stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Mansfield (G76)
Palvelus > HMS Mansfield

Alus poistettiin 11. helmikuuta 1942 Norjan laivaston palveluksesta ja se palautettiin Kuninkaalliselle laivastolle. Alus palasi toukokuussa telakalta palvelukseen. Se oli koejoaissa ja koulutettavana Tobermoryssä, kunnes alus 31. toukokuuta suojasi saattuetta WS19P yhdessä HMS Buxtonin ja Salisburyn kanssa.
Alus törmäsi SS British Ladyn kanssa ja se siirrettiin 6. kesäkuuta Liverpoolissa telakalle. Alus määrättiin telakalla ollessaan Liverpoolin erikoissaattajayksikköön. Mansfield siirtyi 10. heinäkuuta Tobermoryyn jatkaakseen koulutusta, minkä päätyttyä se liittyi osastoonsa suojaamaan Atlantin saattueita.
Elokuussa alus määrättiin palvelemaan Kanadan laivaston alaisuudessa Halifaxin Läntisessä Saattajaosastossa.
Palvelus > HMCS Mansfield

Alus liittyi syyskuussa 1942 Kanadan länsirannikolla toimivaan saattajaosastoon (WLEF) ja samalla se siirtyi täysin Kanadan laivaston hallintaan. Alus oli loppuvuoden saattajana kotisatamanaan Halifax. Se siirrettiin tammikuussa 1943 Halifaxiin sijoitettuun läntiseen tukiosastoon (engl. Western Support Force) avustamaan sukellusveneryhmien hyökkäysten kohteeksi joutuneita saattueita. Alus osallistui maaliskuussa saattueesta HX223 upotettujen alusten miehistöjen pelastamiseen.
Huhtikuussa alus lähti Britteinsaarille Lontooseen telakalle huollettavaksi, mistä se palasi kesäkuussa takaisin Halifaxiin jatkamaan saattuepalvelusta. Marraskuussa alus poistettiin palveluksesta heikon palveluskelpoisuuden vuoksi, jolloin aluksen miehistö siirrettiin Yhdysvalloissa valmistuvalle fregatti HMCS Rowleylle.
Alus makasi Halifaxissa ankkurissa odottaen lopullista päätöstä kohtalostaan. Alus sijoitettiin poistolistalle kesäkuussa ja se asetettiin myyntiin. Alus myytiin 21. lokakuuta 1944 romutettavaksi Boston Iron and Steel Corporationille Baltimoreen, jonne se hinattiin huhtikuussa 1945.
Poika nimeltä Kuukivi

| Poika nimeltä Kuukivi> Mánasteinn: Drengurinn sem aldrei var til |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Sjón
Kieli:  islanti
Genre:  romaani
Kustantaja:  Bjartur
Julkaistu:  22. lokakuuta 2013
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  127
ISBN:  978-9935-11-392-4
Suomennos
Suomentaja:  Tuomas Kauko
Kustantaja:  Like
Julkaistu:  2014
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  152
ISBN:  978-952-01-1045-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Poika nimeltä Kuukivi (isl. Mánasteinn: Drengurinn sem aldrei var til) on Sjónin vuonna 2013 ilmestynyt romaani. Teos sai Islannin kansallisen kirjallisuuspalkinnon ja se nimettiin vuoden kirjaksi. Teos ilmestyi suomeksi vuonna 2014 Tuomas Kaukon kääntämänä ja Liken kustantamana.
Aiheesta muualla

