stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lapinlahden Linnut
Historia > Toiminnan vakiintuminen (1983–1988) > Katusoitto-orkesteri (1983–1984)

Lapinlahden Lintujen ensimmäinen virallinen konsertti järjestettiin Satakuntalaisessa Osakunnassa 17. helmikuuta 1983. Outi Popp oli haastatellut Kettusta U-Bahniin liittyen ja järjesti Lapinlahden Linnut Saton juhliin esiintyjäksi. Huumorimusiikkia ja sketsejä yhdistellyt esitys sai yleisöltä innostuneen vastaanoton. Jaaranen oli mukana kolmannesta konsertista alkaen. Soittimina käytettiin Kettusen pianon ohella erilaisia improvisoituja lyömäsoittimia, kuten lusikoita, haarukoita ja kansioita.
Yhtye esiintyi Vanhalla ylioppilastalolla ensi kertaa 6. toukokuuta 1983. Tapahtuman nimi oli Ei oikotietä sankaruuteen. Popp oli mukana vierailevana laulajana. Tapahtuma oli menestys ja sitä saapui seuraamaan 500–600 ihmistä. Yhtye kuitenkin riitautui tapahtuman tuottaneen Ylioppilasteatterin kanssa, sillä Kettunen ja Liinoja olivat jättäneet Helsingin Sanomien lehti-ilmoituksesta pois tiedon tuottajasta ja nimenneet tapahtuman ”Lapinlahden Lintujen iltamiksi”. Jaarasen mukaan irtautuminen Ylioppilasteatterista olisi lopulta ollut joka tapauksessa välttämätöntä.
Toukokuun lopussa yhtye alkoi esiintyä Kaivopihalla. Katusoittamiseen olisi periaatteessa tarvittu poliisin lupa, joten yhtye tulkitsi esiintyvänsä Vanhan ylioppilastalon portailla. Ylioppilaskunnan sihteeri Raisa Rauhamaa kirjoitti yhtyeelle muodollisen lupapaperin. Jäsenten pääasiallinen motiivi soittamiseen oli tienata rahaa, pitää hauskaa ja viihdyttää ohikulkijoita. Esiintymiset osoittautuivat suosituiksi ja yhtyeen maine kasvoi. Tyypillisenä päivänä kolikoita kertyi vajaan 2 000 markan edestä mutta viikonloppuisin jopa 3 000 markkaa.
Syksyllä yhtyeeseen liittyivät näyttelijät Mikko Kivinen ja Markku Toikka. Kivisen mukaan toiminta oli ”silloin vielä semmoista harrastusta, hengailua”, ja moni muusikko vieraili yhtyeessä lyhyesti. Eränkö värväsi Kivisen, koska tämä oli taitava näyttelijä ja osasi soittaa kontrabassoa. Toikka otettiin vakituiseksi jäseneksi paukuttamaan matkalaukkua kuin lyömäsoitinta. Toiminta muuttui aiempaa säännöllisemmäksi, ja loppuvuodesta 1983 yhtye teki ensimmäiset pitkät konserttimatkansa. Toistaiseksi suosio jäi pääkaupunkiseudun ulkopuolella vaatimattomaksi.
Myös Ilpo Kotanen ja Tapio Saariaho soittivat vuonna 1983 lyhyen aikaa Lapinlahden Linnuissa. Heistä ei kuitenkaan tullut virallisia jäseniä. Seuraavana vuonna yhtyeeseen liittyivät kosketinsoittaja Pekka Hedkrok ja rumpali Jan Noponen. Molemmat olivat ammattimuusikoita, joilla oli taustaa progressiivisen rockin parissa. Heidän mukanaolonsa nosti yhtyeen osaamistasoa ja teki työskentelystä määrätietoisempaa. Noposen ehdotuksesta yhtye alkoi esimerkiksi vaatia sisäkeikoista entistä suurempia esiintymispalkkioita.
