stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sumer
Historia > Akkadin valtakunta (2334–2154 eaa.)

Lugalzagesin imperiumi jäi lyhytikäiseksi, sillä vuoden 2330 eaa. tienoilla Sargon Akkadilainen valloitti Etelä-Mesopotamian tärkeimmät kaupungit. Sargonin elämästä tiedetään melko vähän, ja hänestä kertovat tekstit ovat luonteeltaan tarunhohtoisia. Hänen tärkein tukialueensa sijaitsi joka tapauksessa Kišissä. Myöhemmin hän perusti pääkaupungikseen Agaden, jonka sijaintia ei tunneta. Sumerin valloituksen jälkeen Sargon laajensi valtakuntaansa Elamiin, Syyriaan, Välimeren rannikolle ja jopa Kyprokselle. Akkadilaisten sotamenestys perustui nopealiikkeiseen jalkaväkeen ja kevyisiin sotavaunuihin, jotka kykenivät helposti saartamaan sumerilaisten raskaan jalkaväen ja sotavaunut. Keskusvalta oli voimakkain Etelä-Mesopotamiassa. Kauemmas suuntautuneiden sotaretkien pääasiallinen tavoite oli kauppareittien turvaaminen, ei pysyvä valloitus.
Sargonin kuoltua valtakunnassa puhkesi kapinoita. Vasta Sargonin pojanpoika Naram-Sin onnistui elvyttämään kaupan ja valloittamaan takaisin välillä menetettyjä alueita. Sargonin hallituskaudella Sumerin perinteinen eliitti sai vielä pitää valtansa, mutta Naram-Sin asetti tilalle akkadilaisia. Temppelien suuret maaomistukset takavarikoitiin ja jaettiin keskusvallan liittolaisille. Hallituskautensa lopulla Naram-Sin julistautui jumalaksi ja omaksui arvonimen ’maailman neljän kolkan kuningas’. Etelä-Mesopotamiaa alettiin kutsua ’Sumerin ja Akkadin maaksi’.
Akkadilaiset rakensivat valtakuntaansa laajan tieverkoston ja kävivät kauppaa nykyisessä Afganistanissa ja Anatoliassa saakka. He omaksuivat sumerilaisen temppelikultin, kirjoitusjärjestelmän ja maailmankuvan. Seka-avioliitot olivat yleisiä, ja Sumerin väestö kaksikielistyi. Akkadista tuli Etelä-Mesopotamian pääkieli. Varhaisessa tutkimuskirjallisuudessa Sargonin valtaannousu kuvattiin tuhoisien valloitussotien sarjana, joka johti perinteisen sumerilaisen kulttuurin romahdukseen ja jopa suoranaiseen kansanmurhaan, mutta aikalaistaiteen perusteella varhaisdynastisen kulttuuri ja nuolenpääkirjoituksen kehitys jatkuivat ilman merkittävää katkosta. Naram-Sinin liki 50-vuotinen hallituskausi viittaa siihen, että valtakunta oli poliittisesti suhteellisen vakaa ja taloudellisesti hyvinvoipa.
Naram-Sinin kuoltua valtakunta ajautui jälleen sisäisiin levottomuuksiin ja sotiin naapurikansojen kanssa. Sargonin perustama suurvalta säilyi vuoteen 2154 eaa., minkä jälkeen Mesopotamia jakaantui kilpaileviksi kaupunkivaltioiksi. Myöhempi kirjallisuus kuvasi Sargonin hyvän hallitsijan arkkityypiksi, kun taas Naram-Sinin nähtiin hybriksellään syösseen valtakunnan perikatoon.
Historia > Gutilainen dynastia (2141–2050 eaa.)

