stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kolera
Historia > Pandemiat

Kolera sai alkunsa luultavasti Intiasta, Gangesjoen suistosta, josta se levisi myöhemmin maailmalle. Tautia on saatettu kuvailla muutamia tuhansia vuosia vanhoissa teksteissä. Sanskritinkielisissä teksteissä 2 500 vuoden takaa kuvaillaan sairautta, jonka oireita ovat voimakas oksentelu, ripuli, riutuneet kasvot, huulten sinertyminen ja lihaskouristukset. Antiikin ja Persian lääkäreillä on myös kuvauksia koleraa vastaavista ripulitaudeista. Kolera ei kuitenkaan jätä jälkiä luustoon, joten varmoja lääketieteellisiä todisteita siitä että vastaavatko kuvaukset nykyistä koleraa ei voida saada.
Vaikka koleraa on esiintynyt Bengalissa jo kauan, siitä tuli maailmanlaajuinen tauti vasta 1800-luvulla. Tutkijoilla ei ole varmaa selitystä sille, miksi tauti pysyi paikallisena niinkin kauan. Kolerabakteerissa saattoi tapahtua jokin geneettinen muutos, joka teki siitä tarttuvamman. Toisaalta liikenneyhteydet alkoivat vilkastua ja Intiakin liitettiin Britannian imperiumiin.
Koleran ensimmäinen pandemia alkoi vuonna 1817. Se alkoi Jessoresta ja levisi idässä Filippiineille ja lännessä Turkkiin asti. Siihen sairastui satojatuhansia ihmisiä: Jaavan saarella kuoli yli 100 000 ihmistä ja Basrassa 18 000 kolmessa viikossa vuonna 1821. Kolera katosi kuitenkin nopeasti muualta maailmasta ja jäi jälleen paikalliseksi Bengaliin. Toinen pandemia, joka alkoi 1829, levisi myös Eurooppaan ja Amerikkaan.
1800-luvulla iski vielä kolme kolerapandemiaa, 1841–1862, 1864–1875 ja 1882–1896. Kolmatta pandemiaa pidetään kaikista tappavimpana, ja vuotta 1854 pidetään historian pahimpana koleravuotena. Seuraavat pandemiat eivät olleet yhtä rajuja, mutta nekin saivat aikaan poikkeuksellisia alueellisia epidemioita. Hampuri oli yksi taudista pahiten kärsineitä eurooppalaisia kaupunkeja: vuonna 1892 koleraan kuoli 1,5 prosenttia kaupungin asukkaista. Japanissa puolestaan kuoli koleraan vuosien 1877–1879 aikana noin 90 000 ihmistä.
Kuudes pandemia kesti yli 20 vuotta, vuosina 1899–1923, ja se vaikutti erityisesti Intiassa, Arabiassa ja Pohjois-Afrikan rannikolla. Egyptissä kuoli yli 34 000 ihmistä kolmessa kuukaudessa. Kuudes pandemia ei ehtinyt Amerikkaan asti, ja se aiheutti vain pieniä epidemioita eurooppalaisissa satamakaupungeissa. Kolera hävisi taas vuoden 1923 jälkeen lähes koko maailmasta.
Koleran seitsemäs pandemia sai alkunsa vuonna 1961. Se lähti tällä kertaa liikkeelle Indonesian Sulawesin saarelta. Se levisi 1960-luvun aikana Aasiassa, ja seuraavalla vuosikymmenellä se pääsi jälleen Afrikkaan, missä sitä ei oltu havaittu 70 vuoteen. Afrikka kärsi seitsemännen pandemian aikana pahemmin kuin muiden pandemioiden aikana. Kolera palasi myös Amerikkaan, ja vuonna 1991 Perussa alkoi koleraepidemia. Sieltä se levisi naapurimaihin ja Keski-Amerikkaan. Seitsemäs pandemia näyttäisi levittäneen koleran kotoperäiseksi taudiksi moniin maailman maihin. Pandemia ei ole kuitenkaan pystynyt enää iskemään rikkaisiin läntisiin teollisuusmaihin.
Historia > Tutkimushistoria

