Stoalaisuus
Historia

Tutkijat jakavat stoalaisuuden historian yleensä kolmeen kauteen:
Varhaisstoa, Zenon Kitionilaisesta Antipatros Tarsoslaiseen
Keskistoa, mukaan lukien Panaitios ja Poseidonios
Myöhäisstoa, mukaan lukien Musonius Rufus, Seneca, Epiktetos ja Marcus Aurelius
Stoalaisuus syntyi Ateenassa noin vuonna 301 eaa. Sen perustajana pidetään Zenon Kitionlaista. Päinvastoin kuin esimerkiksi epikurolaiset, Zenon valitsi opetuspaikakseen julkisen tilan. Hän opetti Ateenassa maineikkaassa Stoa poikilessa eli Kirjavassa pylväshallissa, joka sijaitsi Ateenan Agoran laidalla. Niin hänen filosofiansa sai nimensä pylväshallin (stoa) mukaan.
Zenonin ja muiden ensimmäisten stoalaisten ajatukset pohjautuivat kyynikoiden ajatuksiin. Kyynisen koulukunnan perustaja Antisthenes oli ollut Sokrateen oppilas. Toinen merkittävästi stoalaisuuteen vaikuttanut kyynikko oli Diogenes. Hän, kuten Sokrateskin, suosi yksinkertaista elämää ilman ylellisyyksiä, ja pyrki palauttamaan elämän pelkkiin välttämättömyyksiin. Hän asui tynnyrissä, söi raakaa lihaa ja masturboi julkisesti osoittaakseen riippumattomuuttaan muusta yhteiskunnasta.
Vastaavasti stoalaisten opetusten keskeinen sisältö oli moraalissa, jonka Zenon opetti olevan sama kuin luonto. Alkuvaiheessa stoalaisuus nähtiinkin lähinnä "takaisin luontoon" -tyyppisenä liikkeenä, joka kritisoi taikauskoa ja tabuja. He opettivat myös irtisanoutumista kivusta ja sairauksista, hyvästä tai huonosta onnesta, sekä elämästä ja kuolemasta. Zenon haastoi usein totunnaiset kiellot, perinteet ja tavat.
Stoalaisuus opetti, että epäitsekkyys on suurin hyve elämässä ja ainoa, mitä tarvitaan onnellisuuteen. Hyveelliset ihmiset voivat olla riippumattomia yhteiskunnasta, mutta heidän täytyy auttaa muita. He voivat tulla paremmiksi ainoastaan ottamalla hyveensä käyttöön suhteessaan toisiin ihmisiin. Hallitsemalla intohimonsa ja tunteensa he voivat voittaa ulkopuolisen maailman ja löytää rauhan itsensä kanssa. Stoalaisuus opetti myös rakastamaan kaikkia muita eläviä olentoja.
Zenonin merkittävin seuraaja oli Khrysippos, jonka aikaansaannosta on suurin osa siitä mitä nykyään kutsutaan stoalaisuudeksi. Muita stoalaisuuden merkittäviä edustajia olivat Khrysippoksen opettaja Kleanthes, roomalaiset Seneca ja Marcus Aurelius, sekä Epiktetos, joka syntyi ja kuoli Kreikassa, mutta eli suurimman osan elämästään Roomassa. Myös roomalaisen Ciceron ajattelu sai paljon vaikutteita stoalaisilta, vaikka yleisesti häntä voidaankin pitää eklektikkona.
Stoalaisilta filosofeilta ei valitettavasti, kuten A. A. Long on todennut, ole säilynyt yhtään kokonaista teosta koulukunnan kahden ensimmäisen kauden ajalta. Varhaisstoan ajalta on säilynyt lähes kokonaisena vain Kleantheen Hymni Zeukselle. Muutoin teoksia on säilynyt ainoastaan roomalaiselta myöhäisstoan ajalta. Näihin lukeutuvat muun muassa Epiktetoksen teokset Käsikirja ja Keskusteluja sekä Marcus Aureliuksen teos Itselleni.
Roomalaiselta kaudelta tunnetaan kolmen ”stoalaisen marttyyrin” kohtalo keisari Neron käsissä. Musonius Rufuksen oppilaat Rubellius Plautus, Thrasea Paetus ja Barea Soranus olivat kaikki merkittäviä poliitikkoja ja stoalaisuuden kannattajia. He eivät syyllistyneet rikoksiin hallitsijaa vastaan, mutta loukkasivat tätä pelkästään korkealla moraalillaan. Nero surmautti ensin Plautuksen, ja alkoi tämän jälkeen vainota tämän kahta ystävää. Heidän kerrotaan kohdanneen kuolemansa tyynesti.
Filosofien ja poliitikkojen lisäksi stoalaisia vaikutteita voidaan havaita useilla tiedemiehillä ja kirjailijoilla. Tällaisia ovat muun muassa Geminos, Kleomedes, Strabon, Flavius Josephus, Areios Didymos, Apollonios Dyskolos ja Klaudios Ptolemaios.