stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marija Nikolajevna Romanova

| Marija Nikolajevna |
| --- | --- |
 Venäjän suuriruhtinatar
 
Syntynyt:  Marija Nikolajevna Romanova 10. kesäkuuta 1897 Pietarhovi, Pietarin kuvernementti, Venäjä
Kuollut:  17. heinäkuuta 1918 (19 vuotta) Jekaterinburg, Neuvosto-Venäjä
Suku:  Romanov
Isä:  Nikolai II
Äiti:  Aleksandra Fjodorovna
Uskonto:  ortodoksisuus
Marija vuonna 1906
Marija Nikolajevna Romanova (ven. Мария Николаевна Романова) (26. kesäkuuta 1899 Pietarhovin Aleksandra-datša – 17. heinäkuuta 1918 Jekaterinburg) oli suuriruhtinatar ja Venäjän viimeisen keisarin Nikolai II:n ja keisarinna Aleksandra Fjodorovnan kolmanneksi vanhin lapsi, joka murhattiin muun perheensä kanssa Jekaterinburgissa heinäkuussa 1918.
Hänellä oli neljä sisarusta:
Olga Nikolajevna Romanova s. 1895 (isosisar)
Tatjana Nikolajevna Romanova s. 1897 (isosisar)
Anastasia Nikolajevna Romanova s. 1901 (pikkusisar)
Aleksei Nikolajevitš Romanov s. 1904 (pikkuveli)
Nikolai II:n luovuttua kruunustaan helmikuussa 1917 häntä ja hänen perhettään pidettiin vangittuna kotonaan Aleksanterin palatsissa. Vuonna 1918 heidät siirrettiin idemmäksi, ensin Tobolskiin ja sitten Jekaterinburgiin. Marija Nikolajevna teloitettiin perheineen Jekaterinburgissa vuonna 1918 heinäkuun 17. päivän yönä.
Neuvostoliiton salaisten arkistojen avauduttua tulivat päivänvaloon muun muassa teloitusta johtaneen Jakov Jurovskin muistiinpanot. Niissä oli yksityiskohtaisesti selostettu Romanovien salaisen haudan paikka Jekaterinburgissa. Hauta oli metsätiehen hätäisesti lapioilla kaivettu matala kuoppa. Verityön jälkeen Jekaterinburgissa liikkui huhuja, että joku lapsista olisi mahdollisesti päässyt pakenemaan.
Metsässä ollut Romanovien salainen hauta avattiin virallisesti vuonna 1991 ja siitä löydettiin muiden perheenjäsenten jäännökset paitsi Aleksein ja yhden tyttären. Vuonna 2007 puuttuvien vainajien oletettuja palaneita luita löydettiin toisesta haudasta 70 metrin päästä. Venäläisten tutkijoiden mukaan vuonna 2007 löydetyt tyttären jäännökset kuuluivat Marialle, amerikkalaisten tutkijoiden mukaan Anastasialle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Thomas Edward Penard

Thomas E. Penard vuonna 1931.
Thomas Edward Penard (7. toukokuuta 1878 Paramaribo, Suriname – 27. lokakuuta 1936 Cambridge, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Asteekkiaratti, jonka alalajin vicinalis Penard ja Bangs nimesivät vuonna 1919.
Thomas Penardin isä oli ranskalaista syntyperää oleva kauppias Frederik Paul Penard ja äiti Philippina Salomons. Hänellä oli kolme veljeä, joista kaksi oli myös luonnontieteilijöitä: Frederick Paul Penard ja Arthur Philip Penard.
Penard muutti 13-vuotiaana Yhdysvaltoihin, Everettiin Massachusettsiin. Hän opiskeli sähköinsinööriksi Massachusetts Institute of Technologyssa (MIT) vuosina 1896–1900 ja työskenteli Edison Electric Illuminating Co:ssa Arlingtonissa.
Vuosina 1912–1914 Arthur Penard toimitti Thomas Penardille noin 2 000 linnunnahan kokoelman surinamelaisia lintuja. Thomas myi kokoelman vuonna 1930 Harvardin Soveltavan eläintieteen museolle (Museum of Comparative Zoology).
Thomas Penard avioitui Sabrina Grantin kanssa 1905 ja heillä oli poika Frederick.
Veljiensä tavoin Thomas Penard tutki ja keräsi Karibian alueen intiaanien kieltä ja kulttuuria. Lintutieteen alalla hän julkaisi lukuisia tieteellisiä artikkeleita etenkin Surinamen linnustosta. Thomas Penard nimesi keltatöyhtötypäkön (Lophotriccus vitiosus) yhdessä tutkijakollegansa Outram Bangsin kanssa. He nimesivät myös suuren joukon alalajeja museon julkaisussa Bulletin of the Museum Comparative Zoology.
Pragmaattinen totuusteoria

