stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leo Jokela
Yksityiselämä

Leo Jokela oli aviossa kahdesti. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Eila Sillantie, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1947, mutta liitto päättyi eroon 1951. Liitosta on kaksi lasta (s. 1949 ja 1950). Jokelan toinen puoliso oli terveydenhoitaja Marja-Terttu Vainio, jonka kanssa hän solmi avioliiton 1957. Heille syntyi kolme yhteistä lasta (s.  1958, 1959 ja 1961). Jokela säilytti lämpimät välit myös kahteen vanhimpaan lapseensa. Lisäksi perheeseen kuuluivat Vainion kaksi lasta ensimmäisestä liitosta. Vainion kanssa Jokela oli aviossa kuolemaansa saakka.
Vapaa-aikanaan Jokela harrasti kutomista ja käytti näytösten väliajat, kuvaustauot ja muut vapaat hetkensä neulomalla. Jokela sai 1960-luvulla päävoiton veikkauksessa. Potin suuruudesta ei ole enää tarkkaa tietoa, mutta tiettävästi rahoilla olisi saanut ostettua asunnon. Jokelan toinen perhe asui ensin Töölössä hänen kantaravintolansa Eliten läheisyydessä, josta he myöhemmin muuttivat Lauttasaareen. Parhaiten Jokela viihtyi perheen kesämökillä Vihtijärven Nokkalassa. Heidän mökkinaapureitaan ja vakiovieraitaan olivat näyttelijäystävät Pia Hattara ja Pentti Irjala.
Yksityisihmisenä Jokela oli hiljainen, vaatimaton, itseään korostamaton, vakava ja jopa ujo. Huumorintajunsa ansiosta hän pärjäsi myös seuramiehenä ja yhteishengen luojana. Jokela piti yksityiselämänsä tarkasti erillään teatterimaailmasta ja muista töistään eikä kotona koskaan puhunut työasioistaan. Työpaineita ja riittämättömyyden tuntoja hän sen sijaan lievitti alkoholilla. Jo Fennada-kaudellaan Jokela piti usein salkussaan valkoviinipulloja, joita hän joi pitkin päivää. Hänen alkoholinkäyttönsä kasvoi 1960-luvun teatterin murroksen myötä, kun hän koki omien arvojensa ja ihanteidensa menettäneen merkityksensä. Pitkäaikainen ja runsas alkoholinkäyttö johti 1970-luvulla terveysongelmiin. Jokelaa ei kuitenkaan yleensä nähty humalassa, ja hän oli hoitanut työnsä aina tunnollisesti. Siksi hänen varhainen poismenonsa tuli monille järkytyksenä.
Leo Jokela kuoli 48-vuotiaana maksakirroosiin äitienpäivänä 11. toukokuuta 1975. Hänet on haudattu Honkanummen hautausmaalle.
Perintö

Jokela palkittiin vuonna 1975 postuumisti erikois-Jussilla laajasta elämäntyöstään. Kotimainen elokuva-ala oli tuolloin syvässä suossa. Parhaiden Spede-roolien sekä Komisario Palmujen 1970-luvun televisioesitykset keräsivät kuitenkin miljoonayleisöjä, jolloin Leo Jokelasta tuli uuden punk-sukupolven arvostama kulttihahmo. Näkyvintä arvostusta Jokela sai uusilta elokuvantekijöiltä. Matti Pellonpää piti Jokelaa esikuvanaan, ja myös muut uuden koulukunnan näyttelijät suosivat Jokelan aikoinaan omaksumaa tarkkasävyistä ja surumielistä komiikkaa. Heihin lukeutuvat esimerkiksi Markku Toikka, Turo Pajala ja Mato Valtonen.
Leo Jokelan elämäntyötä kunnioittava Leo Jokela Boozing Society jakoi vuodesta 1994 gaalaillassaan G. Pula-aho -patsaan ja kunniakirjoja ansioituneille viihteen ja kulttuurin ammattilaisille. Palkinnon ovat saaneet muiden muassa Spede Pasanen, Atte Blom, Jukka Virtanen, Vesa Vierikko ja Tuomari Nurmio. Tilaisuuksiin osallistuneet Jokelan työtoverit ja ystävät kertoivat omia muistojaan, ja gaalat saivat myös mediassa paljon huomiota.
Vuonna 2016 julkaistiin Asko Alasen kirjoittama 240-sivuinen elämäkerta Leo Jokela: Vaatimaton sivuosien sankari.
Kirjallisuutta

