stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Edvin

| Edvin |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  9. maaliskuuta
– ruotsinkielinen:  9. maaliskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Edwin
Nimen alkuperä:  muinaisenglantilainen, "rikas ystävä"
Infobox OKNimi-testi OK: 
Edvin, myös Edwin, on miehen etunimi. Suomessa nimi Edvin oli 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu yhteensä 8 446:lle ja Edwin 643 miehelle, kumpikin myös alle 10 naiselle. Suomessa Edvinin nimipäivää vietetään sekä suomen- että ruotsinkielisen kalenterin mukaan 9. maaliskuuta. Suomenkieliseen kalenteriin se lisättiin vuonna 2020. Paitsi etunimenä nimi Edwin voi englantilaisella kielialueella esiintyä myös sukunimenä.
Edwin sukunimenä

Colin Edwin (s. 1970), australialainen muusikko
Kuvitteellisia Edwinejä

Edwin Drood, Charles Dickensin romaanissa Edwin Droodin arvoitus
Edwin Jarvis, hovimestari Marvel-kustantamon sarjakuvissa
Pasi Kivioja

Pasi Kivioja (s. 11. tammikuuta 1974 Orivesi) on suomalainen toimittaja, viestintäyrittäjä, vapaa kirjoittaja ja kirjailija.
Hänen esikoisteoksensa Legendat ilmestyi vuonna 2001. Kivioja julkaisi maaliskuussa 2022 tietokirjan Salaliittoteorioiden ihmemaassa - Tositarinoita ihmisistä kaninkolossa, jossa hän haastatteli salaliittoteorioihin uskovia, heidän läheisiään, entisiä salaliittoteoreetikoita ja alan asiantuntijoita. Kivioja julkaisi kirjassaan alustavia tuloksia ensimmäisestä suomalaisten salaliittoteoriauskomuksia koskevasta väestökyselystä, jota tehdessään hän työskenteli Turun yliopiston vetämän FINSCI-hankkeen erikoistutkijana. Lokakuussa 2019 häneltä ilmestyi tietokirja Tilanne päällä, joka kertoo lehtikuvaaja Peter Janssonin työurasta ja median tabuaiheista.
Elämä ja ura

Pasi Kivioja kirjoitti ylioppilaaksi Oriveden lukiosta vuonna 1993. Hän opiskeli tiedotusoppia ja valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta vuonna 2005. Hän on käynyt myös Aamulehden akatemian toimittajakoulun 1997–1998. Vuonna 2019 Kivioja valmistui Tampereen yliopistosta yhteiskuntatieteiden tohtoriksi. Hän väitteli joulukuussa 2018 journalistiikan alaan kuuluvalla väitöskirjalla iltapäivälehtien evoluutiosta median murroksessa. Vapaaksi toimittajaksi ja yrittäjäksi hän ryhtyi vuonna 2013 perustamalla Viestintäluotsi Oy:n (aiemmin Viestintätoimisto Luotsi Oy) yhdessä kahden muun osakkaan kanssa.
Kivioja on nykyisin Helsingin Sanomien mediakommentaattori . ja Suomen Kuvalehden Mediaansekaantuja-bloggaaja . Hän toimii myös Mikrobitti-lehden kolumnistina ja freelancerina useille lehdille. Viestintäyrittäjänä ja asiantuntijana hän on ollut tekemässä muun muassa Turun ylioppilaslehden formaattiselvitystä , Helsingin Sanomain Säätiön vaikuttavuusarviointia , Päivälehden museon sananvapaus ja sensuuri -näyttelyä, yritysten ja yhteisöjen mediavalmennusta ja kriisiviestintää  sekä kouluttamassa useissa yliopistoissa tutkijoita tiedeviestinnän saralla. Vuonna 2018 Kivioja toimitti suomen kielelle tanskalaisen toimittajan Freja Wedenborgin teoksen Toimittajan salausopas. Vuonna 2025 julkaistiin Kiviojan kirjoittama orivesiläisen lentopallon historiikki Ihmeponnistajat.
Aiemmin Kivioja on työskennellyt Sanomalehtien Liiton toimituksellisista asioista ja viestinnästä vastaavana johtajana (2009-2013), Ilta-Sanomien toimittajana ja tuottajana (2000-2009) sekä Aamulehden toimittajana (1997-2000). Vuosina 2007-2008 Kivioja oli virkavapaalla Ilta-Sanomista ja työskenteli Tampereen yliopiston mediatutkijana. Toimittajan uransa Kivioja aloitti Oriveden Sanomien avustajana ylioppilaskirjoitusten jälkeen 1993.
Sanomalehtien Liiton edustajana Kivioja johti Julkisen sanan neuvoston toiminnasta vastaavaa Julkisen sanan neuvoston kannatusyhdistystä vuonna 2012. Vuosina 2014-2017 hän toimi JSN:n jäsenenä ja kautensa loppuajan neuvoston toisena varapuheenjohtajana. Kivioja valittiin JSN:ään uudelleen kaudeksi 2025-2027 ja neuvoston ensimmäiseksi varapuheenjohtajaksi helmikuussa 2025.
Yksityiselämä