Pragmaattinen totuusteoria tarkoittaa karkeasti käytännöllistä totuusteoriaa. Sen mukaan käsitys on tosi, jos se on hyödyllinen. Käsitteen kehitteli amerikkalainen pragmatisti C. S. Pierce (1839–1914), kuitenkin kuuluisimman määritelmän pragmaattiselle totuusteorialle loi William James (1842–1910). Pragmaattisen totuusteorian mukaan emme voi pitää mitään teoriaa totena, ellei sen toimivuutta ja hyödyllisyyttä todisteta. Teorian mukaan totuuden voi siis määritellä käyttökelpoisuudeksi.
Esimerkkinä voidaan kysyä,mitä merkitsee energian vakiona säilymisen laki? Kysymykseen voidaan vastata, jos ymmärretään miten tutkijat soveltavat sitä käytäntöön.
Kritiikkiä

Bertrand Russellin mukaan pragmatismi sekoittaa totuuden indikaattorin ja totuuden merkityksen. Indikaattorin määrittelyssä ja tarkoituksen määrittelyssä on ero. Esimerkiksi, kun katuvalot syttyvät illalla, niin se on merkki siitä, että ilta on tulossa. Olisi kuitenkin ilmiselvästi väärin sanoa, että "ilta" tarkoittaa sitä aikaa kun katuvalot syttyvät.
Alice (Hessenin suurherttuatar)

| Prinsessa Alice |
| --- | --- |
 
Hessenin suurherttuatar
Valtakausi:  13. kesäkuuta 1877 – 14. joulukuuta 1878

Syntynyt:  25. huhtikuuta 1843 Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut:  14. joulukuuta 1878 (35 vuotta) Darmstadt, Hessen, Saksa
Puoliso:  Ludvig IV (vih. 1862)
Lapset:  7
Koko nimi:  Alice Maud Mary
Suku:  Saksi-Coburg-Gotha
Isä:  Albert
Äiti:  Viktoria
Nimikirjoitus:  
Hessenin suurherttuatar Alice (Alice Maud Mary); (25. huhtikuuta 1843 Buckinghamin palatsi, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta – 14. joulukuuta 1878 Neues Palais, Darmstadt, Hessenin suurherttuakunta, Saksan keisarikunta) oli brittiläinen prinsessa, kuningatar Viktorian ja prinssi Albert Saksi-Coburg-Gothan kolmanneksi vanhin lapsi.
Avioliitto ja lapset

