
Sulo-Weikko Pekkola: Petsamoa perimässä, WSOY 1930.
Aarne Sihvo: Muistelmani I–II, Otava 1954, 1956.
A. Aijal Uppala: K. A. Wegelius: Henkilökuva – elämäntyö 1964–1939, Otava 1968.
Anni Wallenius: Auringossa syntynyt: Nuoruuden muistelmat, WSOY 1978.
Pentti Airio: Walter Horn – Ensimmäinen jääkäri ja kylmän sodan Pohjola-aktivisti.  Docendo, 2013.  ISBN 978-952-5912-98-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jääkäriliike Wikimedia Commonsissa
Tauno Kuusimäen 1960-1970-luvulla tekemiä jääkärien haastatteluja, Yle Elävä arkisto.
Suomen Jääkärimuseo
Tampereen yliopiston historiatieteen laitos: Itsenäistymisen vuodet. Jääkäriliike
Veteraanien perintö (Arkistoitu – Internet Archive)
Jääkäripataljoona 27:n perinneyhdistys ry.
Santarmikenraali Jeremin ja jääkärit. Venäläinen tunsi jääkäriemme hommat kuin viisi sormeaan, Hakkapeliitta, 20.06.1933, nro 25-26, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kassahuoneen kokous jossa Suomen historiaan alettiin kirjoittaa uutta lehteä. 20-vuotismuisto, Hakkapeliitta, 23.10.1934, nro 43, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Jääkäriliikkeen miehet kertovat Hels. Sanomain lukijoille kahden vuosikymmenen takaisista, itsenäisyyspyrkimyksillemme ratkaisevista tapahtumista. Huomenna tulee kuluneeksi 20 vuotta Ostrobotnian "kassahuonekokouksesta", Helsingin Sanomat, 26.10.1934, nro 289, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
P. Immell: Jääkärit ja aktivistit Merenkurkun kylmässä syleilyssä v. 1916, Hakkapeliitta, 27.11.1934, nro 48, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ensimmäinen jääkärijoukko saapui Lockstedtin leirille 20 vuotta sitten, Helsingin Sanomat, 24.02.1935, nro 53, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Neljä 55:stä kertoo elämyksistään 20 vuoden takaa. Kuinka kenraalit Oesch ja Heinrichs, poliisikomentaja Ahlroth sekä majuri Öhman menivät Saksaan vuonna 1915, Helsingin Sanomat, 25.02.1935, nro 54, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Järviseudun Sanomien artikkeleita lähinnä Kortesjärveltä lähtöisin olevista jääkäreistä.
Jääkäriliikkeen värväyskeskus Tegnérgatanilla 48 Tukholmassa.
Jääkäriliikkeen syntymäpaikka (v. 1914) Ostrobotnian talossa Helsingissä.
Odengatan 19, Tukholma. Tässä asunnossa Herman Gummerus, Bertel Paulig ja Walter Horn saivat "suurenmoisen ideansa" lähettää pyyntö Saksaan sotilaskoulutuksesta. Hugo Backmansson on 1930-luvulla maalannut hetkestä taulun.
Venäläisiä Mosin-Nagant-jalkaväenkivääreitä (kaliiperi 7,62 mm eli 3 linjaa, mistä nimitys kolmen linjan kivääri).
Kilpi Helsingin Liisankatu 17:llä: "Tässä talossa toimi vuonna 1915 salainen jääkärivärväystoimisto ”Helsingin metsätoimisto”."
Uuden metsätoimiston sisäänkäynti Yrjönkatu 25:ssä kesän 2006 asussa (ks. Matti Lauerma 1984: Jääkärien tie s. 44–45).
Värväreitä ja etappimiehiä: vasemmalta ylhäältä: jääkärimajuri Wallenius (käytti nimeä Aarne Pursiainen), kapteeni Sihvonen (Oravapoika), majuri Oesch (Johansson), vänrikki Sutinen (Blomberg), kapteeni Viitasalo (Torniaisen Ville), kapteeni Ilmoniemi (Möttönen) ja vänrikki Koivisto (Aho); keskirivissä: kapteeni Jacobson (metsänhoitaja Borg), maisteri H. Stenberg, vänrikki Heikkinen (Hallan Väinö) ja tohtori Sivén; alarivissä: kapteeni Salminen (Virén), vääpeli Savolainen ja vääpeli Vilkman. Kuva: Tukholma tammikuu 1917
Suomen postilaitos julkaisi vuonna 1968 kolmimerkkisen sarjan. Yhdessä niistä kuvattiin Vaasan jääkäripatsasta.
Saharan pumppu -teoria

