stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kita Nord

| Kita Nord |
| --- | --- |
 Kita Nord
 Koordinaatit: 13°5′56″N, 9°25′57″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Kayesin alue
Piiri:  Kitan piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Väkiluku (2009):  8 600
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kita Nord on maalaiskunta Kayesin alueen Kitan piirissä Malissa. Sen keskuskylä Sibikily sijaitsee 10 kilometriä Kitasta koilliseen. Kunnassa on 8 600 ja keskuskylässä 1 200 asukasta (vuonna 2009).
Kita Nordin kunta rajoittuu pohjoisessa Kitan piirin Djidianin, idässä Sébékoron, kaakossa Bendougouban, etelässä Kitan ja lännessä Boudofon kuntiin. Alue on enimmäkseen tasankoa. Pysyviä vesistöjä ei ole. Ilmasto on sudanilais-sahelilainen. Kasvillisuus on puu- ja heinäsavannia.
Kuntaan kuuluu kahdeksan kylää. Asukkaista valtaosa on mandinkoja. Lisäksi on jonkin verran bambaroita ja fulbeja. Puhutuin kieli on maninka.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, puuvilla, maapähkinä ja okra. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja hevoset. Lisäksi harjoitetaan keräilyä, kalastusta, käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.
Kiertomehiläiset

| Kiertomehiläiset |
| --- | --- |
 Harjukiertomehiläinen (Nomada alboguttata)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Pistiäiset Hymenoptera
Alalahko::  Hoikkatyviset Apocrita
Osalahko::  Myrkkypistiäiset Aculeata
Yläheimo::  Mesipistiäismäiset Apoidea
Heimo::  Aitomehiläiset Apidae
Alaheimo::  Nomadinae
Tribus::  Nomadini
Suku::  Kiertomehiläiset Nomada  Scopoli, 1770
Katso myös
   Kiertomehiläiset Wikispeciesissä   Kiertomehiläiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kiertomehiläiset (Nomada) ovat aitomehiläisten (Apidae) heimoon kuuluva pistiäissuku. Kiertomehiläiset ovat rakenteeltaan melko kaljuja, kapearuumiisia mehiläisiä, joilla on kiiltävä ja kirjava takaruumis. Suvun lajien määrittäminen on vaikeaa ja ne  sekoitetaan helposti esimerkiksi petopistiäisiin. Kiertomehiläiset ovat pesävieraita ja ne munivat erityisesti maamehiläisten pesiin, jolloin niiden toukat syövät isäntälajin omille toukilleen tuomaa siitepölyä.
Kiertomehiläisten suku on hyvin laaja ja sukuun kuuluu maailmanlaajuisesti yli 700 lajia. Suvun lajimäärä vaihtelee eri lähteissä. Suomessa suvun edustajia esiintyy  yli 20 lajia. Aikuiset kiertomehiläiset ruokailevat kukilla ja toimivat hyödyllisinä pölyttäjinä kasveille.
Sukuun kuuluvia lajeja