Alice vihittiin 1. heinäkuuta 1862 Osborne Housen kappelissa Hessen-Darmstadtin suurherttua Ludvig IV:n (1837–1892) kanssa. Hän oli tämän ensimmäinen puoliso ja sai tämän kanssa seitsemän lasta, joista tytär Alix oli Venäjän Nikolai II:n puoliso. Prinssi Philip, Edinburghin herttua oli Alicen tyttären Viktorian tyttärenpoika.
Alicella oli läheiset suhteet sisaruksiinsa ja vanhempiinsa. Sen sijaan avioliitto Hessenin herttuan kanssa ja elämä Darmstadtissa ei ollut kovin onnellista. Vuonna 1878 useat Alicen perheen jäsenet sairastuivat kurkkumätään ja kuolivat, heidän joukossaan myös 35-vuotias Alice ja nelivuotias tytär Marie.
Alicella ja Ludvigille syntyi seitsemän lasta:
Viktoria Alberta Elisabet Mathilde Marie (5. huhtikuuta 1863 – 24. syyskuuta 1950) avioitui 1884 Battenbergin prinssi Louisin, Milford Havenin markiisin (1854–1921) kanssa; heille syntyi neljä lasta: Ruotsin kuningatar Louise, Battenbergin Alice, Kreikan prinsessa sekä amiraali Louis Mountbatten.
Elisabet Alexandra Luise Alix (1. marraskuuta 1864 – 18. heinäkuuta 1918) otti nimen Elisabet Fjodorovna, käännyttyään ortodoksiseen uskoon, avioitui 1884 suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitš Romanovin (1857–1905) kanssa, joka oli keisari Aleksanteri II:n ja keisarinna Maria Aleksandrovnan seitsemänneksi vanhin lapsi; liitto oli lapseton
Irene Luise Marie Anne (11. heinäkuuta 1866 – 11. marraskuuta 1953) avioitui 1888 serkkunsa Preussin prinssi Heinrichin (1862–1929), Saksan keisari Fredrik III:n pojan kanssa; heille syntyi 3 poikaa. Irene periytti hemofilian kahdelle kolmesta pojastaan: Preussin prinssi Valdemarille ja Preussin prinssi Henrikille.
Ernst Ludvig Karl Albert Vilhelm (25. marraskuuta 1868 – 9. lokakuuta 1937) Hessenin ja Reinin suurherttua 1892; syrjäytettin vallankumouksessa 1918; avioitui (1) vuonna 1894 serkkunsa Saksi-Coburg-Gothan prinsessa Victoria Melitan (1876–1936) kanssa; heille syntyi 1 poika (kuolleena syntynyt) ja 1 tytär, avioero 1901. Avioitui (2) vuonna 1905, Solms-Hohensolms-Lichin prinsessa Eleonoren (1871–1937) kanssa; heille syntyi 2 poikaa.
Friedrich Vilhelm Augustus Victor Leopold Ludvig (7. lokakuuta 1870 – 29. toukokuuta 1873) sairasti hemofiliaa ja kuoli sisäiseen verenvuotoon pudottuaan ikkunasta 2,5-vuotiaana
Alix Viktoria Helene Luise Beatrix (6. kesäkuuta 1872 – 17. heinäkuuta 1918) otti nimen Aleksandra Fjodorovna käännyttyään ortodoksiseen uskoon, avioitui 1894 keisari Nikolai II:n kanssa; heille syntyi viisi lasta. Ainoa poika, tsarevitš Aleksei Nikolajevitš sairasti hemofiliaa.
Marie Viktoria Feodore Leopoldine (24. toukokuuta 1874 – 16. marraskuuta 1878) kuoli 4-vuotiaana kurkkumätään
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alice (Hessenin suurherttuatar) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC 
Prinsessa Alice, Franz Xaver Winterhalter 1861, musta pitsihuivi viittaa hänen isänsä prinssi Albertin kuolemaan joulukuussa 1861
Hessenin ruhtinasperhe toukokuussa 1875: vas. Elisabet, suurherttua Ludvig pitelee Marieta, suurherttuatar Alice, Viktoria, Irene, Ernst ja Alix keskellä
Fiskarsin kartano

Fiskarsin kartano on vanha kivitalo Fiskarsin kylässä Raaseporin kaupungissa. Se on Fiskarsin ruukin päärakennus joka tunnetaan paremmin nimellä "stenhuset" (suom. Kivitalo). Se on toiminut tehtaanjohtajan kotina ja on nyt Fiskars-yhtiön edustuskäytössä.
Kartano on rakennettu vuosina 1816–1822, mutta se on peruskorjattu muutamaan otteeseen. Alun perin se toimi asuntona ja ruukin hallituksellisena keskuksena. Aivan alkuperäiset suunnitelmat oli Pehr Granstedtin laatimia, piirustuksia täydensi Charles Bassi ja suunnitteluun osallistui myös C.L Engel.
Museoviraston valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen arvion mukaan Fiskarsin ruukinkartano on Suomen maaseudun merkittävimpiä empirerakennuksia.
Aiheesta muualla

https://hurmioitunut.blogspot.com/2022/08/fiskarsin-ruukki.html
Ahmia

Ahmia on Suomessa luotu Tor-verkon onion-verkkosivujen hakukone.
Ahmian näkyvin projekti on ahmia.fi-hakukone, joka tarjoaa mahdollisuuden etsiä sisältöä Tor-verkosta. Se on yksi harvoista Tor-verkon hakukoneista, joskaan ei ainoa (toinen on esimerkiksi onion.link-sivusto, aiempi onion.city).
Kesällä 2014 hakukonekehitystyö sai Google Summer of Code 2014 -rahoitusta. Kehitystyön mentoroinnista vastasi Tor-ohjelmistoja kehittävä Tor Project.
Hakukone on myös yksi kansainvälisen ihmisoikeusjärjestö Hermes Center for Transparency and Digital Human Rights:n alla toimivista projekteista, jolla on myös juridinen vastuu hakukoneesta.
Aiheesta muualla

