stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Isomorsiusyökkönen
Koko ja ulkonäkö

Isomorsiusyökkönen on huomiota herättävän isokokoinen ja helposti tunnistettava perhoslaji, jonka siipiväli vaihtelee 50–60 mm. Etusiivet vaihtelevat väritykseltään vaaleanruskeasta tummanruskeaan. Rengastäplä on muuta siipeä vaaleamman ruskea, mutta saattaa myös erottua huonosti, etenkin vaaleilla yksilöillä. Sen sijaan munuaistäplä on hyvin tumma ja sitä ympäröi vaaleampi reunus. Takasiivet ovat räikeän kirkkaankeltaiset ja niissä on terävärajainen tumma reuna. Siiven keskiosassa ei ole tummaa väriä ja takasiipien keltainen väri erottuu lentävällä perhosella hyvin. Lepäävä perhonen pitää siipiään vaakatasossa takaruumiin päällä, jolloin toinen etusiivistä peittää toista.
Toukka on ruskea ja sen selkäpuolella on lyhyitä, vinoja, mustia viiruja. Kyljissä kulkee pitkittäissuuntainen kellertävä raita.
Levinneisyys ja lentoaika

Laajalle levinnyt perhoslaji, jota tavataan Euroopan lisäksi Pohjois-Afrikassa, Aasiassa Intiaan asti sekä Pohjois-Amerikassa. Euroopassa levinneisyys kattaa myös Islannin. Suomessa isomorsiusyökkönen esiintyy ainakin Etelä-Lapin korkeudelle. Perhoset lentävät pääasiassa heinä-elokuussa, joskin ensimmäisiä yksilöitä tavataan jo kesäkuussa ja viimeisiä syys-lokakuun vaihteessa.
Elinympäristö ja elintavat

Isomorsiusyökkönen on yöaktiivinen perhoslaji, joka lepää päivisin puunrungoilla ja rakennusten seinillä suojavärinsä naamioimana. Se viihtyy erityisesti puistoissa, puutarhoissa ja metsien laitamilla, mutta käytännössä perhosia voi tavata jokseenkin kaikenlaisissa ympäristöissä. Pimeällä morsiusyökköset lentävät helposti kirkkaiden valojen luokse ja erityisen hyvin syötille. Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana ja täyskasvuiset toukat koteloituvat maaperään. Toukat voivat esiintyä joskus hyötykasvien tuholaisina.
Aikuisilla perhosilla näyttää ilmenevän niin kutsuttu estivaatio eli kesähorros, jonka aiheuttavat valoisat kesäyöt. Perhoset kuorituvat koteloistaan jo aikaisemmin, mutta vaipuvat aluksi horrokseen ja vasta iltojen pimeneminen saa aikuisten perhosten lisääntymiselimistön kypsymään ja ajaa perhoset liikkeelle.
Isomorsiusyökkösen saalistajia ovat esimerkiksi: korvayökkö (Plecotus auritus), euroopanisoherkko (Rhinolophus ferrumequinum) ja euroopanpikkuherkko (Rhinolophus hipposideros).
Ravintokasvi

Toukka elää monilla ruohovartisilla kasveilla kuten piharatamolla, voikukilla, kaaleilla, pinaatilla ja tomaatilla.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Isomorsiusyökkönen (Noctua pronuba)
Suomen Perhoset: Isomorsiusyökkönen
Ötökkätieto: Isomorsiusyökkönen (Noctua pronuba)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Noctua pronuba (common yellow underwing moth) (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Noctua pronuba, the Large yellow underwing (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1563597  Wikispecies: Noctua pronuba  AfroMoths: NOCTPRON  BAMONA: Noctua-pronuba  BioLib: 54423  BOLD: 19326  BugGuide: 9821  CoL: 937SB  EoL: 457254  EPPO: NOCTPR  EUNIS: 309738  Fauna Europaea: 448843  Fauna Europaea (new): 833933f7-5076-4c00-8676-00a446d8c9c6  GBIF: 1789695  iNaturalist: 81687  ISC: 36417  ITIS: 771401  LoB: 4242  MaBENA: NoctuaPronu  NatureServe: 2.745569  NBN: NBNSYS0000006193  NCBI: 214277  Observation.org: 1688  Open Tree of Life: 1089514  Laji.fi: MX.63035 
Toukka
Issie

