stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ferdinand de Saussure
Yleisen kielitieteen kurssi > Diakroninen ja synkroninen näkökulma

Toinen keskeinen jako, jonka merkitys kirjan myötä vakiintui kielitieteelliseen keskusteluun, oli diakronisen ja synkronisen näkökulman välinen erottelu. Usein tämä erottelu on samaistettu erontekoon historiallisen ja kuvailevan tutkimuksen välillä niin, että sanaa diakroninen on toisinaan jopa käytetty historiallisen synonyyminä. Saussurelle asia ei ollut aivan näin yksinkertainen.
Saussure esitti diakronisen ja synkronisen välisen eron nimenomaan näkökulmaerona, siis kahtena erilaisena tapana tarkastella kielenkäyttöä. Erottelua hän havainnollisti yksinkertaisella kuviolla, jossa synkroniaa kuvaavan vaakasuoran janan läpi kulkee 90 asteen kulmassa nuoli, joka puolestaan kuvaa diakroniaa. Vaakasuora, samanaikaisuutta hahmottava akseli kuvaa kielessä tietyllä hetkellä olemassa olevien asioiden keskistä suhdeverkostoa, josta aika on suljettu pois; kun taas pystysuora, eli perättäisyyden akseli kuvaa vaakasuoran akselin yksittäisen yksikön muuttumista suhteessa aikaan. Synkronisesta kielitieteestä puhuttaessa kyse on aina monien merkkien suhteista toisiinsa kielen – eli merkkien järjestelmän – sisällä, kun taas diakronisesta näkökulmasta asioita tarkasteltaessa kyse on aina yhden yksikön suhteesta itseensä – eli identiteetistä – ajan tarjoaman viitekehyksen sisällä. Asioita synkronisesta näkökulmasta tarkasteltaessa, abstrahoidaan kielenkäytön todellisuuden kuvauksesta ajan välttämättä mukanaan tuomat muutokset, jolloin kielenkäyttöä voidaan tarkastella kieltä käyttävän subjektin olennaisesti ahistoriallisesta näkökulmasta. Diakronisesta näkökulmasta asioita tarkasteltaessa taas joudutaan uhraamaan kielen käyttäjän näkökulmalle olennainen kielen järjestelmällisyys – ja sitä myöten myös merkityksellisyys – jotta kielen historiallisen muuttumisen prosessi voidaan tehdä näkyväksi.
1800-luvun kielentutkimusta oli hallinnut luonnontieteistä omaksuttu alkuperän ja kausaalisten muutosten merkitystä korostava käsitys tieteellisestä selittämisestä, jonka seurauksena ”tieteellisenä” pidetty kielentutkimus keskittyi hyvin pitkälle juuri kielen historiallisten muutosketjujen rekonstruoimiseen. Saussuren yhtenä tavoitteena koko erottelun esittelemisessä epäilemättä olikin juuri yritys tehdä myös ei-historiallisesta kielentutkimuksesta tieteellisesti kunniallista. Implisiittisesti erottelu oli tietysti ollut olemassa viimeistään siitä lähtien, kun kielen historiallista muutosta oli alettu tutkia. Vaikka 1800-luvun kielitiedettä hallinnut historiallis-vertaileva suuntaus saattaakin ensi näkemältä vaikuttaa läpikotaisin diakroniselta, niin esimerkiksi kantakielen käsitteen kautta myös synkronisesti kielentila oli kuin olikin läsnä myös tuon ajan tutkimuksessa. Tämä seikka ei vain ollut tuolloin yhtä ilmeinen kuin myöhemmästä näkökulmasta asioita tarkasteltaessa.
Yleisen kielitieteen kurssi > Kielen ja kirjoituksen erottaminen

Yleisen kielitieteen kurssin johdanto-osassa omistetaan koko kuudes luku kielen ja kirjoituksen suhteen käsittelylle. Nykyisestä näkökulmasta katsottuna se vaikuttaa hiukan yllättävältä. Erottelu kielen ja kirjoituksen välillä ei kuitenkaan ole niin itsestään selvä, kuin helposti ajatellaan. Vaikka tieteellinen kielentutkimus oli periaatteessa jo 1800-luvun alkupuolelta lähtien – epäilemättä ainakin osittain romantiikan vaikutuksesta – korostanut puhutun kielen merkitystä, esimerkiksi kansanrunouteen kohdistetun kiinnostuksen myötä, ei erottelu puheen ja kirjoituksen välillä ollut mitenkään itsestään selvä. Kiinnostus kielten historian rekonstruointiin pakotti usein turvautumaan kirjallisiin lähteisiin, jolloin oli suuri kiusaus tulkita kirjainten ja äänteiden suhde yksiselitteisenä ja vakaana. Viime kädessä vasta fonetiikan synnyn myötä saatiin selkeät teoreettiset välineet äänteiden identifioimiseksi neutraalilla tavalla ja siten myös keinon erottaa ne yksiselitteisesti kirjaimista.
Saussure ottaa kirjassa asiaan hyvin yksiselitteisen kannan: kirjoitus ja kieli ovat kaksi erillistä merkkien järjestelmää ja kirjoituksen olemassaolon ainoa oikeutus on kielen kuvaaminen Koska esimerkiksi tiede on hyvin pitkälle nojautunut juuri kirjoitettuun kieleen, on kirjoituksen merkitys kulttuurissamme jo hyvin kauan ollut keskeinen. Saussuren mukaan kuitenkin juuri tämä kirjoituksen ja sen kautta kirjoitetun kielen arvovalta puhuttuun kieleen nähden saattaa saada meidät toisinaan unohtamaan, että puhuttu kieli on kuitenkin näistä kahdesta alkuperäinen ja ensisijainen. Tästä unohduksesta johtuva kirjoituksen ylenmääräinen arvostus, sekä kyvyttömyys pitää näitä kahta järjestelmää selvästi erillisinä on puolestaan tuottanut paljon väärinkäsityksiä myös kielentutkijoiden piirissä.
Kirjoituksen Yleisen kielitieteen kurssissa saama suuri huomio vaikutti käytännössä myös siihen, että kielentutkijoiden piirissä kirjoituksen huomio väheni 1900-luvun mittaan entisestäänkin. Kirjoituksen tulkitsemista toissijaisena puhuttuun kieleen nähden on usein pidetty nimenomaan yhtenä saussurelaisen kieliteorian leimallisena piirteenä. Niinpä esimerkiksi Jacques Derrida hyökkäsikin jyrkästi esimerkiksi Saussurea vastaan teoksessaan De la grammatologie (1967) syyttäen tätä kirjoittamisen marginalisoimisesta.
Yleisen kielitieteen kurssi > Merkitsijä ja merkitty

