stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kullervo Manner
Neuvostoliitossa

Manner oli mukana Suomen Kommunistisen Puolueen perustamiskokouksessa Moskovassa elokuussa 1918, ja hänestä tuli puolueen toinen puheenjohtaja Yrjö Sirolan jälkeen vuonna 1920 ja Kominternin toimeenpanevan komitean jäsen. Hän oli 1920-luvulla useaan otteeseen puoluetehtävissä Ruotsissa.
Manneriin henkilöityivät SKP:n puoluejohdon tiukan puhdasoppiset linjaukset ja määräykset, joita Suomessa toimivat kommunistit pitivät usein mahdottomina ja epäkäytännöllisinä. Hän oli paennut Venäjälle vaimonsa Olga Mannerin kanssa, mutta avioliitto kriisiytyi, kun hän siirtyi 1920-luvulla avoimesti elämään yhdessä SKP:n puoluejohtoon kuuluneen rakastajattarensa Hanna Malmin kanssa. Malmin kiihkeä äärilinja rikkoi pariskunnan välit Sirolaan ja Otto Wille Kuusiseen.
Manner kävi vuosien ajan erityisesti Kuusisen kanssa taistelua SKP:n johtopaikasta ja linjasta. 1920-luvulla hän näytti saaneen yliotteen, mutta asetelma kääntyi 1930-luvulle tultaessa, kun kyvyttömyys torjua Lapuan liikkeen nousua Suomessa saatiin sysättyä Mannerin ja Malmin syyksi. Malm hyökkäsi puoluejohtoa vastaan ja joutui rangaistustoimenpiteiden kohteeksi, karkotetuksi Uhtualle. Hän veti tuhoutuessaan mukanaan myös Mannerin, joka ei irtisanoutunut tarpeeksi voimakkaasti elinkumppaninsa esiintymisistä. Mutta Mannerin alamäki alkoi varsinaisesti sen jälkeen kun Ruotsin poliisi löysi syyskuussa 1929 hänen arkaluontoista aineistoa sisältävän matkalaukkunsa asunnosta, jossa hän ja Malm majailivat. Papereista löytyi peitenimiä, jotka osattiin yhdistää suomalaisiin kommunisteihin. Kopiot papereista päätyivät Etsivän keskuspoliisin arkistoon nimellä Mannerin arkisto. Tapauksen SKP:n sisäisessä selvityksessä pariskunta joutui tunnustamaan vastuunsa huolimattomuudesta, ja he saivat vakavan muistutuksen. Mannerin terveyskin horjui, mikä ilmeni uupumuksena.
Manner syrjäytettiin tärkeimmistä tehtävistään toukokuussa 1934. Hän toimi vielä Kominternin Latinalaisen Amerikan asioiden esittelijänä, kunnes hänet erotettiin puolueesta ja pidätettiin heinäkuussa 1935, ja hänet tuomittiin kymmeneksi vuodeksi pakkotyöhön. Näytösoikeudenkäynnissä hänen väitettiin olleen salaliitossa suomalaisten fasistien kanssa. Manner sijoitettiin Komin tasavaltaan Uhta-Petšoraan Uhtpetšin työleirille, joka oli todellisuudessa miljoonan neliökilometrin laajuinen alue. Saman pituisen tuomion saanut Malm joutui Solovetskin luostarisaarelle, jossa hän myöhemmin hukuttautui puroon. Kaikki Mannerin teokset kiellettiin vuonna 1937.
Manner eli Neuvostoliitossa muun kommunistieliitin tavoin etuoikeutettua elämää, johon kuului Lackmanin mukaan ”sopiva etäisyys rahvaaseen”. Manner hankki pukunsa Ruotsista, jopa salakuljettamalla, hänellä oli kaksi lompakkoa, ”hienompi ja huonompi”, ja asiapaperi joka oikeutti ostoksiin sisäpiirille tarkoitetussa kirjakaupassa. Hänen ensimmäinen vaimonsa Olga Arjanne syytti suomalaisia kommunisteja pikkuporvarillisuudesta.
Vankeus ja kuolema

