stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vana-Koiola järv

| Vana-Koiola järv |
| --- | --- |
 Järvi syyskuussa 2009
Valtiot:  Viro
Maakunnat:  Põlvamaa
Kunnat:  Põlvan kunta
Koordinaatit:  57°57′30″N, 27°03′01″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Narvanjoen vesistöalue
Valuma-alue:  Kariojan valuma-alue
Laskuoja:  Vana-Koiola oja Lauga järveen
Järvinumero:  VEE2124900
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  87,4 m  mpy. 
Pituus:  0,550  km
Leveys:  0,190  km 
Rantaviiva:  1,312 km  
Pinta-ala:  7,1 ha  
Tilavuus:  0,00037 km³  
Keskisyvyys:  5,1 m  
Suurin syvyys:  13,2 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiVana-Koiola järv 
Suorannan kevätilmettä vuonna 2011.
Vana-Koiola järv  on Virossa Põlvamaalla Põlvan kunnassa Vana-Koiolan kylässä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 550 metriä pitkä, 200 metriä leveä ja sen pinta-ala on 7,1 hehtaaria. Vana-Koilolan kylän haja-asutus on kerääntynyt järven ympärille alueen laajan peltoaukean keskelle. Põlvan ja Võrun välinen maantie risteää kylässä poikittaisen Tilsin ja Tsolgon välisen kylätien kanssa ja järvi jää heti risteyksen kaakkoispuolelle. Järvi on luodattu ja sen syvyydeksi on saatu 13,2 metriä. Järven keskisyvyys on 5,1 metriä ja se on saareton. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,00037 kuutiokilometriä eli 0,37 miljoonaa kuutiometriä . Järven rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä ja sen lähiympäristöön on rakennettu yli kymmenen taloa.
Luontoarvoja

Järven rannat ovat paikoin jyrkät, mutta myös matalat. Rantapohja on pääasiassa hiekkaa ja soraa, mutta kaakkoispäässä on mutapohja ja sen rannalla on suota. Vedenväri on kellertävän vihreä ja näkösyvyys on 0,9 metriä. Järven syvyydestä johtuen vesi on talvisin ja kesäisin lämpötilakerrostunutta. Veden happipitoisuus on talvisin ollut hyvä sekä päällysvedessä että alusvedessä, mutta kesäisin on alusvesi kärsinyt happivajauksesta. Vuonna 1961 tutkittiin järven vesikasvillisuutta, jolloin löydettiin vain yhdeksän eri kasvilajia. Sen sijaan planktonia on paljon ja järvestä on löytynyt Virossa harvinainen vesipunkkilaji. Järvestä saadaan hyvin kalaa. Yksilömäärältää yleisimmät lajit ovat lahna, särki, ahven ja kiiski. Yleisiä ovat myös hauki ja suutari. Järveen Tamulasta tuotu ja siihen istutettu kuha viihtyy järvessä hyvin.
Vesistösuhteita

Vana-Koiola järv kuuluu Kariojan valuma-alueeseen, jossa Karioja on Võhandu jõen sivu-uoma. Järveen laskee kaksi lyhyttä metsäojaa. Sen laskuoja alkaa järven lounaispäästä ja se virtaa kaakkoon päin suoraksi kaivettuna Vana-Kojola ojana laskien 2,7 kilometrin päässä Lauga järveen. Oja jatkaa samannimisenä 1,2 kilometriä kohti lounasta yhtyen Oleskin kulmakunnalla Kariojaan. Karioja puolesta yhtyy kuuden kilometrin päässä Võhandu jõgeen, joka laskee Kuumajärveen ja joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Huomautuksia