Naram-Sinin pojan Šar-kali-šarrin hallituskaudella Mesopotamiaan hyökkäsivät Zagrosvuorten gutilaiset. Sotien ja kapinoiden heikentämä valtakunta ei kyennyt torjumaan gutilaisia, jotka valloittivat Mesopotamian ja tuhosivat Agaden. Gutin kieltä ei tiedetä kirjoitetun, ja gutilaisten valtakaudelta on säilynyt kirjallisia lähteitä vain vähän. Sumerilaisissa kirjoituksissa heidät kuvataan eläimellisiksi barbaareiksi, ja gutilaisvaltaa pidettiin jumalien säätämänä rangaistuksena.
Gutilaisten valta jäi rajalliseksi. He eivät ilmeisesti ottaneet mitään Sumerin kaupungeista pääkaupungikseen vaan hallitsivat aluetta ulkopuolelta. Jonkin aikaa gutilaisvaltakunta oli olemassa rinnakkain Akkadin suurvallan rippeiden kanssa. Mesopotamiaan syntyi useita itsenäisiä kaupunkivaltiotia ja pieniä kuningaskuntia. Niistä merkittävin oli Lagaš, jonka hallitsija Gudea alkoi elvyttää sumerilaista kulttuuria ja kirjallisuutta. Hän laajensi valtaansa muihin Etelä-Mesopotamian kaupunkeihin ja toteutti suuria rakennushankkeita. Lagašin suurvallan kauppayhteydet ulottuivat Keski-Aasiaan, Induksen laaksoon, Dilmuniin ja Levanttiin.
Gutilainen dynastia hallitsi vain muutamia vuosikymmeniä. Se laiminlöi kastelujärjestelmän ylläpidon, minkä seurauksena Etelä-Mesopotamiassa ilmeni nälänhätää. Urukin hallitsija Utu-heg̃al muodosti Sumerin vanhojen kaupunkivaltioiden liiton ja hääti gutilaiset Mesopotamiasta. Pian voittonsa jälkeen hän kärsi tappion entiselle vasallilleen, Urin hallitsijalle Ur-Nammulle.
Historia > Uussumerilainen kausi (2112–2004 eaa.)

Ur-Nammun noin 2112 eaa. perustamaa valtakuntaa kutsutaan Urin III dynastiaksi. Ur-Nammu rakennutti suuria temppeleitä, kuten Urin zikkuratin. Hän loi tehokkaan virkakoneiston ja laati ensimmäisen tunnetun lakikokoelman. Jokaisesta valtakunnan alueella tehdystä kaupasta piti laatia kuitti, ja Sumerissa käytetty mittayksikköjärjestelmä yhtenäistettiin. Lagašin kukistettuaan Ur-Nammu kykeni keskittämään meriteitse käytävän kaupan Uriin ja otti arvonimekseen ’Sumerin ja Akkadin kuningas’. Hän kuoli taistelussa gutilaisia vastaan noin 2095 eaa., minkä jälkeen hänen poikansa Šulgi jatkoi rakennushankkeita. Sotaretkien sijaan Šulgi suosi diplomatiaa, jota hän edisti naittamalla tyttäriään naapurikansojen hallitsijoille. Sotilaalliseen voimaan turvauduttiin vasta viimeisenä keinona, jos esimerkiksi tärkeiden raaka-aineiden maahantuonti sitä vaati.
Urin suurvalta-ajalle tyypillistä oli poliittisen- ja talouselämän keskittyminen temppeleihin. Kaupankäynti ja käsityöteollisuus tapahtuivat temppelien alaisuudessa, samoin virkamiesten toiminta. Temppelit keräsivät veroja, joilla kustannettiin valtion toiminta. Verotuloista jaettiin viljaa myös köyhille. Pitkälle kehittynyt byrokratia ja vilkas kaupankäynti lisäsivät kirjurien ja koulutuksen tarvetta. Kirjoitus- ja kalenterijärjestelmät uudistettiin selkeämmiksi. Aikakaudelta on säilynyt runsas kirjallinen aineisto: yli satatuhatta savitaulua, jotka pääosin ovat byrokratiaan liittyvää kirjanpitoa. Hallitsijat kuvattiin yli-ihmisiksi, joiden oikeudenmukaisuus, rohkeus, hurskaus, oppineisuus ja musikaalisuus olivat vertaansa vailla.
Kauden lopulla Mesopotamiaan saapui lännestä seemiläisiä paimentolaisia, joista monet olivat amorilaisia ja joiden toistuvat ryöstöretket järkyttivät alueen rauhaa. Šulgin poika Šu-Sin rakennutti Tigrisin ja Eufratin väliin muurin, mutta valtakunta romahti hänen poikansa Ibbi-Sinin valtakaudella noin 2000 eaa. Sumerin maatalouden keskuksessa Lagašissa kaappasi vallan paikallinen virkamies, jolloin ruokatoimitukset Uriin katkesivat. Ibbi-Sin yritti ostaa viljaa Marista, mutta tehtävään määrätty virkamies ei koskaan palannut vaan kaappasi vallan Nippurissa. Sumer ajatui sekasortoon, jota amorilaiset ja elamilaiset hyödynsivät aloittamalla sarjan ryöstöretkiä ja valloitussotia. Urin kaupunki hävitettiin, eikä Sumer enää kohonnut poliittiseksi mahtitekijäksi.
Urin III dynastia oli Sumerille vaurauden ja hyvinvoinnin aikaa. Aivan loppuaikoja lukuun ottamatta se oli vakaa eikä kärsinyt suurista kapinoista, toisin kuin Akkadin valtakunta aiemmin. Suurimmillaan valtakunta ulottui Persianlahdelta Välimerelle. Sumerilainen kulttuuri elpyi jopa siinä määrin, että aikakautta on kutsuttu sumerilaiseksi renessanssiksi. Sumerista tehtiin jälleen hallinnon kieli, mutta arkikielenä se ei enää elpynyt. Dynastian päättyessä jäljellä oli hyvin vähän äidinkielisiä puhujia. Sumerinkielisessä kirjallisuudessa Urin tuho kuvattiin kokonaisen sivilisaation lopuksi. Aineellisessa kulttuurissa ei kuitenkaan ole havaittavissa jyrkkää muutosta, ja monet sumerilaiset tavat jatkuivat seuraavina vuosisatoina.
Historia > Isin-Larsa-kausi (2025–1763 eaa.)

