stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jalokivi
Silmin havaittavat ominaisuudet > Kidejärjestelmä

Työstämättömien luonnonkivien hyvä makroskooppinen tuntomerkki voi olla myös niiden tyypillinen morfologia eli kidejärjestelmä. Monet jalokivet esiintyvät luonnossa kidemuodossa. Kidehilasta eli kiteen sisäisestä rakenteesta ja kemiallisesta sidoksesta riippuvat niin kiteiden muoto kuin myös jalokiven tärkeät fysikaaliset ja optiset ominaisuudet. Kide muodostuu nurkista, pinnoista ja särmistä, joiden suhteet toisiinsa nähden ovat vakiot. Tämä ominaisuus on yhteistä kaikille samantyyppisille kiteille. Tämän ulkoisen symmetrian määräävät sellaiset symmetriaelementit kuin kiertoakseli, symmetriatasot, symmetriakeskus ja kiertokuvastusakselit. Näiden symmetriayhdistelmä muodostaa 32 kideluokkaa. Nämä taas jakautuvat seitsemään kidejärjestelmään:
trikliininen järjestelmä (kolmeen suuntaan vino) – akseliristikossa on kolme eripituista akselia, joista mikään ei muodosta toistensa kanssa suoraa kulmaa, esim. kyaniitti ja rodoniitti
monokliininen järjestelmä (yhteen suuntaan vino) – kolme eripituista akselia, mutta yksi akseleista on suorassa kulmassa kahta muuta vasten, esim. kipsi ja ortoklaasi
ortorombinen järjestelmä (neljäkäsmäinen) – kolme eripituista akselia ovat kohtisuorassa toisiaan vasten, esim. oliviini
tetragoninen järjestelmä (nelikulmainen) – kaikki kolme akselia ovat suorassa kulmassa toisiinsa nähden ja vaakatasossa olevat akselit ovat keskenään yhtä pitkiä, esim. zirkoni
heksagoninen järjestelmä (kuusikulmainen) – neliakselinen ristikko, jonka kolme vaakasuoraa akselia ovat yhtä pitkät ja keskenään 120 asteen kulmassa ja pystyakseliin nähden 90 asteen kulmassa, esim. berylli ja apatiitti
trigoninen eli romboedrinen järjestelmä (kolmikulmainen) näyttää akseliristikoltaan samanlaiselta kuin heksagoninen, mutta symmetria pystyakselin suhteen on kuitenkin kolmilukuinen. Akseliristikossa on kolme yhtä pitkää, keskenään samassa, ei suorassa, kulmassa olevaa vaaka-akselia, jotka ovat kohtisuorassa pystyakseliin nähden, esim. turmaliini, kvartsi ja kalsiitti
kuutiollinen järjestelmä muodostuu kolmesta toisiaan vastaan kohtisuorassa olevasta keskenään samanpituisesta akselista, esim. timantti, granaatti
Silmin havaittavat ominaisuudet > Kidejärjestelmä > Kidemuoto

Jalokiven morfologinen muoto riippuu kiteiden sisäisestä rakenteesta ja niiden alkuperästä. Muoto on tärkeä tekijä jalokiven laadun ja tyypin lisäksi sille, hiotaanko se vai käytetäänkö sellaisenaan koruna. Vain ihanneolosuhteissa muodostuneet kiteet ovat säännöllisiä. Yleisintä on, että löydetään epäsäännöllisiä yksittäiskappaleita tai niiden kasaumia. Joiltakin jalokiviltä puuttuu sisäinen rakenne kokonaan, ne ovat silloin amorfisia (esim. opaali).
Kidemuotoja tunnetaan seuraavanlaisia:
isometriset kidemuodot (esim. timantti, granaatti)
sälöiset kidemuodot (esim. turmaliini)
levymäiset kidemuodot (esim. lepidoliitti)
siirtymämuotoiset kidemuodot kuten tynnyrimuotoiset kiteet (esim. safiiri)
Kiteiden muita morfologisia tuntomerkkejä voivat myös olla kahden tai useamman kiteen yhteenkasvettumat (esim. stauroliitti).
Korukivinäyttelyissä voi nähdä esimerkiksi rakeisia, kompakteja, puikkomaisia, lehtimäisiä, pallomaisia, tippukivenkaltaisia tai kollodeista saostuneita jalokivikasaumia.
Epäpuhtaudet ja ilmiöt

