stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Number the Brave

| Number the Brave Wishbone Ash |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Criteria Studios, Miami, Florida
 Julkaistu: huhtikuu 1981
 Formaatti: LP
 Tuottaja(t): Nigel Gray
 Tyylilaji: hard rock
 Levy-yhtiö: MCA (MCF 3103)
Wishbone Ashin muut julkaisut
| Just Testing 1980 | Number the Brave 1981 | Twin Barrels Burning 1982 |
Number the Brave on englantilaisen Wishbone Ash -yhtyeen albumi vuodelta 1981.
Kappaleet > Original UK release > A-puoli

Loaded – 4.11 (säv. Laurie Wisefield, Steve Upton, Andy Powell)
Where Is the Love – 3.20 (säv. Upton, Wisefield, Powell)
Underground – 4.16 (säv. Upton, Wisefield, Powell)
Kicks on the Street – 4.17 (säv. Upton, Wisefield, Powell)
Open Road – 5.21 (säv. Upton, Wisefield, Powell)
Kappaleet > Original UK release > B-puoli

Get Ready – 3.15 (säv. Smokey Robinson)
Rainstorm – 4.55 (säv. Upton, Wisefield, Powell)
That’s That – 3.05 (säv. John Wetton)
Rollercoaster – 3.19 (säv. Upton, Wisefield, Powell)
Number the Brave – 4.56 (säv. Upton, Wisefield, Powell)
Kappaleet > Original US release > A-puoli

Get Ready
Where Is the Love
That’s That
Rollercoaster
Number the Brave
Kappaleet > Original US release > B-puoli

Loaded
Underground
Rainstorm
Kicks on the Street
Open Road
Muusikot

Andy Powell – sähkökitara, laulu
Laurie Wisefield – sähkökitara, laulu, havaijinkitara
John Wetton – basso, kosketinsoittimet, laulu
Steve Upton – rummut
Claire Hamill – taustalaulu
Gasper Lawal – lyömäsoittimet
Arviot

Allmusic:
Aiheesta muualla

Number the Brave discogs.com -sivustolla
Edward Stettinius, Jr.

| Edward Reilly Stettinius, Jr>  |
| --- | --- |

Yhdysvaltain 48. ulkoministeri
 1. joulukuuta 1944 – 27. kesäkuuta 1945  
Presidentti:  Franklin D. Roosevelt Harry S. Truman
Edeltäjä:  Cordell Hull
Seuraaja:  James F. Byrnes
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. lokakuuta 1900 Chicago, Illinois
Kuollut: 31. lokakuuta 1949 (49 vuotta) Greenwich, Connecticut
Puoliso:  Virginia Gordon Wallace
Tiedot
Puolue:  Demokraatit
Uskonto:  Episkopaali
Edward Reilly Stettinius, Jr. (22. lokakuuta 1900 Chicago – 31. lokakuuta 1949 Greenwich) oli Yhdysvaltain ulkoministeri vuosina 1944–1945 Franklin D. Rooseveltin ja Harry S. Trumanin hallituksissa.
Stettiniuksella oli hyvä tausta aloittaa ulkoministerinä vaativassa maailmanpoliittisssa tilanteessa. Hän oli toiminut sotatuotannossa ja maanpuolustuksessa sekä Lend-Lease -ohjelman päällikkönä ja presidentin erityisavustajana.
Ulkoministerinä Stettinius seurasi presidentti Franklin D. Rooseveltia Jaltan konferenssiin helmikuussa 1945. He tapasivat Britannian Winston Churchillin ja Neuvostoliiton Josif Stalinin keskustellakseen sellaisista kysymyksistä kuin Tyynenmeren sota Japanin kanssa, Itä-Euroopan tuleva poliittinen asema. ja mitä pitäisi tehdä Saksan kanssa sen antautumisen jälkeen.
Stettinius johti Yhdysvaltojen valtuuskuntaa Yhdistyneiden kansakuntien konferenssissa, San Franciscossa 25. huhtikuuta - 26. kesäkuuta 1945, jossa  perustettiin Yhdistyneet Kansakunnat 50 valtion edustajien voimin.
Stettinius erosi ulkoministerin tehtävästään 27. kesäkuuta 1945 ja siirtyi Yhdysvaltain ensimmäiseksi suurlähettilääksi Yhdistyneissä Kansakunnissa. Hän erosi kesäkuussa 1946, koska presidentti Harry S. Truman kieltäytyi käyttämästä Yhdistyneiden Kansakuntien foorumia ratkaisemaan kasvavat Neuvostoliiton ja Amerikan väliset jännitteet.
Pentti Rantala (ympäristöneuvos)

