stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marlene Dietrich
Elokuvaura > Kassamyrkky

Vaikka yhdysvaltalaiset olivat ihastuneet Dietrichiin eksoottisena tähtenä, hänen ympärilleen luotu glamour ei 1930-luvun puolivälissä enää riittänyt edistämään elokuvien lipputuloja. Yhtiössä alettiin etsiä Dietrichin imagolle kevennystä, joka onnistui kaupallisesti menestyneessä komediassa Varastettu paratiisi. Elokuvassa Dietrichistä tehtiin aiempaa kepeämpi, hauskempi ja todentuntuisempi. Hän pääsi osoittamaan komediallisen ajoituksen taitoa ja sulavaa ilmeikkyyttä. ”Ainut hyvä elokuva, jonka tuohon aikaan tein”, Dietrich kommentoi muistelmissaan.
Dietrichin oli tarkoitus filmata vuonna 1936 Henry Hathawayn ohjauksessa elokuva I Loved a Soldier, mutta ei halunnut esiintyä roolissa, jossa hänen oli määrä näyttää arkisemmalta kuin aiemmissa elokuvissaan, ja hanke kaatui. Seuraavaksi Dietrich hyväksyi roolin riippumattoman tuottajan David O. Selznickin elokuvasta Allahin puutarha (1936). Kyseessä oli Dietrichin ensimmäinen värielokuva. Dietrich piti käsikirjoitusta ”roskana”, mutta se takasi hänelle korkeimman Hollywoodin naistähdelle maksetun palkkion. Ilmestyessään elokuvaa pidettiin vanhanaikaisena ja sen yleisömenestys oli kehno. Dietrich matkusti Lontooseen kuvaamaan Alexander Kordan elokuvaa Kaksoiskotkan sortuessa (1937). Hän näytteli venäläistä kreivitär Alexandraa ja filmasi elokuvassa kuuluisan kylpemiskohtauksen, joka oli ajan mittapuiden mukaan sensaatiomaisen rohkea. Se ei kuitenkaan pelastanut elokuvaa taloudellisilta tappioilta.
Dietrichiä oli 1930-luvun puolivälissä alettu houkutella takaisin Saksaan, vaikka kansallissosialistit olivat boikotoineet hänen elokuviaan ja leimanneet hänet epäisänmaalliseksi. Adolf Hitler olisi halunnut tehdä Dietrichistä natsi-Saksan filmikuningattaren, mutta kansallissosialismin kiihkeänä vastustajana tämä kieltäytyi kunniasta ja haki vuonna 1937 Yhdysvaltojen kansalaisuutta.
Dietrich oli tehnyt kaksi heikosti menestynyttä elokuvaa, ja myös keväällä 1937 kuvattu Ernst Lubitschin salonkikomedia Enkeli epäonnistui kaupallisesti. Tässä vaiheessa Dietrich joutui elokuvateattereille tappiota tuottavien filmitähtien listalle: hänet leimattiin box-office poisoniksi, ”kassamyrkyksi”, josta ei enää ollut menestymään. Samalle listalle joutuivat myös muun muassa Joan Crawford, Katharine Hepburn ja Mae West.
Dietrich itse ei elokuviensa kassamenestyksestä, kriitikoiden arvioista tai omasta tähtiasemastaan juurikaan piitannut. Hän palasi pian Eurooppaan seurapiirielämän pariin. Yleisö oli yhä kiinnostunut Dietrichistä ja osa lehdistöstäkin piti häntä Hollywoodin ykkösnimenä. Palattuaan lomaltaan hän sai kuitenkin kuulla, ettei Paramount ollut enää halukas uusimaan hänen sopimustaan.
Elokuvaura > Uusi menestys ja uran lasku

