stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen suuriruhtinaskunnan armeija
Armeija

| Sotilasarvot> suomeksi.Kenraalit | Sotilasarvot> venäjäksi. |
| --- | --- |
Kenraali: полный генерал (polnyi general)
Kenraaliluutnantti: генерал-лейтенант (general-leitenant)
Kenraalimajuri: генерал-майор (general-maior)
Esiupseerit: 
Eversti: полковник (polkovnik)
Everstiluutnantti: подполковник (podpolkovnik)
Yliupseerit: 
Kapteeni: капитан (kapitan)
Alikapteeni: штабс-капитан (štabs-kapitan)
Luutnantti: поручик (porutšik)
Aliluutnantti: подпоручик (podporutšik)
Vänrikki: прапорщик (praporštšik)
Alipäällikkökunta ja miehistö: 
Alivänrikki: подпрапорщик (podpraporštšik)
Vääpeli: фельдфебель (feldfebel)
Varusmestari: каптенармус (kaptenarmus)
Plutoonan aliupseeri: зауряд-прапорщик (zaurjad-praporštšik)
Nuorempi aliupseeri: 
Jefreitteri: ефрейтор (jefreitor)
Sotamies: рядовой (rjadovoi)
Porvoon valtiopäivillä 1809 uusi hallitsija, Venäjän keisari Aleksanteri I, asetti ruoturasitteen toteuttamisen siitä alkaen jäihin. Aatelissäädyn uskollisuuden varmistamiseksi tosin upseereille taattiin heidän virkatalonsa, vaikkeivät enää tehneet palvelusta.
Siitä pitäen Suomen asevoimat olivat pienet ja yleensä rakentuivat palkka-armeijaperiaatteelle. Tällöin niitä voitiin yhdistää Venäjän asevoimiin ja käyttää myös Suomen rajojen ulkopuolella, mitä lainsäädäntö ei olisi sallinut ”omalle armeijalle”.
Napoleonin sotien aikana vuonna 1812 muodostettiin kolme 1 200 miehen rykmenttiä, ja Haminaan perustettiin topografikunta, joka vuodesta 1821 järjestettiin kadettikouluksi. 1. Jääkärirykmentin alaisia olivat Turun ja Hämeenlinnan pataljoonat, 2. Jääkärirykmentin alaisia Heinolan ja Kuopion pataljoonat, 3. Jääkärirykmentti käsitti ainoastaan Viipurin pataljoonan. Viipurin pataljoona sijoitettiin 1½ vuodeksi Pietariin suorittamaan vahtipalvelusta keisarin palatsissa. Vuonna 1819 vahvennettiin jääkärirykmentit jalkaväkirykmenteiksi ja Suomen opetuspataljoona siirtyi Helsinkiin.
Vuonna 1819 Suomessa olivat seuraavat sotaväen joukot:
I Jalkaväkirykmentti
1. Turun pataljoona
2. Vaasan pataljoona
II Jalkaväkirykmentti
3. Hämeenlinnan pataljoona
4. Heinolan pataljoona
Suomen jääkärirykmentti
5. Viipurin pataljoona
6. Kuopion pataljoona
Helsingin opetuspataljoona
Suomen kadettikoulu
1827 sotaväki järjestettiin uudelleen:
I prikaati
1. Turun tarkk'ampujapataljoona
2. Vaasan tarkk'ampujapataljoona
II prikaati
3. Hämeenlinnan tarkk'ampujapataljoona
4. Heinolan tarkk'ampujapataljoona
III prikaati
5. Kuopion tarkk'ampujapataljoona
6. Viipurin tarkk'ampujapataljoona
Helsingin opetustarkk'ampujapataljoona
Suomen kadettikoulu
Pataljoonassa oli neljä sadan miehen komppaniaa. Yhdessä joukot muodostivat divisioonan.
Armeija > Suomen kaarti

