stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Talmud
Nykykäännökset

Israelilainen rabbi Adin Steinsaltz julkaisi vuonna 2010 nykyhepreankielisen Talmud-käännöksensä viimeisen osan. Hänen tavoitteenaan on ollut tuoda Talmud nykyjuutalaisten ulottuville. Steinsaltzin Talmudista on julkaistu myös englanninkielinen käännös. Ortodoksijuutalaiset ovat arvostelleet Steinsaltzia tämän näkökulmavalinnoista sekä siitä, että hän uudisti perinteisen tekstinasettelun ja lisäsi omia kommenttejaan sivuille paikkoihin, jotka on perinteisesti varattu Rašin kommenteille. Toinen merkittävä nykyajan Talmud-käännös on ortodoksijuutalaisittain painottunut englanninkielinen Schottenstein-Talmud. Vanhempi merkittävä babylonialaisen Talmudin englanninkielinen käännös on brittiläinen käännös vuodelta 1948 (Soncino Press, Lontoo).
Suomeksi on ilmestynyt Gaudeamuksen vuonna 2018 julkaisema valikoima Pyhiä juutalaisia kirjoituksia. Valikoituja tekstejä Talmudista.
Kirjallisuutta

Tuori, Riikka & Harviainen, Tapani (toim. ja suom.): Pyhiä juutalaisia kirjoituksia. Valikoituja tekstejä Talmudista.  Helsinki:  Gaudeamus, 2018.  ISBN 978-952-495-476-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pyhiä juutalaisia kirjoituksia -radio-ohjelmasarja Yle Areenassa.
Talmud, Rodkinsonin käännös (1918, vajaa), Sacred Texts. (englanniksi)
Talmud, Soncino-käännös (1952, vajaa), Come and Hear. (englanniksi)
Babylonialaisen Talmudin koontaja Rav Ashi opettamassa Sura-ješivassa, missä käytyjä keskusteluja Talmudiin on kirjattu. Diaspora-museo, Tel Aviv.
Täydellinen babylonialainen Talmud.
Sivu babylonialaisesta Talmudista: Berahot-traktaatin ensimmäinen sivu. Aivan keskellä on Mišnan ja Gemaran tekstiä. Sen ympärillä on Rašin ja hänen seuraajiensa kommentaareja toisen vuosituhannen alusta. Sivun reunuksissa on myöhempien rabbien kommentaareja ja viittauksia.
Mies tutkimassa Talmudia.
Herttoniemen duunarit

Herttoniemen duunarit on Sirpa Hynnisen ja Vesa-Ville Saarisen toteuttama kadunnimikyltteihin liittyvä taideteoskokonaisuus Herttoniemen yritysalueella Helsingissä. Teossarja valmistui vuonna 2014.. Siinä on 57 erilaista osaa ja ne on kiinnitetty kadunnimikylttien yläpuolelle alueelle, jota rajaavat Itäväylä, Linnanrakentajantie ja Sahaajankatu.
Teoksen hankinta liittyy kaupungin 2010-luvulla käynnistyneeseen hankkeeseen tuoda taidetta alueille, joissa sitä ei yleensä ole ja jossa se yllättää. Hankkeessa taiteilijat ovat itse saaneet valita teokselle paikan tai alueen ja taideteoksen konseptin.
Herttoniemen yritysalueella on paljon työpaikkoja, vähän asukkaita ja vilkas liikenne. Aluetta on moitittu kolkoksi. Siellä on paljon katuja, joiden nimet liittyvät ammatteihin. Herttoniemen duunarit -teossarjan teokset ovat pieniä teräksisiä siluettihahmoja. Niissä on ihmishahmo ja työkalu, joka liittyy kadunnimen ammattiin. Työkalut ovat poikkeuksellisen suuria ihmishahmoon verrattuna, joten kokonaisuus ei ole realistinen kuvaus. Epäsuhta tekee noin 25 senttimetriä korkeista siluettikuvista leikkisiä.
Siluettikuvat on laserleikattu ultralujasta, taipumattomasta, säänkestävästä teräksestä ja ne on jauhemaalattu.
Ympäristötaiteen säätiö valitsi Herttoniemen duunarit vuoden 2014 ympäristötaideteokseksi ja sen tekijät, Sirpa Hynninen ja Vesa-Ville Saarinen, palkittiin työstään kunniakirjalla vuonna 2015.
Teoksen osat

