Turkin historia
Bysantin valtakunta > Bysantin viimeinen valtakunta

Bysantin jaon myötä Latinalainen keisarikunta jäi kahden bysanttilaisen valtion, Nikaian ja Epeiroksen väliin. Näistä valtakunnista molemmat ottivat tavoitteekseen vallata Konstantinopoli ja latinalaisten hallussa olleet alueet takaisin. Nikaia haki tukea Genovalta ja pyrki samalla lähestymään Seldžukkeja, saadakseen vakauden valtakunnan itärajallejoksikin aikaa. Vuonna 1261 Nikaialainen varuskunta onnistui pääsemään Konstantinopolin porteista sisään, kun Konstantinopolia puolustanut varuskunta oli poissa, ja julistaa Kaupunki kuuluvaksi Nikaialle. Kaupungin jäljellä olleet latinalaiset joukot karkotettiin, ja Konstantinopoli nostettiin jälleen Itä-Rooman pääkaupungiksi.
Vuosina 1259-1282 hallinneen keisari Mikael VIII Palaiologosin aikana Bysantti onnistui laajenemaan Peloponnesokselle asti, pakottaen alueella sijainneet ruhtinaskunnat antautumaan. Mikael VIII vahvisti asemiaan naittamalla tyttäriään yhden Bulgarian tsaarille, ehden Trabezuntin keisarille, yhden Persian Il-kaanille ja yhden mongolien kaanille. Näiden lisäksi hän solmi liiton Genovan ja Aragonian kanssa, ja Bysantin valtakunta nousi vielä hetkeksi merkittävään asemaan. Tästä huolimatta tuleva ajanjakso Anatoliassa ja Balkanilla oli peräytymistä laajenevan osmanivallan tieltä. Kun keisarin huomio oli keskittynyt Konstantinopoliin, Anatoliassa sijainneiden maakuntien puolustusta laiminlyötiin. Turkkilaiset paimentolaiset saattoivat ilman vastarintaa laajentaa elinpiiriään Bysantin alueille. Suurin osa Anatolian lounaisista alueista ja rannikkoalueista menetettiin osmaneille vuoteen 1270 mennessä. Viimeisimpänä Bysantin Anatolian maakunnista Bithynia antautui vuonna 1337.
Ulkoisten uhkien lisäksi Bysanttia heikensivät hallitsijasuvun sisäiset riidat. Myös uskonnolliset erimielisyydet tekivät tilanteesta monimutkaisemman. Luostaripiireissä oli saanut jalansijaa mystiikkaa harjoittanut hesykasmi-liike. Kun keisari Andronikos III kuoli vuonna 1341, tämän alaikäinen seuraaja Johannes V nousi valtaan. Hänen ollessaan alaikäinen, valtaa piti sijaishallitsijana Johannes Kantakouzenos. Tämä onnistui kuitenkin seuranneen sisällissodan jälkeen nostamaan itsensä valtaan, saaden tukea hesykasmi-liikkeltä, sekä turkkilaisilta. Tätä Bysantin sisäistä sekasortoa onnistui hyödyntämään Serbian kuningas Stefan Uroš Dušan, joka laajensi omaa valtaansa Balkanilla. Myös osmanit saattoivat levittää valtaansa Anatolian alueelta Euroopan puolelle Bysantin sisällissodan aikana. 1400-luvulle tultaessa ei Bysantin keisari hallinnut nykyisen Kreikan alueella enää kuin Peloponnesoksella sijainnutta Morean despotaattia ja muutamaa Egeanmeren saarta.
Osmanien valtakunta sai 1300-luvun lopulla jalansijaa Balkanin niemimaalla, kun sekä Serbia että Bulgaria joutuivat alistumaan osmanien valtaan. Unkarin kuningas Sigismund Luxemburgilainen johti ristiretkeä osmanien voittokulun pysäyttämiseksi, mutta ristiretkeläiset kokivat tappion Nikopoliin taistelussa vuonna 1396. Vuonna 1402 osmanien sulttaani Bayezid I aloitti Konstantinopolin piirityksen. Piirityksen ollessa käynnissä osmanit kohtasivat Keski-Aasian suunnalta uuden uhan, kun Timur Lenkin johtamat joukot tunkeutuivat Anatoliaan. Osmanit kärsivät tappion Ankaran taistelussa vuonna 1402 ja osmanit joutuivat tunnustamaan muodollisen Timuridien yliherruuden. Osmanivallan laajentumiselle tämä oli kuitenkin vain hidaste. Timur Lenk kuoli vuonna 1405 ja hänen luomansa valtakunta hajosi, mikä vapautti osmanit itäisestä uhasta. Ankaran taistelun jälkeen Bayezid I oli syrjäytetty ja hallitsijattoman kauden jälkeen valtaan nousi Mehmed I vuonna 1413. Tämän seuraajan Murad II:n valtakaudella vuosina 1421-1451 osmanivaltakunta elpyi jälleen muodostamaan uhan Bysantille. Tämä aloitti uuden Konstantinopolin piirityksen vuonna 1422 ja valloitti Thessalonikin vuonna 1430, surmaten kaupungin väestön.
Bysantin keisari Johannes VIII Palaiologos haki islamin muodostamalle uhalle apua Firenzen kirkolliskokouksesta vuonna 1439, ja hyväksyi itäisen ja läntisen kirkon liiton. Tämäkään ei pysäyttänyt osmanien voittokulkua. Bysantin keisarin yhdessä läntisten hallitsijoiden kanssa aikaansaama ristiretki päättyi katastrofaaliseen tappioon osmaneille Varnan taistelussa vuonna 1444. Murad II valtakaudella osmanit keskittyivät valtansa vahvistamiseen Balkanin alueella, ja Konstantinopoli ei ollut osmanihyökkäysten kohteena.
Murad II:n seuraaja Mehmed II oli seuraava osmanisulttaani, joka otti tavoitteekseen Konstantinopolin valloituksen. Vuonna 1453 hänen johtamansa osmanijoukot aloittivat Konstantinopolin piirityksen. Bysantin keisari Konstantinos XI Palaiologos lähetti Italiaan lähetystöjä saadakseen pikaisesti tukea lukumäärältään ylivoimaista hyökkääjää vastaan, mutta vastauksia avunpyyntöihin ei kuulunut. Viikkojen piirityksen jälkeen osmanijoukot saivat aikaan murtumia raskaalla tykistöllä Konstantinopolia ympäröivään muuriin ja janitsaarien valiojoukot onnistuivat viimein ylittämään muurit toukokuussa 1453. Perimätiedon mukaan Bysantin keisari Konstantinos XI sai surmansa hyökkäyksessä, mutta hänen ruumistaan ei koskaan löydetty. Mehmed II teki Konstantinopolista Osmanien valtakunnan uuden pääkaupungin ja Bysantin valtakunta lakkasi olemasta. Bysantin valtakunnan jäljellä olevat Egeanmeren saaret liitettiin osaksi Osmanien valtakuntaa.
Trebizondin keisarikunta jäi Konstantinopolin kukistumisen jälkeen viimeiseksi Bysantin etuvartioasemaksi, mutta sekin joutui antautumaan Osmaneille vuonna 1450.