stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anal Thunder
Diskografia > EP:t

Greetings from Uranus (1999)
Will Fuck for Crack (2000)
Cheap Wine and Quality Time (2003)
Out of 12 Steps (2015)
Anal Thunder Syndrome (2018)
Diskografia > Split-albumit

Have a Hangover with... (2002,  Kidney, No Redeeming Social Value -split)
Aiheesta muualla

Anal Thunder Myspacessa (englanniksi)
Syanobakteerit

| Syanobakteerit |
| --- | --- |
 Chroococcus
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Bakteerit Bacteria
Kunta::  Eubacteria
Pääjakso::  Syanobakteerit Cyanobacteria  Cavalier-Smith, 2002
Luokat
 Sinilevät (Cyanophyceae) 
Katso myös
   Syanobakteerit Wikispeciesissä   Syanobakteerit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinibakteerit eli syanobakteerit (Cyanobacteria) ovat yhteyttäviä esitumallisia. Niitä kutsutaan myös sinileviksi, vaikka ne eivät ole leviä. Sinibakteerit tunnetaan kesäisistä massaesiintymisistään ('sinileväkukinnat') lämpimissä ja ravinteikkaissa vesissä, joissa ne tuottavat myrkyllisiä aineita. Syanobakteerit voivat elää yksittäisinä bakteereina tai muodostaa jonomaisia ketjuja.
"Syano" nimessä viittaa väriin: kreikan kielen κυανός (kyanós) = sininen. Sinibakteerit eivät ole sinisiä eläessään, vaan ne muuttuvat sinisiksi vasta kuoltuaan. Sinibakteerien yhteyttäminen  tapahtuu litteässä yhteyttämiskalvostossa. Muutamat lajit elävät alkueliöiden kanssa endosymbioosissa, eli kumpaakin osapuolta hyödyttävässä yhteiselossa alkueliön sisällä.
Soluseinältään sinibakteerit ovat gramnegatiivisia bakteereja, eli niiden soluseinässä on paljon rasva-aineita. Niillä ei ole siimoja, mutta ne pystyvät liikkumaan toistaiseksi tuntemattomalla keinolla.
Sinibakteerit ovat levien tapaan ekosysteemissä tuottajia, eivätkä hajottajia, kuten useat muut bakteerit. Ne kuuluvat harvoihin eliöihin, jotka kykenevät sitomaan typpeä ilmakehästä. Typen sidonta on tärkeää ekosysteemin typenkierrolle. Typen yhteyttäminen kuluttaa runsaasti energiaa ja sen sivutuotteena syntyy vetyä.
Sinibakteerit tuottavat ja vapauttavat happea yhteyttämisen sivutuotteena ja tämän on nähty muuntaneen maapallon varhaisen happiköyhän ilmakehän nykyisenkaltaiseksi paljon happea sisältäväksi. Tällä oli dramaattiset vaikutukset maapallon eliöstöön.
Sinilevähavaintojen määrään Itämeressä vaikuttavat mm. suolapulssit.
Myrkyllisyys

Sinileväkukinnoista yli puolet on myrkyllisiä. Sinibakteereissa on kahdenlaisia myrkkyjä, maksamyrkkyjä ja hermomyrkkyjä. Maksalle myrkylliset sinilevät ovat yleisempiä kuin hermostolle myrkylliset. Makeiden vesien maksamyrkyt (mikrokystiinit) ja murtoveden maksamyrkyt (nodulariinit) ovat rakenteeltaan aminohapoista muodostuneita rengasrakenteisia peptidejä aiheuttaen eläimille maksan turpoamisen ja šokin. Hermostoon vaikuttavat toksiinit (mm. anatoksiinit ja saksitoksiinit) ovat rakenteeltaan pienimolekyylisiä hiilivetyrenkaita sisältäviä alkaloideja tai organofosfaatteja aiheuttaen mm. lihasten halvaantumista.
Myrkkyihin kuolee satunnaisesti lehmiä ja koiria, mutta Suomessa ei ihmisille ole aiheutunut vakavia myrkytyksiä. Sinibakteereja sisältävässä vedessä uimisesta voi tulla ihottumaa, päänsärkyä ja kuumetta. Järvivedestä otetussa puhdistetussa juomavedessä ei sinibakteerimyrkkyjä ole merkittäviä määriä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Cyanobacteria
Haku: Sinilevät Syke. Viitattu 2.10.2018.* Sinilevä HUS. Viitattu 2.10.2018.
Syanobakteerit selviytyvät maapallon alkuaikoja muistuttavissa oloissa (väitös) Turun yliopiston tiedote. 1.2.2013. Arkistoitu 31.3.2014. Viitattu 2.10.2018.
UniProt, Taxonomy: Cyanobacteria (englanniksi)
MeSH: Cyanobacteria (englanniksi)
Sinilevät, Cyanobacteria Luontoportti. Viitattu 2.10.2018.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q93315  Wikispecies: Cyanobacteria  AlgaeBase: 4305  BioLib: 128433  EoL: 3223  EPPO: 1CYANP  GBIF: 68  iNaturalist: 67334  IRMNG: 110  ITIS: 956108  LPSN: cyanobacteria  NZOR: 3b60cdec-72a1-49d6-a36d-fe3daf496a60  Open Tree of Life: 225495  Paleobiology Database: 67023  WoRMS: 146537 
Sinilevää Köyliönjärvessä.
Anya Taylor-Joy

