stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eero Sauri

Laulaja Eija Merilä ja toimittaja Eero Sauri vuonna 1963.
Eero Otto Sauri (s. 18. huhtikuuta 1938 Rautavaara) on suomalainen toimittaja ja lehtikustantaja, joka teki pitkän uran ensin A-lehtien ja sitten Sanoma-konsernin palveluksessa.
Kemissä ja Hämeenlinnassa koulunsa käynyt Eero Sauri aloitti lehtiuransa teini-iässä myymällä junissa lehtiä. Hän opiskeli kirjallisuutta Helsingin yliopistossa ja toimi 1960-luvun alussa reportterina Yhtyneiden Kuvalehtien Kuva-Postissa. Elokuussa 1963 hän siirtyi A-lehtiin ja eteni 31-vuotiaana Apu-lehden päätoimittajaksi (1969–1975) ja myöhemmin A-lehtien varatoimitusjohtajaksi. Vuonna 1986 hän siirtyi Sanoma-yhtiöiden erikoislehtidivisioonan kustantajaksi ja kustannusjohtajaksi, vastuullaan Sanoma Media Finlandin edeltäjä Helsinki Media. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2002.
Eläkkeelle jäätyään Sauri on toiminut Ruotsissa Förlags AB Albinsson & Sjöbergin neuvonantajana sekä Sydöstra Sveriges Dagbladet AB:n ja Blekinge Media AB:n hallituksen jäsenenä 2004–2009. Suomessa hän on ollut Albinsson & Sjöbergin omistaman kustantamon Alfamer Oy:n hallituksen puheenjohtajana 2006–2010 sekä Metsäkustannus Oy:n hallituksen jäsenenä ja varapuheenjohtajana 2002–2010.
Eero Sauri toimi Julkisen sanan neuvoston jäsenenä ja varapuheenjohtajana 1972–1974 ja oli mukana perustamassa Aikakauslehtien Päätoimittajat ry:tä. Hän oli yhdistyksen puheenjohtaja 1984–1988 ja on nyt sen kunniajäsen. Graafisen Teollisuuden Työnantajaliiton (GTT) luottamustehtävissä hän edisti toimittajien koulutusta. Sauri on toiminut myös aikakauslehtien kansainvälisen järjestön FIPP:n hallituksessa ja editorial committeen puheenjohtajana 1985–1991.
Yksityiselämä

Eero Sauri on ollut vuodesta 1964 naimisissa laulaja Vieno Kekkosen kanssa. Heillä on kakkoskoti Tornionlaaksossa, Ruotsin Pajalassa.
Sarvipiispanhattu

| Sarvipiispanhattu |
| --- | --- |
 Sarvipiispanhattu (Astrophytum capricorne)
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset eli eudikotyledonit
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Cacteae
Suku::  Piispanhatut Astrophytum
Laji::  capricorne
Kaksiosainen nimi
 Astrophytum capricorne  (A.Dietr.) Britton & Rose 
Synonyymit
 Astrophytum senile Frič (1923)  Echinocactus capricornis A.Dietr. (1851) 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sarvipiispanhattu (Astrophytum capricorne) on piispanhattujen sukuun kuuluva kaktuskasvilaji.
Ulkonäkö ja koko

Sarvipiispanhattu on pallomainen, 10–25 cm korkeaksi kasvava, vihreä, ja pinnaltaan valkoisten solukarvojen (trikoomien) muodostamien tupsujen peittämä. Varsiuurteiden väleissä on seitsemän tai kahdeksan hyvin terävää harjannetta. Areolit eli kääpiöversot ovat pyöreitä ja niissä on viidestä kymmeneen keltaista tai ruskeanmustaa piikkiä, jotka ovat mutkittelevia, litistyneitä, hieman taipuisia ja kolmesta seitsemään sentin pituisia. Kukat ovat neljästä kuuteen cm leveitä, keltakehäisiä, kehän nielu on punertava. Kukassa on makea tuoksu. Hedelmä avautuu tyvestään.
Levinneisyys