Kassamyrkyksi leimautumisen myötä Dietrichin ura pysähtyi, eikä hän tehnyt uutta elokuvaa lähes kahteen vuoteen. Hän oleili perheineen ja rakastajineen Pariisissa, Venetsiassa ja Ranskan Rivieralla. Syksyllä 1938 hän sai puhelun Universal Picturesin tuottaja Joe Pasternakilta, joka tarjosi hänelle roolia westernistä Ei mikään enkeli (1939). Esiintyminen lännenelokuvassa tuntui hänestä vieraalta, eikä hän olisi kelpuuttanut vastanäyttelijäkseen James Stewartia, joka ei ollut vielä suuren luokan tähti. Sternberg sai kuitenkin Dietrichin näkemään roolin tilaisuutena tehdä onnistunut paluu Hollywoodiin.
Vietettyään Hollywoodissa muutaman kuukauden marraskuussa 1938 Dietrich suuntasi jälleen laivalla kohti Eurooppaa. Hänelle myönnettiin Yhdysvaltojen kansalaisuus 6. kesäkuuta 1939. Kun uutinen kiiri Saksaan, Dietrich leimattiin saman tien isänmaan petturiksi. Hän palasi syksyllä Hollywoodiin. Ei mikään enkeli kuvattiin alle kahdessa kuukaudessa, ja Dietrich esitti saluunan laulajatarta, joka rakastuu Stewartin näyttelemään apulaisseriffiin. Aiemman eteerisen jumalattaren sijaan elokuvassa nähtiin ”amerikkalaistettu Dietrich”. Rooliin kuului myös naisten välinen tappelukohtaus. Elokuva sai huiman yleisö- ja arvostelumenestyksen. Pasternak oli onnistunut uhkayrityksessään tehdä Dietrichistä ”todellinen nainen”, ja tämä oli vaarantanut asemansa suostumalla näyttelemään normaalia pienemmällä palkkiolla.
Dietrich teki Pasternakin kanssa sopimuksen vielä kahdesta elokuvasta. Niistä ensimmäinen oli Seitsemän syntistä (1940). Dietrich esitti jälleen kapakkalaulajatarta, miespääosassa oli John Wayne. Elokuvasta tuli kaupallinen hitti. Seuraavaksi alettiin kuvata pukudraamaa Vaarallinen nainen (1941), jolla haluttiin tehdä satiiri Dietrichin 1930-luvun imagosta. Elokuvan menestys jäi heikoksi, ja Dietrichin ja Pasternakin yhteistyö päättyikin Vaaralliseen naiseen. Dietrich teki melko tiiviissä tahdissa eri yhtiöille vielä kolme elokuvaa, joita olivat muun muassa avioliittodraama Hurmaajatar ja lännenkomedia Kultaryöstö. Sen jälkeen hän keskittyi hankkimaan varoja sotivan Amerikan hyväksi.
Elokuvaura > Sota-aika