Uhtpešin leirillä porattiin öljyä, jatkokäsiteltiin öljytuotteita ja louhittiin kivihiiltä ja radiumia. Manneria kuvattiin esimerkillisenä työntekijänä, ja hänet hyväksyttiin ”iskurityöläiseksi”. Manner kuoli leirillä 15. tammikuuta 1939, kuolintodistuksen mukaan keuhkotuberkuloosiin. Professori Aleksandr Popovin mukaan todellinen kuolinsyy olisi ollut säteilymyrkytys, jonka Manner sai jouduttuaan käsittelemään radiumin saastuttamaa vettä. Manner on haudattu Uhtan lähelle Tšibjun kylään. Kullervo Manner on Oskari Tokoin ohella toinen Suomen eduskunnan puhemies, joka ei ole kuollut Suomessa ja jota ei ole haudattu Suomeen.lähde?
Manner rehabilitoitiin Neuvostoliitossa virallisesti vuonna 1962. Koska Mannerin viimeisistä vaiheista ei ennen Neuvostoliiton hajoamista ja 1990-luvulla tapahtunutta Moskovan arkistojen aukemista ollut tarkkoja tietoja, hänet julistettiin Suomessa virallisesti kuolleeksi Helsingin raastuvanoikeuden päätöksellä 7. syyskuuta 1971. Hänen viralliseksi kuolinpäiväkseen määrättiin tällöin 1.1.1971.
Kirjeenvaihto

Kullervo Mannerin ja Hanna Malmin 1930-luvun kirjeenvaihtoa julkaistiin vuonna 1997 nimellä Rakas, kallis toveri (toim. Jukka Paastela ja Hannu Rautkallio, WSOY 1997 ISBN 951-0-22045-0).
Teokset

Finlands Soc.-dem. partis rapport : partiets organisation och utveckling; kirj. Ivar Hörhammer ja Kullervo Manner. Helsingfors 1912 (vihkonen)
Onko vallankumous kuollut? Kirjeitä Suomen työväelle. Suomalaisten kommunistien sarjajulkaisu n:o 14. Suom. kommunistisen puolueen keskuskomitea, Pietari 1918 (vihkonen, 30 s.)
Talonpoikaiskysymyksestä Suomessa. Suomen kommunistisen puolueen keskuskomitea, Stockholm 1924 (vihkonen, 46 s.)
Vaali-aapinen. Suomen kommunistisen puolueen keskuskomitea 1924 (vihkonen, 51 s.)
Piirteitä Suomen valtiollisesta tilasta: puhe Leningradin suomalaisella valistustalolla jouluk. 30 päivänä 1929. Suomen kommunistisen puolueen keskuskomitea 1929 (vihkonen, 51 s.)
Tosiasiat puhuvat. Suomen kommunistinen puolue 1930 (vihkonen, 46 s.)
Suomen vallankumous 1918; kirj. O. W. Kuusinen, Lauri Letonmäki, K. Manner. Marxilais-Leniniläiset ryhmät, Helsinki 1973 (107 s.)
Rakas kallis toveri: Kullervo Mannerin ja Hanna Malmin kirjeenvaihtoa 1932–1933 ; toimittaneet Jukka Paastela ja Hannu Rautkallio. WSOY 1997
Kullervo Mannerin kirjoituksia Marxist Internet Archivessa https://www.marxists.org/suomi/manner/index.htm
Suomennokset

Karl Kautsky: Menettelytapavirtauksia Saksan sosialidemokratiassa. Työväen sanomalehti, Helsinki 1911 (vihkonen, 48 s.)
Lauri Hautamäki