| Anya Taylor-Joy |
| --- | --- |
Anya Taylor-Joy Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2024. Anya Taylor-Joy Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2024.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Anya-Josephine Marie Taylor-Joy
Syntynyt: 16. huhtikuuta 1996 (ikä 28) Miami, Florida, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä, malli
Puoliso:  Malcolm McRae (vih. 2023)
Näyttelijä
Aktiivisena:  2013–
Merkittävät roolit:   The Witch  Musta kuningatar  The Menu  Furiosa: A Mad Max Saga 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Anya-Josephine Marie Taylor-Joy (s. 16. huhtikuuta 1996 Miami, Florida) on brittiläis-yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli. Hänet on palkittu muun muassa Critics’ Choice -palkinnolla, Golden Globella ja SAG-palkinnolla.
Elämä ja ura

Taylor-Joyn äiti on taustaltaan espanjalais-englantilainen ja isänsä skotlantilais-argentiinalainen. Taylor-Joy muutti Argentiinaan ollessaan pieni ja puhui pelkästään espanjaa ennen muuttamista Lontooseen 6-vuotiaana. Taylor-Joy lopetti koulun 16 vuoden ikäisenä aloittaakseen näyttelijän uran. Hän teki päänäyttelijädebyyttinsä vuonna 2015 kauhuelokuvassa The Witch. Muutamana seuraavana vuonna hän tähditti elokuvia Split (2016) ja Thoroughbreds (2017) sekä esiintyi televisiosarjoissa Nukkekaappi (2017), Peaky Blinders – gangsteriklaani (2019) ja Tumma kristalli: Vastarinnan aika (2019). Vuonna 2019 hän myös uusi Split-elokuvan roolinsa supersankarielokuvassa Glass.
Vuonna 2020 Taylor-Joy näytteli Emma Woodhousea elokuvassa Emma ja Beth Harmonia minisarjassa Musta kuningatar. Jälkimmäisestä hänet palkittiin parhaan minisarjan tai televisioelokuvan naisnäyttelijän Golden Globella. Sitemmin hän on näytellyt Sandie Collinsia Edgar Wrightin psykologisessa kauhuelokuvassa Last Night in Soho (2021), Olgaa Robert Eggersin viikinkielokuvassa The Northman (2022) sekä Libby Vozea David O. Russellin komediaelokuvassa Amsterdam (2022). Vuonna 2022 Taylor-Joy myös tähditti kauhukomediaelokuvaa The Menu, josta hän on ehdolla parhaan musikaali- tai komediaelokuvan naispääosan Golden Globe -palkintoon vuoden 2023 gaalassa. Vuonna 2023 ilmestyi animaatioelokuva The Super Mario Bros. Movie, missä Taylor-Joy ääninäytteli Prinsessa Peachiä.
Vuonna 2024 Taylor-Joy esiintyi kreditoimattomassa cameoroolissa tieteiselokuvassa Dyyni: Osa kaksi. Samana vuonna ensi-iltansa sai elokuvan Mad Max: Fury Road (2015) esiosa Furiosa: A Mad Max Saga, jossa Taylor-Joy näytteli nimiroolia.
Yksityiselämä