Moonstone – Interview. Sjonorama. (englanniksi)
Marjatta Ripsaluoma: Poika nimeltä Kuukivi. Maailmankirjat.
Risto Löf: Poika nimeltä Kuukivi. Savon sanomat 6.4.2014.
Jukka Petäjä: Irti kansallisesta kaanonista. Helsingin sanomat 8.4.2014.
Hannele Huhtala: Taiteilija nimeltä Sjón. Voima 12.4.2014.
Erkki Kanerva: Koskaan et muuttua saa? Turun sanomat 3.6.2014.
Tommi Melender: Sjón, uuden käännöskirjallisuutemme helmi. Antiaikalainen 2.7.2014.
Pohjanmaan historiallinen maakunta

| Historiallinen maakunta Suomessa Pohjanmaa |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
nykymaakunnat alueella:  Pohjois-Pohjanmaa, Pohjanmaa, Kainuu ja Keski-Pohjanmaa kokonaan sekä Etelä-Pohjanmaa ja Lappi
Pohjanmaa (ruots. Österbotten, kirjaimellisesti ”Itäpohja”, vrt. Ruotsissa Länsipohja, ruots. Västerbotten) on Suomen historiallinen maakunta. Alueella asuu nykyisin noin 1 060 000 henkilöä. Kuusi suurinta kaupunkia alueella ovat maakuntakeskukset Oulu, Vaasa, Kokkola, Seinäjoki, Rovaniemi ja Kajaani.
Pohjanmaa on pinta-alaltaan Suomen historiallisista maakunnista suurin ja väkiluvultaan toiseksi suurin Uudenmaan historiallisen maakunnan jälkeen. Pohjanmaa käsittää nykymaakunnista Etelä-Pohjanmaan valtaosan, kokonaisuudessaan Keski-Pohjanmaan, Kainuun, Pohjois-Pohjanmaan ja Pohjanmaan nykymaakunnan sekä Lapin nykymaakunnan eteläosan, Peräpohjolan. Pohjanmaa rajoittuu lännessä Pohjanlahteen ja Ruotsiin, pohjoisessa historialliseen Lappiin, idässä Venäjään sekä etelässä Karjalan, Savon, Hämeen ja Satakunnan historiallisiin maakuntiin.
Pohjanlahden tasaisella rannikkokaistalla pohjalaisia maisemia luonnehtivat laajat peltoaukeat ja Pohjanlahteen hiljalleen virtaavat suomalaisittain suuret joet. Usein näitä maisemia kuvataan sanalla lakea, eteläpohjalaisilla murteilla lakia. Pohjoista kohti mentäessä soiden määrä lisääntyy. Kuitenkin nämä maisemat muodostavat vain osan koko historiallisesta Pohjanmaasta. Pohjanmaan puolelta Suomenselän ylänköön kuuluvat Järviseutu, Kainuun ja Koillismaan vaaramaisemat sekä Oulujärven seutu ovat Suomen maisemamaakuntajaossa omia maisemamaakuntiaan. Kainuun runsasjärviset vaaramaat Kuusamon kanssa kuuluvat laajemmin Pohjois-Karjalan kanssa Vaara-Suomen alueeseen. Erityisesti Etelä-Kainuun vehmaat järvialueet muistuttavatkin hyvin suuresti vastaavanlaisia Pielisen Karjalan ja Pohjois-Savon seutuja.lähde?
Ruotsin vallan aikaan Ruotsin Länsipohjan maakunnan raja Pohjanmaata vastaan kulki Kemijoessa, mistä seurauksena Kemi-Tornio -aluetta kutsutaan edelleen Länsipohjaksi (tai Länsi-Pohjaksi).
Pohjanmaalla asuu 2000-luvun alussa noin miljoona asukasta eli noin viidennes suomalaisista. Pohjanmaan asukkaita kutsutaan pohjalaisiksi (ei ”pohjanmaalaisiksi”). Pääosan suomenkielisistä pohjalaisista katsotaan muodostavan kaksi suomalaisista heimoista: eteläpohjalaiset sekä keski- ja pohjoispohjalaiset. Lisäksi eteläisen Pohjanmaan rannikkoseudulla, pääosin Pohjanmaan nykymaakunnassa asuu huomattava osa suomenruotsalaisista.
Asutushistoria

