stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carl Larsson
Elämä ja ura > Koristemaalaus

Vuonna 1888 Larsson sai tehtäväkseen koristella Fürstenbergin salongin portaikon Göteborgissa. Hän halusi kuvata työssään kolmea eri taiteen aikakautta: renessanssia, rokokoota ja modernismia. Larsson viimeisteli triptyykkinsä Pariisissa, ja valmis työ asetettiin esille myös vuoden 1889 maailmannäyttelyssä. Palattuaan Göteborgiin Larsson sai tehtäväkseen koristella tyttökoulun porraskäytävän. Työssään hän päätyi kuvaamaan ruotsalaista naista eri aikakausilla, mikä jätti tilaa herkkyydelle ja mielikuvituksen käytölle.
Vuonna 1891 Larsson asettui jälleen asumaan Tukholmaan. Ruotsin kansallismuseon porraskäytävät saivat seinämaalauksensa Larssonilta 1896. Maalauksissaan Larsson kuvaa Ruotsin historiaan liittyviä tapahtumia. Myöhemmin hän sai tehtäväkseen koristella myös Tukholman oopperatalon seinä- ja kattomaalauksin.
Larsson piti seinämaalauksia tärkeimpinä teoksinaan. Hänen viimeinen seinämaalauksensa on Keskitalven yö (Midvinterblot, 1915), jossa Larsson kuvaa Ruotsin kuninkaan uhrikuolemaa. Hän tarkoitti teoksen asetettavaksi kansallismuseon seinälle, vastapäätä maalaamaansa Gustav Vasas intåg i Stockholm 1523 -teosta (1915), joka kuvaa Kustaa Vaasan saapumista Tukholmaan. Keskitalven yö sai kuitenkin paljon kritiikkiä, ja vasta 1990-luvulla se päätyi Larssonin tarkoittamalle paikalle.
Elämä ja ura > Sundborn ja perhe-elämä

Larsson oli ennen kaikkea perhe-elämän ja kodin kuvaaja. Ensimmäiset perhettä kuvaavat akvarellit syntyivät jo Grézissä vietettyinä vuosina.
Vuonna 1888 Larssonin perhe sai lahjaksi Karinin vanhemmilta Taalainmaan Sundbornissa sijaitsevan Lilla Hyttnäs -nimisen tilan, joka toimi monen vuoden ajan perheen kesäasuntona. Puutalo remontoitiin perusteellisesti, ja vuonna 1901 Larsson muutti perheineen pysyvästi Sundborniin. Valoisa ateljeekoti oli suuri innoittaja Larssonille. Sundbornissa maalatut tuokiokuvat levisivät maailmalle albumeina, joissa Larsson kertoo perheensä kotielämästä kuvin ja sanoin; muun muassa kirjat Minun perheeni (De mina, 1895), Kotona (Ett hem, 1899) ja Maalla (Spadarfvet, 1906) tekivät Larssonin ja Lilla Hyttnäsin tunnetuiksi myös Ruotsin rajojen ulkopuolella.
Muun maalaustyön ohella Larsson oli ahkera etsaaja ja muotokuvamaalari. Hän maalasi muotokuvat muun muassa Selma Lagerlöfistä, Oscar Levertinistä ja August Strindbergistä.
Carl Larsson kuoli 65-vuotiaana vuonna 1919.
Jälkimaine ja perintö

Kun Karin kuoli vuonna 1928, perheen lapset päättivät säilyttää Sundbornin kodin alkuperäisasussaan. He perustivat Carl ja Karin Larssonin sukuseuran hallitakseen kotimuseoksi muutettua Carl Larsson -gårdenia.
Larssoneiden vaikutus pohjoismaiseen koti- ja perheideaaliin oli suuri. He olivat myös nykyaikaisen, käytännönläheisen kodinsisustusideaalin edelläkävijöitä. Larssoneiden koti poikkesi ajalle tyypillisistä raskailla huonekaluilla ja tummilla sävyillä sisustetuista porvariskodeista. He muokkasivat huonekaluja mieleisekseen, sekoittivat eri tyylejä ja rikkoivat sisä- ja ulkotilan välistä rajaa. Tärkeänä osana sisustusta olivat Karinin suunnittelemat modernit tekstiilit.
Larssonin töitä on esillä useissa eri museoissa, mm. Firenzen Uffizi-galleriassa, Kööpenhaminan kansallisgalleriassa, Berliinin vanhassa kansallisgalleriassa, Pariisin Musée du Luxembourgissa, Tukholman Thielska galleriet -museossa ja kansallismuseossa sekä Göteborgin ja Malmön taidemuseoissa. Lisäksi hänen töitään on Bonnierin muotokuvakokoelmassa.
Suomessa Carl Larssonin ensimmäinen suurnäyttely järjestettiin 1913. Vuonna 1981 Larssonin töitä oli esillä Amos Andersonin taidemuseossa ja vuonna 2012 Ateneumissa sekä Turun taidemuseossa.
Carl Larssons väg Södra Ängbyn kaupunginosassa Tukholmassa on nimetty Larssonin mukaan.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Larssonin kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.
Maalauksia