Lauri Hautamäki (s. 17. elokuuta 1936 Kauhajoki) on suomalainen aluetieteilijä ja Tampereen yliopiston aluetieteen emeritusprofessori.
Hautamäki suoritti filosofian tohtorin tutkinnon maantieteen alalta Helsingin yliopistossa vuonna 1967 ja toimi siellä suunnittelumaantieteen apulaisprofessorina vuosina 1970–1977 sekä aluetieteen professorina Tampereen yliopistossa vuodesta 1977 eläkkeelle jäämiseensä asti.
Suomessa Hautamäki tunnetaan erityisesti yhtenä kylätoiminnan perustajista ja häntä onkin tämän takia nimitetty "Suomen kylätoiminnan isäksi". Suomalaisessa maaseutu- ja kylätutkimuksessa hänen on katsottu edustaneen osuustoiminnan aatemaailmasta ammentanutta gebhardilaista paradigmaa.
Hautamäki valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1996.
Hänen tyttärensä on maisema-arkkitehtuurin professori Ranja Hautamäki.
Julkaisuja

Elävä kylä: kylätoiminnan opas. Jyväskylä: Gummerus, 1979. ISBN 951-20-1797-0.
Elävä kaupunginosa: kaupunginosatoiminnan opas (Aaro Virtasen kanssa). Jyväskylä: Gummerus, 1982. ISBN 951-20-2320-2.
Elävä kylä, elävä kotiseutu, elävä Suomi: kylätoiminnan synty ja laajeneminen kansanliikkeeksi. Kyläasiain neuvottelukunnan julkaisusarja A 2, 1989. ISBN 951-95866-7-9.
Aili Havas

Aili Lemmikki Havas (vuoteen 1906 saakka Örling, 3. heinäkuuta 1903 Lempäälä – 17. maaliskuuta 1988) oli suomalainen lähetystyöntekijä, joka teki elämäntyönsä Suomen Lähetysseuran juutalaislähetyksen parissa Palestiinassa ja Israelissa.
Teologian maisteri Havas lähti lähetystyöntekijäksi Palestiinaan loppuvuodesta 1931. Seuraavana vuonna hän kirjautui myös opiskelijaksi Jerusalemin heprealaiseen yliopistoon. Vuonna 1940 Havas oli mukana perustamassa lastenkotia Euroopasta tuleville juutalaispakolaisille ja 1945 sen yhteyteen avattiin myös hepreankielinen koulu sekä päiväkoti. Havas työskenteli Jerusalemissa aina vuoteen 1969 saakka. Vuonna 1973 hänelle myönnettiin ensimmäisenä naisena Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan kunniatohtorin arvonimi.
Havaksen työtoverina Israelissa oli vuodesta 1946 lähtien Rauha Moisio. Heidät mainitaan Israelin tunnetuimpiin nykykirjailijoihin kuuluvan Amos Ozin romaanissa Kertomus rakkaudesta ja pimeydestä (2004). Oz oli tutustunut naisiin 9-vuotiaana pikkupoikana Israelin itsenäisyyssodan aikana vuonna 1948. Hän omisti teoksensa koko 47. luvun Havakselle ja Moisiolle.
Aili Havaksen veljiä olivat kokoomuksen kansanedustajana toiminut saarnaaja Väinö Havas ja runoilija Eero Havas ja velipuoli Eino Havas oli Kotkan poliisimestari.
Teokset

Työkenttäni Israel (1958)
Evankeliumi - ensin juutalaisille (Nils Rosefin kanssa, 1964)
Israelilaiset ja Jeesus (Heikki Nurmisen kanssa, 1989)
Hayagriva

Hayagriva on hindulaisessa ja buddhalaisessa mytologiassa jättiläismäinen demoni ja jumalten vihollinen. Hayagriva varasti Brahman nukkuessa neljä Veda-kirjaa. Koska Brahma nukkui, piti Vishnun hankkia kirjat takaisin. Vishnun avatar eli ruumiillistuma Matsya-kala tappoi Hayagrivan ja pelasti pyhät kirjoitukset.
Tiibetiläisessä buddhismin tarustossa Hayagriva pääsee pakoon, ja hänestä tulee vihan valtias, ensimmäinen kahdeksasta hiviöjumalasta, jotka tunnetaan nimellä Drag-gsshed. Buddhalaisuuteen kääntyneille mongoleille Hayagriva oli hevosten suojelija.
Mallet-hevonen

Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Cheval Mallet

Mallet‑hevonen on tarunomainen, pahantahtoinen hevonen, joka esiintyy Länsi‑Ranskassa Vendéen,, Poitoun ja erittäin usein myös Retzin alueen kansantarustossa. Sen uskotaan ilmestyvän iltaisin tai keskellä yötä upean, satuloidun ja suitsitun valkoisen tai mustan ratsun muodossa houkuttelemaan pitkän matkan uuvuttamia matkalaisia. Ratsun selkään harkitsematta nousseista kertovia taruja on useita, mutta yhteistä niille on se, etteivät ratsastajat selviä hengissä takaisin, ellei heillä ole mukana rahalunnaita tai suojelusamulettia, kuten pyhän Benedictuksen medaljonkia.
Mallet-hevonen on nähty paholaisen välikappaleena tai jopa paholaisena itsenään. Taru hevosesta on saanut alkunsa kenties Odinin hevosesta, Sleipniristä, ja useissa kansantarustoissa esiintyvästä, taivaalla tapahtuvasta metsästysretkestä. Mallet-hevosen taru muistuttaa myös muualla Ranskassa esiintyviä hevostaruja, kuten etelä-ranskalaista Lou drapéta ja pohjois-ranskalaista tarua valkoisesta tammasta.
Myös eräs ranskalainen kansanjuhla tunnettiin nimellä Merlette, Merlet tai Mallet ‑hevosen juhla. Juhlan alkuperän arvellaan olleen sotilaallinen, mutta sen luonne oli myös katarttinen ja karnevaalimainen. Vaikka yhteys Mallet‑hevosen taruun on jäänyt pimeän peittoon, juhlaan kuului tammen ympärillä esitetty näytelmä, jossa yksi näyttelijöistä oli pukeutunut hevoseksi. Kirkko vastusti juhlaa, ja se kiellettiin vuonna 1791.
Etymologia ja terminologia

Mallet-hevosen nimi esiintyy ranskankielisenä sekä muodossa cheval Mallet että cheval Malet. On osittain epäselvää, onko kyseessä erisnimi vai yleisnimi. Tarinoissa hevonen mainitaan kuitenkin useimmiten yksilöllisenä taruolentona, jolla on täten oma nimi. Mallet-hevosen juhlasta puhuttaessa nimi kirjoitetaan lähes aina isolla alkukirjaimella.
Nimi saattaa olla myös kelttiläistä alkuperää, koska muinaiskelttiläisissä kielissä mail merkitsee arkkua tai salkkua.
Malet voi myös juontaa juurensa sanasta mallier, joka tarkoitti keskiranskalla hevosta, joka kantaa matka-arkkuja,.
Mallet-hevosen legenda

Mallet-hevonen kuvataan aavemaisena ratsuna, joka ilmestyy iltahämärissä ja erityisesti keskiyöllä suitsittuna ja satuloituna houkuttelemaan väsyneitä matkalaisia ratsaille1. Eläin on kuitenkin pahansuopa, ja sen selkään erehtynyt ratsastaja löytyy aina aamulla kuolleena,,: maasta hevosen tallomana, rotkoon heitettynä tai hukkuneena. Ruumiin viereltä voi löytyä erikoisen muotoisia kavionjälkiä. Eläimen väritys vaihtelee paikkakunnasta riippuen. Yleensä hevosen kerrotaan olevan valkoinen, mutta joissain tarinoissa se kuvataan myös mustana. Aikoinaan vanhat eukot pelottelivat pikkulapsia legendalla paholaismaisesta ratsusta,.
Claude Seignollen ja Édouard Braseyn mukaan hevosen hehkuvat silmät valaisevat tietä sen laukatessa. Seignollen ja Braseyn mukaan eläimen pysäyttäminen onnistuu vain maksamalla lunnas matkasta. Muissa lähteissä mainitaan myös muita keinoja, kuten kuuden ristillä merkityn rahan heittäminen hevosen eteen1 tai ristinmerkin tekeminen ja vihkiveden käyttäminen. Maksuksi matkasta käy myös "sou marqué",, 1700-luvulla Ranskassa ja sen siirtomaissa käytössä ollut Ludvig XV:n symbolilla merkitty kolikko. Ainoa keino saada hevonen yhdeksi yöksi, täysin hallintaansa on noitien ristiksikin kutsuttu Pyhän Benedictuksen medaljonki, joka suojaa kantajaansa noidilta ja demoneilta.
Mainintoja

