stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itä-Slovakian talonpoikaiskapina
Tausta > Vuoden 1831 tapahtumat

Vuoden 1830 sato oli heikko, ja seuraavan vuoden kesällä tilanne Spišin ja Zemplínin alueilla läheni nälänhätää. Jo tällöin alueella syttyi paikallisia mellakoita.
Venäjän armeija oli kukistanut Puolan kapinan vuonna 1830 ja tuonut suuria määriä sotilaita Itävallan koillisrajalle. Heidän mukanaan alueelle levisi Bengalista liikkelle lähtenyt koleraepidemia. Seuraavan vuoden kesäkuussa epidemia levisi Karpatoruteniaan nykyisen Slovakian ja Koillis-Unkarin alueelle. Noin kaksi kuukautta kestänyt epidemia johti yli 200 000 ihmisen kuolemaan.
Itävallan viranomaiset eivät täysin ymmärtäneet koleran syitä. Hoito- ja karanteenikeinot eivät olleet tarkoituksenmukaisia ja aiheuttivat siksi vastustusta paikallisten keskuudessa. Liikkumiskiellot iskivät suoraan talonpoikien elinkeinoon, kun markkinoiden, elonkorjuun sekä kausityön perässä muuttaminen Unkarin alangoille muuttui lähes mahdottomaksi. Monet toimenpiteistä olivat hätäisiä ja vaikeasti ymmärrettäviä lukutaidottomille talonpojille. Erityisesti kuolleiden joukkohautaaminen, jumalanpalvelusten peruuttaminen sekä väärästä lääkityksestä johtuneet terveiden lasten kuolemantapaukset nostattivat kostomielialaa hallitsijoita vastaan. Kesän mittaan köyhälistössä alkoi levitä huhu paikallisten viranomaisten pyrkimyksestä hävittää yhteiskunnan heikompiosaiset koleran ja sen hoitotoimenpiteiden avulla.
Heinäkuun 1831 aikana Unkarin kaupungeissa oli levottomuuksia, jotka eivät kuitenkaan edenneet täyteen kansannousuun asti. Väkivaltaisimmat mellakat tapahtuivat Pestissä, jossa sotilaat ampuivat 16 opiskelijoihin ja kaupungin köyhälistöön kuulunutta ihmistä. Myös Miskolcissa sekä Košicessa asukkaat vastustivat viranomaisten epidemianestotoimia.
Kapinan kulku

Itä-Slovakian talonpoikaiskapina puhkesi 27. heinäkuuta Zemplínissä lähellä Trebišovin kaupunkia. Levottomuudet levisivät elokuun alussa Spišiin ja Šarišiin sekä myöhemmin Aboviin, Gemeriin, Novohradiin, Turieciin, Tekoviin ja Liptoviin. Kapinalliset kieltäytyivät tekemästä töitä, ja useassa kylässä he kiduttivat ja tappoivat niitä, joita pitivät syypäinä huonoon tilanteeseensa. Uhreiksi joutuivat muun muassa virkamiehet, maanomistajat, suurtilojen työnjohtajat, papit, lääkärit, apteekkarit sekä juutalaiset kauppiaat. Aateliston kartanoiden tuhoaminen ja heidän omaisuutensa ryöstäminen oli yleistä. Aseinaan kapinalliset käyttivät lähinnä tavallisia maataloustyövälineitä, kuten talikkoja ja kirveitä.
Kansannousun spontaanista luonteesta johtuen kapinallisilla ei ollut yhteistä komentoa. Tiettävästi joitain yrityksiä liittää Slovakian tapahtumat osaksi yleiseurooppalaista vallankumousliikehdintää oli olemassa, mutta niistä ei ole säilynyt merkittäviä todisteita eivätkä ne johtaneet mainittaviin saavutuksiin. Kapinallisia yhdistivät lähinnä vastenmielisyys hallitsevaa luokkaa kohtaan, kuolemanpelko sekä valmius korjata epäkohdat väkivallalla. Kapinallisten keskuudessa levisi myös huhu Venäjän armeijan aikomuksesta hyökätä alueelle auttaakseen heitä. Kapinaan osallistuneet talonpojat pyrkivät usein kostamaan mahdollisimman nopeasti paikallisille vallanpitäjille. Kapinan tavoitteet eivät välttämättä olleet kaikille osallistujille selvät. Kapinalliset ajautuivatkin nopeasti eristyksiin toisistaan, minkä takia kapina kukistui nopeasti. Esimerkiksi Trebišovin alueella pikaisesti koottu sotilasjoukko kukisti paikalliset kapinalliset noin viikossa. Taisteluissa kuoli 11 kapinallista, mutta tässä vaiheessa levottomuudet olivat levinneet Zemplínin naapurimaakuntiin.
Valtaosa kapinaan osallistuneista kuului talonpoikaistoon, mutta Spišin alueella kapinaan liittyi myös paikallisia kaivostyöläisiä. Kapinaan osallistuneita oli kaikkiaan noin 45 000. Slovakiassa kapina kosketti 160 kylää tai kaupunkia, joita oli eniten Zemplínissä (78), Spišissä (31) ja Šarišissa (25). Abovissa kapinaan osallistuneita paikkakuntia oli 19 ja Gemerissä seitsemän. Levottomuudet tukahdutettiin elokuun loppuun mennessä.
Seuraukset