Kivioja asuu Helsingissä. Hän on eronnut ja hänellä on kolme aikuista lasta. Hän harrastaa muun muassa kuntosalia, espanjan kieltä ja bänditoimintaa laulajana.
Teokset

Kivioja, Pasi: Ihmeponnistajat. Oriveden Ponnistuksen 40 vuotta SM-liigassa ja nousun vuodet.  (Tietokirja)  Orivesi:  Oriveden Ponnistuksen liigajaosto, 2025.  ISBN 978-952-94-9986-1
Kivioja, Pasi: Salaliittoteorioiden ihmemaassa - Tositarinoita ihmisistä kaninkolossa.  (Tietokirja)  Jyväskylä:  Docendo, 2022.  ISBN 978-952-382-196-5
Kivioja, Pasi & Jansson, Peter: Tilanne päällä!.  (Tietokirja, muistelmateos)  Jyväskylä:  Docendo, 2019.  ISBN 978-952-291-683-9
Kivioja, Pasi: Iltapäivälehtien evoluutio median murroksessa (Väitöskirja) Tampere:  Tampere University Press. ISBN 978-952-03-0903-9
Fredenborg, Freja & Kivioja, Pasi: Toimittajan salausopas (Tietokirja) Helsinki:  Mediapooli. ISBN 978-952-94-1237-2
Kivioja, Pasi: Iltapäivälehdet mediakentän ja yhteiskunnan muutoksessa (Tutkimusraportti) Tampere:  Tampereen yliopisto. ISBN 978-952-03-0903-9
Legendat.  (novellikokoelma)  Hämeenlinna:  Karisto, 2001.  ISBN 951-23-4164-6
Aiheesta muualla

Suomen suosituin sala­liitto­teoria on vuosi­kymmeniä vanha – aihetta tutkinut toimittajakin uskoo siihen jonkin verran, Ilta-Sanomat 17.3.2022
Kriisiajat kiihdyttävät salaliittoteorioita, mutta liskoihmisiin uskoo kovin harva Yle Uutiset 17.3.2022
Mediaansekaantuja Pasi Kiviojan blogi Suomen Kuvalehdessä
Viestintäluotsi Oy Kiviojan yritys
Akateeminen iltapäivälehtimies Journalisti 30.11.2018
Ilta-Sanomat ja Iltalehti harkitsevat print­ti­uu­tis­leh­tien lopettamista –  "Täysin mahdollista 2020-luvulla" STT 16.11.2018
Kommentti: Lehti­kuvaajaa auttoi kuudes aisti – alansa legenda paljastaa miten monet suomalaisille tutut kuvat syntyivät Ilta-Sanomat 18.10.2019
Uutisia kuvaajan silmin Helsingin Sanomat 21.10.2019
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Himmaa