Taulukossa on esitetty joitakin teossarjan osia. Osista on ilmoitettu, minkä katujen risteyksissä ne sijaitsevat ja montako siluettia on kunkin kadunnimipylvään päällä. Joissakin risteyksissä on useammassa kulmassa nimikylttejä.
| Katu | Risteävä katu | Kartalla | Kuva | Hahmoja per pylväs | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Abraham Wetterin tie | Sahaajankatu | 60.1937°N, 25.0471°E |  | 1 |  |
| Abraham Wetterin tie | Sorvaajankatu | 60.1927°N, 25.0424°E |  | 1 |  |
| Asentajankatu | Sorvaajankatu | 60.1984°N, 25.0447°E |  | 1 |  |
| Asentajankatu | Teollisuusneuvoksenkatu | 60.1985°N, 25.0454°E |  | 2 |  |
| Kirvesmiehenkatu | Puusepänkatu | 60.1949°N, 25.0409°E |  | 2 |  |
| Kirvesmiehenkatu | Puusepänkatu | 60.1951°N, 25.0407°E |  | 2 |  |
| Laivalahdenkatu | Puusepänportti | 60.1945°N, 25.0376°E |  | 1 |  |
| Linnanrakentajantie | Puusepänkatu | 60.193°N, 25.0371°E |  | 1 |  |
| Mekaanikonkatu | Asentajankatu | 60.1993°N, 25.0412°E |  | 2 |  |
| Mekaanikonkatu | Asentajankatu | 60.1994°N, 25.0414°E |  | 1 |  |
| Mekaanikonkatu | Konemestarinkatu | 60.1985°N, 25.0407°E |  | 2 |  |
| Mekaanikonkatu | Lämmittäjänkuja | 60.2003°N, 25.0416°E |  | 2 |  |
| Mekaanikonkatu | Muuntajankatu | 60.205°N, 25.0491°E |  | 1 |  |
| Mekaanikonkatu | Muuntajankatu | 60.2051°N, 25.0488°E |  | 1 |  |
| Mekaanikonkatu | Muuntajankatu | 60.2049°N, 25.0484°E |  | 1 |  |
| Mekaanikonkatu | Muuntajankatu | 60.2049°N, 25.0488°E |  | 1 |  |
| Mekaanikonkatu | Valurinkatu | 60.2017°N, 25.0437°E |  | 2 |  |
| Mekaanikonkatu | Valurinpolku | 60.2017°N, 25.0443°E |  | 2 |  |
| Mekaanikonkatu | Viilarintie | 60.2075°N, 25.0537°E |  | 2 |  |
| Roihuvuorentie | Viilarintie | 60.2076°N, 25.0545°E |  | 1 |  |
| Sahaajankatu | Asentajankatu | 60.1984°N, 25.0475°E |  | 1 |  |
| Sahaajankatu | Hanslankarinkuja | 60.2054°N, 25.0515°E |  | 1 |  |
| Sahaajankatu | Pikkupurontie | 60.2069°N, 25.0539°E |  | 1 |  |
| Sahaajankatu | Pikkupurontie | 60.207°N, 25.0541°E |  | 1 |  |
| Sahaajankatu | Puusepänkatu | 60.1947°N, 25.0473°E |  | 2 |  |
| Sahaajankatu | Roihuvuorentie | 60.2072°N, 25.0543°E |  | 1 |  |
| Sahaajankatu | Sahaajankuja | 60.201°N, 25.0477°E |  | 1 |  |
| Sahaajankuja | Valurinpolku | 60.2011°N, 25.0473°E |  | 2 |  |
| Sorvaajankatu | Puusepänkatu | 60.195°N, 25.0428°E |  | 2 |  |
Inre Notgrundet

