stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mesikämmekkä

| Mesikämmekkä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
Suomessa::  Hävinnyt
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Yksisirkkaiset Monocotyledoneae
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kämmekkäkasvit Orchidaceae
Alaheimo::  Orchidoideae
Tribus::  Orchideae
Suku::  Mesikämmekät Herminium
Laji::  monorchis
Kaksiosainen nimi
 Herminium monorchis  (L.) R.Br. 
Katso myös
   Mesikämmekkä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mesikämmekkä eli mesikukka (Herminium monorchis) on Euraasiassa kasvava vaatimattoman näköinen kämmekkälaji. Suomesta laji on hävinnyt sukupuuttoon.
Ulkonäkö ja koko

Pienikokoinen mesikämmekkä kasvaa 7–20 senttimetriä korkeaksi. Varren tyvellä on yksi pallomainen versojuurimukula. Loppukesällä kasvi kasvattaa lisäksi kaksi tai kolme uutta mukulaa lyhyiden maansisäisten rönsyjen päähän. Varren tyvellä on kaksi tai kolme vihreää lehteä, jotka ovat 2–5 cm pitkiä ja soikeita tai tasasoukkia. Lisäksi varren yläosassa on korkeintaan kaksi suomumaista ylälehteä. Kukinto on tiheä, 2–4 cm pitkä tähkä, joka nousee lehtien välistä. Pieniä, kellomaisia vihertävänkeltaisia kukkia on kukinnossa 10–20. Kukat osoittavat alaviistoon. Mitätön huuli on kolmiliuskainen ja kannukseton. Kukissa on voimakas, hunajaa muistuttava makea tuoksu. Suomessa mesikämmekän kukinta-aika on kesäkuussa.
Mesikämmekkä on erikoistunut hyönteispölytykseen. Sen kukissa vierailee runsaasti pieniä hyönteisiä: pistiäisiä, kärpäsiä ja kovakuoriaisia. Pölytystulos on yleensä erittäin hyvä. Erityisen tärkeitä pölytyksen kannalta ovat tietyt, hyvin pienet loispistiäiset, joiden pölytettäviksi mesikämmekän kukka on täysin sopeutunut. Mesikämmekkä leviää paitsi siementen avulla, myös uusista versojuurimukuloista. Niiden avulla kasvi kykenee leviämään hitaasti kasvupaikallaan. Uusi mukula kasvaa pienen varren päähän, ei heti edellisen viereen kuten useimmilla Euroopan versojuurimukulallisilla kämmeköillä.
Levinneisyys

Mesikämmekkä kasvaa Euroopassa Keski-Euroopasta itään kapealla vyöhykkeellä läpi Venäjän ja Siperian Aasian lauhkeisiin osiin Etelä-Kiinaan saakka. Levinneisyysalue on kuitenkin hyvin laikuttainen. Skandinaviassa lajia tavataan hajanaisella alueella Tanskassa, Etelä-Norjassa sekä Etelä- ja Keski-Ruotsissa. Lajia kasvaa myös Baltian maissa. Suomessa mesikämmekkää on tavattu liki kymmenellä kasvupaikalla Ahvenanmaalla erityisesti Eckeröstä, sekä Hämeen Tuuloksessa, josta laji hävisi jo 1930-luvulla pellonraivauksen yhteydessä. Laji on mahdollisesti kasvanut myös Hattulassa. Ahvenanmaan ja Suomen viimeinen mesikämmekän tunnettu kasvupaikka Eckerössä jäi tiensuoristuksen alle 1975, minkä jälkeen lajia ei ole Suomessa tavattu. Mesikämmen on uhanalainen Ruotsissa, Tanskassa, Norjassa, Leningradin ja Vologdan alueilla, Liettuassa, Saksassa sekä Puolassa. Virossa laji on silmilläpidettävä.
Elinympäristö