| Himmaa |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Sastamala
Koordinaatit:  61°23′58″N, 22°51′23″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Vaunujoen valuma−alue (35.133)
Tulo-oja:  Lattio-oja
Laskuoja:  Lattio-oja 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  92,5 – 95 m  
Pituus:  150 m  
Leveys:  80 m  
Saaria:  ei saaria
 fiHimmaa 
Himmaa on Pirkanmaalla Sastamalassa Vammalan pohjoispuolella Vaunuperällä sijaitseva järvi.
Maantiede

Lammen pituus on 150 metriä ja leveys 80 metriä. Se on autio metsälampi, joka on muodostettu patoamalla Lattio-ojan uoma. Lammessa ei ole saaria. Lammen ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa, jonne johtaa metsätie.
Lampi on verrattain tuore, sillä vuoden 1961 peruskartassa lammen tilalla on saman kokoinen peltoalue.
Vesistösuhteita

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Kuloveden alueella (35.13), jonka Vaunujoen valuma-alueeseen (35.133) se kuuluu. Siihen laskee vain Pikku-Lattion ja Iso-Lattion yhteinen laskuoja Lattio-oja. Järven luusua sijaitsee järven lounaisrannalla, josta saa alkunsa 3,5 kilometriä pitkä Lattio-oja, joka yhtyy Vaunujokeen Siikinpään alapuolella tulvavallien alkamiskohdalla. Järven vedenpinnan korkeus on yli 90 metriä ja Liekoveden 57,5 metriä mpy., joten pudotusta kertyy laskuojalle noin 33metriä.
Hatsinan palatsi

| Hatsinan palatsi> Большой Гатчинский дворец |
| --- | --- |
 Hatsinan palatsin pohjoinen julkisivu
Sijainti:  Leningradin alue, Pietari, Venäjä
Koordinaatit:  59.3348°N, 30.627°E
Rakennustyyppi:  palatsi, paraati- ja edustuslinna
Valmistumisvuosi:  1781
Suunnittelija:  Antonio Rinaldi
Rakennuttaja:  Grigori Orlov
Runkorakenne:  tiili
Julkisivumateriaali:  kalkkikivi
Kerrosluku:  3 + 1
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hatsinan palatsi, etelänpuoleinen julkisivu
Hatsinan palatsi (ven. Большой Гатчинский дворец) on 1700-luvulta peräisin oleva entinen keisarillinen palatsi Hatsinassa, Leningradin alueella, Venäjällä.
Historia