Pentti Kalervo Rantala (20. joulukuuta 1948 Lappeenranta – 1. marraskuuta 2024 Tampere) oli suomalainen diplomi-insinööri ja jätehuollon asiantuntija, kehittäjä ja yritysjohtaja, joka sai ympäristöneuvoksen arvonimen.
Lappeenrannassa syntynyt Rantala oli koulutukseltaan diplomi-insinööri. Pirkanmaan Jätehuolto Oy:n toimitusjohtaja Rantala sai ympäristöneuvoksen arvonimen joulukuussa 2013. Vuodesta 1994 yhtiön toimitusjohtajana työskennellyt Rantala jäi eläkkeelle yhtiön palveluksesta vuoden 2014 alussa. Rantala osallistui yritysjohtajan työnsä ohella muun muassa jätehuollon valtakunnallisen yhteistyöelimen Jätelaitosyhdistyksen perustamiseen ja toimi pitkään sen hallituksen puheenjohtajana vuosina 1996–2010 ja 2012–2013. Yhdistyksen toiminnan myötä myös alan kotimaisten toimijoiden kansainvälinen yhteistyö kehittyi merkittävästi.
Palosaaren keskus

| Palosaaren keskus> Brändö centrum |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Palosaaren keskus korostettuna.  Vaasan alueellinen jako
Kaupunki:  Vaasa
Suurpiiri:  Palosaaren suuralue
Kaupunginosa nro:  18
Väkiluku:  777 (2015)
Postinumero(t):  65200
Lähialueet:  Sunti, Yliopisto, Vikinga, Onkilahden ranta
Palosaaren keskus (ruots. Brändö centrum) on Palosaarella, Vaasan kaupungissa sijaitseva osa-alue, jonka alue muodostaa myös Vaasan 18. kaupunginosan. Alue on kolmiomainen rajautuen Wolffintiehen, Palosaarentiehen ja Varisselänkatuun.
Palosaaren pienellä keskusta-alueella on Palosaaren kirkko, tori, päiväkoti ja kirjasto. Alue koostuu muun Palosaaren tapaisesti matalista kerrostaloista ja puutaloista.
Väestö

Vuonna 2015 Palosaaren keskuksessa oli 777 asukasta.
Samana vuonna alueen asukkaista äidinkielenään suomea puhui 67,6 %, ruotsia 28,7 % ja muita kieliä 3,7 %. Alueen työvoimasta oli opiskelijoita 27,7 % ja työttömiä 16,1 % vuonna 2013.
Palosaaren kirkko vuonna 2019
Timothy Pickering

Timothy Pickering
Timothy Pickering (17. heinäkuuta 1745 – 29. tammikuuta 1829) oli Yhdysvaltain ulkoministeri George Washingtonin ja John Adamsin hallituksissa vuosina 1795-1800.
Pickering valmistui Harvardin yliopistosta vuonna 1763. Hän toimi Washingtonin hallituksessa ensin ylipostimestarina 1791–1795, sotaministerinä 1795 ja ulkoministerinä 1795–1800. Hänet valittiin senaattoriksi Massachusettsista federalistipuolueen jäsenenä. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä vuosina 1812–1817.
Aiheesta muualla