Martin, Timo & Niemi, Pertti & Tainio, Ilona: Suomen teatterit ja teatterintekijät.  Kustannusosakeyhtiö Tammi, 1974.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leo Jokela Wikimedia Commonsissa
Kaarninen, Pekka: / Jokela, Leo (1927–1975). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 6.9.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kallonen, Kari: Leo Jokela oli sivuroolien sankari Päivän Lehti. 24.1.2017.
Markkanen, Kristiina: Leo Jokela oli Hausjärven Chaplin (maksullinen Sunnuntai-liite) Helsingin Sanomat. 21.7.1996.
Pääosassa Leo Jokela Yle Elävä Arkisto. 23.1.2017.
Kolsi, Eeva-Kaarina: Rakastetun Leo Jokelan traaginen kohtalo: Alkoholi vei Palmu-elokuvien etsivän ja veikkausvoittajan 48-vuotiaana Ilta-Sanomat. 15.10.2016.
Marjamäki, Tuomas: Leo Jokela: Suomen hiljaisin koomikko – Valkokankaan varjot 10/10 Apu. 20.11.2021.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Leevi Kuuranne, Leo Jokela, Matti Ranin ja Joel Rinne elokuvassa Komisario Palmun erehdys.
Leo Jokelan hauta Honkanummen hautausmaalla Vantaalla.
Luettelo NHL:n tilastokärjistä

Tämä on luettelo NHL:n parhaista pelaajista maratontilastojen mukaan. Tähän on listattu ne pelaajat, joilla on eniten pisteitä, maaleja ja syöttöjä.
Runkosarjan tilastot

Luettelo 1 000 tehopistettä saavuttaneista NHL-pelaajista
Luettelo 500 NHL-maalia tehneistä pelaajista
Luettelo 1 000 ottelua pelanneista NHL-pelaajista
Luettelo on tehopisteiden ja maalien osalta päivitetty 14.1.2025, syötöt 19.11.2019.
Kaitajärvi (Kiikka)

| Kaitajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Sastamala
Koordinaatit:  61°22′58″N, 22°40′07″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Kikkelänjoen valuma−alue (35.125)
Tulo-oja:  Jyränoja Syväjärvestä
Laskuoja:  Lammioja Kiimajärveen 
Järvinumero:  35.125.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  74,2 m  
Pituus:  850 m  
Leveys:  200 m  
Rantaviiva:  1,891 km  
Pinta-ala:  11,847 ha  
Saaria:  ei saaria
 fiKaitajärvi 
Kaitajärvi on Pirkanmaalla Sastamalan Kiikassa Haapaniemellä sijaitseva järvi.
Maantiede

Järven pinta-ala on 11,8 hehtaaria ja sen pituus on 850 metriä ja leveys 200 metriä. Se on muodostunut mäkien väliin muodostuneeseen painanteeseen Kiimajärven viereen. Järvi on ilmakuvien perusteella kauttaaltaan vesikasvillisuuden täplittämää, joten sen on oltava matala järvi. Siinä ei ole saaria. Järven rantaviiva on 1,9 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Rantojen läheisyydessä ei ole kiinteää asutusta, mutta järvellä on kahdeksan vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet suoraan yhdystieltä 12955 tai pieniä teitä pitkin Haapaniemen kulmakunnalta.
Vesistösuhteita

