stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karihaaran saha

Valmista sahatavaraa nostetaan nosturilla Kemi Oy:n Karihaaran sahalla. Taustalla maailman suurin soodakattilarakennus. 1962.
Karihaaran saha oli vuosina 1873–2014 toiminut saha Kemissä Karihaaran kaupunginosassa. Saha oli vuoteen 1919 höyrysaha. Sahan perustivat norjalaiset liikemiehet Terje Olsenin johdolla. Saha perustettiin Kemijoen suistoalueelle itäisen joen suistohaaran eli Vähähaaran puolella olevalle Sahasaarelle. Karihaaran saha käynnistettiin kuusiraamisena helmikuussa 1874, ja sahatavaran laivaukset maailmanmarkkinoille alkoivat kesäkuussa. Perustetun osakeyhtiön nimeksi tuli Kemi Ångsågs Aktiebolag. Sahan toimittua kolme vuotta se ajautui konkurssiin. Konkurssipesä siirtyi vuonna 1884 uudelleen perustettavalle norjalaisomisteiselle sahayritykselle Karihaara Ångsågs Aktiebolagille. Saha toimi vuokrasahana lähinnä oululaiselle J. W. Snellman G:sonin kauppahuoneelle, kunnes vuonna 1890 tämä ja yhdessä toisen oululaisen kauppahuoneen G. & C. Bergbomin kanssa osti sahan.
Karihaaran saha osaksi Kemiyhtiötä

Bergbomin ja Snellmanin kauppahuoneet perustivat Trävaruaktiebolaget Kemin eli Kemiyhtiön vuonna 1893. Yhtiön toiminnan muodostivat Bergbomien Laitakarin, yhteinen Karihaaran ja Snellmanien Röyttän höyrysahat sekä muutama pienempi vesisaha Pohjois-Suomessa. Yhtiön pääpaikka oli Oulussa, jossa omistajasukujen toiminnan keskus sijaitsi. Yhtiön toimitusjohtajana toimivat Snellman-suvun edustajat eli ensin vuoden ennen kuolemaansa kauppaneuvos Albert Oskar Snellman ja sen jälkeen nuorempi veli kauppaneuvos Karl August Snellman vuoteen 1918 asti. Toimintaa sahoilla johtivat isännöitsijät, jotka olivat yhtiön näkyviä hahmoja sahalla. Yhtiön ensimmäinen vuosi meni erilaisissa järjestelyissä. Ensimmäinen Kemiyhtiön tavaramerkillä laivattu puutavaraerä lähti Karihaarasta kesällä 1894.
Kolme Kemiyhtiön sahaa toimivat aluksi itsenäisinä. Suurin sahoista oli Karihaara, joka tuotti eniten lukuun ottamatta vuotta 1904. Viisivuotisjaksolla 1896–1900 Karihaaran vuosikeskiarvo oli 56 200 kuutiota. Vuosien 1901–1905 keskiarvo oli hieman pienempi eli 53 600 kuutiota. Kauden ennätys oli vuonna 1900 eli 67 800 kuutiota. Työntekijöitä vuosisadan vaihteen jälkeen oli Karihaaran sahalla yli 400 – ennätysvuonna 1900 peräti 540. Karihaaran sahalla ensimmäinen työtaistelu oli toukokuussa 1906, joka kesti noin kuukauden ajan.
Kemiyhtiön sahaustoiminta laajeni vuonna 1909 Ruotsin puolelle, kun yhtiö osti Haaparannan edustalla Seittenkarin saarella sijainneen Sandvikin sahan. Sahaa varten Kemiyhtiö perusti ruotsalaisen tytäryhtiön Svenska Trävaruaktiebolaget Kemi-yhtiön. Vuonna 1914 käynnistyneen ensimmäisen maailmansodan aikaan ruotsalaisesta tytäryhtiöstä oli todellista hyötyä, kun Kemiyhtiö saattoi käyttää puolueettoman Ruotsin yritystään tuotteittensa vientiin länsimaihin, kuten Britanniaan ja Hollantiin. Lisäksi kirjeenvaihto asiakkaisiin voitiin hoitaa Sandvikin kautta. Kemiyhtiö käytti tuotteittensa vientiin vuosina 1916 ja 1917 norjalaista Narvikin satamaa, jonne tavara kuljetettiin rautateitse.
Karihaaran saha saa rinnalle selluteollisuutta