Mesikämmekkä on kalkinvaatija ja on kasvupaikkansa suhteen vaatelias. Se kasvaa kosteilla niityillä ja letoilla, joilla muu kasvillisuus on matalaa. Yleensä lajia onkin Suomessa löytynyt laidunnan lyhyenä pitämiltä kosteilta merenrantaniityiltä. Suomessa mesikämmekän häviämisen syitä ovat pellonraivaus, perinteisen niittylaidunnuksen väheneminen ja ehkä myös herbaarionäytteiden liiallinen kerääminen.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2011: Mesikämmekän levinneisyys Suomessa
Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Mesikämmekkä (Herminium monorchis) (Arkistoitu – Internet Archive)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Herminium monorchis:  Wikidata: Q47055  Wikispecies: Herminium monorchis  BioLib: 42122  BOLD: 454725  CoL: 6M3GJ  EoL: 1099756  EPPO: HRXMO  EUNIS: 189643  FoC: 200028715  GBIF: 5310578  iNaturalist: 243592  IPNI: 638624-1  IRMNG: 11852353  NBN: NHMSYS0000459309  NCBI: 431298  Observation.org: 2556  Open Tree of Life: 977434  PalDat: Herminium_monorchis  PFI: 8225  Plant List: kew-98526  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:638624-1  Species+: 23215  Tropicos: 23500811  WFO: wfo-0000981680  WoRMS: 425927  Laji.fi: MX.40047 
Ophrys monorchis:  Wikidata: Q21977671  CoL: 7XQ9B  GBIF: 2803574  IPNI: 647996-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:647996-1  Tropicos: 50034235  WFO: wfo-0000258161 
Lähikuva mesikämmekän kukinnosta.
Ledontie

Burmantie ja Ledontie vuonna 1944
Ledontie (hindiksi लेडो रोड, burmaksi လီဒိုလမ်းမကြီး, kiin. 中印公路) on tie, joka kulkee Intian Assamin osavaltiossa sijaitsevan Ledon kaupungista Myanmarin läpi Kunmingiin Yunnanin maakuntaan Kiinaan. Tie rakennettiin toisen maailmansodan aikana jotta liittoutuneet pystyisivät toimittamaan varusteita kiinalaisille, jotka taistelivat japanilaisia vastaan. Tie valmistui tammikuussa 1945, jolloin sen avaamisella ei ollut enää suunniteltua merkitystä, koska japanilaiset olivat jo vetäytyneet kokonaan Burmasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ledontie Wikimedia Commonsissa
Martti Lehtevä

Martti Alvar Lehtevä (4. kesäkuuta 1931 Helsinki – 21. heinäkuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen nyrkkeilijä.
Lehtevä oli Suomen nyrkkeilyjoukkueen varamies Helsingin 1952 olympialaisissa. Hän hävisi Rooman 1960 olympialaisissa 63,5-kiloisten sarjan ensimmäisellä kierroksella eteläafrikkalaiselle William Ludickille tuomariäänin 0–5. Luzernin EM-kilpailuissa 1959 hän hävisi ensimmäisessä ottelussaan tanskalaiselle Benny Nielsenille tuomariäänin 0–5. Hän saavutti Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa pronssia vuonna 1955.
Seuratasolla Lehtevä edusti Helsingin Tarmoa. Hän voitti Suomen mestaruuden vuonna 1958. Hän voitti TUL:n mestaruuden vuosina 1952–1955.
Leggingsit

Sukkahousujen vaihtoehtona käytetyt leggingsit.
Leggingsit (legginsit, legginssit, engl. leggings) ovat lähinnä naisten vaatekappale, puolipitkät tai pitkät alushousut, joita voi käyttää myös päällysvaatteena.
Leggingsit muistuttavat suurimmaksi osaksi sukkahousuja. Niitä pidetään useimmiten lyhyiden mekkojen, hameiden ja nykyään myös shortsien, toppien ja huppareiden kanssa. Leggingseistä on kehittynyt erilaisia versioita, esimerkiksi nahka- ja farkkuleggingsit. Leggingsejä myydään eri väreissä.
Leggingsit olivat suuressa suosiossa 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa.lähde? Valikoima on kasvanut runsaasti 2000-luvulla.
Naiset päällään leggingsit.
Miesten leggingsejä kutsutaan meggingseiksi. Ne muistuttavat miesten pitkiä alushousuja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leggingsit Wikimedia Commonsissa
Leagros-ryhmä