Harjukiertomehiläinen (Nomada alboguttata)
Nomada argentata
Ruusuruohokiertomehiläinen  (Nomada armata)
Hietikkokiertomehiläinen (Nomada baccata)
Hammaskiertomehiläinen (Nomada ferruginata)
Pikkukiertomehiläinen (Nomada flavoguttata)
Vyökiertomehiläinen (Nomada flavopicta)
Nomada fulvicornis
Tummakiertomehiläinen (Nomada fusca)
Piehtarikiertomehiläinen (Nomada fuscicornis)
Hohtokiertomehiläinen (Nomada goodeniana)
Kultakiertomehiläinen (Nomada integra)
Pajukkokiertomehiläinen (Nomada lathburiana)
Raitakiertomehiläinen (Nomada leucophthalma)
Vaahterakiertomehiläinen (Nomada marshamella)
Mutakiertomehiläinen (Nomada moeschleri)
Punajalkakiertomehiläinen (Nomada obscura)
Kultapiiskukiertomehiläinen (Nomada obtusifrons)
Mantukiertomehiläinen (Nomada opaca)
Punikkikiertomehiläinen (Nomada panzeri)
Kangaskiertomehiläinen (Nomada roberjeotiana)
Verikiertomehiläinen (Nomada ruficornis)
Kanervakiertomehiläinen (Nomada rufipes)
Apilakiertomehiläinen (Nomada stigma)
Ahokiertomehiläinen (Nomada striata)
Keltasiimakiertomehiläinen (Nomada subcornuta)
Sitruunakiertomehiläinen (Nomada succincta)
Kurjenjalkakiertomehiläinen (Nomada tormentillae)
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kiertomehiläiset (Nomada)
Pistiäistyöryhmä: Suomen kiertomehiläiset (Nomada)
Ötökkätieto: Kiertomehiläislaji (Nomada sp.)
ITIS: Nomada (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Nomada (englanniksi)
Iowa State University, Bug Guide: Genus Nomada - Nomad Bees (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Genus Nomada (englanniksi)
Kandela

Kandela (yksikön tunnus cd) on SI-järjestelmän mukainen mittayksikkö perussuureelle valovoima, jota nimitetään myös valon intensiteetiksi ja valon voimakkuudeksi. Yksi kandela on sellaisen säteilijän valovoima, joka lähettää tiettyyn suuntaan monokromaattista 540 · 1012 hertsin taajuista sähkömagneettista säteilyä ja jonka säteilyintensiteetti tähän suuntaan on 1/683 wattia steradiaania kohti. 1 kandela vastaa suurin piirtein tavallisen kynttilän (lat. candela) valovoimaa.
Yksikön määritelmä

Kandelan nykyisen määritelmän vahvisti 26. yleinen paino- ja mittakonferenssi (26th Conférence Générale des Poids et Mesures, lyhennetään CGPM) vuonna 2018, ja se tuli voimaan 20. toukokuuta 2019. Kandela on määritelty antamalla sellaisen monokromaattisen säteilyn, jonka taajuus on 540 · 1012 Hz, valaistustehokkuudelle kiinteä lukuarvo 683, kun yksikkönä on lm W−1, joka on yhtä kuin cd sr W−1 tai cd sr kg−1m−2s3 missä kilogramma, metri ja sekunti on määritelty h:n, c:n ja ΔtCs:n (sekunnin määritelmässä esiintyvän cesium-133-atomin häiriintymättömän perustilan ylihienorakenteen kahden energiatason välistä siirtymää vastaavan säteilyn taajuuden) avulla.
Tämä määritelmä on olennaisesti sama kuin aikaisempi vuoden 1979 määritelmä. Sen mukaan kandela on sellaisen säteilijän valovoima, joka lähettää tiettyyn suuntaan monokromaattista 540 · 1012 hertsin taajuista säteilyä ja jonka säteilyintensiteetti tähän suuntaan on 1/683 wattia steradiaania kohti. Sitä on ainoastaan täsmennetty niin, että parantuneet metrin ja sekunnin määritelmät tarkentavat myös kandelaa.
Yksikön määritelmä > Yksikön historiaa