PICKERING, Timothy, (1745 - 1829)
| n k  Yhdysvaltain ulkoministerit |
| --- | --- | --- |
|  Jefferson  Randolph  Pickering  Marshall  Madison  Smith  Monroe  Adams  Clay  Van Buren  Livingston  McLane  Forsyth  Webster  Upshur  Calhoun  Buchanan  Clayton  Webster  Everett  Marcy  Cass  Black  Seward  Washburne  Fish  Evarts  Blaine  Frelinghuysen  Bayard  Blaine  Foster  Gresham  Olney  Sherman  Day  Hay  Root  Bacon  Knox  Bryan  Lansing  Colby  Hughes  Kellogg  Stimson  Hull  Stettinius  Byrnes  Marshall  Acheson  Dulles  Herter  Rusk  Rogers  Kissinger  Vance  Muskie  Haig  Shultz  Baker  Eagleburger  Christopher  Albright  Powell  Rice  Clinton  Kerry  Tillerson  Pompeo  Blinken  Rubio  |  Jefferson  Randolph  Pickering  Marshall  Madison  Smith  Monroe  Adams  Clay  Van Buren  Livingston  McLane  Forsyth  Webster  Upshur  Calhoun  Buchanan  Clayton  Webster  Everett  Marcy  Cass  Black  Seward  Washburne  Fish  Evarts  Blaine  Frelinghuysen  Bayard  Blaine  Foster  Gresham  Olney  Sherman  Day  Hay  Root  Bacon  Knox  Bryan  Lansing  Colby  Hughes  Kellogg  Stimson  Hull  Stettinius  Byrnes  Marshall  Acheson  Dulles  Herter  Rusk  Rogers  Kissinger  Vance  Muskie  Haig  Shultz  Baker  Eagleburger  Christopher  Albright  Powell  Rice  Clinton  Kerry  Tillerson  Pompeo  Blinken  Rubio  |  |
Yhdysvaltain ylipostimestarit
Franklin
Bache
Hazard
Osgood
Pickering
Habersham
G. Granger
Meigs
McLean
Barry
Kendall
Niles
F. Granger
Wickliffe
Johnson
Collamer
Hall
Hubbard
Campbell
A. Brown
Holt
King
Blair
Dennison
Randall
Creswell
Marshall
Jewell
Tyner
Key
Maynard
James
Howe
Gresham
Hatton
Vilas
Dickinson
Wanamaker
Bissell
Wilson
Gary
Smith
Payne
Wynne
Cortelyou
von Lengerke Meyer
Hitchcock
Burleson
Hays
Work
New
W. Brown
Farley
Walker
Hannegan
Donaldson
Summerfield
Day
Gronouski
O'Brien
Watson
Blount
Klassen
Bailar
Bolger
Carlin
Casey
Tisch
Frank
Runyon
Henderson
Potter
Donahoe
Brennan
DeJoy
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  US Congress 
Muut:  NARA  SNAC 2  IdRef
John Hanning Speke
Kirjallisuutta

Burton ja Speke (William Harrison)
A walk Across Africa J.A.Grant (Lontoo 1864)
Aiheesta muualla

Discovery of the Source of the Nile project Gutenbergista
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii 
Taiteenala:  Scientific illustrators 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Kari Rämö

Kari Viljami Rämö (s. 3. heinäkuuta 1952 Elimäki) on suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka on saanut energianeuvoksen arvonimen.
Kari Rämö syntyi Viljam ja Aili Rämön perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1978 on Anja Helena Kelkka. Rämö tuli ylioppilaaksi Elimäen yhteiskoulusta 1971 ja valmistui diplomi-insinööriksi  Teknillisestä korkeakoulusta 1977. Hän oli Espoon Sähkön diplomityöntekijä 1977 ja tutkimusinsinööri 1978–1981, Tuusulan seudun sähkölaitoksen kuntayhtymän käyttöosaston päällikkö 1981–1984, Kuopion kaupungin energialaitoksen sähkölaitososaston päällikkö 1984–1987, Kouvolan seudun sähkölaitoksen toimitusjohtaja 1988–1992, Kouvolan Seudun Sähkön, vuodesta 2003 KSS Energia, toimitusjohtaja 1992–2005 ja sitten Kymenlaakson Sähkön toimitusjohtaja vuoden 2015 loppuun asti. Rämö oli myös Kuopion teknillisen oppilaitoksen tuntiopettaja 1985–1987 ja hänellä oli useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä ammattiuransa aikana. Energianeuvoksen arvonimen Rämö sai vuonna 2012.
Ralf Sund