Inre Notgrundet
| --- | --- |
Sijainti:  60°5′43.00″N, 24°46′31.00″E, Espoo Uusimaa Suomi
Merialue:  Suomenlahti, Itämeri
Pinta-ala:  0,002 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Inre Notgrundet on noin 20 aarin laajuinen kalliosaari Espoon ulkosaaristossa. Virallisessa kaupunginosajaossa se kuuluu Suvisaaristoon. Inre Notgrundet sijaitsee Lehtisaarten kaakkoispuolella ja Notgrundetin luoteispuolella Helsingin merialueen länsirajan tuntumassa. Etäisyys Helsingin keskustasta noin kaksitoista kilometriä lounaaseen. Saarella on betonista rakennettu loisto, joka on väritykseltään ylhäältä alas punavalkoinen.
Aiheesta muualla

Tiedostopalvelu.maanmittauslaitos.fi
Inre Notgrundet, Uusimaa, Suomi — Sunrise, Sunset and Daylength
Babyntsi

| Babyntsi (Бабинці) |
| --- | --- |
 Kiovan alue Ukrainassa, alla kaupungin sijainti alueella
 Babyntsi
 Koordinaatit: 50.6398°N, 30.0218°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Kiovan alue
Piiri:  Butšan piiri
Väkiluku:  2 200
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  08655
Suuntanumero(t):  +380 4571
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Babyntsi (ukr. Бабинці) on kaupunkityyppinen taajama Ukrainan Kiovan alueella. Babyntsi on osa Butšan piiriä. Vuoden 2021 alussa Babyntsin taajamassa arvioitiin asuvan 2 789 henkeä. Nimi Babyntsi mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1552. Kylän myöhempi historia on sidoksissa 1800-luvulla läheiseen Babyna Budan kylään perustettuun lasitehtaaseen. Tehdas toimi eri muodoissaan 1990-luvulle saakka, kunnes ajautui konkurssiin.
Näkymä Babyntsin kylästä
Louise Johnson

| Louise Johnson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Louise Napier Johnson
Syntynyt: 26. syyskuuta 1940 Worcester, Englanti
Kuollut: 25. syyskuuta 2012 (71 vuotta) Cambridge, Englanti
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  University College London
Väitöstyön ohjaaja:  David Phillips
Instituutti:  Yalen yliopisto Oxfordin yliopisto Diamond Light Source
Tutkimusalue:  biofysiikka rakennebiologia
    
Louise Napier Johnson (26. syyskuuta 1940 Worcester, Englanti – 25. syyskuuta 2012 Cambridge, Englanti) oli brittiläinen biofyysikko ja rakennebiologi. Hän tutki entsyymejä, muun muassa lysotsyymiä, glykogeenifosforylaasia ja proteiinikinaaseja, sekä kirjoitti biokemisti Tom Blundellin kanssa oppikirjan proteiinikristallografiasta. Nykyinen tietämys entsyymeistä ja niiden toiminnan säätelystä perustuu osin Johnsonin tutkimuksiin.
Ura

Johnson suoritti alemman korkeakoulututkinnon fysiikasta University College Londonissa vuonna 1962. Väitöskirjansa Johnson teki Royal Institutionissa aiheenaan N-asetyyliglukosamiinin röntgenkristallografiset tutkimukset ja sen suhde lysotsyymiin. Hänen väitöstyönsä ohjasi David Phillips.
Johnson muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1966 ja teki vuoden postdoc-tutkimusta Yalen yliopistossa. Hän työskenteli Frederic Richardsin ja Hal Wyckoffin ryhmässä, joka määritti ribonukleaasi S:n rakennetta.
Seuraavana vuonna Johnson palasi Britanniaan ja aloitti työt Oxfordin yliopistossa, jossa hän työskenteli nelisenkymmentä vuotta. Johnson nimitettiin molekulaarisen biofysiikan professoriksi vuonna 1990. Vuonna 2003 hän vastaanotti työn myös Diamond Light Sourcella, mutta jatkoi edelleen Oxfordin yliopistossa. Hän eläköityi tehtävästään yliopistolla vuonna 2007 ja Diamond Light Sourcella seuraavana vuonna.
Tunnustuksia