Hatsinan palatsin suunnitteli ja rakennutti vuosina 1766–1781 arkkitehti Antonio Rinaldi kreivi Grigori Grigorjevitš Orloville, Katariina II:n suosikille Hatsinaan (ven. Га́тчина, Gattšina) Pietarin esikaupunkiin.
Palatsissa yhdistyvät klassinen arkkitehtuuri ja keskiaikainen linnoitustyyli venäläiselle klassismille tyypilliseen koristeelliseen sisustukseen. Palatsi sijaitsee kukkulalla Hatsinan keskustassa Serebriani-järven ('Hopeajärven') rannalla. Hatsinan palatsista tuli yksi keisarillisen perheen suosikkiasunnoista, ja 1800-luvulla se oli tärkeä paikka Venäjän politiikassa. Helmikuun 1917 vallankumouksesta lähtien se on ollut museo ja julkinen puisto, ja pääsi Unescon maailmanperintökohteeksi vuonna 1990.
Pietari I rakennutti maa-alueelle pienen puisen kolmikerroksisen palatsin ja lahjoitti maa-alueen sisarelleen suuriruhtinatar Natalia Aleksejevalle vuonna 1712. Sittemmin omistus siirtyi Kurakinin ruhtinasperheelle. Vuonna 1760 Katariina Suuri antoi sen lahjaksi suosikilleen kreivi Grigori Orloville, joka rakennutti Hatsinaan italialaisen Antonio Rinaldin suunnitteleman palatsin. Siihen kuuluu 600 huonetta ja englantilaistyylinen puisto.
Keisarinna asui kreivi Orlovin kanssa yhdessä 15 vuotta ja ihastui palatsiin. Tunteiden viilennyttyä Grigori Orlov syrjäytettiin suosikinasemastaan. Hän meni naimisiin vuonna 1777 ja sai tehtävän suurlähettiläänä Italiassa. Orlovin kuoleman jälkeen vuonna 1783 keisarinna osti palatsialueen Orlovin veljiltä ja lahjoitti sen pojalleen, tulevalle keisari Paavalille. Paavali I sisusti palatsia uudelleen uusklassiseen tyyliin; linna muutettiin paraati- ja edustuslinnaksi. Paavalin kuoleman jälkeen vuonna 1801 Hatsina ei ollut keisarien suosiossa, ennen kuin Aleksanteri III teki siitä terrorismin pelossa pääasuntonsa vuonna 1882. Viimeinen keisari Nikolai II vietti nuoruutensa Hatsinassa, jonne hänet myös vangittiin syrjäyttämisensä jälkeen vuonna 1917.
Valkoisen armeijan kenraali Judenitšin joukot etenivät Venäjän sisällissodan aikana myöhäissyksyllä 1919 Virosta kohti Petrogradia aina Hatsinaan asti, ennen kuin Lev Trotskin johtama puna-armeija sai torjuttua valkoisten joukot. Toisen maailmansodan aikana Hatsinan palatsin tuhosivat vetäytyvät saksalaiset joukot vuonna 1944. Hatsinan palatsia on restauroitu vuodesta 1976 lähtien. Se on ollut vuodesta 1990 lähtien yksi Venäjän maailmanperintökohteista.
1800-luku