Kaikki jalokivet koostuvat tietystä mineraalista, tosin ne saattavat sisältää tietyn värin aiheuttavia epäpuhtauksia. Myös sulkeumat kuuluvat tiettyihin jalokiviin, kuten smaragdiin, ja aiheuttavat esimerkiksi korundissa arvostetun tähti-ilmiön. Vain verrattain harvat jalokivimineraalien kappaleet täyttävät jalokiven laatuvaatimukset; useimmiten kiteiden kehittyminen on häiriintynyt tai ne ovat keränneet itseensä liikaa epäpuhtauksia ja sulkeumia, jolloin niistä on tullut sameanvärisiä ja läpinäkymättömiä.
Työstäminen ja muu käsittely

Jalokiven työstön tarkoituksena on saada aikaan värikäs, optisesti ja muodoltaan täydellinen kivi. Varhaisin työstön perustekniikka oli lohkominen, jota seurasivat kaivertaminen, poraus ja hionta. Näiden tekniikoiden erilaisia yhdistelmiä ryhdyttiin myös käyttämään. Kivien tuntemuksen edistyessä otettiin käyttöön hienostunut viistehionta, joka hyödyntää väriltään selkeän ja epäpuhtauksia vailla olevan jalokiven parhaat optiset ominaisuudet. Muita hiontatapoja ovat tauluhionta, pyöröhionta ja rumpuhionta. Kukin hiontatapa vaatii eri tavoin valitun raaka-aineen.
Eräitä jalokiviä kuumakäsitellään tietynlaisen värin tai voimakkaamman sävyn aikaansaamiseksi, tai pienten puutteiden kuten halkeamien tai huokosten häivyttämiseksi. Väriä voidaan voimistaa myös radioaktiivisella säteilytyksellä. Muita käsittelymenetelmiä ovat korjaus ja entisöinti öljyllä, hartseilla tai muilla keinoaineilla kyllästämällä sekä paine- ja lämpökäsittely halkeamien poistamiseksi. Jalokiviä voidaan myös yhdistää.
Esiintyminen

Jalokiviä löytyy kaikenlaisista kivilajeista, mutta suurimmat rikastumat ovat sedimenteissä, joista saadaan lähes 50 prosenttia maailman tuotannosta. Lisäksi jalokiviä saadaan pegmantiiteista (15 %), rapautumisvyöhykkeistä (7 %), vulkaniiteista, syvämagmakivistä sekä metamorfisista ja metasomaattisista kivistä. Alkuaikoina jalokivet kerättiin irtokivistä maan pinnalta, mutta nykyisin niitä louhitaan maan alta.
Jäljitelmät

Jalokiviä on pyritty jäljittelemään jo muinaisen Egyptin ajoista lähtien. Pitkään aikaan jäljitelmät eivät kuitenkaan vastanneet oikeita jalokiviä kovuudeltaan tai loistoltaan. Vasta 1800-luvun lopulla ranskalainen kemisti Verneuil onnistui valmistamaan synteettisiä rubiineja taloudellisesti kannattavalla tavalla. Synteettisiä jalokiviä ei saa myydä aitoina.
Kaupan ja hionnan keskukset