Talonpoikaiskapina kesti noin kaksi viikkoa, kunnes Itävallan armeija ja viranomaiset onnistuivat kukistamaan sen. Tämän jälkeen kapinaa tukeneille alueille perustettiin väliaikaisia tuomioistuimia, joissa pidettiin yhteensä 4 000 syytetyn oikeudenkäynnit. Syytetyistä kuolemaan tuomittiin 119, joista 64 Zemplínissä ja 47 Spišissä. Suurin osa rangaistuksista oli ruoskintoja ja muita ruumiinrangaistuksia, ja ne suoritettiin julkisilla paikoilla. Unkarilainen Ignác Eötvös nuorempi vastasi kapinan syiden ja talonpoikien valitusten tutkimisesta, terveystilanteen kehityksen tarkkailemisesta sekä järjestyksen ylläpitämisestä. Hän kehotti tuomioistuimia suosimaan maltillisia rangaistuksia. Teloitettujen määrän lisääntyessä Itävallan keisari Frans I kielsi kuolemantuomioiden antamisen 4. marraskuuta 1831.
Vaikka talonpoikaiskapina ei välittömästi johtanut feodaalijärjestelmän lakkauttamiseen, se vaikutti tuleviin uudistuksiin pelkällä tapahtumisellaan. Unkarin feodaalijärjestelmä kumottiin vallankumousvuosien 1848–1849 aikana.
Myöhemmät käsitykset

Kapina oli nykyisen Slovakian alueen historian suurimpia feodaalijärjestelmää vastustaneita liikkeitä. Itävallan virkakoneistossa oli heti kapinan jälkeen kilpailevia tulkintoja sen syistä. Eötvös piti koleraa ja sen pelkoa syynä sille, miksi aiemmin rauhalliset talonpojat yhtäkkiä menettivät kykynsä rationaaliseen ajatteluun. Yleisempi käsitys oli kuitenkin demokraattisten ja vallankumouksellisten aatteiden leviäminen ja niitä kannattavien agenttien järjestämä salaliitto. Myös Venäjän armeijan osuutta pidettiin luultavana.
Slovakialaisen historiantutkija Daniel Rapantin 1930-luvulla valmistunut tutkimus piti kansannousua yhteiskunnallisena liikkeenä, jonka perimmäinen tarkoitus oli vastustaa sortavaa yhteiskuntajärjestelmää. Sen osallistujilla ei voinut olla yhtenäistä päämäärää, eikä sillä ollut kansallista ulottuvuutta.
Nykyään historioitsijat pitävät tärkeimpinä välittöminä syinä kansannousun puhkeamiselle odottamatonta koleraa, heikkoa satoa, kansalle käsittämättömiä hoitotoimenpiteitä sekä salaliittoteorioiden leviämistä. Lisäksi Venäjän armeijan osuutta pidetään tärkeänä. Vaikka todisteita kapinallisten ja Venäjän yhteistyöstä ei ole löytynyt, pelkkä talonpoikien usko venäläisten tulevaan apuun kiihdytti kapinaa. Vasta kukistetusta Puolan kapinasta huolimatta Unkarin koillisosien slaavit suhtautuivat Venäjään varsin myönteisesti.
Kapina ei olisi kuitenkaan syttynyt ilman maaseutuköyhälistön tunnetta omasta toivottomuudestaan. Maanomistajien ylilyönnit sekä talonpoikien epäoikeudenmukaisiksi koetut velvollisuudet olivat omiaan kasvattamaan tyytymättömyyttä järjestelmää kohtaan. Lisäksi Unkarin talonpoikaiston viljelemä maa-ala oli 1800-luvun alkuvuosikymmeninä pienentynyt. Väestönkasvu ja maanomistajien uudet viljelytekniikat pilkkoivat vanhoja viljelymaita entistä pienemmiksi. Myös ajan konservatiivinen henki ja puheet järjestelmän ajattomuudesta saivat talonpojat yrittämään väkivaltaista muutosta.
Muistaminen