1883 – I köksträdgården
1883 – Gubben och nyplanteringen
1884 – Lilla Suzanne
1886 – Friluftsmålaren
1888–1889 – Rokoko-Renässans-Nutida konst
1895 – Jag och Brita (suom. Minä ja Brita)
1890–1891 – Svenska kvinnan genom seklen
1891–1908 – Gustav Wasas intåg i Stockholm 1523
1904 – Blomsterfönstret (suom. Kukkaikkuna)
1908 — Karin rannalla
1908 – Selma Lagerlöf
1912 – Bron (suom. Silta)
1910–1915 – Midvinterblot (suom. Keskitalven yö)
Kirjallisuutta

1895 – De mina (suom. Minun perheeni)
1899 – Ett hem (suom. Kotona)
1902 – Larssons
1906 – Spadarfvet. Mitt lilla lantbruk. (suom. Maalla)
1910 – Åt solsidan (suom. Päivänpuolelta)
1913 – Andras barn (suom. Lapsia)
1931 – Jag (suom. Minä)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Carl Larssonin viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Ateneum, Carl Larsson
Carl Larsson Suomen kansallisgallerian taidekokoelmissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Kotikuvauksen ideaalisuus Carl Larssonin teoksessa Ett hem (väitöskirja) (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  South Australia  KulturNav  MusicBrainz  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Carl Larsson
Larssonin lapsuudenkoti. Prästgatan 78, Tukholma.
Vaimo Karin ja tytär Suzanne, 1885.
Keskitalven yö, 1910-1915.
Lilla Hyttnäs vuonna 2012.
Larssonin kuva Norwegian Air Shuttlen Boeing 737:n pyrstössä.
Kukkaikkuna, 1894.
Silta, 1912.
Käännös suomeksi
Rautajoki (joki Sastamalassa)

| Rautajoki |
| --- | --- |
 Rautajoen kaivantoa
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Sastamala
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Rautajoen valuma−a (35.134)
Pinta-ala:  32,03 km²  
Järvisyys:  3,68 % 
Pääuoman pituus:  14,1 km 
Pääuoman osuudet:  Rautajoki ←Kaivolamminoja ←Pääjärvenoja
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Kaivolamminoja, Suotaalanmaa
 :  61.40924°N, 22.91558°E
Laskupaikka:  Rautavesi
 :  61.35915°N, 22.95994°E
Esteet:  kaksi kivipatoa
Sivu-uomat:  Siko-oja
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  82,5 m  
Laskukorkeus:  57,5 m  
Korkeusero:  25 m
Pituus:  7,7 km  
Kaltevuus:  3,25 m/km
Muuta
Rautajoki on Pirkanmaalla Sastamalan Rautajoella Rautaveteen laskeva joki, joka muodostaa 14 kilometriä pitkästä pääuomasta 8 kilometriä pitkän alajuoksun osuuden.
Joen kulku