Heinäkuussa 1829 sai Anders Edward Ramsayn johtama Suomen Opetustarkk'ampujapataljoona Nuoren Kaartin arvonimen ja siitä tuli Henkikaartin 3. Suomen Tarkk'ampujapataljoona, Suomen Kaarti. Muut joukot hajotettiin 21. toukokuuta 1830 paitsi samana vuonna perustettu 1. Suomen meriekipaasi. Suomen Kaarti osallistui etunenässä muiden Venäjän kaartinjoukkojen kanssa Puolan kapinan kukistamiseen vuosina 1830–1831.
Armeija > Meriekipaasi

1. Suomen meriekipaasi (1830–1862), Suomen kaaderiekipaasi (1862–1880)
2. Suomen meriekipaasi (1854–1856)
Ensimmäinen Suomen meriekipaasi oli laivatonta meriväkeä ja perustettaessa tuhannen miehen vahvuinen merijalkaväen osasto. Se sijoitettiin ensin Viaporiin, ja myöhemmin sen käyttöön annettiin Katajanokan Merikasarmi. Toinen meriekipaasi perustettiin Itämaisen eli Krimin sodan aikana..
Armeija > Suomen krenatööritarkk’ampujapataljoona

Tämän värvätyn joukko-osaston nimi vaihtui useaan otteeseen:
Suomen tarkk’ampujapataljoona (1846–1848)
Suomen krenatööritarkk’ampujapataljoona (1848–1856)
Suomen harjoitustarkk’ampujapataljoona (1856–1857)
Suomen opetustarkk’ampujapataljoona (1857–1859)
Suomen opetustarkk’ampujakoulu ja opetustarkk’ampujakomppania (1859–1860)
Sijaitsi vuoteen 1857 Turussa Sirkkalan kasarmilla, myöhemmin Hämeenlinnassa.
Armeija > Helsingin junkkarikoulu

Helsingissä venäläistä divisioonaa komentanut kenraaliluutnantti August von Manderstjerna perusti kaupunkiin 1846 valtion rahoittaman junkkarikoulun, joka opetti Venäjän armeijaan haluaville suomalaisille nuorille venäjän kieltä ja sotilaallisia aineita. Se lakkautettiin asevelvollisuuden tultua voimaan Suomessa vuonna 1880.
Armeija > Krimin sota

Krimin sodan aikana perustettiin yhdeksän pataljoonaa, jotka värvättiin Ruotsin vallan ajan ruotulaitoksen mukaan. Pataljoonan vahvuudeksi määrättiin 600 miestä, kokonaisvahvuus siten 5400 miestä. Pataljoonista kuusi ensimmäistä perustettiin 1854 ja loput kolme 1855.
Suomen Ruotujakoinen 1. Turun Tarkk'ampujapataljoona
Suomen Ruotujakoinen 2. Vaasan Tarkk'ampujapataljoona
Suomen Ruotujakoinen 3. Oulun Tarkk'ampujapataljoona
Suomen Ruotujakoinen 4. Kuopion Tarkk'ampujapataljoona
Suomen Ruotujakoinen 5. Mikkelin Tarkk'ampujapataljoona
Suomen Ruotujakoinen 6. Hämeenlinnan Tarkk'ampujapataljoona
Suomen Ruotujakoinen 7. Porin Tarkk'ampujapataljoona
Suomen Ruotujakoinen 8. Uudenmaan Tarkk'ampujapataljoona
Suomen Ruotujakoinen 9. Viipurin Tarkk'ampujapataljoona
Sodan loputtua pataljoonien miesluku vähennettiin 320:een ja 1867 ne lopullisesti lakkautettiin . Sodan aikana perustettiin myös 2. Suomen meriekipaasi 1854, mutta se lakkautettiin heti sodan jälkeen vuonna 1856.
Suomen kaarti kunnostautui vielä Turkin sodassa eritoten Gornyi Dubnjakin taistelussa 1877 ja sai palattuaan vanhan kaartin arvonimen.
Messukylän kaksoismurha 1924
Kirjallisuutta

Tuomas Rimpiläinen : Messukylän veriteko ja muita rikostarinoita Suomesta. Gummerus 2015 ISBN 9789512098606
Aiheesta muualla

