Sarakatsaninkoira
Alkuperä

Sarakatsaninkoira on yksi Euroopan vanhimmista roduista. Sen esi-isät alkoivat muodostua roduksi jo kolmannella vuosituhannella eaa. Se polveutuu muinaisista balkanilaisista kesykoirista traakialaisten ajoilta lähtien. Muinaisista traakialaisista aarteista löydettiin suurten, pitkäkarvaisten, kippurahäntäisten vahtikoirien kuvia ja heidän koiriensa uskotaan olleen sarakatsaninkoiran kantakoiria. Traakialaiset olivat Balkanin niemimaan vanhimmat asukkaat, jotka tunnetaan karjankasvattajina ja joita Herodotus kuvaili 'runsaslukuisimmaksi kansaksi intialaisten jälkeen'.
Koira on nimetty kreikkalaisen, myös muihin Balkanin maihin levittäytyneen sarakatsani-paimentolaisheimon mukaan. Vanhanaikaisten karjankasvatusperinteidensä ansiosta he onnistuivat säilyttämään muutaman Euroopan vanhimmista kesyeläinroduista: sarakatsaninlammas, sarakatsaninhevonen ja sarakatsaninkoira.
Tämän vuoristokoiran alkuperäinen tehtävä oli vartioida karjaa. Tyypillisenä karjan ja omaisuuden vartiointiinjalostettuna molossikoirana se ei epäröi taistella susia ja karhuja vastaan puolustaakseen omistajaansa ja perhettään vaaran uhatessa. Aiemmin sitä käytettiin myös armeijan rajavartiokoirana. Nykyisin sitä käytetään lähinnä laumanvartijana ja omaisuuden vahtina. Suurimmat puhdasrotuiset, laumaa vartioivat työlinjaiset sarakatsaninkoira-kannat löytyvät Bulgariasta ja Yhdysvalloista.
Sarakatsaninkoira mainitaan joidenkin bulgarialaisten klassikkokirjailijoiden teoksissa, kuten Yordan Yovkovin, Georgi Raitchevin ja Yordan Radichkovin. Vuonna 1938 H.B. Peters kirjoitti siitä saksalaisessa koiralehdessä Zeitschrift für Hundeforschung [Zentralblatt für Kleintierkunde und Pelztierkunde Kleintier und Pelztier, Verlag Dr. Paul Schöps, Leipzig].
Rodun ensimmäinen tutkija oli Todor Gajtandjiev, joka esitti sille rotumääritelmää 1970-luvulla. Virallinen rotumääritelmä kirjoitettiin vuonna 1991 ja vuonna 2005 Eläinrotujen Valtionkomissio hyväksyi rodun Bulgarian Tasavallan Maatalousministeriön kanssa. Se on nyt kotimaassaan virallisesti vanha bulgarialainen alkuperäisrotu ja se luokitellaan siellä ryhmään 2: Molossit.
1960-luvulla Bulgarian susikanta putosi noin 100 yksilöön, koska niitä metsästettiin ja myrkytettiin laajalti, mikä vaikutti myös sarakatsaninkoiran populaation harvinaistumiseen. 1900-luvun lopulla susikanta nousi 800 yksilöön, mikä on myös lisännyt susien hyökkäyksiä karjan kimppuun, ja Bulgarian metsäkomitea kannattaa susikannan harventamista 150-200 yksilöön. Myrkytystä on jälleen ehdotettu ratkaisuksi, mutta paikallinen biodiversiteetin suojelusjärjestö Semperviva on sitä vastaan ja uskoo karjan suojelemisen olevan ratkaisu, jonka ansiosta susia ei tarvitse myrkyttää. Tämän vuoksi Semperviva tukee sarakatsaninkoirien kasvattamista ja jakaa niitä ilmaiseksi paikallisille paimenille.
1900-2000-lukujen vaihteessa muutamia sarakatsaninkoiria vietiin Yhdysvaltoihin, missä niitä kasvatetaan Circle Z Farm -maatilalla Oklahomassa.
Sarakatsaninkoiraa käytetään nykyisin myös uusien rotujen luomiseen. Viimeisten 15 vuoden aikana amatööriharrastajat ovat jalostaneet sen pohjalta uutta, kookasta näyttelykoiraa nimeltä bulgarianpaimenkoira. Kyseessä on tulos sarakatsaninkoiran risteyttämisestä kaukasiankoiran, keskiaasiankoiran, moskovanvahtikoiran, bernhardinkoiran, landseerin, newfoundlandinkoiran ja muiden jättirotujen kanssa. Päämääränä on luoda jättimäinen, raskas koira joka muistuttaa väritykseltään vanhaa alkuperäistä sarakatsaninkoiraa. Tätä uutta risteytysrotua jalostetaan lähinnä valtavaksi lemmikiksi. Jotkut virheellisesti sekoittavat vanhan alkuperäisen sarakatsaninkoiran tähän uuteen bulgarianpaimenkoiraan.