Israelin–Palestiinan konflikti
Historia > 1880 – 1920: Osmanien imperiumi

Israelin–Palestiinan-konfliktin juuret löytyvät 1880-luvulla alkaneesta Euroopan juutalaisten muutosta raamatulliseen Eretz Yisraeliin (Israelin maahan)  eli Palestiinaan, joka tuolloin kuului Osmanien imperiumiin. Jerusalemissa olevan kukkulan mukaan "sionisteiksi" itseään kutsuvat juutalaiset sai liikkeelle ikivanha messiaaninen unelma luvatusta maasta, mutta myös Venäjällä puhjenneet juutalaisvainot eli pogromit. Kaikkialla Euroopassa 1800-luvulla syntyneet kansalliset liikkeet vahvistivat osaltaan ajatusta omasta kansallisvaltiosta myös juutalaisille.  Järjestäytymättömälle liikkeelle antoi suunnan Theodor Herzl kirjalla Der Judenstaat  (1896) ja järjestämällä Baselissa seuraavana vuonna ensimmäisen sionistisen kongressin.
Välimeren ja Jordan-joen välinen alue eli "Palestiina" (roomalaisten antama nimitys) oli 1800-luvun jälkipuoliskolla harvaan asuttua takamaata, jonka yli olivat vyöryneet lukuisat valloittajat ajanlaskun alun jälkeen (roomalaiset, persialaiset, roomalaiset, arabit, ristiretkeilijät, arabit, turkkilaiset). Se ei kuitenkaan muodostanut omaa hallinnollista kokonaisuuttaan. Esimerkiksi Osmanien valtakunnassa 1800-luvun lopulla sen eteläosaa hallittiin Istanbulista ja pohjoista ensin Damaskoksesta ja sitten Beirutista.
Vuonna 1881 Palestiinassa asui 450 000 arabia, joista noin 90 % oli muslimeja ja loput kristittyjä sekä 25 000 juutalaista. Melkein kaikki juutalaiset asuivat Jerusalemissa, joka oli lähes puhdas juutalaiskaupunki, kun taas arabit asuivat maaseudun pikku kylissä suurtilojen vuokraviljelijöinä. Vuosien 1882–1903 ensimmäinen muuttoaalto eli alija toi maahan 30 000 juutalaista pääasiassa Itä-Euroopasta. Muuttajien tavoitteena oli luoda juutalaiskaupunkien ja maaseutuasutusten verkosto, missä saavutettaisiin ensin juutalaisväestön enemmistö ja joka voisi myöhemmin nousta itsenäiseksi juutalaisvaltioksi. Tätä tarkoitusta varten tulokkaan pyrkivät ostamaan maata suurviljelijöiltä ja Osmanien valtakunnalta.
Toinen alija vuosina 1904–1914 toi Palestiinaan 40 000 uutta muuttajaa, jotka usein olivat yhteisomistukseen uskovia sosialisteja. Juutalaisten kokonaismäärä oli vuonna 1914 noin 60 000–85 000. Ensimmäisen ja toisen muuttoalueen köyhät juutalaiset perustivat maataloussiirtokuntia rannikon ja Jordan-laakson alangoilta ostamilleen maille, jotka usein olivat harvaa asuttuja, soisia ja alttiita beduiinien ryöstelyille. Osmanit kuitenkin karkottivat noin puolet toisen alijan aikana muuttaneista vuoteen 1914 mennessä, jolloin ensimmäinen maailmansota keskeytti maahanmuuton. Sodan jälkeen ja Osmanien valtakunnan kärsimän tappion myötä juutalaisten muutto Palestiinaan virisi uudelleen. Kolmas alija vuosina 1919–1923 toi maahan 40 000 uutta juutalaissiirtolaista.
Aikaisemmin harvaan asuttu alue alkoi saada muuttoaalloista lisää väestöä. Euroopasta tulleet juutalaiset toivat mukanaan vaurautta, mikä synnytti työpaikkoja sekä maataloudessa että teollisuudessa. Sen johdosta Palestiinan alue alkoi vetää puoleensa myös arabeja koko Lähi-idän alueelta. Juutalaisia oli Palestiinassa vuonna 1881 noin 25 000, mutta vuonna 1947 jo  630 000. Arabien määrä kasvoi samaan aikaan 450 000:sta 1,3 miljoonaan.
Palestiinaan alkoi myös muodostua Israelin tulevan itsenäisyyden keskeisiä kansallisia instituutioita. Toisen alijan aikana ja sen jälkeen perustettiin ensimmäiset puolueet, päärabbinaatti, ensimmäiset sotilaalliset järjestöt ja ensimmäinen moderni juutalainen kaupunki Tel-Aviv.  Heprean kieltä ryhdyttiin elvyttämään, syntyi hepreankielinen lehdistö ja kirjallisuus, ja hepreasta tuli yhteinen kieli.