stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fritz Remmler

Friedrich Wilhem (Fritz) Remmler (1881, myös 28. maaliskuuta 1888 tai 1890 mainitaan, Tammisaari – 18. lokakuuta 1972 Kanada) oli saksalainen eläintieteilijä ja Suomessa sotien välisenä aikana ja jatkosodan aikana toiminut Gestapon vakooja.
Ensimmäisen kerran Suomessa

Fritz Remmler syntyi Saksan suurlähetystön henkilökuntaan kuuluneeseen perheeseen(hänen isänsä oli vuori-insinööri ja työskenteli ainakin Laatokan-Karjalassa), siten Suomessa syntynyt Remmler kävi koulunsa ja suoritti opintonsa Suomessa valmistuen 1914 filosofian kandidaatiksi pääaineenaan biologia. Remmler lähti heti tämän jälkeen Saksaan suorittamaan asevelvollisuuttaan ja toimi sitten tiedustelu-upseerina. Remmler soluttautui Saksassa koulutettavien suomalaisten jääkärien joukkoon ja raportoi heidän mielipiteistään ja luotettavuudestaan. Hän oli myös mukana salakuljettamassa aseita Suomeen ja suoritti tiedustelutehtäviä Ruotsissa Saksan laivaston laskuun.
Toiminta Suomessa 1930-luvulla

Suomen sisällissodan jälkeen Ruotsin kuninkaan hovihankkijana esiintynyt tohtori Remmler perusti Kajaania lähelle, Kuluntalahteen, Suvenniemen Eläintieteellisen aseman, mutta joutui tilanahtauden vuoksi siirtymään jo vuonna 1928 lähemmäs kaupunkia Syrjälän tilalle. Aseman toimisto sijaitsi Kajaanissa Linnakadulla. Remmler kierteli Suomen rajaseuduilla kuvaamassa luontofilmejä ja haastatteli samalla rajaseuduilla eläviä metsästäjiä. Remmler välitti kuitenkin koko ajan tietoa Saksaan Suomen tilanteesta sekä olosuhteista Suomen ja Neuvostoliiton välisillä raja-alueilla. Myös hänen suomalainen vaimonsa Irma oli mukana tässä toiminnassa.
Remmler kuljetti myös saksalaisia vieraita retkillä eri puolilla Itä- ja Pohjois-Suomea.  Näiden retkien tarkoituksena oli sotilaallinen tiedustelu ja muun muassa sopivien paikkojen etsintä lentokentille, mutta ne naamioitiin eläinten hankinta- ja kalastusmatkoiksi sekä matkailukohteiden etsimiseksi. Tämä tiedustelutoiminta lisääntyi erityisesti 1930-luvulla Hitlerin noustua valtaan.
Eläintieteelliseltä asemalta toimitettiin kyllä arktisten alueiden eläimiä eläintarhoihin ja siirtoistutuksiin muualle. Remmler tutki, sopivatko hirvet kantojuhdiksi metsissä liikkuville joukoille. Hän pyydysti myös haukkoja, koulutti niitä metsästyskäyttöön ja myi ne hyvällä hinnalla Keski-Eurooppaan. Remmler osti kotkia, jotka hän koulutti metsästämään muun muassa susia. Vuonna 1939 Berliinissä järjestettiin metsästysmessut ja Remmler vei sinne pari avustajaansa jotka esiintyivät sitten näyttelyssä hevosilla ratsastavina, turkiksiin pukeutuneina "tyypillisinä suomalaisina haukkametsästäjinä". Nämä poistettiin kuitenkin kiireen vilkkaa näyttelystä Herman Göringin esittämän kritiikin jälkeen. Remmler tunsi Göringin entuudestaan sillä hän oli ollut opettamassa haukalla metsästystä Göringille.
Etsivä keskuspoliisi oli kuitenkin selvillä Remmlerin toiminnasta ja heti talvisodan alettua hänet pidätettiin ei-toivottuna henkilönä ja karkotettiin 16. joulukuuta 1939 Suomesta. Remmler siirtyi Tukholmaan talvisodan ajaksi, mutta jatkosodan lähestyessä hän pääsi taas palaamaan Suomeen. Remmler asui nyt Rovaniemellä ja poistui Suomesta vasta syksyllä 1944 perääntyvien saksalaisjoukkojen mukana suunnaten kulkunsa Saksaan.
Kanadan aika