Historia > Toiminnan vakiintuminen (1983–1988) > Ensimmäiset albumit, radio-ohjelmat ja TV-esiintymiset (1985–1986)

Kesällä 1984 Lapinlahden Linnut esiintyi kadulla ja äänitti demonauhoituksia, joita jäsenet lähettivät levy-yhtiöihin. Kettunen tunsi 
M. A. Nummisen, joka oli kiinnostunut underground-musiikista. Numminen suositteli Lapinlahden Lintuja EMIn Suomen osaston tuotantopäällikkö Pedro Hietaselle, joka tarjosi yhtyeelle levytyssopimusta. Hietanen myös tuotti yhtyeen esikoisalbumin, joka äänitettiin tammikuussa 1985. Äänitystilanteessa Hietanen pyrki jäljittelemään katusoiton olosuhteita ja antoi yhtyeelle paljon taiteellista vapautta. Vierailevat muusikot Jr. Simola ja Riku Mattila soittivat albumilla sähköbassoa ja -kitaraa. Singlenä julkaistiin Kivisen laulama ”Lipputangon nuppi”, joka sai runsaasti radiosoittoa ja nosti Lapinlahden Linnut yleiseen tietoisuuteen. Kriitikoilta albumi sai enimmäkseen myönteistä palautetta, mutta jotkut vanhoista ihailijoista katsoivat underground-yhtyeen vesittyneen, kun se alkoi levyttää isolle levy-yhtiölle.
Huhtikuussa 1985 Ylen TV1 esitti otteita Lapinlahden Lintujen konserteista ja haastatteli sen jäseniä. Menestyksen siivittämänä yhtye alkoi tehdä kokonaisia konserttikiertueita, ja kesällä 1985 se esiintyi Ruisrockin päälavalla. Noponen tarjosi vastaperustetulle Radio Citylle Lapinlahden Lintujen tekemää viihdeohjelmaa. Keväällä ja kesällä 1985 esitetty Radio Top One koostui kuunnelmasketseistä ja yhtyeen omasta musiikista. Seuraavana vuonna ohjelma sai jatko-osan Kahdentoista lyönnit, mutta yhtye joutui luopumaan radio-ohjelmista, koska niiden tekemiseen ei konsertointikiireiden vuoksi riittänyt aikaa.
Lapinlahden Lintujen toinen albumi Jep äänitettiin alkuvuodesta 1986. Esikoisalbumista poiketen sen äänimaailmaa hiottiin studiossa huolella, ja musiikkiin tuli vaikutteita sekä valtavirran popista että taiderockista. Kappaleista aiempaa suurempi osa oli Hedkrokin säveltämiä. Kitaraa albumilla soitti Pekka Rechardt, joka myöhemmin liittyi yhtyeen vakinaiseksi jäseneksi. Studiobasistina jatkoi Jr. Simola. Tyylimuutos sai kriitikoilta kielteisen vastaanoton, mutta myyntilukujen puolesta albumi menestyi edeltäjäänsä paremmin. Vastineessaan yhtye korosti haluaan uudistua musiikillisesti ja tehdä vakavia kappaleita.
Kasvava suosio näkyi yhä aktiivisemmassa konsertoinnissa. Noponen oli jo aiemmissa yhteissään väsynyt kiertue-elämään ja erosi Lapinlahden Linnuista. Keväällä 1986 hänen tilalleen pestattiin Hannu Lemola. Uusi kokoonpano esiintyi vappupäivänä 1986 TV2:n Hittimittari-ohjelmassa. Lapinlahden Linnuilla oli myös muita TV-esiintymisiä, ja Yleisradio tarjosi yhtyeelle mahdollisuutta oman viihdeohjelman tekoon. Sitä varten taltioitiin konsertti, ja studiossa kuvattiin sketsejä musiikkinumeroiden välissä esitettäväksi. Kyllä elämä on ihanaa esitettiin 25. tammikuuta 1987 TV2:lla ja kasvatti yhtyeen suosiota entisestään, mutta jäsenet olivat tyytymättömiä sekä Yleisradion konserttitaltiointiin että omiin sketseihinsä.
