stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anna de Noailles
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anna de Noailles Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Anna de Noailles on Wikiaineistossa
Anna de Noaillesin teoksia Gutenberg.orgissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Nitran ruhtinaskunta

Nitran ja Määrin mahdolliset rajat vuonna 833
Nitran ruhtinaskunta (svk. Nitrianske kniežatstvo) oli nykyisen Slovakian länsiosissa sijainnut valtakunta 800-luvun alkupuolella. Sen ainut itsenäinen ruhtinas oli nimeltään Pribina (k. 860). Ruhtinaskunta kohtasi loppunsa kun sen länsipuolella sijainnut Määri valtasi sen vuonna noin 833. Nitra pysyi kuitenkin hallinnollisena sekä kirkollisena entiteettinä vielä monta sataa vuotta.
Sijainti

Nitran pääkaupunki oli Nitra ja se sai nimensä sen läpi virtaavasta Nitra-joesta. Sen itsenäisen ajan rajat ulottuivat frankkien vasalliheimoihin Tonavan länsipuolella sekä Pannoniassa. Idässä se se kohtasi Bulgarian Tisza-joen lähettyvillä.
Puolalaisen kronikoitsijan mukaan Nitran rajat 1000-luvun alussa seurasivat Tonavan itäpuolta Esztergomista pohjoiseen. Idässä sen viimeinen linnoitus oli Zemplinissä, nykyisen Košicen lähettyvillä.
Historia > Slaaviheimojen historia Keski-Euroopassa

Slaaviheimot saapuivat Keski-Eurooppaan pohjoisesta noin 400-luvun lopulla. Ne järjestäytyivät lähinnä heimoiksi ja pieniksi ruhtinaskunniksi. Poikkeama tästä oli Samon valtakunta, joka muodostui 600-luvulla frankkikauppias Samon ympärille. Tämän kuoleman jälkeen valtakunta kuitenkin luhistui nopeasti ja avaarit valtasivat alueen.
Historia > Nitran ruhtinaskunta

800-luvun alkupuolella paikalliset slaaviruhtinaat Tonavan kummallakin puolella alkoivat ryhmittyä yhä enemmän Frankkien valtakuntaa muistuttaviksi valtioiksi. Nitran ruhtinaaksi nousi paikallisten slaavisoturiperheeseen kuulunut Pribina, joka hallitsi valtakuntaa noin vuosina 820–833.
Tähän aikaan myös avaarit ajettiin lopullisesti pois Euroopasta frankkien sekä slaaviheimojen yhtäaikaisten hyökkäysten tuloksena. Sodankäynnin loppumisen jälkeen toimettomien sotureiden ylläpitokustannukset osoittautuivat ongelmaksi. Pitääkseen armeijansa lojaalina Määrin ruhtinas Mojmír I valloitti Nitran noin vuonna 833. Pirbina, sekä suuri osa hänen hovistaan pakeni hyökkäystä frankkien alueille. Loput Nitran eliitistä jäi kuitenkin paikoilleen ja vannoi uskollisuudenvalan Mojmírille. Suur-Määrin katsotaan saaneen alkunsa Nitran valloituksesta.
Historia > Osana Suur-Määriä

Nitra pysyi alueellisesti melko koskemattomana sen kuuluessa Määriin. Sen vanhoja alueita hallittiin Nitran linnoituksesta käsin itsehallinnollisena herttuakuntana, jonka hallitsija vannoi uskollisuutta suur-Määrin ruhtinaalle. Tämä ei kuitenkaan taannut rauhallisia suhteita määriläisiin ja nitralaiset kapinoivat ainakin kaksi kertaa Määrin valtaa vastaan.
Historia > Osana Suur-Määriä > Svatoplukin kapina

860-luvun lopulla Määri ajautui sotaan sen läntisen naapurin, Itä-Frankian kanssa. Vaikka frankkien ensimmäiset hyökkäykset torjuttiin, Nitran silloinen herttua Svatopluk teki erillisrauhan frankkien kanssa. Tämä aiheutti valtakunnan hajaannuksen ja uhkasi koko suur-Määrin olemassaoloa. Määrin hallitsija Rastislav, joka oli Svatoplukin setä, koetti vangita tämän, mutta joutui itse salaliiton kohteeksi ja hänet luovutettiin frankeille. Siirtymävaiheen jälkeen Svatoplukin onnistui saada koko Määri hallintaansa ja hän hallitsi valtakuntaa vuosina 870–894.
Historia > Osana Suur-Määriä > Svatopluk II:n kapina

