stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nikeforos II Fokas
Hallinto

Nikeforos oli sotilaskeisari, ja sotaretket olivat tärkeä osa hänen hallintoaan. Hän suosikin armeijaa ja sotilasaristokratiaa koko valtakautensa ajan. Nikeforoksen edeltäjät olivat suojelleet pieniä maanomistajia suuremmilta ja rikkailta maanomistajilta säätämällä lain, jonka mukaan pienet maanomistajat saattoivat ostaa maansa takaisin halvalla, jos he olivat joutuneet myymään ne esimerkiksi nälänhädän tai talousvaikeuksien aikana. Nikeforos käski kuitenkin kumota tämän lain perustellen päätöstään sillä, että hänen edeltäjänsä olivat suosineet liikaa pieniä maanomistajia ja aiheuttaneet epätasa-arvoa väestön keskuudessa.
Nikeforos kasvatti myös sotilaiden omistamien maiden vähimmäiskokoa tukeakseen kasvavaa armeijaansa. Sotilaat pystyivät nyt kustantamaan raskaampia varusteita, ja esimerkiksi raskaasti haarniskoidun katafraktiratsuväen ylläpitäminen oli helpompaa. Aiemmin myös talonpojat olivat palvelleet armeijassa, mutta Nikeforoksen aikana sotilaat olivat yhä enemmän sotilasaristokratian jäseniä. Nikeforos ylläpiti hyviä suhteita sotilaisiinsa, mutta häntä syytettiin sotilaiden tekemien rikosten sallimisesta.
Suhde kirkkoon

Nikeforos oli hyvin uskonnollinen mies ja suosi munkkeja ja luostarielämää. Hän piti esikuvanaan enoaan munkki Mikael Maleinosta, ja ennen keisariksi tuloaan Nikeforos suunnitteli ryhtyvänsä itsekin munkiksi. Toisaalta Nikeforoksen syvän uskonnollisuuden ja askeettisuuden takia hän joutui usein vastakkain rikkaiden luostareiden kanssa. Nikeforos syytti kirkkoa ja rikkaita luostareita ahneudesta. Keisarina hän kielsi sekä maiden lahjoittamisen luostareille että uusien luostareiden perustamisen. Sen sijaan hän kannusti vanhojen luostareiden ja kirkkojen kunnostamista ja pienten luostareiden perustamista hylätyille alueille. Toisaalta Nikeforos auttoi ystäväänsä Athanasios Athoslaista perustamaan Suuren Lavran luostarin Athosvuorelle vuonna 963. Siitä oli tarkoitus tulla Nikeforoksen hyväksymän luostarielämän malli.
Nikeforos myös ehdotti Konstantinopolin patriarkalle Polyeuktokselle, että ei-kristittyjä vastaan taistelleita sotilaita tulisi kohdella marttyyreina, mutta patriarkka, joka oli jo aiemmin ollut eri mieltä keisarin kanssa, kieltäytyi jyrkästi ehdotuksesta, jolloin Nikeforoksen oli luovuttava ajatuksesta.
Çavuşinissa, Turkissa sijaitsee Bysantin aikainen kristitty kirkko, joka on saanut nimen "kyyhkystalo", ja jota kutsutaan myös Nikeforos Fokaksen kirkoksi siellä sijaitsevien keisaria kuvaavien freskojen takia.
Kuolema

Huolimatta menestyksestään arabeja vastaan Nikeforos oli epäsuosittu monien vaikutusvaltaisten henkilöiden keskuudessa. Antiokian valtaaja Mikael Bourtzes oli joutunut epäsuosioon rikottuaan keisarin käskyjä, ja Nikeforoksen sisarenpoika Johannes Tzimiskes kantoi kaunaa hänelle, koska Nikeforos oli siirtänyt itäisten joukkojen komentajuuden eunukki Petrokselle. Hänen talouspolitiikkansa oli epäsuosittua, ja häntä syytettiin nälänhädästä. Myös Nikeforoksen vaimo Theofano oli kyllästynyt askeettiseen ja täysin erilaiseen mieheensä. Theofano alkoi juonitella Tzimiskesin kanssa keisarin murhaamiseksi. He onnistuivat saamaan puolelleen monia muita tyytymättömiä, kuten sotapäällikkö Bourtzesin ja kamariherra Basileios Lekapenoksen, joka oli myös joutunut epäsuosioon.
10. ja 11. joulukuun 969 välisenä iltana Theofano päästi Tzismiskesin ja muut salaliittolaiset keisarilliseen palatsiin. He pelästyivät ensin nähdessään keisarin vuoteen olevan tyhjillään, mutta huomasivat sitten Nikeforoksen nukkuvan lattialla ikoniensa edessä, kuten tällä oli tapana, ja murhasivat hänet siihen paikkaan. Tämän jälkeen patriarkka Polyeuktos kruunasi Tzimiskesin keisariksi. Patriarkan vaatimuksesta Tzimiskesin oli kuitenkin karkotettava Theofano ja teloitettava joitakin salaliittolaisia.
Teokset