Mallet-hevonen on tunnettu pääosin Ranskan länsirannikolla, ja se esiintyy erityisesti useissa Grand‑Lieu -järven ympäristöön sijoittuvissa legendoissa. Lisäksi useat kirjalliset teokset mainitsevat hehkuvasilmäisen, suitsitun mustan hevosen, joka vaeltaa yössä, erityisesti kuuttomina öinä.
Grand-Lieu -järven ympärillä oleva suoalue oli aikoinaan tunnettu hyvistä työ- ja sotaratsuista. Mallet‑hevosen lisäksi alueella kerrottiin legendaa "valkeista neidoista". Öisin neidot kävivät tiputtamassa kynttilöistä vahaa hevosten harjoihin ja häntiin, jotka he sitten harjasivat ja letittivät. Joskus neidot tunkeutuivat jopa sisälle talleihin päästäkseen hevosten luo.
Mainintoja > Kirjallisuudessa

Teoksessa Glossaire du Poitou, de la Saintonge et de l'Aunis Mallet-hevosen kerrotaan olevan ihmissusi, joka houkuttelee matkalaisia luokseen säyseällä käytöksellään. Kun hyväuskoinen matkalainen nousee ratsaille, hevonen lähtee täyttä laukkaa suolle, jonne se hukuttaa ratsastajan. Jos tämä on kuitenkin aamulla heti herättyään käyttänyt vihkivettä, tai ymmärtää selkään noustuaan tehdä ristinmerkin, hän selviää kylmällä kylvyllä hevosen paetessa metsän suojiin. Grand-Lieu -järven ympäristön legendoissa Mallet-hevosen mainitaan usein houkuttelun lisäksi myös pakottavan ratsastajia selkäänsä.
Claude Seignolle kertoo teoksessaan Contes, récits et légendes des pays de France samoista legendoista. Hänen mukaansa mikään este ei pysty pysäyttämään Mallet-hevosta, ja se voi laukata pitkiä matkoja väsymättä. Aamun tullen eläin kuitenkin pudottaa matkalaisen selästään ja talloo tämän kuoliaaksi. Seignolle mainitsee tarinan miehestä, joka nousi hevosen selkään ja huomasi aamulla joutuneensa Pariisiin. Hänen henkensä säästyi Ludvig XV:n symbolilla merkityn kolikon ansiosta, jota hän piti taskussaan ja jolla hän maksoi matkansa.
Seignollen mukaan legenda opettaa varomaan vieraita hevosia ja pitämään aina mukanaan maksua matkaa varten.
Mainintoja > Paikallislegendoissa