Messukylän murhajuttu. Komissario Eero Enbergin haastattelu, Iltalehti, 19.09.1924, nro 217, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Messukylän huomiota herättänyt murhajuttu. Veljekset Isak ja Mikko Selin, jotka salaperäisellä tavalla murhattiin raa'asti Messukylässä elokuun 5 päivän vastaisena yönä, Suomen Kuvalehti, 20.09.1924, nro 38, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomenajokoira

| Suomenajokoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Suomi
Määrä:  Suomessa rekisteröity 144 254
Rodun syntyaika:  1800-luku
Alkuperäinen käyttö:  ajava koira
Nykyinen käyttö:  ajava koira
Elinikä:  10–15 vuotta
Muita nimityksiä:  finsk stövare, Finnish Hound, Finnenbracke, Finnischer Laufhund, chien courant finlandais, sabueso finlandés, soome hagijas
FCI-luokitus:  ryhmä 6 Ajavat ja jäljestävät koirat alaryhmä 1.2 Keskikokoiset ajavat koirat #51
Ulkonäkö
Paino:  20–30 kg
Säkäkorkeus:  52–61 cm
Väritys:  kolmivärinen
Suomenajokoira Suomen vuoden 1965 Suomen Tuberkuloosin Vastustamisyhdistyksen avustuspostimerkissä.
Suomenajokoira (ruots. finsk stövare) on suomalainen koirarotu, jota käytetään pääasiassa jäniksen ja ketun metsästykseen. Maaseudulla yleinen suomenajokoira on yksi Suomen yleisimmistä koiraroduista, mutta väen muuttaessa taajamiin ja metsästysmahdollisuuksien kavetessa sen kanta on laskusuunnassa. Vuonna 2022 se oli Suomen kahdeksanneksi eniten rekisteröity rotu, kun 50 vuotta aiemmin, vuonna 1972, se oli vielä rekisteröintitilaston ykkönen.
Ulkonäkö

Suomenajokoira on jalostettu metsästystarkoitukseen. Värillä ei ole merkitystä koiran metsästyskyvyn kannalta. Koska rotua ei ennen onnistuttu jalostamaan puhtaan punaruskeaksi voidaan väriäkin pitää käytännöllisenä ratkaisuna kenen mukaan?. Punaruskean pohjavärin lisäksi selässä on mustia alueita, kun taas kasvoissa, rinnassa, vatsassa, jaloissa ja hännänpäässä on valkoista. Pää on pitkähkö: Kuono ja pääkallo ovat samanpituiset ja välikössä on selkeä otsapenger. Koirassa ei ole roikkuvaa nahkaa. Se on lihaksikas ja voimakas, mutta ei raskasrakenteinen. Korvat ovat luppakorvat. Selkä on suora, lantio on kehittynyt ja voimakas. Häntä on riippuva tai korkeintaan selkälinjan kohdalle nouseva. Käpälät ovat soikeat. Säkäkorkeus on uroksilla 55–61 cm ja nartuilla 52–58 cm.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on ihmisystävällinen, rauhallinen ja tarmokas. Vihaisuutta pidetään virheenä, ja sitä ei juuri esiinny. Rodulla on hyvin voimakas metsästysvietti, ja koira saattaa lähteä omin päin metsälle. Suomenajokoira on myös pääasiassa ystävällinen lapsille ja muille koirille. Ajokoirat ovat yleensä persoja ruualle, mutta monesti hajut ja nenänkäyttö vie koulutuksesta ajatukset muualle.
Valitettavan usein rodussa esiintyy arkuutta, se ei ole suomenajokoiralle suotavaa.
Alkuperä