John Snow löysi koleran ja juomaveden välisen yhteyden Lontoossa vuonna 1854. Robert Koch eristi koleraa aiheuttavan vibriobakteerin Kalkutassa vuonna 1883 ja oli ensimmäinen kolerabakteerin löytäjä mikrobiteorian aikakaudella. Häntä ennen kuitenkin jo italialainen Filippo Pacini oli vuonna 1854 nähnyt ja nimennyt kolerabakteerin.
Koleran hoidossa tehtiin läpimurtoja 1900-luvun alussa. Pioneereja olivat erityisesti englantilainen Leonard Rogers ja yhdysvaltalainen Andrew Sellards. Rogers onnistui puolittamaan kuolleisuusasteen 60 prosentista 30 prosenttiin käyttämällä nestekorvaajana paljon suolapitoisempaa liuosta kuin mitä aiemmin oli käytetty. Sellards puolestaan ehdotti natriumvetykarbonaatin lisäämistä suonensisäisiin liuoksiin. Rogers sai tämän ansiosta pudotettua kuolleisuuden 20 prosenttiin.
Yhdysvaltain laivaston lääkäri Robert A. Phillips kehitti aiempaa vielä huomattavasti tehokkaamman liuoksen, joka pudotti kuolleisuuden alle prosenttiin, kun sitä kokeiltiin 1960-luvun puolivälissä Bangkokissa, Taiwanissa, Manilassa ja Dhakassa. Seuraava kehitysaskel oli suun kautta annettava nestehoito. Dilip Mahalanabis osoitti kollegoidensa kanssa vuonna 1971 Länsi-Bengalissa, että uusi nestehoito pystyi pitämään kuolleisuuden entistäkin alempana.
Kolera Suomessa

Kolera saapui Suomeen ensimmäistä kertaa vuonna 1831 osana koleran toista pandemiaa. Tautia havaittiin kesäkuussa Viipurissa, ja elokuussa sitä tavattiin jo Helsingissä ja Turussa. Tuona kesänä koleraan sairastui lääkintöylihallituksen mukaan 1 258 henkilöä. Kuolleisuus oli yli 50 %. Kolmannen kolerapandemian aikana vuonna 1848 tautia tavattiin taas Suomessa. Tauti levisi Laatokan rantamilta Suomenlahden rannikkokaupunkeihin. Tällä kertaa tautia esiintyi myös sisämaassa, muun muassa Hämeenlinnassa. Sairastuneita arvioidaan olleen 1 747, ja kuolleisuus oli jälleen noin 50 %:n luokkaa.
Vuonna 1852 kolera iski uudestaan 6. kesäkuuta Helsingissä. Sairastuvuus oli siihenastisista epidemioista suurinta. Rannikkokaupungeista kolera levisi sisämaahan, ja sairastuneita arvioitiin olevan yli 5 000, joista noin puolet menehtyi. Krimin sota ylläpiti epidemiaa, ja sotilaita kuoli runsaasti sekä venäläisten (ilmoitettu 1 685 kolerakuolemaa) että Ahvenanmaata miehittäneiden englantilais-ranskalaisten joukkojen (arviolta tuhat henkeä) keskuudessa. Sotilailta epidemia levisi myös suomalaisen siviiliväestön keskuuteen. Kaikkiaan tämän koleraepidemian kuolonluvun arvioidaan olleen noin 7 000 henkeä Suomen maaperällä.
Suomalaisen hygienian ja vesihuollon paraneminen lievensi seuraavia koleraepidemioita selvästi, vaikka tauti levisikin herkästi Venäjältä. Helsingissä oli lievä koleraepidemia vuosina 1871 ja 1872. Viidennen koleraepidemian aikaan Suomessa esiintyi vain hajatapauksia. Yhteensä tiedetään 73 koleratapausta vuosina 1892–1894. Koleran kuudennen epiedemian aikana Suomessa todettiin vuonna 1908 vain 19 koleradiagnoosia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Forsius, Arno: Kolera eli aasialainen kolera Kuvauksia lääketieteen historiasta. Arkistoitu 1.9.2019. Viitattu 23.3.2020.
Kolera on kulovalkean tavoin leviävä raju ripulitauti Punainen Risti. 30.8.2012. Viitattu 23.3.2020.
Kolera Yle Vintti. ”Teoksesta: Ragnar Dahlberg: Professor Adolf Mobergs autobiografi. Historiska och litteraturhistoriska studier 3. 1927 suom. Siiri Teirilä Hyvä taival (1961).” Viitattu 23.3.2020.
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Cholera (englanniksi)
Koleran aiheuttamassa ripulissa sairastunut menettää nopeasti runsaasti nestettä kehosta. Koleraripuli muistuttaa ulkonäöltään riisitärkkelyksistä vettä.
Turun Itäharjun kolerahautausmaalle on haudattu vuoden 1831 epidemian uhreja. Nykyisin jäljellä ovat enää varakkaimpien kaupunkilaisten muistopaadet.
Didier Reynders