Jalokivikaupan suurimpia keskuksia ovat Lontoo, Pariisi ja New York. Hiontapaikoista merkittävimmät ovat perinteisesti olleet Amsterdam, Antwerpen ja Lontoo.
Jalokivimineraaleja

| Mineraali | Kemiallinen kaava | Mohsin kovuus | Jalokivi | Väri |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| timantti | C | 10 | timantti | väritön |
| korundi | Al2O3 | 9 | rubiini | punainen |
| korundi | Al2O3 | 9 | safiiri | sininen |
| korundi | Al2O3 | 9 | itämainen ametisti | violetti |
| korundi | Al2O3 | 9 | itämainen hyasintti | punakeltainen |
| korundi | Al2O3 | 9 | itämainen akvamariini | sininen |
| korundi | Al2O3 | 9 | itämainen topaasi | topaasi |
| korundi | Al2O3 | 9 | leukosafiiri | valkoinen |
| krysoberylli | BeAl2O4 | 8,5 | krysoberylli | keltainen |
| krysoberylli | BeAl2O4 | 8,5 | aleksandriitti | päivänvalossa vihreä, keinovalossa punainen |
| spinelli | MgAl2O4 | 8 | spinelli |  |
| topaasi | AlSiO4(F,OH)2 | 8 | topaasi | keltainen |
| berylli | Al2Be3(SiO3)6. | 7,5–8 | smaragdi | tummanvihreä |
| berylli | Al2Be3(SiO3)6. | 7,5–8 | akvamariini | vaalean sinivihreä |
| kordieriitti | (Mg,Fe)2Al4Si5O18 | 7–7,5 | kordieriitti |  |
| zirkoni | ZrSiO4 | 6,5–7,5 | zirkoni |  |
| zirkoni | ZrSiO4 | 6,5–7,5 | hyasintti | keltainen |
| turmaliini | AD3G6(BO3)3[Si6O18]Y3Z | 7 | indigoliitti | sininen |
| turmaliini | AD3G6(BO3)3[Si6O18]Y3Z | 7 | rubelliitti | punainen |
| granaatti | tavallisimmin X3Al2(SiO4)3 | 6,5–7,5 | almandiitti (itämainen granaatti) | punainen |
| granaatti | tavallisimmin X3Al2(SiO4)3 | 6,5–7,5 | pyrooppi (böömiläinen granaatti) | tummanpunainen |
| granaatti | tavallisimmin X3Al2(SiO4)3 | 6,5–7,5 | kanelikivi | hunajankeltainen |
| granaatti | tavallisimmin X3Al2(SiO4)3 | 6,5–7,5 | demantoidi | smaragdinvihreä |
| granaatti | tavallisimmin X3Al2(SiO4)3 | 6,5–7,5 | grossulaari | kellanvihreä |
| zoisiitti | (Ca2(Al.OH)Al2(SiO4)3 | 6,5 | zoisiitti |  |
| zoisiitti | (Ca2(Al.OH)Al2(SiO4)3 | 6,5 | tansaniitti | läpikuultava |
| oliviini | (Mg,Fe)2SiO4 | 6,5 | krysoliitti |  |
| opaali | SiO2*nH2O | 5–6 | opaali | useita erivärisiä |
On olemassa myös useita muita periaatteessa jalokiven kriteerit täyttäviä mineraaleja (muun muassa euklaasi, fenakiitti ja andalusiitti), mutta jotka eivät ole saavuttaneet muiden kuin keräilijöiden suosiota. Syynä saattaa olla tuottoisten esiintymien vähäisyys ja vaikeapääsyisyys, kiven sopimattomuus korukäyttöön tai epäsuosittu värisävy.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jalokivi Wikimedia Commonsissa
Kirjallisuutta