Historia > Toiminnan vakiintuminen (1983–1988) > Kasvava suosio ja Kettusen lähtö (1987–1988)

Kolmas albumi Vihreä gorilla äänitettiin alkuvuodesta 1987 ja julkaistiin helmikuussa. Yhtyeen alkuvuosien tuotteliain säveltäjä Ari Kettunen sävelsi aiempaa vähemmän mutta teki edelleen tiivistä yhteistyötä Pekka Hedkrokin kanssa. Albumilla ei ollut lainkaan kitaristia, mutta vierailevana basistina soitti Pekka Pohjola. Jäsenet pitivät Vihreää gorillaa epätasaisena kokonaisuutena, mutta kaupallisesti se menestyi hyvin. Tavastia-klubilla järjestettiin julkaisun kunniaksi kaksi loppuunmyytyä konserttia.
Vihreän gorillan julkaisun aikoihin Lapinlahden Linnut perusti oman yrityksen Kestoviihde Oy:n. Yhtyeelle hankittiin keikkabussi, ja kiertuehenkilökunnaksi pestattiin vakituisia roudareita. Yhtye teki vuoden 1987 aikana yhteensä 226 keikkaa, ja esimerkiksi heinäkuussa konsertteja oli joka päivä. Jatkuvan yhdessäolon ja runsaan alkoholinkäytön seurauksena jäsenten välillä alkoi ilmetä ristiriitoja. Yhtyeen ilmapiiri pysyi kuitenkin vielä pääsääntöisesti hyvänä.
Maaliskuussa 1988 yhtye äänitti jälleen uutta albumia, jonka tekemiseen osallistuivat myös Pohjola, Rechardt ja Noponen. Lauluja Nuppilasta julkaistiin huhtikuussa. Löyhän konseptialbumin kappaleissa käsitellään muun muassa Vanhaa ylioppilastaloa ja alkoholia. Pääasiassa Hedkrokin säveltämää albumia pidetään yleisesti yhtenä Lapinlahden Lintujen parhaista. Ari Kettunen jätti yhtyeen pian julkaisun jälkeen. Hän oli kärsinyt masennuksesta jo pitkään, ja myös muut jäsenet olivat ylirasittuneita. Yhtye vähensi konserttien määrää ja yritti jatkossa esiintyä enemmän Helsingin seudulla.
Kettusen poissaoloa ei aluksi pidetty pysyvänä. Lomittajaksi värvättiin pianisti Pekka Gröhn, joka soitti Lapinlahden Linnuissa muutaman konsertin ajan. Silu Seppälä soitti yhtyeessä bassoa kesän 1988, mutta kieltäytyi tarjotusta vakijäsenyydestä ja liittyi syksyllä Leningrad Cowboysiin. Seppälän korvasi Yrjänä Sauros, joka jatkoi Lapinlahden Lintujen basistina loppukevääseen 1989.
Historia > Omat TV-sarjat ja suosion huippu (1988–1995) > Lopullinen läpimurto (1988–1990)

Vuonna 1988 Lapinlahden Linnut teki ensimmäistä omaa TV-sarjaansa. Yhtyeen alkuperäisenä ideana oli sarja humoristisia lyhytelokuvia, mutta Yleisradion edustaja Pertti Melasniemi halusi perinteisempää sketsiohjelmaa, jotka olivat 1980-luvun Suomessa suosittuja. Käsikirjoitusta hiottiin Kestoviihteen toimistolla järjestetyissä viikottaisissa kokouksissa, joihin jokaisen jäsenen oli tuotava kolme sketsi-ideaa. Yleisradio antoi sarjalle ison tuotantobudjetin ja alkoi esittää sarjaa TV 1 -kanavalla 15. lokakuuta 1988. Seitsemän kuolemansyntiä sai myönteisen vastaanoton sekä kriitikoilta että katsojilta ja valittiin Suomen edustajaksi Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailuun. Huomiota herätti varsinkin sarjan viimeinen sketsi, jossa alastomat miehet jäähdyttelevät saunan pihalla. Oma TV-sarja merkitsi yhtyeen lopullista läpimurtoa, ja suosio jatkui suurena 1990-luvun puoliväliin saakka.