1 2  Järven tilavuus on laskettu kertomalla järven pinta-ala sen keskisyvyydellä. Tämä ei ole viranomaisten määrittämä arvo!
↑  Kohteen ympäristön kasvillisuutta, asutusta ja nimistöä on tarkistettu Internetin Google-, Bing- tai Yandex-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.
Vitelen lentokenttä

| Vitelen lentokenttä |
| --- | --- |
Sijainti:  Karjalan tasavalta, Venäjä
Koordinaatit:  61°10′41″N, 32°25′48″E
Vitelen lentokenttä oli betonisilla laatoilla päällystetty lentokenttä Venäjällä Karjalan tasavallassa, Aunuksen piirissä, Vitelen kylässä. Suomen ilmavoimat käytti sitä jatkosodan aikana, kun se vallattiin puna-armeijalta  24.7.1941. Suomen armeijan JR 44:n II pataljoonan ja kevyt osasto 4:n sekä 1. jääkäriprikaatin hyökättyä Vitelen kylään  todettiin kylässä olleen Neuvostoliiton gulag-työleiri, jolle komennetut vangit olivat rakentaneet kylän lähelle lentokenttää. Lentokenttä palveli suomalaisia, kunnes suomalaisjoukot irtautuivat kylästä ja koko Vitelenjoki-linjalta 29.6.1944.
Lentokenttä on edelleen olemassa, mutta se ei ole ilmailukäytössä. Kentän alueella sijaitsee nykyään maatalousrakennuksia ja sitä käytetään mm. polttopuiden tekopaikkana. Kiitotien ympärillä on edelleen havaittavissa sodan aikaisia sirpalesuojavalleja.
Vikas Gowda

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Vikas Gowda (oikealla) Aasian-mestaruuskilpailuissa vuonna 2017. |  Vikas Gowda (oikealla) Aasian-mestaruuskilpailuissa vuonna 2017. |  Vikas Gowda (oikealla) Aasian-mestaruuskilpailuissa vuonna 2017. |  |
Maa:   Intia
Miesten yleisurheilu
| Aasian kisat  | Aasian kisat  | Aasian kisat  |  |
|  Hopeaa | Incheon 2014 | kiekonheitto |  |
|  Pronssia | Kanton 2010 | kiekonheitto |  |
| Aasian-mestaruuskilpailut  | Aasian-mestaruuskilpailut  | Aasian-mestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | Pune 2013 | kiekonheitto |  |
|  Kultaa | Wuhan 2015 | kiekonheitto |  |
|  Hopeaa | Incheon 2005 | kiekonheitto |  |
|  Hopeaa | Kobe 2011 | kiekonheitto |  |
| Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  |  |
|  Kultaa | Glasgow 2014 | kiekonheitto |  |
|  Hopeaa | New Delhi 2010 | kiekonheitto |  |
Vikas Shive Gowda (kannadaksi ವಿಕಾಸ್ ಗೌಡ, s. 5. heinäkuuta 1983 Mysore, Karnataka) on intialainen kiekonheittäjä, joka kilpaili vuoteen 2006 saakka myös kuulantyönnössä. Hän on opiskellut Yhdysvalloissa ja edustanut North Carolina Tar Heels -seuraa.
Gowda sijoittui Kingstonin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2002 kuulantyönnössä kahdeksanneksi ja kiekonheitossa 12:nneksi. Hän voitti kiekonheiton Intian-mestaruuden 2004, mutta karsiutui saman lajin loppukilpailusta Ateenan olympialaisissa 2004 ja Helsingin MM-kilpailuissa 2005. Hän sai hopeaa saman vuoden Incheonin Aasian-mestaruuskilpailuissa tuloksella 62,84. Melbournen Kansainyhteisön kisoissa 2006 hän sijoittui kuulantyönnössä viidenneksi ja kiekonheitossa kuudenneksi. Myöhemmin samana vuonna hän voitti NCAA:n kiekonheittomestaruuden. Dohan Aasian kisoissa hän oli kiekonheitossa kuudes ja kuulantyönnössä seitsemäs.
Gowda sijoittui Ammanin Aasian-mestaruuskilpailuissa 2007 kiekonheitossa neljänneksi, mutta karsiutui loppukilpailusta Osakan MM-kilpailuissa ja Pekingin olympialaisissa 2008. Hän sai 2010 hopeaa New Delhin Kansainyhteisön kisoissa tuloksella 63,69 ja pronssia Kantonin Aasian kisoissa heitettyään 63,13. Seuraavana vuonna hän oli toinen Koben Aasian-mestaruuskilpailuissa tuloksella 61,58 ja seitsemäs Daegun MM-kilpailuissa heitettyään 64,05. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sijoittui kahdeksanneksi tuloksella 64,79. Aasian-mestaruuskilpailuissa 2013 hän voitti kiekonheitossa kultaa tuloksella 64,90. Moskovan MM-kilpailuissa hän oli seitsemäs heitettyään 64,03. Hän voitti 2014 kultaa Glasgow'n Kansainyhteisön kisoissa tuloksella 63,64 ja sai hopeaa Incheonin Aasian kisoissa tuloksella 62,58. Aasian-mestaruuskilpailuissa 2015 hän voitti kiekonheitossa kultaa tuloksella 62,03. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui yhdeksänneksi.
Gowda heitti Intian ennätyksen 66,28 Oklahoman Normanissa 12. huhtikuuta 2012. Kuulantyönnössä hänen ennätyksensä on 19,62 Atlantasta 2006. Hallissa hän teki Intian ennätyksen 19,60 Chapel Hillissä helmikuussa 2005.
Aiheesta muualla