Valovoimakkuuden määritteleminen liekkiä käyttäen johti 1800-luvulla eri maissa eri tuloksiin. Vuonna 1948 määritelmä yhtenäistettiin (9. CGPM) hyväksymällä määritys "uudelle kynttilälle" (engl. new candle). Samassa kandela (engl. candela) valittiin uudeksi valovoiman kansainväliseksi yksiköksi ja sen yksikön tunnukseksi otettiin cd. Pohjaksi otettiin mustan kappaleen lähettämä säteily eli niin sanottu Planckin säteily. Siinä lämpötilassa, jossa platinametalli alkoi jähmettyä (sulamispiste), määriteltiin aukosta tulevan valosäteilyn valovoimaksi 60 kandelaa neliösentiltä. Tämä vastaakin melkein kuuman kynttilän liekin lähettämän valosäteilyn määrää.
Vuonna 1967 (13. CGPM) kandelan määritelmää tarkennettiin olosuhteiden osalta. Yksi kandela (1 cd) vastasi valovoimaa, joka syntyy sellaisen mustan kappaleen pinnalla, jonka lämpötila on platinan sulamispiste ja pinta-ala 1/600 000 neliömetriä ulkoisen paineen ollessa 101 325 pascalia.
Kandelan nykyistä edeltävä määritelmä vahvistettiin 16. kansainvälisessä mitta- ja painokonferenssissa vuonna 1979. Suositteleva komitea (Comité International des Poids et Mesures, lyhennetään CIPM) oli hyväksynyt sen pari vuotta aiemmin vuonna 1977. Siirtyminen käyttämään yksittäistä aallonpituutta (noin 555 nm) johtui mittatarkkuuden kasvamisesta edellisen määrittelyajankohtaan nähden. Edellinen määrittely käytti mustan kappaleen säteilyä, jossa mitattiin laajaa spektriä. Tämä aiheutti tuloksissa mittatarkkuuden rajat ylittävän virheen esiintymisen korkeissa lämpötiloissa. Siksi laboratoriot olivat jo siirtyneet käyttämään yksittäisiä aallonpituuksia.
Yksikön määritelmä > Silmän herkkyysalueen huomioiminen

Yksiköt valovoimalle ja valovirralle ovat tarpeen, koska fysikaalinen säteilyintensiteetti (yksikkö watti/steradiaani) ja säteilyteho (yksikkö watti) eivät kuvaa ihmisen havaitsemaa valon voimakkuutta vaan ihmisen silmän herkkyys säteilylle riippuu sen aallonpituudesta (vrt. äänenvoimakkuus, jossa kuulemisessa on havaittu sama ilmiö). Koehenkilöillä tehtyjen mittausten perusteella on muodostettu ns. V(λ)-käyrä, joka kuvaa ihmissilmän herkkyyttä V valolle aallonpituuden λ funktiona (katso kuvaaja). Kuvaajan huippu on suurin piirtein valon aallonpituuden 555 nm kohdalla, joka vastaa SI-yksikkömääritelmässä olevaa sähkömagneettisen säteilyn taajuutta 5,40 · 1014 Hz. V(λ)-kuvaajan määrittelystä vastaa Kansainvälinen valaistuskomissio (International Commission on Illumination, lyhennys CIE). Kun energian absorboitumiseen perustuvassa mittauksessa huomioidaan V(λ), saadaan hyvä vaste ihmissilmän näkemälle kirkkaudelle. Tämä kuvaaja riittää kandelan määrittämiseen, koska mittaukset tehdään käyttäen säteilyintensiteettiä, joka on helppo määrittää. Kun säteilyintensiteetin tulos suodatetaan V(λ)-kuvaajalla, niin valovoima on määritelty.
Myös silmän hämäränäköä on tutkittu vastaavalla tavalla ja sille on kehitetty vastaava käyrä V '(λ).
Yksikön määritelmä > Korvatut yksiköt

Ensimmäiset yritykset standardisoida valovoiman yksikkö kansainvälisesti johtuivat käytettyjen kynttilöiden epätasaisesta laadusta. Samassa pakkauksessa olevien kynttilöiden valovoima saattoi vaihdella 15 %. Kehitys vei siihen, että pohjaksi ehdotettiin erilaisia puhdistettuja polttoaineita steariinin sijasta ja sääntöjä siitä, miten polttotapahtuma normitettaisiin lähelle kynttilän sydämen toimintaa.
Käytettyjä yksiköitä olivat vuosina 1787–1889 muun muassa candle ja Harcourt (Britanniassa), Munich candle, Vereinskerze ja Hefner (Saksa) sekä Violle, bougie de l'étoile ja carcel (Ranska). Tämän jälkeen syntyi yksikkö decimal candle vuosina 1889 ja 1896, international candle vuonna 1909 ja new candle vuonna 1946, kuten edellä on kuvattu.
Aiheesta muualla