Elamilaiset häädettiin Mesopotamiasta melko nopeasti. Amorilaisten läsnäolo sen sijaan muodostui pysyväksi, ja varsinkin Keski-Mesopotamiassa heidän lukumääränsä kasvoi suureksi. Osa Etelä-Mesopotamian kaupungeista säilytti itsenäisyytensä, mutta yhtenäisiä suurvaltoja ei enää syntynyt.
Sumerin tärkeimpiä kaupunkivaltiotia olivat Isin ja Larsa, jotka kykenivät ajoittain myös alistamaan muita suurkaupunkeja. Aluksi Isinillä oli etulyöntiasema, mutta vuonna 1934 eaa. se ajautui tappiollisiin sotiin Larsaa vastaan. Larsan kuningas Gungunum valloitti Urukin, Elamin pääkaupungin Susan ja mahdollisesti myös Sumerin suurimman satamakaupungin Urin. Vuonna 1792 eaa. Larsa valloitti vasallinsa menettäneen Isinin. Suurimmillaan 10–15 kaupunkia käsittänyt valtakunta jäi lopulta Babylonin kasvavan suurvallan varjoon.
Babylonin amorilainen kuningas Hammurapi (hallitsi 1792–1750 eaa.) valloitti 1700-luvun puoliväliin mennessä Etelä-Mesopotamian tärkeimmät kaupungit. Sumerilainen kulttuuri sulautui vähitellen akkadilaiseen, ja sumeri puhuttuna kielenä hävisi noin 1800 eaa.–1700 eaa. Se säilytti vaikutusvaltaisen aseman klassisena kielenä, ja sumerin roolia muinaisessa Mesopotamiassa voi verrata latinan merkitykseen keskiajan Euroopassa.
Yhteiskunta > Valtasuhteet