Hochleitner, Rupert: Jalokivet ja korukivet: Jalo- ja korukivet sekä niiden jäljitelmät, tuntomerkit ja taustatiedot.  ((GU Naturführer: Edelsteine und Schmucksteine, 1994.) Suomentanut ja Suomea koskevat jaksot kirjoittanut Seppo Turkka)  Helsinki:  Tammi, 1995.  ISBN 951-31-0596-2
Hiotut timantit ovat arvokkaita ja haluttuja jalokiviä
Punaisia hiomattomia spinellikiteitä
Erilaisia hiontatapoja (selitteet espanjaa)
Jemina

| Jemina |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  2. helmikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Jemi, Jemiina, Jemmi, Mimmi
Vastineita eri kielissä:  Gemina, Yemima
Nimen alkuperä:  heprealainen, kyyhkynen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jemina on naisen etunimi. Jemina on muunnos hepreankielisestä nimestä Jemima, joka merkitsee kyyhkystä. Vanhassa testamentissa Jemima mainitaan Jobin tyttären nimenä.
Nimi oli Suomessa harvinaisena käytössä jo 1900-luvun alussa, mutta se yleistyi vasta 1980-luvulla. Almanakkaan se otettiin vuonna 2000, ja Jeminan nimipäivä on 2. helmikuuta. Samana päivänä on myös Aamun ja Lumin nimipäivä. Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 3 465 naista on saanut nimekseen Jemina.
Nimen kantajia

Jemina Bergh, "Mimmi Bergh" (1845–1932), suomalainen kirjailija ja tyttökoulun lehtori
Jemina Jokisalo, suomalainen televisiokäsikirjoittaja
Jemina Sillanpää (s. 1982), suomalainen näyttelijä ja muusikko
Jemina Staalo (s. 1969), suomalainen kirjailija
Jemina Vainionperä (s. 2000), suomalainen pesäpalloilija
Jengisota 145

| Jengisota 145> Gängkrig 14 |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Jens Lapidus
Kieli:  ruotsi
Suomennos
Kustantaja:  Like
Julkaistu:  2009
Sivumäärä:  160
ISBN:  9789520104474
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Jengisota 145 (ruots. Gängkrig 14) on Jens Lapiduksen vuonna 2009 ilmestynyt sarjakuvaromaani.
Aiheesta muualla

Juha Veltti: Stockholm noir – Jengisota 145. Kvaak.fi 29.9.2010.
Komulainen, Matti: Tukholma-noiria sarjakuvana Turun Sanomat.  4.10.2010.
Frans Evald Jernberg

Frans Evald Jernberg (4. lokakuuta 1833 Taivassalo – 31. toukokuuta 1897 Tampere) oli suomalainen opettaja ja sanomalehden toimittaja.
Jernbergin vanhemmat olivat Jalasjärven kappalainen Gustaf Jernberg ja Fredrika Nordlund. Hän kävi Rauman ala-alkeiskolun, Turun yläalkeiskoulun ja lukion ja pääsi ylioppilaaksi Helsingissä vuonna 1852. Jernberg opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1858 ja maisteriksi vuonna 1860.
Jernberg työskenteli Turun ala-alkeiskoulun opettajana vuonna 1859 sekä Tampereen yläalkeiskoulun, reaalikoulun ja reaalilyseon latinan, suomen, ruotsin ja saksan opettajana vuosina 1860–1890. Hän oli myös yksi Tampereen yksityisen ruotsalaisen tyttökoulun perustajista ja sen kieltenopettaja vuodesta 1862. Jernberg toimi Tampereen kansakoulujen tarkastajana vuodesta 1877 ja siirtyi virkaan vakinaisesti vuonna 1890.
Fennomaaneihin kuulunut Jernberg työskenteli Tampereen ensimmäisen sanomalehden Tampereen Sanomien toimittajana vuosina 1866–1870 toimien samalla myös lehtensä sensorina. Hän jatkoi lehden avustajana koko 1870-luvun ajan. Jernberg oli Tampereen kaupunginvaltuuston jäsen sen perustamisesta vuonna 1874 aina kuolemaansa saakka ja toimi useiden vuosien ajan valtuuston puheenjohtajana. Hänellä oli myös lukuisia muita luottamustehtäviä.
The Jayne Mansfield Story