Länsi-Ranskan rannikolla, Saint-Benoist-sur-Merin kylässä, Pyhän Benedictuksen medaljonki on legendan mukaan ainoa keino suojautua hevoselta ja saada eläin hallintaansa. Kylässä tarinan mukaan näin kävi miehelle, joka pääsi Mallet-hevosen selässä Pariisiin. Kohdatessaan eläimen mies teki suuren ristinmerkin, näytti medaljonkia ja lausui loitsun, jossa hän Pyhän Benedictuksen nimessä käski hevosen alistua tahtoonsa ja kuljettaa hänet Pariisiin.
Benjamin Fillon on kirjoittanut muistiin pahalta suojelevan loitsun, joka muodostuu medaljongin ympärille kaiverretuista kirjaimista (V.R.S.N.S.M.V.S.V.Q.L.I.V.B.):
Sunt vana quae libas; ipse venena bibas"
Alueen legendoissa kerrotaan miehestä, joka eräänä iltana kapakkakierroksen jälkeen kohtasi valkean hevosen. Säyseä eläin päästi miehen selkäänsä mutta lähti samassa hurjaan laukkaan ja yritti kaksikymmentä kertaa pudottaa ratsastajansa. Mies tappeli joka kerta vastaan, ja hevonen palasi lopulta takaisin kylään, jossa mies pääsi hengissä mutta pahasti ruhjeilla alas ratsailta. Tarinan mukaan hänet pelasti Pyhän Benedictuksen medaljonki, jota hän kantoi kaulassaan.
Eräässä alueen kansantarinoista mainitaan samanlainen tapaus, jossa aamun valjetessa ratsastajaa ei kuitenkaan löytynyt. Samassa teoksessa mainitaan myös sananparsi 'kuin Mallet-hevonen', joka kuvaa rohkeaa ja kiivasluonteista henkilöä.
Paul Sebillonin mukaan Saint-Benoist-sur-Merin asukkailla oli tapana tehdä joka kevät pyhiinvaellus kylän ulkopuolella sijaitsevalle graniittiselle dolmenille, jolla Gargantua-nimisen jättiläisen kerrotaan leikkineen. Pyhiinvaelluksen päätteeksi kyläläiset suorittivat rituaalin, jossa  he hankasivat kourallista apiloita dolmenia vasten. Rituaalin tarkoituksena oli antaa suoja niin Mallet-hevosta kuin useita muitakin vaaroja vastaan.
Mainintoja > Kansantaruissa

Mallet-hevonen esiintyy myös kokoelmassa kansantaruja, jotka kertovat yliluonnollisesta metsästysretkestä. Yhdessä laulussa hevonen mainitaan osana metsästysseuruetta. Seurueeseen kuului myös naaraspuolinen ihmissusi, lepakko, korppi, noita, haltija, virvatuli, hilleri, susi sekä valkoisiin pukeutunut haamu. Kuolemansyntiin langenneet kuolevaiset, jotka sattuivat tämän seurueen tielle, nostettiin Mallet-hevosen selkään, ja heidän sielunsa kuljetettiin helvettiin. Usein syntisen ruumis löytyi aamunkoitossa rotkon vierellä kulkevalta tieltä tai keskeltä nummea. Samantapainen legenda esiintyy myös saksalaisessa balladissa, jossa aamun valjetessa syntinen on kadonnut kokonaan.
Tarussa metsästysretkestä kerrotaan seuraavaa:
Talvisena keskiyönä ilman täyttivät pikkuhiljaa maata lähestyvät äänet. Pian tuntematon metsästäjä, seurueenaan joukko yön asukkaita, näkyi jahtaavan metsien, soiden ja lumisten tasankojen halki tarujen hirviöitä tai näkymättömiä vihollisia. Jos joku onneton sattui aaveen tielle, hänet otettiin kiinni, nostettiin Mallet-hevosen selkään ja pakotettiin osaksi seuruetta. Mikään ei voinut pidätellä tätä sekasortoista metsästysretkeä. Aamun tullen helvetti kuitenkin lunasti kerätyt sielut ja jonkun tienristeyksen kulmasta saattoi löytää uhrin muodottomaksi runnellun ruumiin, joka päätyi lopulta susien saaliiksi.
Alkuperä ja symboliikka