Kansainvälinen valaistuskomissio (englanniksi)
Colour and Vision Database (University College London) (englanniksi)
Kandela (englanniksi)
Näön valoherkkyys V(λ) päivänvalossa eri aallonpituuksille CIE:n määrittämänä (1931)
Kitadaitō

Daitosaarten sijainti suhteessa Okinawaan, Ryūkyūsaarten suurimpaan saareen.
| --- | --- |
Muut nimet:  Kita Daitō, Kita-Daitō
Sijainti:  Shimajirin alue, Okinawa Japani
Saariryhmä:  Japanin saaristo
Sijaintipaikka:  Daitō-saaret (en) 
Vesialue:  Tyynimeri 
Korkein kohta:  75  m
Pinta-ala:  13,1 km²
| --- | --- |
Asutuskeskukset:  Kitadaitō
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kitadaitō (myös Kita Daitō tai Kita-Daitō) on Japanin Daitosaariin kuuluva Tyynenmeren saari. Siellä on Kitadaitō-niminen kylä. Saari kuuluu hallinnollisesti Shimajirin alueeseen Okinawan prefektuurissa.
Kitadaitōon on 400 kilometriä lähimmältä suurelta asutulta maa-alueelta. Ruoka tuodaan sinne suunnilleen kerran viikossa veneellä. Saarella ei ole hiekkarantoja eikä satamaa, johon pääsisi veneellä; veneet jätetään merelle ja tuodaan satamaan nosturilla. Huhtikuussa 1971 saarelle valmistui Kitadaiton lentoasema pelastuslentojen laskeutumista varten.
Saari oli asumaton Meiji-kaudelle saakka, jolloin sinne tuli asukkaita muualta Japanista.
Aiheesta muualla

Matkaopas aiheesta Kitadaito Wikivoyagessa (englanniksi)
NASAn satelliittikuva Kitadaitōsta.
Komsomolskaja Pravda

| Komsomolskaja Pravda> Комсомо́льская пра́вда |
| --- | --- |

 Komsomolskaja Pravda 23. toukokuuta 1930.
Lehtityyppi:  päivälehti
Julkaisija:  Komsomolskaya Pravda Publishing House
ISSN:  ISSN 0233-433X
Levikki:  noin 800 000 (päivässä)
Perustettu:  1925
Kotikunta:  Moskova
Kotimaa:  Venäjä
Sivukoko:  tabloidi
Ilmestymistiheys:  ma–su
Kieli:  venäjä
Aiheesta muualla
Kotisivu
Komsomolskaja Pravda (ven. Комсомо́льская пра́вда, Komsomolin totuus) on venäläinen iltapäivälehti, jonka perusti vuonna 1925 Komsomol-nuorisojärjestö. Nykyisin lehden levikki on päivälehtenä noin 800 000 kappaletta ja viikkolehtenä 3 000 000 kappaletta ja se on Venäjän suurin päivälehti.
Komsomolskaja Pravda on palkittu Leninin kunniamerkillä, Lokakuun vallankumouksen kunniamerkillä, Suuren isänmaallisen sodan kunniamerkillä ja kahdesti Työn punalipun kunniamerkillä. Kunnianosoitukset painetaan edelleen etusivulle sen nimen viereen.
Komsomolskaja Pravda julkaisi vuonna 1959 erikoislehden, jossa kerrottiin millaista elämä olisi Neuvostoliitossa vuonna 2010. Erikoislehden mukaan muun muassa rikollisuutta ei olisi lainkaan eikä alkoholia käytettäisi muutoin kuin lääketieteellisiin tarkoituksiin.
Syyskuussa 2022 lehden päätoimittaja Vladimir Sungorkin kuoli työmatkalla Habarovskin alueella Venäjän Kaukoidässä, lehden mukaan aivohalvaukseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Komsomolskaja Pravda Wikimedia Commonsissa
Komsomolskaja Pravda (venäjäksi)
Jänisjärvi