"Millään maakunnalla ei ole niin verisiä muistoja, niin hirvittäviä autioitumisia kirjattavana aikakirjoihinsa; millään ei ole niin runsasta kulttuurihistoriallisten muistojen ja kuuluisien nimien aarretta; kukaan ei ole löytänyt niin monta uutteraa puhujaa ja kirjoittajaa alkaen Martin Wargiuksen vuonna 1643 julkaisemasta Commendatio Bothniae orientalis ja sen jälkeen jatkuvan pitkän jonon kirjoittajia aina E.Grönbladin Nuijasodan asiakirjoihin ja Saara Wacklinin "sataseen muistelmia". Johtukoon sitten maantieteellisestä asemasta, kansanluonteesta tai molempien kansallisuuksien yhteisvaikutuksesta, ei voi olla sattuma, että Suomi on taistellut ratkaisevimmat taistelunsa Pohjanmaalla ja saanut niin monta suurmiehistään sieltä." (Sakari Topelius - Finland framstäldt i teckningar 1845).
Pohjanmaan kivikautinen asutus sijaitsi silloisella rannikolla, joka nykyisin on jäänyt jokien keskijuoksuille maankohoamisen seurauksena. Rautakaudella Pohjanmaan asutus lienee ollut suomen- ja saamenkielistä, joskin eräät tutkijat ovat pitäneet mahdollisena, että Vaasan seudun kukoistava kulttuuri kansainvaellus- ja merovingiajalla oli ainakin osittain germaaninen. Skandinaavisissa lähteissä esiintyvä arvoituksellinen nimi ”kveenit” saattaa viitata Pohjanmaan asukkaisiin.
Toistaiseksi ei tiedetä, vallitseeko Pohjanmaalla selkeä asutusjatkuvuus rautakaudelta keskiaikaan vai ei. Rautakauden loppuvaiheeseen ajoittuvien arkeologisten löytöjen määrä on toistaiseksi niukka. Siksi monet tutkijat ovat arvelleet, että Pohjanmaa autioitui 800-luvulla, muuttui eräalueeksi ja sai uuden asutuksen vasta 1000- ja 1100-luvuilta lähtien.
Myös pirkkalaiset ja karjalaiset ovat jättäneet jälkiään Pohjanmaan väestöön. Pohjanmaan ruotsinkielisen väestön arvellaan tulleen Etelä-Pohjanmaalle 1200-luvulla, minkä jälkeen ruotsinkielinen asutus on levinnyt rannikkoa pitkin pohjoisemmaksi aina Kokkolan korkeudelle saakka. Myöhempinä aikoina on Pohjanmaalle tullut myös hämäläisiä ja savolaisia uudisasukkaita.
Vuonna 1634 Pohjanmaan historiallisen maakunnan alueesta muodostettiin Pohjanmaan lääni ja maakunta lakkasi olemasta hallinnollisena yksikkönä. Vuonna 1775 Pohjanmaan lääni jaettiin Vaasan lääniin ja Oulun lääniin.
Venäjään kuuluneessa Suomen suuriruhtinaskunnan rajatarkistuksessa 1833 Pohjanmaan alue kasvoi jonkin verran idässä.
Laajan Pohjanmaan eri osien erityisnimitykset Etelä-, Keski- ja Pohjois-Pohjanmaa sekä Kainuu alkoivat lopullisesti hahmottua vasta 1800-luvun jälkipuoliskolla. Sitä ennen nämä alueet olivat vain yhtä suurta Pohjanmaata. Kainuu on alkujaan tarkoittanut Pohjanmaata yleisemminkin ja etenkin Perämeren rannikkoaluetta
Koillisin osa Pohjanmaasta eli silloiset Kuusamon ja Sallan itäosat oli luovutettava Neuvostoliitolle talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 ja uudelleen Pariisin rauhassa.
Elinkeinot