| Didier Reynders |
| --- | --- |
 Didier Reynders vuonna 2024.
EU-komissaari (oikeusasiat)
 2019–2024  
Presidentti:  Ursula von der Leyen
Belgian ulko- ja varapääministeri (Puolustusministeri 2018–2019)
 2014–2019  
Belgian ulko- ja ulkomaankauppaministeri
 2011–2014  
Belgian valtionvarainministeri
 1999–2011  
Kansanedustaja
 1992–2019  
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. elokuuta 1958 (ikä 66) Liège
Ammatti:  juristi
Tiedot
Puolue:  Reformiliike (Mouvement Réformateur)
Muut puolueet:  ALDE (EU:ssa)
Tutkinnot:  Liègen yliopisto
Aiheesta muualla
www.didierreynders.be
Didier Reynders (s. 6. elokuuta 1958 Liège) on belgialainen juristi ja poliitikko.
Reynders oli Euroopan komission oikeus- ja kuluttaja-asioista vastaava jäsen 2019–2024. Sitä ennen hän oli 15 vuoden ajan erilaisissa ministeritehtävissä Belgiassa.
Reynders valmistui oikeustieteestä Liègen yliopistosta vuonna 1981. Hän toimi juristina 1981–1985 ja sen jälkeen alueellisissa ja kansallisissa hallintotehtävissä. Poliittinen ura alkoi Liègen kaupunginvaltuustossa vuonna 1988 ja jatkui Belgian parlamentissa 1992–2019.
Pierre Harmel

| Pierre Harmel |
| --- | --- |

Belgian 32. pääministeri
 28. heinäkuuta 1965 - 19. maaliskuuta 1966  
Edeltäjä:  Théo Lefèvre
Seuraaja:  Paul Vanden Boeynants
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. maaliskuuta 1911 Uccle, Belgia
Kuollut: 15. marraskuuta 2009 (98 vuotta) Brysselin kaupunki
Puoliso:  Marie-Claire Van Gehuchten
Tiedot
Puolue:  Centre démocrate humaniste - cdH
Pierre Charles José Marie Harmel (16. maaliskuuta 1911 – 15. marraskuuta 2009) oli belgialainen poliitikko ja lakimies. Hän toimi Belgian pääministerinä vuosina 1965–1966. Hän toimi myös pitkään Belgian ulkoministerinä.
Harmel edusti Belgian katolisia. Tämä tuli esille erityisesti hänen ollessaan opetusministerinä vuosina 1950–1954. Hän auttoi Belgian katolisten yksityiskoulujen opettajien palkkojen korottamisessa julkisten koulujen kustannuksella. Seuraava opetusministeri Leo Collard perui tämän. Tapahtumasarjaa sanotaan toiseksi koulusodaksi, joka päättyi kompromissiin vuonna 1958.
Kuningas Baudouin I korotti Harmelin vuonna 1991 perinnölliseen aatelisarvoon, Harmelin kreiviksi.
| n k Belgian pääministerit |
| --- | --- | --- |
:  de Gerlache  Lebeau  de Muelenaere  Goblet d'Alviella  de Theux de Meylandt  Lebeau  Nothomb  Van de Weyer  de Theux de Meylandt  Rogier  de Brouckère  de Decker  Rogier  Frère-Orban  d'Anethan  Malou  Frère-Orban  Malou  Beernaert  de Burlet  de Smet de Naeyer  Vandenpeereboom  de Smet de Naeyer  de Trooz  Schollaert  de Broqueville  Cooreman  Delacroix  Carton de Wiart  Theunis  Van de Vyvere  Poullet  Jaspar  Renkin  de Broqueville  Theunis  van Zeeland  Janson  Spaak  Pierlot  Van Acker  Spaak  Van Acker  Huysmans  Spaak  G. Eyskens  Duvieusart  Pholien  Van Houtte  Van Acker  G. Eyskens  Lefèvre  Harmel  Vanden Boeynants  G. Eyskens  Leburton  Tindemans  Vanden Boeynants  Martens  M. Eyskens  Martens  Dehaene  Verhofstadt  Leterme  Van Rompuy  Leterme  Di Rupo  Michel  Wilmès  De Croo  De Wever 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Amy Rose

