stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viktor Emanuel I
Suku ja nuoruus

Viktor Emanuelin vanhemmat olivat kuningas Viktor Amadeus III ja Espanjan infanta Maria Antonia, joka oli kuningas Filip V:n ja Elisabet Farnesen nuorin tytär. Viktor Emanuelilla oli 11 sisarusta. Hänen vanhempi veljensä Kaarle Emanuel IV oli häntä edeltänyt ja nuorempi veli Kaarle Felix häntä seurannut Sardinian kuningas. Viktor Emanuelin sisaria olivat Ranskan tulevien kuninkaiden Ludvig XVIII:n ja Kaarle X:n puolisot Maria Josefina ja Maria Teresia. Viktor Emanuelilla oli jakobiittien vaatimus Englannin ja Skotlannin valtaistuimiin, sillä hänen isoisänsä äidinäiti oli ollut Henrietta Englantilainen.
Viktor Emanuel sai aluksi Aostan prinssin arvon. Hän kannatti Sardinian osallistumista ensimmäisen liittokunnan sotaan Ranskaa vastaan ja myötävaikutti siihen, että Sardinia julisti vuonna 1793 sodan Ranskalle. Hän myös vastusti vuonna 1796 Pariisin rauhan solmimista Ranskan kanssa.
Kuningas

Viktor Emanuel tuli kuninkaaksi, kun hänen veljensä Kaarle Emanuel IV luopui kruunusta hänen hyväkseen 4. kesäkuuta 1802. Valtakunta oli tuolloin supistunut käsittämään pelkän Sardinian saaren, sillä kaikki mantereella sijainneet alueet oli jouduttu vuosien 1796 ja 1798 rauhansopimuksissa luovuttamaan Ranskalle. Viktor Emanuel kykeni säilyttämään valtansa Sardiniassa pääasiassa Englannin sotilaallisella tuella vuoteen 1814, jolloin hän Napoleonin kukistumisen jälkeen saattoi palata pääkaupunkiinsa Torinoon. Vuoden 1814 Pariisin rauhassa Ranska joutui palauttamaan Sardinian kuningaskunnalle Nizzan ja osan Savoijia. Seuraavan vuoden uudessa rauhansopimuksessa se joutui palauttamaan loputkin Savoijista. Wienin kongressi päätti kesäkuussa 1815 lisäksi liittää Sardiniaan myös entisen Genovan tasavallan alueet.
Palattuaan valtaan valtakuntansa pääosassa Viktor Emanuel kumosi Napoleonin aikana tehdyt hallinnolliset uudistukset, palautti pääosiltaan aatelin ja katolisten sääntökuntien oikeudet sekä erotutti liian radikaaleina pidetyt oppineet Torinon yliopiston oppituoleilta. Hän käynnisti vuonna 1819 joitain vaatimattomia poliittisia uudistuksia, jotka eivät kuitenkaan tyydyttänet liberaaleja. Napolissa Molempain Sisiliain kuningaskunnassa vuonna 1820 puhjennut vallankumousyritys johti maaliskuussa 1821 sotilaskapinaan myös Sardiniassa. Kapinalliset vaativat vapaamielistä perustuslakia. Viktor Emanuel ei suostunut vaatimukseen, mutta hän luopui kruunusta nuoremman veljensä Kaarle Felixin hyväksi.
Avioliitto ja lapset