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Kun joku kertoo, että siellä tapetaan lapsia, satojatuhansia ihmisiä – – ei tarvita paljon rohkeutta päättää, kumman puolen valitsee. | ” |
– Marlene Dietrich 1982
Toisen maailmansodan riehuessa Euroopassa keväästä 1941 alkaen Dietrich omaksui tärkeän roolin Yhdysvaltojen sotaponnistuksissa. Hän osallistui kesä-heinäkuussa 1941 Kaliforniaa kiertäville esiintymismatkoille, joiden tarkoituksena oli paitsi viihdyttää, myös kohottaa sotilaiden mielialaa ja moraalia. Dietrich esitti kiertueilla elokuvistaan tuttuja lauluja ja viihtyi univormuun pukeutuneiden nuorten miesten seurassa. Lisäksi hän oli mukana Hollywoodin sotilaskanttiinin toiminnassa. Bette Davis oli ollut toiminnan aktiivisimpia alkuunpanijoita, mutta hänen perässään muutkin filmitähdet alkoivat pyörittää kanttiinia.
Dietrich markkinoi myös sotaobligaatioita ympäri Yhdysvaltoja ja paneutui tehtävään kaikin voimin. Tosin presidentti Franklin D. Roosevelt kielsi häntä jatkamasta varojenkeruuta yökerhoissa. Yhdysvallat liittyi sotaan Pearl Harborin iskun jälkeen 7. joulukuuta 1941, ja neljä päivää myöhemmin Saksa julisti sodan Yhdysvalloille. Dietrich oli koko sydämellään mukana kaikkien liittoutuneiden maiden taistelussa natseja vastaan ja tunsi velvollisuudekseen antaa oma panoksensa asialle.
Vuonna 1944 Dietrich piti tauon elokuvatöistä ja lähti viihdytysjoukkoihin liittoutuneiden puolelle. Hän matkasi 4. huhtikuuta 1944 aina Pohjois-Afrikan rintamalle asti. Viihdytysjoukkojen tehtävänä oli pitää sotilaiden mielialaa korkealla. Esityksiä pidettiin taivasalla ankeissa sääoloissa ja usein niin lähellä etulinjoja, että Dietrichin pelko vangiksi joutumisesta oli aiheellinen. Hänen rintamalla esittämistään lauluista tunnetuin lienee saksalaista alkuperää oleva ”Lili Marleen”, josta tuli hitti kummallakin puolen rintamaa. Dietrich levytti laulun tulevina vuosina useaan kertaan sekä englanniksi että saksaksi. Ensilevytys julkaistiin syyskuussa 1945. Pohjois-Afrikasta Dietrich lähti jatkamaan kiertuettaan ensin liittoutuneiden valtaamassa Sisiliassa ja Italian mantereella. Sodan loppuvaiheessa, sitä mukaa kun lisää miehitettyjä alueita vapautui, hän pääsi esiintymään myös Belgiassa, Alankomaissa, Ranskassa, Tšekkoslovakiassa ja lopulta myös Saksassa. Italiassa Dietrich sai keuhkokuumeen, joka oli tuolloin tappava tauti, mutta hänet parannettiin kenttäsairaalassa vastakeksityllä penisilliinillä.
Dietrich jatkoi rintamaesiintymisiä ja vieraili myös kenttäsairaaloissa haavoittuneiden luona. Välillä hän matkusti Lontooseen ja osallistui siellä radion propagandalähetyksiin. Kun Pariisi vapautui saksalaismiehityksestä neljän vuoden jälkeen, Dietrich jatkoi esiintymisiään siellä. Hän teki myös uhkarohkean päätöksen palata Berliiniin, sillä hän kaipasi kipeästi tietoja äidistään ja sisarestaan. Kaupunki oli sodan jäljiltä raunioina. Dietrichin äiti ja sisar löytyivät elossa, tosin Josefinen terveys horjui ja hän kuoli marraskuussa 1945 sydänkohtaukseen.
Vuonna 1947 Dietrichille myönnettiin sota-ajan ansioistaan yhdysvaltalainen kunnianosoitus Medal of Freedom.
Elokuvaura > Paluu filmitähdeksi