Toukokuussa 1989 julkaistu pitkäsoitto Elämä janottaa toi Lapinlahden Linnuille ensimmäisen kultalevyn. Yli 40 000 kappaletta myynyt albumi pysyi Suomen virallisella listalla yli puoli vuotta, ja varsinkin single ”Se ei käy” sai paljon radiosoittoa. Aiemmasta poiketen albumi äänitettiin ilman vierailevia muusikoita, ainoana poikkeuksena bassokitaraa ja bongorumpuja soittanut Yrjänä Sauros. Laadullisesti Elämä janottaa oli Hedkrokin mielestä aiempaa heikompi esitys.
Kesällä 1989 Lapinlahden Linnut esiintyi Suomen suurimmilla musiikkifestivaaleilla basistinaan Pekka Pohjola. Toikka ei osallistunut kesäkiertueeseen, sillä hän oli Yhdysvalloissa kuvaamassa elokuvaa Ameriikan raitti.
Uutena jäsenenä yhtyeeseen liittyi kitaristi Veli-Pekka ”Puka” Oinonen, joka oli 1970-luvulla soittanut Hedkrokin kanssa Maukka Perusjätkän yhtyeessä. Alun perin Oinosen aikeena oli vain vierailla Lapinlahden Lintujen konsertissa, mutta jäsenyydestä muodostui vakituinen. Oinosella oli kiireitä toisen yhtyeensä The Nights of Iguanan kanssa ja hänen osallistumisensa oli aluksi satunnaista, mutta loppuvuodesta 1989 hän oli jo mukana kaikissa Lapinlahden Lintujen esiintymisissä. Oinonen otti vastuuta myös sävellystyöstä, ja yhtyeen musiikki siirtyi rouheamman rock-musiikin suuntaan. Kitaran ohella Oinonen soitti sahaa ja bassokitaraa sekä lukuisia muita kieli- ja puhallinsoittimia.
Syksyllä 1989 yhtye piti taukoa konsertoinnista ja alkoi suunnitella uutta TV-sarjaansa, jonka kuvaukset valmistuivat loppukeväällä 1990. Myös Oinonen nähtiin sarjassa lyhyesti. Maailman kahdeksan ihmettä sai ensi-iltansa 5. toukokuuta 1990, mutta tuolloin esitettiin vain sarjan ensimmäinen jakso ja loput vasta syksyllä. Sarja voitti parhaan dramatisoidun viihdeohjelman Venla-palkinnon ja valittiin jälleen edustamaan Suomea Montreux’hön. Marraskuussa julkaistu pitkäsoitto Tähdet kertovat myi kultaa, ja avausraidasta ”Sedät jaksaa heilua” tuli yhtyeen tunnuskappale.
Historia > Omat TV-sarjat ja suosion huippu (1988–1995) > Välien tulehtuminen (1990–1992)

Toikka erosi Lapinlahden Linnuista kesällä 1990. Hän oli alkanut etääntyä muista jäsenistä jo vuotta aiemmin jättäydyttyään pois kesän 1989 kiertueelta. Eränkö ja Liinoja olivat tuolloin pohtineet, olisiko Toikan parempi jättää yhtye kokonaan. Kivisen mukaan syynä oli ”silkka kateus ja mustasukkaisuus Markun muista duuneista”, ja Toikka ”savustettiin järjestelmällisesti ulos”. Epäluottamukseen vaikutti myös Toikan humalainen riidanhaastaminen. Työnteon uuvuttamat jäsenet harkitsivat pitkää taukoa, mutta asiasta ei päästy yksimielisyyteen. Eränkö pohti myöhemmin, että kiertueet olisi kannattanut ajoittaa tiettyihin kuukausiin, jolloin jäsenille olisi jäänyt aikaa muuhunkin. Salomaan mukaan yhtye halusi kuitenkin ”takoa raudan ollessa kuumaa”. Osalle jäsenistä oli ammattinäyttelijöinä tarjolla muutakin työtä, mutta toisille Lapinlahden Linnut oli ainoa tulonlähde.
Alkuvuodesta 1991 Lapinlahden Linnut soitti ensimmäisen ulkomaankonserttinsa, kun yhtye viihdytti Libanonissa ja Israelissa palvelleita rauhanturvaajia. Kesällä yhtye oli monien musiikkifestivaalien ja viihdetapahtumien pääesiintyjä. Konserttipalkkioiden suuruudella mitattuna Lapinlahden Linnut nousi yhdeksi Suomen suosituimmista yhtyeistä.