Sarvipiispanhattu on kotoisin Chihuahuan aavikolta Pohjois-Meksikosta.
Käyttö

Sarvipiispanhattua viljellään koristekasviksi, ja sitä näkee silloin tällöin kukkakaupoissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Cacti guide
Astrophytum capricorne
Astrophytum capricorne var. crassispinum
Astrophytum capricorne var. senile
Astrophytum capricorne var. senile aureum
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Astrophytum capricorne:  Wikidata: Q135541  Wikispecies: Astrophytum capricorne  CoL: J52M  EoL: 5182902  EPPO: ASMCA  FNA: 242412264  GBIF: 7282583  GRIN: 5948  iNaturalist: 206437  IPNI: 128908-1  ITIS: 907808  IUCN: 152404  NCBI: 130097  Open Tree of Life: 220907  Plant List: kew-2664179  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:128908-1  RHS: 20423  Species+: 19810  Tropicos: 5100108  WFO: wfo-0000555045 
Echinocactus capricornis:  Wikidata: Q14931644  CoL: 38G96  GBIF: 7280997  GRIN: 319165  iNaturalist: 355472  IPNI: 131691-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:131691-1  Tropicos: 5102253  WFO: wfo-0000660249
Satumaa-tango

Satumaa-tango on Maija Vilkkumaan säveltämä ja sanoittama pop/rock-kappale.
Kappale julkaistiin singlenä huhtikuussa 1999, jolloin se nousi Suomen virallisella singlelistalla sijalle seitsemän. Kappale sisältyi saman vuoden elokuussa julkaistulle levylle Pitkä ihana leikki, joka myi kultaa ja teki Vilkkumaasta tähden.
Kappaleen teon aikaan Maija Vilkkumaa oli 24-vuotias suomen kielen opiskelija.
Säveltäessään hän pyrki tietoisesti tekemään melodiasta korvaa riipivän. Sävellyksessä hän käytti apunaan sekvensseriä. Hän teki ensin sävelen ja sen jälkeen sanat.
Kappaleen sanat kertovat kuulijan voimattomuudesta ja valtaapitävän, varakkaan keski-ikäisen ihmisen röyhkeydestä. Tähän Vilkkumaata innoitti muun muassa pääministeri Paavo Lipposen ylimielinen käytös. Kappaleen minä-muotoinen kertoja ilmoittaa, että hänen kotoaan näkee Tallinnaan, mikä tarkoittaa, että hän asuu Helsingin Eirassa ylemmän luokan asuinalueella. Kappaleen kuvaama henkilö kuuntelee nuoruutensa suosikkimusiikkia, ”Satumaa”-tangoa, ja tukahduttaa sen avulla mielestään kaikki muut äänet. Hän uhkaa aseella, kuten oli tapahtunut Orimattilan turkistarhaiskuissa vuonna 1997, jolloin turkistarhaaja suojeli omaisuuttaan ampumalla eläinaktivisteja, mikä soti Vilkkumaan oikeustajua vastaan. Kappaleen C-osa ilmentää kertojan turvallisuuden tunnetta ja valtaa, jonka hänelle suo muiden ihmisten pelko elämää kohtaan.
Kappaleen demo äänitettiin vuonna 1997 Harjun nuorisotalolla, jossa Vilkkumaa oli viettänyt teini-ikänsä. Soittamassa olivat rumpali Jan Pethman, basisti Tommi Saarikivi, kosketinsoittaja Visa-Pekka Mertanen ja kitaristi Janne Lehto, joihin Vilkkumaa oli tutustunut konservatorion tai Kallion ilmaisutaidon lukion kautta. Kappaleen bassoriffin keksi  Saarikivi ja kitarariffin Lehto. Heidän äänittämällään demolla oli Satumaa-tangon lisäksi kappaleet ”Ystävä” ja ”Vähän ennen”. Vilkkumaa lähetti sen useisiin levy-yhtiöihin. Hän odotti vastausta etenkin BMG:ltä, mutta sitä ei kuulunut. Poko Records oli innokas julkaisemaan levyn, mutta Vilkkumaa epäröi, sillä hän halusi, että joku levy-yhtiössä auttaisi häntä kehittämään materiaalia eteenpäin. Lopulta demo päätyi Warnerin Pekka Ruuskalle, joka soitti Vilkkumaalle heti demon kuultuaan ja tarjosi levytyssopimusta.
”Satumaa-tango” soitetaan levyllä nopeudella 114 tai 115 iskua minuutissa. Kappale kestää 4 minuuttia ja 45 sekuntia.
Nuotit