Viktor Emanuel nai vuonna 1789 Itävalta-Esten arkkiherttuatar Maria Teresian, joka oli arkkiherttua Ferdinand Kaarlen ja Maria Beatrice Ricciarda d’Esten vanhin tytär sekä keisari Frans I:n pojantytär.
Heille syntyi seitsemän lasta:
Maria Beatrice Victoria Josefa (1792–1840), oman enonsa, Modenan herttuan Frans IV:n puoliso
Maria Adelaide Clothilde Xaveria Borbonia (1794–1795), kuoli alle vuoden ikäisenä
Kaarle Emanuel (1796–1799), kuoli isorokkoon kaksivuotiaana
tytär (1800–1801), kuoli alle puolivuotiaana
Maria Teresa Fernanda Felicitas Gaetana Pia (1803–1879), Parman herttuan Kaarle II:n puoliso
Maria Anna Ricciarda Carlotta Margherita Pia (1803–1884), Itävallan keisarin Ferdinand I:n puoliso
Maria Cristina Carlotta Giuseppina Gaetana Elise (1812–1836), Molempain Sisiliain kuninkaan Ferdinand II:n puoliso
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viktor Emanuel I Wikimedia Commonsissa
Viktor Emanuel I, Tommaso Lorenzonen maalaus (1821).
Viktor Emanuel ja Maria Teresia kolmen nuorimman tyttärensä kanssa, Luigi Berneron maalaus (1813–1814).
Käännös suomeksi
Chicane

Chicane vuonna 2013.
Chicane (oikealta nimeltään Nicholas Bracegirdle, s. 28. helmikuuta 1971) on brittiläinen tanssimusiikki-DJ, lauluntekijä, säveltäjä ja tuottaja. Hänen tunnetuimpia hittejään ovat ”Saltwater”, ”Offshore”, ”Poppiholla” ja ”Stoned in Love”.[lähde? ]
Diskografia > Studioalbumit

Far from the Maddening Crowds (1997)
Behind the Sun (2000)
Somersault (2007)
Giants (2010)
Thousand Mile Stare (2012)
The Sum of Its Parts (2015)
The Place You Can't Remember, The Place You Can't Forget (2018)
Everything We Had to Leave Behind (2021)
Carl Anders Zitting

Carl Anders Zitting (1826–1892) oli suomalainen maataloustieteilijä ja Mustialan maanviljelysopiston johtaja 1862–1891. Hän oli opiston alkuvaiheen organisoija. Alan ensimmäisenä asiantuntijana hänellä oli merkittävä vaikutus aikakauden maatalouspolitiikkaan hallitukselle antamiensa ohjeiden kautta.
Zitting oli maatalousalan toimija ja opettaja. Hän valmistui yliopplaaksi 1846 ja filosofian kandidaatiksi 1852. Hän oli vuodesta 1854 Mustialan maanviljelysopiston opettaja, vuodesta 1862 opiston v.t. johtaja ja 1865–1891 vakinainen johtaja. Maanviljeilysasioihin perehtyäkseen Zitting teki opintomatkoja Skandinavian maihin ja Keski-Eurooppaan ja suoritti 1858 oppijakson Baijerin Hohenheimin maanviljelysopistossa. Hän oli 1886 Itä-Suomen maatalousopetusta suunnittelevan komitean puheenjohtaja sekä 1889 Suomen maatalouskoulukomiteassa.
Zitting  oli Mustialan opiston varsinainen järjestäjä ja sen opetuksen vakiinnuttaja, mutta välillisesti hänen pitkä kokemuksensa ja ulkomaanmatkoilla hankkimansa tiedot koituivat myös yleensäkin Suomen koko maanviljelyksen hyväksi. Aikana, jolloin vielä ei ollut maanviljelyshallitusta, Zitting vaikutti alansa ensimmäisenä asiantuntijana hallitukselle antamillaan ohjeilla voimakkaasti silloiseen maatalouspolitiikkaan.
Cole Bardreau

Cole Bardreau vuonna 2018.
Cole Bardreau (s. 22. heinäkuuta 1993) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Hän edustaa NHL-seura New York Islanders. Bardreau on varaamaton pelaaja, jonka kanssa Islanders teki sopimuksen heinäkuussa 2019. Bardreau on pelipaikaltaan keskushyökkääjä ja kätisyydeltään right. Hän pelasi kaudella 2019–2020 uransa ensimmäiset kymmenen NHL-runkosarjaottelua. Niissä hän teki yhden maalin ja yhden syötön eli kaksi tehopistettä.
Vikersundbakken