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Kokemäenjoen yläosan alueella (35.12), jonka Kikkelänjoen valuma-alueeseen (35.125) se kuuluu. Järveen laskee kaksi ojaa, joista tärkein on Jyränoja. Se on yläpuolisen valuma-alueen laskuoja, joka on Syväjärven ja Kortejärven yhteinen laskuoja. Järven luusua sijaitsee järven pohjoisrannalla, josta alkaa 1,8 kilometriä pitkä  Lammioja. Se laskee Kiimajärveen, jonka vedet jatkavat Kikkelänjoen myötä Kokemäenjokeen Kiikassa.
Uskonto Varsinais-Suomessa

Uskontokuntiin kuuluminen Varsinais-Suomessa (pl. Turku), Tilastokeskus (2023)
Luterilaisuus (70.9%)
Muut uskonnot (1.8%)
Uskontokuntiin kuulumattomat (27.3%)
Nousiaisten kirkko on rakennettu 1400-luvulla.
Tämä artikkeli käsittelee Varsinais-Suomen uskontoa ja uskonnollisia yhteisöjä, poislukien Turun kaupunki, jota käsitellään Turun uskontoa käsittelevässä artikkelissa. Varsinais-Suomen maakunnan asukkaista 70,9 prosenttia kuuluu Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon, kun koko maassa vastaava luku on 63,6 prosenttia (2023).  Muihin uskontokuntiin kuuluu 1,8 prosenttia väestöstä ja uskontokuntiin kuulumattomia on 27,3 prosenttia väestöstä.
Historia > Katolinen aika

Kristinusko tunnettiin Varsinais-Suomessa jo 1000-luvun alussa. Uudenkaupungin seutu oli jo varhain yhteydessä Ruotsiin ja hautaustapa muuttui tällä alueella kristilliseksi jo noin vuonna 1050. Lounais-Suomen yhteys Ruotsiin valtapiiriin ja sen kirkolliseen toimintaan lujittui 1100-luvulla, kun alueelle tehtiin ensimmäinen katolinen ristiretki. Piispa Henrik toimi nykyisen Varsinais-Suomen pohjoisosassa ja Satakunnan eteläosassa. Henrikin toiminta suuntautui sata vuotta kristillisenä olleille seuduille ja toiminta osoittaa lähinnä vakiintuneen opin edellyttämää kirkollisten olojen järjestämistä.
Kaarinan Ravattulaan perustettiin Suomen ensimmäinen kirkko 1100-luvulla. Nousiaisten Topoisiin kehittyi 1100–1200-luvulla Suomen ensimmäinen hiippakuntakeskus. Paikalla oli ensin puukirkko. Piispanistuin sijaitsi Nousiaisissa vuoteen 1229, jolloin se siirtyi Aurajoen Koroisiin. Piispanistuin siirtyi Turun tuomiokirkkoon 1300-luvun vaihteessa ja samoihin aikoihin rakentui Kuusiston piispanlinna. Katolisella ajalla Varsinais-Suomen alueelle perustettiin ensimmäisenä 1200-luvulla Nousiaisten seurakunta (1232), Maskun seurakunta (1232), Mynämäen seurakunta (1200-luvun loppu). sekä Uskelan seurakunta (1200-luku). Varsinais-Suomessa on joitakin jäänteitä romaanistyylisistä puukirkoista. Ensimmäiset harmaakivisakaristot rakennettiin 1200-luvulla ja 1300-luvun alussa seurasi harmaakivisen kirkkoarkkitehtuurin rakennuskausi.
Katolisella ajalla Varsinais-Suomi oli kirkonrakentamisen painopistealuetta erityisesti vuosina 1435–1490. Vanhemman kirkkosukupolven aikana Varsinais-Suomeen rakentui kivikirkot Nousiaisiin, Mynämäelle, Maariaan, Lietoon, Kaarinaan, Sauvoon, Paraisiin, Nauvoon, Korppooseen, Kemiöön, Perniöön, Halikkoon, Kalantiin, Vehmaalle, Lemuun sekä Taivasaloon. Nuoremman kirkkosukupolven aikana (vuodesta 1480) rakennettiin kirkot Laitilaan, Maskuun, Ruskoon, Pertteliin, sekä Rymättylään. Maunu Tavast siirsi birgittalaissääntökunnan munkkeja ja nunnia Vadstenasta Turun hiippakuntaan ja rakennutti heille luostarin Naantaliin. Naantalin birgittalaisluostarista tuli omavarainen 1462 ja Naantalin kirkko rakentui luostarinkirkoksi.
Historia > Luterilainen aika