Vuodesta 2021 lähtien Taylor-Joy on ollut parisuhteessa rock-muusikko Malcolm McRaen kanssa. Syyskuussa 2023 he menivät naimisiin Venetsiassa, Italiassa.
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Suomenkielinen nimi | Elokuvat> Alkuperäinen nimi | Elokuvat> Rooli | Elokuvat> Huomioita |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | The Witch | The Witch | Thomasin |  |
| 2015 | Viking Quest | Viking Quest | Mani | televisioelokuva |
| 2016 | Morgan | Morgan | Morgan |  |
| 2016 | Barry | Barry | Charlotte Baughman |  |
| 2016 | Split | Split | Casey Cooke |  |
| 2017 | Thoroughbreds | Thoroughbreds | Lily Reynolds |  |
| 2017 | Marrowbone | Marrowbone | Allie |  |
| 2018 | Crossmaglen | Crossmaglen | Ana | lyhytelokuva |
| 2019 | Glass | Glass | Casey Cooke |  |
| 2019 | Love, Antosha | Love, Antosha | oma itsensä | dokumenttielokuva |
| 2019 | Playmobil-elokuva | Playmobil: The Movie | Marla Brenner |  |
| 2019 | Radioactive | Radioactive | Irene Curie |  |
| 2020 | Emma | Emma | Emma Woodhouse |  |
| 2020 | Here Are the Young Men | Here Are the Young Men | Jen |  |
| 2020 | The New Mutants | The New Mutants | Illyana Rasputin / Magia |  |
| 2021 | Last Night in Soho | Last Night in Soho | Alexandra ”Sandie” Collins |  |
| 2022 | The Northman | The Northman | Olga |  |
| 2022 | Amsterdam | Amsterdam | Libby Voze |  |
| 2022 | The Menu | The Menu | Margot |  |
| 2023 | The Super Mario Bros. Movie | The Super Mario Bros. Movie | Prinsessa Peach (ääni) |  |
| 2024 | Dyyni: Osa kaksi | Dune: Part Two | Alia Atreides | kreditoimaton cameo |
| 2024 | Furiosa: A Mad Max Saga | Furiosa: A Mad Max Saga | Furiosa |  |
| 2025 | The Gorge | The Gorge | Drasa | jälkituotannossa |
| Televisiosarjat> Vuosi | Televisiosarjat> Suomenkielinen nimi | Televisiosarjat> Alkuperäinen nimi | Televisiosarjat> Rooli | Televisiosarjat> Huomioita |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | Nuori Morse | Endeavour | Philippa Collins-Davidson | Jakso: ”Nocturne” |
| 2015 | Atlantis | Atlantis | Cassandra | 5 jaksoa |
| 2017 | Nukkekaappi | The Miniaturist | Petronella ”Nella” Brandt | 3 jaksoa |
| 2019–2022 | Peaky Blinders – gangsteriklaani | Peaky Blinders | Gina Gray | 11 jaksoa |
| 2019 | Tumma kristalli: Vastarinnan aika | The Dark Crystal: Age of Resistance | Brea (ääni) | 10 jaksoa |
| 2020 | Musta kuningatar | The Queen's Gambit | Beth Harmon | 7 jaksoa |
| 2021 | Saturday Night Live | Saturday Night Live | oma itsensä | Jakso: ”Anya Taylor-Joy / Lil Nas X” |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anya Taylor-Joy Wikimedia Commonsissa
Anya Taylor-Joy Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Anya Taylor-Joy Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef 
Anya Taylor-Joy San Diegon Comic-Conissa 2018.
Anya Taylor-Joy London Critics' Circle Film Awards -gaalassa vuonna 2019.
Sokotranherttu

| Sokotranherttu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Hertut Cisticolidae
Suku::  Hertut Cisticola
Laji::  haesitatus
Kaksiosainen nimi
 Cisticola haesitatus  (Sclater & Hartlaub, 1881) 
Katso myös
   Sokotranherttu Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sokotranherttu (Cisticola haesitatus) on herttujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Sokotranherttua tavataan kotoperäisenä Sokotran saarella. Sen kannaksi arvioidaan 9 000 yksilöä, ja sen kannankehitys on vakaa. Lajin levinneisyysalue on pieni, ja vaikka se ei olekaan vähenemässä, sitä voi tulevaisuudessa uhata elinympäristöjen tuhoutuminen. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Hallitsijanvakuutus