| The Jayne Mansfield Story |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Dick Lowry
Käsikirjoittaja:   Charles Dennis  Nancy Gayle 
Perustuu:  Jayne Mansfieldin elämään perustuvaan Martha Saxtonin romaaniin Jayne Mansfield and the American Fifties
Tuottaja:   Linda Otto  Joan Barnett 
Säveltäjä:  Jimmie Haskell
Kuvaaja:  Paul Lohmann
Pääosat:   Loni Anderson  Arnold Schwarzenegger 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Alan Landsburg Productions  Reeves Communications 
Levittäjä:  CBS Netflix
Ensi-ilta:  1980
Kesto:  100 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Jayne Mansfield Story on vuonna 1980 ensiesitetty televisioelokuva, joka perustuu Jayne Mansfieldin elämään. Elokuvan pääosia esittävät Loni Anderson ja Arnold Schwarzenegger. Sen on ohjannut Dick Lowry.
Elokuvan tekijät olivat ehdokkaana kolmessa Primetime Emmyn sarjassa vuonna 1981.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

The Jayne Mansfield Story Rotten Tomatoesissa. (englanniksi)
The Jayne Mansfield Story (1980) Ticklish Business. Arkistoitu 6.9.2015. Viitattu 5.9.2015. (englanniksi)
Japanin kirjoitusjärjestelmä

Japanilainen kalligrafiakoulu
Japanin kielen kirjoittamiseen on käytössä kolme merkkijärjestelmää: sanamerkkeinä toimivat kiinalaisperäiset kanji-merkit sekä näistä johdetut foneettiset tavumerkistöt, hiragana ja katakana. Kanji-merkkejä käytetään kielen sanojen, kuten substantiivien ja verbivartaloiden, ilmaisemiseen. Tavumerkeillä taas merkitään muun muassa verbien taivutuspäätteet, muut kieliopilliset ainekset sekä lainasanat. Foneettisilla merkeillä voidaan myös korvata vaikeiksi koetut kanji-merkit tai kertoa niiden lukutapa.
Japania voidaan kirjoittaa joko pysty- tai vaakasuuntaan. Pystysuuntaista tekstiä luetaan oikealta vasemmalle, mutta toisen maailmansodan jälkeen vaakasuuntaisen tekstin lukusuunnaksi on vakiintunut vasemmalta oikealle. Sanomalehdet ja kaunokirjalliset tekstit kirjoitetaan tyypillisesti pystysuuntaan, mutta vaakasuuntainen teksti on tavallista mm. kylteissä, käyttöohjeissa ja tietoteknisissä yhteyksissä, kuten verkkosivuilla.
Kanji