| Amy Rose |
| --- | --- |
 Amy Rose pelissä Sonic & Sega All-Stars Racing.
Pelisarja:  Sonic the Hedgehog
Ensimmäinen peli:  Sonic the Hedgehog CD – 1993
Luoja:  Kazuyuki Hoshino, Yuji Uekawa (uudelleensuunnittelu 1998)
Ääninäyttelijä  (englanti):  Lynn Harris (Sonic CD), Jennifer Douillard (1999-2004), Lisa Ortiz (2005-2010), Cindy Robinson (2010–), Anna Kendrick (2027–)
Ääninäyttelijä (japani):  Taeko Kawada (1998–)
Ääninäyttelijä (suomi):  Saara Lehtonen (näyttelijä) (Sonic Boom (televisiosarja), Sonic Prime)
Lisää peliartikkeleitavideopelien teemasivulla
Amy Rose on kuvitteellinen hahmo Segan Sonic the Hedgehog -sarjassa. Hänet tunnetaan myös lempinimellä "Rosy the Rascal". Hän esiintyi ensimmäisen kerran pelissä Sonic CD, jossa Metal Sonic sieppaa hänet. Amy on ensimmäinen Sonic-pelisarjan tyttö. Ensiesiintymisissään Amylla on vastaavat piikit kuin Sonicilla ja vihreä oranssihelmainen mekko. Lisäksi Amylla on vain 5 piikkiä. Myöhemmin Amyn ulkonäkö muuttui Sonic Adventuren pelin aikoihin "klassisesta" "moderniksi"
ja vihreän oranssi mekko muuttui punaiseksi mekoksi. Sonic Boom- sarjassa Sonic on salaa rakastunut Amyyn ja Amy rakastui Soniciin.
Sonic the Movie 3 Lopputekstien jälkeisessä kohtauksessa Sonic on yksin metsässä joutuu Metal Sonic-joukon hyökkäysen saartamaksi kunnes ruskeakaapuinen hahmo tuli vauhdilla ja tuhoaa robotit vasarallaan. Hämmentynyt Sonic kysyy kuka olet ja hän paljasti itsensä hänen lapsuuden ensirakkautensa Amy.
Hahmoesittely