| Ralf Sund |
| --- | --- |
 Ralf Sund Suomi-areena-tapahtumassa 2014
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. toukokuuta 1955 (ikä 69) Vaasa
Poliitikko
Puolue:  Vasemmistoliitto
Asema:  puoluesihteeri (1995-2001)
Ralf Sund (s. 30. toukokuuta 1955 Vaasa) on suomalainen poliitikko ja ammattiyhdistysvaikuttaja. Hän toimii Tehy ry:n (sosiaali-, terveys- ja kasvatusalan ammattijärjestö) pääekonomistina (alk. 2020). Sund oli Vasemmistoliiton puoluesihteeri vuosina 1995–2001.
Sund on koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri. Hän on työskennellyt opettajana ja tutkijana, SAK:n ekonomistina (1986–1988) ja Kemianliiton liittosihteerinä (1989–1995). Hän on toiminut myös muun muassa STTK:n työvoimapoliittisena asiamiehenä, STTK:n pääekonomistina sekä kolumnistina Metro-lehdessä.
Vasemmistoliiton puoluesihteerinä Sund vastusti jyrkästi vasemmistoryhmäläisten osallistumista vuoden 1999 eduskuntavaaleihin puolueen listoilla.
Sundilla oli keskeinen rooli vuosina 2018 ja 2019 koko Suomessa käytössä olleen aktiivimallin ideoinnissa.
Sund on omistautunut miesasialle kirjoittamalla aiheesta kirjoja ja toimimalla Miessakeissa. Tasa-arvoasiain neuvottelukunta myönsi hänelle vuonna 2011 Miehen työ -palkinnon, jonka perusteena oli Sundin kiinnittämä huomio miesten heikkoon asemaan huoltajuuskysymyksissä avioerojen jälkeen.
Ralf Sundin isä oli Suomen Elintarviketyöläisten Liiton puheenjohtaja Jarl Sund.
Teokset

Uhrataan puoluesihteeri.  (Ihmisen ääni 31)  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26877-1
Ero! Selviytymisopas miehille.  Helsinki:  Kirjastudio, 2005.  ISBN 952-482-006-4
Kauko Mäntylä

Knut Kauko Mäntylä (21. huhtikuuta 1918 – 12. lokakuuta 1983) oli suomalainen vanhoillislestadiolainen pappi. Mäntylä toimi Rantsilan kirkkoherrana 1950-luvulla. Myöhemmin hänet valittiin Haapajärven kappalaiseksi. 1960-luvun lopulla hän siirtyi Yli-Iin kirkkoherraksi. Kauko Mäntylä oli SRK:n johtokunnan jäsenenä vuodesta 1968 alkaen ja puheenjohtajana vuosina 1977–1983. Hän toimi monissa kirkon ja yhteiskunnan luottamustehtävissä. Mäntylä oli Kirkolliskokousedustajana vuosina 1968–1971. Hänen puoluekantansa oli Suomen Keskusta.
Labégude

| Labégude |
| --- | --- |
 Labégude
 Koordinaatit: 44°38′45″N, 04°22′11″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Auvergne-Rhône-Alpes
Departementti:  Ardèche
Arrondissementti:  Largentière
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  3,12 km²
Väkiluku (2021):  1 365
 – Väestötiheys:  437,5 as./km²
Postinumero:  07200
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Labégude on kunta Ardèchen departementissa Ranskassa. Vuonna 2021 siellä oli 1 365 asukasta. Kunnan pinta-ala on 3,12 neliökilometriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Labégude Wikimedia Commonsissa
Egyptin muslimivalloitus

Egyptin muslimivalloitus tai arabivalloitus tapahtui suunnilleen vuosina 639–642. Sitä oli edeltänyt hallitsijoiden nopea vaihtuminen. Sassanidien Persia oli vallannut Egyptin Bysantilta vuonna 620, mutta Persian romahduksen jälkeen alue oli vuonna 629 palannut Itä-Rooman hallintaan. Se ei kuitenkaan kyennyt enää vakiinnuttamaan valtaansa, joka siirtyi sodassa roomalaisten liittolaisina toimineille arabiheimoille. Tavanomaisen käsityksen mukaan uudet vallanpitäjät  olivat islaminuskoisia arabeja, mutta siitä ei ole täyttä varmuutta, sillä nämä sanat eivät vielä esiinny aikalaislähteissä.
Historialliset lähteet > Piispa Johanneksen kronikka