Svatoplukin kuoltua hänen vanhin poikansa Mojmír II peri Määrin valtaistuimen. Tämän nuorempi veli Svatopluk II kuitenkin kuitenkin kapinoi tätä vastaan vuosina 898-899. Svatopluk oli mitä luultavimmin Nitran herttua tähän aikaan. Kapina onnistuttiin lopulta kukistamaan, mutta suur-Määri luhistui unkarilaisten hyökkäyksiin pian tämän jälkeen.
Historia > Osana Unkaria

Suur-Määrin kukistumisen jälkeen Nitran alueet liitettiin vähitellen yhä kiinteämmin osaksi muodustumassa ollutta Unkarin kuningaskuntaa. 900-luvun lopulla Nitra hallitsijoina toimivat Unkarin ruhtinas Gézan läheiset sukulaiset.
Uskonto

Ruhtinas Pribina meni naimisiin baijerilaisen kristityn kanssa noin vuonna 825, jolloin hän myös hyväksyi valtakuntansa kristillistämisen. Ensimmäinen kirkko rakennettiin Nitraan jo vuonna 828. Perinteinen slaavilainen pakanausko pysyi kuitenkin suosittuna ainakin 850-luvulle asti.
Nitran piispakunta perustettiin vuonna 880. Sen ensimmäinen piispa oli germaani nimeltään Viching.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nitran ruhtinaskunta Wikimedia Commonsissa
Nitrassa sijaitseva Pribinan patsas.
Aldo Novarese

Aldo Novaresen suunnittelemia kirjaintyyppejä.
Aldo Novarese (29. kesäkuuta 1920 Pontetura Monferrato – 16. syyskuuta 1995 Torino) oli italialainen kirjainmuotoilija ja Nebiolo-yhtiön taiteellinen johtaja vuosina 1952–1975. Novarese opiskeli Torinossa Scuola Arteri Stampatorissa, jossa hän perehtyi muun muassa puupiirrosten, kuparikaiverrusten ja litografian tekniikoihin. Hän opiskeli lisäksi typografiaa Scuola Tipografica Guiseppe Vigliandi Paraviassa. Vuonna 1936 Novarese sai töitä Nebiolosta. Jätettyään Nebiolon 1970-luvulla Novarese toimi freelance-suunnittelijana. Novarese opetti myös piirtämistä Torinon Scuola Vigliandi Paraviassa 1948–1958. Novarese on suunnitellut useita tunnettuja kirjaintyyppejä, kuten Eurostile, Microgramma (yhdessä Alessandro Buttin kanssa) ja Stop.
Noopolitik

Noopolitik on amerikkalaisten informaatiosodankäynnin tutkijoiden John Arquillan ja David Ronfeldtn esittämä voimaan perustuvan reaalipolitiikan rinnalle nouseva, pehmeään voimaan, tietoon ja verkkoihin perustuva mielen (kreik. noos) politiikan muoto.
Noopolitiikan ja reaalipoliitikan erot

Vertailussa noopolitiikan ja reaalipolitiikan välille saadaan seuraavia tuloksia (Noopolitik: s. 47):
Reaalipolitiikassa valtiot ovat analyysin yksikkö, noopolitiikassa solmut, ei-valtiolliset toimijat.
Reaalipolitiikassa kova voima (resurssit, ym.) vallitsevat, noopolitiikassa pehmeä voima (tieto, arvot, ym)
Reaalipolitiikka on nollasummapeliä, noopolitiikassa myös win-win ja lose-lose- tilanteet ovat mahdollisia.
Reaalipolitiikassa järjestelmät ovat anarkkisia, hyvin konflikti-keskeisiä, noopolitiikassa järjestelmät ovat etujen harmonisoimia, yhteistyökeskeisiä.
Reaalipolitiikassa liittoutuminen on ehdollista (uhkaorientoitunutta), noopolitiikassa liittolaisverkot ovat elintärkeitä turvallisuudelle.
Reaalipolitiikassa vallitsee kansallinen itsekkyys, noopolitiikassa jaetut edut.
Reaalipolitiikka on loppumatonta edun etsimistä, noopolitiikka yhteisen edun etsimistä (seeking of telos)
Reaalipolitiikassa etiikka (ethos) on  ei-moraalista, ellei peräti moraalitonta, noopolitiikassa etiikka on ratkaisevan tärkeää.
Reaalipolitiikassa käyttäytymistä ohjaa uhka ja valta (power), noopolitiikassa yhteiset tavoitteet ohjaavat toimijoita.
Reaalipolitiikassa suojataan hyvin voimakkaasti tietovirtoja, noopolitiikassa ollaan halukkaita tiedon jakamiseen.
Reaalipolitiikassa on oleellista vallan tasapaino, noopolitiikassa vastuiden tasapaino.
Reaalipolitiikassa valta liittyy kansakunta/valtioihin, noopolitiikassa valta on globaalissa verkossa.
Verkko, tieto, vaikuttaminen ja noopolitik