Kanji-kirjoitusmerkit ovat kiinalaisia kirjoitusmerkkejä, jotka ilmaisevat tavujen sijaan kokonaisia sanoja tai merkityksiä.
Japaniin ne omaksuttiin Kiinasta länsimaisen ajanlaskun alkuvuosisatoina. Kanji-kirjoitusmerkkejä on useita kymmeniä tuhansia, joista Japanin kulttuuri- ja opetusministeriö on määritellyt 2 136 merkin joukon päivittäisessä elämässä, kuten sanomalehdissä ja lakiteksteissä, käytettäväksi.  Kanji-merkit voidaan tarvittaessa korvata niiden lukutavan ilmaisevilla kana-tavumerkeillä, mutta tämä vaikeuttaa tekstin ymmärtämistä japanin kielen suuresta homonyymien määrästä ja sanavälien puutteesta johtuen. Kirjoitetussa tekstissä ei käytetä sanavälejä, vaan sanat erottuvat toisistaan merkistönvaihteluiden ansiosta. Joissain julkaisuissa kanji-merkkien yläpuolelle tai viereen merkitään ääntämisasu kana-merkein, mistä käytetään termiä furigana. Tätä kirjoitustapaa käytetään erityisesti silloin, kun kanji-merkki on harvinainen tai ääntyy poikkeavasti, tai kun julkaisu on tarkoitettu myös lasten tai nuorten luettavaksi. Furiganaa käytetään myös tyylikeinona.
Lapsille tarkoitetuissa teksteissä kanji-kirjoitusmerkkejä käytetään erittäin vähän. Lisäksi monilla sanoilla on kirjoitusasu, jossa kanjeja on käytetty ainoastaan niiden lukutavan, ei merkityksen vuoksi, tai päinvastoin. Tällaista kirjoitustapaa kutsutaan nimellä ateji. Esimerkiksi ”väkisin” on japaniksi 無理矢理 (muriyari). Sanan yksittäisten merkkien merkitykset ovat ”ei" (mu), ”järki” (ri), ”nuoli” (ya) ja ”järki” (ri). Merkkien merkityksillä ei siis ole mitään tekemistä koko sanan merkityksen kanssa. Tällaisissa tapauksissa monet suosivat hiraganan käyttöä. Päinvastainen esimerkki on esimerkiksi maitoa tarkoittavan sanan 牛乳 (tavallisesti gyūnyū) lukeminen miruku, ”milk”.
Kanjien käyttö vain lukutavan vuoksi on peräisin ajalta, jolloin kanamerkistöä ei ollut vielä kehitetty, mutta uusia ateji-sanoja on kehitetty koko japanin kirjoitetun kielen historian ajan. Aiemmin lainasanoille kehitettiin usein oma ateji-merkkiyhdistelmänsä, mutta nykyjapani suosii niiden esittämistä foneettisesti katakana-merkistöllä.
Kana (hiragana ja katakana)

Ensimmäinen kana-merkistö oli man’yōgana, joka perustui kanjien äänneasuihin. Man’yōgana kehitettiin ensimmäisellä vuosituhannella aluksi kanjien rinnalle, sitten erilliseksi merkistöksi. Siitä kehittyivät yksinkertaisemmat hiragana ja katakana.
Hiragana-merkkejä käytetään japania kirjoitettaessa pääasiassa kieliopillisiin rakenteisiin (taivutuspäätteet ja postpositiot) ja japanilais- tai kiinalaisperäisiin sanoihin, joille ei haluta käyttää tai joille ei ole kanjiesitystä.
Katakanalla kirjoitetaan nykyjapanissa enimmäkseen muualta kuin Kiinasta lainattuja sanoja, vieraskielisiä erisnimiä ja äänteitä kuvaavia sanoja. Katakanaa voidaan käyttää myös korostuksena tai tyylikeinona. Lisäksi esimerkiksi eläinten nimet ja kanjisanakirjoissa kiinalaisperäiset ääntämykset kirjoitetaan usein katakanalla. Myös katakana-merkkien asu on johdettu kanjeista, mutta niiden pohjana on käytetty kanjien yksittäisiä osia. Ulkoasultaan katakana-merkit ovat kulmikkaampia kuin pyöreämmät hiragana-merkit.
Molemmissa kana-merkistöissä on samat perustavut (46 kappaletta), ja jokainen merkki ilmaisee joko jotakin japanin kielen viidestä vokaalista tai vokaalin ja konsontantin yhdistelmää. Perustavuja voidaan modifioida konsonanttien soinnillisuutta ilmaisevilla diakriittisillä merkeillä. Lisäksi voidaan käyttää muuta tekstiä pienikokoisempia merkkejä liudennuksen ja konsonantin kahdennuksen osoittamiseen. Hiraganaa käytettäessä pitkät vokaalit merkitään pidennettävää vokaalia vastaavalla merkillä, mutta katakanalla kirjoitussuunnan suuntaisella viivalla.
Latinalaiset aakkoset