Memnon ja kaksi etiopialaista. Yksityiskohta tuntemattoman Leagros-ryhmän jäsenen maalaamasta amforasta, n. 510 eaa.
Leagros-ryhmä oli antiikin kreikkalainen vaasimaalarien ryhmä, joka tuotti attikalaista mustakuviokeramiikkaa. Ryhmä toimi Ateenassa arkaaisella kaudella noin vuosina 525/520–500 eaa.
”Ryhmä” on muodostettu tutkimuksessa tyylillisin perustein. Sen nimi perustuu ryhmän vaaseissa usein esiintyvään kalos-kirjoitukseen, jossa mainitaan nimi ”Leagros”. Leagros-ryhmä toimi samaan aikaan kuin varhaisten punakuviomaalareiden niin kutsuttu Pioneeriryhmä, ja siihen kuuluneet olivat viimeisiä merkittävämpiä mustakuviomaalareita. Jotkut tutkijat ovat esittäneet, että kyseessä olisi ollut Pioneeriryhmän työpajan mustakuviotuotantopuoli. Ainakin vaikuttaa siltä, että samat kauppiaat myivät kummankin ryhmän tuotantoa.
Ryhmän nimiin on laitettu noin 400 eri vaasia. Ryhmä tuotti erityisesti suurikokoisia vaasityyppejä, kuten amforoita, hydrioita ja krateereja, mutta myös muun muassa oinokhoeja ja lekyyttejä. Maalauksissaan ryhmän jäsenet käyttivät punakuviomaalauksesta lainattuja ilmaisutapoja, soveltaen niitä mustakuviotekniikkaan. He kuvasivat hahmoja tekniikalle uudenlaisissa asennoissa ja toiminnassa. Hahmoja on myös maalattu aikaisempaa mustakuviomaalausta yleisemmin niin, että ne ovat osittain päällekkäin. Joskus maalauksissa käytettiin lisävärejä.
Ryhmään luetaan muun muassa Akheloos-maalari ja Chiusi-maalari. Suurinta osaa ryhmän yksittäisistä maalareista ei ole helppoa erottaa toisistaan, eikä voida nimetä.
Teoksia

Laiva. Yksityiskohta kyliksistä, n. 520 eaa.
Gorgoneion, yksityis­kohta samasta kyliksistä.
Amfora, n. 520–500 eaa.
Amfora, n. 520–500 eaa.
Lekyytti, n. 520–500 eaa.
Athene. Panathenaia-amfora, n. 510 eaa.
Hevoslaji. Saman Panathenaia-amforan toinen puoli.
Akhilleus ja Aias pelaavat. Yksityis­kohta hydriasta, n. 510 eaa.
Amfora, n. 510 eaa.
Amfora, n. 510 eaa.
Pelike, n. 510 eaa.
Oinokhoe, n. 510 eaa.
Voluuttikrateeri, n. 510–500 eaa.
Ratsastajia. Yksityis­kohta hydriasta, n. 510–500 eaa.
Leander-luokka (risteilijä)

| Leander-luokka |
| --- | --- |
 Luokkaan kuulunut HMS Ajax

Tekniset tiedot
Uppouma:  7 270 t (kuiva) 9 000-9 740 t (kuormattu)
Pituus:  169,1 m
Leveys:  17 m
Syväys:  5,8 m
Koneteho:  72 000 shp
Nopeus:  32,5 solmua
Miehistöä:  570
Aseistus
Meritorjunta:  8 × BL 6" Mk XXIII -tykkiä kaksiputksina Mk XXI -asennuksina 8 21" torpedoputkea 1 x Fairey Seafox -lentokone
Ilmatorjunta:  4 × QF 4" Mk V -ilmatorjuntatykkiä yksiputkisina HA Mk IV -asennuksina 12 x 0,5" Vickers-konekivääriä nelipiippuisina Mk I -asennuksina
Leander-luokan alukset olivat Britannian Kuninkaallisen laivaston keveitä risteilijöitä. Tämän tyypin alukset palvelivat myös Uuden Seelannin ja Australian laivastoissa. Australian laivaston aluksia  kutsutaan usein Perth-luokan risteilijöiksi ja ne poikkeavatkin jonkin verran varsinaisista Leander-luokan aluksista. Alusluokan alukset nimettiin kreikan mytologiasta otetuilla nimillä.
Luokan alusten suunnitteluun vaikutti raskaamman York-luokan suunnittelussa luodut periaatteet ja alukset olivatkin hyvin sopivia kauppamerenkulun suojaamiseen. Alus oli ainoa risteilijäluokka Kuninkaallisessa laivastossa, joka oli rakennettu yhdellä savupiipulla sitten vuoden 1880.
Aseistus