Kapinasta kertovia muistolaattoja on Slovakiassa Čaklovin ja Zámutovin kylissä sekä Vranov nad Topľoun kaupungissa. Vuonna 1938 Haniskan kylään valmistui suuri kapinaa kuvaava muistomerkki.
Itävallan keisarikunnan itäosat vuonna 1832.
Ignác Eötvös nuorempi.
Vranov nad Topľoussa sijaitseva muistomerkki.
Ornamentti

William Morris, Fruit, 1866. Morrisin tapetit edustavat 1800-luvun lopulla syntynyttä arts and crafts -tyyliä.
Ornamentti (lat. ornamentum), koriste tai dekoraatio on tavallisesti geometrisesti tyylitelty ja usein symmetrinen koristemuoto. Ornamenteista muodostetaan usein rytmisen toiston avulla seinäpintaa jäsentäviä horisontaalisia friisejä tai nauhoja (esimerkiksi boordeja). Ornamentti voi olla joko puhdas geometrinen abstraktio tai tyylitelty luonnon aihe.
Koristeaiheita ovat ornamenttien teemat, ohjelmat tai aihekokonaisuudet. Erilaiset koristeaiheet olivat yleisiä arkkitehtuurissa ja käyttötaiteessa funktionalismiin asti.
Ornamentti ja koriste ovat synonyymejä, mutta koriste-sanaan liitetään joskus halventava merkitys, joka on peräisin ornamentin modernismin aikaisesta historiasta 1900-luvun alussa. Aihetta koskevassa kirjallisuudessa käytetään yleensä sanaa ornamentti, ja sitä käytetään tässäkin artikkelissa.
Dekoraatio on koriste tai somiste. Dekorointi tarkoittaa koristelemista, lavastusta, kulisseja tai kunniamerkkiä tai sen antamista.
Filosofiaa

Augustinukselle syntisen orjan katumuksista, jonka rangaistukseksi täytyi puhdistaa viemäreitä, tulee ornamentti juuri sen häpeän takia, joka näin puhdistaa ja tasapainottaa uudelleen ihmisen sielun ja aseman.
Jacques Bossuetille Jumala teki ihmisistä kauniita hengen valistuneisuudessa, älyn säteilevyydessä häntä muistuttavia, ei heidän oman onnellisuutensa takia, vaan kaikkeuden koristamiseksi, nykyisen vuosisadan ornamenteiksi.
Immanuel Kantille ornamenttia on kaikki, mikä lisää maun tyytyväisyyttä pelkästään muodollaan, kuten maalausten kehykset, veistosten draperiat, pylväiköt palatsien ympärillä ja naisen iltapuku juhlahuoneessa.
Martin Heideggerille ornamentti, ymmärrettynä Zierinä (sen antiikinaikaisessa mielessä jalokivenä) on kimallus, joka saa asiat ilmestymään ja tulemaan osaksi kokonaisuutta, osaksi nykyhetkeä.
Ornamentin neljä tehtävää

Ornamentin etymologia juontuu muinaiskreikan sanaan kosmos. Se ja sen latinalainen käännös ornamentum viittaavat molemmat alun perin pyhään, latautuneisuuden sävyttämään käsitteeseen. Antiikin kosmos tarkoittaa ”järjestystä” ja ”ornamenttia” (kaunistamisen välineenä). Kristityssä perinteessä tunnetaan vastaava kauniin sopusoinnun käsite, ornatus mundi.
Ornamentteja tutkinut Mihaela Criticos esittää sille neljä tehtävä.
Ornamentin neljä tehtävää > Symbolinen (esittävä)