Hallitsijanvakuutus on monarkioissa uuden hallitsijan antama juhlallinen vakuutus, jolla hän sitoutuu joihinkin edeltäjiensä hyväksymiin periaatteisiin sitoutuen pitämään ne voimassa.lähde?
Suomessa

Suomen suuriruhtinaskunnan hallitsijanvakuutukset perustuivat Aleksanteri I:n hallitsijanvakuutukseen.
Kuvia

Aleksanteri I:n hallitsijavakuutus.
Nikolai I:n hallitsijanvakuutus.
Aleksanteri II:n hallitsijanvakuutus.
Aiheesta muualla

https://peda.net/nurmes/perusopetus/vy/oppiaineet2/historia/seiskat/teht%C3%A4v%C3%A4t/teht%C3%A4v%C3%A4t/aih Aleksante In antama hallitsijavakuutus Viitattu 27.10.2020.
Porvoon kokous (säätyjen kokous) Agricola – Suomen humanistiverkko. Arkistoitu 30.10.2020. Viitattu 27.10.2020.
Keisari Aleksanterin hallitsijanvakuutus histdoc.net. Viitattu 27.10.2020.
Kansakunnan henkilöitymä

Kansakunnan henkilöitymä on kansakunnan antropomorfismi eli ihmisenkaltaistus kuvitteelliseksi henkilöksi. Henkilöitymä voi olla yhteyden ja käyttötarkoituksen mukaan ihannoitu, karrikoitu tai demonisoitu.
Henkilöitymähahmoja käytetään muun muassa propagandajulisteissa. Henkilöitymä voi olla yleinen tai tarkemmin määritelty. Esimerkiksi Suomea ja suomalaisuutta edustava Suomi-neito on yleensä johonkin suomalaiseen kansallispukuun pukeutunut nuori nainen, mutta hän voi olla tumma- tai vaaleatukkainen, eikä hänellä ole nimeä; Isoa-Britanniaa ja brittiläisyyttä symboloivalla John Bull -hahmolla taas on nimi ja ammatti, ja yleensä tietynlaiset vaatteet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansakunnan henkilöitymä Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: wp:Sivu
Käännös suomeksi
Feministinen itsepuolustus

Feministinen itsepuolustus on itsepuolustuslajien opetusta ja käyttöä osana feminististä naisten yhteiskunnallisen aseman parantamista ja naisiin kohdistuvan väkivallan ehkäisyä. Feministisen itsepuolustuksen lähtökohtana on feministinen analyysi yhteiskunnasta ja sen sukupuolittuneesta väkivallasta.
Feministinen itsepuolustus maailmalla

Feministinen itsepuolustus sai alkunsa Yhdysvalloissa 1970-luvulla. Feministinen itsepuolustus levisi Länsi-Eurooppaan 1970-luvun lopussa.
Feministinen itsepuolustus Suomessa

1980-luvun alussa sitä alettiin opettaa myös Suomessa. Kursseja on sittemmin järjestetty useilla eri paikkakunnilla.
Ariane 6

Ariane 6 on Euroopan avaruusjärjestö ESA:lle kehitetty kertakäyttöinen kantoraketti, jota operoi ranskalainen Arianespace. Sen on kehittänyt ranskalainen ArianeGroup, joka on myös sen valmistaja. Ariane 6 korvaa edellisen sukupolven Ariane 5 -kantoraketin osana Ariane kantorakettiperhettä.
Kaksivaiheinen raketti on varustettu nestehappea ja nestetyppeä polttoaineenaan käyttävillä rakettimoottoreilla. Ensimmäisessä vaiheessa on päivitetty Vulcain-moottori ja toisessa vaiheessa käytetään uudelleensytytettävää Vinci-moottoria, joka on suunniteltu erityisesti Ariane 6:n käyttöön. Varsinaisten päävaiheiden lisäksi laukaisun alkuvaiheessa Ariane 6 käyttää kahta tai neljää P120C kiinteän ajoaineen boosteria. P120C boostereita käytetään myös pienemmässä Vega C -kantoraketissa ja on vanhemman P80 boosterin paranneltu versio.
Kehitys aloitettiin vuonna 2014 ja ensimmäinen laukaisu suunniteltii vuodelle 2020. Ohjelma kuitenkin kohtasi lukuisia viivästyksiä ja enimmäinen laukaisu tapahtui vasta 9. heinäkuuta 2024.
Ariane 6 suunniteltiin puolittamaan laukaisukustannukset ja kasvattamaan laukaisujen määrää seitsemästä yhteentoista laukaisuun vuodessa verrattuna edeltäjäänsä. Ohjelma on kohdannut kritiikkiä raketin kertakäyttöisyydestä ja korkeasta hinnasta verrattuna kilpailijoiden halvempiin ja uudelleenkäytettäviin kantoraketteihin kuten SpaceX-yhtiön Falcon 9 -kantorakettiin.
Kuvaus

