stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eye in the Sky (albumi)
Julkaisu ja vastaanotto > Myynti ja painokset

Eye in the Sky ilmestyi keväällä 1982. Tiedot tarkasta julkaisuajankohdasta vaihtelevat, ja eri lähteissä julkaisuajankohdaksi ilmoitetaan joko huhti-, touko- tai kesäkuu. Britannian listalle Eye in the Sky nousi toukokuun lopussa ja Yhdysvaltain Billboard 200 -listalle kesäkuun puolivälissä.
Kansikuvan suunnitteli englantilainen Hipgnosis-työryhmä. Kanteen kuvattu Horuksen silmä on painettu kiiltävällä kultamaalilla. Yksi takakannen valokuvista esittää Woolfsonia inspiroineen kasinon valvontajärjestelmää.
The Alan Parsons Projectin edellinen albumi The Turn of a Friendly Card (1980) ja siltä julkaistut singlet olivat myyneet hyvin. Niiden tuoman näkyvyyden ja nosteen turvin myös Eye in the Sky menestyi hyvin, ja siitä muodostui The Alan Parsons Projectin myyntiluvuilla mitattuna suosituin albumi. Levy nousi listojen kärkipäähän useissa maissa; listaykkösenä se oli ainakin Saksassa ja Itävallassa. Yhdysvalloissa Eye in the Sky nousi kymmenen suosituimman joukkoon ensimmäisenä The Alan Parsons Projectin julkaisuna sitten vuoden 1977 I Robot -albumin. Singlejulkaisu ”Eye in the Sky” saavutti Yhdysvaltojen listoilla sijan 3, ja siitä muodostui yhtyeen tunnetuin kappale.
Eye in the Sky myi Kanadassa tuplaplatinaa, neljässä muussa maassa platinaa ja lisäksi kultaa kolmessa maassa. Britanniassa suosio oli vaatimattomampaa, mutta riitti kuitenkin hopealevyyn, mikä oli samalla viimeinen The Alan Parsons Projectille sen kotimaassa myönnetty sertifikaatti.
Eye in the Sky ilmestyi CD-muodossa ensi kertaa 1984. Vuonna 2007 siitä ilmestyi remasteroitu versio, jolla oli mukana bonusraitoina ennenjulkaisematonta materiaalia ja vaihtoehtoisia ottoja alkuperäisen albumin kappaleista. Joulukuussa 2017 ilmestyi 35-vuotisjuhlajulkaisu, joka koostuu kolmesta CD:stä, kahdesta vinyylilevystä, 5.1-tilaääni-Blu-Raystä sekä 60-sivuisesta kirjasta, joka kertoo albumin tekemisestä. Lisäksi mukana on näköispainoksia julisteista ja muista promotuotteista, joilla albumia aikanaan markkinoitiin.
Kappaleet

Kaikki kappaleet on merkitty Alan Parsonsin ja Eric Woolfsonin kirjoittamiksi. Sulkuihin on merkitty kappaleen laulaja.
| --- | --- |
 A-puoli Sirius – 1.54 (instrumentaali)  Eye in the Sky – 4.36 (Eric Woolfson)  Children of the Moon – 4.51 (David Paton)  Gemini – 2.11 (Chris Rainbow)  Silence and I – 7.19 (Eric Woolfson) :  B-puoli You’re Gonna Get Your Fingers Burned – 4.22 (Lenny Zakatek)  Psychobabble – 4.51 (Elmer Gantry)  Mammagamma – 3.34 (instrumentaali)  Step by Step – 3.54 (Lenny Zakatek)  Old and Wise – 4.55 (Colin Blunstone)
Kappaleet > Vuoden 2007 uusintapainoksen bonuskappaleet