Suomen itsenäistyessä Kemiyhtiöstä oli tullut mekaanisen ja kemiallisen puunjalostuksen yritys. Sulfiittiselluloosan tuotanto naapurisaarella Pajusaaressa aloitettiin syksyllä 1919. Samaan aikaan käynnistettiin sahan uudistus- ja laajennusohjelma, jolloin sahan kymmenen raamia vaihdettiin kahdeksaan uuteen sekä kaikki laitteet vaihdettiin sähkökäyttöisiksi, joten höyryn aikakausi oli mennyt ohi.
Sahaus oli aikaisemminkin ollut suhdanneherkkää, ja samaan tilanteeseen päädyttiin 1920-luvun alussa. Kesäkuussa 1921 Karihaaran saha kuten Röyttä ja Laitakari pysäytettiin. Karihaara seisoi silloin kaksi ja puoli kuukautta. Kysyntä parani pian sen jälkeen ja palattiin normaaliin tuotantorytmiin. 1920-luvun loppupuoliskolla sahaukseen vaikuttivat myös lakot, joita oli mm. kesällä 1926 kuukauden ajan. Raaka-ainevarojen rajallisuuden ja sahaustarpeen hallitsemiseksi suunniteltiin pienempien yksikköjen sulkemista ja sahakohtaisia tuotantorajoituksia. Sahateollisuuden huippuvuodeksi muodostui vuosi 1927, joka ylitettiin seuraavan kerran vasta 1979. Karihaaralle suunniteltiin 1920-luvun puolivälissä 135 000 kuution osuutta. Muista sahoista Röyttän sahaa ei enää rakennettu vuonna 1928 tapahtuneen tulipalon jälkeen. Lisäksi ruotsalaisesta Sandvikin sahasta päätettiin luopua.
Vuonna 1922 Kemiyhtiön toimitusjohtajaksi valittu Alfred Möller kannatti suuntautumista selluteollisuuteen sahauksen kustannuksella. Hänen aikanaan sahateollisuudessa olikin purettu päällekkäisyyksiä ja tuotantokapasiteettia. Kemiyhtiössä suunniteltiin uuden sulfaattiselluloosayksikön rakentamista, joka valmistui vuonna 1927. Sahatavaroiden hinnat alkoivat laskea ylitarjonnan vuoksi jo vuonna 1929. Tähän oli pääsyynä Neuvostoliiton tulo halvoilla hinnoilla sahatavaran myyjäksi kansainvälisille markkinoille. Pian sen jälkeen alkanut lamakausi vaikutti myös Karihaaran sahan toimintaan. Toimihenkilöiden palkkaa alennettiin merkittävästi, useita kymmeniä prosentteja. Tuotantoa ei tarvinnut kuitenkaan juurikaan rajoittaa. Kemiyhtiö selvisikin lamakaudesta, sillä yhtiön sahateollisuus teki joka vuosi voitollisen tuloksen.
Suomen suurimmaksi vientisahaksi