Rautajoen valuma-alueen pääuoma on muodostunut kallioperässä olevaan kalliomurrokseen syntyneeseen laaksoon. Pääuoman yläjuoksulla joesta käytetään nimityksiä Pääjärvenoja ja sitten Kaivolamminoja. Tässä ei ole käytettävissä lähteitä kohdasta, jossa Rautajoen nimeä aletaan käyttämään. Kaivolamminojan katsotaan virtaavan edellisellä peltoalueella, joten Rautajoki virtaisi sitten seuraavalla Suotaalaanmaan peltoaukealla. Rautajoen osuuden pituudeksi tulisi silloin 7,7 kilometriä.
Suotaalaanmaalla on Rautajoen yleisilme kuin purolla tai johto-ojalla. Se on paikoin jopa kasvamassa umpeen . Peltoalueella yhtyy jokeen oikealta tuleva Siko-oja, joka on harvoja valuma-alueen sivuojia, jolla on nimi. Rautajoki mutkittelee peltoalueen läpi ja siirtyessään Pohjanjärven peltoaukealle, se virtaa lyhyen matkan hieman jyrkemmin. Tällä osuudella on joessa nivamaisia osuuksia, mutta nekin ovat perattuja uomia . Joki alittaa tässä vaiheessa Vaununperälle johtavan kylätien. Pohjanjärveä ei enää ole, sillä se laskettiin 1850-luvun alkuvaiheessa  ja kuivatettiin myöhemmin peltomaaksi. Rautajoki virtaa nykyään peltoalueen läpi melko kaivantomaisena jokena kuivattaen peltoaluetta samalla. Peltoalueen reunalla joki kääntyy kohti kaakkoa ja kaivanto muuttuu kallioon louhituksi uomaksi. Tätä osaa kutsutaan Rautajoen kaivannoksi. Kaivanto näkyy hyvin yhdystielle 12977, jonka silta on rakennettu kaivannon alapäähän. Kaivannon jälkeen tulee perattu koskialue, jonka jälkeen sekä joessa että sen vieressä on lammikot. Lammikon kohdalla on joessa kivinen pato, joka on vaeltaville kaloille nousueste . Joki seuraa tämän jälkeen ikiaikaista uomaansa kääntyen hiljalleen kaakon suunnasta kohti etelää. Joki mutkittelee kapeasti jokilaaksossaan Vihattulan ja Rautajoen kulmakuntien läpi. Joki kohtaa ensin Tampere-Pori-rautatien ja sitten seututien 249. Rautatien ja seututien välissä on perattu koskialue, johon on rakennettu kivinen pato . Joki laskee loppuosuuden peltojokena Rautaveteen lahdelmaan, joka jää Vanhankirkonniemen suojaan. Joensuussa sijaitsee entinen Rautajoen kartano kohdassa, jossa on joessa jokisaari.
Rautajoen valuma-alue

Rautajoki sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Kuloveden alueella (35.13), jonka Rautajoen valuma-alueeseen (35.134) se kuuluu. Valuma-alueen pinta-ala on 32,03 neliökilometriä (tai 33,92 km² ) ja sen järvisyys on 3,68 % .
Valuma-alueen pääuoma on vesistöviranomaisten ylläpitämässä Paikkatietoikkunan verkkopalvelussa julkaistun uomaverkoston mukaan se vesireitti, joka alkaa Pääjärvestä. Pääjärven valuma-alueen pinta-ala on 4,35 neliökilometriä . Sen nimi vaihtuu pääuoman eri osissa ja se on yläjuoksulta lukien ensin Pääjärvenoja, joka virtaa Salosjärven ja Kaivolammin läpi, sitten se on lammesta alkava Kaivolamminoja ja lopuksi se on Rautajoki. Tälle vesireitille tulee pituutta 12,0 kilometriä. Pääuomaan tulisi lisätä Pääjärven mitta ja jonkin yläpuolisen ojan mitta. Tässä artikkelissa otetaan mukaan vain Pääjärvi, joten pääuoman pituudeksi tulee 14,1 kilometriä.
Pääuoman sivuojia ovat Rautajokeen yhtyvä ja aiemmin mainittu Siko-oja, joka alkaa Rämesuolta. Kaivolamminojan osuuteen yhtyy Maajärven kohdalla vasemmalta tuleva, Ison Haukijärven ja Pikkuisen Haukijärven sekä myös pienen Paskolammen yhteinen, laskuoja. Hieman Kaivolammin alapuolelle yhtyy vasemmalta tuleva Kuolemajärven laskuoja. Kaivolammi on pääuomassa sijaitseva läpivirtauslampi, jonka yläpuolelle yhtyy heti Poikkelusoja. Sen valuma-alueella sijaitsevat Iso-Poikkelus ja Pikku-Poikkelus, ja näistä pohjoisempana vielä Saarijärvi ja Saarilampi. Suuresta Pääjärvestä alkavan Pääjärvenojan alkuosuudella sijaitsee Salosjärvi, joka on sekin läpivirtausjärvi. Salosjärven yläpuolelle yhtyy vasemmalta tuleva Mustalammin laskuoja. Pääjärvi sijaitsee valuma-alueen pohjoisosassa lähellä sen vedenjakajaa, joten siihen laskee vain lyhyitä kuivatusojia.
Historiaa