Remmlerillä oli ainakin kaksi poikaa, Orvar ja Ingmar. Hän muutti perheineen 1950-luvun alussa Kanadaan, kun amerikkalainen General Motors -yhtiö nimitti hänet riistapäälliköksi siellä omistamilleen alueille. Täällä hän jatkoi kotkilla metsästystä, ja saalisti lähinnä kettuja, kojootteja, lumikenkäjäniksiä ja fasaaneja. Hänet on haudattu Stevensvilleen.
Kirjallisuutta

”Remmlerin eläintarha: vakoilua viranomaisten tuella (kirj. Paavo Eini)”, Minä vakooja: vakoilun ja vastavakoilun vaiettu todellisuus, s. 125-131.  Helsinki:  Valitut palat - Reader's Digest, 2007.  ISBN 978-951-584-771-3  (suomeksi)
Aiheesta muualla

Friedrich Remmler. Yle Kainuu : Kainuun tuntemattomat suuruudet, osa 16 : esitetty 17.1.2012 (Yle Areena)
The story of a German-Finnish family. HELSINGIN SANOMAT INTERNATIONAL EDITION - PEOPLE
German doctor Fritz Remmler continued his animal farm activities in Canada. HELSINGIN SANOMAT INTERNATIONAL EDITION - PEOPLE
My father was not a spy. HELSINGIN SANOMAT INTERNATIONAL EDITION - PEOPLE
Markus-setä kertoo... -elokuvan tiedot
Memoirs of a Hunter by Friedrich Remmler (Arkistoitu – Internet Archive). (The Fernhill Press) (englanniksi)
The Eagle Falconry Of Friedrich Remmler. Martin Hollinshead 2006: The Last Wolf Hawker. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Fritz Remmler Kanadassa
Antoni Gaudí

| Antoni Gaudí |
| --- | --- |
 Antoni Gaudí 26-vuotiaana vuonna 1878.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. kesäkuuta 1852 Riudoms, Espanja
Kuollut: 10. kesäkuuta 1926 (73 vuotta) Barcelona, Espanja
Ammatti:  arkkitehti
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Antoni Plàcid Guillem Gaudí i Cornet (25. kesäkuuta 1852 Riudoms, Espanja – 10. kesäkuuta 1926 Barcelona, Espanja) oli katalonialainen arkkitehti ja katalonialaisen modernismin (jota ei tule sekoittaa myöhempään tyylisuuntaan, kansainväliseen modernismiin) tärkein edustaja. Tyylihistoriallisesti hänet luokitellaan art nouveaun ja orgaanisen arkkitehtuuriin edustajaksi, mutta hän kehitti huomattavan omaperäisen ja jopa surrealistisen arkkitehtonisen muotokielen. Gaudí työskenteli pääasiassa kotikaupungissaan Barcelonassa, missä sijaitsevat hänen tunnetuimmat työnsä, Güellin puisto ja Sagrada Família -kirkko.
Perhetausta ja nuoruus