Verkko ja tieto liittyvät yhteen siten, että jakamalla olevaa tietoa verkkoon tarvitsijoille ja vain heille, tieto saadaan maksimaaliseen hyötykäyttöön. Toiseksi verkko mahdollistaa kaiken verkossa olevan tiedon, erilaisuuden hyödyntämisen. Näin muodostuu informaatioylivoimaa. Verkko ja tieto liittyvät mieleen sillä tavalla, että mieltä voidaan ohjata tai manipuloida toimittamalla sille verkon kautta "oikeaa" tietoa.
Lopulta kaiken vaikuttamisen tavoite on vaikuttaa päättäjän mieleen, saada hänet tekemään haluttu päätös. Kaikkia koskeva ja liiankin tuttu esimerkki on mainonta. Tärkeää on oivaltaa, että poliitikot ovat samanlaisen, joskin täsmällisemmän vaikuttamisprosessin kohteita, kotimaasta ja ulkomailta. Tämä on tärkeää ainakin poliitikoille, niille jotka haluavat vaikuttaa ja niille, jotka haluavat valvoa poliittista vaikuttamista.
Venäläisillä on oma terminsä tiedon avulla vaikuttamiseen. He puhuvat refleksiivisestä kontrollista. Kontrolloimalla ihmisen saamaa tietoa, kontrolloidaan hänen päätöksiä, saadaan ihminen tekemään haluttu päätös. Voidaan ajatella, että kaksoisagentit ovat yksi väline syöttää vastustajalle juuri edellä mainitussa merkityksessä haluttua tietoa.
Verkon nousun taustalla voidaan nähdä:
avoimet, järjestelmät, globalisaatio
monimutkaisuuden
dynaamisuuden kasvu ja etenkin
uusi globaalit verkot mahdollistava tietotekniikka
Noopolitik ja joukkoviestintä

Globaalin verkon mielen tiedossa internetin lisäksi merkittäviä ovat globaalit tiedotusvälineet, media, esimerkiksi BBC, CNN, Voice of America ja Al Jazeera. Merkittävä muutos on se, että median aiempi tietoa välittävä rooli on muuttunut kriisin osapuoleksi. Media vaikuttaa siihen mistä tulee kriisi ja miten se kehittyy. Tästä esimerkkinä on Somalia 1993: Yhdysvallat meni sinne median takia (nälkää näkevät somalilapset televisiossa) ja Yhdysvallat tuli sieltä pois median takia (Yhdysvaltain sotilaiden ruumiiden ja yhden vangin brutaali kohtelu, jälleen televisiossa). Mitätön taktinen tieto päästessään globaaliin mediaan saa parhaimmillaan (pahimmillaan) aikaan strategisen vaikutuksen, politiikan muutoksen. Tämä on noopolitiikkaa parhaimmillaan. Edellä mainitusta syystä Bushin neuvonantaja Condoleezza Rice pyysi mediaa olemaan välittämättä Osama bin Ladenin viestejä 11.9.2001 jälkeen.
Yleisesti sähköinen joukkotiedotus on niin tärkeä, että se on säännöllisesti tuhottu viimeaikaisissa sodissa mm. Persianlahdella 1991, Tšetšeniassa 1994–1997 ja 1999–2002, Bosniassa 1993–1996, Kosovossa 1999, Afganistanissa 2001–2002 ja Palestiinassa 2000–2002.
Tuhoamisen noopolitiikkaan liittyvä tavoite on eristää valtio muusta maailmasta, siis estää kohdevaltiota vaikuttamista globaaleissa verkoissa ja globaalilla tiedolla.
Lähteitä