Rautajoen aikaisempi nimitys oli 1800-luvun tietämyksen mukaan Hyötiönoja. Rautajoen valuma-alueelta löytyy kartoissa neljä kohdetta, joiden historiat voisivat olla kiinnostavia. Ne ovat pääuomassa sijaitseva Maajärvi, joka vaikutta olevan kuivatettu lampi, ja Kuolemanjärvi, jonka pinta-ala on vanhoissa kartoissa paljon suurempi. Pohjalanjärven kuivatushanke on ollut aikansa suurhanke, johon saatiin lupa vuonna 1848 ja joka oli toteutettu vuonna 1854 . Alajuoksulla sijaitsevan Kurujärvenmäen etymologia kiinnostaa sikäli, että liittyisikö siihen kuivatettu järvi tai lampi.
Ainoa vuosina 1855–1856 julkaistuun Kalmbergin kartastoon merkitty vesimylly on sijainnut Rautajoen kaivannon jälkeisessä koskessa. Samassa kartastossa on Maajärvi kyllä merkitty karttaan, mutta jää epäselväksi, tarkoittaako sen karttamerkki suota vai avovettä. Vuonna 1930 julkaistussa Tyrvään taloudellisessa kartassa on Maajärvi merkitty avovedeksi, mutta vuoden 1961 peruskartassa sen kohdalle on piirretty suota ja peltomaata . Maajärveen laski idästä tuleva Ison Haukijärven laskuoja. Kuolemajärven länsiosat on sekä Tyrvään taloudellisessa kartassa että peruskartassa merkitty kosteikkoalueeksi.
Dragster

Top Fuel Dragster. Anita Mäkelä (FI)
Dragster on kiihdytysajossa käytettävä pitkä ja kapea, normaalisti yksipaikkainen ja takavetoinen auto. Dragsterissa ei yleensä ole lainkaan lokasuojia sen pienten etupyörien ja suurten takapyörien päällä. Nopeimmissa dragstereissa käytetään huomattavan suurta takaspoileria eli ilmanohjainta joka parantaa pyörien pitoa. Dragsterit ovat tavallisten autojen tapaan ohjattavissa kääntyvillä etupyörillä, mutta pitkän akselivälinsä ja kapean raidevälinsä ansiosta dragster kulkee vakaasti suoraan kilpailusuorituksen aikana. Dragstereiden akselistot eivät ole jousitettuja, vaan kiinnittyvät suoraan auton runkoon.
Ensimmäisissä dragstereissa kuljettaja istui aivan auton takaosassa, taka-akselin päällä, mutta äärimmilleen viritettyjen moottoreiden ja voimansiirron osien räjähdykset asettivat kuljettajat suureen vaaraan, ja niinpä vuosien saatossa dragsterit kehittyivät niin, että ohjaamo-osa siirrettiin moottorin etupuolelle. Vanhan mallisia etumoottorisia dragstereita käytetään nykyään enimmäkseen vain näytösluonteisessa kilpakäytössä. Tosin jotkin etumoottoridragsterit ovat säilyneet myös aivan aktiivisessa kilpakäytössä, joskaan ei enää kaikkein nopeimmissa autoryhmissä.
Nopeimmat dragsterit kisaavat top fuel -ryhmässä, jossa 8,2-litraisen mekaanisesti ahdetun V8-polttomoottorin polttoaineena käytetään nitrometaania. Tehoa näissä autoissa on jopa 8000 hevosvoimaa (5880 kW) ja ne kiihtyvät 0-100 km/h alle 0,4 sekunnissa ja 200 km/h noin kahdessa sekunnissa. Neljännesmailin (noin 400 metrin) matka seisovalla lähdöllä taittuu jopa alle 4,5 sekunnissa loppunopeuden ollessa jopa 540 km/h.
Runkolinja 500