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Hän on outo yhdistelmä miestennielijää, saksalaista kotiäitiä ja Florence Nightingalea. | ” |
– Billy Wilder
Palattuaan Yhdysvaltoihin Dietrich sai kuulla agentiltaan, että sota oli vienyt hänet vararikkoon, joten hänen oli pakko rakentaa uudelleen uraansa, vaikka elokuvien teko ei enää kiinnostanut. Hän oli 45-vuotiaana muita studioajan tähtiä huomattavasti vanhempi eikä elokuvaosia ollut tarjolla. Dietrich oli suurimman osan vuosista 1945–1946 Pariisissa yhdessä pitkäaikaisen rakastajansa Jean Gabinin kanssa. Molemmat etsivät sopivia elokuvahankkeita. Dietrich palasi valkokankaalle Georges Lacomben käsikirjoittamassa ja ohjaamassa draamassa Tuholiekki (1946). Elokuva epäonnistui kaupallisesti.
Dietrich teki ensimmäisen Hollywood-elokuvansa kolmeen vuoteen, kun hän esiintyi Paramount-elokuvassa Kultaiset korvarenkaat (1947). Dietrichin rooli oli hänen imagostaan täysin poikkeava, viettelevä mustalaisnainen. Katolisen kirkon sensuurijärjestö paheksui roolin seksuaalisuutta. Dietrichille henkilökohtaisempi filmihanke seurasi elokuussa 1947, kun hän tapasi Pariisissa ohjaaja Billy Wilderin. Tämä tarjosi hänelle Erika von Schlütowin roolia tulevassa elokuvassaan Berliinin raunioitten keskellä. Kyseessä oli pitkästä aikaa lauluosa, ja samalla Dietrichin uran moniulotteisin hahmo.
Dietrichin ainoa elokuva Alfred Hitchcockin ohjauksessa oli Esirippu laskee (1950). Hitchcock oli hämillään huomatessaan, että Dietrich oli tottunut huolehtimaan itse taustavalojen sijoituksesta ja siitä kuinka häntä oli kuvattava. Hän oli oppinut tavan jo Sternbergin aikana; molemmille oli hyvin tärkeää se, miltä Dietrich näytti valkokankaalla. Hitchcock tavoitteli Charlotte Inwoodin roolia varten Dietrichin ”sternbergiläistä imagoa”, joten hänet nähtiin elokuvassa jälleen arvoituksellisena naisena. Elokuva ei saanut huomattavaa menestystä, mutta Dietrich teki siinä yhden parhaana pidetyistä rooleistaan. Kriitikot keskittyivät kuitenkin lähinnä ylistämään hänen ulkonäköään ja hallittua esiintymistään.
Ennen uutta uraansa laulusolistina Dietrich teki melko vähäpätöiset osat elokuvissa Paluutie katkaistu (1951) ja Villin lännen villikissa (1952). Jälkimmäisen tuotannossa Dietrich riitaantui ohjaaja Fritz Langin kanssa ja hänen uransa Hollywoodissa taukosi usean vuoden ajaksi. Suurimpana syynä tähän oli täydellisen imagon vaaliminen: Dietrich ei halunnut näyttää yhdessäkään elokuvassa epäedulliselta, mikä kavensi hänen roolimahdollisuuksiaan. Nuorempi 1950-luvun tähtisukupolvi sen sijaan ajoi läpi tavoitetta näytellä studioiden määrittämän kapean imagon ulkopuolisia rooleja.
Sauli Miettinen mainitsee Marlene Dietrich: Nainen ja tähti -teoksessaan Dietrichin näyttäneen elokuvarooleissaan hämmästyttävän nuorelta vielä 50 vuotta täytettyään. Tämä johtui ainakin osittain siitä, että hänellä oli tapana nostaa kasvojensa ihoa peruukin alle jäävillä kirurginteipin paloilla.
Elokuvaura > Viimeiset elokuvat

Las Vegasin show-esitysten ohessa Dietrich teki vielä muutaman elokuvan, mutta ne eivät nostaneet häntä enää uudestaan kassamagneetiksi. Hänen viimeinen suuri roolinsa oli juonitteleva aviovaimo Wilderin elokuvassa Todistaja, joka filmattiin 1957. Nürnbergin tuomion (1961) katkeroitunut sotakenraalin leski oli Dietrichin viimeinen kuuluisa elokuvatyö. Sen jälkeen hän vetäytyi alalta lähes tyystin. Vielä 1978 Dietrich teki pienen paronittaren osan elokuvassa Suuri gigolo, jonka pääosassa oli David Bowie. Hän esitti myös elokuvan tunnuskappaleen.
Laulajan ura > Uran päättyminen