Issie eli Isshii on japanilainen järvihirviö, jonka väitetään elävän Kyūshūn saarella sijaitsevassa Ikedajärvessä, Kagoshiman kaupungista etelään. Olennosta on tehty useita silminnäkijähavaintoja, joissa sitä kuvaillaan yleensä suurikokoiseksi ja tummaksi. Sillä kerrotaan olevat evät ja selässä kyttyröitä.
Kyseisessä järvessä ei elä suuria kaloja, vain pikkukaloja ja enintään 1,8-metrisiksi kasvavia ankeriaita. Ankeriaat elävät vesistöjen pohjalla, kun taas Issien on usein nähty nousevan järven pintaan, joten ne eivät selitä väitettyjä havaintoja.
Useimmat väitetyt silminnäkijähavainnot on tehty järven lounaisosissa. Vaikka Ikedajärvi on pinta-alaltaan vain 11 neliökilometriä, se on jopa 230 metriä syvä, mikä vaikeuttaa olennon etsimistä.
Olento on tunnettu paikallisissa taruissa jo vuosisatoja. Yhden tarinan mukaan Issie oli alun perin valkoinen hevostamma, joka eli Ikedajärven rannalla varsansa kanssa. Sitten muuan samurai sieppasi varsan, eikä tamma etsinnästä huolimatta enää löytänyt sitä. Epätoivoinen hevonen meni lopulta etsimään varsaa järvestä, ja muuttui siellä matelijamaiseksi hirviöksi, joka vieläkin välillä nousee vedenpintaan poikastaan etsiessään. Nykyisin alueen matkailu hyödyntää tarinaa järvihirviöstä, ja Issielle on jopa pystytetty patsas.
Isotiikerihaikara

| Isotiikerihaikara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Haikarat Ardeidae
Suku::  Tiikerihaikarat Tigrisoma
Laji::  mexicanum
Kaksiosainen nimi
 Tigrisoma mexicanum  Swainson, 1834 
Katso myös
   Isotiikerihaikara Wikispeciesissä   Isotiikerihaikara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isotiikerihaikara (Tigrisoma mexicanum) on Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava haikaralaji.
Koko ja ulkonäkö

Isotiikerihaikara voi kasvaa 71–81 cm pitkäksi. Lajin paras tuntomerkki on niin nuorena kuin aikuisenakin hyöhenistä paljas keltainen kurkku. Päälaki on musta ja pään sivut ja kaula ovat väriltään harmaat ohuin mustin vaakaraidoin. Myös siivet ovat harmaat ja raidalliset. Isotiikerihaikaran kyljet ovat ruosteenruskeat ja vatsa on valkoinen. Nokka ja jalat ovat pitkät ja harmaat.
Levinneisyys ja elintavat

Isotiikerihaikaraa tavataan alueelta, joka ulottuu Meksikosta Kolumbiaan. Lajin elinympäristöä ovat mangrovemetsät, jokien ympäristöt, suometsät ja galleriametsät. Lajin ravintoa ovat kalat, sammakot ja äyriäiset ja se ruokailee aikaisin ammulla tai iltaisin ja öisin. Isotiikerihaikarat voivat seisoa pitkiäkin aikoja liikkumatta kunnes keihästävät saaliinsa terävällä nokallaan. Lajin pesimäkausi on Costa Ricassa toukokuulta elokuulle ja Panamassa helmikuulta maaliskuulle. Munia on tyypillisesti 2 tai 3 ja ne ovat väriltään vaaleita vihrein pistein.
Isonokkosperhonen