| Vikersundbakken |
| --- | --- |

Sijainti
Paikkakunta:   Vikersund, Modum, Norja
Katsomopaikat:  30 000
Koordinaatit:  59°56′17.5″N, 10°0′19″E
Avattu:  1936
Remontoitu:  1955, 1964–1965, 1977, 1989, 1999, 2010–2011, 2014
Muut mäet:  Vikersund Hoppsenter
Seura:  Vikersund IF
Rakenne
K-piste:  200 metriä
Mäkikoko:  240 metriä
Mäkiennätys:  253,5 metriä   Stefan Kraft (18.3.2017)
Naisten mäkiennätys:  174,5 metriä  Anette Sagen  Helena Olsson (6.3.2004, 7.3.2004)
Muovitus:  Ei
Tornin korkeus:  Luonnonmäki
Vauhtimäen pituus:  120,9 m
Vauhtimäen kulma:  36°
Keulan pituus:  8 m
Keulan korkeus:  2,64 m
Keulan kulma:  10,5°
Alastulorinteen kulma:  34°
Vikersundbakken on lentomäki Vikersundissa Modumin kunnassa Norjassa.
Vikersundbakkenissa järjestetään mäkihypyn maailmancupin ja lentomäen maailmanmestaruuskilpailuita. Lentomäen nimi oli ensin tilapäisesti Skiflygingsbakken (norj. lentomäki), ennen kuin se muutettiin nykyiseen muotoonsa.
Historia

Vikersundissa on hypätty mäkeä Vikersund IF -seuran perustamisvuodesta 1894 alkaen vuoteen 1935 asti kuudessa eri hyppyrimäessä. Koko tämän ajan seura etsi parasta paikka hyppyrimäelle Vikersundissa. Vuonna 1936 rakennettiin uusi hyppyrimäki nykyiselle paikalleen. Avajaisissa tammikuussa 1936 Reidar Andersen hyppäsi 86 metriä. Ensimmäistä kertaa mäkeä suurennettiin vuonna 1955.
Vuosina 1964–1965 mäki suurennettiin K150-lentomäeksi, pitkän väännön jälkeen, koska myös Rena IL halusi lentomäen omaan mäkikeskukseensa. Lentomäki avattiin maaliskuussa 1966 Bjørn Wirkolan tehdessä avajaishypyn. K-piste siirrettiin 155 metriin vuonna 1977 ja vuonna 1989 175 metriin.
Seuraava suurempi muutos tehtiin vuoden 2000 lentomäen MM-kilpailuihin, jolloin K-piste siirrettiin 185 metriin ja HS-piste asetettiin 207 metriin. Uudesta mäestä pystyi hyppäämään noin 220 metriä, kuten Roland Müller osoitti Continental Cupin kilpailussa vuonna 2004 hyppäämällä 219 metriä. Vuonna 2004 julkaistiin projekti kokonaan uuden lentomäen rakentamiseksi lähelle Osloa, tämän johdosta Vikersundissa pelättiin että Norjan lentomäkikeskus siirrettäisiin Osloon ja Vikersundin lentomäki suljettaisiin. Oslon lentomäki projekti on kuitenkin toistaiseksi jäässä.
Huhtikuussa 2010 aloitettiin kokonaan uuden, maailman suurimman lentomäen rakentamistyöt vuoden 2012 MM-kilpailuja varten vanhan hyppytornin räjäyttämisellä. Uuden lentomäen suunnittelivat Sebastjan ja Janez Gorišek, jotka suunnittelivat myös uuden Letalnican lentomäen Planicaan. Uusi lentomäki suunnattiin eri kulmaan vuoren rinteeseen ja vauhtimäki muotoiltiin vuoren rinteeseen betonista ja teräksestä. Uuden lentomäen K-piste sijaitsi 195 metrissä ja HS-piste 225 metrissä. Rakennuskustannukset olivat noin 10 miljoonaa euroa. Rakkennustyöt saatiin valmiiksi joulukuussa 2010 ja virallisia avajaisia vietettiin 9. helmikuuta 2011. Seuraavana viikonloppuna Norjan Johan Remen Evensen hyppäsi mäestä uuden maailmanennätyksen 246,5 metriä. Seuraavana vuonna investoitiin vielä 5 miljoonaa euroa yleiseen infrastruktuuriin, kuten uuteen hiihtohissiin, monitoimirakennukseen, futuristiseen hyppääjien lämpiöön vauhtimäen huipulle, nimeltään Vingen ja vauhtimäen somistamiseen.
Vuonna 2014 alastulorinteen profiilia muotoiltiin uudelleen vieläkin pitempien hyppyjen saavuttamiseksi ja K-piste siirrettiin 200 metriin. Slovenialainen Peter Prevc paransi maailmanennätystä 14. helmikuuta 2015 hyppäämällä 250,0 metriä. Heti seuraavana päivänä norjalainen Anders Fannemel hyppäsi uuden maailmanennätyksen 251,5 metriä. Vuonna 2018 HS-piste siirrettiin 240 metriin.
Mäkiennätyksen kehittyminen (naiset)