Leander-luokan alusten pääaseena olivat kahdeksan 6 tuuman 50 kaliiperin Mk XXIII tykkiä. Tykit oli asennettu kaksoitykkitorneihin kaksi etu ja kaksi takakannelle. Aluksen apuaseina olivat neljä yksiputkisena asennuksena olevaa 4 tuuman 45 kaliiperin QF Mk V HA tykkiä, jotka myöhemmin korvattiin kaksiputkisilla (8 tykkiä). Ilmatorjunta-aseina oli 12 puolentuuman Vickers konekivääriä kolmena neliputkisena asennuksena. Lisäksi aluksessa oli neljä 21 tuuman torpedoputkea kummallakin laidalla.
Aluksilla oli mahdollisuus käyttää yhtä Fairey Seafox lentokonetta.
Suoja

Alusten suojana oli ainoastaan 845 tonnia terästä eli alukset olivat suhteellisen haavoittuvaisia taistelussa. Ammusvarastot oli ympärisuojattuja 3,5 - 1 tuuman teräksellä. Alusten kyljet oli suojattu 3 - 1 tuuman vöillä ja tornien suoja oli tuuman.
Fairey Seafox.
Merikartta

Yhdysvaltalainen merikartta vuodelta 1976.
Merikartta eli merikortti (< ruots. sjökort) on kartta, jossa kuvataan meri- ja vesialueiden pohjanmuodot sekä rantaviivat. Mittakaavasta riippuen siihen voi olla yksityiskohtaisesti merkittynä syvyystietojen lisäksi muun muassa rannikon ja saarten pinnanmuodot, vesiväylät, satamat, merenpohjan luontaiset esteet, kuten karikot ja matalikot, rantaviivan yksityiskohdat, merenkululle vaaralliset kohteet, kuten hylyt, luonnolliset sekä ihmisen rakentamat navigoinnin apuna käytettävät kohteet, kuten majakat, tunnusmajakat, loistolaitteet, viitat, väyläohjauslaitteet ja kummelit. Lisäksi karttaan voi olla merkittynä merivirrat ja niiden voimakkuudet sekä poikkeamat Maan magneettikentästä.
Merikartat ovat välttämättömiä navigoinnin apuvälineitä, ja useissa valtioissa painettu merikartta on määrätty alusten pakolliseksi varusteeksi.
Sijainnit ja suunnat

Maantieteelliset koordinaatit ilmoitetaan nykyään merikartoissa yleensä WGS 84 -järjestelmän mukaan. Karttaprojektiona on tyypillisesti Mercatorin projektio, jossa pituuspiirit ovat kartalla pystysuoria ja leveyspiirit vaakasuoria. Tosipohjoinen on tällöin kartassa suoraan ylöspäin. Toisinaan käytetään gnomonista projektiota.
Magneettisen pohjoissuunnan poikkeama tosipohjoisesta eli eranto vaihtelee eri puolilla maapalloa. Karttalehden esittämän alueen eranto ilmoitetaan merikartassa numeerisesti ja usein myös kompassiruusulla.
Yksityiskohtainen tieto merikartalla

Merikartassa käytettävät symbolit antavat yksityiskohtaista tietoa meren pohjasta, vedenalaisista kareista, merimerkeistä tai maamerkeistä merenkulkijalle. Toiset symbolit näyttävät tietoa poijujen, valojen, majakoiden, rannikon ja maaston muodon rakenteista, joita voidaan käyttää apuna sijainnin määrittämisessä.
Värejä merikartoissa käytetään osoittamaan eroja meren ja kuivan maan välillä, vuorovedenveden ja merenpohjan välillä, joka on aina vedenalainen ja osoittamaan veden syvyyttä.
Yksityiskohtainen tieto merikartalla > Syvyys

Syvyydet, jotka on luodattu, näytetään kartalla numeroina. Syvyydet on merkitty yleisimmin metreinä. Joskus vanhemmissa kartoissa, kuten Yhdysvaltain hallituksen julkaisemissa, käytetään myös mittayksikkönä jalkaa tai sylimittaa. Värilliset alueet merikartassa varoittavat matalista vesistä tai vaarallisista vedenalaisista esteistä, karikoista, hylyistä jne.
Yksityiskohtainen tieto merikartalla > Vuorovesi