Maija.
Gargano, Luca & Vilkkumaa, Maija & Pennanen, Tero.
WSOY 2004. ISBN 951-0-29082-3
Musiikin mestarit 8–9.
Hyyppä, Kirsi & Kangas, Petri & Suomela, Matti.
Peruskoulun ylä-asteen oppikirja. Otava 2005. ISBN 951-1-17897-0
Rockbasso 1.
Nurmi, Mikko.
Tuntematon julkaisija, 2014. ISBN 978-1-4996-4663-4
Suuri pop-toivelaulukirja 2.
Kari, Virpi & Leskelä, Ari.
F-kustannus : Suuri suomalainen kirjakerho 2006. ISBN 952-461-110-4
101 suomirockin klassikkoa.
Leskelä, Ari.
F-kustannus 2009. ISBN 978-952-461-183-1
Hitit: 90-luku.
Leskelä, Ari.
F-Kustannus 2008. ISBN 978-952-461-148-0
Suomirock 2. 
Leskelä, Ari.
F-Kustannus 2006. ISBN 952-461-111-2
Aiheesta muualla

Satumaa-tangon sanat Genius
Maija Vilkkumaa esittää kappaleen Satumaa-tango:
YleX:n puistokonsertissa 5.6.2004
YleXPopissa vuonna 2010
Ylen Rauhassa-sarjan keikalla 2015
Ukrainan-tukikonsertissa 2022
Hannu Savijärvi

| Hannu Savijärvi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. joulukuuta 1947 Äänekoski (ikä 77)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  meteorologian emeritusprofessori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FK 1972, FL 1975, FT 1982)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  dynaaminen meteorologia, planeettojen kaasukehät (erityisesti Mars), sääennustus- ja ilmakehämallit
Aiheesta muualla
Kotisivu
Hannu Ilmari Savijärvi (s. 10. joulukuuta 1947 Äänekoski) on Helsingin yliopiston meteorologian emeritusprofessori.
Savijärvi kirjoitti ylioppilaaksi Äänekosken yhteiskoulusta vuonna 1966 ja valmistui Helsingin yliopistosta (HY) filosofian kandidaatiksi (meteorologia) vuonna 1972, lisensiaatiksi 1975 ja tohtoriksi 1982. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (1980)  käsitteli ilmakehän suuren mittakaavan virtausten tasapainoehtoja ja oli otsikoitu Diagnostic studies on the balance requirements of the atmospheric large-scale flow.
Savijärvi oli Ilmatieteen laitoksen ATK-osastolla 1970–71, HY:n meteorologian assistenttina 1971–1974, Suomen Akatemian tutkimusapulaisena 1975–1976, tutkijana Englannin Readingissä Euroopan keskipitkien sääennusteiden keskuksessa (ECMWF)  1977–1982, sitten HY:n meteorologian apulaisprofessori 1982–1997 ja professori 1998–2012. Hän vieraili Yhdysvalloissa Princetonin yliopistossa 1986–1987, Tukholman yliopistossa useaan otteeseen 1991–1992 ja uudelleen Yhdysvalloissa National Meteorological Centerissä 1993–1994.
Savijärven tutkimusalueena olivat ensin ilmaston tasapainoehdot, sittemmin myös numeeriset ilmakehämallit ja pienikokoiset ns. mesoskaalan sääilmiöt kuten merituuli, rinnetuulet ja muut lämpösaarekeilmiöt sekä Mars-planeetan sääilmiöt ja ilmasto. Savijärven merituulimallitulokset ovat olleet mm. apuna purjehduksen olympiamitalijahdeissalähde? .
Savijärvi on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1999 lähtien ja Suomen Tiedeseuran jäsen.. Hän oli ECMWF:n tieteellisen neuvoston jäsen 1999–2007 ja Ilmatieteen laitoksen johtokunnan jäsen 1999–2004.
Aiheesta muualla

Google Scholar: Hannu Savijärvi (englanniksi) (scholar.google.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  Google Scholar
Kaisa Savolainen