Amy on tyttösiili, joka on sydänjuuriaan myöten rakastunut Soniciin. Amy on niin innostunut sankaristaan, että joutuu usein tätä takaa-ajaessaan vaaraan. Vaikkei Sonic pidäkään siitä, että Amy jahtaa häntä, hän tulee kuitenkin aina pelastamaan tytön. Amy haluaa pitää Sonicin omanaan, eikä muilla tytöillä ole oikeutta koskea häneen. Amy on helposti suututettavissa. Siilitytöllä on aseenaan lähes hänen itsensä kokoinen suunnaton Piko Piko -vasara. Vasara kasvaa sitä suuremmaksi, mitä vihaisempi Amy on. Amy on pelisarjan hitaimpia hahmoja.
Sonic CD:n aikoihin Amy on 8-vuotias. Sonic Adventure-pelissä hän on 12-vuotias. Tämä "ikähyppy" selitetään Sonic Archie-sarjakuvassa (numero #79) (joka ei liity pelien kulkuun millään tavalla) seuraavasti; Vapaustaistelijat ovat lähdössä tutkimaan Tri. Robotnikin tietokoneelta hakkeroidun tiedon perusteella aluetta, jolta he uskovat löytävänsä sisäänkäynnin salaiseen Muinaisten kaupunkiin. Vapaustaistelijat lähtevät välittömästi matkaan, kaikki paitsi Amy, joka kimpaantuu siitä, että Tails pääsee matkaan tehtävälle, vaikka hän on saman ikäinen kuin Amy. Amy käyttää Acorn-Sormuksen voimia tullakseen vanhemmaksi ja muuttuu Sega Dreamcast -versiota vastaavaan muotoonsa, samalla sormuksen energia ehtyy. Muutoksen hinta on kova; sormusta oli aiemmin käytetty kuningattaren (Queen Acorn) parannuksessa. Sairastumisen pelossa Amy määrätään muiden mukaan tehtävälle. Eli, Amy Rose on 12 vuotta vanha.
Esiintymiset peleissä

Amy esiintyi ensimmäisen kerran Sonic the Hedgehog CD:ssä, jossa Sonicin robottivastine, Metal Sonic, kidnappaa hänet ja Sonic joutuu pelastamaan hänet kilpailemalla tätä vastaan. Amyn ihastus Soniciin alkoi, kun hän ensin tapasi Sonicin.
Amy esiintyy yhtenä pelattavista hahmoista Sonic Adventuressa. Tarinansa alussa hän on tylsistynyt ja kaipaa toimintaa yhdessä sankarinsa Sonicin kanssa. Mutta huomatessaan Dr.Eggmanin Egg Carrierin ja pienen linnun putoavan sieltä hänen syliinsä, hän joutuu ZERO-nimisen robotin takaa-ajamaksi. ZERO saa hänet kiinni ja vie Egg Carrieriin. Amyn kuitenkin vapauttaa Eggmanin robotti E-102 Gamma. Paetessaan Amy törmää Soniciin ja Tailsiin ja pysäyttää näiden tappelun Gamman kanssa. Kun Egg Carrier alkaa tuhoutua, Tails vie Amyn turvaan. Tämän jälkeen Amy aikoo auttaa lintuystäväänsä löytämään tämän perhe. Hän menee Eggmanin tukikohtaan ja saa ZEROn peräänsä. Hän pääsee pakoon ja päättelee, että linnun perhe on varmaankin Egg Carrierin jäännöksissä. ZERO odottaa heitä Carrierilla ja tyrmää linnun. Amy raivostuu tästä perin pohjin ja tuhoaa ZEROn. Heti tämän jälkeen linnun perhe ilmestyy ja Amy on onnellinen nähdessään heidät yhdessä. Myöhemmin Amy auttaa Sonicia muuttumaan Super Soniciksi jotta Sonic voi kukistaa Perfect Chaosin.
Amy esiintyy myös Sonic Adventure 2:ssa, mutta hänellä ei voi pelata tarinassa. Pelissä hän halaa Shadow the Hedgehogia luullen tätä Soniciksi, mutta tajuaa nähtyään Rouge the Batin samassa paikassa, ettei Shadow ole Sonic. Tällä tavalla Amy kuitenkin auttoi Shadowta muistamaan, mitä Maria Robotnik sanoi hänelle kauan sitten.
Seuraava isompi rooli Amylla on Sonic Heroesissa. Pelissä Amy liittoutuu Cream the Rabbitin ja Big the Catin kanssa löytääkseen Sonicin ja samalla Creamin Chao-ystävä Cheesen tyttöystävän, Chocolan ja Bigin Froggy-sammakon. Heidän ainoa johtolankansa oli lehtiartikkeli, jossa Sonicilla oli mukanaan Chocola ja Froggy. Käy ilmi, että Chocolan ja Froggyn olikin napannut Metal Sonic, joka yritti syrjäyttää Eggmanin ja muuttuakseen voimakkaamaksi mekaaniseksi olennoksi koskaan. Amy auttaa Sonicia ja muita päihittämään Metal Sonic. Lopuksi Amy lähtee taas kerran Sonicin perään.
Muita esiintymisiä Amylla on ollut mm. peleissä Sonic the Hedgehog (2006), Sonic Generations , kaikissa Mario & Sonic at Games-peleissä, myös Sonic & All Stars Racing Transformed pelissä, Amy on tässä pelissä pelattava hahmo.
Aiheesta muualla ja lähteet