Naisten mäkiennätyksen 174,5 metriä ovat hypänneet Anette Sagen ja Helena Olsson.
| Päivämäärä | Hyppääjä | Pituus | Kilpailu | Kommentti |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 6.3.2004 |  Anette Sagen | 174,5 m |  | HS207-mäen mäkiennätys |
| 7.3.2004 |  Helena Olsson | 174,5 m |  | HS207-mäen mäkiennätys |
| 13.3.2009 |  Anette Sagen | 177,0 m |  | Kaatunut |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vikersundbakken Wikimedia Commonsissa
Vikersund
Mäkihypyn maailmancup kaudella 2010–2011
Vikersunbakken
Vanha K185 lentomäki.
Vanha K185 lentomäki.
Carl Anton Björnberg

Carl (Kaarle) Anton Björnberg (6. maaliskuuta 1821 Pori – 29. marraskuuta 1866 Wien) oli suomalainen Björnbergin teollisuussukuun kuulunut kauppias, liikemies ja valtiopäivämies.
Björnbergin vanhemmat olivat porilainen kauppias Karl Fredrik Björnberg (k. 1849) ja Anna Sofia Tamlander. Hän pääsi ylioppilaaksi Johan Vilhelm Snellmanin antamalla yksityistodistuksella 1835. Björnberg toimi kauppiaana ja liikemiehenä Porissa vuodesta 1845 alkaen ja hän omisti buldaanitehtaan, sahoja ja laivoja. Hänestä tuli Porissa Ranskan konsuliasiamies 1848 ja Lyypekin konsuli 1850. Björnberg oli porvarissäädyn valitsema Tammikuun valiokunnan jäsen 1862 ja porvarissäädyssä Porin edustaja valtiopäivillä 1863–1864. Valtiopäivillä hän oli valitsijamies ja pankkivaliokunnan ja säädyn suuren lähetystön jäsen. Björnberg kuoli marraskuussa 1866 ollessaan matkalla Wienissä.
Björnberg perusti yhdessä K. J. Lönegrenin ja Isaac Carström & Co:n kanssa Poriin Baijerilaisen olutpanimon sekä Porin konepajan. Hän osallistui Pohjanmaan Höyrylaivaosakeyhtiön siirtoon Turusta Poriin ja oli yhtiön johtokunnan jäsenenä. Björnberg oli 1850-luvulla jäsenenä komiteassa, jonka tehtävänä oli edistää Suomen kauppaa ja merenkulkua.
Björnbergin veli oli porilainen kauppias, pankinjohtaja ja Espanjan varakonsuli Claes Fredrik Björnberg (1830–1888).
Crypt of Civilization