Vuonna 2003 Brittiläisen imperiumin ritarikunta myönsi Johnsonille ritarikomentajan (DBE) arvon hänen työstään biofysiikan parissa. Johnson kutsuttiin Royal Societyn jäseneksi vuonna 1990, TWAS:n jäseneksi vuonna 2000, Academia Europæan jäseneksi vuonna 2001, American Academy of Arts and Sciencesin ulkomaalaisjäseneksi vuonna 2007 ja Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian ulkomaalaisjäseneksi vuonna 2011. St Andrewsin yliopisto, Bathin yliopisto, Imperial College London ja Cambridgen yliopisto myönsivät Johnsonille kunniatohtorin arvonimen.
British Biophysical Societyn (BBS) jakama Young Investigator Award uudelleennimettiin vuonna 2020 BBS Louise Johnson Early Career Awardiksi kunnianosoituksena Louise Johnsonille.
Yksityiselämä

Johnson avioitui pakistanilaisen fyysikon Abdus Salamin kanssa vuonna 1968. Salam palkittiin Nobelin fysiikanpalkinnolla vuonna 1979. Pari sai kaksi lasta, jotka syntyivät vuosina 1974 ja 1982. Salam kuoli vuonna 1996.
Elokuussa 2011 Johnson sai vakavan sydänkohtauksen. Hän kuoli siihen seuraavan vuoden syyskuussa.
Teokset

Blundell, T. L.; Johnson, L. N.: Protein Crystallography.  Lontoo:  Academic Press, 1976.  ISBN 0-12-108350-0
Steven, Alasdair C. ym.: Molecular Biology of Assemblies and Machines.  Garland Science, 2016.  ISBN 978-0-8153-4166-6
Otokar Arma

| Otokar Arma |
| --- | --- |
 Viron puolustusvoimien Arma 6×6.
Palvelushistoria
Palvelusvuodet:  2010–
Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Turkki
Tekniset tiedot
Tyyppi:  panssaroitu miehistönkuljetusvaunu/ rynnäkköpanssarivaunu
Pituus:  
– pelkkä runko:  6,4–7,8 m
Leveys:  2,7 m
Korkeus:  2,2 m
Maksiminopeus:  
– tiellä:  105 km/h
Muu aseistus:  useita mahdollisia asejärjestelmiä
Miehistö:  2 + 8/10 kuljetettavaa
Otokar Arma on turkkilaisen Otokarin valmistama sarja modulaarisia 6×6- ja 8×8 -alustaisia panssaroituja taisteluajoneuvoja.
Suunnittelu

Otokar suunnitteli Arman yksityisrahoitteisesti vuonna 2007 alkaneeseen Turkin asevoimien projektiin, jossa etsittiin pyörillä kulkevaa taistelu-/joukkojenkuljetusajoneuvoa. 6×6 esiteltiin vuonna 2010 ja 8×8 2011.
Arma on amfibiokykyinen ja runkonsa ansiosta hyvin suojattu miinoilta ja ballistisesti sekä kemiallisilta ja biologisilta aseilta. Ajoneuvo on modulaarinen, joten se voidaan aseistaa useilla erilaisilla manuaalisilla tai kauko-ohjatuilla asejärjestelmillä, esimerkiksi konekiväärein. Arma voidaan ilmakuljettaa Lockheed C-130 Hercules -kuljetuskoneella.
Käyttö > Käyttäjämaat