Gaudí syntyi Riudomsissa, Tarragonan maakunnassa Reusin lähistöllä. Hänen isänsä Francesc Gaudí i Serra oli kupariseppä, kuten olivat olleet myös hänen isoisänsä ja isoisoisänsä. Hän sairasti lapsesta asti vakavaa reumatismia, jonka aiheuttamien kohtausten vuoksi hän oli ajoittain liikuntakyvytön. On arveltu, että Gaudín sairaus olisi tehnyt hänestä tavanomaista lahjakkaamman luonnon ja ympäristön tarkkailijan, mikä näkyy myöhemmin hänen arkkitehtuurissaan.
Gaudí muutti 17-vuotiaana Barcelonaan opiskelemaan arkkitehtuuria, ja Katalonian pääkaupungista tuli hänen elämänsä kiintopiste. Hän asui ja työskenteli Barcelonassa koko elämänsä, ja vain muutamat hänen suunnittelemistaan rakennuksista sijaitsevat sen ulkopuolella. Gaudí oli katalonialainen nationalisti, joka ihaili kotimaakuntansa historiaa ja kulttuuria. Hän puhui koko elämänsä lähes yksinomaan äidinkieltään katalaania, vaikka se aiheuttikin käytännön vaikeuksista – rakennustyömailla hänen työohjeensa oli usein tulkattava espanjaksi ei-katalonialaisille työmiehille.
Gaudí opiskeli arkkitehtuuria ensin 1869–1874 Barcelonan yliopistossa ja sitten 1873–1877 Escola Tècnica Superior d'Arquitectura -oppilaitoksessa (suom. 'Arkkitehtuurin teknillinen korkeakoulu'). Hänen opiskeluaikanaan arkkitehtuuria hallitsivat kertaustyylit, ja Gaudí viehättyi etenkin uusgotiikasta ja uusmaurilaisuudesta, jotka jäljittelivät keskiajan espanjalaisia rakennustyylejä. Useimmista kollegoistaan poiketen Gaudí ei kuitenkaan pyrkinyt tyylipuhtauteen vaan loi omalaatuisia kokonaisuuksia muokkaamalla ja yhdistelemällä vapaasti eri tyylipiirteitä. Gaudín omaperäisyydestä kertoo kuuluisa anekdootti: suunnitellessaan tutkintoaan varten hautausmaan porttia hän halusi saada piirustukseensa oikean tunnelman, joten hän lisäsi siihen ruumisvaunut ja hautajaissaaton, jotka hän piirsi paljon huolellisemmin kuin itse portin. Gaudí valmistui arkkitehdiksi 1878, ja koulun johtajan kerrotaan sanoneen Gaudín valmistuessa: ”Olemme antaneet todistuksen joko hullulle tai nerolle. Aika näyttää...”.
Työura

Jo opiskeluaikanaan Gaudí työskenteli joidenkin tunnettujen arkkitehtien apulaisena, ja hänen ensimmäinen itsenäinen työnsä olivat Barcelonan kaupungille 1878 suunnitellut katulyhdyt. Valmistuttuaan hän perusti oman arkkitehtitoimiston. Opintojensa päättämisvuonna Gaudí myös tutustui Pariisin maailmannäyttelyssä barcelonalaiseen liikemieheen ja taiteentukijaan, Eusebi Güelliin, joka myöhemmin tuli tilaamaan Gaudílta joitakin tämän merkittävimmistä töistä.
Työura > Varhaistyöt – maurilainen kausi

Gaudín ensimmäiset merkittävät työt olivat kaksi yksityistaloa, Casa Vicens (1883–1888) Barcelonassa ja Casa El Capricho (1883–1885) Kantabriassa Espanjan pohjoisrannikolla. Nämä rakennukset edustavat Gaudín maurilaista varhaisvaihetta. Casa Vicens, kaakelitehtailija Manuel Vicensin kaupunkitalo, muistuttaa ulkonäöltään itämaista satulinnaa pienine torneineen ja runsaine kaakeli-ornamentteineen. Casa El Caprichossa, varakkaan aatelispoikamiehen pienessä maalaiskartanossa, Gaudí hyödynsi samankaltaisia kaakeliornamentteja, ja hän kruunasi rakennuksen minareettia muistuttavalla tornilla. Gaudí ei kuitenkaan pyrkinyt puhtaaseen maurilaisuuteen vaan sovelsi ja sovitti vaikutteita espanjalaiseen arkkitehtuuriin.
Jo ensimmäisissä töissään Gaudí toteutti improvisoivaa suunnittelutapaa, josta tuli myöhemmin yksi hänen tunnusmerkeistään. Hän ei pannut paperille yksityiskohtaisia rakennuspiirustuksia, vaan ohjasi henkilökohtaisesti rakennustöitä, kehitellen rakennusta pala palalta ideoidensa ja mielikuviensa pohjalta. Casa Vicensin isäntä Manuel Vicens valitti joutuvansa vararikkoon Gaudín päähänpistojen ja rakennustöiden venymisen vuoksi, mutta valmistuessaan rakennus aiheutti Barcelonassa pienen kaakeliarkkitehtuuribuumin, mikä hyödytti suuresti Vicensin kaakelitehdasta.
Casa Vicensin ja Casa El Caprichon ollessa vielä keskeneräisiä Gaudí sai Eusebi Güellilta suuren työtilauksen. Hän sai suunniteltavakseen sekä Güellin kaupunkipalatsin Barcelonan keskustassa että hänen maatilansa porttirakennukset Barcelonan liepeillä. Miljonääri Güell oli vakuuttunut nuoren ja melko tuntemattoman Gaudín kyvyistä ja antoi tämän käyttöön lähes rajattomat taloudelliset voimavarat. Gaudí myös hyödynsi näitä voimavaroja täysimääräisesti, mikä sai Güellin raha-asioiden hoitajan valittamaan: ”Minä täytän Güellin taskut ja Gaudí tyhjentää ne”.
Güellin maatilan porttirakennukset (1884–1887) kuuluvat vielä Gaudín maurilaiseen kauteen. Tilan pääportin, hevostallin ja portinvartijan asunnon käsittävässä kokonaisuudessa toistuvat Casa Vicensin ja Casa El Caprihon tyylipiirteet, kuten minareettimaiset tornit ja kaakelikuviointi. Güellin palatsissa (1886–1888) Gaudí sen sijaan irtautui maurilaisuudesta: palatsin harmaakivinen julkisivu on raskas ja pelkistetty ja muistuttaa italialaista renessanssipalatsia. Pelkistetyn ulkomuodon rikkovat surrealistiset kattorakennelmat sekä abstrakteiksi veistoksiksi muotoillut savupiiput, jotka toistuvat useissa Gaudín myöhemmissä rakennuksissa. Sekä porttirakennuksissa että Güellin palatsissa Gaudín muotokieleen ilmestyvät ensimmäiset art nouveau -elementit.
Työura > Välivaihe – goottilainen kausi