Pohjanmaa erikoistui 1600-luvulla tervan tuotantoon ja 1700-luvulla talonpoikien harjoittamaan laivanrakennukseen. Liikenneyhteydet suosivat tervan tuotantoa Pohjanmaalla suhteessa muuhun valtakuntaan. Tervan tuotanto loi hyvinvointia ja toimi muiden elinkeinojen perustana. Kymmeniä Pohjanmaalla rakennettuja laivoja vietiin Ruotsiin vielä 1840-luvulla. Lisäksi 1700-luvulla Pohjanmaalla tuotettiin salpietaria ruudinvalmistusta varten. Tukholma oli tärkein Pohjanmaalla valmistettujen tuotteiden kauppapaikka. Tervan ja puulaivojen kysyntä kuitenkin väheni rajusti 1800-luvun loppupuolella. Suomen suuriruhtinaskunnan avoin itäraja, höyrylaivat, rautatiet, uittoväylät ja uudet puuhun perustuvat teollisuuden haarat muuttivat tilanteen. Sitten iski lama, ja Pohjanmaasta tuli paikallaan polkeva maatalousmaakunta, josta väestöä muutti pois.
Aiheesta muualla

Lindberg, Johan: Österbotten Uppslagsverket Finland.  2011. Svenska folkskolans vänner. Viitattu 27.6.2020. (ruotsiksi)
| n k Suomen historialliset maakunnat |
| --- | --- |
 Ahvenanmaa  Häme  Karjala  Lappi  Pohjanmaa  Satakunta  Savo  Uusimaa  Varsinais-Suomi 
1700-luvun kartta Pohjanmaan pitäjistä, johon merkittynä maakunnan kaupunkien ja kirkkojen sijainnit.
Pohjalaista lakeutta Laihialla.
Mansin kieli

| Mansi |
| --- | --- |
Oma nimi:  мāньси лāтыӈ
Muu nimi:  voguli
Tiedot
Alue:  Hanti-Mansia
Puhujia:  938 (2010)
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  uralilaiset kielet
Kieliryhmä:  suomalais-ugrilaiset kielet ugrilaiset kielet obinugrilaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-2:  fiu (muut suomalais-ugrilaiset kielet)
ISO 639-3:  mns
 Ohje 
Mansin kieli (aikaisempi nimitys voguli; mansiksi мāньси лāтыӈ, mānsi lātyŋ) on Venäjällä Luoteis-Siperiassa asuvien mansien puhuma uralilaisten kielten obinugrilaiseen haaraan kuuluva kieli. Sen lähin sukukieli on hanti.
Levinneisyys ja puhujamäärä

Mansit asuvat Obin sivujokien varsilla Hanti-Mansian autonomisen piirikunnan länsiosassa sekä osittain Jamalin Nenetsian piirikunnassa. Sverdlovskin alueen pohjoisosassa asuu muutamia kymmeniä mansiperheitä, jota ovat lähes kokonaan menettäneet äidinkielensä.
Vuonna 1989 Venäjällä laskettiin olevan 8 300 mansia ja 3 400 mansin kielen puhujaa. Kansallisuudeltaan manseista 36,7 % ilmoitti äidinkielekseen mansin ja 62,7 % venäjän. Vuoden 2002 väestölaskennassa rekisteröitiin 11 400 mansia ja 2 700 mansin puhujaa.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 938 mansin puhujaa.
Historia ja murteet

Mansi kuuluu suomalais-ugrilaisten kielten ugrilaiseen ryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat hanti ja unkari. Mansia ja hantia kutsutaan puhuma-alueensa mukaan obinugrilaisiksi kieliksi. Obinugrilaisten ja unkarilaisten esivanhemmat lienevät eronneet toisistaan ensimmäisen vuosituhannen alkupuolella ennen ajanlaskun alkua.
1800-luvulla unkarilaiset ja suomalaiset kielentutkijat erottivat neljä mansimurretta: pohjoisen, eteläisen, itäisen ja läntisen, jotka poikkesivat suuresti toisistaan. Erot johtuvat Uralin takaa eri aikoina tapahtuneesta muutosta sekä Obin sivujokia erottavista läpitunkemattomista soista, jotka vaikeuttivat ryhmien välistä yhteydenpitoa. Tavdajoen etelämansit siirtyivät puhumaan tataaria tai venäjää 1900-luvun alussa. Lozva-, Pelym- ja Vagimjokien varsilla asuneet länsimansit venäläistyivät vuosisadan toisen puoliskon aikana. Nykyään elossa on vain Severnaja Sosva-, Sygva- ja Verhnjaja Lozva -jokien varsilla puhuttu pohjoismansi, joka jakautuu kuuteen paikallismurteeseen. Toisten tietojen mukaan itämansilla olisi vielä noin sata puhujaa Kondajoen Jukondoin taajamassa. Kaikki mansin murteet eroavat toisistaan niin paljon, että voitaisiin puhua myös mansin kielistä.
Kirjakieli