| Runkolinja 500 |
| --- | --- |
 Runkolinjan 500 bussi Aleksis Kiven kadulla.
Tyyppi:  runkolinja
Sijainti:  Helsinki, Suomi
Avattu:  12. elokuuta 2019
Alkupiste:  Itäkeskus
Päätepiste:  Munkkivuoren ostoskeskus
Vyöhyke:  A B
Asemia:   Itäkeskus  Herttoniemi  Kalasatama  Pasila
Liikennöitsijä(t):  Pohjolan Liikenne
Aiheesta muualla
Linja 500 Reittioppaassa
Runkolinja 500 on Helsingin seudun liikenteen runkobussilinja. Sitä edeltänyt linja 58 muuttui runkolinjaksi 12. elokuuta 2019. Linja kulkee Munkkivuoren ostoskeskukselta Itäkeskukseen.
Linjan kalustona on ollut vuodenvaihteesta 2022-2023 alkaen pääosin Yutong-merkkisiä Pohjolan Liikenteen sähköbusseja.lähde?
Runkolinjaa 500 on suunniteltu korvattavaksi pikaraitiotiellä, jota kutsutaan nimellä Raide-Jokeri 0.
Titi

Titi voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
titit (Callicebus), uakarien heimoon kuuluva apinoiden suku, kymmeniä eri lajeja
Ti-Ti Nalle (myös Titi-nalle), suomalainen satuhahmo
Titisee, järvi Schwarzwaldissa Saksassa
Etunimi

Kristiinan puhuttelunimi
Titi Buengo (s. 1980), angolalainen jalkapalloilija
Titi Essomba (s. 1981), kamerunilainen jalkapalloilija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Titi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Luettelo Suomen suurimmista säätiöistä 1973

Tässä luettelossa on lueteltu Suomen suurimmat osakkeita omistaneet säätiöt vuoden 1973 lopussa. Luettelossa ei ole niitä suuria säätiöitä, jotka omistivat lähes yksinomaan kiinteistöjä.
Säätiöt on järjestetty taseen (omaisuustaseen) loppusumman mukaan. Luvut perustuvat kirjanpitoarvoihin. Tapana oli, että kiinteän omaisuuden arvo arvioitiin todellista alhaisemmaksi.
Luettelossa on mainittu, kumpaan liikepankkiin säätiö oli sidoksissa. Pankkien johtajat olivat usein edustettuina säätiöiden hallintoelimissä. Säätiöt omistivat pankkien ja niihin sidoksissa olleiden yritysten osakkeita.
| Säätiö | Tase milj>  mk | Pankkiryhmä |
| --- | --- | --- |
| Sigrid Juséliuksen säätiö | 65,6 | Yhdyspankki |
| Turun yliopisto | n. 60,0 | KOP |
| Åbo Akademin säätiö | 52,7 | Yhdyspankki |
| Stiftelsen för Brita Maria Renlunds minne | 34,3 | Yhdyspankki |
| Wihurin rahastot (Jenny ja Antti Wihurin rahasto) | 33,0 | KOP |
| Suomen Kulttuurirahasto | 22,1 | KOP |
| Signe ja Ane Gyllenbergin säätiö | 10,7 | Yhdyspankki |
| Emil Aaltosen säätiö | 10,3 | KOP |
| William Thuringin säätiö | n. 7,0 | Yhdyspankki |
| William ja Ester Otsakorven Säätiö | 5,7 | KOP |
Samuel Barlay

Samuel Barlay (s. 15. syyskuuta 1986) on sierraleonelainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän pelasi Ruotsin Allsvenskanissa Malmö FF:n joukkueessa kaudella 2005, Suomen Veikkausliigassa IFK Mariehamnin joukkueessa kausina 2006 ja 2008 sekä sen jälkeen Azerbaidžanin Valioliigassa Mughanin, Ravan Bakun ja AZAL:in joukkueissa. Barlayn sierraleonelainen kasvattajaseura on East End Lions, ja hän on Ruotsissa edustanut Malmön lisäksi Örgryte IS:ää, Syrianska IF Kerburania ja IFK Moraa.
Barlay pelasi Sierra Leonen joukkueessa alle 17-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa 2003 Suomessa ja oli joukkueen kapteeni. Hän pelasi Sierra Leonen A-maajoukkueessa vajaat 20 maaottelua ja teki maalin kesäkuussa 2012 MM-karsintaottelussa Päiväntasaajan Guineaa vastaan.
Gardiz