Bahrain (Vuonna 2010 maa tilasi 73 ajoneuvoa.)
Kazakstan (18. heinäkuuta 2023 kerrottiin maan tilaavan 834 ajoneuvoa.)
Viro (18. lokakuuta 2023 kerrottiin maan tilaavan "noin 230" ajoneuvoa 130 miljoonan euron sopimuksella.)
Yhdistyneet arabiemiraatit (Vuonna 2017 maa tilasi 400 BMP-3:n torneilla varustettua Rabdan-mallin ajoneuvoa. Mahdollisesti lisäostoja suunnitteilla.)
Käyttö > Taistelukäyttö

Bahrain on käyttänyt Arma-vaunujaan Saudi-Arabian johtamassa väliintulossa Jemenin sisällissodassa.
Käännös suomeksi
Sarlin

Sarlin voi viitata seuraaviin:
Sarlin Group, kolmen teknisen alan tytäryrityksen muodostama ryhmä, pääkonttori Vantaalla.
Sukunimi

Sarlin on myös usean henkilön sukunimi.
Alfred Bernhard Sarlin (1860–1919), suomalainen kirjailija ja vapaa-ajattelija
Anna Sarlin (1862–1933), suomalainen laulunopettaja, Bernhard Kristfrid Sarlinin tytär
Aron Josef Sarlin (1866–1933), suomalainen lyseon lehtori, kirjailija ja suomentaja
Berndt Sarlin (1886–1971), suomalainen säveltäjä
Bernhard Kristfrid Sarlin (1828–1906), suomalainen pappi, Alfred Bernhard, Aron Josef ja Karl Kristfrid Sarlinin isä
Bruno Sarlin (1878–1951), suomalainen maaherra, kansanedustaja, ministeri ja Helsingin kaupungin huoltotoimen toimitusjohtaja, Konstantin Sarlinin poika
Christer Sarlin (s. 1951), suomalainen urheilutoimittaja
Eeva Sarlin (s. 1991), suomalainen maantiepyöräilijä
Einar Sarlin (1875–1939), suomalainen maanviljelijä ja Lapuan liikkeen johtohenkilö, Konstantin Sarlinin poika
Emil Sarlin (1875–1956), suomalainen insinööri, toimitusjohtaja, kansanedustaja ja vuorineuvos
Erik Sarlin (1906–1975), suomalainen diplomi-insinööri, yritysjohtaja ja vuorineuvos, Emil Sarlinin poika
Hanna-Mari Sarlin (s. 1964), suomalainen jalkapalloilija
Jaakko Sarlin-Lappeteläinen (1937–1993), suomalainen muukalaislegioonalainen
Karl Kristfrid Sarlin (1871–1957), rovasti, lehtori ja uskonnollinen kirjailija
Knut Sarlin (1882–1923), suomalainen päätoimittaja ja suomentaja, Konstantin Sarlinin poika
Konstantin Sarlin (1826–1914), suomalainen Viitasaarella vaikuttanut lukkari ja Lepolan vanhuksen nimellä tunnettu kristillinen ja yhteiskunnallinen kirjailija
Margaretha Sarlin-Wikström (s. 1934), suomalainen juristi, yritysjohtaja ja kauppaneuvos, Erik Sarlinin tytär
Peter Sarlin (s. 1982), suomalainen tekoäly-yrittäjä ja -johtaja, Emil Sarlinin lapsenlapsi
Timo Sarlin (s. 1972), suomalainen keskimatkojen ja kestävyysjuoksija
Unio Sarlin (1893–1981), suomalainen jääkärikenraaliluutnantti ja kilpa-ampuja, Aron Josef Sarlinin poika
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Sarlin”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Siankuonolepakko