Sumer oli luokkayhteiskunta, jossa sosiaalinen liikkuvuus oli vähäistä. Ylimystön muodostivat varakkaiden ja arvostettujen sukujen edustajat, korkea-arvoiset sotilaat ja papit sekä vaikutusvaltaisiin virkoihin nousseet kirjurit. Keskiluokkaan kuuluivat kauppiaat, virkamiehet ja kirjurit sekä varakkaat käsityöläiset ja maanviljelijät, jotka omistivat itse kotinsa ja viljelysmaansa. Huono-osaisesta valtaväestöstä poiketen keskiluokan käsityöläiset ja viljelijät harjoittivat elinkeinojaan itsenäisesti. Alaluokkaan kuului kirjava joukko vuokraviljelijöitä ja palkkaa vastaan työskennelleitä ihmisiä. He työskentelivät temppeleille tai varakkaille yksityishenkilöille. Palkka maksettiin ruokana ja muina hyödykkeinä.
Orjat olivat usein sotavankeja. Myös vapaa kansalainen saattoi joutua orjuuteen, jos hän ei muuten kyennyt selviytymään veloistaan. Orjilla oli oikeus henkilökohtaiseen omaisuuteen, ja he saivat ostaa itsensä vapaaksi. Velkaantunut saattoi välttää koko omaisuutensa menetyksen myymällä itsensä väliaikaiseen pakkotyöhön. Orjat mainitaan kirjallisissa lähteissä harvakseltaan, joten heitä oli oletettavasti melko vähän. Miesten orjuus yleistyi uussumerilaisella ja muinaisbabylonialaisella kaudella, mutta sen taloudellinen merkitys pysyi vähäisenä. Naispuolisia orjia palveli laajemmin esimerkiksi kutojina ja viljanjauhajina. Maanomistajille velkaantunut maalaisköyhälistö joutui joskus elämään maaorjuuden kaltaisissa oloissa. Huono-osaisimmat päätyivät temppelien huollettaviksi. He tekivät temppeleille työtä toimeentulonsa ja asuntonsa eteen, mutta kyse ei välttämättä ollut ympärivuotisesta velvollisuudesta. Hallitsijat armahtivat toisinaan alamaisiaan velkaorjuudesta ja pakkotyöstä.
Yhteiskunta oli miesvaltainen, ja aikalaislähteissä miehet esiintyvät paljon naisia useammin. Isällä oli määräysvalta tyttäreensä ja aviomiehellä vaimoonsa. Käytännössä naiset kuitenkin toimivat monenlaisissa tehtävissä yhteiskunnan kaikilla tasoilla. Naisilla oli oikeus omistaa omaisuutta, käydä kauppaa ja solmia laillisesti sitovia sopimuksia. Naisten asema oli hyvä varsinkin Uruk-kaudella ja varhaisdynastisella kaudella. Vaikutusvaltaisten sukujen naisilla oli merkittävää poliittista, uskonnollista ja taloudellista valtaa. Perimätiedon mukaan Kišiä hallitsi varhaisdynastisella kaudella kuningatar Kubaba, mutta kyseessä on melko varmasti myyttinen hahmo. Sukupuolten tasa-arvo heikkeni akkadilaisella kaudella mutta parani jälleen Urin III dynastian aikana. Toisella vuosituhannella eaa. tapahtui voimakas yhteiskuntaluokkien eriytyminen, joka kavensi myös naisten liikkumatilaa. Lisäksi jatkuvat sodat keskittivät valtaa miehille. Babylonian ja Assyrian yhteiskuntiin verrattuna sumerilaiset naiset olivat miesten kanssa huomattavan tasa-arvoisia.
Yhteiskunta > Lainsäädäntö

Sumerilainen lainsäädäntö oli sitä seurannutta babylonialaista lakikäytäntöä lempeämpi. Irikagina pani varhaisdynastisen kauden lopulla toimeen uudistuksia, joilla pyrittiin suojelemaan tavallista kansaa ylimystön mielivallalta. Säädöksissä pidennettiin lainojen maksuaikoja, kiellettiin köyhien pakottaminen omaisuutensa myyntiin, määriteltiin puutarhojen työntekijöille riittävät ruoka-annokset ja säädettiin häistä ja hautajaisista maksettava vero. Vanhimman tunnetun lakikokoelman sääti Urin kuningas Ur-Nammu 2100-luvulla eaa. Se säätää kuolemantuomion murhasta, ryöstöstä ja törkeästä aviorikoksesta. Ruumiinrangaistuksia ei käytetty, eivätkä teloitusmenetelmät olleet itsetarkoituksellisen tuskallisia. Useimmat rikokset sovitettiin vahingonkorvauksella, eikä kostoon perustuvia tuomioita langetettu. Tunnettiin myös jokituomio, jossa syytetyn oli hypättävä jokeen, jolloin syyllisyys tai syyttömyys jäi jumalten ratkaistavaksi.
Yhteiskunta > Sotalaitos

