Georges Danton
Elämä > Viimeiset vaiheet ja oikeudenkäynti

Danton vältti yhä suoraa yhteenottoa Robespierren kanssa, sillä hän vastusti vielä voimakkaammin yhteishyvän valiokunnan radikaaleinta linjaa edustanutta Jacques Hébertiä ja tämän kannattajia, hébertistejä, ja päätti liittoutua muun valiokunnan kanssa heitä vastaan. Danton vastusti esimerkiksi yksityiseen omistusoikeuteen puuttumista. Hän tuki yhteishyvän valiokuntaa myös sen asettuessa kristinuskonvastaisen liikkeen ylilyöntejä vastaan, sillä hän vastusti kirkon ja valtion eroa. Kun Danton 1. joulukuuta 1793 ilmoitti puheessaan radikaalien vallankumouksellisten ajan olevan ohi, häntä alettiin julkisuudessa pitää maltillisen ja ”lempeyttä” vaativan opposition johtajana. Hän tuki Camille Desmoulinsin perustamaa lyhytikäistä Le Vieux Cordelier -lehteä, jossa avoin kritiikki ulotettiin myös Robespierreen ja tämän hallinnon koko politiikkaan.
Kun näytelmäkirjailija ja poliitikko Philippe Fabre d’Églantine pidätettiin tammikuussa 1794, Danton yritti pelastaa hänet vaatimalla julkista oikeudenkäyntiä kansan edessä. Ranskan Itä-Intian kauppakomppanian lakkauttamisen yhteydessä lahjuksia vastaanottaneen Fabre d’Églantinen puolustaminen oli varomatonta, koska se altisti Dantonin vihollistensa kuten hébertistien ja ”raivopäiden” (enragés) hyökkäyksille. Häntä alettiin jo suoraan uhkailla kansalliskonventin istunnoissa. Robespierre päätti kuitenkin tuhota ensin äärivasemmiston, joten maaliskuussa 1794 Hébert lähimpine tukijoineen vangittiin, tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin. Dantonin ryhmä luuli tämän merkitsevän suunnanmuutosta ja voimisti esiintymisiään.
Danton ei kuunnellut saamiaan varoituksia, sillä hän uskoi olevansa koskematon. Hänet ja hänen lähimmät ystävänsä kuitenkin vangittiin 29.–30. maaliskuuta, vain viisi päivää hébertistien teloituksen jälkeen. Iskun oli valmistellut Robespierren oikea käsi, Louis Antoine de Saint-Just, ja sitä vaativat yhteishyvän valiokunnassa Saint-Justin ohella erityisesti Jean-Marie Collot d’Herbois, Jean Nicolas Billaud-Varenne ja Bertrand Barère de Vieuzac, jotka taivuttelivat vastahakoisen Robespierren. Kansalliskonventissa enää vain Louis Legendre uskalsi puolustaa Dantonia.
Danton joutui vallankumoustuomioistuimen eteen 2. huhtikuuta 1794. Oikeudenkäynnissä oli yhteensä 17 syytettyä, mukaan lukien Desmoulins, Fabre d’Églantine, Delacroix, Hérault de Séchelles, Chabot, kenraali Westermann ja eräitä ulkomaalaisia. Dantonia syytettiin muun muassa palvelusten myymisestä vastavallankumouksellisille, ja hänen epäilyttävän nopean rikastumisensa väitettiin olevan todiste korruptiosta. Hän puolusti itseään oikeudessa niin taitavasti, että näytösoikeudenkäynniksi tarkoitettu juttu uhkasi kääntyä hänen edukseen. Syyttäjä Antoine Quentin Fouquier-Tinvillen pyynnöstä Saint-Just ajoi kesken oikeudenkäynnin kansalliskonventissa läpi uuden lain, jonka mukaan ”oikeutta loukkaavalta” syytetyltä voitiin kieltää puheenvuorojen käyttäminen oikeudessa. Saadakseen sen hyväksyttyä Saint-Just keksi kesken oikeudenkäynnin uusia syytteitä, joiden mukaan Desmoulinsin vaimo Lucile Desmoulins olisi juonitellut vastavallankumouksellista vankilakapinaa.
Danton ja muut syytetyt tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin giljotiinilla 5. huhtikuuta. Mestauslavalle vietäessä Danton julisti Robespierren seuraavan pian hänen perässään, mikä osoittautui kaukonäköiseksi ennustukseksi. Viimeisinä sanoinaan Danton sanoi pyövelille: ”Näytä päätäni kansalle! Se kyllä maksaa vaivan!”.