Möllerin seuraaja Kemiyhtiön toimitusjohtajana oli Karl Erik Ekholm, joka oli  yhtiön hallituksessa toimineen kenraalimajuri Waldenin ehdokas. Hänen aikanaan, joka kesti vuoteen 1937, uudistettiin Karihaaran saha perusteellisesti. Siinä yhteydessä tehostettiin myös sahan ja sellutehtaan yhteistoimintaa. Sahausta oli lisätty 1930-luvun alussa Karihaarassa korvaamalla Röyttän tuotanto. Sahan uudistus tuloksena Euroopan suurin saha valmistui vuoden 1936 lopulla. Vuonna 1937 sahatavaraa valmistui Karihaarasta 316 145 kuutiota, josta pääosa Karihaarassa ja loput Laitakarin sahalta. Verrattaessa 1930-luvun saha- ja massateollisuutta, selluloosa toi kolmena vuonna eli 1932, 1936 ja 1939 enemmän rahaa kuin sahateollisuus. Kemiyhtiöstä tuli vuonna 1937 Suomen suurin sahatavaran viejä. Yhtiö ohitti perinteisesti ykkösasemassa olleen Enso-Gutzeitin. Sahauksen kannalta merkittävin muutos oli Laitakarin sahan toiminnan lopettaminen vuonna 1939. Näin Kemiyhtiön toiminta sahauksenkin osalta oli keskitetty Karihaaraan.
Sodan syttyminen Euroopassa syyskuussa 1939 katkaisi vientitoiminnan. Sahatavaran tuotanto supistui sotavuosina 1939–1945 100 000–130 000 kuutioon, eli sahatavaran tuotanto oli karkeasti 40 prosenttia huippuvuoden 1937 tuotannosta. Tehdasalue säästyi sotien aikana tuhoilta. Lapin sodan tapahtumat lokakuussa 1944 muodostivat uhan myös sahalle, koska perääntyvät saksalaiset uhkasivat tuhota teollisuusalueen. Suomalaisjoukkojen onnistui kuitenkin suojata aluetta, vaikka saksalaiset pommittivatkin sitä.
Suuremman tuhon Karihaaran sahalle aiheutti sodan jälkeen syyskuussa 1949 hinaajan piipun kipinästä alkunsa saanut lautatarhan suurpalo, joka tuhosi lautatarhan lähes kokonaan eli 105 000 kuutiota sahatavaraa. Onnena onnettomuudessa oli se, että markkinat olivat juuri silloin hiljaiset ja täysmääräinen varaston vakuutus korvasikin tulipalon aiheuttamat menetykset. Tulipalon vaatimat uudistukset eivät kaikilta osin kuitenkaan valmistuneet seuraavaan 1950-luvun alun korkeasuhdanteeseen eli Korean sodan aiheuttamaan talouden nousuun.
Kehitys yhtiön eri tuotantoaloilla parani 1950-luvulla. Niin myös sahatavaran tuotanto Karihaarassa, sillä vuonna 1957 sahan tuotanto nousi 240 000 kuutioon. Ennätykseen sahauksessa päästiin vuonna 1961, jolloin Karihaarassa sahattiin 300 000 kuutiota. Sittemmin tuotanto vaihteli suhdanteista riippuen 175 000 kuution tasolla.
Sodan jälkeinen aika 1950- ja 1960-luvulla muutti Kemiyhtiön selkeästi kemiallisen metsäteollisuuden yritykseksi, jonka tavoitteena oli käsitellyn puuaineksen jalostusasteen nostaminen. Tuloksena oli kartonginvalmistus selluraaka-aineesta. Sahaustoiminnan eli mekaanisen metsäteollisuuden puolella käynnistettiin myös hieman myöhemmin kehitysohjelma eli vuosiksi 1973–1975. Se sisälsi pääasiassa sahatavaran jälkikäsittelylaitoksia. Sen jälkeen uusittiin varsinaisen sahan 1930-luvulta olevat koneistot. Kahdeksan vanhan kehäsahan tilalle valmistui vuonna 1976 pelkkahakkurivannesahalinja. Sinä vuonna mekaanisen metsäteollisuuden investoinnit olivat Kemiyhtiössä suuremmat kuin yhtiön kemiallisen metsäteollisuuden.
Sahaustoiminnan alasajo