Kaisa Marjatta Savolainen (s. 18. joulukuuta 1940, Nilsiä) on entinen Yhdistyneiden kansakuntien kasvatus-, tiede- ja kulttuurijärjestö Unescon Rauhankasvatusdepartementin johtaja, josta toimesta hän jäi eläkkeelle 2001. Savolainen väitteli vuonna 2010 filosofian tohtoriksi aiheesta Kasvatus maailmanrauhan välineenä: tapaustutkimus Unescon vuoden 1974 suosituksesta. Kun hänet nimitettiin Unescon päämajaan Pariisiin osastopäälliköksi 1986, oli virka korkein jolle kukaan suomalainen oli yltänyt Unescossa. Rauhaan ja ihmisoikeuksiin tähtäävän kansainvälisyyskasvatuksen edistäminen oli Savolaisen toiminnan keskiössä Suomen Unesco-toimikunnan kasvatusjaoston puheenjohtajana.
Valmistuttuaan Jyväskylän Yliopistosta kasvatustieteen maisteriksi 1964 Savolainen toimi aluksi psykologina. Kuopion ammatinvalinnanohjaustoimistossa, josta hän siirtyi Suomen YK-liiton tiedotussihteeriksi 1967 ja sittemmin Vapaan sivistystyön yhteisjärjestön pääsihteeriksi. Kuopion aikanaan hän toimi Teinien YK-seuran puheenjohtajana. Helsingissä hänen yhteiskunnalliseen harrastustoimintaansa kuului vuosina 1972–1976 Suomi–Kuuba-seuran puheenjohtajuus.
Tultuaan nimitetyksi vuonna 1986 osastopäälliköksi Unescon päämajaan Pariisiin Savolaisen vastuualue oli koulutuksellinen tasa-arvo ja erityisohjelmat. Kansainvälisyyskasvatus oli keskeistä hänen johtamillaan osastoilla kasvatussektorilla ja hänen johdollaan tuotettiin muuan muassa materiaalia ihmisoikeuksien ja suvaitsevaisuuden opetusta varten. Savolainen on tehnyt myös kansainvälisyyskasvatukseen liittyviä julkaisuja.
Savolaisen muistelmateos Tieni vei Pariisiin julkaistaan 2021.
Sarat

| Sarat |
| --- | --- |
 Piukkasaran (Carex elata) kukinto. Ylemmät tähkät ovat hedekukallisia, alemmat emikukallisia. Valkoiset osat ovat emikukkien luotteja.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Sarakasvit Cyperaceae
Suku::  Sarat Carex  L.
Synonyymit
 sarakkeet (Kobresia Willd.)  sarakit (Uncinia Pers.) 
 Sarojen levinneisyys.
Katso myös
   Sarat Wikispeciesissä   Sarat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pullosaran (Carex rostrata) kaavakuva.
Sarat (Carex) on sarakasvien (Cyperaceae) heimon runsaslukuisin suku. Siihen arvellaan kuuluvan tuhannesta jopa kahteen tuhanteen lajia.
Sarat ovat levittäytyneet koko maailmaan, mutta tyypillisesti lajit viihtyvät lauhkean ja kylmän vyöhykkeen soilla, kosteilla niityillä ja rannoilla.
Tuntomerkit

Sarojen varret ovat haarattomia ja useimmiten kolmikulmaisia, mikä erottaa ne heinistä. Sarojen kukinnot voivat olla tiiviitä tähkiä tai erilaisia kerrannaiskukintoja. Kukat ovat rakenteeltaan varsin yksinkertaisia ja ne sijaitsevat tähkäsuomujen peitossa. Emikukkaa ympäröivää esilehteä sanotaan pullakoksi, joka monilla lajeilla muistuttaa muodoltaan pulloa. Pullakon muoto ja emikukan luottien lukumäärä (kaksi tai kolme) ovat tärkeitä tuntomerkkejä lajien tunnistuksessa. Sarojen siemen eli hedelmä on pullakon sisällä kypsyvä pähkylä. Pullakoissa voi loisia pullakkonokien (Anthracoidea) suvun nokisieniä.
Hede- ja emikukat voivat sijaita samoissa tähkäkukinnoissa (yhtäläistähkäiset ja useimmat yksitähkäiset lajit), saman kasviyksilön eri tähkäkukinnoissa (erilaistähkäiset lajit) tai eri kasviyksilöissä (kaksikotiset lajit).
Systematiikka