Sirius – 1.56 (demo)
Old and Wise – 4.43 (Eric Woolfson guide vocal)
Any Other Day – 1.42 (studio demo)
Silence and I – 7.33 (Eric Woolfson early guide vocal)
The Naked Eye – 10.49
Eye Pieces – 7.51 (classical Naked Eye)
Kokoonpano

| --- | --- |
 Yhtyeen jäsenet Alan Parsons – tuotanto, äänitys, koskettimet, ohjelmointi, taustalaulu  Eric Woolfson – koskettimet, vastaava tuottaja Sessiomuusikot Ian Bairnson – sähkökitara, akustinen kitara  Mel Collins – saksofoni  Stuart Elliott – rummut, lyömäsoittimet  David Paton – bassokitara Muut jäsenet Chris Blair – masterointikonsultti  Bob Howes – kuoronjohtaja  Andrew Powell – kapellimestari, orkesterin ja kuoron sovitukset  Tony Richards – apulaisteknikko Kansitaiteen suunnittelijoiksi on merkitty Hipgnosis / APB / Colin Chambers. :  Laulajat Colin Blunstone – laulu kappaleessa ”Old and Wise”  Elmer Gantry – laulu kappaleessa ”Psychobabble”  David Paton – laulu kappaleessa ”Children of the Moon”  Chris Rainbow – laulu kappaleessa ”Gemini”  Eric Woolfson – laulu kappaleissa ”Eye in the Sky” ja ”Silence and I”  Lenny Zakatek – laulu kappaleissa ”You’re Gonna Get Your Fingers Burned” ja ”Step by Step” 
Kaikkinäkevä silmä Yhdysvaltain yhden dollarin setelissä.
Eye in the Skyn saksalainen mainosjuliste hehkutti albumin nousseen maassa listaykköseksi.
Moshe Dayan

| Moshe Dayan |
| --- | --- |

Israelin puolustusministeri
 1967 – 1974  
Israelin ulkoministeri
 1977 – 1979  
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. toukokuuta 1915 Degania Alef, Palestiina
Kuollut: 16. lokakuuta 1981 (66 vuotta) Tel Aviv, Israel
Tiedot
Puolue:  Mapai (1959–1965) Rafi (1965–1968) Työväenpuolue (1968–1977) sitoutumaton (1977–1981) Telem (1981)
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Palvelusvuodet:  1932–1974
Komentajuudet:  Israelin puolustusvoimat 1953–1958
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota Israelin itsenäisyyssota Suezin kriisi Kuuden päivän sota Jom kippur -sota
Moshe Dayan (hepr. ‏משה דיין‎; 20. toukokuuta 1915 – 16. lokakuuta 1981) oli Israelin puolustusvoimien komentaja 1953–1958, puolustusministeri 1967–1974 ja ulkoministeri 1977–1979. Israelissa hänet tunnettiin etenkin vuoden 1956 Suezin kriisin ja vuoden 1967 kuuden päivän sodan sankarina.
Elämäkerta > Nuoruus

Moshe Dayan syntyi 20. toukokuuta 1915 Degania Alefin kibbutsissa varttuen myöhemmin Nahalalissa. Hänen isänsä oli Shemuel Dayan. Moshe oli perheen vanhin poika. Nuorena Moshe Dayan alkoi työskennellä Nahalalin peltojen vartijana, ja myöhemmin hän liittyi Haganan riveihin. Vuosien 1936–1939 arabikapinan aikana hän toimi juutalaisissa poliisijoukoissa Jisreelin laakson ja Galilean alueella. Dayan kuului Orde Wingaten komentamiin erityisiin yöpartioihin. Vuonna 1939 Dayan pidätettiin hänen osallistuttuaan Haganan järjestämälle laittomalle johtajakurssille. Hän sai kymmenen vuoden vankeustuomion laittomasta aseiden hallussapidosta. Dayan oli Akkon vankilassa, jossa hänen kirjoittamiaan kirjeitä julkaistiin vuonna 2001 teoksena.
Dayan vapautettiin jo vuonna 1941. Sittemmin hän toimi Haganan yksikössä, joka teki maailmansodan aikana yhteistyötä brittien kanssa. Dayan oli mukana esimerkiksi liittoutuneiden hyökkäyksessä tuolloin Vichyn Ranskaan kuuluneeseen Libanoniin. Dayan haavoittui taistelujen aikana ja menetti vasemman silmänsä. Sittemmin hän alkoi käyttää silmälappua, josta tuli hänen tunnuksensa. Sodan aikana Dayanista tuli Palmahin jäsen. Yhdessä brittiläisen tiedustelupalvelun kanssa Dayan oli valmistelemassa salaista lähetysverkkoa Palestiinan mahdollisen saksalaismiehityksen varalta.
Elämäkerta > Israelin asevoimissa