| Siankuonolepakko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Alalahko::  Pienlepakot Megachiroptera
Heimo::  Craseonycteridae
Suku::  Craseonycteris
Laji::  thonglongyai
Kaksiosainen nimi
 Craseonycteris thonglongyai  Hill, 1974 
 Siankuonolepakon levinneisyys
Katso myös
   Siankuonolepakko Wikispeciesissä   Siankuonolepakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Siankuonolepakko eli kimalaislepakko (Craseonycteris thonglongyai) on pienlepakoiden alalahkoon kuuluva lepakkolaji. Se on yksi maailman pienimmistä nisäkkäistä ja painaa vain noin kaksi grammaa. Se kilpailee etruskipäästäisen kanssa maailman pienimmän nisäkkään tittelistä: etruskipäästäinen painaa vähemmän, mutta siankuonolepakolla on pienempi kallo. Siankuonolepakon kyynärvarsi on 2,2–2,6 cm.
Siankuonolepakko on heimonsa Craseonycteridae ainoa tunnettu laji.
Laji elää 10–15 lepakon ryhmissä luolissa. Ne saalistavat iltahämärässä puiden latvojen yläpuolella. Siankuonolepakkoa tavataan kahdessa eristyneessä populaatiossa. Toinen populaatio elää Sai Yokin piirikunnassa Thaimaassa, toinen Kayinin ja Monin osavaltioissa Myanmarissa.
Castafioren korut

| Castafioren korut> Les Bijoux de la Castafiore |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Hergé
Kuvittaja:  Hergé
Kansitaiteilija:  Hergé
Kieli:  ranska
Genre:  sarjakuva
Julkaistu:  1961–1962
Suomennos
Suomentaja:  Heikki Kaukoranta ja Soile Kaukoranta
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1974
Sivumäärä:  62
ISBN:  978-951-1-22685-7
Sarja: Tintin seikkailut
Edeltävä:  Tintti Tiibetissä
Seuraava:  Lento 714
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Castafioren korut (ransk. Les Bijoux de la Castafiore) on belgialaisen sarjakuvataiteilija Hergén tekemä 21. Tintti-sarjakuva. Se julkaistiin ensimmäisen kerran Tintin-lehdessä vuosina 1961–1962.
Suomeksi albumi julkaistiin Heikki ja Soile Kaukorannan suomentamana vuonna 1974. Albumin kustansi Otava.
Juoni

Tarinassa Tintin hyvä ystävä Bianca Castafiore saapuu vierailulle. Toisin kuin muut Tintti-sarjakuvat Castafioren korut ei ole seikkailukertomus, sillä tapahtumapaikka on koko ajan Haddockin kotikartano Moulinsartin linna, jonka professori Tuhatkauno osti Haddockin kodiksi Rakham Punaisen aarteen lopussa. Tintin hahmo muuttuu myös hieman. Hän ei enää hakeudu seikkailuihin, vaan joutuu niihin ympäristön vaikutuksesta. Lisäksi Tintin ystävällisyyttä ja auttavaisuutta muita hahmoja kohtaan tuodaan ilmi enemmän kuin aiemmista kirjoissa.
Tarinassa Tintti tutkii jalokiven katoamista ja muidenkin korujen varkausyrityksestä sen jälkeen, kun Castafiore on tullut kylään Haddockille. Liittyvätkö uudet asukkaat, romanit jotenkin tapaukseen, vai onko syyllinen kenties joku Castafioren seuralaisista ovat sarjakuvan tärkeimmät kysymykset.
Sicarius hahni