1800-luvun Suomessa ajokoirien kasvatus oli  hajanaista;  erityistä ajokoirarotua ei ollut olemassa. Metsästykseen tarvittiin useita rotuja ja niiden sekoituksia. Koiria tuotiin ulkomailta ja Suomessa oli myös omia paikallisia koiria, kuten Bernerin ajokoirat ja mikkeliläisen rehtori Roschierin lyhythäntäiset ajokoirat. Koirien jalostuksessa pääpaino oli käyttöominaisuuksien kehittämisessä.
Suomalaisten ajokoirien jalostaminen yhdeksi roduksi alkoi, kun Suomen Kennelliitto perustettiin vuonna 1889.  Tällöin syntyi halu kehittää Suomelle oma kotimaan olosuhteisiin sopiva ajokoirarotu. Rodun edustajien olisi pystyttävä juoksemaan mäkisessä maastossa, mihin venäläiset ajokoirat olivat liian raskaita, ja selviytymään paksussa lumessa, johon ruotsalaiset, englantilaiset ja saksalaiset koirat oli havaittu sopimattomiksi. Tarkoituksena oli yhdistää maassa jo olevien koirien parhaita ominaisuuksia samaan rotuun. Nykyinen rotu saatiin aikaan risteyttämällä keskenään pohjoismaisia, saksalaisia, sveitsiläisiä ja englantilaisia ajokoiria. Suomenajokoira on todennäköisesti sukua ainakin hyvin samankaltaiselle hamiltoninajokoiralle.
Vuonna 1891 pidetyssä koiranäyttelyssä etsittiin ensimmäistä kertaa oikeanlaisia koiria, joita löytyikin kolme yksilöä; seuraavana vuonna löytyi kahdeksan koiraa lisää. Näiden perusteella määriteltiin vuonna 1893 rodun tunnusmerkit. Soveltuvia koiria oli hankala löytää koirakannasta, mutta jalostustyö saatiin kuitenkin alulle. Rotuun otetuille koirille oli vaatimuksena kaunis ulkomuoto ja palkinto ajokokeesta.
Alkuperäisenä tavoitteena oli saada aikaan punaruskea rotu, mutta selän mustasta väristä ei onnistuttu pääsemään eroon eikä myöskään kauniin karvapeitteen valkoisista merkeistä. Lopulta vuonna 1932 vahvistettiin uudet rotumääritykset, jotka kuvasivat suomenajokoiraa melko hyvin. Rotu ei ollut vielä yhtenäinen ja siihen pääsi edelleen uutta verta risteytyskoirien kautta.
Vaikka rodun ulkomuotoa pyrittiin jalostuksella muuttamaan ja yhtenäistämään, käyttöominaisuuksia ei unohdettu missään vaiheessa. Ensimmäiset ajokokeet järjestettiin jo vuonna 1893.
Alkuperä > Käyttötarkoitus

Suomenajokoiraa käytetään jäniksen ja ketun ajometsästykseen. Koira etsii riistan jäljen ja seuraa sitä kunnes löytää riistaeläimen, joka on yleensä lepäämässä päivällä tapahtuvan metsästyksen aikana. Se ajaa saaliin liikkeelle ja ajaa sitä haukkuen, kunnes metsästäjä ampuu saaliin tai kutsuu koiran pois.
Kanta > Kanta Suomessa

Suomenajokoira on pitkään ollut Suomen yleisin koirarotu. 1980- ja 1990-luvuilla niitä rekisteröitiin vuosittain Suomessa noin 3 500–4 000 kappaletta. Suomenajokoiraa on rekisteröity viimeisen seitsemän vuoden aikana Suomessa 28 000. 2000-luvulla rekisteröintien määrä on laskenut noin 2 000 vuosittaisen rekisteröinnin tuntumaan. Kehitys johtunee pääasiassa maaseudulla asuvien metsästäjien ja koiraharrastajien määrän vähenemisestä sekä siitä, että jänisjahti on jonkun verran jäänyt hirvieläinten metsästyksen varjoon. Vuonna 2016 suomenajokoira oli rotujen rekisteröintitilastossa kuitenkin toisella sijalla.
Suomenajokoira on ylivoimaisesti suosituin iso ajokoirarotu Suomessa. Naapurimaiden ajokoiria rekisteröidään lähinnä yksittäiskappaleita.
Kanta > Kanta muualla