| Jänisjärvi |
| --- | --- |
 Kuva Jänisjärveltä
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Venäjä
Alue:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Sortavala, Suojärvi, Pitkäranta
Koordinaatit:  61°58′00″N, 30°55′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Jänisjoen valuma-alue
Järveen tulevat joet:  Jänisjoki, Ulmosenjoki, Veljakanjoki, Soanjoki, Kiekuanjoki
Laskujoki:  Jänisjoki
Taajamat:  Kirkkolahti, Soanlahti
Järvinumero:  01040300211102000013384
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  64 m  
Pituus:  28 km  
Leveys:  14 km  
Rantaviiva:  133 km  
Pinta-ala:  200 km²  
Tilavuus:  2,04 km³  
Keskisyvyys:  10,2 m  
Suurin syvyys:  57 m  
Valuma-alue:  3 660 km²  
Keskivirtaama:  46 m³/s (MQ) 
Veden viipymä:  1,40 vuotta 
Saaria:  43 
:  Tyytinsaari, Iso-Selkäsaari, Pieni-Selkäsaari, Hopeasaari
 fiJänisjärvi 
Jänisjärvi (ven. Янисъярви, Янис-ярви, Janisjarvi, Большое Янисъярви, Bolšoje Janisjarvi ) on Venäjällä Karjalan tasavallan Sortavalan, Suojärven ja Pitkärannan piireissä sijaitseva järvi, jonka lasku-uoma Jänisjoki laskee Sortavalassa Laatokkaan . Jänisjärven painauma on syntynyt meteoriitin iskusta heikentyneeseen kallioperään . Jänisjärven pohjoisosaa on kutsuttu Pieneksi ja eteläosaa Isoksi Jänisjärveksi .
Maantietoa

Jänisjärvi sijaitsee noin 25 kilometriä Laatokasta pohjoiseen . Se on 28 kilometriä pitkä ja 14 kilometriä leveä. Järven keskimääräinen leveys pituuteensa nähden on kuitenkin vain 7,2 kilometriä. Järvellä on pyöreänmuotoinen pääallas, johon yhtyy pohjoisessa Pieni Jänisjärvi puoli kilometriä leveällä salmella. Pieni Jänisjärvi noin 20 kilometriä pitkä ja 3 kilometriä leveä järvenosa. Jänisjärven pinta-ala on 200 neliökilometriä (km² ). Järven pinta-ala vaihtelee vedenkorkeuden mukaan ja sille on esitetty erilaisia pinta-aloja (204 km²  tai 176 km² [lähde? ]).
Järven suurin syvyys on 57 metriä. Järvessä onkin kaksi rinnakkaista syvännejaksoa, josta eteläisessä syvänteessä on monin paikoin yli 50 metriä syvää. Toisessa syvänteessä on enintään 37 metriä syvää. Syvännejaksojen välissä on harju, jonka selkä näkyy Selkäsaarina. Muuten järvi on matala, sillä sen keskisyvyys on vain 10,2 metriä. Laajaan järveen mahtuu kuitenkin 2,04 kuutiokilometriä (km³) vettä. Järvellä on mutapohja.
Jänisjärvessä on 43 saarta, jotka sijaitsevat yleensä rantojen läheisyydessä. Saarien yhteispinta-ala on 1,5 km² . Poikkeuksen tekevät Selkäsaaret, jotka sijaitsevat keskellä järveä. Selkäsaaria ovat Iso-Selkäsaari, Pieni-Selkäsaari, Selkäluoto ja Hopeasaari. Selkäsaarilla tavataan nuorta kivilajia dasiittia . Pienessä Jänisjärvessä on esimerkiksi Tyytinsaari, Nuottisaari, Kontiosaari ja Kujunsaari. Järvenselän pohjoisrannassa sijaitsevat Varpasaari, Mäntysaari, Lekkisaari, Rätykässaaret, Karjosaari, Nuottasaaret ja Ritosaari. Itärannasta voidaan mainita Lammassaari ja Julkusensaari. Oravaniemenlahdella, mistä Jänisjoki alkaa, sijaitsee Kalmasaari. Saarten suomalaiset nimet on katsottu vanhasta suomalaisesta kartasta. Niiden venäläiset nimet ovat kuitenkin samat.
Järven rantaviivan pituus on 133 kilometriä . Pyöreällä järvenosalla on erikoisuutena leveä Kirkkolahti, jonka muoto johtuu vedenalaisesta syvänteestä. Sen eteläpuolella, Leppäniemen takana sijaitseva Kontioleppälahti, on sitä vastoin matala lahti. Järven kaakkoiskulmalla sijaitsee pieni ja saarten suojaama Ulmalahti. Pienen Jänisjärven itäpää on matalaa ja länsipää kapenevaa ja vuonomaista järvenosaa. Jänisjärven rannat ovat kallioisia ja korkeita ja sen länsi- ja pohjoispuolella rannat ovat kivikkoisia. Näkyvä rantakasvillisuus on ruokovaltaista. Ruokoa kasvaa etenkin lahdissa. Järven asutus on haja-asutusta. Muutamassa kohdissa on taloja ryhmittynyt kyläksi asti. Niistä voidaan mainita ainakin Kirkkolahti ja Soanlahti.
Virkistystoimintaa