| Sicarius hahni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hämähäkkieläimet Arachnida
Lahko::  Hämähäkit Araneae
Osalahko::  Araneomorphae
Yläheimo::  Scytodoidea
Heimo::  Sicariidae
Suku::  Sicarius
Laji::  hahni
Kaksiosainen nimi
 Sicarius hahni  (Karsch, 1878) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sicarius hahni on eteläisen Afrikan autiomaissa esiintyvä keskikokoinen hämähäkkilaji.
Muiden Sicarius-lajien tapaan S. hahni on maan pinnalla elävä hämähäkki, joka saalistaa vaanimalla. Se kaivautuu hiekkaan aivan maanpinnan alle ja syöksähtää liian lähelle eksyvän saaliin kimppuun. Hämähäkin pinnassa olevat karvat sitovat hiekanjyviä ja tarjoavat näin eläimelle toimivan naamioinnin.
S. hahnin myrkky ei vaikuta uhrin hermostoon vaan tuhoaa erittäin tehokkaasti kudoksia puremakohdan ympäriltä ja johtaa pureman saaneessa ruumiinosassa leviävään nekroosiin. Toisin kuin muiden myrkyllisyydestään kuuluisien hämähäkkien tapauksessa, S. hahnin myrkylle ei ole olemassa vastamyrkkyä ja pureman arvellaan olevan kohtalokas. Tämä tekee siitä luultavasti vaarallisimman yksittäisen hämähäkkilajin. S. hahni ei kuitenkaan ole aggressiivinen ja elää autiomaassa, mikä vähentää lajin vaarallisuutta käytännössä.
Nurmon Jymy

Nurmon Jymy on urheiluseura, joka toimii Nurmossa. Seuralla on monia lajeja, joista tunnetuin on pesäpallo. Seura perustettiin vuonna 1925. Jymyn pesäpallon edustusjoukkue pelaa Naisten Ykköspesissarjassa.
Sarjat

Lentopallossa Jymyn naisten joukkue pelaa Mestaruusliigassa, korkeimmalla sarjatasolla, ensimmäistä kertaa kaudella 2017-18. Joukkue pelaa kotiottelunsa Nurmohallissa. Jymyn naiset nousivat Ykkössarjaan kaudeksi 2007–2008. Myös Jymyn miehet pelasivat Ykkössarjassa noustuaan sinne kauden 2002–2003 päätteeksi, mutta sarjapaikka luovutettiin Seinäjoen Kuutosille kauden 2008–2009 päätteeksi. Miehet etenivät vuosina 2006 ja 2007 SM-liigan karsintoihin asti. Nurmon Jymy on lentopallossa 2000-luvulla myös Suomen suurin seura.
Myös seuran salibandyjoukkue on pelannut liigassa, mutta pelaa tällä hetkellä I divisioonassa. Sen liigakaudet olivat 1999-2000 ja 2000-2001. Jälkimmäisen kauden jälkeen seura kuitenkin luopui liigapaikastaan. Salibandytoiminta Jymyssä alkoi vuonna 1994. Salibandyssä joukkueen kotikenttänä toimii Nurmon liikuntahalli.
Jymy on tunnettu myös painista, jossa Jymystä on tullut jopa olympiavoittajia. Tällaisia ovat esimerkiksi Jouko Salomäki ja Hermanni Pihlajamäki. Myös jääkiekko oli vielä 2000-luvun alussa seuran laji, mutta jäähallin puute Nurmossa pakotti seuran jääkiekkotoiminnan lopettamaan. jääkiekkojaoston yhteydessä Jymyssä on harrastettu myös ringetteä. Lisäksi lajeja ovat olleet muun muassa pyöräily, tennis ja suunnistus. Yleisurheilukin on kuulunut seuran lajivalikoimaan, mutta nykyisin sitä toimintaa Nurmossa pyörittää NU-99. Yleisurheilussa seuran urheilija on ollut esimerkiksi Tero Pitkämäki. Jymyn uusin jaosto on koripallojaosto.
Historia