Israelin itsenäisyyssodan syttyessä vuonna 1948 Dayan oli Jordaninlaakson juutalaisten siirtokuntien puolustuksen komentaja. Sodan aikana Dayanista tuli Mapain luottomies ja vastapaino Mapamin ja Ahdut ha-avodan puoleen kallellaan olleille komentajille, kuten Yigdal Allonille. Keväällä hänet nimitettiin mekanisoidun pataljoonan komentoon Ramlen ja Lodin suunnalla. Dayanin komentamat joukot osallistuivat myös Egyptiläisten joukkojen etenemisen pysäyttämiseen etelässä. Elokuusta 1948 lähtien hän johti joukkoja Jerusalemin suunnalla, jossa hän saavutti paikallisen tulitaukosopimuksen Jordanian arabilegioonan kanssa. Keväällä 1949 hän oli puolestaan mukana Jordanian ja Israelin välisissä neuvotteluissa Ródoksella.
Dayan eteni edelleen sotilasurallaan sodan jälkeen. Lokakuussa 1949 hänestä tuli eteläisen sotilasalueen komentaja kesäkuussa 1952 pohjoisen komentaja. Näihin aikoihin Dayan kävi kouluttautumassa upseeriopinnoissa Isossa-Britanniassa. Vuonna 1953 hänestä tuli Israelin neljäs puolustusvoimien komentaja, jona hän toimi aina tammikuuhun 1958 saakka. Dayan oli armeijan komentajana jatkuvasti mukana päätöksenteossa, josta eivät aina tienneet edes kaikki hallituksen jäsenet. Puolustusvoimien komentajan yksi haasteista olivat Israelin rajojen ulkopuolelta palestiinalaisten taistelijoiden Israeliin tekemät iskut. Dayan oli Israelin vuodesta 1951 lähtien tekemien kostoiskujen suunnittelija. Iskut saivat huomattavaa kansainvälistä kritiikkiä, mutta Dayanin rinnalla niitä puolusti pääministeri David Ben-Gurion. Vuonna 1954 niin sanotun Lavonin tapauksen saralla Dayan piti yhdessä puolustusministeri Pinhas Lavonin kanssa pääministeri Moshe Sharettin tietämättömänä israelilaisista vakoojaringeistä Egyptissä. Dayan tunnettiin myös ulkopolitiikan ja etenkin arabimaiden muodostaman uhan kannalta Israelin aloitteellisuutta. Hän teki useita ehdotuksia, joiden tarkoituksena oli ajaa Israelia kohti uutta sotaa. Dayanin laajentumispolitiikan mukaan Israelin tulisi myös liittää itseensä Jordanjoen itäpuolisia alueita. Suezin kriisin sytyttyä vuoden 1956 lopulla Israel miehitti koko Siinain niemimaan. Dayanilla oli ollut oleellinen osa varovaisen David Ben-Gurionin taivuttelussa sodan kannalle yhdessä Ranskan ja Ison-Britannian kanssa. Dayan sai sodan johdosta kansallissankarin maineen. Hän jäi kuitenkin eläkkeelle aktiivipalveluksesta vuonna 1958.
Elämäkerta > Ulkoministerinä