Mallet-hevosen alkuperä on epäselvä. Sitä on pidetty paholaisen välineenä,, paholaisen itsensä toisena olomuotona, tai kadotettuna, kärsivänä sieluna. Uskomusperinteen tutkija Gilbert Durand sanoo, että hevosen laukka on rinnastettavissa leijonan karjuntaan sekä ukkosen jyrinään: kuten Mallet-hevosen ja samankaltaisen Gauvin-hevosen laukka, nekin herättävät pelkoa. Jean François Bladén tarinakokoelmassa puolestaan mainitaan ratsu, jolla on venyvä selkä ja kolme tai useampi ratsastajaa selässään. Bladé, ja sanoo sen olevan eräänlainen Mallet-hevonen, paholaisen muoto, jota vastaan kykenee taistelemaan ainoastaan ristinmerkillä ja kieltäytymällä nousemasta sen selkään, . Myös monilla muilla taruhevosilla on kerrottu olevan venyvä selkä, ja Henri Dontenvillen mukaan se on käärmemäinen tai ainakin liskomainen piirre: "ei tarvitse kuin katsoa kerältä auki kiertyvää käärmettä tai tavallista kastematoa ymmärtääkseen, mistä myytti on peräisin."
Joissain versioissa tarinasta Mallet-hevosen kuvataan olevan "vailla päätä ja häntää", mikä ei kuitenkaan estä sitä säntäämästä laukkaan ratsastajan noustua sen selkään. Saint-Benoist-sur-Merissä kerrotaan tarinaa hevosta, joka kansanperinteen mukaan ilmestyi aina uutena vuotena ritari Guillaneu selässään. Tämä tarina muistuttaa Mallet-hevosen tarinaa.
Alkuperä ja symboliikka > Alkuperä

Jérémie Benoît'n indoeurooppalaista pakanauskoa käsittelevän tutkimuksen mukaan Mallet-hevosen kaltaisten pahansuopien psykopompos-hevosten taustalla saattaisi olla Odinin kahdeksanjalkainen ratsu Sleipnir tai jopa skandinaavisessa sekä suomalaisessa kansanperinteessä esiintyvä mara-piru. Benoît huomauttaa myös, että vaikka Arnold Van Gennepin aiempi tutkimus kiisti Mallet-hevosen ja uudenvuodenpäivän välisen yhteyden, Mallet-hevonen voidaan selvästi yhdistää taivaalla tapahtuvaan metsästysretkeen sekä talvipäivänseisaukseen, jotka kristinusko aikojen saatossa demonisoi.
Alkuperä ja symboliikka > Yhteys maahisiin

Eräässä keskiaikaisia tarujen pikkuväkeä käsitelleessä tutkimuksessa on huomattu, että Mallet-hevonen saattaa olla muotoaan muuttanut maahinen. Maahisilla ja taruhevosilla on varsin läheinen yhteys, sillä niin sankarirunoissa kuin uudemmissakin kansantaruissa maahisten ja muun pikkuväen useimmin käyttämä eläinhahmo on hevonen. Eräässä toisessa vaihdokkaisiin keskittyvässä tutkimuksessa on huomattu sama asia: "veden äärellä maahisen ja hevosen siluetit sekoittuvat toisiinsa". Myös haltijoita tutkinut Pierre Dubois mainitsee haltijatietokirjassaan Mallet-hevosen yhtenä monesta "haltijahevosista", joista valtaosa hukuttaa lopuksi ratsastajansa. Hän myös sanoo niiden pohjautuvan "Pegasokseen sekä yksisarvisiin" ja väittää niiden villiintyneen, koska "ihmiset eivät oppineet kesyttämään niitä".
Alkuperä ja symboliikka > Yhteys veteen

Mallet-hevonen muistuttaa tietyssä mielessä myös japanilaista kappa-taruolentoa, joka kiskoo hevosia veteen. Japanilainen kirjailija Yanagida näkee kappan tarinassa rituaalisen muutoksen hevosesta veden elementiksi ja huomauttaa, että jo neoliittisella kaudella veden henget yhdistettiin hevoseläimiin. Ranskalainen symbolisanakirja Dictionnaire des symboles viittaa myös moniin pahansuopiin hevosiin, jotka houkuttelevat uhrinsa kuohuviin vesiin.
Alkuperä ja symboliikka > Värin merkitys