Japanin kielen kirjoittamisessa käytetään jonkin verran myös latinalaisia aakkosia. Niillä merkitään etenkin lyhenteitä, esimerkiksi yritysten nimilyhenteitä. Japanissa on tyypillistä liittää yritysten tai tuotteiden nimiin latinalaisia kirjaimia, esimerkiksi ”HDI ビル” (HDI-biru). Nämä aakkoskirjaimet lausutaan liki poikkeuksetta englantilaisittain, joskin lausuminen sovitetaan japaniin sopivaksi. Japanin esittämisestä latinalaisin aakkosin (transkriptio) käytetään japaniksi nimitystä rōmaji (”roomalaiset merkit”).
Numerot

Japanin kirjoitetussa kielessä käytetään arabialaisia numeroita ja numerojärjestelmää sekä kanji-merkkejä. Kanji-merkistö tarjoaa omat merkkinsä kymmenjärjestelmän numeroille (一二三四五六七八九, eli 123456789) ja kertaluokille (十百千万億, eli 10, 100, 1 000, 10 000, 10 000×10 000, jne). Lukujen merkitseminen arabialaisilla numeroilla on tavallisempaa vaakasuuntaisessa kuin pystysuuntaisessa tekstissä. Kanji-numeraaleja käyttäessä kertaluokat merkitään erikseen, esimerkiksi 593 = 五百九十三 = viisisataayhdeksänkymmentäkolme. Tämän lisäksi ◯-merkki voidaan ottaa mukaan nollaa merkitsemään ja kertaluokat jättää kirjoittamatta, esimerkiksi 一九九◯ = 1990. Japanissa suuret luvut ryhmitellään kymmentuhansiin ja kymmenentuhannen potensseihin: esimerkiksi 100 000 (satatuhatta) kirjoitetaan 10万 (”kymmenen kymmentuhatta”). Arabialaisin numeroin esitetyissä luvuissa numerot ryhmitellään kuitenkin kolmen, ei neljän numeron sarjoiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Japanin kirjoitusjärjestelmä Wikimedia Commonsissa
Jerusalemin piiritys (66)

Jerusalemin piiritys vuonna 66 jaa. oli seurausta samana vuonna alkaneesta juutalaiskapinasta Juudeassa Rooman valtakunnan aikana. Jerusalemin roomalaisen varuskunnan sotilaat surmattiin, jolloin Syyrian legaatti Gaius Cestius Gallus kokosi kiireesti sotajoukon, jonka ytimenä oli legioona XII Fulminata ja vahvennuksia Legio III Gallicasta, Legio VI Ferratasta ja Legio X Fretensiksestä.
Armeija oli hätäisesti koottu, eikä sitä ehditty varustaa eikä kouluttaa kunnolla. Galluksen tavoitteena oli siten vain saapua nopeasti paikalle ja tukahduttaa kapina. Vastarinta oli kuitenkin äärimmäisen ankaraa ja joukot alkoivat kärsiä tappioita. Gallus määräsi joukkonsa vetäytymään, mutta paluumatkalla Eleazar ben Simon johtamat juutalaiskapinalliset väijyttivät roomalaiset, jolloin Legio XII Fulminata menetti kaikki kotkansaselvennä, joita arvostettiin suuresti. Legioona joutui tällöinselvennä kokemaan häpeää palatessaan takaisin tukikohtaansa.
Neljä vuotta myöhemmin kenraali Titus johdatti paljon isomman ja valmistautuneemman armeijan takaisin Jerusalemiin ja valtasi sen raskaiden taistelujen jälkeen neljässä kuukaudessa.
Jeanne d’Arc (vuoden 1962 elokuva)

| Jeanne d'Arc> Procès de Jeanne d'Arc |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Robert Bresson
Käsikirjoittaja:  Robert Bresson
Tuottaja:  Agnès Delahaie
Kuvaaja:  Léonce-Henri Burel
Leikkaaja:  Germaine Artus
Pääosat:  Florence Delay,   Jean-Claude Fourneau
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Agnes Delahaie Productions
Ensi-ilta:  1962
Kesto:  65 min.
Alkuperäiskieli:  ranska/englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jeanne d'Arc (Procès de Jeanne d'Arc) on Robert Bressonin ohjaama ranskalainen elokuva, joka perustuu Jeanne d'Arcin oikeudenkäynneistä säilyneisiin pöytäkirjoihin. Pääosassa Jeanne d'Arcina esiintyy Florence Delay.
Tuotanto