Vuonna 1977 Dayan valittiin 9. knessetiin, jossa hän edusti ensin itsenäisenä edustajana ja vuodesta 1981 perustamansa Telem-ryhmän edustajana. Hän liittyi Menachem Beginin hallitukseen ulkoministerinä ja oli johtamassa Israelin rauhanneuvotteluja Egyptin kanssa. Dayan johti Anwar Sadatin historiallista vierailua Israeliin marraskuussa 1977 ja maaliskuussa Egyptin ja Israelin rauhan allekirjoitusta. Ulkoministerin urallaan Moshe Dayan teki myös Suomeen kolmipäiväisen vierailun 14.–16. toukokuuta 1978 tavaten virkaveljensä Paavo Väyrysen. Presidentti Urho Kekkonen oli siirtynyt maaseudulle eikä ottanut Dayania vastaan. Pääministeri Kalevi Sorsa oli vierailun aikana matkoilla.
Dayan puhui palestiinalaisen niin sanotusta demografisesta uhasta. Hänen mukaansa suuri palestiinalaisvähemmistö olisi väistämättä turvallisuusriski Israelille, eikä heille voisi näin ollen myöntää esimerkiksi kansalaisoikeuksia. Lokakuussa 1979 Dayan erosi hallituksena vastalauseena Joseph Burgin nimitykselle palestiinalaisen autonomisesta asemasta egyptiläisten kanssa neuvotelleen ryhmän johtoon. Dayanin perustama Telem ajoi sittemmin toisaalta rauhanneuvottelujen jatkoa ja toisaalta se vastusti myönnytyksiä miehitettyjen alueiden suhteen. Samaan tapaan Telem kannatti palestiinalaisten itsehallintoa, mutta tuki samalla syntyvää siirtokuntaliikettä. Kymmenenteen knessetiin Telem sai kuitenkin vain kaksi ehdokastaan.
Dayan kuoli 16. lokakuuta 1981. Hänet haudattiin Nahalaliin. Dayanin tytär Yael Dayan tuli tunnetuksi kirjailijana ja knessetin edustajana.
Kirjallisuutta

Bar-On, Mordechai: Moshe Dayan: Israel's Controversial Hero.  New Haven:  Yale University Press, 2012.  ISBN 978-0-300-14941-8
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Moshe Dayan (vas.) Hanitan kibbutsilla vuonna 1938.
Moshe Dayan (vas.) Suezin kriisin aikoihin.
Dayan Vietnamissa Vietnamin sodan aikana.
Dayan ja Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter valokuvassa vuodelta 1978.
Urho Savisaari

Urho Kasperi Savisaari (8. toukokuuta 1891 Pihlajavesi – 6. maaliskuuta 1948 Tampere) oli suomalainen päätoimittaja ja kirjailija. Savisaari toimi tamperelaisen Aamulehden päätoimittajana.
Urho Savisaari kävi Rauman seminaarin ja valmistui kansakoulunopettajaksi vuonna 1918. Sen jälkeen toimi kaksi vuotta kansakoulunopettajana ennenkuin aloitti uran sanomalehtimiehenä vuonna 1920; ensin uutistoimittajana ja sen jälkeen toimitussihteerinä. Vuonna 1930 hänestä tuli Aamulehden artikkelitoimittaja ja hän pakinoi nimimerkillä "Salamooni". Vuonna 1921 hän opiskeli Berliinissä paikallisen yliopiston sanomalehtiosastolla.
Toimittaja Savisaari oli vuosina 1937-1945 Tampereen Sanomalehtimiesyhdistyksen puheenjohtajana ja vuodesta 1937 Suomen Sanomalehtimiesten Liiton hallituksen jäsen kuolemaansa saakka.
Teoksia

Metsän laulu, romaani.  Otava 1936
Tampereen seudun kuvia : kuvateos, tekstin kirjoittaneet Urho Savisaari ja Uuno Sinisalo.  Tampere-seura 1948
Telle Telkänpoika: suvinen tosisatu salolammen tienoilta, kuvitus Risto Mäkinen, lastenkirja.  Valistus 1954
Hampurin metro

| U-Bahn Hamburg |
| --- | --- |


Sijainti:  Hampuri, Saksa
Avattu:  1912
Pituus:  104,7 km
Asemia:  93
Linjoja:  4
Kuva metrojunasta - Überseequartier
Kartta metroverkoston kehittymisestä.
Metrojuna Vorsetzenissä.
Hauptbahnhof Nord in metroasema.
Hampurin metro (saksaksi U-Bahn Hamburg tai Hochbahn) on Hampuria ja sen lähiympäristöä palveleva raskas metroverkosto Saksassa. Sillä on pituutta 100,7 kilometriä, josta 40 kilometriä on maanpinnan alapuolella. Verkostossa on 91 asemaa neljällä linjalla, jotka on numeroitu U1, U2, U3 ja U4.
Historia