Ahmia.fi-hakukonesivusto
Juel

Juel–suvun vaakuna
Juel on vanha tanskalainen aatelissuku, joka ilmestyi historiaan jo noin vuoden 1400 paikkeilla. Suvun jäsenistä ovat merkittäviä muun muassa:
Erik Juel (1591–1657), valtaneuvos,  naimisissa Hannibal Sehestedin sisaren kanssa
Peder Juel (1623–1656), edellisen poika, Tanskan lähettiläs Tukholmassa
Niels Juel (1629–1697), edellisen veli, amiraali
Jens Juel (1631–1700), edellisen veli, diplomaatti ja valtiomies
Just Juel (1664–1715), vara-amiraali
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juel Wikimedia Commonsissa
Juel, aatelissuku Europeana heraldica, Kansallisarkisto
Juel Salmonsens konversationsleksikon / Anden Udgave / Bind XIII: Jernbaneret—Kirkeskat
Dufva i Finland

Dufva (Ruotsin ritarihuoneen kirjoissa Dufva i Finland) oli keskiajalta lähtöisin ollut suomalainen aatelissuku.
Suvun kantaisä, Olavi Pentinpoika, mainitaan Eerik Pommerilaisen aateloimaksi vuonna 1413, ja hän omisti Munkbyn Porvoon pitäjässä, joka sitten vuosisatoja oli suvun kotikartanona.
Olavi Pentinpojan jälkeläiset viidennessä polvessa olivat Olavi Pentinpoika Dufva (k. 1632), joka Sigismundin puoluelaisena pakeni Puolaan, mutta sittemmin sai luvan palata, sekä tämän veli Pietari Dufva, kirjoitettu Ruotsin ritarihuoneeseen vuonna 1625, ”jumalaton hulttio”, joka vuonna 1635 tappoi Ernst Creutzin. Suku sammui vuoden 1747 jälkeen.
Aiheesta muualla

Dufva i Finland, aatelissuku Europeana heraldica, Kansallisarkisto
Dufva (1400 - 1700) – Kansallisbiografia
Dufva i Finland nr 95 - Gustaf Elgenstierna, Den introducerade svenska adelns ättartavlor (ruotsiksi)
Inkeri Lehtinen

| Inkeri Lehtinen |
| --- | --- |
 Inkeri Lehtinen 1938.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. maaliskuuta 1908 Helsinki
Kuollut: 1. maaliskuuta 1997 (88 vuotta) Helsinki
Poliitikko
Puolue:  Suomen Kommunistinen Puolue
Kotipaikka:  Helsinki
Inkeri Lehtinen (7. maaliskuuta 1908 Helsinki – 1. maaliskuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, Terijoen hallituksen valistusasiain ministeri ja Suomen kommunistisen puolueen (SKP) pitkäaikainen johtohenkilö. Hän käytti myös puolue- eli peitenimiä Helga Strom ja Maija Falk. Lehtinen toimi 1930- ja 1940-luvulla Kommunistisen internationaalin palveluksessa, ja hän oli yksi Kominternin lakkautuspäätöksen (1943) allekirjoittajista. Lehtinen oli viimeinen elossa ollut Terijoen hallituksen ministeri. Lehtinen oli 1960- ja 1970-luvulla Neuvostoliiton tiedustelupalvelu KGB:n asiamies, jota valvoi Sergei Istomin.
Kansanedustajan tytär

Lehtinen syntyi Helsingin Siltasaaressa vasemmistolaiseen kotiin. Äiti Sandra Lehtinen oli yksi ensimmäisistä naiskansanedustajista (SDP) ja myös isä Juho Kustaa Lehtinen oli myöhemmin kansanedustajana. SKP:n niin sanottujen punaorpojen sukupolveen lukeutuva Lehtinen pakeni Suomesta Neuvosto-Venäjälle 1918 kymmenvuotiaana vanhempiensa kanssa. Hän oli paikalla, kun Suomalaista kommunistista puoluetta samana vuonna perustettiin. Lehtinen muutti vuonna 1921 äitinsä kanssa takaisin Suomeen, mutta Neuvostoliitosta  tuli myöhemmin hänen toinen kotimaansa, kun hän palasi sinne 1920-luvun lopulla.
Nuori puolueaktivisti