Crypt of Civilization on Yhdysvalloissa, Atlantan lähellä sijaitsevassa Oglethorpe Universityssä sijaitseva ilmatiivis kammio, joka toimii suurena aikakapselina. Se suljettiin 25. toukokuuta 1940, ja on tarkoitus avata vuonna 8113, 6177 vuoden kuluttua sen sulkemisesta. Tämä aikamäärä johtuu siitä, että muinaisen Egyptin ajanlasku alkoi todennäköisesti vuodesta 4241 eaa. (josta oli kulunut 6177 vuotta laskentavuonna 1936). Idean kammiosta esitti Thornwell Jacobs vuonna 1936. Inspiraationsa hän oli omien sanojensa mukaan saanut Egyptin hautautuneista pyramideistä.
Kammio sisältää useita 1930-luvun tyypillisiä käyttöesineitä, tärkeitä kirjallisia teoksia (mm. Raamattu, Koraani ja Ilias), mikrofilmejä sekä fonografi- ja muita äänitteitä. Kammiossa ei ole arvoesineitä "haudanryöstämisen" ehkäisemiseksi.
Sulkemisensa jälkeen kammio tuli uudelleen julkisuuteen vuosipäivinänsä, mutta oli jo 1970-luvulla käytännössä unohdettu. Kuitenkin yliopiston uusi opiskelija Paul Hudson "löysi" sen uudelleen vuonna 1970 tutkiessaan kellarikerroksia. Yliopisto juhlisti kammion sulkemisen 50-vuotispäivää vuonna 1990. Kätkö tuli jälleen uutisotsikoihin vuonna 2000, koska oli "selvinnyt ensimmäisestä vuosituhannen vaihteestaan".
Camille Dreyfus

Camille Dreyfus (1878–1956) oli Britanniassa ja Yhdysvalloissa toiminut sveitsiläinen kemisti ja tehtailija, joka yhdessä veljensä Henri Dreyfusin kanssa keksi selluloosa-asetaatin ja siitä valmistetun, celanese-kauppanimellä myydyn asetaattikuidun. Hän perusti veljensä muistoksi säätiön The Camille and Henry Dreyfus Foundation, joka muun muassa jakaa kemian alan Dreyfus-palkintoa.
Elämä ja ura

Camille Dreyfus syntyi Sveitsin Baselissa 1878. Veli Henri Dreyfus syntyi neljä vuotta myöhemmin 1882. Molemmat lähtivät opiskelemaan Pariisin Sorbonneen. Vuonna 1901 Camille Dreyfus väitteli tohtoriksi Baselin yliopistosta korkeimmin arvosanoin.
Veljekset alkoivat tehdä kemiallisia kokeita isänsä talon puutarhavajassa Baselissa ja keksivät pian muun muassa tavan valmistaa synteettisesti farmarihousuissa tarvittavaa sinistä indigo-väriainetta. Vuonna 1908 veljekset ryhtyivät etsimään vähemmän palonarkaa ainetta korvaamaan nitroselluloosasta valmistettua selluloidia, jota käytettiin yhä enemmän valokuvaus- ja elokuvafilmin pohjamateriaalina. Ratkaisu löytyi, ja joulukuussa 1912 Henri ja Camille Dreyfus sekä rahoittajana mukana ollut Alexander Clavel-Respinger perustivat Baseliin yrityksen nimetlä Cellonit Gesellschaft Dreyfus & Co. tarkoituksena valmistaa kehittämäänsä paloturvallista selluloosa-asetaattia. Pariisilaisesta Pathé-yhtiöstä tuli pian merkittävä elokuvafilmin pohjamateriaalin tilaaja, ja asetaatista kehitettiin myös nitraattia paloturvallisempaa lakkaa saksalaisten lentokoneiden ja zeppeliinien kangasvuorauksen kyllästämiseksi.
Ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1916 Camille ja Henri Dreyfus muuttivat Britanniaan perustamaan maan hallituksen heiltä tilaamaa asetaattilakkatehdasta Derbyshiren Spondoniin. Tehtaan valmistuminen viivästyi monista syistä, ja sillä välin Britannian ilmavoimat sai lentokonelakkaa veljesten Baselin-tehtaasta. Vuonna 1917 tehdas saatiin lopulta toimimaan, mutta tuotantoa keskeytteli yhä raaka-ainepula. British Cellulose and Chemical Manufacturing -niminen yhtiö alkoi kuitenkin kasvaa nopeasti, koska se sai puolustusvoimilta tilauksia monesta muustakin tuotteesta. Vuonna 1918 tehdas työllisti 14 000 henkeä, ja vuonna 1923 sen nimeksi tuli British Celanese.
Henry-veljen jäädessä johtamaan valtavaa Englannin-tehdasta Camille Dreyfus muutti Yhdysvaltoihin, jonne veljekset oli nyt kutsuttu perustamaan asetaattitehdasta. Marylandin Cumberlandiin sijoitettua tehdasta alettiin rakentaa 1918, mutta sodan päättyminen romahdutti asetaatin kysynnän ja tehdas saatiin toimintaan vasta 1924. Camille Dreyfus osoittautui taitavaksi yritysjohtajaksi ja suuntasi yhtiötä kulutustavaramarkkinoille. Hän keksi nimetä tuottamansa asetaattilangan nimellä celanese, joka jäi pysyvästi yhä toiminnassa olevan Celanese-kemianyhtiön nimeksi.
Henri Dreyfus kuoli 1944, ja Camille Dreyfus otti johdettavakseen myös British Celanese -yhtiön. Vuonna 1946 hän perusti säätiön veljensä muistoksi jakamaan tunnustuksia kemian, kemiantekniikan ja niitä lähellä olevien alojen edistäjille. Camille Dreyfus kuoli 1956, ja säätiön nimeksi muutettiin The Camille and Henry Dreyfus Foundation. Se jakaa joka toinen vuosi Dreyfus-palkintoa.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Camille Dreyfus
Käännös suomeksi
Wakoopa