Nikeforoksen nimiin on laitettu kaksi sodankäyntiä käsittelevää teosta. De velitatione (kreik. Περὶ Παραδρομῆς, Peri paradromes, "Kahakoinnista") käsittelee sissisodankäyntiä, ja sen on kirjoittanut tuntematon kirjoittaja noin vuonna 975. Toisen teoksen Praecepta militarian (kreik. Στρατηγικὴ ἔκθεσις καὶ σύνταξις Νικηφόρου δεσπότου, Strategike ekthesis kai syndaksis Nikeforou despotou, "Keisari Nikeforoksen selonteko ja tutkielma sodankäynnistä") on varmasti kirjoittanut Nikeforos itse noin 965. Teos on kirjoitettu oppaaksi valtakunnan itärajalla palveleville sotapäälliköille, ja se käsittelee kuudessa luvussa varusteita, joukkojen sijoittamista ja taktiikoita, joita tulisi käyttää arabeja vastaan. Kaksi ensimmäistä lukua käsittelevät jalkaväen käyttöä taistelussa ja seuraavat kaksi puolestaan katafraktiratsuväkeä. Teoksessa kirjoittaja esittää erilaisia taistelutilanteita pienistä kahakoista suuriin taisteluihin ja suosittelee oikeaoppista vastausta jokaiseen. Hän painottaa myös jatkuvasti tiedustelun, kurin ja varovaisuuden tärkeyttä. Teos päättyy lyhyeen käsittelyyn leirin rakentamisesta, vakoojista ja armeijan uskonnollisista seremonioista.
Henkilönä ja perhe

Nikeforos eli hyvin askeettisesti ja oli ennen keisariksi tuloaan toivonut ryhtyvänsä munkiksi. 900-luvulla eläneen bysanttilaisen historioitsijan Leon Diakonoksen mukaan Nikeforos pidättäytyi seksuaalisista suhteista ja lihan syönnistä poikansa Bardas Fokasin kuoleman jälkeen (Bardas oli kuollut tapaturmaisesti serkkunsa heittämästä keihäästä ollessaan leikkimässä). Noustessaan keisariksi munkit taivuttelivat Nikeforoksen menemään naimisiin ja syömään taas lihaa, mutta hän ei luopunut askeettisesta elämäntavastaan. Nikeforos käytti keisarillisten vaatteidensa alla jouhipaitaa, osallistui pitkiin hartauksiin ja nukkui mieluummin lattialla. Hän kunnioitti myös suuresti enoaan munkki Mikael Maleinosta. Saksan keisari Otto I:n lähettiläs Liutprand Cremonalainen, joka oli tosin vihamielinen Nikeforokselle, kuvaili häntä rumaksi mieheksi, jolla oli lihava pää ja pienet silmät kuin myyrällä.
Nikeforoksella oli ensimmäisestä avioliitostaan nimeltä tuntemattoman naisen kanssa poika Bardas Fokas, mutta he molemmat kuolivat ennen Nikeforoksen valtaannousua. Keisarinna Theofanon kanssa Nikeforos ei saanut lapsia.
Jälkimaine