Tassili n'Ajjerin kansallispuiston kalliokaiverruksia.
Saharan pumppu - teoria väittää, että Saharan ilmastonmuutokset ovat vaikuttaneet ihmisen ja eläinten vaellukseen. Saharan tiedetään olleen välillä aavikkoa, välillä kosteampaa savannia. Kun Sahara oli aavikkoa, eläinten ja ihmisten kulku sen läpi estyi. Esimerkiksi alkuihminen ei osannut kulkea kamelikaravaaneilla aavikon halki. Eräässä vaiheessa Niilikin lakkasi virtaamasta, mikä esti kulun pitkin sen vartta. Kun Sahara oli savannia, sen läpi saattoi helpommin kulkea pohjoisesta etelään ja toisin päin. Tällöin Sahara toimi kuin pumppu, joka välillä estää, välillä sallii kulun lävitseen. Näin "Saharan pumpun" on väitetty vaikuttaneen varsinkin ihmisten ja eläinten vaellukseen Afrikasta Aasiaan.
Saharan synty

Sahara on osa Afrikkaa, joka on liikkunut mannerliikuntojen mukana satojen miljoonien vuosien ajan. Näin ollen Saharassa on ollut milloin mannerta, merta, jäätikköä, trooppista kasvillisuutta, autiomaata ja muita maastotyyppejä.
Noin 450 miljoonaa vuotta sitten Saharassa oli jääkausi, kun alue oli mannerliikuntojen takia lähellä etelänapaa.
Myöhäisdevonilla 360 miljoonaa vuotta sitten Sahara oli eteläisen pallonpuoliskon lämpimänlauhkealla alueella. Saharan pohjoisosassa oli kuivaa, ehkä jopa aavikkoa alakivihiilikaudella. Näihin aikoihin maa-alaa kuivattanut jättimanner Pangaia oli muotoutumassa. Pangaian aikoihin Saharassa saattoi olla aavikkoa. Hiilikaudella suuri meri peitti ison osan aavikosta, mutta se kuivui.
Jurakaudella dinosaurusten vallitessa eläimistöä Saharassa oli jopa 5000 metriä syvä meri ja manneralueiden ilmasto yläjurakaudella kostean trooppinen. Saharan suuria pinnanmuotoja syntyi noin 125 miljoonaa vuotta sitten, jolloin Gondwanamantereen hajoamiseen liittyneet mannerliikunnot rutistivat Afrikkaa synnyttäen muun muassa Tšadin altaan. Liitukaudella 130 miljoonaa vuotta sitten pohjoisessa ja etelässä oli suuria merialueita. 70 miljoonaa vuotta sitten Saharassa oli yhä joillain alueilla merta ja maa-alue oli kuivunut liitukauden varhaisvaiheesta. Välimeren leveyksillä olleen Tethysmeren sulkeutuminen lienee ainakin osin kuivattanut Saharaa.
Nykyisen Saharan synty

Viime jääkauden alusta lähtien Saharan alue on ollut ajoittain aavikkoa, ajoittain kosteaa ruohosavannia. Tiedot Saharan ilmastogeologisesta historiasta ovat vieläkin varsin niukkoja. Todella lujat todisteet mantereelta Saharan aavikkoluonteesta ovat TL-ajoitusten mukaan Tunisiasta vasta 86000
vuoden takaa. Merenpohjakerrostumat ja maapallon ilmaston yleinen kehitys viittaavat siihen että Sahara olisi huomattavasti vanhempi. 
Maapallon ilmaston kuivuessa ja kylmetessä viimeisten muutaman kymmenen miljoonan vuoden aikana, on Saharan taipumus aavikoitumiseen lisääntynyt. 
Mioseenilla tapahtui suuri ilmaston kylmeneminen, joka lienee liittynyt ainakin osin Saharan ainakin tilapäiseen ilmestymiseen viimeistään noin 7 miljoonaa vuotta sitten. 
Jotkut merenpohjan pölykerrostumat viittaavat siihen että Sahara olisi ollut ajoittain aavikkoa mioseenilla ja plioseenilla. Pöly olisi kulkeutunut Saharan hiekkamyrskyistä merenpohjaan. Tämä sopii kuvaan, jonka mukaan maapallon ilmasto kuivui neogeenilla, jolloin se myös viileni. Sahara ilmaantui viimeistään varhaisplioseenilla noin 5 miljoonaa vuotta sitten. Kosteana kautena monsuunirintama vaelsi jopa 1200 kilometriä nykyisestä pohjoiseen. Niili lakkasi virtaamasta noin 1,8–0,8 miljoonaa vuotta sitten, mikä esti eliöiden kulun sen kautta.
Pleistoseenin lopun Sahara