Ornamentin symbolinen (esittävä) tehtävä ilmenee ornamenttia synnyttävänä toimintana. Ornamentti luotiin luultavasti erottamattomaksi osaksi julkisia ja yksityisiä rituaaleja ja siitä tuli asioiden, olentojen ja paikkojen mielekkyyttä lisäävä yksityiskohta, ihmisen olemassaoloa symboloiva käsikirjoitus.
Ornamentin neljä tehtävää > Laatua antava

Laatua eli kvalifikaatiota antava (adjektiivinen) tehtävä. Omassa luokassaan jokaisella esineellä on oma ominaisuuksiensa tai ”sattumien” summa. Olivatpa ne keinotekoisia tai luonnollisia, ornamentit ovat välttämättömiä olemuksen sattumia.
Ornamentin neljä tehtävää > Järjestystä luova

Ornamentti merkitsevänä yksityiskohtana heijastaa kokonaisuutta osassa, yleistä järjestystä yksittäisessä ilmiössä. Myös toisinpäin ajateltuna se jäsentää fyysistä, usein kaoottisena ja muodottomana havaittua todellisuutta. Ornamentin järjestystä luova periaate viittaa sekä muodolliseen että sosiaaliseen järjestykseen.
Ornamentin neljä tehtävää > Dekoratiivinen

Ornamentin koristavaa, dekoratiivista tehtävää perustellaan usein sen leikkivällä ja hedonistisella osatekijällä ja myös sen kyvyllä muuttaa tavallinen esine (henkilö, asia, konteksti, toiminto) esteettiseksi objektiksi.
Vastaparit

James Trilling esittää kirjassaan The Language of Ornament ornamentin visuaalisia ominaisuuksia ”dialektisia vastapareja”, joita ovat muun muassa:
| --- | --- |
liike: pysähtyneisyys
viehkeys: vahvuus
päämäärä: päämäärättömyys
käsitettävyys: monimutkaisuus
tyylittely: tarkkuus
taituruus: materiaaliuskollisuus
esineeseen asettaminen: yhdistäminen
Islamilainen ornamentti

Islamilaisessa taiteessa on erityisen vahva mieltymys koko pinnan kattavaan koristeluun. Islamilaisen ornamentin neljä osatekijää ovat kalligrafia, kasviaiheet, geometriset kuviot, sekä ihmishahmojen esitys.
Ristiriitaisia näkemyksiä

Näkemykset ornamentista ovat ristiriitaisia. Sen on katsottu lisäävän tyylikkyyttä ja laatua. Tämän vastakohtana on näkemys, jonka mukaan ornamentin arvo taideteokselle ei ole missään mielessä sen sisäistä ja tarpeeton, koska se vähentää vaadittua vaikutusta.
Ornamentin asema ajankohtaistui teollisen vallankumouksen myötä 1800-luvulla. Sen seurauksena ornamentteja voitiin ja alettiin tehdä koneilla mekaanisesti. Vuoden 1851 maailmannäyttelyssä nousi esille kysymys ornamentin määrästä ja luonteesta. Tuohon aikaan kasvimuotojen ornamentteja käytettiin ylenpalttisesti ja sopimattomasti. Syytettiin, että nämä kätkivät huonosti suunnitellut esineet, eivätkä tuoneet esiin hyvää muotoilua.
Bauhausin esittämä ratkaisu oli järkiperäistäminen. Pyrittiin suunnittelemaan rakennuksia ja esineitä, jotka sopivat massatuotantoon ja joiden ornamentteja välttävä virtaviivaisuus myös ilmaisi niiden tekotapaa.
Modernismin koristeet

Ihmiskunnan alusta asti kaikki yhteiskunnat ja kulttuurit ovat tuottaneet jonkinlaisia ornamentteja. Ornamentin kriisi alkoi teollisesta kumouksesta 1800-luvun lopulla ja kärjistyi itävaltalaisen arkkitehdin Adolf Loosin esseen otsikossa vuonna 1908 ”Ornamentti ja rikos”. Modernissa arkkitehtuurissa ja muotoilussa ornamentiikka ja ornamentti laitettiin syrjään. Ornamentti alkoi tehdä paluuta, kun 1970-luvulla ylellisyysesineiden käsityömäinen tuotanto elpyi.
Adolf Loosin ratkaisu ornamentin ongelmaan oli esimerkiksi kiven ornamentaalisten ominaisuuksien käyttö perinteisten ornamenttien sijaan, jota hän käytti Looshausin  alaosissa. Tätä ominaisuutta käytettiin jo ennen ornamentin kriisiä, muun muassa neljännellä vuosituhannella eaa. Egyptissä. Materiaalien, kuten kiven tai puun hienovaraisten pintarakenteiden käytöstä tuli uusi, ornamentin kieltäneen modernismin ornamentti. Monet tulkitsevat nykyajan ornamenteiksi myös erilaiset vinjetit ja esimerkiksi puhtaasti sommittelua ja visuaalista vaikutusta varten tehdyt palkit, rimat ja elementit rakennusten julkisivuissa. Ornamenttia tutkinut Kaisa Simanainen toteaa rakennuksen julkisivusta, että se voidaan haluttaessa mieltää rakennuksen ihona, jonka läpi rakennuksen toiminta ja rakenne eivät ole luettavissa.
Modernismin koristeet > Ornamentti tänään