| Gardiz Gardez |
| --- | --- |
 Bala Hisarin linnavuori Gardizin keskustassa.
 Gardiz
 Koordinaatit: 33°36′N, 69°6′E 
Valtio:  Afganistan
Maakunta:  Paktia
Korkeus:  2 289 m
Väkiluku (2014/2015)  (arvio):  58 868–70 641
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gardiz tai Gardez (pašt. ‏ګردېز‎, dariksi ‏گردیز‎, Gardēz) on kaupunki Afganistanin itäosassa Paktian maakunnassa. Sen asukasluku oli Yk:n arvion mukaan 58 868–70 641 vuonna 2014/2015.
Maantiede

Gardiz sijaitsee Afganistanin itäosassa Paktian maakunnassa noin 65 kilometriä Ghaznin kaupungista itään. Afganistanin pääkaupunki Kabul sijaitsee Gardizista noin 100 kilometriä pohjoiseen. Gardizista itään sijaitsee Kurramin sola. Kaupungin korkeus merenpinnasta on 2 289 metriä. Kaupungin keskustassa on keinotekoinen linnavuori (Bala Hisar), joka on rakennettu ilmeisesti 1800-luvulla.
Historia

Gardizin historia tunnetaan melko huonosti. Nykyisen Gardizin kaupungin alueella on saattanut olla merkitystä jo pitkään. Mir Zakahista noin 50 kilometriä kaupungista koilliseen löydettiin vuonna 1947 suuri määrä kolikoita kreikkalais-baktrialaiselta ja indoskyyttiläiseltä kaudelta. Oletettavasti Gardizista peräisin olevassa Ganeshan norsunpäisessä patsaassa on sanskritinkielinen kaiverrus, jossa patsas liitetään hunnikuningas Khingilaan.
Islamilaisessa perinteessä nykyisen Ghardizin perustivat kharijiitit ja heidän johtajansa Hamza ibn Abd Allah vuoden 797 paikkeilla. Tarina heijastelee kuitenkin todennäköisesti pikemminkin vain islamin saapumista alueelle, eikä varsinaisesti kaupungin perustamista. Aluetta hallitsivat joka tapauksessa sittemmin aflahidien kharijiittidynastia. Kharijiittiemiirien valtakausi tunnetaan vain huonosti. Alueelta löytynyt sanskritiksi ja arabiaksi kirjoitettu kaksikielinen kaiverrus vuodelta 857 mainitsee Omanin, mikä viitannee kharijiittien yhteyksiin Persianlahdelle. Persialainen historioitsija Gardizi mainitsee saffaridien hyökänneen paikallista emiiriä vastaan vuonna 869. Mahmud Ghaznilaisen esi-isä Bilgetegin sai puolestaan surmansa Gardizin piirityksen aikana vuonna 974. Ghaznavidien valtakuntaan se liitettiin ilmeisesti Sebük Teginin valtakaudella.
Kaupungin menetettyä itsenäisyytensä sen merkitys alkoi vähetä. Ghuridit valtasivat kaupungin vuonna 1162. Jalal al-Din johti aikanaan paikalla yhtä taistelua mongoleja vastaan. Babur mainitsee puolestaan taistelleensa Gardizissa Abd al-Rahman -nimistä afgaanipäällikköä vastaan. Baburin mukaan paikalla oli myös voimakas linnoitus. Sittemmin aluetta hallitsivat suurmogulit ja 1500-luvulla se tunnettiin kerrostaloistaan, joita ei nykypäiviin ole kuitenkaan säilynyt. Kaupunki kasvoi huomattavasti 1970-luvulta alkaen, jolloin saksalaiset käynnistivät kehitysapuhankkeita Paktian maakunnassa. Kaupungista rakennettiin esimerkiksi asfaltoitu tie Kabuliin. Monet kaupunkiin rakennetuista palveluista hävitettiin Afganistanin sodan aikana 1980-luvulla. Huomattava osa alueen asukkaista päätyi sodan aikana pakolaisiksi.
Väestö