Uskonpuhdistuksen myötä Kuusiston piispanlinna revittiin ja sen alainen lääni peruutettiin kruunulle. Vuonna 1554 toteutetussa hiippakuntajaosssa Varsinais-Suomen alue jäi Turun hiippakunnan alaisuuteen. 1600-luvun lopulla radikaalipietismiä esiintyi Varsinais-Suomessa Lars Ulstadiuksen ja Petter Schaeferin toiminnan kautta. 1700-luvun alussa Piikkiössä vaikutti hallelaisen pietismin edustaja Iisak Laurbecchius. Valituskaudella Varsinais-Suomen alueella vaikutti kansanvalistaja ja raamatunkääntäjä Antti Lizelius.
Vuoden 1726 valtiopäivillä asetettiin seuratoiminnan kieltänyt konventikkeliplakaatti. Lainsäätäjien asetusta vastustanut separatistinen liike alkoi vaikuttaa ensin Liisa Erkintyttären herätyksen kautta Kalannissa ja sittemmin  rukoilevaisena kansanherätyksenä Abraham Achreniuksen kautta, joka oli ollut mukana Ähtävän herätyksessä. Kansanherätys puheksi Varsinais-Suomessa 1750-luvun puolivälissä. Rukoilevaista liikettä edelsi myös 1800-luvun vaihteen hyppyherätys. Herrnhutilaisuus vaikutti Varsinais-Suomessa Taivassalon alueella 1800-vuosikymmenen alusta lähtien Elias Laguksen toiminnan kautta. Herännäisestä herätysliikkeestä erkaantui vuonna 1843 Fredrik Gabriel Hedbergin johtama evankelinen herätysliike, joka virisi evankeliseksi herätykseksi Pöytyän ympäristössä.
Historia > Uskonnollisen vapauden aika

Uskonnollinen vapaus lisääntyi vuonna 1869, kun vapaan seuratoiminnan kieltänyt konventikkeliplakaatti kumottiin. Vuonna 1889 sallittiin myös siirtyminen pois luterilaisesta kirkosta. Evankelinen herätysliike kasvoi laajaksi kansanliikkeeksi 1870-luvulta lähtien. Lestadiolaisuus puolestaan saapui Varsinais-Suomen alueelle pääosin 1880- ja 1890-luvun alueella, jolloin se sai vaikutusta pääasiassa Pöytyän–Loimaan ympäristössä.
Baptismi alkoi vaikuttamaan 1880-luvulla alueellisesti Salon alueella, jonne perustettiin 1900-luvun alussa Mathildedalin baptistiseurakunta. Myöhemmin baptistien toiminta keskittyi Saloon. Vapaakirkollisuus sai 1900-luvun vaihteesta lähtien kannatusta Turun pohjoispuolen pitäjissä sekä itäisellä alueella. Suurimmat yhteisöt toimivat Turussa, minkä lisäksi 1900-luvun ensimmäisellä perustettiin perustettiin seurakunnat Kemiönsaaren Skinnarvikiin ja Saloon. Salossa baptistit ja vapaakirkolliset liittyivät myöhemmin helluntaiherätykseen.
Turun seudusta muodostui 1920-luvulla adventismin vahvin alue. Turun ympäristössä huomattavin adventistien kannatus oli Merimaskussa, minkä lisäksi adventistinen ryhmä toimi myös Salossa.
Protestantismi > Luterilaisuus > Evankelis-luterilainen kirkko