Suomessa tavattavat saralajit on jaettu kolmeen alasukuun: Carex, Psyllophora ja Vignea. Jako perustaa lähinnä kukintojen rakenteeseen. Useimmat sarat, varsinkin lähisukuiset lajit, risteytyvät helposti keskenään. Monet risteymät ovat martoja eli hedelmättömiä, mutta joissain tapauksissa risteymät voivat olla myös hedelmällisiä, jolloin takaisinristeytymisen vuoksi syntyy vaikeasti tulkittavia lajiryhmiä. Suomessa esimerkiksi keltasara (Carex flava) muodostaa lähilajeineen tällaisen lajiryhmän ("keltasararyhmä"), jossa tulkinnasta riippuen on viisi tai paljon enemmän lajeja. Saroja tutkivaa tieteenalaa sanotaan caricologiaksi.
Lajeja

Saroihin kuuluu maailmanlaajuisesti noin 2060 lajia. Suomessa havaittuja lajeja on Suomen putkilokasvien luettelon mukaan yhteensä sata.
Lajeja > Lajit muissa Pohjoismaissa

Pohjoismaissa tavattavia saralajeja ja -alalajeja, joita Suomessa ei nykyisin tavata:
| --- | --- |
 alaskansara – Carex stylosa  amerikanniittysara – Carex praticola  dyynisara – Carex trinervis  grönlanninsara – Carex scirpoidea  huippuvuortensara – Carex amblyorhyncha  intiaanisara – Carex intumescens  islanninsara – Carex lyngbyei  jäkkisara – Carex nardina kaartojäkkisara – Carex nardina subsp. nardina  oikojäkkisara – Carex nardina subsp. hepburnii  jäämerensara – Carex subspathacea  kanadansara – Carex tribuloides  karhunsara – Carex ursina  käyräsara – Carex maritima (Suomesta hävinnyt)  laidunsara – Carex pairaei (eli laiduntörrösara – Carex muricata subsp. pairae)  loikosara – Carex bicolor:  lumimaasara – Carex rufina  napahapsisara – Carex capillaris subsp. fuscidula  nukkasara – Carex tomentosa  nummisara – Carex binervis  nuokkusara – Carex pendula  pyökkisara – Carex strigosa  ruijansara – Carex salina  sojosara – Carex divulsa (mahdollisesti esiintynyt myös Suomessa) vihersojosara eli pitkäsara – Carex divulsa subsp. leersii  sorjasara eli sirosara – Carex krausei  tylppösara – Carex obtusata  täpläsara – Carex punctata  ventosara – Carex straminea  vuonosara – Carex vacillans  vuorisara – Carex montana (Suomesta hävinnyt)  öölanninsara – Carex ligerica tai Carex colchica
Lajeja > Lajeja muualla maailmassa

Muualla maailmassa luonnonvaraisia saralajeja ja -alalajeja:
| --- | --- |
 azoriensara – Carex hochstetterana  azorienvirnasara – Carex pilulifera subsp. azorica  falklandinsara – Carex trifida  harjassara – Carex davalliana  harmosojosara – Carex divulsa subsp. divulsa  hiekkasara – Carex physodes  häntäsara – Carex crinita  japaninsara – Carex morrowii  jyväsara – Carex distachya  kaartosara – Carex curvula  kanariansara – Carex canariensis  katvesara eli idänvarjosara – Carex siderosticta  keniantähkäsara – Carex monostachya  kimmelsara – Carex lurida  kultasara eli aarresara – Carex aurea  kuparisara – Carex buchananii  madeiransara – Carex lowei  makaronesianristasara – Carex demissa subsp. cedercreutzii  neulasara – Carex lupulina  okasara – Carex folliculata  oshimasara – Carex oshimensis:  palmusara – Carex muskingumensis  piikkinuijasara – Carex grayi  pronssisara – Carex comans  puumansara – Carex vulpinoidea  rassisara – Carex retrorsa  rihmasara – Carex eburnea  roikkosara – Carex debilis  rotkosara – Carex vulcani  ruostesara – Carex ferruginea  ruskosara – Carex flagellifera  ruwenzorinsara – Carex runssoroensis  siperiantunturisara – Carex bigelowii subsp. arctisibirica  sirosara – Carex brunnea  sonomansara – Carex albida  taitansara – Carex castanostachya  teneriffanlähdesara – Carex paniculata subsp. calderae  teneriffansara – Carex perraudieriana  varjosara – Carex plantaginea  vaskisara – Carex tenuiculmis  Carex duriuscula
Aiheesta muualla