Iän myötä Dietrich alkoi kärsiä monista terveysvaivoista. Matkustamista ja esiintymistä vaikeuttivat jalkojen verenkierto-ongelmat ja toistuvat onnettomuudet. Dietrichille alkoi kehittyä myös alkoholiongelma, ja hän oli usein väsynyt ja huonolla tuulella. Dietrich kaatui ja putosi orkesterimonttuun esiintyessään 7. marraskuuta 1973 Washingtonissa. Hänen jalkaansa tuli suuri avohaava, ja hän oli kuukausien ajan työkyvytön. Dietrich loukkaantui uudelleen Australian-kiertueellaan Sydneyssä 1975, kun hän kaatui juuri kävellessään lavalle murtaen reisiluunsa, ja estradiura sai jäädä. Onnettomuutta seurasi kahdeksan kuukautta kestänyt sairaalajakso, jonka aikana Dietrich ei suostunut tapaamaan edes ystäviään. Hän ei kyennyt tämän jälkeen enää kävelemään kunnolla. Sairaalasta hän matkusti vielä kerran Kaliforniaan sairaan aviomiehensä luo. Sen jälkeen Dietrich majoittui pysyvästi Pariisiin ja vetäytyi julkisuudesta.
Dietrich kirjoitti muistelmateoksen Elämäni, joka julkaistiin kansainvälisille markkinoille vuonna 1979. Hänen oli kirjoitettava muistelmat taloudellisista syistä, sillä hän ei ollut koskaan osannut hoitaa raha-asioita, ja vielä lähes 80-vuotiaanakaan hänellä ei ollut lainkaan säästöjä. Kirjan toinen, hieman muunneltu painos ilmestyi suomeksi vuonna 1990 nimellä Berliinitär. Kirja antaa kuitenkin Dietrichin elämästä varsin pintapuolisen kuvan, sillä hän vaali ainoastaan luomaansa legendaa eikä kertonut juuri lainkaan elämänsä todellisista tapahtumista ja ihmisistä.
Vuonna 1982 Dietrich antoi syvällisen henkilöhaastattelun ystävälleen Maximilian Schellille, joka julkaisi haastattelunauhat 1984 julkaistussa dokumentissaan Lähikuvassa Marlene Dietrich. Elokuva oli Oscar-ehdokkaana, vaikka Dietrich ei ollut sallinut itseään enää kuvattavan sitä varten. Hänen ailahteleva käytöksensä hankaloitti projektia, ja hän pelkäsi ennen kaikkea, että dokumentti tahraisi hänen imagoaan.
Radiotyöt

Kun Dietrich ei 1940-luvun lopulla saanut elokuvista hyviä roolitarjouksia, työskentely radiossa takasi hänelle nopeat ja säännölliset ansiot. Hän vieraili esimerkiksi kuunnelmassa Madame Bovary ja Tallulah Bankheadin radio-ohjelmassa The Big Show. Dietrich oli mukana Lux Radio Theatren kuunnelmaversiossa elokuvasta Pakotie katkaistu. Hänelle kirjoitettiin myös oma radio-ohjelma Café Istanbul, joka tehtiin ABC-radioasemalle ja pysyi ohjelmistossa koko vuoden 1952 ajan. Se sai hieman uudistettuna ja CBS-asemalle siirrettynä nimekseen Time for Love, jota tehtiin yhteensä 38 jaksoa.
Tähti- ja henkilökuva