Tietokoneiden avulla pystytään tutkimaan ornamenttien historiallisia lähteitä tarkemmin kuin aikaisemmin. Nykytekniikalla ornamenttien luominen on helppoa ja tehokasta, mutta niitä ei kuitenkaan paljon käytetä. Esimerkiksi arkkitehtuurissa ornamentteja saisi tietokoneavusteisesti helposti lisättyä julkisivujen koristeluun.
Suomalaisen kuvataiteilija Jan-Erik Anderssonin Life on a Leaf – a total work of art väitöskirjaan kuuluu lehden pohjamuotoon perustuva omakotitalo. Taiteilija puolustaa ja toteuttaa ornamentin käyttöä arkkitehtuurin ja arjen mielikuvitusta tuottavana osana.
Ornamenttisanastoa

Groteski, ornamentti jossa esiintyy symmetrisesti ihmishahmoja, eläimiä, köynnöksiä, kukkia ja arkkitehtonisia elementtejä.
Meanderi, suorakulmaisesti etenevä, spiraalia muistuttava, nauhamainen viivaornamenttikuvio.
Tesselaatio, mosaiikkia muistuttava, kuviot yhdessä oleva geometrinen ornamentti.
Tile, tiilien tai kaakelin tapaan lomitettu kuvio.
Ornamentteja

Astia Kellopikarikulttuurin ajalta.
Friisi
Arabeski
Kasviornamentti
Ruusuke eli rosetti.
Juokseva koira.
Akantein koristeltu korinttilaisen pylvään kapiteeli.
Kyma eli lehtisauva.
Lesboslainen kyma.
Munasauva (engl. Egg and dart).
Kreikkalainen avain on suosittu meanderi.
Arabialaista maalaustaidetta noin vuodelta 1180.
Kelttiläinen kolmoisspiraali.
Graafinen ornamentti Bodoni.
Typografinen ornamentti Alduksen lehti.
Tesselaatiokuvioita Otfollahin moskeijassa.
Virkattua pöytäliinaa.
Ornamentteja > Modernin ornamentit

Adolf Loosin Looshausin kiven kuvioita on pidetty modernismin ornamentin lähtökohtana.
Zil-auton keulaornamentti.
Tyyliteltyjä ornamentteja.
Tyyliteltyjä ornamentteja.
Jacques Herzog ja Pierre de Meuron, Pekingin kansallisstadion, 2008. Ornamenttirakenne.
Yrjö Lindegren ja Toivo Jäntti, Helsingin olympiastadion, 1938. Tornin ornamentaalinen parvekesarja.
Mikko Heikkinen ja Markku Komonen, McDonaldsin toimistorakennus, 1997. Julkisivua jäsentävät elementit ovat nykyajan arkkitehtuurin ornamentteja.
Moderneja ornamentteja, Helsinki.
Samuli Miettinen, Viikin kirkko, 2005. Päreiden ja puulistojen pintarakenne ovat moderneja ornamentteja.
Pintarakenteen toistuvat kuviot ovat moderneja ornamentteja.
Claudio Rocchini, hyperbeliin perustuva seitsensivuinen kuviointi, 2007.
Kirjallisuutta