Kuvia Carex-suvun lajeista Markku Savelan sivuilla
ITIS: Carex (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Carex (englanniksi)
Flora of North America: Carex (englanniksi)
Flora of China: Carex (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158501  Wikispecies: Carex  APDB: 189116  APNI: 109279  BOLD: 121157  CoL: 8VRHY  eFloraSA: Carex  EoL: 11313279  EPPO: 1CRXG  FloraBase: 22351  FNA: 105644  FoAO2: Carex  FoC: 105644  GBIF: 2721893  GRIN: 2083  iNaturalist: 48571  IPNI: 13626-1  IRMNG: 1307877  ITIS: 39369  NBN: NHMSYS0000352600  NCBI: 13398  NZOR: 3110b816-b121-4998-af0d-09f3a8f0389c  Open Tree of Life: 8151  Panarctic Flora: 3309  PLANTS: CAREX  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:330029-2  Tropicos: 40001437  VASCAN: 951  VicFlora: 07db10ef-2850-4a72-bfe8-364908d5d6d9  WFO: wfo-4000006709  WoRMS: 425750
Saviselkä

Saviselän kylää.
Saviselkä on kylä Kärsämäen kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla. Kylä sijaitsee valtatien 28 varrella noin 15 kilometriä kunnan keskustaajamasta Pyhäntään päin.
Kylällä toimii oma peruskoulu Saviselän koulu, jonka yhteydessä on uusi kyläläisten pystyttämä monitoimitalo. Kylällä on myös oma sivukirjasto sekä suuri maansiirtokoneiden purkamo. Kylälle leimansa antaa sen läpi kulkeva kansalliseksi suojelukohteeksi nimetty Saviselkä–Piippola-museotie, kylää halkova Vuohtojoki sekä useat turvesuot. Museotien varresta löytyy myös kylämuseo.
Vuonna 2001 kylä nousi valtakunnalliseen julkisuuteen, kun sieltä löydettiin Suomen toistaiseksi ainut BSE-tartunta.
Kirjallisuutta

Harju, Anna (toim.): Selekäset : kylä ja kyläläisiä vuosisatojen saatossa. Kärsämäen Savikylän kirjoittajapiiri, 1996. ISBN 952-90-7908-7.
Eljas Savola

Eljas Savola (1. elokuuta 1926 Leppävirta – 11. marraskuuta 2014 Kuopio) oli suomalainen maanmittausinsinööri ja urheiluvaikuttaja. Hän työskenteli Kuusamossa isojakoinsinöörinä 1951–1960 ja vei päätöksen Suomen viimeisen laajan isojaon. Sen jälkeen hän työskenteli piiri-insinöörinä. Hän kirjoitti Kuusamon isojaosta viidennen osan Kuusamon historia -teokseen. Hänelle myönnettiin yli-insinöörin arvonimi, ja hän jäi eläkkeelle 1988.
Savola oli mukana Kuusamon Eräveikkojen toiminnassa, seuran puheenjohtajana 1968–1977, myöhemmin kunniapuheenjohtaja. Samaan aikaan hän oli Hiihtoliiton hallituksen jäsen. Hän oli vaikuttamassa Kuusamon suurmäen rakentamiseen ja edelleen maailmancupin järjestämispaikkana toimivan Ruka kisojen perustamiseen.
Teokset

Kuusamon historia. 5, Kuusamon isojako, Kuusamon kunta, 1993 ISBN 951-96780-0-X
Bartolus de Sassoferrato

Bartolus de Sassoferrato
Bartolus de Sassoferrato tai Bartolus Sassoferratolainen (1313 Sassoferrato, Umbria – 13. heinäkuuta 1357 Perugia) oli italialainen oikeustieteen professori ja roomalaisen oikeuden asiantuntija. Hän oli yksi keskiajan vaikutusvaltaisimmista juristeista Manner-Euroopassa. Hän kuului myöhäiskeskiajan kommentaattorien (tai postglossaattorien) koulukuntaan, jotka kehittivät oikeustiedettä roomalaisen oikeuden auktoritatiivisten tekstien pohjalta. Kuten muutkin kommentaattorit, myös Bartolus antoi varsinaisen tutkimustyönsä ohessa asiantuntijalausuntoja erilaisissa oikeudellisissa kysymyksissä ja tuotti valtavan määrän oikeudellista kirjallisuutta. Myöhempien sukupolvien arvostus tulee hyvin esille sanonnasta ”nemo bonus íurista nisi bartolista” eli kukaan ei ole kunnon juristi, jos hän ei ole bartolisti.
Elämä ja teokset