Sahaustoiminta oli vielä aktiivista 1980-luvulla. Työntekijöitä oli enimmillään lähes tuhat. Markkinatilanne muutti etenkin 1990-luvun alussa epäedullisemmaksi mekaanisen metsäteollisuuden yrityksille. Kemiyhtiö fuusioitui vuoden 1991 jälkeen osaksi Metsä-Botniaa, jolloin sahaus eli mekaaninen metsäteollisuus tuli osaksi yritystä Oy Botnia Wood Ab. 1990-luvulla konsernin mekaanisen metsäteollisuuden johtajana toimi Antti Reinikka. Yrityksen pääomistaja Metsäliitto teki omistus- ja toimialajärjestelyitä 1990- kuin 2000-luvuilla. Vuonna 1995 siitä tuli osa Metsäliiton Metsä Timberiä ja edelleen vuonna 2000 Finnforestia. Vuodesta 2006 Karihaaran saha oli osa Metsäliiton Puutuoteteollisuutta, joka sittemmin alkoi käyttää nimeä Metsä Wood.lähde?
Karihaaran sahan toiminta osana muuta Suomen mekaanista metsäteollisuutta oli altis kansainvälisille taloussuhdanteille. Tuotannon määrä 1990- ja 2000-luvuilla oli noin 100 000 kuutiota, josta vientiin meni 70 prosenttia. Alalla oli tänä aikana ylikapasiteettia, ja kustannusrakenteen kalleuden vuoksi oli alalla toimintavaikeuksia. Lopullisen iskun toiminnan alasajolle antoi 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen lopun kansainvälinen taantuma. Sen seurauksena sahan tuotannollinen toiminta keskeytyi toukokuussa 2009, jolloin jäljellä olleet 60 sahan työntekijää lomautettiin. Lopullinen päätös sahan sulkemisesta tehtiin kesäkuussa 2014. 2019 Huhtikuussa Karihaaran sahan sahakoneet, tasaamo ja tukkilajittelija myytiin konekauppias Tapio Ylipurasen yhtiölle Wood Machinery Center, joka edelleen myi sahakoneet Itävaltaan Herbet Handlos GmbH:lle.
Isännöitsijät

Alfred Bucht, 1893–1896
Lars Mauritz Magnusson, 1896–1906
Georg Snellman, 1906–1918
Gustav Lund, 1918–1925
Aatto Suopanki, 1925–1944
Karihaaran saha Kemissä. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti W.G. Palmqvist ja se on rakennettu vuosina 1935–1937.
30. syyskuuta 1949 vähän yli klo 17 alkoivat Kemi Oy:n Karihaaran ja Pajusaaren tehtaiden ja yhtiön hinaajien sireenit ulvoa, ja vähän ajan kuluttua siihen yhtyi Kemin kaupungin palolaitoksen sireeni. Se oli merkki alkaneesta Karihaaran lautatarhan suurtulipalosta.
Jerusalemin toinen temppeli

Jerusalemin toisen temppelin malli
Jerusalemin toinen temppeli oli Jerusalemin Temppelivuorella sijainnut juutalaisen uskonnon keskus, jossa suoritettiin uskontoon kuuluvia uhrimenoja. Se rakennettiin mahdollisesti 400-luvulla eaa., Vanhan testamentin mukaan jo 500-luvulla eaa. Kuningas Herodes laajensi temppeliä ajanlaskun alun tienoilla, ja roomalaiset tuhosivat sen vuonna 70 jaa.
Rakentaminen ja varhainen historia

Toista temppeliä edelsi Jerusalemissa ensimmäinen temppeli eli Salomon temppeli, jonka valloittajat tuhosivat 500-luvun alussa eaa. Toinen temppeli rakennettiin sen paikalle. Vanhan testamentin mukaan uusi temppeli rakennettiin Serubbabelin johdolla, ja se valmistui Dareoiksen kuudentena hallitusvuotena noin 515/514 eaa. Arkeologiset todisteet eivät vahvista tätä rakennusajankohtaa, sillä varhaisimmat arkeologiset jäänteet, temppelikompleksin uloimmat muurit, ovat peräisin vasta roomalaisajalta. Moni arkeologi arveleekin nykyisin, että toinen temppeli rakennettiin vasta Nehemian aikana 400-luvun loppupuolella eaa. Toisessa temppelissä jatkettiin varhaiseen juutalaisuuteen kuulunutta uhrauskulttia, vaikka lain merkitys olikin uskonnossa noussut jo sen rinnalle.
Hasmonien dynastian (140–63 eaa.) aikaiset kuninkaat kunnostivat temppeliä ja mahdollisesti laajensivatkin sitä. Tällöin temppelialue oli vielä vain muurien reunustama tasanne.
Tuho ja jäänteet