Metroverkoston rakennustyöt aloitettiin vuonna 1907. Alkujaan ympyränmuotoinen metrolinja, joka jaettiin vuonna 1973 U2:n ja U3:n kesken, avattiin vuonna 1912. Tämän jälkeen ympyrän muotoiselta kehäradalta alettiin rakentaa haaroja, joista ensimmäinen länteen kohti nykyistä U2:n asemaa Lutterothstraßea, seuraavaksi pohjoiseen kohti U1:n Ochsenzollia, sitten Barmbekistä Großhansdorfiin ja Ohlstedtiin sekä Hauptbahnhofilta Rothenburgsortiin. Viimeisintä haaraa ei kuitenkaan avattu toisen maailmansodan jälkeen, sillä alue oli niin kovin tuhoutunut sodan aikana.
Tulevaisuus > Nykyiset projektit

Vuonna 2015 julkaistiin suuret metron laajennussuunnitelmat. Niihin kuuluvat:
Uuden aseman rakentaminen U3-linjalle Fuhlsbüttler Straßelle, jonka olisi tarkoitus avautua vuonna 2029.
U4-linjan uuden kaksi uutta asemaa sisältävän haaran rakentaminen Horner Rennbahnista Horner Geestiin, sekä linjan itäisen pääteaseman siirtäminen Billstedtistä sinne. Linja valmistuu syksyllä 2027.
Kokonaan uusi ja täysin automaattinen U5-linja, joka kulkee Osdorferista Hampurin länsipuolella Bramfeldiin idässä Uhlenhorstin kautta. Linjan ensimmäinen osa on tarkoitus rakentaa Sengelmannstrassen ja Bramfeldin välille vuosina 2022–2028.
U4:än laajentaminen Elbbrückenistä Grasbrookin uuteen kaupunginosaan vuoteen 2040 mennessä.
Alkuperäisissä suunnitelmissa vaadittiin myös U4: n laajentamista etelään Harburg Rathausin S-Bahn-asemalle, Wilhelmsburgin kaupunginosan kautta, jotta saataisiin toinen nopea kauttakulkulinja palvelemaan Hampurin eteläosaa ja helpottamaan vilkkaita S3 ja S5 linjoja, jotka ovat ainoita nopeita joukkoliikenneyhteyksiä koko Harburgin kaupunginosassa ja toimii nykyään kapasiteettinsa rajoissa. Linjan rakentamiseen on varauduttu myöhemmin.
Linjat

| Linja | Pääteasemat | Rakennettu | Pituus | Asemia |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| U1 | Norderstedt Mitte ↔ Ohlstedt / Großhansdorf | 1914–2019 | 55,3 km | 47 |
| U2 | Niendorf Nord ↔ Mümmelmannsberg | 1912–1991 | 24,5 km | 25 |
| U3 | Barmbek ↔ Barmbek ↔ Wandsbek-Gartenstadt | 1912–1990 | 20,6 km | 25 |
| U4 | Billstedt ↔ Elbbrücken | 2007–2018 | 13,3 km | 12 |
| U5 (rakenteilla) | Bramfeld ↔ City Nord (Stadtpark) | 2021-2029 | ? km | 5 |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
UrbanRail.net (Arkistoitu – Internet Archive)
Saksan metrojärjestelmät
Berliini
Hampuri
München
Nürnberg
Gävlen valtiopäivät

| Gävlen valtiopäivät> 1792 |
| --- | --- |

Tyyppi:  Valtiopäivät
Alkaa:  23. tammikuuta 1792
Loppuu:  24. helmikuuta 1792
Paikkakunta:   Gävle
Järjestäjä:  Ruotsin kuningas Kustaa III
Gävlen valtiopäivät oli Ruotsin säätyvaltiopäivien istuntokausi, joka avattiin Gävlessä 23. tammikuuta 1792 ja joka päättyi 24. helmikuuta 1792. Istuntokausi kesti 32 päivää.
Kustaa III:n Gävlen valtiopäivien seremoniallinen asu.
Säädyt kutsuttiin koolle ensisijaisesti taloudellisten asioiden ratkaisemiseksi. Valtiopäivät olivat kuningas Kustaa III:n viimeiset ennen hänen murhaansa.
Historia