1840-luvulla Hatsinan palatsi oli keisari Nikolai I:n omistuksessa, joka aloitti palatsin, erityisesti sitä ympäröivän alueen, suuret jälleenrakennustyöt. Keisarillisen hovin ministeriön pääarkkitehti Roman Ivanovits Kuzmin johti vuosina 1845-1860 hanketta, jonka keskipisteenä oli palatsin pääaukio, joka kaivettiin auki, korotettiin ja alle lisättiin kellaritiloja. Arsenaali eli talli-siivessä olleisiin asuintiloihin uusittiin sisustuksia, ja niihin asennettiin kuumailmalämmitys, vesijohto ja -klosetit ja henkilönostin keisarinna Aleksandra Fjodorovnalle. Myös viereisiä rakennuksia korotettiin yhdellä kerroksella, ja koska keskiosa ei enää hallinnut rakennuskokonaisuutta, Kuzmin korotti sen torneja yhdellä ylimääräisellä kerroksella. Paraatialueelle avautuvalle parvekkeelle lisättiin uusi katos, jonka pylväät oli ensin tarkoitus tehdä marmorista, mutta tehtiin myöhemmin valuraudasta. Palatsin ympärillä olevat rappeutuneet linnakkeet ja tukimuurit purettiin ja rakennettiin uudelleen.
Paraatipaikalle pystytettiin 1. elokuuta 1850 muistomerkki keisari Paavali I:lle. Toinen rakennettiin myöhemmin Priorin palatsiin, Mustan järven Serebrjani-järven pienemmän eteläinen järven rannalla sijaitsevaan pienoispalatsiin, joka oli rakennettu Venäjän Pyhän Johanneksen ritarikunnan suurpriori Paavali I:n asetuksella 23. elokuuta 1799.
Vuonna 1854 avattiin Hatsinan ja Pietarin yhdistävä rautatie, ja Hatsinan aluetta laajennettiin liittämällä kaupunkiin useita lähistöllä olevia kyliä. Seuraavana vuonna palatsi siirtyi keisari Aleksanteri II:n omistukseen, joka käytti sitä toisena asuinpaikkanaan. Aleksanteri rakensi metsästyskylän ja muita lisäyksiä keisarilliselle metsästysseurueelleen ja muutti Hatsinan eteläisen alueen pakopaikaksi, jossa hän ja hänen vieraansa pystyivät nauttimaan Luoteis-Venäjän koskemattomasta erämaasta. Aleksanteri II teetti myös palatsissa uudistuksia ja kunnostuksia, kunnes hänet salamurhattiin Pietarissa vuonna 1881.
Hatsinan palatsi luovutettiin Aleksanteri II:n kuoleman jälkeen hänen järkyttyneelle pojalleen, uudelle keisari Aleksanteri III:lle, jolle kerrottiin, että hänen ja hänen perheensä olisi turvallisempi elää palatsissa, toisin kuin Talvipalatsissa Pietarissa, ja Hatsina tuli tunnetuksi "Itsevaltiuuden linnoituksena" keisarin taantumuksellisen politiikan vuoksi. Aleksanteri III asui suurimman osan ajastaan Hatsinan palatsin keskiosan ylimmän kerroksen yksityisasunnossa, jossa hän allekirjoitti säädöksiä, piti diplomaattien vastaanottoja, palatsissa järjestettiin teatteriesityksiä, naamiaisia ​​ja pukujuhlia sekä tapahtumia ja muuta viihdytystä. Aleksanteri III toi Hatsinan palatsiin teknisiä uutuuksia, kuten sisälämmityksen, sähkövalon, puhelinverkon, eristetyt vesijohdot ja viemäröinnin. Hänen poikansa, tuleva keisari Nikolai II vietti nuoruutensa Hatsinan palatsissa ja hänen perheensä koti oli Aleksanterin palatsissa Tsarskoje Selossa. Nikolai II:n äiti leskikeisarinna Maria Fjodorovna oli Hatsinan kaupungin, palatsin ja sen puistojen suojelija.
1900-luku

Keisarivallan loputtua helmikuun vallankumouksessa palatsi siirtyi valtion omaisuudeksi ja uuden väliaikaisen hallituksen päätöksellä 27. toukokuuta 1917. Hatsinan inventointi- ja vastaanottokomissiota johti Valentin Platonovitš Zubov, tunnettu taidekriitikko ja Venäjän taidehistoriallisen instituutin perustaja, joka muutti palatsin museoksi ja tuli sen ensimmäiseksi johtajaksi. Lokakuun vallankumouksen ja sitä seuranneen Venäjän sisällissodan puhkeamisen jälkeen Hatsinan palatsi toimi valkoiselle armeijalle uskollisten joukkojen paikallisena päämajana.
Aleksandr Kerenski ja Pjotr ​​Krasnov, jotka komensivat 3. ratsuväkijoukon 700 kasakkaa, kulkivat 9. marraskuuta 1917 Hatsinan läpi matkalla Tsarskoje Seloon yrittäessään pysäyttää lokakuun vallankumouksen. Kerenski ja Krasnov joutuivat vetäytymään takaisin Hatsinaan, kun punaisten joukot pysäyttivät heidät Pulkovon kukkulalla 12. marraskuuta. Pavel Jefimovitš Dybenko suostutteli 14. marraskuuta kasakat luovuttamaan Kerenskin, mutta Kerenski pakeni palatsista merimieheksi naamioituneena. Bolševikkien joukot saapuivat Hatsinaan 15. marraskuuta ja pidättivät Krasnovin.
Museo avattiin 19. toukokuuta 1918. Hatsinan palatsi oli taistelupaikka myös vuonna 1919, kun Nikolai Judenitšin johtamat valkoisen armeijan joukot saapuivat Hatsinaan yrittäessään vallata kaupungin punaisten joukoilta. Valkoisten joukot kukistettiin ja taistelussa kuolleet punaiset sotilaat haudattiin paraatialueelle.
Venäjän federaation aika, 2000-luku