Lehtinen tarkasteli poliittista toimintaa koko ikänsä aitiopaikalta. Hän aloitti oman politikointinsakin nuorena. Marraskuussa 1925 Etsivä keskuspoliisi kuulusteli häntä epäiltyään häntä yhdeksi Punatyttöjen klubin perustajista, ja sen jälkeen Lehtisen postia alettiin seurata. Kuulustelujen seuraukseksi Lehtinen erotettiin koulusta epäiltynä vallankumouksellisesta agitaatiosta. Hän luki myöhemmin itsensä ylioppilaaksi iltakoulussa. Helsingin työväen paikallisjärjestöön hän liittyi myös samana vuonna. Hän alkoi saada myös luottamustoimia työväenliikkeessä ja toimi useissa eri järjestöissä.
Vuonna 1928 Lehtinen kutsuttiin puolueen komennukselle Moskovaan. Tosiassa Lehtinen vietti seuraavat vuodet muun muassa Saksassa ja Ruotsissa. Vuodet 1931–1933 hän opiskeli Moskovan yhteiskunnallisessa korkeakoulussa. Lehtinen edusti Kommunistisessa nuorisointernationaalissa (KNI) Suomen kommunistista nuorisoliittoa, johon hän oli liittynyt 1923, ja toimi siellä tulkkina ja kääntäjänä, samoin kuin Kominternissa. Kielitaitoinen Lehtinen osasi suomen kielen lisäksi ruotsia, venäjää, ranskaa ja saksaa. Suomessa hän kävi 1930-luvulla muutaman kerran ollessaan etsintäkuulutettu. Lehtinen liittyi SKP:hen vuonna 1927, ja hänet valittiin ensimmäisen kerran puolueen keskuskomiteaan vuonna 1935.
1930- ja 1940-luku Neuvostoliitossa

Lehtinen menetti 1930-luvun Stalinin vainoissa paljon läheisiään. Häneltä menivät isä, yksi mies ja melkein toinenkin sekä useat työtoverit, ja hän tuomitsi heidät kaikki. Isäänsä hän tosin ei ollut ollut yhteydessä enää aikoihin, kun tämä tuomittiin vuonna 1937.
Lehtinen kutsuttiin vuonna 1939 valistus- eli opetusministeriksi (valistusasiain kansankomissaariksi) Terijoen hallitukseen, millä tuli olemaan suuri vaikutus hänen julkisuuskuvaansa sotienjälkeisessä Suomessa. Ministerinä Lehtinen hahmotteli siirtymistä punaiseen Suomeen asiakirjassa Kommunistien toiminnasta valkoisten vallasta vapautuvilla alueilla. Heinäkuussa 1940 hänet nimitettiin Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston jäseneksi. Vuonna 1941 hän eli kuusi kuukautta piiritetyssä Leningradissa huonoissa olosuhteissa. Jatkosodan aikana Lehtinen työskenteli Kominternissa sihteeristön lehdistö- ja radio-osaston Suomen edustajana järjestön lakkauttamiseen (1943) asti. Hän oli yhdessä Armas Äikiän kanssa toimittamassa "Suomen vapausradion" radiolähetyksiä Suomeen 1941–1945.
Paluu Suomeen

Sotien jälkeen Suomeen joulukuussa 1945 palaamaan päästetty Lehtinen oli yksi julkisen SKP:n johtohenkilöistä, keskuskomitean ja poliittisen toimikunnan jäsen (1954–1969). Hertta Kuusisen ja Aili Mäkisen ohella Lehtinen kuului vaikutusvaltaisimpiin suomalaisiin naiskommunisteihin. Lehtinen vastasi puolueen valistusasioista, kuten aatteellisesta kasvatuksesta. Hän sai 1950-luvulla avioliiton kautta takaisin Suomen kansalaisuuden, mutta yhteydet itärajan taakse säilyivät lämpiminä, ja hän tapasi säännöllisesti sikäläisiä tiedusteluviranomaisia.
Lehtinen meni kolme kertaa naimisiin. Aiemmin hän oli ollut naimisissa Eino Lehdon ja Antti Hyvösen kanssa, joista jälkimmäisen kanssa Lehtinen sai Visa-pojan vuonna 1937. Vuonna 1952 hän avioitui Arvo Hildenin kanssa.
Asema taustavaikuttajana jatkuu