Jääkausien ja niiden välisten interglasiaalien vuorottelu lienee vaikuttanut huomattavasti Saharaan. Kylmän Saale-jääkauden ollessa huipussaan noin 150 000 vuotta sitten Sahara oli luultavasti nykyistä viileämpi ja laajempi. Eem-lämpökaudella saattoi taas kulkea Saharan läpi. Silloin oli menossa Abbassian pluviaali. Noin 100 000 vuotta sitten Sahara oli nykyistä kosteampi, ja Välimeren kasvillisuus pihlajineen ja mäntyineen ulottui Saharan keskiosiin Ahaggar- ja Tibesti-vuorille asti.
Viime jääkauden Sahara

Viime jääkaudella joka alkoi noin 115 000 vuotta sitten Sahara oli kuiva kylminä stadiaaleina ja kostea lämpiminä interstadiaaleina. Lämpimällä kaudella trooppinen nousuvirtaus synnytti Afrikkaan laajemman matalapaineen joka imi mereltä kosteaa ilmaa Saharaankin. 
Näin Afrikan monsuuni oli voimakkaampi.
Kylmällä kaudella kosteutta siirtyi mereltä vähemmän.
Saharassa oli viime jääkauden lopuilla suuria järviä, mm. Megetshad ja Arawanjärvi Timbuktun pohjoispuolella. Sahara kuivui Eem-kauden jälkeen ajaksi 115 000–90 000 vuotta sitten ja noin 85 000 vuotta sitten päätellen sen vieressä olevasta Israelin Negevistä. Kun Sahara kuivui, akaasiat levisivät Ahaggarin seuduille Saharan eteläpuolelta.
Noin 50 000 vuotta sitten akaasiatkin eristyivät kuivumisen takia suojaisiin paikkoihin Saharan vuorille ja 40000 vuotta sitten Sahara oli jo aavikkoa. Jossain jääkauden keskivaiheilla koettiin Mousterin pluviaali. Viimeisten muutaman kymmenen tuhannen vuoden aikana Sahara on ollut välillä savannia, välillä aavikkoa. Silloin kun Sahara kuivui, mereltä puhaltavat monsuunituulet heikkenivät.
Jääkauden huippukaudella monsuuni ulottui vain kapealle alueelle päiväntasaajalla heinäkuussa. Laajoilla alueilla Pohjois-Afrikassa tuuli puhalsi lännestä ja luoteesta.
Jääkauden ollessa ankarana noin 22 000–10 500 vuotta sitten Sahara oli huomattavasti nykyistä laajempi. Sahara ulottui 400 km nykyistä etelämmäs. Monsuunirintama ITCZ toi sateita vain noin 20:nnelle leveyspiirille asti.
Asutusta oli silloin lähinnä vain Niilin laaksossa. Noin 14500 vuotta sitten tapahtui äkillinen kostuminen, kun ilmasto lämpeni jääkauden lopussa Bölling-Alleröd-kauteen. Mutta sitten tuli kuiva kausi.
Holoseenin Sahara