Sonic Retro (englanniksi)
http://archiesonic.wikia.com/wiki/Amy_Rose Mobius Encyclopaedia (englanniksi)
Sonic HQ (englanniksi)
Sonic HQ:n Sarjakuvaselosteita
Kansallinen Kokoomus

| Kansallinen Kokoomus> Samlingspartiet r.p. |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  1918
Puheenjohtaja:  Petteri Orpo
Puoluesihteeri:  Timo Elo
Varapuheenjohtajat:   Antti Häkkänen  Anna-Kaisa Ikonen  Karoliina Partanen 
Ideologia:   liberalismi  sosiaalireformismi  markkinaliberalismi  EU-myönteisyys  liberaalikonservatismi  konservatismi 
Poliittinen kirjo:  keskusta-oikeisto
Toimisto:  Töölönkatu 3, 00100 Helsinki
Äänenkannattaja:  Nykypäivä
Jäsenmäärä:  noin 23 000 (2024) 
Värit:       tummansininen
Kansanedustajia:  48 / 200 (2023)
Europarlamentaarikkoja:  4 / 14 (2024)
Kunnanvaltuustot:  1 552 / 8 859 (2021)
Aluevaltuustot:  289 / 1 379 (2022)
Kansainväliset jäsenyydet:  – Euroopan kansanpuolue   – International Democrat Union
Naisjärjestö:  Kokoomuksen naisten liitto
Nuorisojärjestö:  Kokoomuksen Nuorten Liitto
Varhaisnuorisojärjestö:  Kansallinen Lastenliitto
Opiskelijajärjestö:  Kokoomuksen Opiskelijaliitto Tuhatkunta
Kotisivu:  kokoomus.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kansallinen Kokoomus r.p. (ruots. Samlingspartiet r.p.), lyhyemmin kokoomus (lyhenne Kok.) on suomalainen keskusta-oikeistolainen puolue. Puolueen puheenjohtajana on toiminut vuodesta 2016 lähtien Petteri Orpo. Kokoomuksella on 48 kansanedustajaa eduskunnassa. Kokoomuksella on Euroopan parlamentissa neljä edustajaa: Mika Aaltola, Sirpa Pietikäinen, Aura Salla ja Pekka Toveri.
Kokoomus kuvaa itsensä moniarvoiseksi puolueeksi, jonka maailmankuva perustuu liberalismiin sekä demokratiaan. Kokoomuksen periaateohjelman (2018) painopisteitä ovat sivistys, demokratia, kansainvälisyys sekä kestävä kehitys. Puolue korostaa yksilökeskeisyyttä ja ihmisoikeuksia. Kokoomuksen kannattajien keskuudessa korostetaan individualismia sekä yksilön vapautta ja vastuuta. Kokoomus sai vuonna 2024 valtionavustuksia 8,2 miljoonaa euroa.
Kokoomuksen perustivat 9. joulukuuta 1918 Helsingin vanhalla ylioppilastalolla Suomalaisen ja Nuorsuomalaisen Puolueen monarkiaa kannattaneet jäsenet. Puolueesta käytettiin vuoteen 1951 asti nimeä Kansallinen Kokoomuspuolue. Kokoomus on ollut 1970-luvulta lähtien noin 20 prosentin kannatuksellaan yksi Suomen suurista puolueista.
Kokoomuksen pää-äänenkannattaja on neljännesvuosittain ilmestyvä Nykypäivä-lehti. Kokoomus on Euroopan kansanpuolueen sekä International Democracy Unionin jäsen.
Aate ja arvot