Valtiopäiväiväkaupungiksi valittiin maakuntakaupunki, sillä Kustaa III toivoi voivansa estävänsä joitakin epäsuotuisia aatelisia saapumasta valtiopäiville. Tarkoitusta varten hän erikseen kielsi kaikkia niitä sukuja saapumasta, jotka eivät edustaneet klaanisukujen johtajia. Heiltä kiellettiin parlamentaarinen valta, elleivät he saaneet erityistä lupaa kuninkaalta.
Valtiopäiväkutsu aiheutti paljon huolta. Pelättiin, että kuningas aikoi aloittaa uuden sodan iskeäkseen Ranskaan Ranskan vallakumouksen aikana. Hänen huhuttiin myös suunnittelevan uutta vallankaappausta täydellisen itsevaltiuden anastamiseksi.
Valtiopäivät sujuivat rauhallisesti. Säädyt suostuivat ottamaan vastattavakseen 8 ja ½ miljoonaa riikintaaleria uutta valtionvelkaa ja sitoutuivat maksamaan yhtä suuria suostuntaveroja kuin vuoden 1789 valtiopäivillä. Aatelittomat säädyt esittivät Kustaa III:lle erityisen kiitoksen yhdistys- ja vakuuskirjan antamisesta, mitä kuningas piti suurena tunnustuksena.
Valtiopäivien marsalkat

Kustaa III valitsi seuraavat neljän maakuntaparlamentin muodostavat säätyjen puhemiehet:lähde?
Ritari ja aatelisto: Landmarsalkka Eric Ruuth
Papisto: arkkipiispa Uno von Troil
Porvaristo: Tukholman kaupunginvaltuutettu Anders Liidberg
Talonpoikaisto: Anders Andersson Tavelsjössä
Aikavyöhyke

Maailman aikavyöhykkeet (tilanne 29. maaliskuuta 2020) merkittyinä Mercatorin projektioon.
Aikavyöhyke on maapallon alue, jolla käytetään samaa kellonaikaa. Aikavyöhykkeet otettiin käyttöön 1880-luvulla.
Jako