Vikas Gowda Kansainvälinen yleisurheiluliitto. (englanniksi)
Viteleen piiri

Viteleen eli Vitelen piiri (ven. Видлицкий район, Vidlitski raion) oli paikallishallintoalue Neuvostoliittoon kuuluneessa Karjalan autonomisessa sosialistisessa neuvostotasavallassa vuosina 1927–1930.
Vuonna 1927 perustettu Viteleen piiri käsitti entiset Vitelen ja Tulemajärven kunnat sekä ja lähes puolet Vieljärven kunnasta. Sen pinta-ala oli 2 779 neliökilometriä. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan piirissä oli 11 700 asukasta, joista 97,1 % oli karjalaisia, 1,7 % venäläisiä ja 1,0 % suomalaisia.
Piiriin kuului kymmenen kyläneuvostoa: Kinelahti, Kolatselkä, Nälmäjärvi, Palalahti, Pultsoila, Rajakontu, Suurmäki, Tuulos, Vieljärvi ja Vitele. Hallinnollinen keskus oli Viteleen kylä. Asutuskeskuksia oli yhteensä 188, joista suurimmat olivat lähes 400 asukkaan Rajakontu sekä kahden–kolmensadan asukkaan Jyrkilä, Ylänkö, Suuripuoli, Palalahti, Knässinä, Vieljärvi ja Kinelahti. Rajakonnun kylässä oli tulli- ja rajavartioasema.
Vitelen piiri lakkautettiin vuonna 1930, jolloin sen eteläosa (suunnilleen entinen Vitelen kunnan alue) liitettiin Aunuksen ja pohjoisosa (suunnilleen entisten Tulemajärven ja Vieljärven kuntien kuntien alueet) Prääsän piiriin.
Vincent Defrasne

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Vincent Defrasne |  Vincent Defrasne |  Vincent Defrasne |  |
Maa:   Ranska
Miesten ampumahiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Torino 2006 | takaa-ajo |  |
|  Pronssia | Salt Lake City 2002 | viesti |  |
|  Pronssia | Torino 2006 | viesti |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Pokljuka 2001 | viesti |  |
|  Kultaa | Pyeongchang 2009 | sekaviesti |  |
|  Hopeaa | Anterselva 2007 | sekaviesti |  |
|  Pronssia | Oberhof 2004 | viesti |  |
|  Pronssia | Pokljuka 2006 | sekaviesti |  |
|  Pronssia | Anterselva 2007 | takaa-ajo |  |
Vincent Defrasne (s. 9. maaliskuuta 1977) on ranskalainen uransa lopettanut ampumahiihtäjä, olympiavoittaja, ja moninkertainen arvokisamitalisti.
Defrasne voitti yllättäen olympiakultaa takaa-ajosta Torinossa 2006, jossa hän yllätti 2002 kultaa vieneen Norjan Ole Einar Björndalenin. Defrasne kertoi kilpailun jälkeen että "en olisi unissakaan osannut haaveilla voitosta". Lisäksi hän voitti pronssin viestistä ja 2002 myös viestipronssia. Hänellä on kuusi MM-mitalia, joista kaksi on kultaista, yksi hopeinen ja kolme pronssista.
Maailmancupissa Defrasne on voittanut kauden 2007–2008 jälkeen kolme osakilpailua, ollut kolme kertaa toinen ja kolmesti kolmas. Kauden 2005–2006 kokonaispisteissä hän sijoittui kuudenneksi.
Saavutuksia