Güellin palatsi on Gaudín tuotannossa siirtymävaihe. Hän hylkäsi rönsyilevät maurilaiset elementit ja siirtyi kohti pelkistetympää uusgotiikkaa. Gaudín goottilaisvaikutteisista rakennuksista ensimmäinen oli Avilan pyhän Teresian nunnakunnan koulurakennus eli Colegio Teresiano (1888–1889) Barcelonassa. Sitä seurasi kaksi rakennusta Luoteis-Espanjassa: Astorgan piispanpalatsi (1887–1915) sekä liike- ja asuinrakennus Casa de los Botines (1891–1892) Leónin kaupungissa. Hän suunnitteli myös Palma de Mallorcan keskiaikaisen katedraalin restaurointityöt (1903–1914).
Gaudín omalaatuiset arkkitehtoniset ideat, kallis maku ja kiivas luonne aiheuttivat usein hankaluuksia tilaajien kanssa. Astorgan piispanpalatsia rakentaessaan Gaudí joutui useita kertoja muuttamaan suunnitelmiaan tilaajien vaatimuksesta. Lopulta hän erosi suuttuneena tehtävästään palatsin ollessa vielä keskeneräinen, ja muut arkkitehdit rakensivat sen loppuun hänen suunnitelmiensa pohjalta. Palma de Mallorcan katedraalia restauroidessaan Gaudí ajautui törmäyskurssille tuomiokapitulin kanssa, joka piti hänen ajatuksiaan liian radikaaleina, ja työ jäi kesken. Parhaiten Gaudí työskentelikin Eusebi Güellin kaltaisten, erikoisuutta tavoitelleiden tilaajien kanssa, jotka antoivat arkkitehdilleen vapaat kädet ja runsaasti rahaa.
Gaudí ihaili keskiaikaisen gotiikan muotokieltä, osin koska se liittyi Katalonian mahtavuuden aikaan. Hän piti kuitenkin tyyliä rakennusteknisesti puutteellisena. Erityisesti hän inhosi goottilaisia tukikaaria, joita hän kutsui ”kainalosauvoiksi”, ja hän kehitti omia ratkaisujaan välttyäkseen käyttämästä niitä. Colegio Teresianossa Gaudí käytti ensimmäisen kerran laajasti paraabelikaaria, jotka ovat goottilaisia suippokaaria kestävämpiä, ja Astorgan piispanpalatsissa hän otti käyttöön viistot tukipylväät. Näiden kahden teknisen ratkaisun ansiosta Gaudí saattoi hyödyntää goottilaista arkkitehtuuria tukikaaria käyttämättä.
Gaudín keskiajan Kataloniaan kohdistama ihailu sai selkeimmän muodon Bellesguard-kartanossa (1900–1909). Pientä keskiaikaista linnaa muistuttava rakennus kohoaa Barcelonan keskustan pohjoispuolisella kukkulalla, paikalla, jossa aikanaan sijaitsi viimeisen barcelonalaisen Aragonian kuninkaan Marti I:n palatsi.
Työura > Uran huippuvaihe > Güellin puisto