John Arquilla & David Ronfeldt: "The Emergence of Noopolitik: Toward an American Information Strategy", Rand 1999
Markku Sotarauta: "Kohti epäselvyyksien hallintaa" Suomen Tulevaisuuden Tutkimuksen Seura, Finnpublisers Gummerus 1996
M Castells: "The Information Age: Economy, Society, And Culture" Volume I "The Rise of The Network Society" Blackwell Publishers Inc. USA 1999
MpKK:n Strategian Laitoksen tutkijan Tommi Koivulan väitöskirja "Sodan kaikuja - Norjan ja Suomen henkilömiinaretoriikka kansainvälisen mediaprosessien ilmentäjänä 1995 - 2002" (ISBN 951-44-5987-3) kuvaa myös hyvin "pehmopoliikan" uuden dynamiikan vaikutusta.
Aiheesta muualla

John Arquilla & David Ronfeldt: The promise of noopolitik (Arkistoitu – Internet Archive)
Northrop P-61 Black Widow

| P-61 Black Widow |
| --- | --- |
 Northrop P-61 Black Widow
Tyyppi:  yöhävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Northrop Corporation
Ensilento:  26. toukokuuta 1942
Esitelty:  1944
Tila:  ei käytössä
Pääkäyttäjät:  Yhdysvaltain ilmavoimat
Valmistusmäärä:  706 
Muunnelmat:  Northrop F-15 Reporter
P-61C Black Widow
P-61:n keulatutka.
Northrop P-61 Black Widow (suom. mustaleski) oli Yhdysvaltain ensimmäinen yöhävittäjäksi suunniteltu kone. Sen keulassa oli tutkalaitteisto, jonka avulla kahden tai kolmen hengen miehistö löysi viholliskoneen täydellisessä pimeydessäkin. Konetyypin runkoratkaisu oli suunnilleen täysin vastaavanlainen kuin esimerkiksi Lockheed P-38 Lightningissa: kaksiosainen puomipyrstö joissa molemmat mäntämoottorit, ja koneen ohjaamo sijaitsi erillisessä keskikehdossa peräsinpuomien välissä. Korkeusvakaimen sijainti oli peräsinpuomien välissä.
Prototyyppiä XP-61 kokeiltiin 1942 ja tuotantokoneiden valmistus alkoi loppuvuodesta 1943. P-61 lensi ensimmäiset taistelulentonsa yöhävittäjänä Euroopassa 3. heinäkuuta 1944. Tyynellämerellä P-61 saavutti ensimmäiset ilmavoitot 6. heinäkuuta. Kun P-61-koneita valmistui, ne korvasivat väliaikaiset Douglas P-70 -koneet Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien (USAAF:n) yöhävittäjälaivueissa. Toisen maailmansodan aikana Northrop rakensi noin 700 P-61:tä. Alkusarjan A-mallisista 37 lentokoneesta jouduttiin poistamaan rungon yläpuoliset kauko-ohjatut ampumot niiden aiheuttaman tärinän vuoksi. Viimeiset 41 näistä olivat kesällä 1945 valmistettua P-61C-mallia, joka oli nopeampi ja kykeni toimimaan korkeammalla, sillä sen moottorit olivat edeltäjiään tehokkaammat. Northrop valmisti 36 konetta lisää vuonna 1946 aseistamattomiksi F-15A -tiedustelukoneiksi. Suuren hyötykuormansa ansiosta tätä konetyyppiä käytettiin myös Tyynenmeren sotanäyttämöllä öisissä häirintätehtävissä japanilaisia vastaan. Kone pärjäsi suhteellisen hyvin japanilaisia hävittäjäkoneita vastaan, joiden lukumäärä muutenkin väheni Japanin tappioiden kasvaessa ja joiden aseistus, panssarointi ja teho alkoi hävitä yhdysvaltalaiskoneille. Koneen maksiminopeus oli 589 km/h. P-61 käytti 2 000 hevosvoiman (1 491 kW) tehoisia Pratt & Whitney R-2800 -tähtimoottoreita.
Konetyypin aseistus käsitti neljä 20 mm tykkiä, jotka sijaitsivat koneen keulassa eli eturungossa alhaalla ja ampuivat suoraan eteenpäin. Lisäksi koneen yllä oli kupumainen ja kauko-ohjattu konekivääriasema. Siihen oli sijoitettuna neljä 12,7 mm konekivääriä. Lisäksi koneen siipiripustimiin voitiin liittää koneen ulkopuolisesti sekä pommeja että rakettiaseistusta, joita enintään 1600 paunan eli 726 kilogreamman verran. Konetta kokeiltiin myös ohjuksen laukaisualustana, mutta tämä hanke lienee jäänyt vain kokeiluasteelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Northrop P-61 Black Widow Wikimedia Commonsissa
John Julius Norwich