Ainoa valloituksesta kertova aikalaislähde on Nikiun piispa Johanneksen kronikka, jonka hän kirjoitti hieman valloituksen jälkeen. Johannes antaa kronikassaan myös päivämääriä, jotka selventävät osin sekavia myöhäisempiä arabiankielisiä lähteitä. Alkuperäinen kronikka kirjoitettiin koptin tai mahdollisesti kreikan kielellä, ja se on säilynyt vain vuonna 1602 tehtynä muinaisetiopialaisena ge’ezinkielisenä käännöksenä arabiasta. Kronikan mukaan valloittajat olivat uskonnoltaan muslimeita, mutta näitä islamiin viittaavia sanoja on epäilty myöhemmiksi lisäyksiksi, koska esimerkiksi sanaa "muslimi" ei löydy mistään muusta kirjallisuudesta ennen kuin vasta sata vuotta myöhemmin. Kronikan kertomuksen kronologiassa on muutamia merkittäviä aukkoja.
Kaj Öhrnberg toteaa, että Egyptin kreikankielinen historiankirjoitus on puutteellisimmillaan juuri niinä vuosina, jolloin bysanttilaisten valta päättyy ja arabit seuraavat heitä Egyptin miehittäjinä. Varhaisimmat säilyneet islamilaiset teokset on kirjoitettu vasta 800-luvulla eli pari vuosisataa itse tapahtumien jälkeen. Tärkeimmät lähteet ovat al-Hakam ja al-Tabari.
Historialliset lähteet > Al-Hakam

Arabiankieliset lähteet kertovat Egyptin valloituksesta eri tavoin. 700- ja 800-luvuilla Egyptissä syntyi oma historiankirjoituksensa. Se oli riippumaton Irakilaisesta historian koulukunnasta, joka kertoi nykyisen Iranin ja hedelmällisen puolikuun alueiden muslimivalloituksesta. Egyptin valloituksesta kertoi paikallinen historioitsija Ibn Abd al-Hakam (803–871). Al-Hakam kirjoitti aikana, jolloin maan muslimivalloituksen jälkeen valtaan noussut arabiylimystö oli jo menettänyt valtaansa turkkilaisille sotilaille. Koska al-Hakamin suku polveutui arabeista, hänen kirjoituksissaan näkyi "vanhojen hyvien aikojen" ihannointia. Al-Hakam perusti kirjoituksensa paikalliseen suulliseen perinteeseen sekä useisiin eri lähteisiin, jotka ovat sittemmin kadonneet.
Historialliset lähteet > Al-Tabari

Tunnettu bagdadilainen historioitsija Muhammad ibn Jarir al-Tabari (838 –923) käytti teoksissaan satoja sivuja Syyrian, Irakin ja Iranin valloituksen kuvailemiseen, mutta Egyptin valloitusta hän käsitteli vain alle kahdenkymmenen sivun verran.
Historialliset lähteet > Pseudo-Waqidi

Myöhäinen Egyptin valloituksesta kertova lähde on  Futuh al-Shaam, jonka tekijälle on annettu nimeksi Pseudo-Waqidi, koska kirjoittaja ei ole aiemmin arveltu al-Waqidi (k. 823). Kirja on luultavasti kirjoitettu vasta ristiretkien aikaan 1100-luvulla, ja se sisältääkin paljon polemiikkia kristittyjä vastaan.
Ennen valloitusta

Ennen arabivalloitusta Egypti oli kristitty maa. 300- ja 300-luvut tunnettiin Egyptin kristinuskon kulta-aikana. Muinaisen Egyptin uskonto oli väistynyt sen tieltä. Samalla olivat kadonneet myös muinaisen Egyptin perinteet. Viimeinen tunnettu hieroglyfi tehtiin vuonna 394.
Egypti oli osa Rooman valtakuntaa ja arabivalloituksen aattona osa Itä-Roomaa eli Bysanttia. Egyptiä olivat vaivanneet useat katastrofit, jotka heikensivät sen puolustuskykyä. Vuonna 541 puhjennut kulkutauti jätti jälkeensä arvioiden mukaan vain noin 3 miljoonaa hengissä säilynyttä ihmistä, ja monet alueet autioituivat. Egyptiä hävittivät myös Rooman–Persian sodat, jonka aikana persialaiset hyökkäsivät  Egyptiin saakka valloittaen koko alueen ja perääntyen vasta vuonna 629. Egyptiä vaivasivat myös uskonnolliset kiistat monofysiittisen koptilaisen kirkon ja valtakunnan virallisesti tukeman khalkedonialaisen kristinuskon välillä. Kiista aiheutti loven persialaisten jälkeen  palanneen bysanttilaisen valtakoneiston ja paikallisten koptien välille.
Valloitustarinat

Suullisten tarinoiden pohjalta 800-luvulla kirjoitettu islamilainen kirjallisuus (al-Tabari ja al-Hakam) antaa yksityiskohtaisen kuvauksen Egyptin valloituksesta 200 vuotta aikaisemmin. Koska tarinat eivät perustu aikalaislähteisiin, ne eivät nykyisessä mielessä ole  historiankirjoitusta.
Valloitustarinat > Ennetarina Amr ibn al-Asista