Bresson halusi tehdä Jeanne d'Arcista uuden version, vaikka tarina oli kuvattu jo useita kertoja aikaisemmin. Bresson perusti oman versionsa tiukasti historiallisiin dokumentteihin Jeanne d'Arcin oikeudenkäynnistä ja 25 vuotta myöhemmin pidetystä puhdistusoikeudenkäynnistä. Vaikka jokainen vuorosana oli todellinen, Bresson ei kuitenkaan ollut tapojensa mukaan kiinnostunut historiallisesta totuudesta. Hän välttikin elokuvan liittämistä mihinkään tiettyyn historialliseen aikaan, sillä esimerkiksi puvustus oli joltain epämääräiseltä ajalta ja pappien vaatteet nykyaikaisia. Bressonin elokuva ei piirrä Jeanne d'Arcista perinteistä pyhimys- tai marttyyrikuvaa, vaan se kuvaa Jeannen tavallisena maalaistyttönä, jota hänen uskonsa ajaa eteenpäin.
Ranskan tunnetuimman pyhimyksen ja kansallissankarin kuvaaminen askeettisesti herätti myös keskustelua. Bresson ajautui esimerkiksi kuvaajansa Léonce-Henri Burelin kanssa erimielisyyksiin Jeannen kuvaamisesta. Riitojen vuoksi Jeanne d'Arc jäi viimeiseksi elokuvaksi, jonka Burel kuvasi Bressonille.
Aiheesta muualla

Mankkinen, Jussi: Jeanne d'Arc oli oman aikansa megajulkkis ja oikeusmurhan uhri – nyt hänen dramaattiset kuulustelunsa on käännetty suomeksi Yle Uutiset.  22.11.2017. Viitattu 28.4.2021.
Jatkosodan hyökkäysvaiheen merisotatoimet

| Jatkosodan taistelut |
| --- | --- |
Jatkosodan hyökkäysvaihe (1941) Operaatio Hopeakettu • Pohjois-Suomi • Itä-Karjala • Karjalankannas • Laatokka • merisotatoimet • ilmasotatoimet: 
Asemasotavaihe (1941–1944) Itä-Karjalan partisaanitaistelut 1942: 
Sodan loppuvaihe (1944) Kannaksen suurhyökkäys • Tali-Ihantala • Suurhyökkäys Syväriltä • Suurhyökkäys Maaselästä • Ilomantsin taistelu : 
Jatkosodan hyökkäysvaiheen merisotatoimet on nimitys merisotatoimille pääasiassa Suomenlahdella jatkosodan hyökkäysvaiheessa vuoden 1941 joulukuulle.
Yleisesti

Jatkosodan aikana laivaston merkitys kasvoi. Jatkosodan aattona Suomen merivoimat miehittivät Ahvenanmaan operaatio Kilpapurjehduksen myötä. Hyökkäysvaiheen aikana suomalaiset vartiomoottoriveneet partioivat aluevesillä, sukellusveneet suorittivat pitkiä partioretkiä ja miinalaivat miinoittivat Suomenlahtea yhteistyössä saksalaisten kanssa. Maavoimien edettyä Ääniselle Suomen laivasto sai uuden laivastoyksikön, kun perustettiin Äänisen laivasto. Myös ns. saattuetoimintaa suoritettiin, eli sota-alukset saattoivat aseistamattomia rahti- ja matkustaja-aluksia.