Dietrichin ominaispiirteitä olivat hohdokkaat asut, raukea katse ja matala ääni. Hänen näyttelemänsä naiset olivat usein itsenäisiä, suorasukaisia ja arvoituksellisia. Jotkin imagosta poikkeavat hahmot olivat rahvaanomaisia ja naiiveja, kuten Sinisen enkelin Lola-Lola. Marokko-elokuvassa hänen saksalainen korostuksensa aiheutti ääntämisongelman, joten hänen roolihenkilönsä lausuu avausrepliikkinsä ranskaksi. Dietrich puhui ranskaa paremmin kuin englantia, ja siten hänen vajavainen kielitaitonsa voitiin selittää äänielokuvassa.
Marlene Dietrich oli imagoltaan niin sanottu ”kohtalokas nainen”. Sinisen enkelin läpimurtoroolin jälkeen Josef von Sternberg kehitti hänen valkokangaspersoonakseen viileän ja arvoituksellisen naistyypin. Dietrich piti kaikin keinoin yllä tätä julkisuuskuvaa elämänsä loppuun asti ja loi myytin eräänlaisesta ikuisen nuoruuden symbolista. Hän oli erittäin tarkka ulkonäöstään ja siitä, miten häntä kuvattiin. Dietrichillä oli kuvauspaikalla aina kameran vieressä peili, josta hän saattoi varmistaa, että rooliasu istui oikealla tavalla ja taustavalo valaisi hänen kasvonsa juuri oikeasta kulmasta.
Dietrich ei koskaan täysin amerikkalaistunut; Hollywood oli hänelle vain työpaikka, eikä hän juuri arvostanut paikan tekopyhää ja keinotekoista ilmapiiriä. Vaikka hän pyrkikin vastaamaan odotuksiin, elokuvat olivat hänelle lähinnä vain keino tienata. Sen sijaan konserttiohjelmisto ei ollut hänelle koskaan yhdentekevä, ja hän valitsi siihen vain lauluja, joilla oli hänelle erityinen merkitys. Dietrich näkikin itsensä ennen kaikkea laulajana eikä filmitähtenä.
Berliinin sallivassa ilmapiirissä kasvanut Dietrich rikkoi sukupuolirooleja ennennäkemättömin tavoin, eikä noudattanut vallalla olevia normeja yksityiselämässäänkään. Dietrichin julkisuuskuvaan kuuluu myös toisen maailmansodan aikainen aktiivisuus taisteluhengen nostattajana. Avoimesti natsivastaisena hänestä tuli tunnustettu sota-ajan ikoni, vaikka hän olikin täysin epäpoliittinen henkilö niin sodan aikana kuin sen jälkeen.
Yksityiselämä > Muu yksityiselämä

Dietrich tunnettiin mielipiteissään ehdottomana ja anteliaisuudestaan niin läheisilleen kuin rakastajilleen. Hän tuki heitä usein rahallisesti, osti heille kalliita lahjoja ja jopa siivosi heidän kodeissaan. Yletön tuhlailu johti siihen, ettei Dietrichille jäänyt säästöön mitään, joten selvitäkseen menoistaan hänen oli työskenneltävä vanhuuteen asti. Dietrichin sydäntä lähellä oli ruoanlaitto.
Dietrich hankki 1950-luvulla vakituisen asunnon New Yorkin Park Avenuelta. 1960-luvun alusta alkaen hänellä oli myös vuokra-asunto Pariisissa, jonne hän vetäytyi pysyvästi uransa päätyttyä. Dietrich piti silti New Yorkin kotinsa, jonka antoi ystäviensä ja myöhemmin tyttärensä käyttöön.
Vielä täysin vuoteenomanakin Dietrich seurasi tarkasti itseään ja muita kuuluisuuksia koskevaa lehtikirjoittelua. Hänellä oli vankat mielipiteet myös joistakin 1980-luvun suurista tähdistä. Madonnaa hän piti keinotekoisena, mutta arvosti tämän ammattitaitoa esiintyjänä. Myöskään Michael Jacksonista Dietrich ei ollut kovin innostunut. Hän oli maininnut suosikkiyhtyeekseen The Jackson 5:n, mutta Michaelin naisellisuutta lähentelevä imago ei ollut hänestä yhtä hyvä kuin miehisesti esiintyvä nainen.
Yksityiselämä > Viimeiset vuodet

Ikänsä tupakoineen Dietrichin terveys alkoi horjua 1950-luvulla hänen sairastuttuaan valtimotautiin. Vuonna 1975 tullut jalkavamma vaikeutti pysyvästi Dietrichin liikkumista ja uudet kaatumiset johtivat siihen, ettei hän lopulta pystynyt enää kävelemään omin avuin. Dietrich ei hyväksynyt koskaan vammautumistaan ja halusi pitää sen tiukasti salassa. Hän vietti elämänsä viimeiset 13 vuotta yksinäisenä vuodepotilaana Pariisin asunnossaan, eikä halunnut apua edes peseytymisessä. Dietrich kulutti aikansa lukemalla, soitellen läheisilleen ja toisinaan myös ulkomaisille valtionjohtajille. Hän otti vain harvoja vieraita vastaan eikä päästänyt luokseen lehtiväkeä.
Dietrich kuoli kotonaan Pariisissa maksa- ja munuaisvaivoihin 90 vuoden ikäisenä vuonna 1992. Hän halusi kuitenkin tulla haudatuksi synnyinkaupunkiinsa Berliiniin, joten hänet haudattiin Friedenaun Stubenrauchstrassen hautausmaalle.
Merkitys