Hallitsijan keskeinen velvollisuus oli puolustuksen järjestäminen. Kaupunkien kasvaessa perustettiin vakinaisia armeijoita, jotka torjuivat ulkoisten vihollisten hyökkäykset ja ylläpitivät järjestystä kaupungissa. Sodat liittyivät usein juoma- ja kasteluveden hallintaan. Ylävirrassa sijainneet kaupungit kykenivät säätelemään alavirrassa sijainneiden kaupunkien vedensaantia, mikä aiheutti konflikteja.
Kevyt jalkaväki käytti aseistuksenaan nuijaa, keihästä, tikaria, kirvestä ja jousta. Raskas jalkaväki aseistettiin pitkillä keihäillä, sirppimiekoilla ja suurilla kilvillä, ja se taisteli falangin kaltaisessa muodostelmassa. Taisteluissa käytettiin myös nelipyöräisiä sotavaunuja. Rajaseuduille rakennettiin linnakkeita ja muureja. Vihollisjoukkojen liikkeitä vaikeutettiin kaivamalla kanavia.
Talous > Ammatit

Suurin osa sumereista oli yksinkertaista ruumiillista työtä tekeviä orjia, maanviljelijöitä tai käsityöläisiä. Lisäksi oli erikoistuneempia ammattikuntia, kuten kalastajia, seppiä, rakentajia, lääkärejä, pappeja, kauppiaita, kirjureita, taiteilijoita, kastelukanavien hoitajia, räätäleitä ja veneenveistäjiä. Virkamiehet valvoivat lain noudattamista ja verotusta. Seksityö oli lähinnä naimattomien naisten elinkeino. Osa väestöstä sai valtiolta ruoka-annoksia, mikä vapautti heidät erikoistuneisiin työtehtäviin. Käytännöstä on merkkejä jo Uruk-kaudella, jolloin sarjavalmistettiin standardikokoisia saviastioita. Työpäivän pituutta säänneltiin, ja työläisillä oli oikeus vapaapäiviin.
Talous > Kotieläimet

Karjankasvatuksella oli keskeinen taloudellinen merkitys. Temppelit omistivat suuria lammas- ja vuohilaumoja. Kuningas Šulgin hallitusaikana lampaita ja vuohia laskettiin olleen Uus-Sumerin valtakunnassa yhteensä 350 000. Vähäisempää nautakarjaa käytettiin maidontuotantoon ja työeläiminä. Todennäköisesti kasvatettiin myös sikoja, ankkoja ja hanhia. Naaraiden annettiin maidon saamiseksi elää pitkään, mutta urokset teurastettiin nuorina. Karjaeläimistä saatiin ruoan lisäksi nahkaa. Parhaat yksilöt annettiin temppeleille uhrimenoja ja sisälmyksistä ennustamista varten. Yksityiset viljelijät omistivat pienempiä määriä kotieläimiä. Viljelykasveista saatiin karjalle rehua. Viljelysmaan keinolannoituksesta ei ole todisteita, mutta on mahdollista, että eläinten annettiin sadonkorjuun jälkeen laiduntaa pelloilla, jolloin niiden ulosteet hedelmöittivät maaperää.
Lampaita ja vuohia laidunnettiin asutuskeskusten liepeillä sijainneilla puoliaavikoilla. Maatalousmaan reunamilla ja vuoristojen alarinteillä eli paimentolaisia ja puolipaimentolaisia, jotka paimensivat suuriakin katraita. Maanviljelijöillä oli usein kauppa- ja perhesuhteita laiduntajiin, mikä mahdollisti elinkeinon vaihtamisen, jos viljelytalous syystä tai toisesta ajautui kriisiin.
Koiria pidettiin vahteina ja metsästykseen. Vetojuhtina käytettiin härkiä ja aaseja. Kesy- ja villiaaseja risteyttämällä saatiin voimakkaita mutta tottelevaisia eläimiä, joita käytettiin sotavaunujen vetäjinä. Hevoset ilmestyivät kolmannen vuosituhannen eaa. lopulla ja kamelit vasta ensimmäisellä vuosituhannella eaa.
Talous > Metsästys ja kalastus