Hyvien ajo-ominaisuuksiensa ansiosta suomenajokoiran suosio on lisääntynyt myös Ruotsissa ja Norjassa. Suomenajokoirien kanta 2000-luvulla on Ruotsissa noin 4 500 ja Norjassa noin 2 200. Suomenajokoira onkin suosituin ajokoirarotu Pohjoismaissa. Pohjoismaiden lisäksi suomenajokoiria on viety muun muassa Kanadaan, Itävaltaan, Kreikkaan, Viroon ja myös Pietarin seudulle.
Terveys

Suomenajokoira on sisäsiittoinen koirarotu. Geenitutkimuksessa vähiten sisäsiittoinen koirarotu oli sekarotuinen ja sen jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,037. Serkusten jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,0625. Täyssisarusten jälkeläisellä luku on 0,25. Suomenajokoiran jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on lähes yhtä korkea: 0,228.
Koska suomenajokoira on metsästyskoira, se on terve rotu, sillä erilaiset sairaudet ilmenevät tehokkaasti metsästyskäytössä ja sairaat koirat voidaan poistaa jalostuksesta. Rodussa esiintyy  purentavikoja, piilokiveksisyyttä, napatyrää, kitalakihalkioita, luomivikoja (sisään- ja ulospäinkääntymistä), nivelvikoja, lonkkanivelen ja kyynärnivelen kasvuhäiriöitä, polvinivelen vikoja, hännän nikamavikaa eli häntämutkaa, perinnöllisiä ihosairauksia, sydänvikoja ja pikkuaivoataksiaa eli pikkuaivojen vajaakehityksestä johtuvaa koordinaation häiriö. Noin 10 % suomenajokoirista kantaa tätä peittyvää geenivirhettä SEL1L-geenissään.
Aiheesta muualla

Kennelliiton rotumääritelmä (pdf)
Suomenajokoira.info
| n k Suomalaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  karjalankarhukoira  lapinporokoira  suomenajokoira  paimensukuinen lapinkoira suomenlapinkoiran linja  pohjanpystykorva  suomenlapinkoira  suomenpystykorva 
Harvinaiset:  seiskarinkoira  tamaskankoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  lapinpaimenkoira kukonharjunlapinkoira 
Suomalaisia ajokoiria vuodelta 1915, jolloin väritykseksi ei ollut vielä määritelty tricolor.
Suomenlapinkoira

| Suomenlapinkoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Suomi
Määrä:  Suomessa rekisteröity 36 057
Rodun syntyaika:  n. 10 000 vuotta sitten
Alkuperäinen käyttö:  paimen- ja vahtikoira poronhoitotyössä
Nykyinen käyttö:  seura-, harrastus-, paimen- ja vahtikoira, metsästys
Elinikä:  10 vuotta (keski-ikä)
Muita nimityksiä:  lappalainen, lapinkoira, lappari, lappis, Finnish Lapphund, Finnish Lapponian Dog, chien finnois de Laponie, Finnischer Lapphund, perro finlandés de Laponia, finsk lapphund, soome lapikoer
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 3 Pohjoiset vahti- ja paimenkoirat #189
Ulkonäkö
Paino:  11–25 kg
Säkäkorkeus:  uros 46–52 cm narttu 41–47 cm
Väritys:  mikä tahansa
Suomenlapinkoira (ruots. finsk lapphund) on hieman keskikokoa pienempi pitkäkarvainen ja pystykorvainen paimenkoira. Se on toinen kahdesta suomalaisesta lappalaiskoirarodusta lapinporokoiran lisäksi. Rotua on käytetty alun perin porojen paimentamiseen, mutta nykyään sitä käytetään lähinnä seura- ja harrastuskoirana poronhoitoalueen ulkopuolella. Suomenlapinkoira kuuluu pystykorvaisten ja alkukantaisten koirien FCI-roturyhmään 5. Vuonna 2024 se oli Suomen kolmanneksi eniten rekisteröity koirarotu.
Suomenlapinkoiralla on avoin rekisteri, eli rotuun voidaan rekisteröidä koiria, joiden vanhemmat eivät ole rekisteröityjä. Rotuunottokäytäntö koskee kuitenkin lähinnä vain poronhoitoalueen käyttökoirakantaa, jota ei ole vielä rekisteröity.  Rotuunotto lisää rodun geneettistä monipuolisuutta.
Ulkonäkö

