Höyrysäiliöveturi
Höyrysäiliöveturit Suomessa > Säilyneitä yksilöitä

Viimeinen käytössä ollut höyrysäiliöveturi poistettiin Suomessa käytöstä vasta 1980-luvulla. Kyseessä oli Oulu Oy:n Nuottasaaren tehtaiden vuonna 1937 valmistunut Henschel (0-4-0F), joka lahjoitettiin muutaman vuoden varastoinnin jälkeen peruskunnostettuna Haapamäen höyryveturipuistolle vuonna 1988.
Veturin sanotaan pysyneen liikenteessä yhtiön itsenäisen toiminnan loppuun asti vain siksi, että tehtaiden käyttöinsinööri Virolainenpiti sitä ehdottomasti edullisempana – ja monella tavoin parempanakin – kuin erään valmistajayhtiön tarjoamia teollisuusdieselvetureita. Veturi jopa peruskunnostettiin 1980-luvun alussa; silloin se varustettiin entisen avoimen kuljettajansuojuksen asemesta nykyaikaisella lämpimällä hytillä ja maalattiin muiden teollisuusveturien tapaan keltaiseksi.
Veturin mukana museointiin tuli täydellinen varakoneisto pyörästöineen.
Vuonna 1972 katsastettiin viimeisen kerran uusin höyrysäiliövetureista, Enson Pankakosken tehtaiden yhdysvaltalainen H. K. Porter 31629/1948, 0-4-0F, jota tänään säilytetään Pielisen museossa Lieksassa. Veturissa on ollut jo tehdasvalmisteena umpinainen lämmin hytti useimpien muiden avoimen kuljettajansuojuksen sijaan.
Veturi siirrettiin Pankakoskelle vuonna 1952 oltuaan ensin käytössä Enson Kotkan tehtailla. Veturin takana on palojuna: vaahtonestesäiliöllä varustettu kaksiakselinen umpitavaravaunu sekä entisestä Hr3 -veturin tenderistä tehty 04110 XG -palovaunu, joka viimeksi mainittu on tiettävästi ainoa säilynyt lajissaan. Junakokonaisuus alkaa vähin erin kaivata ulkoista kunnostamista, koska se seisoo ulkona säiden armoilla.
Entinen Saastamoinen Oy:n Haapaniemen sahan Borsig 10933/1923, 0-4-0F, "Kuopion Karhu", odottaa kunnostusta Haapamäellä. Se aiheutti omana aikanaan päänsärkyä insinööreille, kun harjaantuneet kuljettajat ajoivat kokonaisia työpäiviä yhdellä latauksella. Veturi pysyi käytössä sahan toiminnan loppuun, koska sahalle johtavan radan kaarre oli maastosta johtuen liian jyrkkä dieselvetureille. Veturin matka Haapamäelle oli seikkailu sinänsä.
Toijalan Veturimuseossa on entinen A. Ahlström Oy:n Varkauden/Karhulan/Pölläkkälän tehtaiden Hanomag 10594/1928, 0-4-2F. Sitä sanotaan ainoaksi jäänteeksi sodassa kokonaan tuhoutuneesta Pölläkkälän kylästä. Veturi ehdittiin siirtää jo ennen talvisotaa Varkauteen, koska Pölläkkälän saha suljettiin. Veturi mainitaan SOTEVAn papereissa: se tarkastettiin muun suomalaisen rautatiekaluston ohessa vuonna 1944, kun etsittiin sotakorvausten ennakkomaksuksi kelpaavia vetureita, mutta venäläiset hylkäsivät yksilön – vaikka pari suomalaista kommunistia yritti inttää sen kuuluvan luovutetulle alueelle; veturin katsottiin olevan venäläisiin normeihin sopimaton. Veturi on säilyneistä ainoa, jonka hytissä on kamiina lämmitystä varten.
Yhdeksästä kapearaiteisesta höyrysäiliöveturista on säilynyt vain kaksi:
Enson Kotkan tehdasradalla saksalaisperäinen Hohenzollern 4552/1929, 0-4-0F, joka oli rakennettu Suomessa harvinaiselle 1 067 mm:n raideleveydelle, on nykyään museoituna Kotkassa. Veturi entisöitiin Haapamäellä, jolloin siitä poistettiin Suomessa asennetut edessä ja takana olleet erilliset puutavaran kuljetuksessa tarvitut suojapanssarit sekä teollisuusveturien keltainen väri, jolla veturi oli maalattu viimeisessä luokkakorjauksessaan, palautettiin alkuperäiseksi tehdasväritykseksi. Veturi on säilyneistä ainoa jossa on Joy-tyyppinen luistikoneisto.
Entinen Metsäliiton Äänekosken tehtaiden ÄSR 3, Orenstein & Koppel 11990/1929, 0-6-0F, 750 mm, joka on Minkiön Kapearaidemuseossa. ÄSR3 on lähes ajokuntoinen. Minkiöllä ei kuitenkaan ole riittävän tehokasta ulkoista höyrynkehitintä, joten koneistoon ei saada voimaa. Syöpymisherkkiä osia on irrotettu ja säilötty. Luonnollisesti veturin katsastus on vanhentunut. Maalauksen yhteydessä veturilla ajettiin joitakin kymmeniä metrejä paineilman voimalla ja kesällä 1999 sen alkuperäiset keskuspuskimet vaihdettiin Museorautatien omiin Jones&Calthorpes-tyyppisiin.