Kantoraketista on kehitetty kaksi versiota:
Ariane 62 (A62), kahdella P120C kiinteän ajoaineen boosterilla varustettu kantoraketti, jonka massa on noin 530 000 kg laukaisuvalmiina ja on tarkoitettu keskikokoisiin instituutionaalisiin tehtäviin. Sen kapasiteetti on jopa 10 300 kg matalalle maan kiertoradalle ja 5 000 kg geostationaariselle siirtoradalle. Neistytlento tehtiin tällä versiolla.
Ariane 64 (A64), neljällä P120C kiinteän ajoaineen boosterilla varustettu kantoraketti, jonka massa on noin 860 000 kg laukaisuvalmiina ja se on tarkoitettu kaupallisille markkinoille. Sen kapasiteetti on jopa 21 600 kg matalalle maan kiertoradalle ja 11 500 kg geostationaariselle siirtoradalle.
Kuvaus > Ensimmäinen vaihe

Ariane 6:n ensimmäinen (alempi) vaihe on nimeltään Lower Liquid Propulsion Module (LLPM). Sen voimanlähteenä toimii yksi Vulcain 2.1 -moottori, joka polttaa nestemäistä vetyä (LH2) nestemäisen hapen (LOX) kanssa. Moottorin työntövoima on 1 370 kN ja ajoaika 468 sekuntia.
Kuvaus > Boosterit

Lisätyöntövoimaa ensimmäiseen vaiheeseen saadaan joko kahdella tai neljällä P120-mallin kiinteän ajoaineen raketti-boosterilla, jotka tunnetaan Ariane 6 -nimikkeistössä nimellä Equipped Solid Rockets (ESR). Kukin boosteri sisältää noin 142 t polttoainetta ja tuottaa 3 500 kN työntövoimaa. Moottoreiden ajoaika on 130 s. P120-moottoria käytetään myös päivitetyn Vega C -kantoraketin ensimmäisessä vaiheessa. Käyttämällä samaa moottoria useammassa raketissa tuotantomääriä voidaan kasvattaa, mikä alentaa tuotantokustannuksia.
Kuvaus > Toinen vaihe

Ariane 6:n toista (ylempää) vaihetta kutsutaan nimellä Upper Liquid Propulsion Module (ULPM). Sen halkaisija on sama 5,4 metriä kuin LLPM:n, ja se polttaa myös nestemäistä vetyä nestehapen kanssa. Sen voimanlähteenä toimii Vinci-moottori, jonka työntövoima on 180 kN ja joka on mahdollista käynnistää uudelleen useita kertoja, mikä mahdollistaa ylemmän vaiheen tuomisen pois kiertoradalta vähentäen avaruusromun määrää.
Historia