Ensimmäisen kerran mansia esiintyi yksittäisinä sanoina 1400–1600-lukujen venäläisissä kronikoissa eli aikakirjoissa. Ensimmäiset laajemmat tekstit ovat Matteuksen ja Markuksen evankeliumit vuodelta 1868.
Ortodoksiset lähetyssaarnaajat aloittivat mansin kirjakielen kehittämisen 1800-luvun lopussa. Vuonna 1903 julkaistiin ensimmäinen mansinkielinen aapinen. Se oli kirjoitettu länsimansiksi. 1930-luvun alussa mansille laadittiin kirjakieli, jota kirjoitettiin latinalaisella kirjaimistolla. Se perustui Sosvan murteeseen eli pohjoismurteeseen. Tätä kirjakieltä käytettiin kouluopetuksessa. Vuonna 1937 siirryttiin kyrilliseen aakkostoon. Sitä täydennettiin vuonna 1980 pitkiä vokaaleja ilmaisevilla diakriittisillä merkeillä. Varsinaisia lisämerkkejä mansin kirjaimistossa on vain yksi: ӈ.
Mansin kirjaimisto
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| А а | Ā ā | Б б | В в | Г г | Д д | Е е | Ē ē |
| Ё ё | Ж ж | З з | И и | Ӣ ӣ | Й й | К к | Л л |
| М м | Н н | Ӈ ӈ | О о | Ō ō | П п | Р р | С с |
| Т т | У у | Ӯ ӯ | Ф ф | Х х | Ц ц | Ч ч | Ш ш |
| Щ щ | Ъ ъ | Ы ы | Ь ь | Э э | Э̄ э̄ | Ю ю | Ю̄ ю̄ |
| Я я | Я̄ я̄ |  |  |  |  |  |  |
Mansiksi julkaistaan äidinkielen oppikirjoja, lastenkirjoja, kansanperinnekokoelmia sekä jonkin verran alkuperäistä kaunokirjallisuutta. Kansainvälisesti tunnetun mansikirjailijan Juvan Šestalovin proosateokset ovat ilmestyneet vain venäjäksi. Kouluissa kieltä opetetaan aineena eli se ei ole opetuksen kieli. Opettajia koulutetaan Hanty-Mansijskin opettajaopistossa ja yliopistossa sekä Herzenin pedagogisessa yliopistossa Pietarissa. Hanty-Mansijskissa ilmestyy mansinkielinen lehti Lūimā sēripos ('Pohjantähti'). Kieltä käytetään jonkin verran myös radiossa ja televisiossa sekä kansanperinneryhmien esiintymisissä.
Kielioppi

Mansin kieli on agglutinatiivinen kieli. Sanojen vartalovaihtelut ovat vähäisiä: nominien vartaloissa ei tapahdu taivutettaessa muutoksia, ja epäsäännöllisiä vartaloita saavia verbejä on vain kuusi. Mansissa on kuusi sijamuotoa, joista kullakin on laajasti monia käyttötarkoituksia. Paikallissijoja on kolme ja muita sijoja kolme. Omistamista ilmaistaan sukukielten tapaan omistusliitteillä, joita liitetään myös postpositioihin ja verbien nominaalimuotoihin. Verbintaivutuksessa konjugaatioita on kaksi: subjekti- ja objektikonjugaatio. Verbit taipuvat subjektin persoonan ja luvun mukaan myös passiivissa, jonka taivutus on siksi runsas.
Nykytilanne