Jänisjärven länsipuolella Kirkkolahden rannalla vajaan 20 kilometrin päässä Ruskealan taajamasta sijaitsee matkailukeskus Mustat kivet (ven. Tšornyje kamni), jossa on villieläinpuisto sekä modernit majoitustilat ja oheispalveluja. Järvessä elää hyvin kalaa ja yleisiä saaliskaloja ovat muikku, siika, ahven, made, hauki, särki, kiiski ja kuha. Järvi on jäässä marraskuun puolivälistä toukokuun alkupuolella.
Kirkkolahden jääpeitettä vuonna 2020
Veneen vesillepanoa vuonna 2005
Jänisjärveä säännöstellään neulapdolla lähellä Jänisjoen luusuaa.
Hydrologiaa > Virtaamia

Järven tilavuus on 2,04 km³. Jänisjoen ja järven muiden lasku-uomien tulovirtaama on 1,39 km³ vuodessa ja järven sadanta 0,126 km³ vuodessa. Sadannan laskennallinen määrä millimetreinä on 630 mm vuodessa. Järvestä poistuu Jänisjoessa vettä 1,46 km³ vuodessa ja lisäksi haihduntana katoaa 0,056 km³ vuodessa. Jänisjärven menovirtaamaksi tulee näin 46 m³/s (MQ). Vuonna 2008 tehdyssä Jänisjoen vesistöalueen selvityksessä saatiin Jänisjärven laskennalliseksi menovirtaamaksi 40 m³/s ja joen alajuoksulla 45,5 m³/s (MQ ). Vesi viipyy järvessä keskimäärin 1,40 vuotta.
Hydrologiaa > Vedenpinnan korkeuden säännöstely

Järven vedenpinnan korkeudeksi ilmoitetaan 64 metriä mpy., mutta sen vuosittainen keskimääräinen korkeusvaihtelu on 1,58 metriä. Järven laskujoen niskalle on rakennettu säännöstelypato, jolla järven menovirtaamia voidaan säädellä. Järven säännöstelyohjetta ei tässä tunneta, mutta säännöstelyn tarkoituksena on auttaa Jänisjoen alajuoksun vesivoimalaitoksia sähköntuotannossa. Kun korkeusvaihtelu kerrotaan järven pinta-alalla, saadaan järven varastokapasiteetiksi 0,3 km³. Järven pintavedessä on näkösyvyys 2,8 metriä.
Vesistösuhteita