Lehtinen oli SKP:n keskuskomitean poliittis-teoreettisen äänenkannattaja Kommunistin pitkäaikainen toimittaja (1946–) ja päätoimittaja (1963–1976). Puoluetta repineessä osapuolitaistelussa Lehtinen asettui tukemaan oppositiota, joskin hän  päätoimittaja-asemansa johdosta joutui tasapainoilemaan mielipiteiden välillä. Esimerkiksi Tšekkoslovakian miehityksen syksyllä 1968 Lehtinen hyväksyi oikeutettuna toimenpiteenä. Hän puolestaan katui myöhemmin sitä, että ehti epähuomiossa allekirjoittaa SKP:n tapahtuneen tuominneen lausunnon. SKP:n 15. edustajakokouksesta muiden mukana ulosmarssinut Lehtinen menetti keskuskomitean ja poliittisen toimikunnan jäsenyytensä, mutta hän pysyi SKP:ssa tärkeänä taustavaikuttajana.
Lehtinen kuoli pitkän sairauden jälkeen 7. maaliskuuta 1997. Hänen itsensä järjestämää henkilöarkistoa säilytetään Kansan Arkistossa.
Aiheesta muualla

Katainen, Elina: / Lehtinen, Inkeri (1908–1997) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 21.3.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Käyhkö, Ulla: Inkeri Lehtinen ja stalinismi SKP:ssä. Pro gradu. (PDF-tiedosto.)
Terijoen hallitus
Otto Wille Kuusinen
Mauritz Rosenberg
Akseli Anttila
Tuure Lehén
Armas Äikiä
Inkeri Lehtinen
Paavo Prokkonen
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Inkeri Lehtisen hauta Hietaniemen hautausmaan uurnalehdossa
Outokummun seurakunta

| Outokummun seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Outokummun kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Kuopion hiippakunta
Rovastikunta:  Joensuun rovastikunta
Pääkirkko:  Outokummun kirkko
Perustettu:  1968
– Lakkautettu:  2023
Jäsenmäärä:  4 266 (2022)
– Osuus asukkaista:  66,1 %
Kirkollisvero:  1,65 %
Kirkkoherra:  Satu Ruhanen
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Outokummun seurakunta oli Outokummussa Pohjois-Karjalassa toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Seurakunta kuului Kuopion hiippakuntaan ja Joensuun rovastikuntaan. Outokummun ja Polvijärven seurakunta yhdistyivät vuoden 2024 alussa Outokummun ja Polvijärven seurakunnaksi.
Tatjana Nikolajevna Romanova

| Tatjana Nikolajevna |
| --- | --- |
 Venäjän suuriruhtinatar
 
Syntynyt:  Tatjana Nikolajevna Romanova 10. kesäkuuta 1897 Pietarhovi, Pietarin kuvernementti, Venäjä
Kuollut:  17. heinäkuuta 1918 (21 vuotta) Jekaterinburg, Neuvosto-Venäjä
Hautapaikka:  Pietari-Paavalin katedraali, Pietari
Suku:  Romanov
Isä:  Nikolai II
Äiti:  Aleksandra Fjodorovna
Uskonto:  ortodoksisuus
Nimikirjoitus:  
Tatjana Nikolajevna Romanova (ven. Татяна николаевна Романова)  (10. kesäkuuta 1897 – 17. heinäkuuta 1918) oli Venäjän suuriruhtinatar Aleksandran ja Venäjän viimeisen keisarin Nikolai II:n toiseksi vanhin lapsi.
Sisarukset

Olga Nikolajevna Romanova s. 1895 (isosisar)
Marija Nikolajevna Romanova s. 1899 (pikkusisar)
Anastasia Nikolajevna Romanova s. 1901 (pikkusisar)
Aleksei Nikolajevitš Romanov s. 1904 (pikkuveli)
Kuolema