Suomenlapinkoiran rotumääritelmä on varsin väljä, minkä vuoksi rotu on säilynyt moni-ilmeisenä. Tämä ominaisuus halutaan myös säilyttää rodussa. Jalostuksen tavoiteohjelmassa sanotaankin, että ”rodun rikkaus on siinä, että kahta samanlaista suomenlapinkoiraa ei ole olemassa.”  Suomenlapinkoira on keskikokoa hieman pienempi, voimakasrakenteinen ja korkeuttaan hieman pidempi paksuturkkinen koira. Uroksen ihannesäkäkorkeus on 49 cm ja nartun 44 cm; kolmen senttimetrin poikkeama molempiin suuntiin sallitaan. Tyyppi on kuitenkin kokoa tärkeämpi. Suomenlapinkoiran ihanteellinen eturaajan liike on hieman ahmamainen.
Pitkän, suoran ja karkean peitinkarvan alla on runsas, pehmeä ja tiivis pohjavilla, ja varsinkin uroksilla on näyttävä kaulus. Suomenlapinkoira voi olla minkä värinen tahansa, kunhan pääväri on hallitseva. Yleisimmät värit ovat musta ja parkki merkeillä tai ilman, soopeli, riistanvärinen ja vehnä. Häntä on usein tuuhea ja pitkäkarvainen, ja koiran liikkuessa se on kiertyneenä selän päälle. Suomenlapinkoiralla saa olla sekä taitto- että pystykorvat.
Luonne ja käyttäytyminen

Suomenlapinkoira on ystävällinen, rohkea, älykäs, uskollinen ja yhteistyöhaluinen. Se on säänkestävä rotu, joka sopeutuu varsin helposti erilaisiin ympäristöihin. Suomenlapinkoira on myös hyvä perhekoira, joka viihtyy aktiivisessa perheessä ja osallistuu mielellään yhteisiin harrastuksiin. Rodulle on ominaista vahtia reviiriä ja lapinkoira ilmoittaakin vieraiden tulosta haukkumalla. Osalla suomenlapinkoirista on edelleen luontainen taito ja tarve paimentaa. Porojen lisäksi lapinkoiran voi suhteellisen helposti opettaa paimentamaan myös muita kotieläimiä.
Koiratutkija Hannes Lohen käyttäytymiskyselyn alustavien tulosten mukaan 46 % suomalaisista suomenlapinkoirista on ääniarkoja, 24 % pakko-oireisia, 17 % alusta- ja paikka-arkoja, 15 % yliaktiivisia-impulsiivisia, 13 % arkoja, 3 % eroahdistuneita ja 2 % aggressiivisia. Tutkimukseen osallistui 372 suomenlapinkoiraa. Vuonna 2015 julkaistut alustavat tulokset saattavat muuttua vastausmäärien kasvaessa.
Alkuperä