Nykyään mansia voidaan pitää vakavasti uhanalaisena kielenä. Öljy- ja kaasuesiintymien hyödyntämisen seurauksena mansikylistä on tullut monikansallisia taajamia, joissa kieli ei enää välity lapsille. Viime aikoina mansin kieltä on kuitenkin pyritty elvyttämään.
Aiheesta muualla

Mansinkielinen Wikipedia hautomossa
Endangered Languages of Siberia: The Mansi language (englanniksi)
Ethnologue: Mansi (englanniksi)
Marcus Junius Brutus

Marcus Junius Brutus Caepio.
Marcus Junius Brutus Caepio (85 eaa. – 42 eaa.), joka tunnetaan paremmin pelkästään nimellä Brutus, oli roomalainen senaattori ja Julius Caesarin ystävä sekä yksi tämän salamurhaajista.
Taustaa

Brutus oli Marcus Junius Brutus vanhemman, verrattain merkityksettömän poliitikon, poika. Hänen äitinsä oli Servilia Caepionis, joka oli Cato nuoremman sisarpuoli sekä Julius Caesarin rakastajatar. Jotkin lähteet mainitsevat Brutuksen olleen Caesarin poika, mutta väitteet tuskin pitävät paikkaansa, koska Caesar oli Brutuksen syntyessä vasta 15 vuoden ikäinen, ja suhde Brutuksen äitiin syttyi vasta muutamia vuosia Brutuksen syntymän jälkeen. Brutuksen eno Quintus Servilius Caepio adoptoi Brutuksen nuorena miehenä, ja Brutus lisäsi enonsa cognomenin omaan nimeensä.
Brutuksen poliittinen ura alkoi kun hänestä tuli enopuolensa Cato nuoremman avustaja tämän Kyproksen maaherrakauden aikana. Senaatissa Brutus liittoutui optimaattien (konservatiivinen ryhmittymä) kanssa ensimmäistä triumviraattia vastaan. Triumviraattiin kuuluivat Marcus Licinius Crassus, Pompeius ja Caesar. Brutuksella olikin syytä vihata Pompeiusta, joka oli murhannut hänen isänsä 77 eaa. Sullan proskriptioiden aikana.
Kun kansalaissota puhkesi Caesarin ja Pompeiuksen välillä 49 eaa., Brutus seurasi entistä vihollistaan ja sen hetkistä optimaattien johtajaa Pompeiusta. Katastrofaalisen Farsaloksen taistelun jälkeen Brutus kirjoitti Caesarille anteeksipyyntökirjeen, ja Caesar antoi hänelle välittömästi anteeksi. Caesar hyväksyi hänet sisäpiiriinsä ja teki hänestä Gallian kuvernöörin. Seuraavana vuonna (45 eaa.) Caesar teki Brutuksesta preettorin.
Caesarin murha