Loppuvuodesta 1991 yhtye alkoi tehdä kolmatta TV-sarjaansa Kuudesti laukeava, jossa aiemmasta poiketen oli mukana naisnäyttelijöitä. Ohjelma sai ensi-iltansa 28. maaliskuuta 1992, ja sen arvostelut olivat aiempaa kielteisempiä. Marraskuussa ilmestyneen Grrr!-pitkäsoiton listamenestys oli hyvää, vaikka kokonaismyynti jäikin hieman edellisalbumeja heikommaksi. Albumi oli Lapinlahden Lintujen ensimmäinen, jonka tekemiseen Pedro Hietanen ei osallistunut. Oinonen ja Hedkrok sävelsivät kumpikin noin puolet albumin musiikista, ja sen äänitti ja tuotti Kari Kalén. Vierailijoina mukana olivat saksofonisti Heikki Keskinen ja trumpetisti Simo Salminen.
Mikko Kivinen erotettiin Lapinlahden Linnuista lokakuussa 1992. Kivisestä oli tullut yhtyeen suosituin jäsen, eikä hän näyttelijäntöidensä vuoksi aina päässyt mukaan konsertteihin, mikä aiheutti pettymyksiä sekä yleisöille että tapahtumajärjestäjille. Syksyllä 1992 Kivinen osallistui Pirkka-Pekka Peteliuksen uuden TV-sarjan tekemiseen, mikä Lapinlahden Linnuissa tulkittiin kilpailijan puolelle loikkaamiseksi. Kun yhtye joutui Kivisen kiireiden vuoksi perumaan hyväpalkkaisen esiintymisen, muuta jäsenet päättivät erottaa hänet. Kivisen mukaan erottamisen syynä oli kateus ja hänet painostettiin pois yhtyeestä samaan tapaan kuin Toikka kaksi vuotta aiemmin.
Historia > Epätasainen lento (1995–2006) > Tyylin ja jäsenistön muutokset (1995–1999)

Oinonen ilmoitti juhannuksena 1995 jättävänsä yhtyeen. Hän oli kyllästynyt pitkiin kiertueisiin ja halusi viettää enemmän aikaa lastensa kanssa. Hedkrokin aloitteesta kitaristiksi pyydettiin Rekku Rechardt, jolle Oinonen opetti Lapinlahden Lintujen kappaleet. Rechardt korvasi Oinosen heinäkuussa, ja lokakuussa hänet otettiin viralliseksi jäseneksi. Oinonen kävi myöhemminkin silloin tällöin soittamassa yhtyeen konserteissa Rechardtin ollessa estynyt. Rechardtin liittyminen herätti hämmennystä sekä Lapinlahden Lintujen että hänen aiemman yhtyeensä Wigwamin ihailijoissa, sillä hänet tunnettiin englanninkielisen progressiivisen rockin esittäjänä. Rechardt oli kuitenkin jo 1970-luvulla soittanut sekä Teatteriseurue Maailmanpyörässä että Eino Isovihassa ja Tampereen verkatehtaassa.
Seuraava albumi päätettiin julkaista Kestoviihteen omakustanteena, jonka jakelusta vastaisi Ilkka Vainion Audiovox. Vainion mielestä Lapinlahden Lintujen oli aika uudistua, ja hänen ehdotuksestaan yhtye päätti levyttää eurodance-vaikutteista musiikkia. Albumi äänitettiin Hausmyllyn laulajan Jari Karjalaisen johdolla. Huhtikuussa 1997 julkaistu Kansandances myi noin 12 000 kappaletta, eivätkä siltä irrotetut singlet menestyneet. Vuosia myöhemmin Hedkrok totesi pitävänsä naurettavana ajatusta, että Lapinlahden Linnut olisi uskottavasti voinut uudistua diskoyhtyeeksi.
Eränkö alkoi ottaa Lapinlahden Linnuissa johtohahmon asemaa. Hän kirjoitti suurimman osan sanoituksista, ja promootiokuvissa hänet aseteltiin etualalle tai muuten erottuvasti. Haastatteluissa Eränkö usein edusti koko yhtyettä.