Ahrenberg Jac, Fennia illustrata; Finsk ornamentik. Suomalainen ornamentiiki. Ornrmentation Finlandaise I-VIIII, G. W. Edlund´s Förlag, Helsingfors 1878.
Carolus Lindberg, Koristetaide, WSOY 1927.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaisa Simanainen, Ornamenteista ja niiden historiasta.
Jan-Erik Andersson, Ornamentti – Fantasian valtakunta (Nuori Voima 6/04). Cv/Writings, www.anderssonart.com.
Owen Jones, The Grammar of Ornament, London 1910 Digital Library for the Decorative Arts and Material Culture
Adolf Loos, Looshaus, 1910. Rakennusta pidetään ensimmäisenä, jossa ei käytetty perinteisiä ornamentteja.
Ludwig Mies van der Rohe ja Philip Johnson, Seagram-rakennus, 1958, New York. Mies käytti rakennuksen julkisivussa pystysuuntaisia teräspalkkeja, jotka eivät olleet rakennuksen kantavia rakenteita. Rakennusta on pidetty esimerkkinä funktionalismin ornamenttijärjestelmästä.
Frank Lloyd Wright, Imperial Hotel, 1923 (tuhoutunut 1968) Japani. Wright käytti runsaasti geometrisia ornamentteja suunnittelemissaan rakennuksissa.
Persona eli naamio. Jugend-koriste Riiassa.
Tietokoneella tehty tesselaatio.
Ranskan frangi

1 frangin kolikko
Ranskan frangi (ransk. franc) oli Ranskan virallinen rahayksikkö ennen vuonna 2002 tapahtunutta euron käyttöönottoa. Se jakaantui 100 centimeen. Sen lyhenteenä oli F tai FF, harvemmin ₣, ja valuuttatunnuksena FRF. Sen arvo oli 1 € = 6,55957 frangia. Ranskan lisäksi se oli virallinen rahayksikkö Monacossa Italian liiran ohella sekä Andorrassa Espanjan pesetan ohella.
Historia > Ennen vallankumousta

Frangi (ransk. franc) tuli rahan nimenä käyttöön ensimmäisen kerran Juhana II:n hallitsija­kaudella vuonna 1360.  Nimi syntyi lyhentymänä rahaan lyödystä latinankielisestä tekstistä Johannes Dei Gratia Francorum Rex ("Johannes (= Juhana) Jumalan armosta frankkien kuningas"), ja se oli arvoltaan yhtä suuri kuin laskuyksikkönä käytetty livre tournois. Frangeja lyötiin myöhemmin myös Kaarle V:n, Henrik III:n ja Henrik IV:n hallitsija­kausilla.
Ludvig XIII lopetti frangien lyönnin vuonna 1641, jolloin sen korvasivat écu ja Louis d'or. Sanaa frangi käytettiin kuitenkin edelleen livre tournois:n rinnakkais­nimenä.
Historia > Ranskan vallankumous

Uudestaan frangi tuli käyttöön Ranskan vallan­kumouksen aikaisen konventin päätöksellä vuonna 1795.  Samalla raha­yksiköt muutettiin kymmenjärjestelmän mukaisiksi: yksi frangi oli nyt 10 décimeä ja 100 centimeä. Frangin rahassa oli 4,5 grammaa puhdasta hopeaa, hieman vähemmän kuin vanhassa Ranskan livressä (4,505 g), mutta vuonna 1796 päätettiin, että yksi frangi vastasi vanhoissa rahayksiköissä 1,0125 vanhaa livreä (5 frangia = 5 livre 1 sou ja 3 denieriä, koska aikaisemmin oli lyöty myös alku­peräistä vähemmän hopeaa sisältäviä rahoja.
Liikkeessä olevien metalli­rahojen määrä väheni suuresti Ranskan ensimmäisen tasa­vallan aikana, sillä vanhat kulta- ja hopea­rahat kerättiin pois liikkeestä ja vaihdettiin painettuihin assignaatteihin. Ne olivat velka­sitoumuksia, joiden vakuutena oli kirkolta taka­varikoitu omaisuus, mutta myöhemmin ne määrättiin laillisiksi maksu­välineiksi. Valtiolle kerätty kulta ja hopea käytettiin sotien rahoittamiseen sekä elin­tarvikkeiden tuontiin, sillä niistä oli puutetta.
Kun assignaatteja laskettiin liikkeeseen ylen määrin, valtionvelkaa ei voitu maksaa eikä tarpeeksi hopeaa ollut käytettävissä rahojen lyöntiin, uuteen rahaan ei enää luotettu, vaan se menetti arvonsa ja seurauksena oli hyperinflaatio. Tämä vaikutuksesta myös poliittiset olot pysyivät epä­vakaina. Konventin syrjäytti ennen pitkää direktoriohallitus, sen taas Napoleonin vallankaappaus ja konsuli­hallinto, jonka aikana hän enenevässä määrin keskitti vallan itselleen, ja lopulta ensimmäinen keisari­kunta.
Historia > Ensimmäinen keisarikunta ja Bourbonien paluu