Huolimatta Nikeforoksen voitoista taistelukentillä, monet bysanttilaiset kronikoitsijat pitivät häntä tyrannina kirkollis- ja talouspolitiikkansa takia. Myös hänen vanhan toverinsa Tzimiskesin tekemää murhaa on yritetty oikeuttaa. Nikeforoksen menestys sodissa ja hänen murhansa teki kuitenkin hänestä marttyyrin ja sankarin myöhemmällä ajalla, ja joissakin paikoissa kuten Athosvuorella häntä kunnioitettiin pyhimyksenä.
Nikeforoksen kuoleman jälkeen Fokasten suku menetti vaikutusvaltaansa, mutta yritti useaan otteeseen nousta takaisin valtaan. Nikeforoksen veli Leo juonitteli Tzimiskesiä vastaan vuonna 970 yhdessä kahden poikansa Nikeforoksen ja Bardas Fokas nuoremman kanssa, mutta epäonnistui ja heidät karkotettiin. Samana vuonna Bardas onnistui pakenemaan arestistaan ja nousi kapinaan Tzimiskesiä vastaan. Hän onnistui saamaan puolelleen monia Fokasten suvun jäseniä ja ystäviä ja julistautui keisariksi. Tzimiskesin kenraali Bardas Skleros kuitenkin kukisti kapinan. Leo ja tämän poika Nikeforos karkotettiin ja osittain sokaistiin. Bardas säästettiin, mutta hänet karkotettiin Khiokselle. Keisari Basileios II kutsui Bardaksen takaisin vuonna 978 kukistamaan kapinaan noussutta Sklerosta. Bardas onnistui työssään ja hänet nimitettiin idän joukkojen ylipäälliköksi. Hän kuitenkin kapinoi jälleen vuonna 987, mutta epäonnistui ja sai surmansa kaksi vuotta myöhemmin. Bardaksen poika Nikeforos kuoli myös kapinoidessaan Basileiosta vastaan vuonna 1022. Fokasten suku toipui vasta 1200-luvulla, kun se nousi Laskaristen hallitsijasuvun suosioon.
Keisari Nikeforoksen mukaan on nimetty Kreikan laivaston fregatti HS Nikiforos Fokas (F 466). Myös Kreetalla sijainneen entisen Rethymnonin prefektuurin kunta Nikifóros Fokás sai nimensä keisarilta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nikeforos II Fokas Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Romanos II | Bysantin keisari | Seuraaja: Johannes I Tzimiskes |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Bysantin keisarikunnan Vähän-Aasian sotilas- ja siviilihallintoalueet (themat) vuonna 950.
Nikeforos Fokasin joukot valtaavat al-Handaqin (Khandaks). Miniatyyrimaalaus Madrid Skylitzesin kuvitetusta käsikirjoituksesta 1100-luvulta.
Arabien ja Bysantin keisarikunnan välinen raja-alue 600-luvun lopulta 900-luvulle. Karttaan on merkitty tärkeimmät asutukset ja linnoitukset (arabiankieliset nimet kursiivilla).
Nikeforos Fokasin johtamat bysanttilaiset valtaavat Aleppon. Kuvitusta Madrid Skylitzesin käsikirjoituksesta.
Nikeforos Fokasin voittoisa saapuminen Konstantinopoliin elokuussa 963. Kuvitusta Madrid Skylitzesin käsikirjoituksesta.
Bysanttilainen histamenon nomisma -kolikko. Lyöty Konstantinopolissa. Etusivulla Kristuksen kuva ja takasivulla keisarit Nikeforos II ja Basileios II.
Kiovan Venäjän ruhtinas Svjatoslav hyökkää Bulgariaan. Miniatyyrimaalaus bysanttilaisen kronikoitsijan Konstantinos Manassesin kronikasta.
Etelä-Italia noin vuonna 1000.
Mikael Bourtzesin johtamat bysanttilaiset valtaavat Antiokian. Kuvitusta Madrid Skylitzesin käsikirjoituksesta.
Bardas Fokaksen ja Bardas Skleroksen joukot taistelevat. Miniatyyrimaalaus Madrid Skylitzesin käsikirjoituksesta.
Nilgirinlanguri