Egyptiläisissä ja arabialaisissa lähteissä Egyptin valloitukseen liitetään legenda Amr ibn al-Asista. Amr vieraili kauppamatkalla Jerusalemissa, missä hän pelasti aleksandrialaisen papin käärmeen puremalta. Pappi pyysi Amria tulemaan Aleksandriaan, missä hän kiitoksena antaisi Amrille 2000 dinaaria kamelin ostoon. Amr lähtikin erään diakonin kanssa Aleksandriaan, missä hän vaikuttui Egyptin rikkauksista. Oli paastoaika ja  pelattiin peliä, missä heitettiin kultaista palloa. Kaupungin hallitsijaksi tulisi se, jonka hihaan pallo sujahtaisi. Kultainen pallo päätyi Amrin hihaan, mutta muukalaisena häntä ei hyväksytty hallitsijaksi. Amr palasi tällöin kameleineen Mekkaan.
Valloitustarinat > Irakilainen tarina valloituksesta

Egypti vallataan tarinoiden mukaan kalifi Umar ibn al-Khattabin (634–644) hallituskaudella. Ibn Ishaq ja häntä lainaava al-Tabari kertovat, että kalifi määräsi Amrin marssimaan Egyptiin. Al-Baladhuri (820–892) kirjoittaa, että kalifi epäili Amria ja halusi antaa tehtävän toiselle. Fustatin olisi hänen mukaansa vallannut al-Zubayr eikä Amr.
Al-Hakam antaa kunnian valtauksesta ja sitä koskevasta aloitteesta Amrille.  Amr saa käyttöönsä 3 500 miestä (toisessa versiossa 4 000).  Umar lähettää kuitenkin viestin, jossa peruuttaa tehtävän. Al-Amr ei noudata käskyä.
Valloitustarinat > Al-Hakamin kertomus valloituksesta

Irakilaiset lähteet antavat Egyptin valtauksesta erilaisen kuvauksen kuin al-Hakam.  Kennedy kertoo valtauksesta al-Hakamin pohjalta seuraavasti. Amr eteni Egyptiin muinaista rannikkotietä pitkin saapuen sen rajalle 12. joulukuuta 639. Sen jälkeen joukko saapui Faramaan, muinaiseen Pelusiumiin nykyisen Port Saidin itäpuolella. Egyptin monofysiittiset koptit olivat riitautuneet Bysantin kanssa, joka vaati noudattamaan Khalkedonin kirkolliskokouksen diofysiittista kristologiaa. Koptit ennustavat tällöin Bysantin tuhoa. Al-Hakam kertoo, että koptit ennustivat myös, että Amr voittaa, vaikka heidän paras miehensä kaatuisi. Amr luuli koptien ennustuksen tarkoittavan itseään, mutta leppyi, kun ennustus koskikin kalifi Umarin tulevaa kuolemaa. Vihollisten ennustukset muslimien voitosta kuuluivat islamilaiseen tarinaperinteeseen myös muilla rintamilla.
Valloitustarinat > Al-Hakamin kertomus valloituksesta > Babylonin linnoitus

Muslimit jatkoivat kulkuaan Bilbaysin kaupunkiin, jonka valloitukseen kului kuukausi. Sieltä muslimit etenivät Umm Dunaynihin, luultavasti nykyisen Kairon pohjoispuolelle. Paikalla käytiin ankara taistelu, jonka muslimit voittivat.
Nikiun piispa Johanneksen mukaan muslimit seuraavaksi hyökkäsivät Fayyumiin. Paikalla käytyjen taistelujen jälkeen Amr kuuli vahvistusten saapuneen, jolloin hän kääntyi pohjoiseen iskeäkseen Bysantin pääasiallista varuskuntaa Babylonin linnaa vastaan nykyisessä Kairossa. Fayyumia ei mainita missään arabilähteessä.
Vahvistuksien saavuttua muslimien armeijan sanottiin käsittäneen 12 000 miestä. Vahvistuksia komensi Zubayr al-Awwam, mutta koko valloitusta johti edelleen Amr. Muslimiarmeija leiriytyi Heliopoliin muinaisen kaupungin paikalle, joka kuuluu nykyisin Kairon suuralueeseen. Amrilla ei ollut piiritykseen tarvittavaa laitteistoa tai osaamista, joten hän yritti houkutella puolustajat ulos linnastaan. Theodoren johtamat bysanttilaiset tarttuivat koukkuun heinäkuussa 640. Amrin pääjoukko kohtasi bysanttilaiset ja pieni ratsuväen osasto kiersi heidän taaksensa. Bysanttilaiset joutuivat pakokauhun valtaan ja suuri osa heistä surmattiin osan paetessa Babylonin linnoitukseen.
Babylonin linnoitus oli rakennettu noin vuonna 100 ja siihen kuului 12 metriä korkeat ja kolme metriä paksut muurit. Linnakkeella oli arviolta 5 000–6 000:n miehen varuskunta. Itse Babylonin piirityksestä ei ole luotettavia kuvauksia. Kerrotaan, että sen ratkaisi keisari Herakleioksen kuolema. Seuranneen valtataistelun takia apua ei tullut, joten bysanttilaiset antautuivat pääsiäismaanantaina 9. huhtikuuta 641.
Valloitustarinat > Al-Hakamin kertomus valloituksesta > Alexandrian valloitus