Talviolympialaiset
2002: pronssia (viesti)
2006: kultaa (takaa-ajo), pronssia (viesti), neljäs (sprintti), yhdestoista (yhteislähtö)
MM-kilpailut
2001: kultaa (viesti), seitsemäs (takaa-ajo), kymmenes (sprintti), kahdestoista (yhteislähtö)
2003: neljäs (normaalimatka)
2004: pronssia (viesti), neljäs (takaa-ajo), kuudes (sprintti ja yhteislähtö)
2005: viides (viesti), seitsemäs (takaa-ajo), kymmenes (sprintti), yhdestoista (normaalimatka)
2006: pronssia (sekaviesti)
2007: hopeaa (sekaviesti), pronssia (takaa-ajo), yhdestoista (yhteislähtö)
2008: viides (viesti), seitsemäs (yhteislähtö), kahdestoista (normaalimatka)
2009: kultaa (sekaviesti), neljäs (viesti)
Vicky Rock Vol.1

| Vicky Rock Vol>  1 Virve Rosti |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 31. lokakuuta 2007
 Tuottaja(t): Kuja Salmi
 Tyylilaji: pop, iskelmä
 Kesto: 42.00
 Levy-yhtiö: Edel Records
Listasijoitukset
  Suomi: Ei listasijoitusta.
Virve Rostin muut julkaisut
| Oon voimissain – Kaikki parhaat 2004 | Vicky Rock Vol. 1 2007 | Pitkästä aikaa 2014 |
Vicky Rock Vol.1 on suomalaisen iskelmälaulaja Vicky Rostin 9. studioalbumi. Se julkaistiin 31. lokakuuta 2007.
Kappaleet

Kaikki kappaleet sovittaneet Pekka Virtanen, Rami Hillilä, Hannu Rantala ja Kuja Salmi.
Tahdon – 4.10 (säv. Peter Bellotte, Harold Faltmeier, Keith Forsey, san. Raul Reiman)
Veivaan vartaloo – 3.10 (säv. ja san. Alan Merrill & Jake Hooker, suom. san. Satu Mattila)
Oot ilmaa vain – 3.49 (säv. ja san. Mick Jagger & Keith Richards, suom. san. Vaakku & Vileeni)
Sain yön – 4.04 (säv. Boudleaux Bryant, san. Kari Kuivalainen)
Kun oot 52 – 3.50 (säv. ja san. Nicky Chinn & Mike Chapman, suom. san. Gobseck)
Salapoliisin tytär – 2.38 (säv. & san. John Hurley, Ronnie Wilkins, suom. san. Jyrki Lindström ja Virve Rosti)
Kaikki nyt ohi on – 3.39 (säv. & san. Aaron Wilburn, suom. san. Jarkko Laine)
Ei kai ihan vielä – 3.39 (säv. säv. & san. Tina Turner, suom. san. Pekka Myllykoski)
Kerro kuinka rakkaudesta toipuu – 4.18 (säv. & san. Michael Bolton ja Doug James, suom. san. Sinikka Svärd)
On ja ei – 3.32 (säv. & san. Michael Chapman ja Nicky Chinn, suom. san. Chrisse Johansson)
Playboy – 2.07 (säv. & san. Ossi Runne)
Kesäpano – 2.56 (säv. & san. Tiina Lähteenmäki)
Kokoonpano