| Nilgirinlanguri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini 
Osalahko::  Apinat Simiiformes
Yläheimo::  Cercopithecoidea
Heimo::  Vanhan maailman häntäapinat Cercopithecidae
Alaheimo::  Lehtiapinat Colobinae
Suku::  Langurit Trachypithecus
Laji::  johnii
Kaksiosainen nimi
 Trachypithecus johnii  (J. Fischer, 1829) 
Synonyymit
 Trachypithecus (Kasi) johnii  Semnopithecus johnii (J. Fischer, 1829)  Trachypithecus cucullatus (Fischer, 1829)  Trachypithecus jubatus (Wagner, 1839)  Trachypithecus leonina (Shaw, 1800) 
 Nilgirinlangurin levinneisyys
Katso myös
   Nilgirinlanguri Wikispeciesissä   Nilgirinlanguri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nilgirinlanguri (Trachypithecus johnii) on eteläisessä Intiassa elävä harvinainen apinalaji. Lajia tavataan vain Länsi-Ghatien vuoriston kosteissa metsissä, joissa se elää pieninä laumoina. Se syö vain kasviravintoa, etenkin lehtiä. Monien muiden Länsi-Ghateilla elävän lajin tavoin nilgirinlanguri on uhanalaistunut alueen metsien häviämisen takia.
Koko ja ulkonäkö

Nilgirinlangurin ruumiinpituus on 49–71 senttimetriä, hännän pituus 69–97 senttimetriä. Paino on 9,8–13,6 kilogrammaa. Urokset ovat hieman naaraita suurempia ja painavampia., ja niiden kulmahampaat ovat myös suuremmat. Aikuisilla yksilöillä on tummanruskea kiiltävä turkki. Selässä ja hännän tyvellä on harmahtavanvalkeita karvoja. Naaraan reisien sisäpinnalla on myös valkoinen laikku. Kellertävänruskean pään karvoitus on pitkää ja paksua. Väritys on päälaelta tummemman ruskea, kurkku vivahtaa punaruskeaan. Takapuolessa ja hännän tyvessä on myös valkoista. Karvatonta naamaa, korvia, ja jalkoja peittää musta iho.
Levinneisyys ja elinympäristö

Nilgirinlanguria tavataan vain Länsi-Ghatien vuoristossa Lounais-Intiassa Kodagun eteläpuolella. Niitä tavataan etenkin Nilgiri-, Anamalai-, Palni-, Brahmagiri- ja Ashambuvuorilla. Lajin levinneisyys ulottuu Karnatakan, Keralan ja Tamil Nadun osavaltioihin. Nilgirinlangureja arvellaan elävän luonnossa alle 20 000 yksilöä.
Nigirinlangurit oleskelevat yleensä 900–1200 metrin korkeudessa merenpinnasta kasvavissa metsissä, mutta voi sopeutumiskykyisenä laskeutua 500–600 metriin tai kiivetä jopa 2000 metrin korkeuteen. Tamil Nadussa lajia on tavattu niinkin alhaalta kuin 180 metristä. Lajin luonnollista elinympäristöä ovat laajat ainavihreät metsät, erityisesti shola-nimellä tunnetut, avointen ruohostojen ympäröimät ja purojen tai jokien halkomat tiheiköt, joissa puut voivat kasvaa jopa 60 metriä korkeiksi ja kenttäkerros on runsaan aluskasvillisuuden peitossa. Niitä elää myös osittain ainavihannissa metsissä, kosteissa kesävihannissa metsissä sekä ikivihreissä vuoristometsissä.
Elintavat