| Isonokkosperhonen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Täpläperhoset Nymphalidae
Alaheimo::  Aitotäpläperhoset Nymphalinae
Tribus::  Nymphalini
Suku::  Nokkosperhoset Nymphalis
Laji::  xanthomelas
Kaksiosainen nimi
 Nymphalis xanthomelas  (Denis & Schiffermüller, 1775) 
Katso myös
   Isonokkosperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isonokkosperhonen (Nymphalis xanthomelas) on täpläperhosten (Nymphalidae) heimoon kuuluva kookas päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Isonokkosperhonen on kookas oranssinpunainen perhonen, jonka siipien tumma kuviointi muistuttaa monia läheistä sukua olevia lajeja. Siiven etureunan tummien täplien välit ovat aivan etureunan keltaista väriä lukuun ottamatta punaiset. Tummia täpliä on myös etusiiven keskiosassa. Takasiipi on reunusta ja etureunan tummaa täplää lukuun ottamatta oranssinpunainen. Sekä etu- että takasiipien ulkoreunat ovat mustat, mutta takasiiven reunuksessa on myös sinisiä täpliä. Keskeisenä tuntomerkkinä perhosen jalkojen karvoitus on kellertävänvalkoista. Siipiväli 57–71 mm.
Erityisen samannäköinen laji on kirsikkaperhonen (Nymphalis polychloros) sekä huomattavasti pienempi ja sävyltään punaisempi nokkosperhonen (Nymphalis urticae).
Levinneisyys ja lentoaika

Isonokkosperhosen levinneisyys on eurooppalaisittain itäinen. Levinneisyysalue ulottuu Kaakkois-Euroopasta Aasian keskiosien kautta Kiinaan, Japaniin ja Kamtšatkalle. Pohjois-Euroopassa lajia tavataan vain satunnaisena vaeltajana.
Suomessa laji on hyvin harvinainen vaeltaja, jota on tavattu pitkin etelärannikkoa, pääasiassa kaakkoisosissa. Kesällä 2012 perhosta tavattiin kuitenkin erittäin runsaasti Etelä- ja Keski-Suomessa, etenkin etelärannikon tuntumassa. Erillisiä havaintoja rekistöröitiin Luonnontieteellisen keskusmuseon tietokantaan tuolloin yli 300 ja ne koskivat yli 800 perhosyksilöä.
Laji lentää yhtenä sukupolvena heinäkuusta syyskuuhun sekä uudestaan talvehtimisen jälkeen keväällä. Suomen havainnot on tehty enimmäkseen loppukesästä.
Elinympäristö ja elintavat

Isonokkosperhonen elää valoisassa metsämaastossa, puutarhoissa sekä pihapiireissä, joissa kasvaa pajuja. Laji talvehtii aikuisena.
Ravintokasvi

Isonokkosperhosen toukan ravintokasveja ovat pajut (Salix), joskus myös muut lehtipuut.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Isonokkosperhonen
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q171811  Wikispecies: Nymphalis xanthomelas  BioLib: 51595  BOLD: 12371  CoL: 486HQ  EoL: 159041  EUNIS: 90981  Fauna Europaea: 441668  Fauna Europaea (new): 7a66bcce-8128-4ca1-a8bb-53c5a5415c37  GBIF: 5130587  iNaturalist: 321054  IRMNG: 11204522  LepIndex: 157561  LoB: 4270  MaBENA: NymphXanth  NBN: NHMSYS0021143570  NCBI: 76219  Observation.org: 80857  Open Tree of Life: 643845  Laji.fi: MX.60919 
Siiven tumma takapinta
Dits et écrits

| Dits et écrits |
| --- | --- |
Kirjailija:  Michel Foucault
Kieli:  ranska
Genre:  filosofia
Kustantaja:  Gallimard
Julkaistu:  1994
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Dits et écrits on postuumisti julkaistu kokoomateos Michel Foucaultin artikkeleista ja haastatteluista. Teos ilmestyi alun perin neliosaisena vuonna 1994 ja kaksiosaisena laitoksena vuonna 2001. Suomeksi on julkaistu valikoima Parhaat vuonna 2014.
Kirjallisuutta

Foucault, Michel: Parhaat.  ((Dits et écrits I–IV, 1994, valikoima.) Suomentaneet Tapani Kilpeläinen, Simo Määttä ja Johan L. Pii)  Tampere:  Niin & näin: Eurooppalaisen filosofian seura, 2014.  ISBN 978-952-5503-78-4
Aiheesta muualla