Eusebio Güell palkkasi Gaudín 1890-luvun lopulla uuden suurisuuntaisen hankkeensa toteuttajaksi. Güell omisti laajan rakentamattoman alueen Muntanya Pedelan kukkulalla Barcelonan kantakaupungin pohjoispuolella, ja hän halusi rakentaa sinne puistokaupunginosan. Suunnitelmaan kuului kuusikymmentä asuinrakennusta sekä niihin liittyvä puisto. Lopulta vain puisto toteutui, sillä Güell sai kuudestakymmenestä tontistaan myydyksi ainoastaan kaksi.
Vuosina 1900–1914 rakennettu Güellin puisto on Gaudín tunnetuimpia teoksia. Puiston pääsisäänkäyntiä reunustaa kaksi keramiikalla koristeltua mielikuvituksellista paviljonkia. Pääsisäänkäynniltä nousee portaikko Sadan pylvään saliin, valtavaan pylväiden kannattelemaan seinättömään tilaan, jonka alkuperäinen tarkoitus oli toimia alueen asukkaiden torina. Pylvässalin katolla on näköalatasanne, puiston keskipiste, jota kiertää mosaiikkikaakeleilla koristettu kiemurteleva penkki.
Puiston muita osia suunnitellessaan Gaudí pyrki mahdollisimman luonnonmukaiseen vaikutelmaan. Hän valikoi kuivaa maastoa kestäviä, vähähoitoisia Välimeren alueen puita ja pensaita. Hän myös säilytti alueen kumpuilevan maaston ja pyrki sulauttamaan kävelytiet maastoon rakennuttamalla kukkuloita mukailevia mutkikkaita kulkureittejä, siltarakennelmia ja katettuja pylväskäytäviä.
Työura > Uran huippuvaihe > Sagrada Família

Kuuluisin Gaudín suunnittelema rakennus on Sagrada Famílian kirkko (Temple Expiatori de la Sagrada Família). Gaudí alkoi suunnitella rakennusta vuonna 1884 ja työskenteli sen parissa yli 40 vuotta. Vuodesta 1900 lähtien arkkitehti omisti lähes koko aikansa Sagrada Famílialle. Gaudín kuollessa vuonna 1926 rakennus oli keskeneräinen. Arkkitehti haudattiin rakennuksen myös keskeneräiseen kryptaan. Sagrada Famílian rakennustyöt ovat edelleen kesken ja valmistumiseen odotetaan kuluvan vielä toistakymmentä vuotta.
Gaudí ammensi töihinsä ideoita erityisesti luonnosta ja sen muodoista. Hänen töissään näkee esimerkiksi etanan kuoren spiraalimaisia muotoja (La Pedreran portaikko), puiden oksien ja hedelmien muotoja, ja niin edelleen.
Gaudín töistä seitsemän (Güellin puisto, Güellin palatsi, Casa Milà, Casa Vicens, Sagrada Família, Casa Batlló ja Colònia Güell) on lisätty Unescon maailmanperintöluetteloon.
Työura > Tärkeimmät hankkeet

Sagrada Família (Barcelona, Katalonia)
Casa Milà (Tunnetaan myös nimellä La Pedrera, suom. 'kivilouhos') (Barcelona, Katalonia)
Casa Batlló (Barcelona, Katalonia)
Palau Güell (Güellin palatsi, Barcelona, Katalonia)
Parc Güell (Güellin puisto, Barcelona, Katalonia)
Casa Calvet (Calvetin talo, Barcelona, Katalonia)
Col.legi Teresià (Teresalaiskoulu, Barcelona, Katalonia)
Palacio Episcopal (Episkopaalinen palatsi, Astorga)
Casa Botines (León)
Barcelonan kaupungin tilaamat katulamput (1878)
Työura > Tärkeimmät hankkeet > Muita töitä