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piirissä Varsinais-Suomessa toimii kaksi hiippakuntaa: Turun arkkihiippakunta ja ruotsinkielinen Porvoon hiippakunta. Turun arkkihiippakunnan alaiseen tuomiorovastikuntaan kuuluvat Kaarinan seurakunta ja Piikkiön seurakunta. Itäisessä Varsinais-Suomessa toimivaan Paimion rovastikuntaan kuuluvat Liedon seurakunta, Loimaan seurakunta, Länsi-Turunmaan suomalainen seurakunta, Martinkosken seurakunta, Paimion seurakunta, Pöytyän seurakunta, Salon seurakunta sekä Someron seurakunta.
Varsinais-Suomen läntisellä puolella toimivaan Nousiaisten rovastikuntaan kuuluvat Kustavin seurakunta, Laitilan seurakunta, Maskun seurakunta, Mynämäen seurakunta, Merimaskun seurakunta, Naantalin seurakunta, Rymättylän seurakunta, Nousiaisten seurakunta, Pyhärannan seurakunta, Raision seurakunta, Ruskon seurakunta, Taivassalon seurakunta, Uudenkaupungin seurakunta sekä Vehmaan seurakunta. Porvoon hiippakunnan alaiseen Turunmaan rovastikuntaan kuuluvat Kemiönsaaren seurakunta sekä Länsi-Turunmaan ruotsalainen seurakunta.
Protestantismi > Luterilaisuus > Herätysliikkeet

Varsinais-Suomi on evankelisen herätysliikkeen synnyinseutua ja siitä lähtien liike on ainoana hallinnut varsinaissuomalaista seurakuntaelämää. Voimakkainta evankelisuus on Loimaan ympäristössä ja Loimijoen varressa Pöytyällä, Karinaisissa ja Tarvasjoella. Myös liikkeen suhteellinen kannatusosuus on huomattava. Ruotsinkieliset kannattajaryhmät saariston ruotsalaisalueilla ovat verrattain pieniä. Evankelisen herätysliikkeen piirissä Loimaalla toimii yksityinen Loimaan evankelinen kansanopisto. Suomen Luterilaisella Evankeliumiyhdistyksellä on myös rukoushuoneet Loimaan Niinijoella, Marttilassa sekä Pöytyän Kumilassa.
Vanhoillislestadiolaisuuden piirissä Varsinais-Suomessa toimivat Forssa-Loimaan rauhanyhdistys sekä Salon seudun rauhanyhdistys. Turun rauhanyhdistyksen toimitalo sijaitsee Kaarinassa. Esikoislestadiolaisilla on toimitalo Pöytyällä. Herännäisten Herättäjä-yhdistyksellä on paikallisosasto Salossa. Varsinais-Suomen Kansanlähetys järjestää toimintaa muun muassa Salossa ja Laitilassa.
Rukoilevaisuutta edustavalla Länsi-Suomen Rukoilevaisten Yhdistyksellä on toimintaa Laitilassa.
Protestantismi > Luterilaisuus > Muut luterilaiset kirkot

Suomen evankelisluterilaisella lähetyshiippakunnalla on seurakunnat Laitilassa, Loimaalla ja Salossa.
Suomen evankelisluterilaisella seurakuntaliitolla on Marttilassa Marttilan itsenäinen evankelisluterilainen seurakunta, joka järjestää jumalanpalveluksia Marttilassa ja Loimaalla.
Protestantismi > Helluntaiherätys

Turun ympäristössä helluntailaisten toimintaa oli Laitilassa vuosina 1950–1951, jolloin helluntaiseurakuntaan kastettiin kesällä 1951 noin 40 ihmistä. Myöhemmin ovat avautuneet myös Parainen ja Naantali, johon järjestäytyi noin 250 hengen seurakunta. Salon helluntaiseurakunta järjestettiin vuonna 1927. Sodan jälkeen Salossa oli herätystä ja sen jälkeen tasaista kasvua, niin että 1980-luvulla seurakunnan jäsenmäärä oli noin 320. Uudessakaupungissa ja Loimaalla oli samoihin aikoihin noin 100 hengen seurakunnat. Varsinais-Suomessa on ollut monia paikkakuntia, joissa on aikoinaan ollut pieni seurakunta, mutta ne ovat vaipuneet muuttoliikkeen myötä.
Nykyisin helluntaiseurakunnat ovat sijaitsevat myös Aurassa (2008), Kaarinassa (2003), Liedossa, Paimiossa (2002), Raisiossa ja Somerolla (1963). Varsinais-Suomessa toimivat myös ruotsinkieliset Korppoon ja Paraisten seurakunnat. Kaikkiaan Varsinais-Suomessa toimii nykyisin 15 helluntaiseurakuntaa joissa on yli 2 800 jäsentä.
Ortodoksinen kirkko