Harni, Esko: Valotuksia aikamme viitatuimman yhteiskuntatieteilijän ajatteluun (Arkistoitu – Internet Archive). Kasvatus & aika 2/2014.
Disco Ensemble

| Disco Ensemble |
| --- | --- |
 Disco Ensemble Ilosaarirockissa heinäkuussa 2018.
Tiedot
Toiminnassa:  1996–2018
Tyylilaji:  punk, post-hardcore, indie
Kotipaikka:   Suomi
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Miikka Koivisto, laulu ja koskettimet   Jussi Ylikoski, kitara ja taustalaulu   Mikko Hakila, rummut   Lasse Lindfors, basso  
Levy-yhtiö:  Fullsteam Records   Universal Music  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Disco Ensemble oli Jussi Ylikosken ja Mikko Hakilan vuonna 1996 Ulvilassa perustama suomalainen punk-rock/post-hardcore-yhtye. Yhtyeen ensimmäinen nimi oli DisCo, mutta he pidensivät sitä koska Suomessa oli jo samanniminen pop-yhtye. Varsinaisen läpimurron yhtye teki toisella albumillaan First Aid Kit, jota seurannut kiertue myytiin nopeasti loppuun. Yhtye esiintyi viimeisen kerran joulukuussa 2018 Helsingin Tavastialla.
Historia

Keväällä 2006 Disco Ensemble ja Fullsteam Records allekirjoittivat Universal Musicin kanssa Suomea lukuun ottamatta koko maailmaa koskevan lisenssi- ja levytyssopimuksen. Samana vuonna julkaistiin First Aid Kit -albumi muun muassa Saksassa. Ulkomaanjulkaisua varten kappaleet ”Black Euro”, ”Drop Dead Casanova”, ”Sleep on the Wheel” ja "Eyes of a Ghost" äänitettiin uudelleen, joista viimeksi mainittu oli alun perin "We Might Fall Apart" -singlen b-puoli eikä sisältynyt First Aid Kitin ensimmäiselle julkaisulle. Myös albumin kannet uusittiin. First Aid Kit -levyn Suomen uusintapainos sisältää uudelleen äänitettyjen kappaleiden ja uusien kansien lisäksi myös Tavastia-livetaltiointeja sekä musiikkivideoita.
Disco Ensemble on keikkaillut useissa maissa. Vuoden 2006 lopulla he pääsivät mukaan Vansin järjestämälle Antidote Tour -kiertueelle yhdessä Danko Jonesin, Bedouin Soundclashin ja Gogol Bordellon kanssa. Kiertue päättyi 27. marraskuuta 2006 Kaapelitehtaalla, Helsingissä. Disco Ensemble valittiin myös ensimmäisenä suomalaisena yhtyeenä arvostetulle Vansin Warped Tourille, jonka myötä Disco Ensemble pääsi keikkailemaan Yhdysvalloissa kesällä 2008.
Disco Ensemblen kappale "This Is My Head Exploding" sai näkyvyyttä vierailemalla NHL 08 -pelissä, sekä "We Might Fall Apart" vierailemalla FIFA 08 -pelissä. Yhtye sai vuoden 2008 parhaan kotimaisen DVD:n Emma-palkinnon Video Vortex -julkaisustaan. Kappale "Golden Years" pääsi myös peliin NHL 10 ja oli myös kyseisen pelin mainoksessa taustamusiikkina.
Yhtye julkaisi uuden albumin Afterlife 27. tammikuuta 2017. Albumin ensimmäinen single "Fight Forever" julkaistiin lokakuussa 2016.
Jäsenet

Miikka Koivisto – laulu ja koskettimet
Jussi Ylikoski – kitara ja taustalaulu
Mikko Hakila – rummut
Lasse Lindfors – basso
Jussi Ylikoski
Lasse Lindfors
Miikka Koivisto
Mikko Hakila
Diskografia > Studioalbumit