Aikavyöhykkeet on määritelty suhteellisina nollameridiaaniin, joka kulkee Greenwichin kuninkaallisen observatorion läpi Lontoossa, Isossa-Britanniassa. Tästä aikavyöhykkeestä käytetään tunnusta UTC (aikaisemmin GMT). Esimerkiksi Suomi on normaaliaikaan kaksi tuntia nollameridiaanin aikaa edellä, joten Suomen aikavyöhyke on UTC+2 ja kesäaikaan UTC+3.
Aikavyöhykkeitä on nykyään nelisenkymmentä: tasatuntivyöhykkeet UTC−12:sta UTC+14:ään sekä joukko sellaisia vyöhykkeitä, joilla ero UTC-aikaan ei ole tasatunteja. Aikaero vierekkäisten aikavyöhykkeiden välillä on yleensä yksi tunti tai puoli tuntia siten, että itään päin mentäessä kellonaika on edellä. On kuitenkin tapauksia, joissa toisiinsa rajoittuvien aikavyöhykkeiden aikaero on muu kuin yksi tasatunti tai puoli tuntia, mm. Norjan ja Venäjän rajalla kohtaa kaksi aikavyöhykettä, joiden lähtökohtainen ero on 2 tuntia (Norjan käyttäessä kesäaikaa kuitenkin vain yksi tunti).
Alun perin aikavyöhykkeet määriteltiin 15 pituusasteen levyisiksi vyöhykkeiksi, joita on kaiken kaikkiaan 24 kappaletta. Kahden vierekkäisen aikavyöhykkeen välinen aikaero oli aina tasan tunti. Tässä jaossa matemaattisina rajoina aikavyöhykkeiden välillä voidaan pitää pituuspiirejä 7,5; 22,5; 37,5 ja niin edelleen astetta itäistä tai läntistä pituutta aina 15 asteen välein. Nämä rajat sijaitsevat niiden pituuspiirien puolivälissä, joissa aikaero nollameridiaaniin verrattuna on täysiä tunteja. Näin määriteltyjä aikavyöhykkeitä rajoineen noudatetaan merellä, mutta maissa aikavyöhykkeiden rajoja on käytännön syistä muutettu. Useimmissa valtioissa on nykyään koko valtion alueella käytössä sen aikavyöhykkeen aika, johon maan keskeisimmät osat kuuluvat, vaikka maan läpi kulkisikin vuoden pituuspiirien mukaisia teoreettisia aikavyöhykerajoja. Eräissä itä-länsisuunnassa todella pitkissä valtioissa (Venäjällä, Yhdysvalloissa, Kanadassa, Australiassa, Brasiliassa, Kinshasan Kongossa, Indonesiassa, Mongoliassa ja Kiribatilla) on kuitenkin useampi aikavyöhyke saman maan sisällä, mutta valtion sisäisetkään aikavyöhykkeiden rajat eivät yleensä noudata pituuspiirejä, joihin ne alun perin määrättiin, vaan osavaltioiden, provinssien, territorioiden, oblastien tms. itsehallintoalueellisten hallintoyksikköjen rajoja. Keskusjohtoisessa Kiinassa on vain yksi aikavyöhyke, vaikka sen alueella voisi olla viisi, joista kolme kokonaista vyöhykettä. Aikaisemmin Kiinassa olikin viisi aikavyöhykettä. Lisäksi on huomattava, että esimerkiksi Ranskassa ja Espanjassa on voimassa Keski-Euroopan aika (UTC+1), vaikka nämä maat sijaitsevat pääosin Länsi-Euroopan aikavyöhykkeellä (UTC). Muutamissa maissa on myös käytössä aika, jonka ero UTC:hen verrattuna ei ole tasatunteja vaan esimerkiksi 5 ½ tuntia (Intia, UTC+5.30) tai 5 ¾ tuntia (Nepal, UTC+5.45). Merellä aikavyöhykkeiden rajat ovat suurelta osin pituuspiirien mukaiset.
Historia

Ennen aikavyöhykkeiden käyttöönottoa jokaisella Maapallon paikalla oli oma luonnollinen aikansa, paikallisaika, joka määräytyi siten, että kussakin paikassa kellot pantiin osoittamaan kahtatoista keskipäivän hetkellä. Vastaavasti kullakin paikkakunnalla oli kello 12 yöllä silloin, kuin tuolta paikkakunnalta katsoen aurinko oli kauimmillaan. Päiväntasaajalla kullakin paikkakunnalla aurinko nousi ja laski aina kello tasan kuusi.
Greenwichin ajan mukaan määritellyt aikavyöhykkeet otettiin käyttöön Yhdysvalloissa ja Kanadassa rautateillä vuonna 1883. Seuraavana vuonna pidetyssä kansainvälisessä meridiaanikonferenssissa Greenwichin meridiaani valittiin kansainväliseksi nollameridiaaniksi. Samalla Greenwichin aika vahvistettiin myös tietyissä yhteyksissä käytettäväksi maailmanlaajuiseksi yleisajaksi (universal time). Konferenssissa keskusteltiin myös maapallon jakamisesta 24 aikavyöhykkeeseen, mutta virallista päätöstä asiasta ei tehty.
Suomessa