Vuorovedenveden nopeudet ja muut vahvat virtaukset osoitetaan erikoiskarttamerkeillä. Vuoroveden muutokset saatetaan näyttää kartoilla vuorovesivesitaulukkoina, jotka näyttävät vuoroveden nopeuden ja suunnan vuoroveden jokaisena tuntina.
Yksityiskohtainen tieto merikartalla > Merikarttamerkit

Eri maiden karttalaitokset julkaisevat merikarttojen ohella myös teosta, jonka nimi on INT 1 (tai Kartta 1, missä sana Kartta on sillä kielellä, jolla teos on julkaistu, esim. engl. Chart 1). Siinä on kuvattu kaikki merikartoilla käytetyt symbolit ja käsitteet.
Merikarttojen valmistus ja julkaisu

Merikartat perustuvat muun muassa hydrograafisiin tutkimuksiin. Syvyyksiä on eri aikakausina mitattu eri menetelmin. Nykyisin käytetään pääosin kaikuluotausta.
Sähköinen merikartta

Merikartta voi myös olla sähköisessä muodossa, jolla voidaan tietyin edellytyksin korvata laivoilla käytetyt paperiset merikartat. Jotta alus voi purjehtia pelkillä elektronisilla merikartoilla, sillä täytyy olla hyväksytty ja varmennettu ECDIS-laite (engl. Electronic Chart Display and Information System), jossa käytetään virallisia ENC-karttoja (engl. Electronic Navigation Chart). ECDIS-laitteen varmennus tapahtuu käytännössä kahdentamalla koko aluksen ECDIS-järjestelmä. Elektronisen kartta-aineiston täytyy tällöin olla virallisen merikarttalaitoksen tuottamaa. Suomessa sellaista aineistoa Suomen alueelta tuottaa  Liikenne- ja viestintävirasto.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Merikartat Liikenne- ja Viestintäviraston merikartoitusta koskevat verkkosivut
Jan Strangin merikarttatieto
Speculi Marini,  Lucas Janszoon Waghenaer kartaston web-kopio
Portugalilaisen Pedro Reinelin tekemä merikartta vuodelta 1504.
Leck mich im Arsch

Leck mich im Arsch (’Nuole minun persettäni’, vastaa ilmaisua ”haista paska”) on Wolfgang Amadeus Mozartin säveltämä kuusiääninen kaanon B-duurissa. Kappaletta ei julkaistu säveltäjäneron elinaikana, mutta hänen vaimonsa Constanze Mozart luovutti sen leipzigilaiselle kustantamolle Breitkopf & Härtelille vuonna 1799. Kustantaja sensuroi kaanonia, muun muassa vaihtoi sen alkusanat muotoon ”Laßt froh uns sein” (’Iloitkaamme’). Nykyisin ei ole varmaa tietoa, millaiset sanat Mozart tarkoitti kaanoniinsa alkujaan; vain laulun nimi on tiedossa. Kaanonin järjestysluku Köchelin luettelon uusimmassa painoksessa on 382c, alkuperäisessä laitoksessa 231.
Leck mich im Arschia ei tule sekoittaa kolmiääniseen kaanoniin Leck mir den Arsch fein recht schön sauber (’Nuole perseeni hienosti oikein kauniin puhtaaksi’), jonka Mozartin arvellaan säveltäneen Wienissä samoihin aikoihin vuonna 1782.
Sanat

Leck mich im Arsch (”Laßt froh uns sein!”) 

Laßt uns froh sein! 

Murren ist vergebens! 

Knurren, Brummen ist vergebens, 

ist das wahre Kreuz des Lebens. 

Drum lasst uns froh und fröhlich sein!
Aiheesta muualla

Leck mich im Arschin partituuri
Lehtimäen vaakuna

Lehtimäen vaakuna (1959–2008)
Lehtimäen vaakuna oli Lehtimäen kunnan tunnus; luonteeltaan se on puhuva vaakuna.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kolmoisvuori, josta nousee viisilehtinen oksa, kaikki kultaa.” Vaakunan on suunnitellut Antti Salmenlinna, ja Lehtimäen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 31. lokakuuta 1958. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 18. helmikuuta 1959.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Lehtimäki liittyi osaksi Alajärven kaupunkia.
Lauhanvuoren kansallispuisto