Yhdistyneiden kansakuntien asuinyhdyskuntaohjelman arvio Gardizin asukasluvusta oli vuonna 2014–2015 alemman arvion mukaan 58 868 ja ylemmän arvion mukaan 70 641. Vuoden 1979 väestönlaskussa asukasluku oli 9 550. Kaupungin asukkaat ovat persiankielisiä farsiwaneja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gardiz Wikimedia Commonsissa
Torikauppaa tien sivussa.
Paikallisia miehiä kokouksessa.
Mentawainsureli

| Mentawainsureli> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini
Heimo::  Häntäapinat Cercopithecidae
Alaheimo::  Lehtiapinat Colobinae
Suku::  Presbytis
Laji::  potenziani
Kaksiosainen nimi
 Presbytis potenziani  (Bonaparte, 1856) 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mentawainsureli (Presbytis potenziani) on Indonesian Mentawaisaarilla tavattava äärimmäisen uhanalainen häntäapinalaji. Se elää ikivihreissä sademetsissä alueilla, joilla sataa noin 4000 mm vuodessa.
Mentawainsurelin pään ja vartalon pituus on yhteensä noin 50 cm, hännän pituus 58 cm ja paino viitisen kiloa. Selkä ja häntä ovat mustat, reisien sisäpinnat punertavat ja vatsa valkoinen.
Pielisensuun seurakunta

| Pielisensuun seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Pielisensuun kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Kuopion hiippakunta
Rovastikunta:  Joensuun rovastikunta
Seurakuntayhtymä:  Joensuun seurakuntayhtymä
Pääkirkko:  Pielisensuun kirkko
Perustettu:  1915
Jäsenmäärä:  13 521 (2023)
– Osuus asukkaista:  64,2 %
Kirkollisvero:  1,50 %
Kirkkoherra:  Tiina Wiberg
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pielisensuun seurakunta on evankelis-luterilainen seurakunta Joensuussa. Sen alue käsittää Pielisjoen itäpuolisen alueen, lähinnä Niinivaaran, Penttilän, Hukanhaudan ja Karsikon. Se kuuluu Joensuun seurakuntayhtymään. Joensuun seurakuntayhtymään kuuluvat lisäksi myös Enon seurakunta, Joensuun seurakunta, Pyhäselän seurakunta, Rantakylän seurakunta ja Vaara-Karjalan seurakunta.
Pielisensuun seurakunta on erotettu omaksi seurakunnaksi Kontiolahden seurakunnasta 1912. Pielisensuun kunta ja samalla seurakunta liitettiin kunnallisesti Joensuun kaupunkiin 1954 ja yhteistalouteen Joensuun seurakunnan kanssa 1955.
Kirkko

Seurakunnan ensimmäisenä kirkkona toimi Utran kirkko, joka on rakennettu 1895. Kirkko jäi kuitenkin seurakuntien rajojen uudelleenjärjestelyn tuloksena 1956 Joensuun seurakunnan alueelle. Pielisensuun seurakunnan kirkko, Pielisensuun kirkko, valmistui 1969. Se kohoaa Niinivaaran mäen päällä. Hukanhaudan kaupunginosassa on Hukanhaudan seurakuntatalo.
Kirkkoherrat

Pielisensuun seurakunnan kirkkoherroja ovat olleet:
Artturi Tervaluoto (ensimmäinen vakinainen kirkkoherra)
Olavi Krogerus 1952–1969
Samuli Ranta 1969–1993
Tapani Nuutinen 1993–2017
Tiina Wiberg 2017–
Seurakunnan kappalaisena on ollut muun muassa Matti Sihvonen (1975–1980), joka oli Kuopion hiippakunnan piispana vuosina 1984–1996. Virallisena apulaisena toimi vuosina 1962–1964 Olavi Rimpiläinen. Hän oli Oulun hiippakunnan piispa vuosina 1979–2000.
Hukanhaudan seurakuntatalo
Pielisensuun entinen pappila syksyllä 2023. Seurakunnan toiminta rakennuksessa on päättynyt, se on joutunut ilkivallan kohteeksi ja se on laitettu myyntiin.