Suomi kuuluu valtioihin, joiden koko alueella on voimassa sama aika. Tämä aika on Itä-Euroopan vyöhykeaika, joka on kaksi tuntia Greenwichin aikaa edellä. Pituuspiiri, jonka mukaan Itä-Euroopan vyöhykeaika määräytyy, kulkee Suomessa mm. Lieksan kautta. Matemaattisen aikavyöhykejaon mukaan osa läntisestä Suomesta kuten Ahvenanmaa, osa eteläisen Pohjanmaan rannikosta sekä Enontekiön luoteiskolkka kuuluisi vain tunnin Greenwichin aikaa edellä olevaan aikavyöhykkeeseen.
Autonomisessa Suomessa 1900-luvun alkuun mennessä Helsingin paikallisaika vakiintui Suomen yleiseksi ajaksi. Virallisesti sitä ei sellaiseksi kuitenkaan määrätty, vaikkakin valtiopäivät hyväksyi vuonna 1888 anomusehdotuksen Helsingin ajan määräämisestä Suomen yhteiseksi ajaksi. Anomus raukesi senaatin torjuvaan kantaan, mutta samalla senaatti antoi käskyn Helsingin ajasta rautateiden yhteisenä aikana Suomen alueella. Samoin raukesi vuoden 1897 valtiopäivien anomus, jossa pyydettiin esitystä Suomen yhteisestä ajasta. Itä-Euroopan vyöhykeaikaan Suomi siirtyi tasavallan presidentin asetuksella vappuyönä 1921, jolloin kello 24 kelloja siirrettiin 20 minuuttia ja 10,9 sekuntia eteenpäin.
Ruotsissa

Ruotsissa on voimassa Keski-Euroopan aika, joka on yhden tunnin Greenwichin aikaa edellä.
Ruotsissa oli kullakin paikkakunnalla oma paikallisaika vuoteen 1879 asti. Göteborgin ja Tukholman paikallisajat poikkesivat toisistaan 25 minuuttia, Strömstadin ja Haaparannan 52 minuuttia. Tästä aiheutui ongelmia junien aikataulujen laadinnalle ja niiden lukemiselle, minkä takia viidentoista vuoden pohdinnan jälkeen päädyttiin samaan aikaan koko maassa. Ruotsi otti ensimmäisenä maana maailmassa 1. tammikuuta 1879 käyttöön standardiajan, joka perustui Göteborgin ja Tukholman välissä kulkevaan pituuspiiriin. Ennen uudistusta aikakäsitys oli perustunut työhön käytettyyn aikaan, mutta uudistuksen jälkeen se perustui täsmällisesti kelloon.
Kesäaika

Kesäaika tarkoittaa kellonajan muuttamista siten, että auringon valoisuus osuu paremmin päiväsaikaan. Tämä tehdään niin, että tiettynä päivänä keväällä kelloja siirretään tunnilla eteenpäin ja vastaavasti tiettynä päivänä syksyllä taaksepäin. Talvella noudatetaan normaaliaikaa, kesäaika on siis poikkeama siitä.
Kesäaika > Kesäaika Euroopan unionissa

Euroopan unionin jäsenmaat, mukaan lukien Suomi, siirtyvät kesäaikaan maaliskuun viimeisenä sunnuntaina ja palaavat normaaliaikaan lokakuun viimeisenä sunnuntaina. Kesäajan aikaan Suomi on kolme tuntia UTC-aikaa edellä, sillä UTC-aika ei siirry kesäaikaan ollenkaan.
Kesäaika > Kesäaika Yhdysvalloissa ja Kanadassa

Valtaosa Yhdysvaltojen osavaltioista ja useimmat Kanadan provinssit ja territoriot siirtyvät kesäaikaan maaliskuun toisena sunnuntaina ja palaavat normaaliaikaan marraskuun ensimmäisenä sunnuntaina (vuodesta 2007 alkaen). Vuosina 1986–2006 kesäaika alkoi huhtikuun ensimmäisenä sunnuntaina ja normaaliaikaan palattiin lokakuun viimeisenä sunnuntaina.
UTC

Koordinoitu yleisaika eli UTC (engl. Coordinated Universal Time) on maailmanlaajuinen atomikellojen avulla laskettu standardiaika, joka otettiin käyttöön 1. tammikuuta 1972, jolloin se korvasi aikaisemmin käytetyn Greenwichin ajan (GMT).