Lauhanvuoren kansallispuiston tunnus
| --- | --- |
Sijainti:  Kauhajoen ja Isojoen alueella Suomessa
Pinta-ala:  53 km²
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  1982
Kävijämäärä:  21 300 (2023)
Hallinto:  Metsähallitus
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Lauhanvuoren kansallispuisto sijaitsee Kauhajoen ja Isojoen rajalla, Etelä-Pohjanmaalla. Kansallispuiston pinta-ala on 53 km², ja se on perustettu vuonna 1982. Lauhanvuori erottuu 231-metrisenä Pohjanmaan muuten tasaisesta maastosta, ja se onkin yksi Länsi-Suomen korkeimmista kohdista. Lauhanvuoren kasvillisuus ja geologia ovat lähialueesta poikkeavia. Kansallispuistossa on lähdepuroja, lähteikköjä, allikkoisia soita, karuja mäntykankaita sekä muinaisia rantakivikoita eli kivijatoja. Koska puisto sijaitsee Suomenselän vedenjakajalla, sen luontoon kuuluu sekä pohjoisia että eteläisiä lajeja.
Kansallispuisto sopii hyvin päiväretkikohteeksi. Ensimmäiset patikoijat saapuivat 1950-luvulla. Puistoa hoitaa Metsähallitus, merkittyjä reittejä siellä on noin viisitoista kilometriä.
Lauhanvuoren kansallispuisto kuuluu alueeseen, jolle haettiin Unescon alaista Geopark-statusta vuonna 2018. Lauhanvuori-Hämeenkangas sai Geopark-statuksen heinäkuussa 2020. Alueen alkuperäiseen lajistoon kuuluva metsäpeura ollaan palauttamassa Lauhanvuoren luontoon. Ensimmäiset eläimet tuotiin totutustarhaan syksyllä 2017.
Luonto > Vesistöt

Lauhanvuori sijaitsee vedenjakajalla, sillä puiston länsiosa kuuluu Lapväärtinjoen–Isojoen ja itäosa Karvianjoen vesistöön. Ensin mainittu vesistö saa alkunsa Lauhanvuoren lähteistä ja puroista. Jokia ei kansallispuiston alueella ole, mutta siellä virtaa yhdeksän puroa, joiden yhteenlaskettu pituus on 11 kilometriä. Ne laskevat Isojokeen ja sitä kautta Lapväärtinjokeen. Pisin puro on kolmen kilometrin mittainen nimetön Peräkorven lähteestä laskeva puro. Muita yli kahden kilometrin mittaisia puroja ovat Vyösluoma ja Huhtaluoma. Suurin osa puroista ei ole luonnontilaisia, sillä niihin laskee kaivettuja ojia. Purojen uomia on myös ruopattu.
Pohjavesi tulee vuorenrinteiden alaosissa maanpinnan lähelle, ja siellä onkin lähdepuroja eli luomia sekä lähteitä. Kaikki merkittävimmät lähteet eivät kuitenkaan kuulu kansallispuiston alueeseen. Esimerkiksi Huhtakorvenkivijadan lounaispuolella sijaitseva lähteikkö sijaitsee yksityismaalla kansallispuiston ulkopuolella. Runsaslähtisimpiä alueita ovat Huhtakorpi ja Peräkorpi. Lauhanvuorella on kaikkiaan seitsemän selvästi rajoittuvaa lähdealuetta, joista vain Kärkikeitaan kaksi lähdettä ovat luonnontilaisia. Peräkorvella on laaja-alainen lähdealue, jossa on kaksi avolähdettä, allikoita, tihkupintaa sekä lähdevaikutteisia ojia ja lähdepuroja.
Vuoren rinteet ovat karkeat, ja niiden alla on hyvin läpäisevä hiekkakivestä koostuva kallioperä. Tämän vuoksi sadevesi imeytyy nopeasti rinteisiin ja painuu syvälle, aina pohjavedeksi asti. Lauhanvuoren kaksi pohjavesialuetta ovat Eenokinneva ja Riitakangas, joiden pinta-ala on yhteensä 352 hehtaaria. Riitakankaasta vajaa puolet on kansallispuistossa, kun Eenokinneva on lähes kokonaisuudessa puiston alueella.
Kansallispuiston järvien ja lampien pinta-ala on 9,4 hehtaaria. Suurimmat järvet ovat Spitaalijärvi (6,7 hehtaaria), Kaivolammi (1,2 hehtaaria) ja Ahvenlammi (0,7 hehtaaria). Lauhanvuoren järvet ja lammet ovat käytännössä umpilampia, ja ne ovat pääsääntöisesti humuspitoisia. Spitaalijärvi puolestaan on karu ja kirkasvetinen järvi. Lammet ovat suorantaisia, karuja ja tummavetisiä.
Luonto > Ilmasto