| Wakoopa |
| --- | --- |


Kehittäjä:  Wouter Broekhof & Robert Gaal
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  ohjelmistotarkkailu
Alusta:  Windows, Mac OS, Linux
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Wakoopa on markkinointitutkimusalan ohjelmistoyritys, joka tallentaa ja analysoi seurantaohjelmien avulla internetin käyttäjien kulutuskäyttäytymistä. Kohteena ovat vapaaehtoisesti mukaan liittyneistä käyttäjistä koostuvat paneelit.
Toimintatapa

Wakoopan jäsenet asentavat tietokoneelleen tarkkailuohjelman, joka muodostaa lokin käytetyistä ohjelmista ja web-sovelluksista. Loki lähetetään Wakoopan palvelimelle. Wakoopa tarkkailee, kuinka pitkään kutakin ohjelmaa käytetään ja se voi myös antaa ehdotuksia uusista ohjelmista. Sivulla näkyy myös, kuinka pitkään kyseistä ohjelmaa on käytetty yhteensä.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Wikipedia Wakoopassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Vastaavia ohjelmia

WhatPulse
Venetsian tasavalta

Venetsian tasavalta (venetsiaksi Serenìsima Repùblica Vèneta, ital. Serenissima Repubblica di Venezia) oli vuosien 697–1797 välillä Adrianmeren pohjukassa sijainnut kauppatasavalta. Nimessä oleva serenissima-sana tarkoittaa ”mitä seesteisin”, joka oli kunnianimi, jota aluksi käytettiin vain maan johtajasta eli dogesta.
Kaupunkivaltion synty

Venetsian kaupunki syntyi kansainvaellusten aikaan, kun joukko veneettejä pakeni goottien tieltä mantereelta laguunin saarille. Tarinan mukaan kaupunki perustettiin 25. maaliskuuta 421 klo 12, joskaan tästä ei ole mitään todisteita. Jo vuonna 523 goottikuningas Teoderik Suuri pyysi venetsialaisia veneitä viinin ja öljyn kuljettamiseen. Kaupungin merimahti alkoi kasvaa. Kaupunkivaltion perustamisvuotena pidetään vuotta 697 tai muuta 600-luvun loppuvuosista, koska ensimmäinen doge valittiin tehtävään vuonna 697. Keskiajalla Venetsia oli Välimeren alueen tärkeimpiä kauppapaikkoja ja mahtava merivaltio. Sen alueisiin kuuluivat Veneton maakunta, Istrian niemimaa sekä nykyisin Kroatiaan kuuluva Dalmatian rannikkoalue, mutta ajoittain sillä oli alueita kauempanakin. Muun muassa Kreeta oli vuosisatojen ajan Venetsian alaisuudessa.
Doge ja aatelisto