Nilgirinlangurit ovat päiväaktiivisia apinoita ja liikkuvat enimmäkseen puissa. Muiden lehtiapinoiden tapaan nilgirinlangurilla on voimakkaat takaraajat, joiden voima riittää usean metrin hyppyihin puusta toiseen. Maassa ne juoksevat nopeasti pitkillä loikilla. Nilgirinlangurit liikkuvat maassa kuitenkin vain vähän. Ne ylittävät usein ruohostomaita siirtyessään shola-tiheiköltä toiselle.
Naaraat elävät 3–30 yksilön ryhminä, joissa on yleensä yksi aikuinen alfa-uros. Muut urokset ovat sen alapuolella tai elävät omissa laumoissaan. Nilgirinlangurit voivat olla myös yksineläjiä. Sekä urokset että naarat jättävät synnyinlaumansa. Kun nuoret urokset tulevat tarpeeksi vanhoiksi taistelemaan naaraista, hallitsevat urokset häätävät ne pois laumasta. Naaraiden ja niiden poikasten laumaa johtavan uroksen tehtävänä on reviirin puolustaminen. Se pysyy lauman muusta elämästä melko etäällä eikä ole paljoa tekemisissä lauman muiden jäsenten kanssa. Uros kajauttaa varhaisaamulla kuuluvan reviirihuudon, johon naapurilaumojen urokset vastaavat. Laumojen kohtaamiset ovat melkein aina rauhallisia. Urokset tyytyvät elehdintään ja esittelemään äänivarojaan parinkymmenen metrin päässä toisistaan. Reviirin koko vaihtelee suuresti. Ashambuvuorilla se on keskimäärin 25 hehtaarin laajuinen, mutta Nilgirivuorilla liikkumisalue kattaa 60–260 hehtaaria. Reviirin kokoon vaikuttavat lauman koko, populaation tiheys ja ravinnonsaanti. Jos seudulla kasvaa vain vähän akaasioita, lauma tarvitsee suuren elinpiirin, sillä akaasiat tuottavat apinoille ravintoa vuoden ympäri. Nilgirinlangurilauman reviiri voi mennä osittain päällekkäin naapurilamojen kanssa, mutta ydinalue, jolla lauma viettää valtaosan ajastaan ei koskaan ulotu naapurien alueelle.
Nilgirinlangurit osaavat käyttää monipuolisesti metsän eri kerroksia. Nilgirivuorilla tehtyjen tutkimusten mukaan langurit pysyvät päivällä 5–9 metrin korkeudessa olevassa, valtaosin kanelipuita ja tyräkkikasveja kasvavassa kerroksessa; missä ne ruokailevat, liikkuvat ja lepäävät. Illalla lauma kapuaa yöpymään 12–24 korkeudessa kasvavaan akaasia- ja eukalyptusvaltaiseen kerrokseen. Aamulla ja iltapäivällä ne ruokailevat 1,5–3 metrin korkeudessa sijaitsevassa pensaikkoisessa aluspuustossa. Ne laskeutuvat toisinaan maahan juomaan sekä keräämään siemeniä ja ruohoja.
Nilgirinlangureita saalistavat ainakin petolinnut, leopardi, koira ja ihminen. Myös partamakakien tiedetään hyökänneen nilgirinlangurien kimppuun. Vaikka nilgirinlanguri ja partamakaki elävät samoilla alueilla, niiden ekologinen lokero on erilainen. Sadekaudella nilgirinlanguri viettää eniten aikaa latvuston keskiosissa, kun taas partamakaki liikkuu eniten latvuston ylä- ja alaosissa. Lisäksi partamakakit suosivat ravinnokseen hedelmiä, nilgirinlangurit lähinnä lehtiä. Nilgirinlangureilla on myös tapana ruokailla useammin iltapäivällä. Partamakakit voivat häätää nilgirinlangurit latvuston yläosiin, mutta makakeista on myös hyötyä. Nilgirinlangurit eivät osaa osaa rikkoa kovia Cullenia exharillata -kasvin hedelmiä, mutta voivat napata partamakakien pudottamia hedelmiä, jotka makakit ovat jo ehtineet särkeä.
Elintavat > Ravinto

Nilgirinlangurit syövät vain kasviravintoa, kuten lehtiä, kukkia, versoja, siemeniä ja hedelmiä. Lajin tiedetään syövän ainakin 102 eri kasvilajia. Se syö mieluummin nuoria kuin vanhoja lehtiä. Viljelysten läheisyydessä niiden on huomattu myös mieltyneen perunoihin ja kukkakaaleihin, mikä on johtanut yhteenottoihin viljelijöiden kanssa. Lehtiapinoille tyypillinen moniosainen maha mahdollistaa selluloosan hajottamisen. Myös avartuvat sylkirauhaset auttavat ruoan sulattamisessa. Nilgirinlangurit syövät enimmäkseen aamulla ja myöhäisillalla, ja ne käyttävät ruokailemiseen keskimäärin 7–8 tuntia päivässä.
Elintavat > Lisääntyminen