Päätös Ariane 6:n kehittämisen aloittamisesta tehtiin ESA:n neuvoston ministeritason kokouksessa joulukuussa 2014. Vuonna 2019 neitsytlennon ajankohdaksi ilmoitettiin vuosi 2020, mutta kuitenkin maaliskuussa 2020 laukaisun ilmoitettiin viivästyneen ja sitä siirrettiin vuodelle 2021. Lokakuussa 2020 ESA pyysi 230 miljoonan euron lisärahoitusta osallistuvilta jäsenmailta ohjelman loppuunsaattamiseksi ja ensimmäisen testilennon toteuttamiseksi, joka oli siirretty jo vuoden 2022 alkupuoliskolle. Kesäkuuhun 2021 mennessä neitsytlennon ajankohta oli siirretty loppuvuoteen 2022. Kesäkuussa 2022 ilmoitettiin, että neitsytlento tapahtuu "joskus" vuoden 2023 aikana, kertomatta tarkempaa syytä viivästykselle. Elokuussa 2023 ESA ilmoitti neitsytlennon ajankohdan siirtyneen jälleen, ja että lento tapahtuisi vuonna 2024.
Raketin ensimmäinen laukaisu tapahtui tiistaina 9. heinäkuuta 2024 Guayanan avaruuskeskuksesta Kourousta. Laukaisun hyötykuormana oli CubeSat-satelliitteja, jotka laukaistiin kiertoradalle. Kiertoradalla raketissa kuitenkin ilmeni vika, eikä toisen vaiheen Vinci-moottoria saatu käynnistymään uudelleen, jonka vuoksi palaaminen takaisin Maan ilmakehään ei onnistunut suunnitellusti. Raketin yläosa jäi maan kiertoradalle ja palaa sieltä ilmakehään vasta vuosikymmenien kuluttua.
Raketin ensimmäinen kaupalllinen lento tehtiin 6. maaliskuuta 2025. Sen hyötykuormana oli ranskalainen CSO-3 -vakoilusatelliitti, joka laukaistiin aurinkosynkroniselle kiertoradalle 800 kilometrin korkeuteen.
Laukaisuhistoria > Lista laukaisuista

| Lennon no>  | Ajankohta (UTC+2) | Raketin tyyppi | Laukaisupaikka | Hyötykuorma | Hyötykuorman massa | Kiertorata | Asiakas | Laukaisun lopputulos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| VA262 | 9.7.2024 kello 21.00 | Ariane 6 (A62)L6001 | Guyana ELA-4 | Useita | 1 600 kg | LEO | Useita | Epäonnistui osittain |
VA262: Ariane 6 neitsytlento. Kyseesä oli koelento, jossa kuljetettiin massasimulaattori sekä useita CubeSat-satelliitteja ja muita kokeita. Raketti laukaisitiin onnistuneesti kiertoradalle ja toinen vaihe toteutti onnistuneen toisen polton CubeSat:ien vapauttamiseksi. Yritettäessä kolmatta polttoa toisen vaiheen tuomiseksi pois kiertoradalta raketin APU (auxillary propulsion system) petti. Tämä esti moottorin uudelleensytytyksen.
| VA263 | 6.3.2025 | Ariane 6 (A62) L6002 | Guyana ELA-4 | CSO-3 | 3 655 kg | SSO | CNES / DGA | Onnistui |
VA263: Ranskalainen sotilaallinen tiedustelusatelliitti. Ariane 6:n ensimmäinen kaupallinen laukaisu. Vapautettuaan satelliitin kahden ylävaiheen polton jälkeen Vinci-moottori suoritti onnistuneesti kolmannen polton palatakseen Maan ilmakehään – manööverin, joka epäonnistui Ariane 6:n ensimmäisellä lennolla.
Huomiot

↑  Raketin kehittänyt yritys on ranskalainen, mutta kehitykseen on merkittävissä määrin osallistunut yrityksiä myös Saksasta, Italiasta, Espanjasta, Belgiasta, Itävallasta, Sveitsistä ja Ruotsista.
↑  Riippuen raketin kärjessä käytetyn verhouksen koosta.
Käännös suomeksi
Teuvo Suominen

Teuvo Yrjö Ilmari Suominen (s. 1937) on suomalainen toimittaja, tietokirjailija ja elokuvantekijä. Suominen on ohjannut, tuottanut ja kuvannut runsaasti luontoaiheisia elokuvia. Hän on ollut Suomen Luonto -lehden pitkäaikainen päätoimittaja. Hän on saanut tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon yhdessä Suomen Luonto -lehden muun toimituksen kanssa 1976. ”Teuvo Suominen on tietokirjailijana, valokuvaajana, elonkuvantekijänä ja toimittajana vuosikymmenien ajan muokannut suomalaisten asenteita myönteiseksi ja vahvistanut jalansijaa luonnonsuojelulle niin tavallisen kansan kuin eri alojen asiantuntijoiden ja ammattilaisten joukossa”, tiivistää Euroopan parlamentin varapuhemies Heidi Hautala Suomisen vaikuttavan toiminnan Suomen Luonto -lehden päätoimittajana sekä Suomen luonnonsuojeluliiton muun kustannustoiminnan ja varainhankinnan käynnistäjänä.
Elämä