Kokoomuksen aatteellinen perusta on moniarvoisuus, joka perustuu liberalismiin sekä demokratiaan. Kokoomuksen periaateohjelman (2018) prioriteetteja ovat sivistys, demokratia, kansainvälisyys sekä kestävä kehitys. Poliittisesti kokoomus on keskusta-oikeistolainen ja korostaa yksilökeskeisyyttä ja ihmisoikeuksia. Toisesta maailmansodasta lähtien puolueen johto on ollut kallellaan liberaalimpaan suuntaan ja suhteessa länsieurooppalaisiin veljespuolueisiin, poliittiset linjat ovat olleet 1970-luvulta lähtien enemmän vasemmalla.
Alkujaan kokoomus oli isänmaallis-kansallinen ja konservatiivinen puolue. Valtiomuotokysymyksessä kokoomus kannatti monarkiaa ja oli luonteeltaan oikeistolainen ja antikommunistinen. 1950-luvulla puolue siirtyi periaateohjelmissaan ensin dynaamiseen konservatismiin ja sittemmin 1970–80-luvulla liberalismiin. 1990-luvulta lähtien ohjelmassa ovat korostuneet ympäristökysymykset.
Puolueen aatemaailmassa ovat säilyneet konservatismille ja liberalismille yhteiset asiat, kuten länsimainen demokraattinen valtio- ja yhteiskuntajärjestys, kansalaisten perusoikeudet sekä vapaa markkinatalous. Konservatiiveille tärkeissä asioissa ja arvoissa, jotka poikkeavat liberalismista, kokoomus on valinnut yksinomaan liberaalin näkemyksen. Erityisesti pakolaiskysymyksissä sekä ympäristökysymysten omistusoikeudellisissa linjoissa kokoomuksen politiikka on muistuttanut enemmän vasemmistoliberalismia ja sosialismia kuin porvarillisuutta. 2010-luvulta lähtien jännitteet konservatiivien ja liberaalien välillä ovat kasvaneet.
Historia > Liberalisoituminen maailmansodan jälkeen (1945–1995)

Toisen maailmansodan jälkeen äärivasemmistolaisten puolueiden toiminta sallittiin, mikä johti vasemmiston julkiseen toimintaan sekä puolueorganisaatioiden vahvistumiseen Maalaisliiton ja SKDL:n johdolla. Kokoomus jäljitteli puolueita parhaansa mukaan. 1950-luvun jälkipuoliskolla kokoomus teki yhteistyötä SDP:n asevelisiiven kanssa.
Vuoden 1945 vaaleissa kokoomus puolusti perinteisiä arvoja. Kokoomus sai 20 uutta kansanedustajaa, joista useimmat olivat rintamamiehiä tai pappeja. Puolueen johtoon tulivat aseveljet ja kritiikki sosiaalidemokraatteja kohtaan loppui. Kokoomuksen sotapolvella oli hyvät suhteet asevelisosialisteihin, joihin he luottivat. Monet palasivat passiiviseen vastarintaan, mutta kokoomuksen nuoret asettuivat taisteluun kommunismia vastaan. Äärivasemmistoa kritisoitiin kokouksissa, vaikka tiedettiin Valpon etsivän istuvan salissa. Kokoomusnuoria vastaan tehtiin pidättämisiä, kotietsintöjä, henkilökohtaisia uhkailuja, vääriä salaliittosyyteitä ja jopa järjestö lakkautettiin. Syksyllä 1947 Päiviö Hetemäki johti välikysymystä valtiollisen poliisin laittomasta toiminnasta ja vuonna 1948 kokoomus esitti sisäministeri Yrjö Leinolle epäluottamuslausetta, joka meni läpi. YYA-sopimuksen kohdalla puolue palasi vanhasuomalaiseen linjaan ja hyväksyi sopimuksen.
Kokoomuksen jakautuminen sai alkunsa 1950-luvun lopulla, kun puolueen oikea laita halusi yhteistyötä sosiaalidemokraattien kanssa ja vasen laita haki yhteyttä Urho Kekkosen Maalaisliittoon. Kokoomuksen poliittiset vastustajat syyttivät puoluetta taantumuksellisuudesta konservatismin ollessa puolueen aatteelisena perustana. Vaikka syytökset olivat osittain puhdasta poliittista propagandaa, väitteet taantumuksellisuudesta kiusasivat kuitenkin puoluetta. Puolue katsoi tarpeelliseksi selittää konservatismin ja yhteiskunnallisen kehityksen suhdetta taantumuksellisuusväitteiden kumoamiseksi.
Vuonna 1957 kokoomus hyväksyi uuden periaateohjelman, joka oli laadittu dynaamisen konservatismin ajatusten mukaisesti. Puolue vähensi konservatiivisia painotuksia ja omaksui liberaalimman suuntauksen. Aatteellisena pohjana oli kuitenkin vielä selkeästi konservatismi. Ohjelman keskeinen sisältö oli halu seurata yhteiskunnassa tapahtuvaa muutosta. Vuoden 1970 periaateohjelmassa puolueen linjaa kehitettiin kohti individualismia ja yksilökeskeisyys tuli mukaan kokoomuksen ohjelmaan vuonna 1981. Jyrki Jokisen väitöstutkimuksen mukaan Kansallinen Kokoomus kehittyi löyhästä vaalipuolueesta kiinteäksi puoluejärjestöksi vasta 1970-luvulla.
Historia > Liberalisoituminen maailmansodan jälkeen (1945–1995) > 1960-luku: Opiskelijaliikkeen kritiikki osuu konservatiiviseen kokoomukseen