Ruokaa hankittiin myös metsästämällä ja kalastamalla. Kalaa saatiin joista, Etelä-Mesopotamian soilta ja Persianlahdelta. Viljelysmaan tapaan kalastusoikeuden saattoi joutua vuokraamaan temppeliltä tai palatsilta. Kala myytiin tuoreena tai se kuivattiin tai savustettiin. Joista kerättiin myös simpukoita, joista saatiin sekä ravintoa että helmiä. Rantatörmien runsaassa kasvillisuudessa eli paljon ravinnoksi sopivia maaeläimiä.
Talous > Käsityöteollisuus

Maatalouden ylijäämästä valmistettiin käsityötuotteita, varsinkin kankaita. Soilta kerättiin ruokoja, joita käytettiin sekä rakentamisessa että monenlaisiin käyttötavaroihin. Savea käytettiin hyvin laajasti. Siitä valmistettiin taide-esineitä, käyttötavaroita, tiiliä ja kirjoitustauluja. Nuolenpäämerkistö oli suunniteltu nimenomaan savelle kirjoittamista varten. Esihistoriallisella ajalla ruukut ja muut savityöt koristeltiin yksityiskohtaisesti lähinnä abstraktein kuvioita. Kirjoitustaidon keksimisen jälkeen koristelu väheni.
Talous > Kaupankäynti

Sumerissa on hyvin vähän tai ei lainkaan puuta, kiveä ja metalleja. Taatelipalmusta voi valmistaa yksinkertaista puutavaraa, mutta se ei sovellu pikkutarkkaan puuntyöstöön. Kalkkikiveä saadaan aavikolta runsaat 50 kilometriä jokien varsilta länteen ja marmoria Tigrisin keskijuoksulta. Metalleja ja jalokiviä tuotiin vuoristosta. Kotoperäisesti Sumer tuotti suuria määriä viljaa, vihanneksia, lihaa, nahkaa, villaa, sarvea, kalaa, taateleita, ruokoja ja erilaisia kasvikuiduista valmistettuja tuotteita. Maataloustuotteiden suuri ylijäämäraaka-aineiden ylijäämä ja monien luonnonvarojen lähes täydellinen puute kannusti laajaan ulkomaankauppaan jo varhain. Tärkeimmät vientituotteet olivat villa ja kankaat. Ulkomailta tuotiin kuparia ja pronssia sekä seetrin, lasuurikiven, dioriitin, kullan ja hopean kaltaisia ylellisyystuotteita. Satamakaupungit kävivät meritse kauppaa hyvinkin kaukana sijainneiden maiden kanssa. Maateitse kauppa olisi aavikoiden ja vuoristojen vuoksi ollut huomattavasti vaikeampaa.
Ammatinharjoittajat myivät tuotteitaan suoraan toimitiloistaan, esimerkiksi leipää sai ostaa leipomoista. Maalaiset tulivat kaupunkeihin myymään tuotteitaan. Kaupunkien portit olivat tärkeitä kokoontumispaikkoja, joissa käytiin kauppaa, toimitettiin oikeudenkäyntejä, hoidettiin hallinnollisia asioita ja järjestettiin uskonnollisia menoja. Suurimmissa kaupungeissa oli eri tarkoituksiin erilliset portit.
Kaupankäynti perustui velkaan ja velkakirjoihin sekä hopean punnitsemiseen. Kolikkoja alettiin lyödä vasta ensimmäisellä vuosituhannella eaa. Esihistoriallisella ajalla kirjanpitoon käytettiin pieniä savisia merkkejä, jotka kuvasivat erilaisia hyödykkeitä. Savimerkit suljettiin isompaan saviastiaan ja sinetöitiin omistajan kuvioinnilla. Kauppatavaran vastaanottaja rikkoi astian ja pystyi näin tarkistamaan, oliko koko lähetys tullut perille. Merkit toimivat samalla kauppakuittina. Valikoiman laajetessa ja kaupan volyymin kasvaessa menetelmä kävi vähitellen hankalaksi, ja savimerkeissä alettiin käyttää erilaisia symboleja tavaran laadun ja määrän merkitsemiseen. Niistä kehittyi vähitellen kokonainen kirjoitusjärjestelmä.
Lieriösinettejä (kišib) käytettiin kolmannella vuosituhannella eaa. lähtien. Ne olivat pitkänomaisia 7–10 senttimetriä pitkiä rullia, joihin oli kaiverrettu kuvioita ja kuvia. Kun rullaa pyöritettiin pehmeän saven päällä, saveen muodostui jatkuva korkokuva. Lieriösineteillä vahvistettiin asiakirjoja ja tavaralähetyksiä ja allekirjoitettiin kirjeitä. Niillä voitiin myös sinetöidä astioita ja huoneita.
Talous > Liikenne