Neuvostoliiton hajoaminen 1990-luvun alussa merkitsi sitä, että entistämiseen varatut varat olivat edelleen vähäisiä. Vuonna 2006 Venäjän hallitus lisäsi varoja merkittävästi. Palatsin ja puiston täydellinen entistäminen suunniteltiin aloitettavaksi vuoteen 2012 mennessä 1,3 miljoonan ruplan budjetilla, mutta taloudellisten ongelmien vuoksi rahoitusta lykättiin ja entistämistyöt hidastuivat jälleen.
Arsenaali- eli tallisiiven marmoriportaikon entistämistyöt alkoivat vuonna 2013 ja saatiin päätökseen vuonna 2016, kuten myös Kreikkalainen galleria, joka valmistui vuonna 2016. Vuonna 2015 aloitetut laajamittaiset entisöintityöt jatkuvat. Julkisivujen kunnostustöiden oli suunniteltu valmistuvan vuonna 2022, ja kestää jopa 10 vuotta, ennen kuin sisätilat on palautettu historialliseen asuunsa. Vuodesta 2023 lähtien on entistetty Paavali I:n yksityishuoneita pohjakerroksessa.
Hatsinan palatsista on tullut suosittu elokuvien kuvauspaikka, erityisesti periodidraamoissa, kuten Bednyy, bednyy Pavel (ven. Бедный, бедный Павел, 'Paavali-rukka') vuonna 2003  ja BBC Cymru Walesin tuottama Leo Tolstoin Sota ja rauha romaaniin pohjautuva kuusiosainen tv-sarja War & Peace vuonna 2016.
Asiasta lisää

Hatsinan palatsin kotisivu (englanniksi)
Historical Magazine «Gatchina Through the Centuries» 1988 - Kuvia Hatsinan palatsin alkuperäisistä sisätiloista, akvarellimaalauksia 1870-luvun lopulta (englanniksi)
Pukeutumishuone Hatsinan palatsissa, arkkitehti Antonio Rinaldi 1781. Eduard Haun maalaus 1878. Tämän huoneen lattian entistäminen valmistui vuonna 2007.
Hatsinan palatsin julkisivupiirrokset vuodelta 1781
Tšesmen meritaistelun 1770 muistogalleria, Hatsinan palatsi, arkkitehti Vincenzo Brenna 1796-1798. Eduard Haun akvarelli 1877.
Hatsinan palatsin julkivupiirros 1790-luvulta
Hatsinan palatsi, pohjoinen julkisivu
Hatsinan palatsi, posliinimaalaus 1850-luvulta
"Hatsinan palatsi", leskikeisarinna Maria Fjodorovnalle lahjoitettu pääsiäismuna. Fabergén työmestari Mihail Perhin 1901.
Hatsinan palatsi, ilmakuva 1900-luvun alkupuolelta
Hatsinan palatsin puisto, taustalla palatsi ja Kotka-obeliski, arkkitehti Antonio Rinaldi 1770-luku.
Marmoriruokasali, Hatsinan palatsi, arkkitehti Vincenzo Brenna 1796-1798. Eduard Haun akvarelli 1877-1878.
Sotilasparaati, taustalla Hatsinan palatsi, Gavril Sergejevitš Sergejevin akvarelli 1798
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Mats Lindgren