Marlene Dietrich tunnetaan ennen kaikkea iättömästä kauneudestaan ja karismastaan sekä huolella luodusta glamour-imagostaan. Myöhemmin on nostettu esiin hänen tyylitajunsa, mikä on tehnyt hänestä yhden 1900-luvun huomattavimmista muodin edelläkävijöistä. Hänen vaatevarastoonsa kuului niin Balmainin, Diorin kuin Chanelin luomuksia. Pukeutumisellaan Dietrich sekoitti sukupuolirooleja tavalla, jota toisinaan paheksuttiin, mutta alettiin nopeasti myös jäljitellä. Hänen katsotaan siksi vaikuttaneen suuresti vallalla olleeseen naiskuvaan.
Saksan elokuva- ja televisiomuseo Deutsche Kinemathek osti Dietrichin mittavat jäämistöt Sotheby’sin huutokaupasta. Berliinin Filmimuseon yhteyteen perustettiin jäämistöstä koostuva ”Marlene Dietrich Collection Berlin”. Filmimuseossa on myös jatkuva näyttely, jossa esitellään Dietrichin elämää sekä hänen tavaroitaan ja vaatteitaan. Berliini on nimennyt elokuvajuhliensa keskeisen tapahtumapaikan, Potsdamer Platzin lähettyvillä olevan aukion Marlene-Dietrich-Platziksi.
Vuonna 1999 American Film Institute valitsi Dietrichin yhdeksi vuosisadan kymmenestä tärkeimmästä naisnäyttelijästä.
Studioalbumit

Souvenir Album (1949)
Overseas (1951)
Die neue Marlene (1965)
Berlin, Berlin (1965)
Kirjat

Marlene Dietrich’s ABC.  New York:  Doubleday, 1961.
Elämäni.  ((Nehmt nur mein Leben. Reflexionen, 1979.) Suomentanut Mirja Rutanen)  Espoo:  Weilin & Göös, 1980.  ISBN 951-35-1636-9
Berliinitär.  ((Ich bin, Gott sei Dank, Berlinerin, 1987.) Suomentanut Marja Kyrö)  Helsinki:  Otava, 1990.  ISBN 951-1-10804-2
Some Facts About Myself.  (Valokuvat: Gottfried Helnwein)  Stuttgart:  Edition Cantz, 1990.  ISBN 978-3-89322-226-1
Nachtgedanken.  (Toimittanut Maria Riva)  München:  C. Bertelsmann, 2005.  ISBN 978-3-570-00874-4
Kirjallisuutta

Wieland, Karin: Dietrich & Riefenstahl. Der Traum von der neuen Frau.  München:  Carl Hanser Verlag, 2011.  ISBN 978-3-446-23770-4  (saksaksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto.
Classic Movies (1939–1969): Marlene Dietrich (Arkistoitu – Internet Archive)
Marlene Dietrich nndb:ssä. (englanniksi)
Marlene Dietrich ibdb:ssä. (englanniksi)
Parivuotias Marie Magdalene Dietrich.
Näyttelijät Marlene Dietrich ja Ressel Orla noin vuonna 1923.
Dietrich Sinisessä enkelissä.
Gary Cooper ja Marlene Dietrich elokuvan Marokko julisteessa.
Josef von Sternberg käytti niin kutsuttua ”perhosvalaistusta” korostaakseen Marlene Dietrichin kasvoja elokuvassa Shanghain pikajuna (1932).
Marlene Dietrich viihdyttää yhdysvaltalaisia rintamasotilaita vuonna 1944.
Marlene Dietrich 1950.
Dietrich vuonna 1963.
Dietrich Marokon markkinointikuvassa. Silinterihatusta muodostui yksi hänen tavaramerkeistään.
Braunfels