Viper Ethics (2003)
First Aid Kit (2005)
Magic Recoveries (2008)
The Island of Disco Ensemble (2010)
Warriors (2012)
Afterlife (2017)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Disco Ensemblen viralliset sivut
Bändisivu Desibeli.netissä
Disco Ensemble Myspacessa (englanniksi)
| n k Disco Ensemble |
| --- | --- |
 Miikka Koivisto  Jussi Ylikoski  Mikko Hakila  Lasse Lindfors 
Studioalbumit:  Viper Ethics  First Aid Kit  Magic Recoveries  The Island of Disco Ensemble  Warriors  Afterlife 
EP:t:  Memory Three Sec.  Ghosttown Effect  Back on the MF Street 
DVD:t:  Video Vortex 
Singlet:  ”Turpentine”  ”Transatlantic”  ”Mantra”  ”Videotapes”  ”We Might Fall Apart”  ”Black Euro”  ”Bad Luck Charm”  ”Headphones”  ”Back on the MF Street”  ”White Flag for Peace”  ”Protector”  ”Lefty”  ”Second Soul”  ”Fight Forever” 
Muuta: Diskografia
Disentis/Mustér

| Disentis/Mustér |
| --- | --- |
 vaakuna

 Koordinaatit: 46°42′17″N, 8°51′14″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Graubünden
Hallintoalue (Bezirk):  Surselva
Hallintopiiri (Kreis):  Disentis
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  90,99  km²
Korkeus:  960 – 3 614 m
Väkiluku (joulukuu 2014):  2 058
 – Väestötiheys:  23 as./km²
 
 www.disentis.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
1700-luvulta peräisin oleva luostarirakennus hallitsee Disentis/Mustérin kylänäkymää. Etualalla rautatieasema.
Disentis/Mustér (saks. Disentis, retorom. Mustér, virallisesti Disentis/Mustér) on sveitsiläinen kunta Graubündenin kantonissa. Disentiksessä oli vuoden 2014 lopulla 2 058 asukasta. Väestömäärältään Disentis on Surselvan hallintoalueen 19 kunnasta kolmanneksi suurin.
Maantiede ja liikenne

Disentis sijaitsee läntisessä Graubündenissä, Reinin yhden alkuhaaran, Vorderrheinin varrella, Surselvan laaksossa. Kunnan matalin kohta on vajaan 1 000 metrin korkeudella ja korkein kohta 3 164 metriä korkea Tödivuori.
Vorderrheinin laaksoa Churista seuraava maantie haarautuu Disentis/Mustérissa: toinen tie jatkaa Oberalppass-solan yli Urin Andermattiin, toinen kääntyy etelään Lukmanierpass-solan yli kohti Ticinoa ja Bellinzonaa. Rhätische Bahnin ja Matterhorn Gotthard Bahnin rautatiet yhdistyvät Disentis/Mustérissa.
Kieli

Mustér on vahvimpia retoromaanin kielen alueita: alueen valtakieli on retoromaani ja sen paikallinen murre sursilvan (saks. Surselvisch). Vuonna 2000 75 % mustériläisistä hallitsi parhaiten retoromaanin.
Talous ja nähtävyydet

Disentis/Mustérin talous perustuu paljolti matkailuun. Sen kylänäkymää hallitsee edelleen toiminnassa oleva benediktiiniläisluostari, jonka toiminta on peräisin 700-luvulta. Siellä on myös lukio ja museo.
Aiheesta muualla

Collenberg, Adolf: Disentis/Mustér (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan web-sivut) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  8.6.2009. Bern:  Stiftung HLS. Viitattu 25.10.2015. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Disentis/Mustér Wikimedia Commonsissa
| n k Graubündenin kantonin hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (saks. Region, retoromaaniksi district, ital. regione) ja kunnat (105 kpl, 1.1.2020–)
 Albula: Albula/Alvra • Bergün Filisur • Lantsch/Lenz • Schmitten • Surses • Vaz/Obervaz
 Bernina: Brusio • Poschiavo
 Engiadina Bassa/Val Müstair: Samnaun • Scuol • Val Müstair • Valsot • Zernez
 Imboden: Bonaduz • Domat/Ems • Felsberg • Flims • Rhäzüns • Tamins • Trin
 Landquart: Fläsch • Jenins • Landquart • Maienfeld • Malans • Trimmis • Untervaz • Zizers
 Maloja: Bever • Bregaglia • Celerina/Schlarigna • La Punt-Chamues-ch • Madulain • Pontresina • Samedan • S-chanf • Sils im Engadin/Segl • Silvaplana • St. Moritz • Zuoz
 Moesa: Buseno • Calanca • Cama • Castaneda • Grono • Lostallo • Mesocco • Rossa • Roveredo • San Vittore • Santa Maria in Calanca • Soazza
 Plessur: Arosa • Chur • Churwalden • Haldenstein • Tschiertschen-Praden
 Prättigau/Davos: Conters im Prättigau • Davos • Fideris • Furna • Grüsch • Jenaz • Klosters-Serneus • Küblis • Luzein • Schiers • Seewis im Prättigau
 Surselva: Breil/Brigels • Disentis/Mustér • Falera • Ilanz/Glion • Laax • Lumnezia • Medel • Obersaxen Mundaun • Safiental • Sagogn • Schluein • Sumvitg • Trun • Tujetsch • Vals
 Viamala: Andeer • Avers • Cazis • Domleschg • Ferrera • Flerden • Fürstenau • Masein • Muntogna da Schons • Rheinwald • Rongellen • Rothenbrunnen • Scharans • Sils im Domleschg • Sufers • Thusis • Tschappina • Urmein • Zillis-Reischen
Diracin deltafunktio

