Suomen Kommunistinen Puolue
Organisaatio > Sotilastoiminta

Hävityn sisällissodan jälkeen perustettu SKP asetti päätavoitteekseen uuden aseellisen kapinan valmistelun. Alkuvaiheessa toiminnan keskiössä oli kuitenkin neuvostohallituksen puolustaminen. Venäjän sisällissota käsitettiin osaksi maailmanvallankumousta, josta myös Suomen työväenluokan kohtalo riippui. Puolue kehotti kaikkia nuoria liittymään puna-armeijaan. Syyskuussa 1918 muodostettiin työstä vastannut Sotilasjärjestö. Sotilasjohtoa valmennettiin Kansainvälisen sotakoulun alaisuudessa toimineessa Pietarin suomalaisessa punaupseerikoulussa. SKP:n suhdetta puna-armeijan suomalaisiin joukko-osastoihin ei määritelty tarkemmin niitä muodostettaessa tai sodan aikana. Käytännössä puolueella ei ollut juurikaan sananvaltaa armeijan asioihin.
Venäjän sisällissodan päätyttyä SKP suuntasi toimintaa Suomeen ja puolue pyrki luomaan salaisen organisaation armeijan sisälle. Sotilasjärjestöllä oli 1920-luvulla 4–7 palkattua työntekijää, joita johti yleisorganisaattori. Järjestö pyrki kaikella toiminnallaan ennen kaikkea siihen, että asevelvolliset ryhtyisivät vieroksumaan porvarillisen valkoisen armeijan tavoitteita ja militaristis-isänmaallista henkeä luoden siten pohjaa sen heikentämiseksi. Organisaattorit pitivät yhteyttä osastoissa palvelleisiin itse tai paikkakuntalaisen yhteyshenkilön välityksellä. Vuodesta 1926 alkaen tukena toimivat sotilaskomiteat. Armeijaan muodostettiin puoluesoluja. Komiteoiden ja solujen toiminta oli kuitenkin varsin satunnaista ja kyse oli lähinnä yhteyksistä. Sotilasjärjestöön liittyi tai sitä tuki alle prosentti asepalvelusta suorittaneista.
Jatkosodan sytyttyä pidätyksiltä välttyneet ja kutsunnoista poisjääneet kommunistit pyrkivät aktiiviseen sodanvastaiseen toimintaan ja antifasistisen vastarintaliikkeen luomiseen. Suurimmat metsäkaartilaisryhmät muodostuivat niille syrjäseuduille, joissa kommunisteilla oli kannatusta väestön keskuudessa. Hajanaiset sissiryhmät suorittivat joitakin sabotaaseja, mutta niiden merkitys sodankäynnille jäi vähäiseksi. Liikkeellä ei ollut keskusjohtoa tai toimivaa maanlaajuista organisaatiota eikä se saanut juurikaan tukea liittoutuneilta tai kansalta. Viranomaisten vastatoimet tehosivat ja liike nujerrettiin käytännössä varsin pian. Aktiivisin vaihe päättyi jo lokakuussa 1941 ja joulun 1942 jälkeen toimintaa oli jäljellä vain Satakunnassa ja Pohjois-Hämeessä. Metsiin jäi tosin niitä miehiä, jotka pitivät matalaa profiilia. Viimeiset sissiorganisaatiot tuhottiin keväällä 1944 käydyissä taisteluissa. SKP:n aktiivien lisäksi vastarintaliikettä olivat keskeisesti luomassa työläisrintamamiesliikkeessä syksyllä 1940 toimineet.
SKP:n tultua lailliseksi puolue ryhtyi muodostamaan entisten sotilaiden toverikuntia, joihin kuului myös metsäkaartilaisia, työvelvollisia ja heidän omaisiaan. Suomen Toverikuntien Liiton toimintaa supistettiin kuitenkin huomattavasti jo vuonna 1946, kun puoluejohto pelkäsi toverikuntien saattavan muotoutua puoluevastaisten äkkijyrkkien ajatusten levityspaikoiksi. 1950-luvun alussa SKP alkoi Kominformia seuraten korostaa sotaan valmistautumista ja hiipunut toverikuntatyö elvytettiin. Kommunistien kielenkäytössä toverikuntatyöllä tarkoitettiin ennen kaikkea sotilastoimintaa ja tutkija Kimmo Rentola on kutsunut 1950-luvun toverikuntia ”sotilasjärjestön alkioksi”. Valtiollisen poliisin sotilastoimistoa aiemmin johtanut Eino Laakso oli keskeinen toverikuntatyön järjestäjä. Toiminta hiipui vuosikymmenen loppuun mennessä. Vuodesta 1959 alkaen työtä jatkoi Sodan ja Fasisminvastainen Työ, joka harjoitti lähinnä perinnetoimintaa.