Konstantinopolin patriarkaattiin kuuluvan Suomen ortodoksisen kirkon alaisuudessa Varsinais-Suomessa toimii Turun ortodoksinen seurakunta. Turun ortodoksinen seurakunta järjestää jumalanpalveluksia Salossa, Loimaalla, Uudessakaupungissa, Paimiossa, Sauvossa, Laitilassa ja Mynämäellä. Seurakunnalla on Salossa Pyhän Ristin rukoushuone.
Kulttuuri > Tapahtumat

Varsinais-Suomessa on järjestetty useita kristillisiä suurtapahtumia. Herätysliikkeiden tapahtumista vanhoillislestadiolaisten Suviseurat on järjestetty Oripäässä vuonna 2009. Evankelisen herätysliikkeen evankeliumijuhlat on järjestetty Loimaalla kaksi kertaa vuosina 1944 ja 1977. Evankelisen lähetysyhdistyksen kesäjuhlat on järjestetty Salossa vuonna 2015.
Salon helluntaiseurakunnan kirkko.
Brandenburg-Preussi

Brandenburg-Preussiksi (saks. Brandenburg-Preußen) kutsutaan Hohenzollernin suvun vaaliruhtinaiden personaaliunionina hallitsemaa ruhtinaskuntaa vuosina 1618–1701. Personaaliunioniin päädyttiin, kun Preussin herttua Albrekt Fredrik kuoli vuonna 1618. Tuolloin Brandenburgin kreivikunnan rajakreivi ja vaaliruhtinas Juhana Sigismund peri Preussin herttuakunnan. Brandenburg-Preussin seuraaja oli Preussin kuningaskunta, joka syntyi vuonna 1701, kun vaaliruhtinas Fredrik III kruunasi itsensä Preussin kuninkaaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brandenburg-Preussi Wikimedia Commonsissa
Saariaho

Saariaho on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Jaakko Saariaho (1877–1951), poliitikko, kansanedustaja (Nuorsuomalaiset), opettaja ja kirjakauppias
Kaija Saariaho (o.s. Laakkonen, 1952–2023), säveltäjä
Kerttu Saariaho (o.s. Marjala, 1918–2004), posliinitaiteilija
Matti Saariaho (1930–2001), kirjailija
Urho Saariaho (1911–1981), poliitikko, kansanedustaja (Kokoomus), seiväshyppääjä ja sosiaalineuvos
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Uudenmaan Kokoomus