1960- ja 1970-lukujen vaihteessa perinteinen konservatismi joutui sekä liberaalien että sosialistisen vasemmiston hyökkäyksen kohteeksi. Erona aiempiin vuosikymmeniin oli erityisesti kritiikin kohdistuminen taloudellisen järjestelmän ulkopuolella oleviin konservatiivisiin arvoihin. Isänmaallisuus, kansallinen perinne, maanpuolustus ja moraaliset arvot muodostuivat yleisesti vihattavaksi pahaksi, jota "hyvänä" vastakohtana edustivat sosialismi ja kommunismi. Vuosikymmenen vaihteessa opiskelija- ja nuorisopolitiikassa kaikki suomalaiset puolueet muodostivat ns. yleisdemokraattisen rintaman, joka äärivasemmistolaisen kommunismin johdolla suuntasi toimintansa sosialististen päämäärien hyväksi kokoomusta vastaan.
Opiskelijapolitiikassa vaikutti tuolloin voimakas vasemmistolaisuuden aalto, joka heijastui taistolaiskommunismin leviämiseen ja porvarillisessakin nuorisossa haluttiin asettaa yhteiskunnan perinteinen arvomaailma kyseenalaiseksi. Kehitykseen liittyi yhteiskunnallinen murros maaseutumaisesta rakenteesta kaupunkiasutukseksi. Konservatismin vastaista ilmapiiriä edisti itsesensuurin ja suomettuneisuuden ilmapiiri. Konservatismin maineeseen vaikutti myös kokoomuksen oma halu päästä irti "oikeistopuolueen leimasta".
Politiikka ja tavoitteet > Talouspolitiikka

Kokoomus haluaa pienentää ansiotuloveroastetta sekä yritysten verotusta. Puolue kustantaisi verotulojen vähentymisen leikkaamalla julkisista palveluista.
Puolue haluaa nostaa kulutuksen verotusta korkeammaksi. Puolue kannattaa haittaverojen nostamista, kuten tupakan ja alkoholin nykyistä korkeampaa verottamista, sekä ympäristöä kuluttavan toiminnan verotusta. Puolue on myös esittänyt uutta "terveysperustaista veroa".
Autoilun verotuksessa kokoomus haluaa siirtää verotusta autojen hankinnasta kohti auton käyttöä ja päästöjä. Kokoomus haluaa poistaa autoveron ja korottaa ajoneuvoveroa. Puolue haluaa korottaa kotitalousveronvähennystä. Erityisesti verovähennys halutaan kohdistaa yli 75-vuotiaille, jotta nämä ostaisivat yksityisiä kodinhoitopalveluita yrityksiltä enemmän.