Bartolus syntyi Venturan kylässä lähellä Sassoferratoa Italian Marchessa. Hän opiskeli siviilioikeutta Perugian ja Bolognan yliopistoissa ja valmistui oikeustieteen tohtoriksi vuonna 1334. Vuonna 1339 hän aloitti oman opettajanuransa opettamalla ensin Pisan ja sittemmin Perugian yliopistoissa. Perugian kaupunki teki hänestä kunniakaupunkilaisen vuonna 1348. Vuonna 1355 keisari Kaarle IV nimitti hänen neuvonantajakseen (consiliarius). Perugiassa Baldus de Ubaldis ja tämä veljet Angelus ja Petrus olivat hänen oppilaitaan. Kuolema korjasi Bartolusin nuorena, hän saavutti vain 43 vuoden iän.
Huolimatta lyhyeksi jääneestä elämästään, Bartolus jätti jälkeensä merkittävän määrän kirjallista tuotantoa. Aina hänen päiviinsä saakka oltiin tyydytty kommentoimaan vain lyhyesti tunnetun lakitekstin Corpus Iuris Civilis hämäriä kohtia. Hän oli ensimmäinen, joka kirjoitti kommentit koko teokseen ja sen hämärimpiinkin kohtiin. Hän onnistui tässä tehtävässä niin oivallisesti, että hänen jälkeensä tulleet juristit pitivät häntä todellisena mestarinaan. Hänen teoksestaan puuttuivat vain Justinianus I:n Instituutioita käsittelevät kohdat. Hän kirjoitti myös useita tutkielmia hyvin spesifisistä aiheista. Näiden tutkielmien joukossa on hänen teoksensa, joista De fluminibus seu Tyberiadis sisältää noin 400 juridista käsitystä neuvoa (consilia), jotka on kirjoitettu yksityisestä pyynnöstä oikeudellisten neuvojen antamiseksi.
Bartolus kehitti useita uusia lainkäytön käsitteitä, jotka ovat muodostuneet osaksi siviililain traditiota. Näiden joukossa olivat merkittävät kontribuutiot eritoten konfliktien lainsäädäntään, joka oli 1300-luvun Italian hyvin epävakaisten ja sotaisten olojen vuoksi keskeinen lainsäädännän alue. Alueen jokaisella kaupungilla oli oma lainsäädäntö ja status sekä omat tavat. Tutkielmassaan ”De insigniis et armis” hän ei käsittele ainoastaan vaakunaoikeutta vaan myös joitain tavaramerkkeihin liittyviä lainsäädännän alueita.
Ranskalainen Charles Dumoulin onkin kutsunut häntä "laintulkitsijoiden kuoronjohtajaksi".
Perintö

Bartolus oli tunnettu henkilö jo elinaikanaan, mutta häntä on pidetty suurimpana roomalaisen lain uudelleenlöytämisen ja uudelleentulkitsemisen juristina. Tämä ei ole todettavissa vain aiemmin todetusta, sillä Espanjassa vuosina 1427 ja 1433 sekä Portugalissa 1446 hänen kommenttejaan seurattiin hyvin tarkasti näiden maiden soveltaessa roomalaista lainsäädäntöä omaan lakiinsa.
Bartolusin maineen tähden hänen nimeään on käytetty hyvin useissa, usein jopa pedanteissa yhteyksissä, kun on haluttu kuvata italialaisessa näytelmässä lakimiestä. Hyvin tunnettu erimerkiksi on tohtori Bartolo Gioacchino Rossinin oopperassa Sevillan parturi sekä Mozartin oopperassa Figaron häät.
Kommentoituja julkaisuja

Keskeiset Bartolus de Sassoferraton teokset ovat: Lecturae in tres libros Codicis. Napoli, 1471, in-folio.
Hänen kaikki teoksensa ovat painettu 10 in-folio niteeseen. Venetsia, 1590.
Dictionnaire Bouillet mainitsee 1800-luvulla hänen kirjoittamakseen teoksen: Processus Satanae contra Virginem coram judice Jesu.
Münchenissä on ilmestynyt hänen koottujen teostensa täydellinen versio Œuvres, 1845–1846, 8 osa in-4.