Oopperan historia
1900-luvun ooppera > Neuvostoliitto

Venäjän sisällissodan jälkeen vasta perustetussa Neuvostoliitossa vallitsi suhteellisen liberaali yhteiskuntailmapiiri aina Josif Stalinin lopulliseen valtaannousuun 1930-luvun alussa asti. Musiikkielämässä vallitsi kaksi pääsuuntausta, joita edustavat yhdistykset, Uuden musiikin yhdistys ASM ja Venäläisten proletariaattimuusikoiden yhdistys RAPM molemmat perustettiin vuonna 1923. Edellinen pyrki edistämään modernismia ja otti vaikutteita muun muassa Stravinskylta, Paul Hindemithiltä ja Schönbergiltä, kun taas jälkimmäinen piti modernismia elitistisenä ja pyrki edistämään perinteistä tonaalista musiikkia. Koko 1920-luku oli neuvostomusiikissa rohkean kokeilun aikaa, vaikka teoksien joukosta ei varsinaisia mestariteoksia löydykään. Perinteisiä romanttisia oopperoita esitettiin uusilla libretoilla: esimerkiksi Tosca esitettiin Leningradissa vuonna 1924 nimellä Borba za Kommunu (Борьба за коммуну eli Taistelu kommuunin puolesta) ja Giacomo Meyerbeerin Hugenotit sai uudeksi nimekseen Dekabristy (Dekabristit).lähde?
1920-luvun loppupuolella ilmapiiri alkoi muuttua ja modernia estetiikkaa vastaan alettiin hyökätä puolueen lehdistössä. Dmitri Šostakovitšin satiirinen ooppera Нос (Nos, Nenä 1930) poistettiin ohjelmistosta vain 16 esityksen jälkeen eikä sitä nähty maassa ennen vuotta 1974. Puolueen vuonna 1932 julkaisema virallinen taidepolitiikka muutti tilanteen lopullisesti. Taiteen katsottiin muuttuneen liian elitistiseksi ja säveltäjiltä odotettiin helpommin lähestyttäviä sosialistisen realismin mukaisia teoksia. Kilpailevat musiikkiyhdistykset lakkautettiin ja niiden tilalle perustettiin uusi Neuvostoliiton säveltäjäliitto. Šostakovitšin Леди Макбет Мценского уезда (Ledi Makbet Mtsenskogo uezda, Mtsenskin kihlakunnan lady Macbeth, 1936) sai ensi-illassa innostuneen vastaanoton, mutta teilattiin täysin kaksi vuotta myöhemmin otsikolla "Sekasotkua musiikin asemesta" Pravdassa ilmestyneellä arvostelulla ja säveltäjä oli ilmeisen lähellä menettää henkensä. Kommunistisen puolueen ihanteiden mukaiseksi mestariteokseksi nostettiin Ivan Dzeržinskin Тихий дон (Tihi Don, Hiljaa virtaa Don, 1935), joka perustui Mihail Šolohovin samannimiseen romaaniin. Teos oli musiikilliselta kieleltään erittäin vanhoillinen ja sisälsi paljon kansanmusiikin omaisia aineksia. Ooppera sai myös lukuisia jäljittelijöitä. Pravdan arvostelu, joka tyrmäsi Mtsenskin kihlakunnan lady Macbethin verrattiin sitä nimenomaisesti Hiljaa virtaa Donin melodisuuteen ja kuoro-osuuksiin.
Sergei Prokofjev asui ulkomailla vuodesta 1918 aina vuoteen 1935 asti, missä valmistui hänen ensimmäiset oopperansakin: Maddalena (1911) ja Igrok (Pelurit, 1919). Любовь к трём апельсинам (Ljubov k trjom apelsinam, Rakkaus kolmeen appelsiiniin, 1921), joka sai ensi-iltansa Chicagossa, on monipolvinen satu nuoresta prinssistä, jonka noita saa rakastumaan kolmeen appelsiiniin. Palattuaan takaisin Neuvostoliittoon vuonna 1935 Prokofjevkin joutui pian virallisen kommunistisen kulttuuripolitiikan ikeen alle. Neuvostoliitossa hän sävelsi Ukrainaan, Venäjän vallankumouksen päätösvaiheisiin sijoittuvan Семён Котко (Semjon Kotko, 1940) -oopperan, jossa hän käytti kansanmusiikkiaiheita ja pyrki melodisuuteen. Tulos ei kuitenkaan kelvannut puolueelle ja teos jäi syrjään melkein kahdeksi vuosikymmeneksi. Sodan aikana Prokofjev sävelsi kaksi oopperaa Obrutšenije v monastyre (Kihlaus luostarissa, 1946) ja Война и мир (Voina i mir, Sota ja rauha, 1946), jotka otettiin hyvin vastaan.lähde?