Lemola ilmoitti eroavansa yhtyeestä kesällä 1997. Hän oli turhautunut sekä laskevaan suosioon että Erängön ja Hedkrokin alkoholinkäyttöön, joka oli toisinaan johtanut konserttien epäonnistumisiin. Uusi rumpali Hate Kinnunen oli soittanut Lapinlahden Linnuissa vierailijana jo 1980-luvulla. Kinnunen soitti rumpuja edeltäjäänsä aggressiivisemmin ja oli mukana joulukuussa 1997 julkaistulla singlellä ”Kilttejä lapsia”. Uudesta kokoonpanosta muodostui yhtyeen siihen mennessä pitkäaikaisin, ja se jatkoi vuoteen 2002.
Vuonna 1998 Lapinlahden Linnut matkusti jälleen ulkomaille viihdyttämään Bosniassa palvelleita rauhanturvaajia. Vuodenvaihteen jälkeen yhtye alkoi levyttää Suomenlinnassa uutta albumia. Äänittäjä Hannu Leidénin kannustamana yhtye palasi perinteiseen rock-musiikkiin. Iso muna julkaistiin toukokuussa ja nousi Suomen virallisen listan sijalle 16, mutta sen saamat arvostelut olivat kielteisiä. Kokonaismyynti jäi Kansandancesin suuruusluokkaan. Ilkka Vainion mukaan albumit ”tuottivat melko hyvin”, mutta yhtyeen ilmapiiri ja motivaatio oli heikentymään päin. Iso muna jäi viimeiseksi Kestoviihteen ja VXR:n yhteistyössä tuottamaksi studioalbumiksi.
Radiomafia alkoi 1999 esittää Erängön, Salomaan ja Peter Norrbyn huumoriohjelmaa Lapinlahden Lintujen tieteellinen koe. Vuoteen 2002 jatkunutta sarjaa esitettiin yhteensä 158 jaksoa.
Historia > Epätasainen lento (1995–2006) > Lapinlahden Linnut vm. 83 (2000)

Vuonna 2000 Lapinlahden Linnut palasi väliaikaisesti katusoittoaikojen kokoonpanoonsa, kun yhtye esiintyi Lapinlahden sairaalan psykiatrisen toiminnan lopettamista vastustaneessa tukikonsertissa. Kesällä ”Lapinlahden Linnut vm. 83” esiintyi myös Tavastia-klubilla ja useilla festivaaleilla. Perustamisvuoteen 1983 viittaavasta nimestä huolimatta kokoonpanossa soittivat myös vuonna 1984 yhtyeeseen liittyneet Jan Noponen ja Pekka Hedkrok, kun taas perustajajäsen Ari Kettunen ei ollut mukana. Kesän konserteissa soitti lisäksi kitaristi Puka Oinonen. Noposen mukaan ”erotettujen ja erottajien” välillä ilmeni kireyttä, mutta ”sanattoman sovinnon välivaihe tarvittiin, jotta jatkolle oli vielä edellytyksiä”.
Historia > Epätasainen lento (1995–2006) > Poptorin julkaisemat albumit (2000–2003)

Lapinlahden Lintujen vakituinen kokoonpano jatkoi aktiivista konsertointia. Uuden studioalbumin julkaisu viivästyi, sillä yhtyeellä oli vaikeuksia saada levytyssopimusta. Vuosituhannen alussa ilmestyi kuitenkin useita kokoelma-albumeja. Yhtye suunnitteli myös uutta TV-sarjaa Pasi Kuikka Show, jota tarjottiin Yleisradiolle ja MTV3:lle. Yle piti käsikirjoitusta liian perinteisenä, mutta MTV3 oli siitä kiinnostunut. Yhtyeen ehdottama budjetti oli kuitenkin liian iso, ja hanke peruuntui.