Tatjana teloitettiin perheensä mukana heinäkuun 17. päivänä vuonna 1918 Venäjän vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen.
Neuvostoliiton salaisten arkistojen avauduttua tuli päivänvaloon muun muassa teloitusta johtaneen Jakov Jurovskin muistiinpanot. Niissä oli yksityiskohtaisesti selostettu Romanovien salaisen haudan paikka Jekaterinburgissa. Hauta oli hätäisesti lapioilla kaivettu matala kuoppa metsätiessä, johon auto oli uponnut.
Hauta löydettiin vuonna 1991 ja siirrettiin Pietari-Paavalin katedraaliin Pietariin vuonna 1998.
Nyt Venäjän ortodoksikirkko vaatii Tatjanan haudan avaamista, että voitaisiin varmistaa se, onko vuonna 1998 haudattu vainaja todella Tatjana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tatjana Nikolajevna Romanova Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Business Finland

| Business Finland  |
| --- | --- |

 Business Finlandin päätoimipaikka Helsingin Ruoholahdessa.
Perustettu:  2018
Edeltävät virastot:  Finpro (1919–2017) Tekes (1983–2017)
Tehtävä:  Auttaa elinkeinoja uudistumaan ja kehittymään teknologian ja innovaatioiden keinoin, edistää kansainvälistä verkottumista sekä parantamaan työelämän laatua.
Ministeriö:  Työ- ja elinkeinoministeriö
Sijainti:  Porkkalankatu 1 Helsinki
Valtio:  Suomi
Pääjohtaja:  Lassi Noponen
Työntekijöitä:  212 (2023)
Vuosibudjetti:  753,2 milj. € (2023)
Aiheesta muualla
Sivusto
| Business Finland |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  2015
Puheenjohtaja:  Marianne Asikainen
Avainhenkilöt:   Mirja Huovinen  Mailiina Turanlahti 
Kotipaikka:  Porkkalankatu 1 Helsinki, Suomi
Toimiala:  Muu liikkeenjohdon konsultointi
Liikevaihto:  84,6 milj. € (2022)
Liikevoitto:  536 000 € (2022)
Henkilöstö:  521
Omistaja:  Suomen valtio (TEM)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Business Finland on suomalainen valtiokonserni, joka koostuu valtionyhtiö Business Finland oy:stä (ent. Finpro), ja samannimisestä valtion virastosta, innovaatiorahoituskeskus Business Finlandista (ent. Tekes). lähde?
Nykyinen, vuoden 2018 alussa syntynyt Business Finland -konserni tarjoaa yrityksille kansainvälistymis- ja rahoituspalveluita. Sen pääjohtajana toimii Lassi Noponen. Konserni työllistää noin 600 henkeä. Sillä on lähes 40 toimipistettä ulkomailla ja maakunnallisia toimipisteitä Suomessa.
Business Finlandin toimintaa ohjaa laki 1146/2017 sekä muut erityislainsäädännön osat, ja se on osa Team Finland -verkostoa. Business Finland toimii Työ- ja elinkeinoministeriön tulosohjauksessa .
Organisaatio

Business Finlandilla on pääjohtaja, joka johtaa ja kehittää toimintaa, sekä vastaa toiminnasta työ- ja elinkeinoministeriölle. Pääjohtajan nimittää valtioneuvosto.
Pääjohtajana on 1.9.2024 alkaen toiminut oikeustieteen kandidaatti, Master of Science Lassi Noponen. Pääjohtajan tukena on myös johtoryhmä .
Business Finlandilla on myös johtokunta, johon kuuluu toimialaa tuntevia henkilöiä, joista yksi edustaa työ- ja elinkeinoministeriötä. Johtokunta päättää rahoituksen myöntämisestä, ja pääjohtaja toimii johtokunnan esittelijänä.
Johtokunnan kokoonpano:
Päivi Marttila, hallitusammattilainen (puheenjohtaja)
Petri Peltonen, alivaltiosihteeri, työ- ja elinkeinoministeriö (varapuheenjohtaja)
Jaakko Aspara, professori, Hanken
Petri Kalliokoski, toimitusjohtaja, High Metal Oy
Taru Keronen, toimitusjohtaja, Eckerö Line Oy
Sami Lampinen, toimitusjohtaja, Inventure Oy
Teppo Rantanen, johtaja, Tampereen kaupunki
Jarno Syrjälä, alivaltiosihteeri, ulkoministeriö
Tuula Teeri, toimitusjohtaja, Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademie
Huijausskandaalit

Business Finlandin edeltäjän Finpron USA:n aluepäällikköä syytetään yli neljän miljoonan euron kavaltamisesta vuosien 2010-2017 välisenä aikana. Valtio on käyttänyt oikeudenkäyntiin yli puoli miljoonaa euroa.
Myös Business Finlandin Kiinassa toimivan tytäryhtiön FinChin entistä työntekijää epäillään arviolta miljoonan euron taloudellisista väärinkäytöksistä Finpron loppuaikoina eli vuosina 2017–2018.