John Julius Cooper, Norwichin toinen varakreivi (15. syyskuuta 1929 – 1. kesäkuuta 2018), tunnettu paremmin nimellä John Julius Norwich, oli englantilainen historioitsija ja televisiopersoona. Hän kirjoitti useita kirjoja muun muassa Sisilian, Venetsian ja Bysantin historiasta. Norwich työskenteli myös BBC:lle. Hän kirjoitti ja juonsi yli 30 eri dokumenttiohjelmaa.
Teoksia

The Normans in the South
The Kingdom in the Sun
Byzantium: The Early Centuries, ISBN 0-394-53778-5
Byzantium: The Apogee, ISBN 0-394-53779-3
Byzantium: The Decline and Fall, ISBN 0-679-41650-1
A Short History of Byzantium, (1997) ISBN 0-679-45088-2
The Middle Sea: A History of the Mediterranean (2006) ISBN 0-7011-7608-3
Jolkby

Jolkby on Kirkkonummen kunnanosa, joka sijaitsee Kirkkonummen keskustan koillispuolella n. 30 km Helsingistä länteen. Jolkbyn alue rajautuu etelässä Kirkkonummelta Jorvakseen vievään Vanhaan Rantatiehen, joka on lisäksi osa Kuninkaantietä, lännessä Vesitorninmäkeen, pohjoisessa Keskusmetsään ja idässä Killinmäkeen. Tien eteläpuolelta löytyvät asuinalueet Heikkilä ja Laajakallio, jotka muodostavat Jolkbyn kanssa löyhän yhteenliittymän ja alueilla on muun muassa yhteinen asukasyhdistys. Idässä Jolkbyn lähistöltä löytyy Killinmäki, joka on tunnettulähde? muun muassa keskuslaitoksestaanselvennä.
Jolkby on saanut nimensä Kirkkonummen keskustan liepeillä sijaitsevan Jolkbyn kartanon mukaan. Samaa nimeä kantavat muun muassa keskustan läpi virtaava joki Jolkbyån sekä paremmin vesitorninmäkenä tunnettu Jolkbybergen. Jolkbyn kartanon Röman-sukuiset omistajat ovat vaikuttaneet vahvasti alueen kehitykseen, sillä he ovat antaneet maat, joilla on nyt aiemmin sairaalana toiminut kunnanvirasto ja kunnanlääkärin virka-asunto, nykyinen kuvataidekoulu.
Jolkbyn asuinalue on rakennettu pääasiassa 1980-luvulla. Alueella on myös Heikkilän koulu sekä Jehovan todistajien valtakunnansali.
Aiheesta muualla

Jolkbyn-Heikkilän-Laajakallion asukasyhdistyksen sivut
Nuitonit

Nuitonit olivat yksi Nerthus-jumalatarta ensimmäisellä vuosisadalla palvoneista germaaniheimoista. Tacitus mainitsee heidät teoksessaan Germania ja kertoo, että heidän maitaan ympäröivät joet ja metsät varustusten kaltaisina.  On mahdollista, että heimon nimi on merkitty teoksessa väärin ja kyseessä olisivat teutonit.
Rolf Nummelin