Venetsian valtionpäämiestä kutsuttiin dogeksi, kuten myöhemmin myös toisessa suuressa tasavallassa Genovassa. Sana juontuu latinan termistä dux eli herttua. Venetsian doge toimi valtionjohtajana jo 600-luvun lopussa. Doge valittiin vaaleilla elinikäiseksi johtajaksi. Vuonna 1143 doge tuli päätöksissään riippuvaiseksi kymmenmiehisen suuren neuvoston mielipiteestä. Tämä synnytti laajaa korruptiota, kun päätöksiä ostettiin neuvostolta.
Venetsiassa oli suuret erot varakkaiden ja köyhien välillä. Aatelissuvut olivat kuitenkin niin tasavahvoja, ettei mikään niistä kohonnut johtoasemaan. Aateliset liittoutuivat usein sekä dogea että alempia luokkia vastaan, jotka taas toimivat yhteistuumin vastavoimana. Dogea valittaessa aatelissuvut vuorottelivat, jottei virka muuttuisi perinnölliseksi. Suuren neuvoston perustaminen oli ylimmän säädyn voitto, joka teki tasavallasta 1300-luvulta alkaen aatelistasavallan. Se kuitenkin huolehti kansalaisten asioista hyvin, joten alemmatkin säädyt olivat melko tyytyväisiä. Hallintokoneisto kasvoi, ja valtio alkoi olla 1300-luvun alusta alkaen ulkomaankaupan osapuoli, kun se otti monopolin maustekaupassa ja rahoitti kaleeriliikennettä Flanderiin.
Merenkulkua ja käsityötaitoa

Venetsian vaikeat maantieteelliset olot vaativat sen asukkailta yhteistoimintaa. Yhteisesti oli huolehdittava siltojen ja kanaalien kaivamisesta sekä elintarvikehuollosta. Yhteinen puolustus perustui asevelvollisuuteen. Viholliselle laguuni ja sen puolustus oli ylivoimainen vastus. Asukkaat myös tunsivat suurta yhteenkuuluvuutta, joka ei ollut tavallista keskiajan sääty-yhteiskunnissa.
Venetsian merimahdin perusta oli 1100-luvulla valmistunut Arsenalen telakka. Seuraavina vuosisatoina sitä laajennettiin, ja siitä tuli maailman suurin telakka. Työntekijöitä oli 16 000. Kaleerien rakentaminen rationalisoitiin niin pitkälle, että laivoja pystyttiin sarjatuotantona valmistamaan jopa yksi laiva per päivä. Kaleereita käytettiin sekä sota-aluksina että kauppalaivoina.
Keskiajalla Venetsian vauraus perustui ennen kaikkea kaupankäyntiin itämaiden, erityisesti Egyptin kanssa. Venetsian kaleerit olivat tavallinen näky Välimerellä. Muun muassa lähes kaikki Eurooppaan tuotu pippuri kulki Venetsian kautta. Venetsia kuljetti suuren osan silkkitietä tulleesta tavarasta Länsi-Eurooppaan. Lopulta se kuitenkin menetti suurelta osaltaan merkityksensä kaukokaupan keskuksena, kun Vasco da Gama vuonna 1498 löysi meritien Intiaan. Sen jälkeen Venetsian menestys pohjautui ennen kaikkea taidokkaaseen käsityöhön; lähisaarten Muranon lasi ja Buranon pitsi olivat haluttua kauppatavaraa.
1500-luvun uusi menestystuote oli peili. Muranon peilit olivat laadultaan ylivoimaisia vanhanaikaisiin kuperiin tai koveriin kuvastimiin verrattuna, sillä vanhat olivat himmeitä ja vääristivät kuvaa. Venetsiassa opittiin valmistamaan suoria peilejä uudentyyppisestä lasista, jota kutsuttiin cristalloksi. Se oli kirkasta lasia, josta voitiin tehdä erittäin ohut peili. Sen tausta päällystettiin tina- ja elohopeakerroksella. Valmistustapa pidettiin salaisuutena, jotta Venetsialla säilyisi monopoli tuotteen valmistukseen. Se säilyikin sadan vuoden ajan, kunnes Firenze sai houkutelluksi peiliammattilaisia karkaamaan sinne.
Traditiot > Merenvihkimisseremonia