| Mats Lindgren |
| --- | --- |
 Mats Lindgren tammikuussa 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. lokakuuta 1974 (ikä 50) Skellefteå, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  188 cm
Paino:  91 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1993–2003
Seurat:  Skellefteå HC/AIK (Ruotsi I) Färjestad BK (SEL/Allsv.) Cape Breton Oilers (AHL) Hamilton Bulldogs (AHL) Edmonton Oilers (NHL) New York Islanders (NHL) Manitoba Moose (AHL) Vancouver Canucks (AHL)
NHL-varaus:  15. varaus, 1993 Winnipeg Jets
Mats Anders Lindgren (s. 1. lokakuuta 1974 Skellefteå, Ruotsi) on ruotsalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän pelasi urallaan NHL:ssä yhteensä 387 runkosarjaottelua tehopistein 54+74=128 ja keräten 146 jäähyminuuttia sekä 24 playoff-ottelua tehopistein 1+5=6 ja keräten kymmenen jäähyminuuttia. Lindgren oli alun perin Winnipeg Jetsin ensimmäisen kierroksen 15. varaus kesältä 1993, mutta hänet kaupattiin kuitenkin ennen NHL-uran alkua Edmonton Oilersiin. Lindgren pelasi myös Naganon olympiakisoissa 1998.
Lindgren tunnettiin NHL:ssä pääasiassa hyvänä karvaajana ja alivoimapelaajana. Loukkaantumiset kuitenkin vaivasivat häntä paljon. Lindgrenin pelaajaura päättyi lopulta selkävammaan kauden 2003–2004 kynnyksellä. Hän ilmoitti pelaajauransa loppumisesta tammikuussa 2015. Lindgren on toiminut sittemmin apuvalmentajana Elitserienissä/SHL:ssä.
Pelaajaura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Maa:   Ruotsi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Gävle 1993 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Tšekki 1994 | jääkiekko |  |
| Alle 18-v. EM-kilpailut  | Alle 18-v. EM-kilpailut  | Alle 18-v. EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Norja 1992 | jääkiekko |  |
Lindgren edusti Ruotsia Naganon olympiakisoissa 1998. Yhteensä hän on pelannut 15 A-, seitsemän B- ja 49 juniorimaaottelua.
Lindgren pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 1993 ja 1994, joista molemmat turnaukset päättyivät hopeaan. Vuoden 1994 turnauksessa hän oli Ruotsin paras maalintekijä viidellä osumallaan. Lindgren pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 1991 ja 1992, joista jälkimmäinen turnaus päättyi hopeaan.
Valmentajaura

Lindgren aloitti valmentajauransa kasvattajaseuransa Skellefteå AIK:n apuvalmentajana Tommy Samuelssonin johtamassa valmennustiimissä Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa kaudella 2005–2006. Joukkueen kausi päättyi sarjanousuun Elitserieniin. Kaksi seuraavaa kautta Lindgren jatkoi Skellefteån apuvalmentajana Per-Erik Johnssonin alaisuudessa. Joukkue ajautui kauden 2006–2007 päätteeksi Kvalserieniin, mutta onnistui voittamaan sarjan ja säilyttämään sarjapaikkansa. Kausi 2007–2008 Skellefteålla päättyi puolivälieriin. Kaudet 2008–2009 ja 2009–2010 Lindgren toimi joukkueen apuvalmentajana Hans Särkijärvelle. Molemmat kaudet päättyivät välierätappioihin.
Kaudeksi 2012–2013 Lindgren nimettiin AIK IF:n Elitserien-joukkueen apuvalmentajaksi hänelle Skellefteåsta tutun Per-Erik Johnssonin valmennustiimiin. Johnson kuitenkin erotettiin joulukuussa 2012 ja AIK:ta valmensi loppukauden ajan Anders Eldebrink. Joukkue jäi lopulta pudotuspelien ulkopuolelle yhdeksänneksi. Kaudella 2013–2014 AIK:ta valmensi Rikard Franzén. Joukkue ajautui Kvalserieniin ja putosi lopulta Allsvenskaniin.
Denji Sentai Megaranger