| Braunfels |
| --- | --- |

 vaakuna
 Braunfels
 Koordinaatit: 50°31′N, 8°23′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Hessen
Piirikunta:  Lahn-Dill-Kreis
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  47,3 km²
Korkeus:  248 m
Väkiluku (2019):  10 958
 – Väestötiheys:  232 as./km²
Postinumero:  35619
Suuntanumero(t):  06442, 06445, 06472, 06473
 
 www.braunfels.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Braunfelsin sijainti Lahn-Dill-Kreisin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Hessenin osavaltiossa.
Braunfels on kaupunki Lahn-Dillin piirikunnassa Hessenin osavaltiossa keskisessä Saksassa. Se sijaitsee noin 50 kilometriä Frankfurt am Mainista luoteeseen.
Maantiede

Braunfels sijaitsee Hessenin länsiosassa Lahnjoen laaksossa Taunuksen vuoristossa. Sen naapurikuntia ovat muun muassa Leun ja Solms. Braunfelsin kaupunginosat ovat etelästä laskien Altenkirchen, Neukirchen, Philippstein, Bonbaden, Braunfels ja Tiefenbach.
Historia

Varhaisin asiakirjamaininta Braunfelsistä on vuodelta 1246. Samaan aikaa perustettiin myös Braunfelsin linna, josta käsin Solmsin suku hallitsi linnan ympärille kasvanutta kylää. Linna rakennettiin alkuaan puolustuslinnaksi Nassaun kreivejä vastaan. Braunfels sai kaupunkioikeudet 1607. Kolmikymmenvuotinen sota oli tuhoisa nälänhätineen ja kulkutauteineen. Vuonna 1679 Braunfelsiä kohtasi suuri tulipalo, jonka jälkeen linnaa ja koko kaupunkia uudistettiin. 1600-luvun lopussa ja 1700-luvulla linnan ympäristöön rakennettiin useita ristikkotaloja. Vuonna 1815 Braunfels liitettiin Preussin kuningaskuntaan. Kaupunki oli osa eksklaavia, johon kuului myös Wetzlar. Aluetta erottivat muusta Preussista Nassaun herttuakunnan ja Hessenin vaaliruhtinaskunnan alueet. Nykyisen Lahn-Dillin piirikunnan pohjoisosa kuului Nassauhin. Vuonna 1871 Braunfelsistä tuli osa Saksan valtakuntaa. 1800-luvulla Braunfelsin elinkeinoelämä kehittyi voimakkaasti ja paikkakunnasta kehkeytyi kylpyläkaupunki. Vuonna 1961 Braunfelsille myönnettiin oikeus käyttää itsestään termiä Luftkurort. 1970-luvulla Braunfelsiin liitettiin useita ympäröiviä maalaiskuntia.
Talous ja liikenne

Braunfels kuuluu yli sadantuhannen asukkaan Leader-Region Lahn-Dill-Wetzlar -alueeseen, jonka tavoite on edistää jäsenkuntiensa taloudellista, sosiaalista, kulttuurista ja ekologista kehitystä. Braunfelsin rautatieasema on lakkautettu. Lähin rautatieasema on Bahnhof Leun/Braunfels, joka sijaitsee Leunissa. Maantieliikenteen tärkein yhteys on Bundesstraße 49.
Ystävyyskaupungit

Braunfelsin ystävyyskaupunkeja on muun muassa Texasin New Braunfels.
Lähteet ja viitteet

↑  Statistik Hessen : Tabellen Bevölkerung : Die Bevölkerung in den hessischen Gemeinden am 31.06.2019 Statistik.hessen.de. Hessisches Statistisches Landesamt. Arkistoitu 2.4.2019. Viitattu 21.10.2019.
↑  Entfernung von Frankfurt am Main, Hessen, Deutschland nach Braunfels, Hessen, Deutschland Entfernungsrechnerkm.com. Viitattu 24.10.2019.
↑  Stadtgeschichte Braunfels.de. Stadt Braunfels. Viitattu 22.10.2019.
↑  Leader-Region Lahn-Dill-Wetzlar Braunfels.de. Stadt Braunfels. Viitattu 24.10.2019.