Sosialistinen realismi
Taustaa

Venäjän vallankumouksen jälkeisinä vuosina taiteilijat osallistuivat innokkaasti uuden sosialistisen yhteiskunnan rakentamiseen. Bolševikkijohtajat eivät kuitenkaan arvostaneet 1900-luvun alusta Venäjällä kukoistanutta modernismia ja avantgarde-taidetta, johon kuuluivat muun muassa abstrakti taide, konstruktivismi, kubofuturismi ja suprematismi. Erilaiset, usein toistensa kanssa kilpailleet taiteilijaryhmät lakkautettiin 1930-luvun alkuun mennessä. Kirjallisuudessa johtoon nousi proletaarikirjailijoiden yhdistys RAPP, joka kielsi klassisen kirjallisuuden ja entisten mestarien arvon. Hyökkäävä ”proletaarisuus” hallitsi kulttuurielämää vallankumouksen jälkeisten ensimmäisten vuosien ajan. Spontaanista kuohunnasta siirryttiin kuitenkin kurinalaisempaan ja sovinnaiseen ilmapiiriin. RAPP lopetettiin vuonna 1932 ja sen tilalle perustettiin vuonna 1932 Neuvostoliiton kirjailijaliitto, jonka perustamistilaisuudessa vuonna 1934 Maksim Gorki ja Andrei Ždanov julistivat määrittelemänsä uuden kirjallisuuden suunnan, sosialistisen realismin perusteet.
Sosialistiseen realismiin liittyi voimakkaasti henkilöpalvonta ja kommunistinen propaganda Stalinin vainojen kiihkeimpinä kausina. Stalinia ylistettiin kirjoissa, näytelmissä, elokuvissa, maalauksissa ja veistoksissa. Leninin kuva oli läsnä kaikkialla.lähde? Esimerkiksi tunnettu toisinajattelijarunoilija Anna Ahmatova oli pakotettu ylistämään Stalinia runoissaan yrittäessään vapauttaa vangittuna olevan poikansa kirjailija Lev Gumiljovia. Eräässä vuonna 1950 julkaistussa runossa Ahmatova julisti: ”Missä Stalin on, siellä on vapaus, rauha ja suurenmoinen maa.” Stalinia ihannoivat säkeet poistettiin myöhemmin runoilijan kuoleman jälkeen julkaistuista painoksista.lähde? Toinen esimerkki sosialistisen realismin henkilöpalvonnasta on vaikkapa Boris Vladimirskin maalaus Ruusuja Stalinille (1949).
Stalinin työtoveri ja hänen käskyjensä innokas toimeenpanija oli neuvostojohtaja Andrei Ždanov. Hän valvoi eri taiteenalojen toteuttamista sosialistisen realismin oppien mukaisesti. Hänen nimellään tunnettu suuntaus ”ždanovilaisuus” vaati koko kulttuurin tuotannon yhdistettäväksi kapea-alaiseen puolueuskollisuuteen myös toisen maailmansodan jälkeisenä aikana.lähde?
Neuvostoliiton sosialistinen realismi syntyi lähes samanaikaisesti natsi-Saksan nousun kanssa 1930-luvun alussa. Jotkut tutkijat ovat löytäneet yhtäläisyyksiä natsien ja kommunistien taiteesta. Yhteistä niille on valtiojohtoinen ja puolueen ohjaama propaganda, henkilöpalvonnan korostaminen, työn ihannointi, kansanomaisuus, vanhan taiteen ”klassisten” ja ihanteellisten, sankarillisten aiheiden, kuten historiamaalauksen käyttö, sekä ennen kaikkea modernismin taidetta kohtaan osoitettu vastustus. Kommunistien iskusana modernismia vastaan oli ”formalismi” ja natsien vastaava ”rappiotaide”. Molempia käsitteitä saatettiin käyttää leimoina ja tuomiona taiteilijoille lähes missä tahansa yhteydessä.
Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1937 ensimmäisen Grand Prix -palkinnon jakoivat Hitlerin pääarkkitehti Albert Speer ja Neuvosto-paviljongin suunnittelijat. Paviljongin katolle oli sijoitettu Vera Muhinan veistos Työläinen ja kolhoosinainen (1935–1937), josta tuli myöhemmin neuvostotaiteen esikuva.
Toisaalta sosialistisen realismin kausi, joka kesti lähes 60 vuotta, oli paljon pitempi ja vaikuttavampi kuin Saksan kaksitoista vuotta kestänyt natsitaide. Sosialistiseen realismiin mahtui erilaisia suuntauksia, vaihdellen 1800-luvun romantiikasta, naturalismista ja realismista pelkistäviin ja impressionismia lähellä oleviin ilmaisuihin. Arkkitehtuurissa luovuttiin klassismin ihanteista Stalinin kuoleman jälkeen ja muotoilussakin omaksuttiin funktionalismin oppeja 1960-luvulta alkaen.