Järvi kuuluu Jänisjärven valuma-alueeseen, jonka laskujoki Jänisjoen laskee Laatokkaan. Jänisjoen valuma-alue on osa Laatokan valuma-aluetta ja se kuuluu siksi Itämereen laskevaan Nevan vesistöön. Järvi on selkeästi läpivirtausjärvi, koska vesi viipyy siinä keskimäärin vain 1,4 vuotta. Järveen laskevat suurimmat joet ovat Ulmosenjoki, Veljakanjoki, Lohjanpuro, Soanjoki ja Kiekuanjoki. Niiden lisäksi on noin 30 pienempää jokea, puroa tai ojaa.
Historiaa > Tutkimushistoriaa

Jänisjärveä pidettiin Lappajärven tapaan pitkään tulivuorijärvenä. Tulivuoriteorian "todisti" geologi Pentti Eskola tutkittuaan vuonna 1920 järven Selkäsaarien kallioita ja impaktiittia. Järvi paljastui meteoriittikraatteriksi vasta Neuvostoliiton aikana.
Historiaa > Kraatteri

Meteoriitin iskeytymisen ajankohtaa on ajoitettu kahdesti ja se voidaan ajoittaa väljästi 678–718 miljoonan vuoden  ikäiseksi (700 ± 5 miljoonaa vuotta ) eli kryogeenikaudelle. Iskeytymiskohta sijaitsee järven keskellä noin 3 kilometriä Selkäsaarilta kaakkoon . Iskeytymän jättämän jäljen pituus on 16 kilometriä ja leveys 14 kilometriä . Seudun järville on epätyypillistä Jänisjärven pyöreä muoto, joka on iskeytymän tasaisen eroosion aiheuttamaa. Alueen järvet ovat myös matalia, kun taas Jänisjärvi on 50 metriä syvä.
Historiaa > Jääkauden jälkeinen aika

Kraatterin korkea ikä on vaikuttanut sen ulkonäköön suuresti. Eroosio on kuluttanut se reunat tasaiseksi ja sen jälkeen ovat lukuisat jääkaudet tasoittaneet sen piirteitä. Viime jääkauden loppuvaiheessa on alueelle kertynyt peittävää moreenia, harjujaksoja, reunamoreeneja ja muita maaperän rakenteita. Selkäsaaret ovat muodostuneet järven poikki kulkevasta harjujaksosta, jonka selkä pilkistää vedenpinnan yläpuolelle Selkäsaarina. Saarien, ja todennäköisesti myös reunamoreenissa, moreenin joukossa on kappaleittain impaktiittia .
Kun viime jääkauden loppuvaiheessa sulavan mannerjäätikön reuna perääntyi Jänisjärven kohdalta kohti länttä ja luodetta, jäi seudun alue heti Baltian jääjärven pinnan alle. Maankohoaminen oli tuolloin nopeampaa kuin nykyään ja hiljalleen alkoi maata kohota vedestä esille muodostaen saaristoa ja sitten mantereen rantoja. Vasta silloin, kun Baltian jääjärvi laski 25–28 metriä noin 11 600 vuotta sitten, ja Itämeren Yoldiavaihe alkoi, laski Jänisjärven merenlahti Laatokkaan leveää virtaa myöten. Kun maankohoaminen sitten nosti laskukynnyksen merestä, muodostui Jänisjärvestä Laatokkaan virtaava lyhyt laskujoki, Jänisjoki. Järvialueen rannat ovat olleet jo tuolloin asuttuja. Rantojen inventoinneissa on kertynyt mesoliittiseen kivikauteen ajoitettuja löytöjä.
Jänisjärvi on ollut nuorena järvenä nykyistä suurempi, sillä järven vedenpinta oli jäänyt noin 70 metrin korkeuteen mpy. Esimerkiksi Soanlahti on ollut paljon pitempi. Pieni Jänisjärvi on ulottunut nykyisen Suomen puolelle ja siellä sijaitseva Sääperin ympäristö muodosti Jänisjärven lahdenpohjukan. Eteläpäässä sijaitseva Leppäniemi oli veden alla. Maankohoaminen on ollut Fennoskandiassa epätasaista niin, että Perämerellä  on maa kohonnut nopeasti ja esimerkiksi Jänisjärvellä vastaavasti hitaasti. Jänisjärvellä sen luoteiset osat ovat kohonneet nopeammin kuin kaakkoinen Jänisjoen alku. Tämä on kallistanut järviallasta kohti Laatokkaa ja vesi on hitaasti siirtynyt kaakkoon päin. Lopulta on Sääperi kuroutunut omaksi järvekseen, jonka läpi Jänisjoki on virrannut ja laskenut Jänisjärveen. Sääperin ja Jänisjärven välinen jokiosuus on aikojen kuluessa pidentynyt ja pitenee tulevaisuudessa edelleen.
Historiaa > Alueluovutukset