| Uudenmaan Kokoomus |
| --- | --- |


Alue:  Uudenmaan vaalipiiri
Johto:  Henrik Vuornos (pj.)  Akseli Lehtonen (vpj.)  Sakari Mäkinen (vpj.)
Kansanedustajia:  9 / 36 (2019)
Aluevaltuutettuja:  77 / 276 (2022)
Kunnanvaltuutettuja:  245 / 1 021 (2021)
Aiheesta muualla
Sivusto
Uudenmaan Kokoomus on Kokoomuksen Uudenmaan vaalipiirin käsittävä piirijärjestö, joka valmistelee Kokoomuksen Uudenmaan vaalipiirin ehdokasasettelun eduskuntavaaleihin. Se on Suomen suurin kokoomuspiiri.
Kokoomus säilytti paikkamääränsä 2019 eduskuntavaaleissa Uudellamaalla ja sai jälleen yhdeksän kansanedustajaa: Elina Lepomäki, Kai Mykkänen, Pia Kauma, Sari Multala, Heikki Vestman, Mia Laiho, Ruut Sjöblom, Kari Tolvanen ja Pihla Keto-Huovinen.
Elina Lepomäki keräsi 19 292 ääntä Uudeltamaalta, mikä teki hänestä koko Uudenmaan vaalipiirin ääniharavan. Äänimäärä oli koko maan viidenneksi suurin.
Uudenmaan Kokoomus toimii Uudenmaan vaalipiirin alueella. Vaalipiiri käsittää Uudenmaan kunnat lukuunottematta Helsingin kaupunkia, millä on Helsingin vaalipiiri.
Uudenmaan Kokoomuksen kunnat ovat:
Askolan kunta
Espoon kaupunki
Hangon kaupunki
Hyvinkään kaupunki
Inkoon kunta
Järvenpään kaupunki
Karkkilan kunta
Kauniaisten kaupunki
Keravan kaupunki
Kirkkonummen kunta
Lapinjärven kunta
Lohjan kaupunki
Loviisan kaupunki
Myrskylän kunta
Mäntsälän kunta
Nurmijärven kunta
Pornaisten kunta
Pukkilan kunta
Raaseporin kaupunki
Sipoon kunta
Siuntion kunta
Tuusulan kunta
Vantaan kaupunki
Vihdin kunta
Säätiöt

2010-luvun vaihteessa uusmaalaiset kokoomusjärjestöt irtautuivat Kansallissäätiöstä ja samalla Lillträskin Kurssikeskussäätiö siirtyi Helsingin Kokoomukselta Uudenmaan Kokoomuksen hallintaan. Lillträskin Kurssikekusssäätiön tarkoitus määritettiin Kokoomuksen tukemiseen Uudenmaan vaalipiiristä ja säätiö nimitettiin puolueen lähiyhteisöksi. Lillträskin Kurssikeskussäätiön toiminnan volyymi väheni selvästi, kun rahaa oli jaettu ulos huomattavia määriä juuri ennen taustaryhmän muutosta. Lillträskin Kurssikeskussäätiön omaisuus on ollut pääasiassa pörssiosakkeissa, minkä lisäksi mukana ovat alkuperäisten tilusten maa-alueet. Vuonna 2015 omaisuuden määräksi ilmoitettiin taseessa 58 000 euroa. Käypä arvo on määritelty kuitenkin yli kaksinkertaiseksi. Vuodesta 2012 lähtien säätiö on tukenut Kokoomuksen Uudenmaan piirijärjestöä.
Kansanedustajat 2023

Noora Fagerström
Pia Kauma
Pihla Keto-Huovinen
Mia Laiho
Jarno Limnéll
Sari Multala
Kai Mykkänen
Susanne Päivärinta
Tere Sammallahti
Pekka Toveri
Heikki Vestman
Aikaisempia kansanedustajia

Ruut Sjöblom (2019-2023)
Kari Tolvanen (2011-2023)
Alexander Stubb 2011–2017
Jyrki Katainen 2011–2014
Merikukka Forsius 2008–2011
Eero Lehti 2007–2019
Outi Mäkelä 2007–2018
Sanna Lauslahti 2007–2018
Tapani Mäkinen 2007–2015
Sauli Niinistö 2007–2011
Jukka Mäkelä 2007–2010
Marjo Matikainen-Kallström 2003–2015
Hanna-Leena Hemming 2003–2011
Martin Saarikangas 2003–2007
Raija Vahasalo 1999–2015, 2018–2019
Leena Harkimo 1999–2003, 2007–2015
Eero Akaan-Penttilä 1999–2011
Lasse Virén 1999–2007, 2010–2011
Juhani Sjöblom 1997–2007
Markku Markkula 1995–2003
Matti Aura 1995–1999
Hanna Markkula-Kivisilta 1991–2003
Minna Karhunen 1991–1999
Tuula Linnainmaa 1987–1997
Kaarina Dromberg 1983–2007
Martti Tiuri 1983–2003
Naratšjärven taistelu