Palma de Mallorcan katedraalin restaurointityöt (Palma de Mallorca, 1903–1914)
Jardins Artigas (Poble de Lillet, 1903)
Cellers Güell (Güellin viinikellarit, Garraf 1895–1901)
El Capricho de Comillas (Comillasin päähänpisto, Santander 1883–1885)
Yksityiselämä ja kuolema

Gaudía pidettiin varsin omapäisenä ja hankalanakin persoonana. Hän saattoi olla itsepäinen ja taipumaton. Asia korostui Gaudín vanhetessa, vuonna 1924 hänet jopa pidätettiin, kun hän oli kieltäytynyt keskustelemasta poliisin kanssa. Gaudí eli hyvin vaatimatonta ja niukkaa elämää. Hän ei koskaan avioitunut mutta huolehti vuonna 1879 kuolleen sisarensa Rosen henkisesti vammaisesta Rosa Egea -tyttärestä tämän koko eliniän.
Antoni Gaudín isä kuoli 93 vuoden ikäisenä vuonna 1906 asuessaan Barcelonassa Gaudín luona. Gaudí koki 1910-luvulla sarjan henkilökohtaisia tragedioita: vuonna 1912 kuoli ainoa elossa ollut sukulainen, hänelle hyvin läheinen ottotytär Rosa Egea. Samoihin aikoihin Gaudí koki työuralla useita keskeytyksiä ja pettymyksiä, ja erityisen raskas isku oli hyvän ystävän ja mesenaatin Eusebi Güellin kuolema elokuussa 1918.
Ollessaan päivittäisellä kävelyllään tulossa Sagrada Famílian työmaalta 7. kesäkuuta 1926 Antoni Gaudí joutui Gran Via- ja  Bailen -katujen risteyksessä raitiovaunun töytäisemäksi ja loukkaantui pahasti. Hyvin nukkavierusti pukeutunutta ja koko elämänsä kameraa vältellyttä arkkitehtia ei tunnistettu. Gaudí saatiin viimein kaupunginsairaalaan joidenkin taksien jo kieltäydyttyä kuljettamasta kerjäläiseksi luulemaansa miestä. Gaudí menehtyi vammoihinsa muutaman päivän kuluttua, 10. kesäkuuta. Hänen hautajaissaattuettaan oli seuraamassa tuhansia barcelonalaisia. Antoni Gaudí haudattiin Sagrada Familian kryptaan.
Kirjallisuutta

Tarragó, Salvador: Gaudí.  ((Gaudí, 1988.) Suomentanut Riikka Stewen. Toimitus: Jyrki Lappi-Seppälä. Esipuhe: George R. Collins)  Helsingissä:  Taide, 1988.  ISBN 951-8912-02-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Gaudí-aiheinen monikielinen sivusto.
Materiaalia ja kuvia Gaudín tuotannosta (Arkistoitu – Internet Archive).
UNESCO World Heritage Center: Works of Antonio Gaudí. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Structurae  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Casa Vicens
Astorgan piispanpalatsi.
Güellin puisto, Sadan pylvään saliin nouseva pääportaikko.
Gaudín keskeneräinen pääteos, Sagrada Família.
Hilda Häkkinen