Vuoden 1000 paikkeilla doge Pietro II Orseolo aloitti merenvihkimisseremonian perinteen (Sposalizio del Mare) juhlistaakseen Dalmatian valloitusta. Joka vuosi helatorstaina doge purjehti merelle mahtavalla kaleerillaan, 1300-luvulta alkaen Bucintorolla. Venetsian arkkipiispan johtaman seremonian päätteeksi doge heitti mereen sormuksen lausuen: Desponsamus te, mare. In signum veri perpetuique dominii (Me otamme sinut puolisoksemme, Meri. Ikuisen valtamme symboliksi.) Perinne loppui Napoleon I:n valloitettua Venetsian 1797, jolloin ranskalaiset vangitsivat viimeisen dogen. Viimeinen Bucintoro-kaleeri tuhottiin Napoleonin käskystä tammikuussa 1798. Laiva paloi kolmen päivän ajan, jonka jälkeen ranskalaiset sotilaat ryöstivät sitä koristaneen kullan.
Traditiot > Karnevaalit

Ensimmäiset tunnetut maininnat Venetsian karnevaaleista ovat vuodelta 1094. Naamioituminen yleistyi vasta myöhemmin, mutta se mainitaan jo vuodelta 1268 peräisin olevasta kirjoituksessa. Kimmoke kasvojen peittämiseen tuli ehkä idästä, jossa venetsialaiset kävivät kauppaa keskiajalla. Karnevaaleja edeltävinä kuukausina venetsialaiset yhteiskuntaluokasta riippumatta pukeutuivat samankaltaisiin naamiaisasuihin. Yleisin vaatetus oli valkoinen naamio, musta viitta ja kolmikulmainen hattu, joihin myös kerjäläiset pukeutuivat. Karnevaalien aika päättyi vuonna 1797. Karnevaaliperinne elvytettiin uudelleen vasta 1970-luvulla.
Keskiajan lopulta Napoleonin kaudelle > Ristiretkiaika Venetsiassa

Länsivallat halusivat vuodesta 1095 alkaen varustaa sotaisia ristiretkiä Palestiinan turkkilaisia vastaan. Venetsia oli haluton osallistumaan niihin, koska ne haittaisivat kauppaa. Lopulta Venetsia hyötyi ristiretkistä, koska se myi tavaraa molemmille osapuolille. Venetsialaiset harhauttivat vuonna 1202 Venetsiaan kokoontuneen ristiretkijoukon Konstantinopoliin, joka joutui vuosiksi 1203–1204 lännen kirkon valtaan ja se ryöstettiin pahasti.
Keskiajan lopulta Napoleonin kaudelle > Kilpailu Genovan tasavallan kanssa

Vuosisatojen ajan Venetsia kilpaili niemimaan toisella puolella sijaitsevan Genovan kanssa, ja niillä oli myös sotaisia yhteenottoja vuodesta 1261. Niiden kauppa-alue erosi jonkin verran kaupunkien sijainninkin takia. Vuonna 1381 käyty neljäs sota päättyi Venetsian voittoon, ja se sai kauppaherruuden koko Välimerellä. Kauppaherruus oli kuitenkin lyhytaikainen, sillä 1400-luvulla Portugali löysi meritien Intiaan ja turkkilaiset valloittivat Bysantin, jolloin Välimeren merkitys alkoi vähetä.