Kuja Salmi – tuottaja, äänittäjä, miksaaja
Svante Forsbäck – masteroija
Mikko Harma – kansikuva
Jouni Haarla – kuvat
Tero Jämsä – kannet
Ilkka Vainio – A & R
Aiheesta muualla

Vicky Rock Vol. 1 AXR:n kotisivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Volodymyr Korjak

| Volodymyr Korjak> Володимир Дмитрович Коряк |
| --- | --- |
 Volodymyr Korjak 1923.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Volko Bljumštein
Syntynyt: 14. tammikuuta 1889 Slovjansk, Harkovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 22. joulukuuta 1937
Ammatti:  kirjallisuuskriitikko, lehtikirjoittaja
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ukrainalaisten taiteilijoiden (MARS) tapaaminen 1923 Kiovassa. Korjak takarivissä kolmas oikealta.
Volodymyr Dmytrovytš Korjak (ukr. Володимир Дмитрович Коряк, oik. Volko Bljumštein (Blumstein), ukr. Волько Блумштейн; 14. tammikuuta (J: 2. tammikuuta) 1889 Slovjansk, Harkovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 22. joulukuuta 1937) oli ukrainanjuutalainen kirjallisuuskriitikko ja lehtikirjoittaja.
Korjak karkotettiin vuonna 1915 Kazakstaniin sillä perusteella, että hän kuului laittomaan Ukrainan sosialistis-vallankumoukselliseen puolueeseen (ven. Украинская партия социалистов-революционеров). Hän palasi Ukrainaan 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen ja liittyi kommunistiseen Ukrainan sosialistis-vallankumoukselliseen puolueeseen (borotbistit). Vuonna 1920 hän liittyi Ukrainan kommunistiseen puolueeseen.
Korjak oli puolueen kirjallisen linjan päätulkitsija. Hän oli 1923 kirjailijajärjestö Hartin ja 1927 Ukrainan työläiskirjailijoiden liiton perustajajäsen. Hän työskenteli 1919–1925 koulutuksen kansankomissariaatille, opetti 1925–1933 Harkovan kansanopetuksen instituutissa ja 1933–1936 Harkovan yliopistossa. Vuosien 1925–1927 kirjallisuuskeskustelun aikana hän oli Mykola H’vylovyin päävastustaja. Hän oli perustamassa 1932 Ukrainan kirjailijaliittoa. Korjak oli marxilainen kriitikko, jolta pohjalta hän kirjoitti kritiikkiä, poleemisia artikkeleita ja kirjallisuuden oppikirjoja. Vaikka hänen oppikirjoillaan, kuten kaksiosaisella Ukrainan kirjallisuuden historialla vuosilta 1925 ja 1929, ei ole tieteellistä arvoa, niitä käytettiin yleisesti 1920–1930-luvulla. Häntä syytettiin 1937 trotskilaiseksi fasistiksi ja ”kansallismieliseksi puolueen linjasta poikkeajaksi”. NKVD pidätti hänet, ja hänet ammuttiin.
Vladimir Stavski