Järvi sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella entisten Harlun, Pälkjärven, Ruskealan, Soanlahden ja Suistamon kuntien alueilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jänisjärvi Wikimedia Commonsissa
GTK.fi − Pentti Eskola: Volcanic necks in Lake Jänisjärvi in eastern Finland (1921)
Ensimmäiset asukkaat, Pohjois-Karjalan museo
Melontaa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Янисъярви
Jänisjärvi
Käännös suomeksi
Kingston

Kingston tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Paikkakunnat

Kingston, Jamaikan pääkaupunki
Kingston, kaupunki Ontariossa, Kanadassa
Kingston, Norfolkinsaaren pääkaupunki
Kingston, kaupunki Tasmaniassa, Australiassa
Kingston, kaupunki Massachusettsissa, Yhdysvalloissa
Kingston, kaupunki Oklahomassa, Yhdysvalloissa
Kingston, paikkakunta Pennsylvaniassa, Yhdysvalloissa
Kingston, kaupunki Rhode Islandilla, Yhdysvalloissa
Kingston upon Thames, kaupunki Surreyssa, Britanniassa
Kingston upon Hull, kaupunki Yorkshiressä, Britanniassa
Sukunimi

Kofi Kingston (s. 1981), ghanalais-amerikkalainen vapaapainija
Sean Kingston (s. 1990), oik. Kinsean Anderson, yhdysvaltalainen popmuusikko
Alex Kingston (s. 1963), brittiläinen näyttelijä
Muuta

Kingston, suomalainen vuonna 2000 uponnut troolari
The Kingston Trio, yhdysvaltalainen folkyhtye
Kingston Technology, yhdysvaltalainen muistivalmistaja
Kingston Wall, suomalainen yhtye
Kingston Wall II, suomalainen yhtye
Sean Kingston, Sean Kingstonin albumi
Kingstonin puolustus, shakkiavaus
Kingston Communications Stadium, stadion Kingston upon Hullin kaupungissa Englannissa
Kingston-luokka, partioalusluokka
HMCS Kingston, partioalus
HMS Kingston (1697), 60-tykkinen neljännen luokan alus
HMS Kingston (1814), 56-tykkinen neljännen luokan alus
HMS Kingston (1858), kuunari
HMS Kingston (F64), K-luokan hävittäjä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kingston”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kopioituja (biologia)

Kopioituja on biologiassa mikä tahansa molekyyli tai muu biologinen olento, joka tekee kopioita itsestään.
Kopiotujat voivat olla joko käänteisiä, jolloin ne tekevät itsestään negatiivin, tai positiivisia, jolloin ne tekevät itsestään täysin samanlaisen kopion.
Kopioituminen voi olla täydellistä, jolloin kopioitujat eivät tee virheitä, mutta mikäli kopioituminen on epätäydellistä, kopioitujan jälkeläisten välille syntyy eroja. Tällöin jälkeläisiin vaikuttaa valinta, mikä johtaa evoluutioon.
Nykyään Maassa esiintyviä kopioitujia ovat RNA ja DNA.