Lapinkoiran tyyppisen koiran uskotaan eläneen Suomessa jopa jo 10 000 vuotta sitten. Ensin koiria käytettiin metsästys- ja vahtikoirina, 1600–1700-luvulta pääasiallisesti apuna porojen paimennuksessa. Ensimmäiset kirjalliset maininnat lappalaiskoirista ovat Olaus Magnuksen kirjasta Pohjoisten kansojen historia, joka julkaistiin vuonna 1555.
Suomenlapinkoiralla on yhteinen alkuperä ja käyttötarkoitus ruotsinlapinkoiran kanssa, ja ainoastaan valtioiden viralliset rajat ovat erottaneet nämä kaksi sukulaisrotua toisistaan. Myös suomenlapinkoiran ja lapinporokoiran historia on yhteinen, sillä molemmat nykyrodut polveutuvat yhteisistä kantavanhemmista. Rotujen merkittävämpänä erona oli pitkään lähinnä turkin pituus. 1960-luvulla lapinporokoira ja lapinkoira erotettiin omiksi roduikseen. Molemmat rodut saivat tarkemmat rotumääritelmät, joissa rotujen eroja perusteltiin turkin sijaan rakenteellisilla eroilla, kuten rungon muodolla.
Lapinkoiran ensimmäinen rotumääritelmä on vuodelta 1945, jolloin rodun nimi oli lapinpaimenkoira. Nämä koirat olivat nykyistä rotua suurempia, vaihtelevakarvaisia ja niiden päät olivat pidempiä ja kapeampia kuin nykyisten lapinkoirien. Suomenlapinkoira on ollut rodun virallisena nimenä vuodesta 1993, ja tämänhetkinen rotumääritelmä hyväksyttiin 2013.
Suomenlapinkoiran rotujärjestö Lappalaiskoirat ry on perustettu vuonna 1970. Yhdistyksen alaisuuteen kuuluvat myös muut lappalaiskoirat, lapinporokoira ja ruotsinlapinkoira. Yhdistykseen kuuluu yli 4 000 jäsentä.
Suomenlapinkoira on ollut Suomen kymmenen suosituimman koirarodun joukossa vuosina 2004–2014, ja vuonna 2016 se nousi rekisteröintitilaston neljännelle tilalle edellisvuoden kuudennelta tilalta. Ulkomaista lapinkoiria on eniten Pohjoismaissa, esimerkiksi Ruotsissa on 2000-luvun aikana rekisteröity 3000 suomenlapinkoiraa. Ruotsissa syntyykin vuosittain huomattavasti enemmän suomen- kuin ruotsinlapinkoiran pentuja. Pohjoismaiden jälkeen rotua on eniten Hollannissa, Englannissa ja USA:ssa. Vuosittain ulkomailla syntyy 200–300 lapinkoirapentuetta.
Lapinkoira on muiden suomalaisten koirarotujen kanssa otettu mukaan geenipankkiohjelmaan, jolla pyritään turvaamaan kotimaisten rotujen tulevaisuus ja perinnöllinen monimuotoisuus. Suomen Kennelliitto, Luonnonvarakeskus ja kotimaisten rotujen järjestöt päättivät asiasta elokuussa 2015. Geenipankkiin kerätään 25–30 uroksen geenejä jokaisesta kotimaisesta rodusta. Päätöksen perusteluissa kotimaisia rotuja kutsuttiin kansallisaarteiksi, jotka ”edustavat arvokasta elävää suomalaista kulttuuriperintöä, joka liittyy kiinteästi Suomen kansan historiaan”.
Kesäkuussa 2007 suomenlapinkoiralle pystytettiin patsas Enontekiön Hettaan. Patsaan on tehnyt Pekka Ketonen.
Käyttötarkoitus

Suomenlapinkoiraa on alun perin käytetty poronhoitotyössä paimen- ja vahtikoirana, mutta nykyisin suurinta osaa koirista pidetään seura- ja harrastuskoirina. Suosittuja suomenlapinkoirien kanssa harrastettuja lajeja ovat muun muassa toko ja agility. Suomenlapinkoiralla on myös ollut oikeus osallistua palveluskoirakokeisiin vuodesta 1997 lähtien. Lapinkoiria on edelleen paimenkoirina nauta- ja lammastiloilla.
Terveys

Suomenlapinkoira on verrattain vähän sisäsiittoinen koirarotu. Geenitutkimuksessa vähiten sisäsiittoinen koirarotu oli sekarotuinen ja sen jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,037. Serkusten jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,0625 ja täyssisarusten jälkeläisellä luku on 0,25. Suomenlapinkoiran jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,119.
Suomenlapinkoira on varsin terve, ja muihin nykyrotuihin verrattuna sen terveystilanne on hyvä. Lappalaiskoirat elävät keskimäärin 10 vuotta, mutta monet koirat elävät noin 15-vuotiaiksi. Lonkkanivelten kasvuhäiriötä ja perinnöllisiä silmäsairauksia esiintyy jonkin verran. Muita perinnöllisiä sairauksia rodulla ovat esimerkiksi epilepsia ja kilpirauhasen vajaatoiminta. Rotu kuuluu Suomen Kennelliiton perinnöllisten sairauksien vastustamisohjelmaan PEVISAan, joka vaatii suomenlapinkoirien osalta silmien ja lonkkien tutkimisen ennen kuin niiden pentuja rekisteröidään.
Paimensukuinen lapinkoira