Eufrat oli liikenteen kannalta keskeinen väylä, jonka lauttaliikenne mahdollisti raskaan tavaran kuljetukset. Tigris oli Eufratia arvaamattomampi joki, mutta sitäkin käytettiin lauttakuljetuksiin. Jokien ansiosta pohjois–eteläsuuntainen liikenne oli itä–länsisuunnassa tapahtuvaa helpompaa. Matkat Levanttiin oli tehtävä Pohjois-Mesopotamian kautta, sillä Syyrian aavikon ylittäminen tuli mahdolliseksi vasta kamelin kesyttämisen jälkeen.
Vanhin tunnettu todiste vesiliikenteestä on Eridusta löytynyt veneen pienoismalli noin vuodelta 4000 eaa. Teitä oli esihistoriallisena aikana hyvin vähän. Tieverkosto parani merkittävästi akkadilaiskaudella, kun imperiumi alkoi panostaa sotajoukkojen logistiikkaan, karavaanikaupan sujuvuuteen ja postin kulkuun.
Talous > Verotus

Kuninkaat ja temppelit saattoivat määrätä alamaisilleen työvelvollisuuden, joilla edistettiin suuria rakennushankkeita. Yleisin vero oli työvero, mutta myös hyödykkeitä ja arvometalleja verotettiin.
Jokapäiväinen elämä > Asuminen

Ihmiset asuivat polttamattomasta savitiilestä rakennetuissa taloissa. Useimmät niistä olivat pieniä ja yksikerroksisia, mutta vauraan väen yksityisasunnoissa saattoi olla kaksi kerrosta ja kymmenkunta huonetta. Yksityisyyttä varjeltiin suunnittelemalla talot ja kaupungit niin, ettei kadulta nähnyt asuinhuoneisiin. Asuintaloissa oli yleensä keittiö ja makuuhuone, mutta hienoimmissa asunnoissa saattoi olla sisäkäymälä ja perheen suojelusjumalan pyhättö. Asuinrakennuksissa oli lähes aina sisäpiha. Aikaa vietettiin myös talojen katoilla. Rikkaimmat asuivat palatseissa, joissa oli useita sisäpihoja ja ulkorakennuksia. Palatsissa asuivat sekä omistaja että tämän palvelus- ja työväki. Polttamattomasta tiilestä rakennetut talot romahtivat usein.
Rahvaalla oli vain vähän huonekaluja. Useimmissa asunnoissa oli matala puinen pöytä tai tarjotin, jonka ympärille istuttiin aterioimaan. Istumista ja nukkumista varten oli mattoja, jotka yleensä valmistettiin ruo’oista. Kangasmatot olivat ylellisyyttä, johon vain harvalla oli varaa. Jakkaroissa oli puiset jalat ja puukehikkoon punottu ruokoistuin. Varakkaat valmistuttivat itselleen samalla periaatteella tehtyjä sänkyjä. Kankaasta valmistettiin tyynyjä ja patjoja, jotka täytettiin palmunlehvillä, vuohenkarvalla tai villalla. Hienoimmat vuodevaatteet tehtiin pellavasta. Suurin osa kodin irtaimistosta oli tarkoitettu ruoan säilytykseen, valmistukseen ja syömiseen. Säilytyskorit valmistettiin ruo’osta, leilit nahasta ja astiat savesta. Myös lamput olivat savea, ja niissä poltettiin yleensä seesamöljyä. Ruuanlaitossa käytettiin metalliastioita ja -veitsiä.
Asuinalueet eivät ilmeisesti olleet kovin eriytyneitä. Kaupungeissa oli rinnakkain ylellisiä ja vaatimattomia asumuksia sekä erilaisia ammatinharjoittajien toimitiloja ja uskonnollisia rakennuksia.
Jokapäiväinen elämä > Pukeutuminen