Diracin deltafunktion skemaattinen esitys pystyviivan ylittävän nuolenkärjen avulla. Nuolen korkeus osoittaa kertoimen, joka vastaa sen alla olevan alueen pinta-alaa.
Diracin deltafunktio Gaussin jakaumakäyrien  \delta _{a}(x)={\frac {1}{a{\sqrt {\pi }}}}\mathrm {e} ^{-x^{2}/a^{2}} rajatapauksena, kun   a\to 0.
Diracin deltafunktio on brittiläisen fyysikon Paul Diracin käyttöön ottama matemaattinen konstruktio. Intuitiivisesti se voidaan käsittää eräänlaiseksi erikoislaatuiseksi funktioksi, jonka kuvaaja on sellainen äärettömän terävä piikki, jonka alle jäävä pinta-ala on 1.  Diracin deltafunktiolla on integraalilaskennassa vastaava merkitys kuin Kroneckerin deltalla sarjateoriassa. Signaalinkäsittelyn alalla sitä sanotaan myös yksikköimpulssifunktioksi. Diracin deltafunktiota käytetään esimerkiksi sähködynamiikassa kuvaamaan pistemäisen varauksen varaustiheyttä.
Tarkkaan ottaen Diracin deltafunktio ei ole funktio lainkaan, vaan ajatus, joka on vasta myöhemmin formalisoitu niin sanottujen jakaumien tai distribuutioiden kautta. Nuo ovat todennäköisyysteoriasta osin lähteneitä matemaattisia rakenteita, jotka sitäkin yleisemmin formuloidaan mitta- ja integraaliteorian kautta, sekä vetoamalla lineaariseen funktionaalianalyysiin.
Ajatus lähtee alun perin fysiikasta ja sen pistemäisenä pitämästä elektronista, jolla siis on pistemäinen varaus. Sitä käytetään yleisemmin kuvaamaan tapauksia, joissa jokin suure tai kenttä on keskittynyt niin pienelle alueelle, että sen voidaan katsoa olevan yhteen pisteeseen keskittynyt. Tällaisten kenttien kuvaus vaatii perinteisestä funktioihin perustuvasta, jatkuvasta ja differentioituvasta matematiikasta poikkeavaa kuvausta, samalla kun funktionaalinen kuvaus lopulta osoittautuu varsin kauniiksi sekä säännölliseksi.
Yleistä