Mallet-hevosta on kuvailtu monien kirottujen hevosten tavoin "kalmankalpeaksi". Useat teokset, kuten Dictionnaire des symboles viittaavat värillä hevosiin, jotka ovat "värittömän kalvakoita": kalmankalpean hevosen väritys on "yön ja kuutamon kaltainen sekä kylmä ja ontto", ja se tuo mieleen käärinliinojen ja aaveiden tavoin kuoleman. Vuonna 1995 tehdyn tutkimuksen mukaan Mallet-hevonen sekä muut kalmankalpeat hevoset ovat kuolemaa tuovien hevosten arkkityyppi, ja myös Ilmestyskirjassa kerrotaan Kuoleman ratsastavan maailmanlopun koittaessa valkoisella hevosella.
Dictionnaire des symbolesissa todetaan, että kyseessä on täysin päinvastainen merkitys verrattuna siihen, mikä valkoiseen väriin tai valkeisiin hevosiin (kuten Pegasos) tavallisesti on liitetty. Voidaan puhua jopa petollisesta ulkokuoresta tai symboliikan sekoittumisesta.
Englannissa ja Espanjassa valkoisen hevosen kohtaaminen ennustaa epäonnea ja kuolemaa.
Mallet-hevosen juhla > Nykyaika

Nantesilainen Tréteau et Terroir -kansanperinneryhmä järjestää Mallet-hevosen juhlia nykyaikaisissa puitteissa, jotka ovat epäilyksettä kaukana alkuperäisen juhlan ylellisyydestä ja komeudesta.
Kansanmusiikkiryhmä Tri Yann on tehnyt La ballade du cheval Mallet -nimisen kappaleen (Mallet‑hevosen balladi), jossa viitataan Mallet-hevosen juhlan nykypäiväiseen versioon.
Toinen puoli Pyhän Benedictuksen rististä, "noitien rististä", joka oli yksi ainoista tehokkaista suojakeinoista Mallet-hevosta vastaan.
Mallet-hevosen legenda saattaa juontaa juurensa Odinin kahdeksanjalkaisesta Sleipnir-ratsusta.
Englantilainen renessanssiaikaisen juhlan rekonstruktio, jossa esiintyy "chevalet" tai "chibalet".
Hasselblad-palkinto

Rineke Dijkstra, vuoden 2017 palkittu.
Wolfgang Tillmans, vuoden 2015 palkittu.
The Tetons and the Snake River, vuonna 1981 palkitun Ansel Adamsin valokuva.
Hasselblad-palkinto on vuosittain merkittävälle valokuvaajalle myönnettävä kansainvälinen palkinto. Sitä jakaa ruotsalainen Erna ja Victor Hasselbladin säätiö, joka syntyi 1979 Hasselblad-kamerayhtiön perustajan Victor Hasselbladin ja hänen vaimonsa testamenttilahjoituksesta.
Vuoteen 2009 asti palkintosumma oli 500 000 Ruotsin kruunua. Palkinnon 30-vuotisjuhlavuonna 2010 palkintosumma korotettiin miljoonaan kruunuun. Vuonna 2023 palkinnon arvo oli 200 000 kruunua. Palkintoon kuuluu myös kultainen mitali sekä Göteborgin Hasselblad-keskuksessa pidettävä näyttely voittajan töistä.
Säätiön hallitus nimeää vuosittain palkintokomitean jäsenet kansainvälisten valokuvauksen asiantuntijoiden ja tutkijoiden joukosta. Komitea nimittää kolmesta viiteen ehdokasta, joista säätiön hallitus valitsee voittajan. Voittajan nimi julkistetaan Victor Hasselbladin syntymäpäivän, 8. maaliskuuta, tienoilla. Voittajan töistä järjestetään näyttely Hasselblad-keskuksessa myöhemmin samana vuonna.