Noin 10500 vuotta sitten kosteat sateet muuttivat Saharan vähitellen savanniksi. Aivan jääkauden päättymisen jälkeisellä kaudella Sahara oli noin 10 400–8 900 vuotta sitten huomattavasti nykyistä kosteampi ja laajalti savannia.
Noin 7500–7000 eaa. alkoi kosteahko neoliittinen subpluviaali. 7000–5300 eaa. kosteassa Saharassa paimennettiin muun muassa vuohia, lampaita ja nautojakin ja ihmisasutus oli laajaa. Noin 6000 eaa. piirsivät Ahaggar-vuorten silloisella savannilla eläneet metsästäjät kalliomaalauksia joissa näkyi savannieläimistöä. Maalaukset esittävät puhveleita, krokotiileja, kirahveja jne. Noin vuoteen 4000 eaa. asti Välimeren kasvillisuutta muistuttava pensasto ulottui Keski-Saharaan asti ja Keski-Saharan vuorilla kasvoi Välimerelle tyypillisiä vaahteroita, saarneja, saksanpähkinöitä ja lehmuksia.
Tämän jälkeen ilmasto kuivui, mutta kosteus palasi vielä aaltoillen muutaman kerran. Kuivuminen aavikoksi tapahtui 7300–5500 eaa. aikana, jolloin aavikko laajeni ja kosteat alueet supistuivat. Noin 4000 eaa. Niili virtasi nykyistä vuolaammin, kun Etiopian ylämailla satoi enemmän kuin nykyään. Se johtui pääosin voimakkaammasta monsuunista.
Melko kosteaa oli vielä 5 000 vuotta sitten, jolloin Sahara lienee muistuttanut lähinnä kuivaa savannia. Sahara kuivui nykyiselleen noin 3 700 vuotta sitten.
Noin vuoden 1 200 eaa. tienoilla laajalti vielä nykyistä kosteammassa Saharassa matkusteli sotureita hevosella ratsastaen ja kulkien hevosten vetämissä sotavaunuissa mm. maalauksista päätellen. Näihin aikoihin Saharassa ollut Välimeren kasvillisuus korvautui etelästä tulleilla piikkipensailla. Hevosetkin hävisivät maalauksista, ja noin 100-luvulla jaa. oli jo kameleita, jotka yleistyivät 300-luvulle tultaessa.
Alkuihmisiä ja nykyihmisiä, joiden vaellukseen Saharan pumppu vaikutti

Homo erectus, alalaji Homo ergaster muutto Kaakkois- ja Etelä-Aasiaan
Homo heidelbergensis, levittäytyminen Länsi-Eurooppaan ja Lähi-itään
Homo sapiens sapiens, alkukoti Afrikassa -teorian mukaan
Afro-aasialaisten kielten leviäminen: berberit Saharaan, egyptiläiset Saharaan, seemiläiset Arabian niemimaalle ja Lähi-itään
Alkoholijuomien käyttö

Puhtaan alkoholin kulutus yli 15-vuotiailta litroina henkeä kohti 2000-luvun alussa.
Alkoholijuomien käyttöä harjoitetaan kaikenlaisissa kulttuureissa teollisuusyhteiskunnista metsästäjä-keräilijöihin. Yleisintä alkoholin juonti on teollisuusmaissa, kun taas esimerkiksi islaminuskoon perustuvissa kulttuureissa se on paljon harvinaisempaa, koska Koraani kieltää alkoholin nauttimisen.
Erilaisia kulttuureja alkoholijuomien nauttimisille on syntynyt historian aikana toisistaan riippuumatta eri puolilla maailmaa. Oluen, viinin ja viinojen valmistus on keksitty jo varhain eri kulttuureissa. Alkoholijuomat ja niihin liittyvät perinteet ovat usein eri kansakuntien kulttuureiden tärkeitä osia ja kuuluvat erityisenä osana juhliin ja vapaa-ajanviettoon.
Alkoholijuomien sisältämä etanoli lamaa keskushermostoa, mikä aiheuttaa humalatilan.
Alkoholin aiheuttamat sairaudet ja myrkytykset ovat työikäisten miesten ja naisten kolmanneksi yleisin kuolinsyy Suomessa. 62 prosenttia alkoholin aiheuttamista kuolemista johtuu maksakirroosista ja muista maksasairauksista. Lisäksi 500 humaltunutta suomalaista kuolee vuosittain tapaturmaisesti, väkivallan uhrina tai itsemurhaan.
Käyttötavat

Alkoholijuomia nautitaan tyypillisesti juhlissa ja vapaa-ajalla seurustelu- tai ruokajuomana niiden rentouttavan vaikutuksen ja/tai miellyttävän maun vuoksi. Alkoholia juodaan usein myös puhtaassa päihtymistarkoituksessa liiallisen stressin poistamiseksi tai jopa psykiatristen sairauksien oireiden lievittämiseksi.
Alkoholijuomia käytetään myös ruoanlaitossa ruokien ainesosana sekä ruokien liekityksessä. Jotkut viininystävät harrastavat käymistä viininmaistelutilaisuuksissa, joissa arvioidaan eri viinilaatujen makua ja laatua.
Kulutus

Maailmassa juotiin 2020 luvun alussa keskimäärin 6 litraa alkoholijuomia jokaista vähintään 15-vuotiasta kohti puhtaaksi alkoholiksi muutettuna. Tämä vastaa alle desilitraa viiniä päivässä.