Rolf Reino Nummelin (20. elokuuta 1937 Tammisaari – 7. marraskuuta 2019 Vaasa) oli suomenruotsalainen taidehistorioitsija, joka opetti Åbo Akademissa 1960-luvulta alkaen. Hän tutki muun muassa autonomian ajan taidetta.
Nummelin tuli ylioppilaaksi vuonna 1956 ja valmistui Åbo Akademista filosofian kandidaatiksi 1972 ja filosofian lisensiaatiksi 1981. Hän työskenteli opettajansa Lars-Ivar Ringbomin assistenttina vuodesta 1958, taidehistorian amanuenssina 1963–1981 ja hoiti oppiaineen lehtoraattia sijaisena vuodesta 1974 ja vakinaisena vuodesta 1981. Hän hoiti lukuisia luottamustehtäviä muun muassa Taidehistorian seurassa ja Ett Hem -museon intendenttinä.
Muiden julkaisujensa ohella Nummelin laati noin 50 artikkelia hakuteokseen Nationalencyklopedin ja 80 artikkelia hakuteokseen Fogtdals konstlexikon.
Susi Nousiainen

Susi (Emil Mikael) Nousiainen (s. 1987) on suomalainen kuvataiteilija ja kirjoittaja.
Nousiainen on puhunut avoimesti Sukupuolenkorjausprosessistaan. Hän sai lähetteen transpolille vuonna 2017 ollessaan 29-vuotias.
Nousiainen on koulutukseltaan kirjallisuustieteen maisteri. Hän on kirjoittanut Vauva.fi-sivustolle Sateenkaarifaija-blogia, jossa hän kertoi perhe-elämästään transsukupuolisena isänä. Hänen esikoisteoksensa Sukupuoleen katsomatta – Kuinka kohdata moninaisuus ilmestyi vuonna 2020. Hän on kirjoittanut ja lausunut runoja osana Eroottinen kodinkonerunous -duoa. Nousiainen kirjoittaa myös kolumneja Ylelle. (ks. esim. )
Nousiaisen esikoisrunokokoelma Muovikauris ilmestyi 2021. Virpi Alanen sanoo, että Nousiainen käsittelee siinä raikkaasti ja selkeästi transmaskuliinisuuteen liittyvää sosiaalisen koodin purkamista ja uudelleenkokoamista. Ominaispiirteinä hän pitää sanottavan rauhallisuutta ja kielen ja tunnetilan huolellisuutta. Hän siteeraa lopuksi kirjan päättävää kysymystä: "Jos minut olisi kasvatettu poikana, olisinko saanut kirjoittaa tällä tavalla?"
Nousiaisella on kaksi lasta entisen puolisonsa kanssa.
Teokset

Sukupuoleen katsomatta - Kuinka kohdata moninaisuus. Atena Kustannus, 2020. ISBN 978-952-30060-8-9
Muovikauris, Raikuu 2021 ISBN 978-952-69240-5-2 (runoja)
Karl Nordman

Karl Georg Nordman (17. kesäkuuta 1892 Vaasa – 6. kesäkuuta 1950) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan aliupseerina.
Perhe ja koulutus

Nordmanin vanhemmat olivat maalarimestari Mårten Nordman ja Maria Matilda Björklund. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Signe Sofia Hannuksela. Hän kävi kolme luokkaa Vaasan ruotsalaista lyseota ja suoritti viidennen luokan kurssin samassa koulussa vuonna 1921. Hän suoritti Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja komppanianpäällikkökurssin Taistelukoulussa vuonna 1928.
Jääkärikausi

Nordman liittyi liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 29. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, josta hänet siirrettiin 21. helmikuuta 1917 Altonan työosastoon. Työosastosta hänet laskettiin siviilitöihin Saksaan 18. elokuuta 1917.
Suomen sisällissota

Takaisin Suomeen Nordman palasi Ruotsin kautta 10. maaliskuuta 1918 ja astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä. Hänet sijoitettiin sisällissotaa käyvän Valkoiseen armeijan 3. Jääkärirykmentin esikuntaan, josta hänet siirrettiin 17. maaliskuuta 1918 alkaen 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan l. komppaniaan ja edelleen 24. maaliskuuta 1918 alkaen 10. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Nordman osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurin ympäristössä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Nordman siirrettiin sisällissodan jälkeen 16. toukokuuta 1918 alkaen 1. komppanian päälliköksi Etelä-Pohjanmaan rykmentin täydennyspataljoonaan ja edelleen 15. heinäkuuta 1918 alkaen Kuopion jalkaväkirykmentti 4:ään, josta muodostettiin myöhemmin Tampereen rykmentti. Hän toimi aluksi rykmentissä komppanianpäällikkönä ja 5. toukokuuta 1919 alkaen 3. pataljoonan adjutanttina. Adjutantin tehtävistä hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1920 alkaen konekiväärikomppanian päälliköksi ja 20. toukokuuta 1921 alkaen rykmentin- ja konekivääriupseeriksi. Tampereen rykmentistä hänet siirrettiin 18. elokuuta 1922 alkaen Kaartin jääkäripataljoonaan, missä hänet sijoitettiin 2. komppanian nuoremmaksi upseeriksi ja 30. toukokuuta 1924 alkaen aliupseerikoulun johtajaksi. Aliupseerikoulusta hänet siirrettiin 18. tammikuuta 1926 alkaen komppanianpäälliköksi 3. komppanian ja 1. maaliskuuta 1929 alkaen 2. komppaniaan. Kaartin jääkäripataljoonasta Nordman siirrettiin 1. toukokuuta 1934 Uudenmaan rykmenttiin, josta hän erosi sairauden takia 6.  lokakuuta 1934.
Jatkosota