Nurmon Jymy perustettiin 5.5.1925. Jymy valittiin useiden nimiehdotusten joukosta. Tuolloin nuorisoseurojen yhteydessä toimineet Ylipään Kaverit ja Alapään Koitto yhdistyivät. Niiden taloudellinen tilanne oli vaikea. Yhdistymisen takana oli monia tärkeitä henkilöitä, kuten Kustaa Pihlajamäki ja Kyösti Luukko. Seuran ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Viljo Peltola.
.
| Jymyn sijoitukset palloilulajien pääsarjoissa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Miehet
|   | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| 1950 |  |  |  |  |  | 4. | 3. | 5. | 6. | 9. |
| 1960 | 12. |  | 12. |  |  |  |  | 9. | 6. | 8. |
| 1970 | 7. | 12. |  |  |  | 10. |  | 9. | 11. |  |
| 1980 |  |  |  |  |  | 12. |  | 12. |  |  |
1990: 
| 2000 | 7. | 5. |  |  | 5. | 2. | 5. | 4. | 3. | 10. |
| 2010 | 10. | 9. |  |  |  |  |  |  |  |  |
Naiset
| 1950 |  |  |  |  |  |  | 6. |  |  |  |
| 1960 | 8. |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
1970: 
| 1980 |  |  |  |  | 9. |  |  |  |  |  |

Pesäpallo mustalla ja salibandy punaisella.
Jymyn painin olympiamitalistit
Kyösti Luukko hopeaa 1932
Aatos Jaskari (Yli-Jaskari) pronssia 1932
Erkki Penttilä pronssia 1956
Jouko Salomäki kultaa 1984
Lisäksi monet painijat ovat kilpailleet jo jossakin toisessa seurassa voittaessaan mitalinsa vaikka ovat edustaneet aiemmin Jymyäkin. Toisaalta esimerkiksi Kustaa Pihlajamäki voitti olympiamitalin jo vuonna 1924 Nurmon Koiton riveissä kun Jymyä ei vielä oltu perustettu.
Tilastot lentopallon Ykkössarjoissa > Miehet

| Runkosarja> Kausi | Runkosarja> Sarja | Runkosarja> O | Runkosarja> V | Runkosarja> H | Runkosarja> VE | Runkosarja> HE | Runkosarja> VEP | Runkosarja> HEP | Runkosarja> P | Runkosarja> Sijoitus | Jatko-ottelut> Sarja | Jatko-ottelut> O | Jatko-ottelut> V | Jatko-ottelut> H | Jatko-ottelut> VE | Jatko-ottelut> HE | Jatko-ottelut> VEP | Jatko-ottelut> HEP | Jatko-ottelut> P | Jatko-ottelut> Sijoitus | Pudotuspelit> Vaihe | Pudotuspelit> Ottelut | Pudotuspelit> Sijoitus | Pudotuspelit>  | Pudotuspelit>  | Pudotuspelit>  | Pudotuspelit>  | Pudotuspelit>  | Pudotuspelit>  | Pudotuspelit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2003–2004 | Lohko 1 | 21 | 7 | 14 | 30 | 47 | 1689 | 1790 | 14 | 7. |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| 2004–2005 | Lohko 1 | 20 | 8 | 12 | 34 | 41 | 1654 | 1706 | 16 | 7. |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| 2005–2006 | Lohko 1 | 12 | 8 | 4 | 30 | 19 | 1145 | 1057 | 16 | 3. | Supersarja | 10 | 2 | 8 | 12 | 25 | 786 | 875 | 4 | 6. | Supersarjan puolivälierät | NJ – Valkeakosken Isku-Veikot: voitot 0–2 (0–3, 1–3) | 6. |  |  |  |  |  |  |  |
| 2006–2007 | Lohko 1 | 10 | 6 | 4 | 25 | 16 | 910 | 845 | 12 | 3. | Supersarja | 10 | 1 | 9 | 8 | 29 | 723 | 862 | 2 | 6. |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| 2007–2008 | Lohko 1 | 19 | 9 | 10 | 40 | 38 | 1747 | 1713 | 18 | 5. |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| 2008–2009 | Lohko 1 | 20 | 12 | 8 | 46 | 30 | 1711 | 1576 | 24 | 4. |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | Puolivälierät | NJ – Vihdin Lentopallo-90: voitot 0–2 (0–3, 0–3) | 8. |  |  |  |  |  |  |  |