Luonnostaan konservatiivina Brutus ei koskaan peitellyt vakaumustaan. Hän nai Porcia Catonesin, joka oli hänen täysserkkunsa ja Caton tytär, ja kirjoitti tekstin kiitellen edesmenneen appi-isänsä luonteenpiirteitä ja ominaisuuksia. Caesar oli hyvin mieltynyt Brutukseen ja kunnioitti hänen mielipiteitään. Joka tapauksessa Brutus, monien muiden senaattorien tapaan, ei ollut tyytyväinen tasavallan senhetkiseen tilaan. Caesar oli elinikäinen diktaattori ja keskitti valtaa omiin käsiinsä. Yhdessä ystäviensä, lankonsa Cassiuksen ja muiden miesten kanssa Brutus perusti salaliiton Caesaria vastaan.
Joukko murhasi Caesarin senaatissa maaliskuun iduksena (15. maaliskuuta) 44 eaa. Viralliseksi syyksi salamurhaan annettiin valtion olojen kohentaminen. Salaliittolaiset saivat armahduksen Marcus Antoniukselta, josta tuli valtionpäämies. Kuitenkin kaupunki oli heitä vastaan, sillä suurin osa väestöstä oli rakastanut Caesaria. Antonius päättikin käyttää tilannetta hyväkseen, ja jo 20. maaliskuuta hän puhui Caesarin hautajaispuheessa ankarasti salamurhaajia vastaan. Roomalaiset eivät enää nähneet salaliittolaisia tasavallan pelastajina. Heitä syytettiin valtiopetoksesta, ja Brutus salaliittolaisineen pakeni itään.
Ateenassa Brutus omistautui filosofian opiskelulle ja hankkimaan rahavaroja legioonien muodostamiseen. Marcus Antonius ja Caesarin adoptiopoika Octavianus olivat hänen jäljillään ottaakseen hänet kiinni ja kostaakseen. Marcus Antoniuksen ja Octavianuksen armeijat saapuivat 42 eaa. Brutuksen joukot kukistivat Octavianuksen, mutta Antonius voitti Cassiuksen. Cassius teki itsemurhan tietämättä liittolaisensa voitosta. Molemmat armeijat uudelleenryhmittyivät ja taistelivat Filippoin toisessa taistelussa 23. lokakuuta. Plutarkhoksen ja Suetoniuksen mukaan Brutus kärsi Caesaria koskevista unista ja häviön enteistä. Myös hänen mielialansa oli matala. Octavianus ja Antonius olivat kiistattomia voittajia. Brutus pakeni muttei kauas. Hänen ystävänsä kehottivat häntä pakenemaan uudestaan, mutta hän sanoi yhden kuuluisimmista lauseistaan: ”Pakoon, kyllä, mutta tällä kertaa käsin, ei jaloilla.” Sanottuaan tämän hän teki itsemurhan.
Brutuksen jälkimaine

Ranskalainen historioitsija Octave Aubry kertoo, että Ranskan suuren vallankumouksen aikana vallankumousoikeutta koristi kolme suurta rintakuvaa: Lepeletier de Saint-Fargeau, Jean Paul Marat – ja Brutus. Viimeksi mainittu siksi, että vallankumoukselliset pitivät häntä ylivertaisena tasavaltalaisena. Kuvat oli tehnyt vallankumouksen nimikkotaiteilija Jacques-Louis David.
Danten teoksessa Jumalainen näytelmä Brutus on ihmiskunnan historian pahin rikollinen Juudaksen ja Cassiuksen ohella ja sijoitettuna Helvetin alimpaan piiriin, Luciferin suuhun.
Kirjallisuutta

Henrikson, Alf: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Kailaheimo, Markku: Brutuksesta – stoalaisesseitä.  Kirjokansi, 2016.  ISBN 978-952-7142-62-2
Tuomisto, Pekka: Rooman diktaattorit.  Karisto, 2003.  ISBN 951-23-4442-4
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Malvakasvit

| Malvakasvit |
| --- | --- |
 Tarhasalkoruusu (Alcea rosea)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset (eudicots)
Kladi::  Aitokaksisirkkaisten ydinryhmä
Kladi::  Rosidit (rosids)
Kladi::  Malvidit (rosid II, malvids)
Lahko::  Malvales
Heimo::  Malvakasvit Malvaceae  Adans.
luokitusjärjestelmä::  APG III
Katso myös
   Malvakasvit Wikispeciesissä   Malvakasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Malvakasvit (Malvaceae) on kasviheimo, johon kuuluu sukujen määritelmistä riippuen noin 240–250 sukua ja yli 4 225 lajia. Heimoon kuuluu enimmäkseen ruohovartisia kasveja ja varpuja, mutta myös joitakin puita. Monia lajeja kasvatetaan koristekasveina. Perinteisesti omina heimoinaan pidettyjä lehmuskasveja (Tiliaceae), kaakaokasveja (Sterculiaceae) ja kapokkiokasveja (Bombacaceae) pidetään nykyisin malvakasvien alaheimoina. Malvakasveihin kuuluvaa puuainesta on löydetty liitukauden Maastricht-vaiheen ajalta (n. 68 miljoonaa vuotta sitten).
Kuvaus