Vladimir Stavski.
Vladimir Petrovitš Stavski (ven. Влади́мир Петро́вич Ста́вский, oikea sukunimi Kirpitšnikov, Кирпичников; 11. elokuuta 1900 Penza – 14. marraskuuta 1943 Nevelin lähellä) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Vladimir Stavski syntyi työläisperheeseen. Hän kävi viisi luokkaa reaalikoulua ja työskenteli rakennuksilla ja tehtaassa. Stavski osallistui Venäjän sisällissotaan ja liittyi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1918. Kotiuduttuaan armeijasta vuonna 1922 hän työskenteli Donin Rostovissa.
Stavskin kirjallinen ura alkoi sanomalehden työläiskirjeenvaihtajana. Vuonna 1925 hän siirtyi puoluetehtäviin ja vuonna 1926 hänestä tuli Pohjois-Kaukasian proletaarikirjailijoiden johtaja. Vuodesta 1927 hän toimitti rostovilaista Na podjome -lehteä.
Stavski oli perustamassa Neuvostoliiton kirjailijaliittoa ja toimi sen hallituksen sihteeristössä. Maksim Gorkin kuoltua hänestä tuli kirjailijaliiton pääsihteeri vuonna 1936. Vuonna 1937 hänet valittiin Neuvostoliiton korkeimman neuvoston edustajaksi ja vuosina 1937–1941 hän oli Novyi mir -lehden päätoimittaja.
Stavskin ensimmäinen, sisällissodasta kertova kirja ilmestyi vuonna 1924. Hän osallistui maatalouden kollektivisointiin ja kirjoitti siitä joukon kuvauskokoelmia. Vuodesta 1939 lähtien Stavski julkaisi kuvauksia Halhin-Golin taisteluista, Ukrainan ja Valko-Venäjän länsiosien miehityksestä sekä talvisodasta. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon hän toimi sotakirjeenvaihtajana.
Suomennettu teos

Kasakkakylä (Razbeg). Suom. Lea Helo. Leningrad: Kirja, 1933.
Volodymyr Kosynskyi

| Volodymyr Kosynskyi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. elokuuta 1864 Dorošivka, Hluh'ivin piiri, Tšernihivin kuvernementti
Kuollut: 5. marraskuuta 1938 (74 vuotta) Riika, Latvia
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  taloustiede
Volodymyr Kosynskyi, ukr. Володимир Косинський; (13. elokuuta 1864 Dorošivka, Hluh’ivin piiri, Tšernihivin kuvernementti – 5. marraskuuta 1938 Riika, Latvia) oli ukrainalainen taloustieteilijä.
Kosynskyi valmistui 1901 Moskovan yliopistosta maisteriksi ja toimi taloustieteen professorina Riian polyteknillisessä oppilaitoksessa, Odessan yliopistossa 1905–1909, Kiovan polyteknillisessä oppilaitoksessa ja Kamjanets-Podilskyin Ukrainan valtionyliopistossa (nyk. Kamjanets-Podilskyin kansallinen yliopisto). Hän oli Kiovan Hromadan jäsen, ja 1917 hänet valittiin Venäjän perustuslaillisen demokraattisen puolueen (kadetit) edustajana keskusradaan. Marraskuussa 1918 hänet nimitettiin kolmanneksi työministeriksi hetmanihallitukseen, ja hänestä tuli vasta perustetun Ukrainan tiedeakatemian täysjäsen ja sen maatalousosaston johtaja. Hän asui vuodesta 1921 Varsovassa ja Prahassa ja sitten Riiassa. Hän oli maatalousalan johtavia tutkijoita Venäjällä. Vladimir Lenin suuntasi 1913 häntä kohtaan ankaran hyökkäyksen hänen maaseudun "proletarisointiin" kohdistamansa kritiikin vuoksi.
Volodymyr Lytvyn

Volodymyr Lytvyn
Volodymyr Myh’ailovytš Lytvyn (ukr. Володимир Михайлович Литвин, ven. Владимир Михайлович Литвин, Vladimir Mihailovitš Litvin; s. 28. huhtikuuta 1956) on ukrainalainen poliitikko, joka on toiminut Ukrainan parlamentin Verh’ovna Radan puhemiehenä vuosina 2002–2006 ja 2008–2012.
Lytvyn toimi vuosina 1994–1999 presidentti Leonid Kutšman avustajana ja kansliapäällikkönä, minkä kautta hänet on yhdistetty Kutšman kauden skandaaleihin.
Hän johtaa kansanpuoluetta, entiseltä nimeltään Ukrainan agraaripuolue.