Suomisen luonnonkuvaus sai ammattimaisen suunnan, kun hän innokkaana valokuvaus- ja luontoharrastajana sai Pekka Nuortevalta kuvitustehtävän Suomen eläinkuvasto -kirjaan. ”Kiitän ylioppilas Teuvo Suomista 307 viheliäisen pienen tai muuten mahdottoman elukan taidokkaasta kuvaamisesta” -todistuksen kera oli hyvä ottaa yhteyttä myös muihin toimituksiin. Viikkosanomat, Et-, Valokuva ja monet muut aikakauslehdet vastasivat värikkäästi Suomessa 1970-luvulla heränneeseen luontoinnostukseen. Se taas herätti kysynnän luontokuville ja kuvaajille, joiden koulutukseen Suominen osallistui sekä kurssien että kirjoitusten muodossa. ”Omalla esimerkillään hän vaikutti uskomattoman monen, myös minun valokuvausharrastuksen suuntautumiseen ja ammatinvalintaan”, vahvistaa valokuvataiteilija Pentti Sammallahti. Myös luontokuvaaja Hannu Hautala pitää Suomisen kanssa tekemiään kuvausretkiä korkeakoulunaan, joka opetti tarkastelemaan luontoa eri näkökulmista.
Pohjaa toimille antoivat biokemian opinnot Helsingin yliopistossa, kodin perintönä tullut luonnonsuojeluvakaumus sekä innostus kuvausvälineiden rakenteluun ja värikuvamateriaalien kehittämiseen. Niin kotimaassa kuin opintomatkoilla Yhdysvalloissa, Galapagoksella, Uudessa-Guineassa, Indonesiassa ja Kiinassa valottui tuhansia kinodioja, jotka hän yleensä myös kehitti paikan päällä. Matkavarustukseen kuului usein myös kevyt 16 mm elokuvakamera, jolla syntyi useita tv-ohjelmia: Kalifornia ilman ihmistä 1968, Myrkyt leviävät 1970, Kotkan pesäpuu 1972, Sopulin tie 1973, Nakertajat 1974, Australian luonto 1991, Ikimetsä I ja II 1992.
Suomisen toimintaa yhdistää tieteen popularisointi. Hän otti esiin tärkeitä kysymyksiä yhdistämällä korkeatasoisen ilmaisun ja merkityksellisen sanoman. Lisäksi hän on rakentanut yhteistyötä erilaisten luovan työn tekijöiden välillä. ”Hänellä on ollut oivallinen taito sitoa yhteen valokuvaajien suoritus, graafikoiden työ ja tietoteksti. Suomisen ideoimana ja suurelta osin toteuttamana on syntynyt mm. Suomen Luonnonsuojelun tuki Oy ja maineikas Suomalaista luontoa parhaimmillaan -kirjasarja. Suomisen ajatuksesta lähti myös Luonnonkuva-arkisto, joka valjasti sadat kuvaajat yhteistyöhön tietokirjoittajien kanssa”, toteaa dosentti, Luonnontieteellisen museon entinen johtaja Juhani Lokki.
Teokset

Lintujemme katoava aateli. WSOY, 1967
Pekka Suominen, Teuvo Suominen: Järkevään energiaan. Tammi, 1980  (T-kirjat). ISBN 951-30-4990-6
Risto Nurmi, Teuvo Suominen: Suomen luonnon ekologiaa. Yleisradio, 1981.
Maa, josta elämme : maailman luonnonsuojelun strategia. julk. Suomen luonnonsuojeluliitto. Natur och miljö, 1984. ISBN 951-99496-7-4
Juha Mälkönen, Teuvo Suominen: Jänis. Forssan kustannus, 1987. ISBN 951-9026-05-3
Hannu Hautala, Teuvo Suominen: Joutsen, Weilin + Göös, 1988. ISBN 951-35-3964-4
Antti Leinonen, Teuvo Suominen: Suomen karhu. Otava, 1991. ISBN 951-1-11575-8
Hannu Hautala, Teuvo Suominen: Laulujoutsen. Otava, 1991. ISBN 951-1-11576-6
Antti Leinonen, Tero Poukkanen, Ulla Poukkanen, Teuvo Suominen: Ahma. Otava, 1992. ISBN 951-1-12105-7
Hannu Hautala, Teuvo Suominen: Kuukkeli. Otava, 1993. ISBN 951-1-12521-4
Kotimaan luonto-opas / Kasvit. WSOY, 1994. ISBN 951-0-19804-8