Roomalaiset tuhosivat temppelin vuonna 70 piirittäessään Jerusalemia ja kukistettuaan juutalaisten kansannousun. Roomalaiset jättivät temppelistä pystyyn vain läntisen ulkomuurin osan, joka tunnetaan nykyisin Itkumuurina. Nykyiset temppelialueen muurit myötäilevät Herodeksen rakennuttaman temppelin perustuksia, mutta ne on rakennettu vasta keskiajalla. Vain Herodeksen temppelialueen ulkomuureista ja temppelialueelle johtavista portaista ja portaikoista on säilynyt arkeologisia jäänteitä. Temppelialueen sisäosista ei arkeologisia jäänteitä ole säilynyt. Temppelin jäänteet ovat vuosisatojen kuluessa hautautuneet rakennuskerrosten alle. Temppelivuorella sijaitsevat nykyisin muslimien al-Aqsa-moskeija ja Kalliomoskeija.
Josephuksen, Filonin ja Mišnan antamat kuvaukset temppelistä eroavat joissain kohdissa huomattavasti toisistaan. Sen seurauksena myös temppelistä tehdyt rekonstruktiot ja pienoismallit näyttävät erilaisilta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jerusalemin toinen temppeli Wikimedia Commonsissa
Second Temple of Jerusalem, 3D-mallista renderöityjä kuvia, Zonerama
| n k Jerusalem |
| --- | --- | --- |
 Jerusalemin hallintoalue 
| Alueet |  Vanhakaupunki Armenialaiskortteli  Kristitty kortteli  Muslimikortteli  Juutalaiskortteli  Ein Kerem  Har Nof  Mea Shearim  Migrash Harusim  Mishkenot Sha'ananim  Nahlaot  Rehavia  Sheikh Jarrah  Shaarei Hesed  Silwan  |  |
| Liikenne |  Jerusalemin pikaraitiotie  |  |
| Pyhät paikat |  Betesda  Daavidin kaupunki  Daavidin torni  Gehenna  Getsemane  Giihonin lähde  Golgata  Kidron  Länsimuuri  Temppelivuori  Pyhän haudan kirkko  Siionin portti  Siioninvuori Kuningas Daavidin hauta  Siloan allas  Via Dolorosa  Viimeisen ehtoollisen huone  Öljymäki Profeettojen Haggai, Sakarja ja Malakia hauta  |  |
| Nähtävyydet |  Al-Aqsa  Antonian linnoitus  Damaskoksen portti  Dominus Flevit  Herzl  Hurvan synagoga  Jaffan portti  Jerusalemin raamatullinen eläintarha  Jerusalemin toinen temppeli  Kaikkien kansojen kirkko  Kalliomoskeija  King David Hotel  Knesset  Marian kuolonuneen nukkumisen kirkko  Rambanin synagoga  Scopusvuori  |  |
| Koulutus |  Al-Qudsin yliopisto  Jerusalemin heprealainen yliopisto  |  |
| Kulttuuri |  Israelin kansalliskirjasto  Israelin kansallismuseo  Jom Jerušalajim  Rockefeller-museo  Temppeli-instituutti  Yad Vashem  |  |
| Urheilu |  Beitar Jerusalem FC  Hapoel Jerusalem BC  |  |
| Muuta |  Jerusalemin kansainvälinen kristillinen suurlähetystö  The Jerusalem Post  |  |
Eteläisen muurin malli
Temppelialueen keskellä oleva pyhäkkö, pappien esipiha, israelilaisten esipiha, naisten esipiha ja muurien ulkopuolella laaja pakanoiden esipiha.
Pong