Hänen vaalilistansa Lytvynin vaaliryhmittymä  jäi vuoden 2006 Ukrainan parlamenttivaaleissa alle viiden prosentin äänikynnyksen, minkä vuoksi häntäkään ei valittu uudelleen Radaan. Vuoden 2007 vaaleissa lista kuitenkin sai 20 paikkaa.
Syksyn 2008 hallituskriisin jälkeen Lytvyn nousi joulukuussa uudelleen radan puhemieheksi Julija Tymošenkon tuella, kun presidentti Juštšenkoa tukeva Arseni Jatsenjuk oli erotettu 12. marraskuuta 2008.
Viktor Alfred Pettersson

Viktor Alfred Pettersson (17. maaliskuuta 1849 Helsinki – 8. lokakuuta 1919 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija. Hän käytti nimimerkkejä Lördags-Pelle, V.P. ja V.P-n.
Pettersson oli toimittajana, päätoimittajana tai vastaavana julkaisijana Aftonblad, Helsingfors Aftonblad ja Aftonposten -lehdissä. Hän julkaisi vuodesta 1888 Lördagsqvällen ja Lördagen -nimistä viikkolehteä johon hän itse kirjoitti nimimerkillä Lördags-Pelle.
Teoksia

Bilder ur Skatuddslifvet i forna dagar, illustrerad av Rudolf Åkerblom.   Helsingfors 1881 (suomeksi nimellä Piirteitä Helsingin elämästä 1 : Piirteitä Katajanokan elämästä ennen vanhaan; suomentanut Aaku Wilho Raunio.    Aug. Nordström, Helsinki 1895–1896)
Den gamle polisgevaldigerns berättelser : bilder ur Helsingfors-lifvet.   G. W. Edlund, Helsingfors 1884 (suomeksi nimellä Piirteitä Helsingin elämästä 2 : Vanhan polisikivalterin kertomuksia.    Aug. Nordström, Helsinki 1896)
På lustfärd öfver land och vatten. Reseskildringar och kåserier; af V. P-n.    Helsingfors 1886
Piirteitä Helsingin elämästä 3; suomennos.    Aug. Nordström, Helsinki 1896–1897
Styrmannens berättelser : första samlingen ; af V. P-n.    Vårt Land, Helsingfors 1898
"Lilla Börsen" och dess gubbar : en samling årsberättelser och tillfällighetsrim af Lördags-Pelle    Helsingfors 1910
Frivilliga Brandkåren i Helsingfors 1864-1914 : minnesblad ur Kårens 50-års historia enligt skilda källor och egna iakttagelser af V. P-n.    Helsingfors 1914 (suomeksi nimellä Helsingin vapaaehtoinen palokunta 1864-1914 :  muistolehtinen kunnan 50-vuotisesta historiasta ; eri lähteiden ja omien muistelmien nojalla kirjoittanut V. P-n.   Helsingin vapaa-ehtoinen palokunta, Helsinki 1914)
Helsingin yleinen ravintoyhdistys : selonteko yhdistyksen toiminnasta kaksikymmenviisivuotiskautena 1889-1914 / Helsingfors Allmänna Konsumtionsförening : redogörelse för föreningens värksamhet under tjugufemårsperioden 1889-1914; kirj. V. P-n.       Helsingin yleinen ravintoyhdistys, Helsinki 1914
En visa för dagen handlande om värkställande Societetshus-direktören Wassi Noschi’s öden och äfventyr, af Lördags-Pelle. Utgifven i ny och tillökad upplaga på hans 50:de födelsedag den 27 januari 1916.     Helsingfors 1916
Vaasan helluntaiseurakunta