Babylonin kukistuttua muslimien seuraava kohde oli Aleksandria. Heillä oli niukasti aikaa varautua kaupungin valloitukseen, sillä Niilin tulvat olisivat tehneet pian alueella liikkumisen vaikeaksi. Koptit kuitenkin auttoivat muslimeja. He rakensivat siltoja ja takasivat teiden turvallisuuden. Matkalla Aleksandriaan ensimmäinen kohde oli piispa Johanneksen kotikaupunki Nikiu. Bysanttilaisten komentaja Theodore oli asettanut sen varuskunnan johtoon Domentianuksen, joka kuitenkin muslimien edetessä pakeni Aleksandriaan. Johtajansa paettua varuskunta antautui. Muslimit ottivat kaupungin haltuunsa ilman vastarintaa 13. toukokuuta 641. Johanneksen mukaan he surmasivat silti kaupungin asukkaat. Bysanttilaisten ja muslimien välillä käytiin tämän jälkeen yhteenotto Karyunissa, missä Amrin poika sai surmansa. Theodoren johtamat bysanttilaiset kärsivät kuitenkin tappion ja vetäytyivät kohti Aleksandriaa.
Erään version mukaan Bysantin komentaja saapui Alexandrian satamaan 300 laivalla, jotka olivat täynnä sotilaita. Nämä kuitenkin pakotettiin vetäytymään kaupunkiin. Kristittyjen sotilaiden moraalittomuuden teema tulee esille kertomuksissa, joissa nämä ryöstävät asukkaitten omaisuutta. Nähdään myös kaksintaistelu kultaisin asein varustautunutta kristittyä vastaan, jonka muslimi voittaa, mutta haavoittuu itsekin kuolettavasti. Itse Amr  kantaa hänen arkkuaan.
Tällä välin Kyyros Aleksandrialainen oli lähetetty Aleksandriaan tutkimaan mahdollisuutta tehdä rauha muslimien kanssa. Kyrillos neuvotteli Amrin kanssa lokakuussa 641 ja yritti tarjota 200 000 kultakolikkoa kolmen vuoden rauhaa vastaan. Muslimit halusivat kuitenkin pitää valtaamansa alueen ja koska vaihtoehtoa ei ollut, Kyrillos suostui muslimien rauhanehtoihin 28. marraskuuta 641. Bysantin armeijan tuli vetäytyä Aleksandriasta 11 kuukauden mittaisen aselevon aikana.
Aleksandrian kukistumisen jälkeen Egyptissä ei käyty enää suurempia yhteenottoja. Bysanttilaisten komentaja Theodore lähti joukkoineen kaupungista 17. syyskuuta 642. Amrin joukot ottivat kaupungin virallisesti haltuunsa 29. syyskuuta. Tarinan mukaan arabikenraali palauttaa asukkaille sen omaisuuden, jonka Bysantin sotilaat olivat heiltä ryöstäneet. Al-Hakam kertoo muita esimerkkejä muslimien paremmuudesta, kuten sen, että kristityt ihmettelevät voittoisien muslimien pientä määrää ja heidän välinpitämättömyyttään maallisia ylellisyyksiä kohtaan. Jopa kristitty arvohenkilö vahvistaa, että muslimien voiton syynä oli heidän uskollisuutensa profeetan opetuksille.