| Pong |
| --- | --- |
 Pongin pystysuora kabinetti.
Kehittäjä:  Atari, Inc.
Julkaisija:  Atari Inc.
Suunnittelija:  Allan Alcorn
Julkaistu:  1972
Lajityyppi:  urheilupeli, toimintapeli
Pelimuoto:  jaetun näytön moninpeli (d)
Alusta:  kolikkopeli
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Pong on ensimmäisiä kaupallisia videopelejä. Pelin kehitti ja julkaisi Atari vuonna 1972. Se on videonäytöllä pelattava pöytätenniksen tapainen kaksinpeli, jossa ruudun vasemmassa ja oikeassa laidassa on suorakaiteen muotoiset mailat, joilla kimmotellaan neliön muotoista ”palloa”. Peli sai suuren suosion, ja Atari myi kaikkiaan 35 000 Pong-peliautomaattia. Peli oli ensimmäinen kaupallisesti menestynyt videopeli. 
Alkuperäinen laite ei ollut kotikäyttöön tarkoitettu, vaan maksullinen kolikkopeliautomaatti.
Pongissa oli kaksi suorakaiteen muotoista mailaa, joilla palloteltiin neliön muotoista palloa.
Sears-Atari Tele-Games Pong-konsoli
Pongin menestyksen seurauksena markkinoille tuli seuraavina vuosina kymmenittäin jäljittelijöitä, osa luvattomia ja osa Atarilta lisensoituna, muun muassa Midway Gamesin Winner. Midwayn Winner kiersi tuolloin Suomessakin surmanajaja Onni Suurosen tivolissa. Magnavox-yhtiö alkoi haastaa yrityksiä oikeuteen, sillä Magnavox oikeastaan omisti patentin ”kotivideopeleihin”; yritys oli julkaissut pelikonsolinsa Odysseyn jo vuonna 1972. Atari yritti välttää oikeusjuttuja ja maksoikin Magnavoxille pientä lisenssimaksua. Pongin suosion innostama Atari ryhtyi kehittämään siitä kotiversiota. Pongin kotiversio julkaistiin vuonna 1975, ja siitä tuli Searsin postimyyntiluettelon myydyin kohde. Pelin ohjaimena oli vasemmalle ja oikealle käännettävä nuppi, jolla mailaa liikuteltiin. Ohjaintyyppiä kutsuttiin myöhemmin mailojen (engl. paddle) mukaan paddle-ohjaimiksi.
Atari 2600 -pelikonsolin mukana tuli pari paddle-ohjaimia Pongin ja Breakoutin -tyylisiä pelejä varten.
Pelin suosion takia siitä julkaistiin lukuisia kopioyritelmiä. Seurauksena oli vuonna 1977 tapahtunut videopelialan romahdus, joka on kuitenkin tuntemattomampi kuin vuonna 1983 tapahtunut vastaava ilmiö. Tapahtumaa pidetään kuitenkin ensimmäisen ja toisen konsolisukupolven rajaviivanalähde?.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pong Killer List of Videogamesissä (englanniksi)
Pong Arcade History -sivustolla (englanniksi)
PONG-Story (englanniksi)
Atari Museum (englanniksi)
Pong Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Ensimmäisen sukupolven pelikonsolit
APF TV Fun
Color TV Game
Coleco Telstar
Magnavox Odyssey
Magnavoxin / Philipsin Odyssey-tuotelinja
Pong
Video Pinball
Ja aurinko nousee

| Ja aurinko nousee> The Sun Also Rises |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Ernest Hemingway
Kieli:  englanti
Genre:  historiallinen romaani
Kustantaja:  Scribner
Julkaistu:  1926
Suomennos
Suomentaja:  Jouko Linturi
Kansitaiteilija:  Jussi Kaakinen
Kustantaja:  Tammi
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  276
ISBN:  978-951-31-4844-7 (9.painos)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ja aurinko nousee (The Sun Also Rises) on Ernest Hemingwayn vuonna 1926 julkaistu esikoisromaani.
Kirja herätti heti ilmestyttyään suurta huomiota ja se loi uuden radikaalin kirjallisen tyylisuunnan, joka teki Hemingwaysta aikansa modernin proosakirjallisuuden keskeisen hahmon. Kirjaa pidetään tarkkana kertomuksena amerikkalaisten kadotetusta sukupolvesta, joka ensimmäisen maailmansodan jälkeen muutti eri puolille Eurooppaa ja erityisesti Pariisiin. Romaanin nimi tulee Saarnaajan kirjasta (1. luku, 5. jae, vanha käännös).
Taustaa