Vuonna 1803 otettiin käyttöön uusi kultaan perustuva raha­yksikkö, franc germinal, jonka nimi johtui vielä tuolloin käytössä olleen vallankumouskalenterin germinal-kuukauden nimestä. Kulta­frangi sisälsi nyt 290,32 milli­grammaa puhdasta kultaa. Samalla tuli käyttöön uusi 5 gramman painoinen hopeafrangi, joka sisälsi 90 % puhdasta hopeaa. Kulta- ja hopea­rahat olivat käytössä rinnakkain eli käytössä oli kaksimetallikanta, jossa hopean ja kullan virallinen arvo­suhde oli 15,5:1. Tämä järjestelmä pysyi käytössä myös Bourbonien palattua valtaan vuonna 1814 ja sen jälkeenkin, myöhemmistä vallan­kumouksista ja muista vallan­vaihdoksista huolimatta, vuoteen 1864 saakka, jolloin kaikkien muiden hopea­rahojen paitsi 5 frangin rahan hopea­pitoisuus alennettiin 90 %:sta 83,5 %:iin, rahojen painojen kuitenkin pysyessä ennallaan.
Historia > Latinalainen rahaliitto

Vuonna 1865 Ranska liittyi perustajajäsenenä Latinalaiseen raha­liittoon. Siinä yhteisen rahajärjestelmän perustana oli franc germinal.  Myös Sveitsin ja Belgian rahayksiköiden nimenä oli jo ennestään frangi, kun taas muissa liittoon kuuluneissa maissa säilyivät niiden raha­yksiköiden entiset nimet, mutta ne olivat nyt arvoltaan yhtä suuria kuin Ranskan frangi. Vuonna 1873 Latinalaisen raha­liiton maissa siirryttiin puhtaasti kultakantaan, jolloin yksi frangi vastasi 0,290322581 grammaa kultaa.
Historia > Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan alkaessa Ranska joutui luopumaan Latinalaisen raha­liiton kulta­kannasta. Sota heikensi raskaasti frangia: sodan kustannukset, inflaatio ja sodan jälkeinen jälleen­rakennus rahoitettiin osittain painamalla yhä lisää seteleitä. Vuosien 1915 ja 1920 välillä frangin osto­voima vähenikin 70 % ja edelleen 43 % vuosien 1922 ja 1925 välillä. Vuosien 1928 ja 1936 välillä palattiin lyhyeksi ajaksi kulta­kantaan, mutta sen jälkeen rahan arvo päästettiin jälleen alenemaan, kunnes se vuonna 1959 oli alle 2,5 % siitä, mikä se oli ollut vuonna 1934.
Historia > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan aikana vuosina 1940–1944 frangi pysyi käytössä sekä Saksan miehittämässä Pohjois-Ranskassa että Vichyn Ranskassa, mutta se sidottiin arvoltaan Saksan markkaan. Vichyn hallitus laski liikkeeseen uudet kolikot, joissa Ranskan vallankumouksen ajoilta periytynyt tunnuslause Liberté, égalité, fraternité (Vapaus, tasa-arvo, veljeys) oli korvattu sanoilla Travail, famille, patrie (Työ, perhe, isänmaa), ja joihin oli myös lyöty Vichyn hallituksen vaakuna. Vuonna 1944, Ranskan vapautuksen aikoihin, Yhdysvalloissa painettiin frangimääräisiä seteleitä, joiden oli määrä tulla käyttöön Ranskassa, mutta kenraali Charles de Gaulle torjui aikeen.
Historia > Sodanjälkeinen aika

Toisen maailmansodan jälkeen Ranskan frangi devalvoitiin useita kertoja Bretton Woodsin järjestelmän salliessa. Vuonna 1945 yksi Ison-Britannian punta vastasi 480 Ranskan frangia ja Yhdysvaltain dollari 119,1 frangia, mutta 1949 yksi punta vastasi jo 980 frangia ja yksi dollari 350 frangia. Vuosina 1957-1958 yksi punta vastasi jo 1 382,3 frangia ja yksi dollari 493,7 frangia, ja yhden frangin arvo vastasi enää 1,8 milligrammaa kultaa.