Koska Lauhanvuori sijaitsee noin sata metriä ympäröiviä alueita ylempänä, vuori pysäyttää saderintamat. Näin ollen vuorella sataa ympäröivää aluetta enemmän. Pysyvä lumi saattaa sataa vuoren yläosiin marraskuussa, ja viimeiset lumet sulavat vasta vapun aikoihin pohjoisrinteiltä.
Lauhanvuori on Suomen eteläisin paikka, jossa puiden latvuksiin muodostuu ilman kosteuden tiivistymisestä aitoa tykkylunta.
Luonto > Eläimistö

Hirvet syövät laella pihlajien ja haavan taimien latvustoja. Metsäjänis, orava ja näätä ovat metsien ympärivuotista peruslajistoa. Lauhanvuoren alueella liikkuu ajoittain saukkoja, ilveksiä, susia, karhuja ja liito-oravia. Liito-orava on priorisoitu laji. Alueella tavataan vuosittain ahmoja, ja niiden tiedettiin menneinä vuosikymmeninä jopa pesineen alueella. Alueen alkuperäiseen lajistoon kuuluva metsäpeura ollaan palauttamassa Lauhanvuoren luontoon. Ensimmäiset eläimet tuotiin totutustarhaan syksyllä 2017.
Vuonna 2008 tehdyissä laskelmissa havaittiin 53 maalintu- ja yhdeksän vesilintulajia. Yleisimmät lajit olivat peippo, metsäkirvinen, harmaasieppo ja pajulintu. Lauhanvuoren karujen mäntymetsien tyyppilajeja ovat muun muassa leppälintu, kirjosieppo, kulorastas ja järripeippo. Rehevimpien metsien lajit, kuten peukaloinen ja sirittäjä, ovat selvästi harvinaisempia. Kahlaajalajeista runsaslukuisin on liro. Lauhanvuoren karussa ympäristössä viihtyvät pohjoiset lintulajit, kuten järripeippo ja tilhi, joka viettää kesänsä tavallisesti pohjoisessa. Puistossa tavataan lisäksi muun muassa ampuhaukkaa, mustakurkku-uikkua, pohjantikkaa, helmipöllöä, kapustarintaa, suokukkoa, palokärkeä, laulujoutsenta, kehrääjää ja kulorastasta. Pikkusieppo pesimässä kansallispuistossa on harvinaisuus. Linnusto ei karuudesta johtuen ole kovinkaan monipuolinen, mutta se poikkeaa silti tavallisesta eteläpohjalaisesta maaseutuympäristöstä. Huhtikuussa Lauhanvuoren laella sijaitsevasta näkötornista voi tarkkailla petolintujen, kurkien, joutsenten ja hanhien muuttoa. Syksyisin Lauhanvuorella voi nähdä taviokuurnia. Talviaikaan puiston linnusto on melko niukkaa. Talvisin alueen näkyvimpiä lajeja ovat hömö- ja töyhtötiaiset, kanalinnut, tikat ja korppi. Koskikaran saattaa tavata talvisin sulana pysyvistä Lohikeitaan luomista.
Lähdepuroissa tavataan tammukkaa eli purotaimenta. Lauhanvuoren kansallispuiston selkärangatonlajisto tunnetaan melko huonosti. Parhaiten tunnetaan lähteikköjen ja lähdepurojen kaksisiipiset, vesiperhoset, kovakuoriaiset ja koskikorennot. Jukka Salmelan tekemien tutkimusten mukaan Lauhanvuorella on varsin monipuolinen ja vaatelias lähteiden vaikutusalueella elävä sääskilajisto. Tutkimuksessa löytyi muun muassa Suomen vastuulajeihin kuuluvat rimpiryönikkä, Pneumia borealis ja Pneumia bugeciana. Heinäkuussa 2005 tehdyssä perhosten kartoituksessa havaittiin puistosta 163 perhoslajia.