Diracin deltafunktio on karkeasti ajatellen käsitettävissä funktioksi, jonka arvo on nolla kaikkialla muualla paitsi nollassa, jossa se on ääretön:
ja joka lisäksi toteuttaa ehdon
Tämä on kuitenkin vain heuristinen määritelmä, sillä nimestään huolimatta deltafunktio ei ole tavanomaisessa mielessä funktio.
Yleensäkin on
jos a < 0 < b, mutta
jos a ja b ovat joko molemmat positiivisia tai molemmat negatiivisia. Täten Diracin deltafunktio on Heavisiden funktion derivaatta.
Diracin deltafunktio voidaan kertoa mielivaltaisella reaaliluvulla A, jolloin saadun funktion integraali on A. Kuitenkin esimerkiksi funktiot f(x) = δ(x) ja g(x) = 2 δ(x) ovat kaikkialla yhtä suuret, myös nollassa, jossa molemmat saavat arvon ääretön, mutta siitä huolimatta niiden integraalit ovat eri suuret. Tämä on kuitenkin ristiriidassa Lebesguen integraaliteorian kanssa. Sen mukaan jos funktiot f ja g saavat saman arvon melkein kaikkialla (toisin sanoen kaikkialla muualla paitsi joukossa, jonka Lebesguen mitta on nolla), silloin g on integroituva, jos ja vain jos f on integroituva ja molempien funktioiden integraalit ovat yhtä suuret. Diracin deltafunktio voidaankin täsmällisesti määritellä ainoastaan matemaattisten distribuutioiden teorian avulla.
Diracin deltafunktiota käytetään runsaasti fysiikan eri aloilla. Integroitaessa se on hyvin hyödyllinen sellaisten funktioiden approksimaationa, jotka ovat terävän piikin muotoisia. Se voidaan käsittää samankaltaiseksi abstraktioksi kuin massapiste tai pistemäinen sähkövaraus. Mekaniikassa sitä voidaan soveltaa törmäyksiin, esimerkiksi pallon lyöntiin pesäpallomailalla, jolloin palloon kohdistuva voima vaikuttaa vain äärimmäisen lyhyen ajan, mutta pallon liikemäärän ja liike-energian muutos ja siten voiman impulssi ja sen tekemä työ ovat helposti todettavissa. Tällöin voidaan ajatella palloon kohdistuvan voiman vaihdelleen ajan funktiona Diracin deltafunktion mukaisella tavalla.
Laskukaavoja

Jos f(x) on mielivaltainen funktio ja a < 0 < b, on
Deltafunktio voidaan skaalata seuraavasti (edellyttäen, että  \alpha  ei ole nolla),
mistä saadaan:
Tämä skaalausominaisuus voidaan yleistää muotoon:
missä luvut xi ovat funktion g(x) nollakohdat. Näin ollen on esimerkiksi
Integraalimuodossa tämä skaalaus voidaan esittää seuraavasti:
n-ulotteisessa avaruudessa, jossa paikkavektori on  \mathbf {r} , tämä voidaan yleistää muotoon
missä oikeanpuoleinen integraali on otettu alueen  \partial V yli, joka on  yhtälön  g(\mathbf {r} )=0 määrittelemä n-1  -ulotteinen pinta.
Deltafunktiolle on myös voimassa:
Deltafunktio jakaumana

Diracin deltafunktio voidaan käsittää myös todennäköisyysjakauman erikoistapaukseksi. Se kuvaa sellaista satunnaismuuttujan rajatapausta, jossa muuttuja saa aina saman arvon. Sen avulla voidaan myös diskreetit jakaumat käsittää jatkuvien jakaumien erikoistapauksiksi, joissa tiheysfunktio on muotoa
\Sigma _{n}A_{n}\delta (x-a_{n})
Tällöin satunnaismuuttujan tiheysfunktio voi sisältää samaan aikaan diskreetin ja jatkuvan osan. Tiheysfunktio koostuu jatkuvasta taustasta, ja korkeintaan numeroituvasta määrästä toisistaan erillisiä singulaarisia Dirac-funktioita. Nuo vastaavat todennäköisyydessä kertymäfunktion jatkuvia ja hyppääviä osia, hyppäysten ollen Dirac-distribuutioita kertymäfunktion yleistettynä derivaattana.
Jakaumana Diracin deltafunktio vastaa myös sellaista normaalijakauman rajatapausta, jossa  keskihajonta lähenee käänteisesti rajatta nollaa. Monia muitakin tapoja lähestyä eri funktioavaruuksien eri normeissa kohti delta-funktiota tunnetaan. Eräät tärkeimmät ovat glue- eli liimafunktiot, perheissään, koska ne ovat tärkeitä reaalianalyysin ja kompleksianalyysin rajapinnassa. Sellaisa ovat myös erilaiset harmonisen analyysin tuottamat kehitelmät, eli ensimmäisenä sinc(x)-kehitelmä, kaistarajatun impulssin suppenemisessa Dirac-impulssiin, yhä korkeammalla kaistarajalla. Sellainen liittyy näytteistysteoreemaan ja jopa fysikaalisten teorioiden cutoff-analyysiin.