Hemingway alkoi kirjoittaa ensimmäistä romaaniaan, Ja aurinko nousee, ollessaan 25-vuotiaana Pariisissa lehtimiehenä. Aiemmin Hemingway oli kirjoittanut pitkiä novelleja. Hän sai 250-sivuisen käsikirjoituksen valmiiksi 21. syyskuuta 1925. Alun perin Hemingway ajatteli antaa kirjalle nimeksi Fiesta, muttei kuitenkaan halunnut vierasperäistä nimeä. Myös kirjan teemaan liittyvä Kadotettu sukupolvi oli nimiehdotuksena mielessä, mutta lopulta Hemingway otti Saarnaajan kirjasta lainatun nimen, Ja aurinko nousee. Hemingwayllä oli vaikeuksia saada kustantaja kiinnostumaan käsikirjoituksesta. Hän veti käsikirjoituksensa korjattavaksi ja poisti siitä 15 ensimmäistä sivua, päähenkilöiden elämäkerrat. Kustantaja Maxwell Perkins oli lopulta erittäin vakuuttunut romaanista. Hemingway omisti kirjan vaimolleen Hadley Richardsonille. Kirja myi hyvin esikoisteokseksi ja siitä otettiin toinen painos jo kahden kuukauden kuluttua julkaisusta.
Juoniselostus

Romaanin päähenkilö, Jacob "Jake" Barnes, on ensimmäisen maailmansodan veteraani ja lehtimies, joka asuu ja työskentelee Pariisissa. Jaken tuttavapiiriin kuuluu mm. rikas juutalainen kirjailija Robert Cohn ja seurapiirinainen Lady Brett Ashley, jota Jake suuresti rakastaa, mutta jonka kanssa hän ei voi ryhtyä suhteeseen impotenssinsa takia. Pariisiin saapuu myös Jaken ystävä, toinen veteraani Bill Gorton, joka ehdottaa Jakelle yhteistä matkaa Espanjaan kalastamaan ja katsomaan Pamplonan fiestaa.
Pamplonassa Jake ja Bill tapaavat Brettin, tämän sulhasen Miken ja Robert Cohnin, joiden kanssa he yhdessä majoittautuvat espanjalaisen härkätaisteluasiantuntijan, Montoyan omistamaan hotelliin. Härkätaisteluiden yhteydessä Brett iskee silmänsä nuoreen taistelijaan Pedro Romeroon, jonka suhteen Brett pyytää Jakelta apua. Brett ja Romero viettävätkin yön yhdessä, joka saa Robert Cohnin mustasukkaiseksi, sillä tämä on myös rakastunut Brettiin.
Viimeisen härkätaistelun jälkeen Brett Ashley ja Pedro Romero lähtevät yhdessä Madridiin. Cohn eroaa muista, ja Pamplonaan jäävät vain Jake, Mike ja Bill, joiden tiet myös eroavat myöhemmin. Jake saa Brettilta sähkeen, jossa tämä pyytää Jakea tapaamaan hänet Madridissa. Siellä Brett ilmoittaa eronneensa Romerosta ja haluavansa palata Miken luo. Matkalla pois Madridista Brett tokaisee Jakelle: "Voi Jake -- Meillä olisi voinut olla vallan saastaisen mukavaa yhdessä." Jake vastaa: "Sinäpä sen sanoit -- Herttainen kuvitelma, eikö totta?"
Tematiikka