Naratšjärven taistelu oli ensimmäisen maailmansodan aikana maalis-huhtikuussa 1916 Naratšjärvellä Valko-Venäjällä käyty taistelu Saksan ja Venäjän välillä. Taistelu alkoi venäläisten hyökkäyksenä, mutta päättyi lopulta heidän tappioonsa raskain menetyksin.
Tausta

Venäläisten päätöksen taustalla ryhtyä hyökkäykseen oli Verdunin taistelu, jonka häviämisen uhka sai Ranskan Joseph Joffren painostamaan muita ympärysvaltoja ryhtymään hyökkäyksiin keskusvaltoja vastaan. Venäjän ohella hyökkäykseen ryhtyi tosin vain Italia, jolla silläkään ei ollut menestystä. Venäläiset päättivät suorittaa oman hyökkäyksensä Valko-Venäjällä. Suunnitelmana oli vapauttaa saksalaisille menetetyt alueet Baltian provinsseissa. Hyökkäysalueella oli vain noin 75 000 saksalaista 300 000 venäläistä vastaan. Venäläiset joukot olivat kuitenkin melko kokemattomia ja tämän puutteen korjaamiseksi hyökkäyksen tueksi asetettiin 1 000 tykkiä. Aikanaan tämä tarkoitti suurinta tykkikeskitystä taistelussa.
Taistelu

Venäläiset avasivat tulen 18. maaliskuuta tykistökeskityksellä, joka kesti yli kaksi päivää. Venäläisten tuli oli kuitenkin epätarkkaa ja suuri osa saksalaisten puolustusasemista ja etenkin konekivääreistä säilyi ehjinä. Tykistökeskityksen jälkeen seurasi jalkaväen hyökkäys yöllä, jotta kokemattomat joukot saisivat pimeydestä enemmän suojaa. Tästä huolimatta saksalaisten konekiväärit tekivät suurta tuhoa hyökkäysmuodostelmissa, jotka olivat pimeyden takia tavallista tiheämmät, jotta joukot eivät eksyisi toisistaan. Hyökkäystä haittasivat myös keväiset sateet, jotka muuttivat maaston mutaiseksi. Kaksi venäläisten ensimmäistä hyökkäysaaltoa voitettiin, mutta kolmannen onnistui vallata pieni osa saksalaisten puolustuslinjasta. Sekin kuitenkin menetettiin saksalaisten vastahyökkäyksessä. Aamulla saksalainen tykistö pääsi puolestaan tulittamaan venäläisten paljastuneisiin asemiin.
Venäläiset olivat suoran hyökkäyksen tueksi aloittaneet kaksi muuta hyökkäystä pohjoisempana. Toisen tavoitteena oli painostaa Riiassa olleita saksalaisjoukkoja ja toisen piti tavoittaa Naratšjärvi. Naratšjärven hyökkäys onnistuikin sumun avulla saavuttamaan järven rannat. Saksalaiset kuitenkin toipuivat hyökkäyksestä ja löivät venäläiset. Riian hyökkäys ei puolestaan edennyt ollenkaan. Saksalaiset valloittivat kaikki hyökkäyksissä menettämänsä alueet takaisin huhtikuun loppuun mennessä.
Seuraukset

Naratšjärven taistelu oli venäläisille kaikin puolin suuri tappio. Naratšjärvellä he menettivät noin 70 000 miestä ja Riian hyökkäyksessä vielä 30 000. Saksalaiset menettivät vähemmän kuin 20 000 miestä. Saksalaisten ei myöskään tarvinnut siirtää joukkoja alueelle pois Verdunin taistelusta, mikä oli alun perin ollut yksi venäläisten hyökkäyksen päämääristä. Saksalaisiin käydyt taistelut vaikuttivat kuitenkin harhaanjohtavasti. He eivät uskoneet venäläisten pystyvän nopeasti uusiin hyökkäyksiin ja keskittyivät länsirintamalle. Venäläiset ryhtyivät kuitenkin taistelun jälkeen Brusilovin hyökkäykseen.