Virallisesti suomenlapinkoira on vain yksi rotu, mutta epävirallisesti rodun sisällä on tietyistä kantakoirista polveutuva kanta, joita kutsutaan paimensukuisiksi lapinkoiriksi. Tätä kantaa pyritään kasvattamaan suomenlapinkoirarekisterin sisällä omana linjanaan. Paimensukuisen lapinkoiran pentuja syntyy vuosittain noin 300. Linjan suojelemiseksi perustettiin Paimensukuisen Lapinkoiran Seura ry vuonna 1981.
Maatiainen ry valitsi paimensukuisen lapinkoiran vuoden 2011 maatiaiseläimeksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomenlapinkoira Wikimedia Commonsissa
Suomen Kennelliitto: Suomenlapinkoiran rotumääritelmä (PDF)
Rotujärjestö Lappalaiskoirat ry
Paimensukuisen lapinkoiran seura
| n k Suomalaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  karjalankarhukoira  lapinporokoira  suomenajokoira  paimensukuinen lapinkoira suomenlapinkoiran linja  pohjanpystykorva  suomenlapinkoira  suomenpystykorva 
Harvinaiset:  seiskarinkoira  tamaskankoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  lapinpaimenkoira kukonharjunlapinkoira 
Suomenlapinkoira voi olla minkä värinen tahansa, kunhan pääväri on hallitseva. Kuvan koirat ovat yhdysvaltalaisesta kennelistä.
"Lapinlammaskoira" vuodelta 1915.
Suomenlapinkoira
Suomen sisällissodan nimet

Suomen sisällissodan nimillä tarkoitetaan eri nimityksiä, joita käytetään vuonna 1918 käydystä sodasta Suomessa.
Neutraalit nimet > Ajankohtaan liittyvät nimitykset

Vuoden 1918 sota Suomessa ja Suomen sota vuonna 1918 ovat objektiivisimmat ja neutraaleimmat nimet tälle sodalle. Niitä käyttävät eniten historian ammattitutkijat. Lisäksi niitä käytetään jonkin verran toimittajien ja opettajien piirissä. Jotkut historiantutkijat kuitenkin pitävät näitä nimiä liiankin värittöminä ja suosivat kuvailevampaa nimitystä kuten esimerkiksi "sisällissota", analogisesti sellaisten nimien kuin talvisota tai jatkosota kanssa. Toisaalta vuoden 1918 sota oli sekä syy-seuraussuhteiltaan että tapahtumiltaan paljon monitasoisempi, monivivahteisempi ja vaikeaselkoisempi konflikti kuin toisen maailmansodan tapahtumat Suomessa. Lopulta mikään vuoden 1918 sotaa kuvaileva nimi, vapaussodasta luokkasotaan ei kerro tapahtumasta aivan tyhjentävästi. Siksi niiden yläpuolella on syytä olla käytettävissä mahdollisimman neutraali yleisnimitys.
Vuoden 1918 tapahtumat on myös neutraali ilmaisu, jonka etuna on se, että siihen voidaan sisällyttää varsinaisen sodan ohella myös sitä edeltänyt kehitys ja sitä seurannut jälkiselvittely loogisemmin kuin ilmaisuun "sota". Termi ei kuitenkaan määrittele tapahtumia millään lailla. Itsenäistymisen vuodet viittaa vuosien 1917–1918 laajempaan tapahtumakokonaisuuteen. Lisäksi on myös ehdotettu uusia nimiä kuten murrossota (oltiin tietyssä murrosvaiheessa) ja itsenäisyyssota.