Loppuvuodesta 2001 Lapinlahden Linnut oli mukana kahdessa televisioidussa konsertissa. Hyväntekeväisyyskonsertti Help for kids järjestettiin 24. lokakuuta ja Popfinlandia II televisioitiin itsenäisyyspäivänä. Jälkimmäisessä konsertissa yhtye esitti eriarvoisuutta kritisoineet kappaleet ”Työtön, hullu ja eläkeläinen” ja ”Köyhän taivas” sekä Haluatko miljonääriksi -kilpailua parodioineen sketsin ”Haluatko kerjäläiseksi”, jossa kilpailijaa rangaistiin vääristä vastauksista.
Rechardt osallistui Lapinlahden Lintujen toimintaan yhä harvemmin, sillä Wigwam oli tehnyt paluun vuonna 1999. Rechardt erosi alkuvuodesta 2002, ja lomittaja Pekka ”Devil” Virtasesta tuli Lapinlahden Lintujen vakituinen jäsen. Rechardtin melodiseen kitaransoittoon verrattuna Virtasen tyyli toi Lapinlahden Lintujen musiikkiin hard rock -vaikutteita.
Eränkö sai lopulta solmittua levytyssopimuksen huoltoasemilla ja ruokakaupoissa myytäviin halpoihin äänilevyihin erikoistuneen Poptorin kanssa. Poptorin liiketoimintamalliin kuuluivat takavuosien suosikkiartistien kokoelmalevyt, joita varten äänitettiin vanhoista hittikappaleista uudet versiot. Edullisen myyntihinnan vuoksi kokoelmat ylsivät suuriin myyntilukuihin, mutta samalla niihin liittyi mielikuva laskusuhdanteeseen ajautuneesta urasta. Eränkö suostui sopimukseen sillä ehdolla, että Poptori julkaisisi Lapinlahden Linnuilta myös kokonaan uutta musiikkia.
Kokoelma-albumi Kaikkien aikojen parhaat ilmestyi kesäkuussa 2002 ja myi platinalevyyn oikeuttavan määrän. Bassoa albumilla soitti Harri Kinnusen veli Jussi Kinnunen. Albumin uusi kappale ”Äideistä rumin” julkaistiin myös singlenä. Suomen EU-jäsenyyttä vastustanut kappale ei saanut radiosoittoa, mutta sen epäisänmaallisista sanoituksista käytiin keskustelua Ilta-Sanomien yleisönosastolla. Studioalbumi Kolmas jalka haudassa julkaistiin kevätkesällä 2003, ja yhtye järjesti julkistamistilaisuuden Lapinlahden sairaalan pihalla. Albumille myönnettiin kultalevy, ja single ”Hiljaisten miesten baari” sai myönteisiä arvosteluja. Yhtyeen pettymykseksi Poptorin maksamat korvaukset jäivät pieniksi.
Historia > Epätasainen lento (1995–2006) > Salomaan kuolema ja laskeva suosio (2003–2006)

Lapinlahden Lintujen 20-vuotisjuhla toi yhtyeelle pitkästä aikaa laajaa näkyvyyttä, ja konserttejakin oli edellisvuosia enemmän. Perustajajäsen Heikki Salomaa kuoli sairauskohtaukseen 1. heinäkuuta 2003 kesken juhlakiertueen. Yllättävä kuolema oli muille jäsenille järkytys, mutta yhtyeen toimintaa päätettiin silti jatkaa. Tavastia-klubilla järjestettiin 12. lokakuuta kolmituntinen muistokonsertti Hiskin peijaiset, jossa esiintyi suuri määrä vierailijoita ja yhtyeen entisiä jäseniä.
Salomaa oli ennen kuolemaansa ehdottanut jäseneksi näyttelijä Aarni Kivistä, joka pyydettiin mukaan yhtyeeseen. Kivinen lauloi ja soitti saksofonia ja huuliharppua sekä useita muita soittimia.
Kesällä 2004 yhtye julkaisi omakustanteisen singlen ”Tänä kesänä perkele”. Muut jäsenet pitivät Erängön sanoittamaa kappaletta kömpelönä yrityksenä kesähitiksi, ja se jäi nopeasti pois konserttien ohjelmistosta. Keikkamyyjillä oli vaikeuksia järjestää Lapinlahden Linnuille konsertteja, ja vuosikymmenen puolivälissä konsertteja oli vuosittain muutamia kymmeniä, mikä uhkasi jo jäsenten toimeentuloa. Konserttipaikat olivat usein pieniä lähiökapakoita, joihin mahtui vain vähän yleisöä. Kinnunen ja Virtanen jättivät yhtyeen keväällä 2005, mutta soittivat vielä palveluksena kitara- ja rumpuraidat uusiin Hedkrokin säveltämiin kappaleisiin. Korvaajiksi tulivat kitaristi Jaku Havukainen ja rumpali Sami Kariluoma.