| Denji Sentai Megaranger> 電磁戦隊メガレンジャー |
| --- | --- |
Tyyli:  tokusatsu
Kestoaika:  25 min
Pääosissa:   Hayato Oshiba  Atsushi Ehara  Masaya Matsukaze  Eri Tanaka  Mami Higashiyama 
Alkuperämaa:   Japani
Verkko:   TV Asahi
Esitetty:  14. helmikuuta 1997 – 15. helmikuuta 1998
Jaksoja:  51
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb
Denji Sentai Megaranger  on televisioyhtiö TV Asahi esittämä japanilainen tokusatsuselvennä. Sen päärooleissa ovat Hayato Oshiba, Atsushi Ehara, Masaya Matsukaze, Eri Tanaka ja Mami Higashiyama.
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Malmin seurakunta

| Malmin seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Malmin kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Helsingin evankelis-luterilainen hiippakunta
Rovastikunta:  Malmin rovastikunta
Seurakuntayhtymä:  Helsingin seurakuntayhtymä
Pääkirkko:  Malmin kirkko
Perustettu:  1953
Jäsenmäärä:  44 262 (2024)
– Osuus asukkaista:  44,4 %
Kirkollisvero:  1,00 %
Kirkkoherra:  Elina Perttilä
Malmin seurakunta
Infobox OKNimi-testi OK: 
Malmin seurakunta on seurakunta Helsingissä. Seurakunta kuuluu Helsingin hiippakunnassa Malmin rovastikuntaan. Seurakunnan kirkkoherrana toimii Elina Perttilä.
Vuoden 2024 lopussa Malmin seurakuntaan kuului 44 262 jäsentä, mikä oli 44,4 prosenttia alueen asukkaista. 2000-luvulla seurakunnan jäsenmäärä on vähentynyt merkittävästi.
Historia

Nykyinen Malmin alue kuului keskiajalta lähtien Helsingin pitäjään. Pitäjä oli tuolloin paljon suurempi kuin nykyiset Helsingin ja Vantaan kaupungit ja ulottui syvälle sisämaahan. Malmin seurakunta itsenäistyi vuonna 1953.
Kirkot

Jakomäen kirkko
Malmin kirkko
Pihlajamäen kirkko
Puistolan kirkko
Tapanilan kirkko
Viikin kirkko
Kirkkoherrat

Vuodesta 1954 lähtien Malmin seurakunnassa on palvellut viisi eri kirkkoherraa.
1954–1960: Lauri Huovinen
1961–1963: vt. Samuli Toivio
1962–1990: Immo Nokkala
1990–2016: Pertti Simola
2016–2021: Heikki Arikka
2021: vt. Kaisa Heininen
2022→: Elina Perttilä
Bisentrinen nelikulmio

Bisentrinen nelikulmion ehdot: vastakkaisten kulmien summa on 180 astetta, vastakkaisten sivujen yhteispituus on puolipiiri.
Nelikulmion lävistäjät leikkaavat pisteessä, jossa leikkaavat myös sivuamispisteitä yhdistävät janat, nämä vielä kohtaavat kohtisuorasti.
Bisentristä nelikulmioita on samoin sijoitettujen ja samojen ympyröiden välissä ääretön määrä.
Bisentrinen nelikulmion sisäympyrän keskuksen ja ulkoympyrän keskuksen välinen etäisyys w.
Bisentrinen nelikulmio on geometriassa konveksi nelikulmio, joka on samalla sekä syklinen nelikulmio että tangentiaalinen nelikulmio. Nelikulmio on syklinen, jos sen kärjet sijaitsevat ympäri piirretyllä ympyrän kehällä, ja tangentiaalinen, jos sen kaikki sivut sivuavat sisälle piirrettyä ympyrää.
Kaikki nelikulmiot eivät ole tällaisia. Riittävä ehto, jotta konveksi nelikulmio on bisentrinen nelikulmio, on yhtä aikaa sekä
eli vastaisten sivujen summat ovat yhtäsuuret ja arvoltaan  s={\tfrac {1}{2}}(a+b+c+d) eli puolipiiri, että
eli vastaisten kulmien summat ovat molemmat 180°.