Ja aurinko nousee sisältää huomattavasti ajalle merkittäviä teemoja, joita käsitellään Hemingwaylle tyypilliseen jäävuori-tyyliin rivien välissä.
Lähes kaikki kirjan merkittävimmät hahmot: Jake Barnes, Brett Ashley, Bill Gorton, Mike Campbell kuuluvat Gertrude Steinin kuvailemaan Kadotettuun sukupolveen. He ovat paenneet tai jääneet ensimmäisen maailmansodan jälkeen Eurooppaan, ja elävät nyt päämäärätöntä elämää harrastaen irtosuhteita, työtä vältellen ja juhlimalla paljon. Hemingway itse nähdään usein Kadotetun sukupolven tunnetuimpana edustajana, ja siksi kirjaa pidetäänkin erinomaisena kuvauksena ajan ihmisten ajatuksista ja elämästä.
Ihmisten ja elämän merkityksettömyys korostuu jo kirjan alussa olevasta lainauksesta: "Sukupolvi menee, ja sukupolvi tulee, mutta maa pysyy iäti. Ja Aurinko nousee, ja aurinko laskee - -" Sodan jälkeen monet ihmiset näkivät elämän merkityksettömänä, ja näin ajattelevat myös kirjan päähenkilöt.
Miesten epävarmuus. Monet aikalaiset, kuten Hemingway itse, näki sodan mahdollisuutena todistaa oman miehisyytensä taisteluissa. Sen sijaan Jake Barnes, niin kuin Hemingwaykin, haavoittui sodassa ja menetti omasta mielestään miehisyytensä tulleessaan impotentiksi. Mike Campbell taas ratkesi juomaan ja kuvaillaankin kirjassa alkoholistiksi. Sankariuden sijaan Jake ja Campbell saivat sodasta itselleen aivan jotain muuta.
Ibogaiini

| Ibogaiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (1R,15R,17S,18S)-17-etyyli-7-metoksi-3,13-diatsapentasyklo[13.3.1.02,10.04,9.013,18]nonadeka-2(10),4(9),5,7-tetraeeni
CAS-numero:  83-74-9
PubChem CID:  197060
SMILES:  CCC1CC2CC3C1N(C2)CCC4=C3NC5=C4C=C(C=C5)OC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C20H26N2O
Moolimassa:  310,43 g/mol
Ibogaiini on tryptamiini, jota on käytetty sekä päihteenä että päihteistä vieroitukseen.
Ibogaiinia saadaan keskiafrikkalaisesta ibogapensaasta (Tabernanthe iboga). Paikalliset heimot ovat käyttäneet sitä lääketieteellisissä ja rituaalisissa tarkoituksissa. Eräissä länsimaissa sitä on käytetty opiaattiriippuvaisten hoidossa vieroitusoireiden lieventämiseen.
Ibogaiini on MAO-inhibiittori, joten sen käyttäminen monien lääkeaineiden ja joidenkin ruoka-aineiden kanssa on vaarallista.lähde?
Annostus ja vaikutusten kesto

Erowid-sivuston mukaan ainetta käytetään suun kautta ja sopivat annokset vaihtelevat suuresti. 200–1 000 mg voivat olla sopivia annoksia viihdekäyttöön. Sivuston mukaan 15–22 mg/kg annokset (annos lasketaan henkilön painosta) sopivat opiaattien vieroitusterapiaan. Vaikutukset saavuttavat huippunsa 45 minuutin tai 3 tunnin välillä annoksen ottamisesta. Vaikutukset kestävät yli 24 tuntia ja jälkivaikutuksia voi tuntea tämän jälkeen vielä 1–2 päivän ajan.
Laki

Ibogaiini on luokiteltu Suomessa kuluttajamarkkinoilta kielletyksi psykoaktiiviseksi aineeksi.
Aiheesta muualla

Erowid-portaali (englanniksi)
TiHKAL-kirja osoitteessa Erowid (englanniksi)
isomerdesign.com (englanniksi)
PubChem: Ibogaine (englanniksi)
KEGG: Ibogaine (englanniksi)
Tryptamiinit
5-MeO-DIPT
5-MeO-DMT
5-MeO-MIPT
AET
AMT
bufoteniini
DET
DMT
DPT
ibogaiini
johimbiini
LSD
melatoniini
psilosiini
psilosybiini
ritsatriptaani
serotoniini
sumatriptaani
tryptamiini
tryptofaani