Studioalbumi Pienvikaisten paratiisi oli Kestoviihteen omakustanne. Eränkö sai äänitysten sponsoriksi lääkeyhtiö Bayerin osallistumalla miesten seksuaaliterveyskampanjaan. Marraskuussa 2005 julkaistua albumia jakeli Ilkka Vainion Edel Records, mutta myyntiluvut jäivät pariin tuhanteen. Singlejulkaisu ”Vedä lärvit, Matti Vanhanen!” pääsi MTV3:n iltauutisten loppukevennykseen, kun yhtye kävi henkilökohtaisesti myöntämässä Vanhaselle CD-levyn, mutta radiosoittoa se ei saanut. Vuodelle 2006 saatiin myydyksi vain vähän konsertteja, ja Kariluoma erosi yhtyeestä. Väliaikaiseksi korvaajaksi palkattiin Markku Reinikainen.
Historia > Vanhan kokoonpanon paluu (2006–2013) > The Original Lapinlahden Linnut (2006–2007)

Yleisradion tuottamissa TV-sarjoissa Seitsemän kuolemansyntiä, Maailman kahdeksan ihmettä ja Kuudesti laukeava esiintynyt kokoonpano kokoontui syksyllä 2005 suunnittelemaan sarjojen DVD-julkaisua. Talvella 2005–2006 Timo Eränkö, Tapio Liinoja, Mikko Kivinen ja Markku Toikka alkoivat suunnitella uutta toimintaa vanhalla kokoonpanolla. Syksyllä 2006 Eränkö ilmoitti Ari Wahlstenille, Aarni Kiviselle ja Jaku Havukaiselle, että nämä erotettaisiin yhtyeestä. Yllättävä eroilmoitus herätti närkästystä, mutta Erängön päätös piti.
Paluukokoonpanon muodostivat Eränkö, Hedkrok, Jaaranen, Kivinen, Lemola, Liinoja, Oinonen ja Toikka. 2000-luvun puolivälissä toimineesta yhtyeestä erottautuakseen kokoonpano käytti aluksi nimeä The Original Lapinlahden Linnut. Syksyllä 2006 kokoonpano teki konserttikiertueen ja julkaisi kokoelma-albumin Lintuinfluenssa, joka sisälsi uudet kappaleet ”Keski-ikä on syvältä” ja ”Perunatorin tyttö”. Ensin mainittu julkaistiin myös singlenä. Kiertueella yhtye esitti vuosien 1983–1994 kappaleita, mutta Tyttö huutaa Hii! ja myöhemmät albumit jätettiin pois ohjelmistosta. Kokoonpano teki puolen tunnin mittaisen sketsiohjelman Muuttuuko ihminen, joka julkaistiin Kuudesti laukeava -DVD:n lisämateriaalina marraskuussa 2006 ja esitettiin TV1-kanavalla vappuna 2007. Kriitikoilta Muuttuuko ihminen sai innottoman vastaanoton.
Marraskuussa 2006 julkaistut DVD:t menestyivät hyvin, ja keväällä 2007 yhtye äänitti uutta albumia. Musiikki ja sanoitukset olivat aiempaa rauhallisempia, ja äänityksiin osallistui lukuisia vierailijoita. Myös Ari Kettunen sävelsi levylle kappaleen ensi kertaa sitten 1980-luvun. Levy-yhtiö EMIn syyskuussa julkaisema Etiäppäin sai kohtalaisia arvosteluja ja nousi viikon ajaksi Suomen viralliselle listalle, mutta myyntiluvut jäivät melko pieniksi eivätkä albumia markkinoineet singlet menestyneet. Yhtyeellä oli optiosopimus toisesta albumista, joka kuitenkin jäi suunnitelmien asteelle.