Malvakasvit ovat vaihtelevan kokoisia puu- tai ruohovartisia kasveja. Useat kasvien osat ovat yleensä monentyyppisten karvojen peittämiä.
Lehdet voivat olla asettuneet kierteisesti tai vastakkaisesti. Lehtilapa voi olla yksinkertainen tai sormilehdykkäinen. Lehdet ovat yleensä kuorasuonisia ja voivat olla ehyt- tai hammaslaitaisia.
Kukinnot ovat tavallisesti yksinkertaisesti tai kerrannaisesti viuhkomaisia. Kukan kehä on vierilaitainen, eli verholehdet ja terälehdet kasvavat toisissaan kiinni kasvamatta limittäin. Kukat ovat yleisimmin viisilukuisia ja kaksineuvoisia. Heteitä on viisi tai useampia. Ne ovat usein tyvestään yhteenkasvaneita. Hedelmä on yleensä rakenteeltaan kota.
Luokittelu

Malvakasvit jaetaan yhdeksään alaheimoon APG III-luokitusjärjestelmässä. Monia alaheimoista on pidetty omina heimoinaan aiemmissa luokitteluissa. Seuraava kaavio esittää alaheimojen sukulaisuussuhteet APG III-luokituksen mukaisesti:
Luokittelu > Grewioideae

Alaheimossa Grewioideae on noin 25 sukua ja 770 lajia. Lajeja esiintyy kaikkialla trooppisella vyöhykkeellä. Alaheimo jaetaan kahteen tribukseen, Grewieae ja Apeibeae. Alaheimoon on pidetty kuuluvina seuraavia sukuja:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ancistrocarpus  Apeiba  Clappertonia  Colona  Corchorus – juutit  Desplatsia  Duboscia  Eleutherostylis  Entelea |  Erinocarpus  Glyphaea  Goethalsia  Grewia – rossikukat  Heliocarpus  Hydrogaster  Luehea  Lueheopsis  Microcos |  Mollia  Pseudocorchorus  Sparrmannia – huonelehmukset, kipinäsilmät  Tetralix  Trichospermum  Triumfetta  Vasivaea  Vinticena |
Luokittelu > Byttnerioideae

Alaheimossa Byttnerioideae on noin 26 sukua ja 650 lajia. Lajeja esiintyy kaikkialla trooppisella vyöhykkeellä, mutta eniten Etelä-Amerikassa. Alaheimoon on pidetty kuuluvina seuraavia sukuja:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Abroma – lemmonmaljat  Ayenia  Byttneria  Commersonia  Dicarpidium  Gilesia  Glossostemon  Guazuma  Guichenotia |  Hannafordia  Hermannia  Herrania  Keraudrenia  Kleinhovia  Lasiopetalum  Leptonychia – helovaipat  Lysiosepalum  Maxwellia |  Megatritheca  Melochia  Rayleya  Rulingia  Scaphopetalum  Seringia  Theobroma – kaakaopuut  Thomasia  Waltheria – samettiot |
Luokittelu > Sterculioideae

Alaheimossa Sterculioideae on noin 12 sukua ja 430 lajia. Alaheimoa pidettiin aiemmin omana heimonaan kaakaokasvit (Sterculiaceae). Alaheimoon on pidetty kuuluvina seuraavia sukuja:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Acropogon  Brachychiton – pullopuut  Cola – koolapuut  Firmiana |  Franciscodendron  Heritiera – dungonit  Hildegardia  Octolobus |  Pterocymbium  Pterygota – kotopuut  Scaphium  Sterculia – sterkuliat |
Luokittelu > Tilioideae

Alaheimossa Tilioideae on kolme sukua ja noin 50 lajia. Lajeja esiintyy pohjoisen pallonpuoliskon lauhkean vyöhykkeen alueilla ja Väli-Amerikassa. Alaheimoa pidettiin aiemmin omana heimonaan lehmuskasvit (Tiliaceae). Alaheimoon on pidetty kuuluvina seuraavia sukuja:
Craigia
Mortoniodendron
Tilia – lehmukset eli siipilehmukset