Hilda Maria Häkkinen, o.s. Könni, (18. helmikuuta 1894 Töysän Ylipää – 31. joulukuuta 2005 Töysä) oli eläessään Suomen vanhin ihminen. Kuollessaan 111-vuotiaana hän oli kaikkien aikojen toiseksi tai kolmanneksi vanhimman iän saavuttanut suomalainen. Hänen elinaikanaan Suomea ehti hallita kaksi keisaria ja yksitoista presidenttiä. Hän oli seitsemänlapsisen maanviljelijäperheen neljäs lapsi.
Häkkinen kertoi itse syntyneensä 18. maaliskuuta ja halusi viettää syntymäpäiväänsä silloin. Kirkonkirjojen mukaan hän oli syntynyt 18. helmikuuta.
Häkkinen asui pitkään Hakojärvellä tyttärensä Kerttu Könnin kanssa talossa, jossa ei ollut sähköä eikä juoksevaa vettä. Pitkän elämänsä syyksi Häkkinen arveli juuri yksinkertaista elämäntapaa. Myös gerontologian professori Antti Hervosen mukaan päivittäiset askareet pitivät Häkkisen virkeänä ja toimintakykyisenä.
Viimeiset vuodet Häkkinen asui palvelutalo Elviirassa, jossa hän myös kuoli. Siellä hän vietti myös 111-vuotissyntymäpäivänsä, jolloin vieraana oli muiden muassa tasavallan presidentti Tarja Halonen.
Hannu Karpo kävi tapaamassa Häkkistä kahteen kertaan ja esitti televisio-ohjelmassaan tämän 100- ja 109-vuotisjuhlat.
Kaikkien aikojen vanhin suomalainen oli mahdollisesti Maria Andersson, jonka uskotaan kuolleen 117-vuotiaana vuonna 1946. Ikä ei kuitenkaan ole täysin varma, joten Häkkistä vanhempi olisi ainoastaan 112-vuotiaana kuollut Lempi Rothovius.
Antti Mäkelä

Antti Mäkelä (s. 20. huhtikuuta 1978 Pattijoki) on suomalainen pesäpalloilija. Mäkelä edusti koko Superpesisuransa kasvattajaseuraansa Pattijoen Urheilijoita. Mäkelä saavutti urallaan kaksi SM-hopeaa kaudella 2002 ja kaudella 2006 sekä yhden SM-pronssin kaudella 2001. Hän pelasi ulkokentällä kolmosvahtina. Mäkelä pelasi urallaan 201 Superpesiksen runkosarjaottelua. Näissä hän löi neljä kunnaria ja 46 tavallista juoksua, toi 96 juoksua ja keräsi 442 kärkilyöntiä. Mäkelä pelasi urallaan 76 Superpesiksen ylemmän loppusarjan ottelua. Näissä hän löi yhden kunnarin ja viisi tavallista juoksua, toi 30 juoksua ja keräsi 152 kärkilyöntiä. Mäkelä pelasi urallaan seitsemän Superpesiksen alemman loppusarjan ottelua. Näissä hän löi yhden tavallisen juoksun, toi yhdeksän juoksua ja keräsi 28 kärkilyöntiä.
Martti Jaatinen (päätoimittaja)

Martti Jaatinen (10. marraskuuta 1952 − 10. marraskuuta 2018) oli suomalainen Nokian Uutiset -lehden päätoimittaja.
Jaatinen oli Nokian Uutisten palveluksessa 28 vuotta. Hän tuli lehteen kesätoimittajaksi vuonna 1975, oli sitten toimittajana ja viimeksi päätoimittajana vuodesta 1983. Jaatinen kuoli 66-vuotiaana sairaskohtaukseen marraskuussa 2018.
Keminmaan vanha kirkko

| Keminmaan vanha kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Kirkkotie 8, Keminmaa
Koordinaatit:  65°48′43″N, 24°32′54″E
Seurakunta:  Keminmaan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1530, 1551–1553, 1660
Materiaali:  harmaakivi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Keminmaan vanha kirkko (myös Pyhän Mikaelin kirkko) on Keminmaassa sijaitseva keskiaikainen harmaakivikirkko, joka on  rakennettu pääosiltaan vuosina 1551–1553. Kirkko on Alatornion kirkon ohella Suomen pohjoisin keskiaikainen kivikirkko ja myös viimeisiä katolisen ajan kirkkorakennuksia Suomessa. Keminmaan vanha kirkko tunnetaan harvinaisista 1680-luvun kattomaalauksista sekä erityisesti lasikantisessa arkussa makaavasta kirkkoherra Nikolaus Rungiuksen muumioituneesta ruumiista. Kirkko poistui käytöstä Keminmaan uuden kirkon valmistuttua 1799, jonka jälkeen se toimi enää hautapaikkana. Kirkkoa restauroitiin useaan otteeseen 1920-luvulta lähtien ja nykyään se on merkittävä turistikohde sekä suosittu vihkipaikka.
Keminmaan kirkot ympäristöineen ovat osa Kemijoen jokivarsiasutuksen kulttuurimaisemaa, jonka Museovirasto on luokitellut valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Keminmaan kirkko on myös kesäaikaan avoinna oleva tiekirkko.