Nordman toimi jatkosodan aikana Vaasan suojeluskuntapiirin ilmasuojelutoimiston päällikkönä. Hänet haudattiin Vaasaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 17. maaliskuuta 1918  Vääpeli kesäkuussa 1918  Vänrikki 16. toukokuuta 1919  Luutnantti 16. toukokuuta 1920  Kapteeni 16. toukokuuta 1924 |    Jääkärimerkki |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1944)  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Jean Nouvel

| Jean Nouvel |
| --- | --- |
 Jean Nouvel vuonna 2009
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. elokuuta 1945 Fumel
Kansalaisuus:  Ranska
Arkkitehti
Koulutus:  École des Beaux-Arts
Merkittävät työt:  Arabimaailman instituutti, Luzernin kulttuuri- ja kongressikeskus, Torre Agbar, Louvre Abu Dhabi
Palkinnot
 Pritzker-palkinto (2008) 
Aiheesta muualla
www.jeannouvel.com
Jean Nouvel, koko nimeltään Jean Henri Nouvel, (s. 12. elokuuta 1945 Fumel, Lot-et-Garonne) on ranskalainen Pritzker-palkittu arkkitehti.
Nouvel halusi alun perin taiteilijaksi, mutta hänen opettajavanhempansa toivoivat vakaampaa uravalintaa, joten kompromissiksi valikoitui arkkitehtuuri. Nouvel on kertonut tajunneensa, että arkkitehti voisi luoda visuaalisia sävellyksiä suoraan kadulle, kaupunkiin ja julkisiin tiloihin. Nouvel voitti 20-vuotiaana ensimmäisen palkinnon kansallisessa kilpailussa ja pääsi opiskelemaan Pariisin taidekorkeakoulu École des Beaux-Artsiin. Nouvel perusti yhdessä François Seigneurin kanssa oman arkkitehtitoimistonsa 25-vuotiaana. Vuonna 1987 valmistuneen Arabimaailman instituutin suunnittelutyö oli Nouvelin läpimurto. Rakennus yhdistää huipputeknologian perinteisiin arabialaisiin koristeaiheisiin.
Nouvelin arkkitehtuurille on tyypillistä modernin ja selkeän konstruktiivisen rakenteen saattaminen elävään vuorovaikutukseen tilan ja valon kanssa. Hänen rakennustensa muotokieli ei noudata tiettyä linjaa, vaan on riippuvainen suunnittelukohteen paikasta ja sisällöstä. Häntä on toisaalta pidetty vahvana modernismin edustajana. Nouvel on toteuttanut useat projekteistaan yhteistyössä Emmanuel Cattani and Associates -toimiston kanssa.
Nouvel on saanut lukuisia kansainvälisesti merkittäviä palkintoja, joiden joukossa ovat Wolfin palkinto (2005) ja Pritzker-palkinto (2008). Nouvel on Ordre des Arts et des Lettres'n komentaja. Nouvelin töiden joukossa ovat pilvenpiirtäjä Torre Agbar (Barcelona), Institut du Monde Arabe (Pariisi) ja Louvre Abu Dhabi (Abu Dhabi).
Kuvagalleria

Nemausus 1 -asuinalue, Nimes (1985–1987)
Lyonin oopperatalon muutos- ja laajennustyöt (1993)
Luzernin kulttuuri- ja kongressikeskus (2000)
Torre Agbar/Torre Glòries (2005)
Qatarin kansallismuseo (2019)