| Vaasan helluntaiseurakunta |
| --- | --- |

 Vaasan helluntaiseurakunnan toimitilat osoitteessa Asemakatu 24.
Suuntautuminen:  Helluntaiherätys
Kirkkokunta:  Suomen helluntaikirkko
Perustettu:  1936
Johtava pastori:  Veli-Matti Köykkä
Pääkirkko:  Asemakatu 24 65100 Vaasa
TV:  TV7 UskoTV
Radio:  Radio Dei Radio Vaasa
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaasan helluntaiseurakunta eli Vaasan Siion-seurakunta on Vaasassa toimiva helluntaiherätykseen kuuluva seurakunta. Helluntaiseurakunta on perustettu vuonna 1936, jolloin saarnaaja Oskar Tillander saapui johtajaksi ruotsinkielisen Sion-seurakunnan suomenkieliselle ryhmittymälle. Vaasan helluntaiseurakunta on Suomen Helluntaikirkon jäsenseurakunta.
Helluntaiseurakunnan johtavana pastorina toimii Veli-Matti Köykkä.
Vaasan helluntaiseurakunta lähettää tilaisuuksistaan suoria lähetyksiä muun muassa UskoTV-palvelun kautta. Seurakunnan tilaisuuksia ja Koputus-ohjelmaa nähdään TV7:n televisio- ja verkkokanavilla. Radiossa Vaasan helluntaiseurakunta lähettää Toivon Vartti-ohjelmaa Radio Vaasan taajuudella ja sekä Vaasan aika-ohjelmaa Radio Deissä.
Historia > Alkuvaiheet

Vaasan suomenkielinen helluntaiseurakunta perustettiin 21. huhtikuuta 1936 ja nimeksi hyväksyttiin Siion-seurakunta. Alkuvaiheissa seurakuntaan liittyi jäseniä Vaasan ruotsinkielisestä Sion-seurakunnasta sekä Ilmajoen Elim-seurakunnasta. Alkujaan seurakunta kokoontui Kirjapaino Framin piharakennuksessa Kauppapuistikolla. Pian seurakunta sai omat tilansa, kun se vuokrasi huoneiston Kasarmikatu 15:stä rukoushuonekäyttöön. Rukoushuoneen avajaistilaisuus järjestettiin 20. syyskuuta 1936. Juhlapuhujana tilaisuudessa oli ruotsinkielisen seurakunnan johtaja C. M. Söderman. Ensimmäisten vuosien aikana seurakunnan jäsenmäärä oli vähäinen ja naisvaltainen. Sukupuolijakauman vuoksi esimerkiksi vanhimmiston valitseminen oli hankalaa. Vuonna 1941 vanhimmistoon valittiin Juho Alangon ja Jalmari Lehtimäen rinnalle Alli Loukkola ja Hilda Juusela.
Alkuvaiheissa helluntaiseurakunta lahjoitti tukea Lauri Joutsenon lähetystyötä varten. Vuonna 1938 Joutsenosta tuli helluntaiseurakunnan oma lähetyssaarnaaja, jonka asemapaikaksi muodostui Sha-Ho-Chemin Kiinassa. Joutseno palasi Kiinasta joulun alla 1946.
Historia > Sota-aika

Toisen maailmansodan syttyessä myös seurakunnan saarnaajat joutuivat muiden miesten mukana talvisotaan. Seurakunnan toiminnasta sota-aikana on jäänyt pöytäkirjoihin vain muutamia mainintoja, eikä kuukausittaisia seurakuntakouksia voitu pitää enää säännöllisesti. Helluntaiseurakuntien osallistuminen aseelliseen sodankäyntiin jäi omantunnonkysymykseksi. Sota-aika toikin aseettoman palveluksen valinneita miehiä myös seurakuntaan. Miehet olivat töissä muun muassa Korsholman koulutilalla ja Valtionrautateiden konepajalla.
Henkilöt

| --- | --- |
 Seurakunnan johtajat Oskar Tillander (1936-1942)  Topias Sutela (1943-1949)  Olavi Rantanen (1958-1961)  Leino Halkola (1962-1963)  Mauno Viinikkala (1963-1970)  Matti Rajamäki (1971-1974)  Niilo Yli-Vainio (1974-1976)  Arvo Venäläinen (1976-1979)  Jarmo Makkonen (1979-1981)  Alpo Auvinen (1981-1983)  Jussi Jokisaari (1983-1989)  Petteri Arasalo  Raimo Palola  Lasse Kujanen  Tero Koivisto  Veli-Matti Köykkä (2024–) :  Muita työntekijöitä Aleksi Saarela (1941)  Alpo Renko (1977)  Pertti Lehmuskoski(1984-1985)  Seppo Rajamäki  Helena Mandell (1980-1985)