Sekä miehet että naiset käyttivät pellavasta tai villasta valmistettuja hameita, jotka ulottuivat polviin tai sääriin. Naiset peittivät kankailla myös ylävartalonsa mutta jättivät yleensä oikean olkapäänsä paljaaksi. Kenkinä käytettiin sandaaleja tai kärjistä ylöspäin kaartuvia kenkiä, joskin monet kulkivat paljain jaloin.
Miehet joko pitivät pitkää tukkaa ja partaa tai ajoivat päänsä ja leukansa kaljuksi. Tukka ja parta kiharrettiin ja kammattiin huolella. Pitkät hiukset ja parta kasvattivat suosiotaan, kun akkadilainen vaikutus levittäytyi Etelä-Mesopotamiaan 2400- ja 2300-luvuilla eaa. Naiset kasvattivat hiuksensa pitkiksi. Niiden annettiin roikkua vapaana selällä, ne palmikoitiin paksuksi letiksi tai kiedottiin pään ympärille.
Koruja valmistettiin kullasta, hopeasta ja pronssista. Suosittuja koruja olivat ranne- ja nilkkarenkaat, kaula- ja korvakorut sekä diadeemit ja tiarat. Yläluokan edustajat suosivat koruissaan puolijalokiviä ja vaatteissaan värjättyä kangasta.
Jokapäiväinen elämä > Ravinto

Ruokavalio koostui pääasiassa leivästä. Sitä valmistettiin perhepiirissä päivittäin, kerrallaan aina yhden päivän tarpeiksi. Vilja jauhettiin itse, mihin kului joka päivä noin kaksi tuntia. Viljasta valmistettiin myös puuroja ja vellejä. Ruokavaliota täydensivät kasvimailla kasvatetut kurkut, sipulit, purjot, herneet ja pavut. Seesamista saatiin puristamalla öljyä ja taateleista makeita, ravitsevia kakkuja.  Taateleista saatiin myös siirappia makeuttamiseen. Mausteet kasvatettiin itse, kerättiin luonnosta tai tuotiin ulkomailta. Suolaa saatiin haihduttamalla Eufratin ja Tigrisin vettä tai keräämällä sitä kuivuneiden järvien ja lätäköiden pohjilta. Useimmiten ruoka säilöttiin kuivaamalla.
Kotieläimistä saatiin lihaa, maitoa, nahkaa ja villaa. Maidosta valmistettiin juustoja, jogurttia ja voita tai se juotiin sellaisenaan. Tärkein proteiinin lähde olivat kuitenkin palkokasvit.
Yleisin juoma oli olut, joka valmistettiin viljasta tai harvemmin taateleista. Viiniköynnös ei menesty Mesopotamian kuivassa ilmastossa, mutta viiniä tuotiin tuotiin ylänkö- ja vuoristoalueilta. Viini oli yleensä etikoitunutta, ja juodessa siihen sekoitettiin vettä.