Nilgirinlangurit voivat saada poikasia kaikkina vuodenaikoina. Poikasia syntyy runsaimmin touko-kesäkuussa, lounaismonsuunien aikaan, sekä marraskuussa, jolloin koillismonsuunit ovat vallitsevia. Monsuunien ansiosta nilgirinlangureilla on tavallista enemmän ruokaa, sillä tuoreita lehtiä on tähän aikaan saatavilla saatavilla paljon. Poikasten syntymisen aikoihin lauma liikkuu vähemmän kuin tavallisesti. Naaras synnyttää kerralla yhden poikasen. Poikanen painaa syntyessään noin puoli kiloa, ja niiden punertavaa ihoa peittää harva punertavanruskea turkki. Poikanen kulkee naaraan mukana pitämällä kiinni emonsa vatsasta. Kun poikanen on kymmenen päivän ikäinen, se voidaan jättää muiden naaraiden huolehdittavaksi, jolloin emo pääsee ravinnonhakuun. Poikanen alkaa tutkia ympäristöään 3–4 viikon ikäisenä ja alkaa täydentää ravintoaan kiinteällä ruoalla 3–4 kuukauden iässä. Näihin aikoihin emo alkaa jättää sitä yksikseen ja edesauttaa jälkeläisensä itsenäistymistä. Vuoden ikäisenä se on kokonaan vieroitettu ja lähes itsenäinen. Nilgirinlangurit alkavat leikkiä muiden poikasten kanssa neljän kuukauden ikäisinä ja jatkavat sitä 4–5 vuoden ikään saakka.
Uhat ja suojelu

Nilgirinlanguri luokitellaan vaarantuneeksi lajiksi. Se on kärsinyt etenkin elinalueiden häviämisestä, jota ovat aiheuttaneet asutuksen leviäminen, maatalouden laajentuminen, kaivostoiminta ja patojenrakennus. Nykyisin sitä uhkaavat erityisesti kasvava ihmisasutus, tahallaan sytytetyt maastopalot, metsästys, tiekuolemat sekä apinoiden kauppaaminen lemmikeiksi, ruoaksi ja lääkkeiksi. Sisäelinten, lihan ja veren on uskottu parantavan keuhkosairauksia kuten astmaa. Nilgirinlangurin verellä on myös uskottu olevan nuorentava vaikutus. Nahkaa käytetään rumpujen tekemiseen. Lajia on haitannut myös hakattujen alkuperäismetsien korvaaminen nopeasti kasvavilla vierailla puulajeilla.
Lajia tavataan useassa kansallispuistossa ja muilla luonnonsuojelualueella. Nilgirinlanguri kuuluu lajien kansainvälistä kauppaa rajoittavan CITES-sopimuksen liitteeseen II. Metsästystä on myös viime vuosina saatu vähennettyä parantuneen suojelun ja kansalaisjärjestöjen ansiosta.
Nilgirinlanguri.
Shola-metsää ja ruohikkoa Brahmagirivuorilla.
Luettelo pikkuplaneetoista: 251001–252000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
251001:stä ja päättyen 252000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Nisierós

| --- | --- |
Muut nimet:  Nisierós (Νισιερός), Nísaros (Νήσαρος), Nisáki (Νησάκι)
Sijainti:  35°25′22″N, 27°06′19″E, Kárpathos Kárpathos-Kásos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,004 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Nisierós (kreik. Νησιερός tai Νισιερός, myös Nísaros, Νήσαρος) eli Nisáki (Νησάκι) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Kárpathoksen saaren etelärannikon edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,004 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Nisierós kuuluu Kárpathoksen kuntaan, Kárpathos-Kásoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Se luetaan osaksi Menetésin kyläyhdyskuntaa.
Ismo Niskakoski

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 2. kesäkuuta 1948 (ikä 76)
Syntymäpaikka: Reisjärvi
Pelipaikka: puolustaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1964–1973 | Lahden Reipas |  |  |
| 1974–1975 | Lahden Palloseura |  |  |
| Yhteensä | Yhteensä | 74 | (4) |
Maajoukkue
| 1968 |  Suomi | 2 | (0) |

Ismo Niskakoski (s. 2. kesäkuuta 1948 Reisjärvi) on suomalainen uransa lopettanut jalkapalloilija.
Laitapuolustajana pelannut Niskakoski edusti urallaan Lahden Reipasta 1964–1973 ja Lahden Palloseuraa 1974–1975 . Hän voitti Reippaassa kaksi Suomen mestaruutta vuosina 1967 ja 1970. Kaikkiaan Niskakoski pelasi 10 kauden aikana 76 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki neljä maalia.
Niskakoski pelasi maajoukkueessa kaksi maaottelua vuonna 1968.
Luettelo pikkuplaneetoista: 270001–271000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
270001:stä ja päättyen 271000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Hugo Niskanen

Hugo Olavi Niskanen (8. syyskuuta 1920 Kaavi – 4. joulukuuta 2014) oli suomalainen kestävyysjuoksija.
Niskanen sijoittui 10 000 metrin juoksussa 19:nneksi Helsingin olympialaisissa 1952 ajalla 30.59,6. Kalevan kisoista hän saavutti 5 000 metrin juoksussa pronssia vuosina 1951 ja 1953 sekä 10 000 metrillä kultaa 1951, hopeaa 1948, 1952 ja 1954 ja pronssia 1955. Maaotteluissa hän edusti Suomea kolmesti.
Niskasen ennätys 5 000 metrillä oli 14.35,8 ja 10 000 metrillä 30.28,0. Hän edusti Outokummun Partiota.
Mauno Nissinen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten telinevoimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Grenoble 1973 | nojapuut |  |
Mauno Aulis Nissinen (s. 16. elokuuta 1947 Oulu) on uransa päättänyt suomalainen telinevoimistelija. Hän saavutti vuonna 1973 EM-hopeaa nojapuilla. Uransa aikana ja sen jälkeen hän opiskeli Yhdysvalloissa ja edelleen Saksan liittotasavallassa, jossa hän työskennellyt biomekaniikan tutkijana ja telinevoimisteluvalmentajana.
Méxicon 1968 olympialaisissa Nissinen sijoittui joukkuekilpailussa kymmenenneksi, 12-ottelussa parhaana suomalaisena 17:nneksi ja hevosella 12:nneksi. Münchenin 1972 olympialaisiin hän osallistui ainoana suomalaisvoimistelijana ja sijoittui 12-ottelussa 35:nneksi. Seuraava olympialaisiin osallistunut suomalainen telinevoimistelija oli Annika Urvikko Lontoossa 2012. MM-kilpailuihin Nissinen osallistui vuosina 1966 ja 1970. EM-kilpailuissa hän sijoittui vuonna 1969 nojapuilla ja hevosella kuudenneksi. Vuoden 1971 EM-kilpailuissa hän ei menestynyt mutta Grenoblen EM-kilpailuissa 1973 hän saavutti nojapuilla hopeaa ja sijoittui kuusiottelussa 16:nneksi. Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti hevosella vuonna 1973.
Nissinen edusti kotimaassa Oulun Pyrintöä. Hän voitti moniottelun Suomen mestaruuden vuosina 1967–1968 ja 1970–1972 ja saavutti EM-pronssia Grenoblessa 1973. Seuraavan kerran suomalainen telinevoimistelija saavutti arvokisamitalin vasta vuonna 1997.
Maila Nisula

Maila Sinikka Soikkeli (o.s. Nisula; 8. maaliskuuta 1931 Viipuri – (kuoleman julkistamispäivä 2. elokuuta) 2023 Lappeenranta) oli suomalainen telinevoimistelija ja koripalloilija.
Maila Nisula sijoittui Helsingin 1952 kesäolympialaisissa yhteisvoimistelukilpailussa viidenneksi, telinevoimistelun joukkuekilpailussa 13:nneksi, 8-ottelussa 119:nneksi sekä yksittäisistä telineistä permannolla 81:nneksi, puomilla 85:nneksi, hypyssä 118:nneksi ja nojapuilla 130:nneksi.
Nisula edusti seuratasolla Lappeenrannan Työväen Urheilijoita, Viipurin Ryhtiä ja Tainionkosken Tähteä. Hän voitti TUL:n mestaruuden voimistelun moniottelussa vuonna 1952. Hän pelasi neljän kauden ajan koripalloa TUL:n mestaruussarjassa.
Nisula on saanut LrTU:n hopeisen ansiomerkin ja Lappeenrannan kaupungin tunnusmitalin. Hän oli ammatiltaan liikkeenharjoittaja ja asui ajoittain Yhdysvalloissa. Nisula harrasti uintia, kuntojumppaa ja biljardia.