Saussurelaisen merkkikäsityksen mukaan merkin (signe) voidaan tulkita muodostuvan kahdesta osatekijästä, jotka ovat merkitsijä (signifiant) ja merkitty (signifié). Sanalla merkitsijä viitataan merkin akustiseen puoleen (image acoustique tai image verbale), kun taas merkitty viittaa sen käsitteelliseen puoleen (concept (verbal)). Nämä puoliskot määrittävät toisiaan vastavuoroisesti, eikä niiden siis voi sanoa olevan edes olemassa muuten kuin merkin elementteinä ja suhteessa merkin merkityksellisyyteen (signification). Merkin molemmat puoliskot ovat luonteeltaan psyykkisiä, ja ne määrittyvät tai rajautuvat paitsi suhteessa toiseen puoliskoon – eli merkitty suhteessa merkitsijään ja merkitsijä suhteessa merkittyyn – niin myös suhteessa muiden merkkien elementteihin – eli merkitty suhteessa ympärillä oleviin toisiin merkittyihin ja merkitsijä suhteessa toisiin merkitsijöihin.
Toisinaan niitä on verrattu stoalaisten filosofien esittelemiin käsitteisiin sēmaĩnon ja sēmainómenon. Tämä vertaus ei kuitenkaan ole osuva, sillä stoalaiselle merkkiteoriassa on keskeisenä elementtinä merkkijärjestelmän ulkopuolella olevan tarkoitteen käsite (tugkhánon), joka puolestaan on saussurelaisen merkkiteorian kannalta toisarvoinen. Sen sijaan Saussuren ajattelussa korostuu ajatus elementtien yhdessä muodostamasta kokonaisuudesta, eli merkistä, sekä edelleen merkkien järjestelmästä (système), eli kielestä (langue). Aivan samoin kuin merkitty ja merkitsijä vastavuoroisesti määrittävät toisiaan ja muodostavat tällä tavoin merkin, voidaan myös merkkien ajatella määrittävän toisiaan ja muodostavan tällä tavoin merkkien järjestelmän eli kielen.
Louis Hjelmslevin terminologiassa ilmauksen muoto (form of expression) vastaa merkitsijää ja sisällön muoto (form of content) taas merkittyä.
Vaikutus myöhemmälle tutkimukselle

Saussure tarkasteli kieltä tapahtumana (parole) ja merkkijärjestelmänä (langue). Sanan ”langue” voidaan katsoa tarkoittavan kieltä myös abstraktina järjestelmänä, joka koostuu normeista ja säännöistä. ”Parole” (= puhe, puhetapahtuma) taas kuvaa kielen käyttöä kommunikaatiossa. Lisäksi de Saussure jaotteli kielen "diakroniseen" (historialliseen) ja ”synkroniseen” tasoon, jossa kieltä tarkastellaan simultaanina systeeminä tiettynä aikajaksona.
Saussuren teoria perustuu binaarisille käsitepareille, kuten langue/parole. Kieli on merkki, joka koostuu kahdesta osasta: signifiant/signifié (englanniksi: signifier/signified). Ferdinand de Saussure osoitti, ettei sanan ja asia välillä ole välttämättä suoranaista yhteyttä, vaan merkki on mielivaltainen
Amerikkalainen kirjallisuustieteilijä Jonathan Culler julkaisi vuonna 1976 teoksen Saussure (suom. Ferdinand de Saussure, 1994), jonka loppusanoissa ylistetään ”uuden tieteen” syntymistä, joka mullisti monia muitakin erikoisaloja kuin kielitiedettä fysiikasta maalaustaiteeseen. ”Tavallisia kohteita tukeva kolmiulotteinen avaruus murtuu yrityksessä representoida perspektiivien ja suhteiden moninaisuutta samanaikaisesti. Vastaavasti modernissa kirjallisuudessa voidaan havaita siirtymä, jonka myötä sekä runous että romaani menettävät suoraviivaista mimeettisyyttään ja kiinnostustaan representoida tunnistettavissa olevia kohteita ja kohtauksia. Sen sijaan ne kiinnostuvat yhä enemmän yhteyteen asettamisen vaikutuksista. Niinpä suhteelliset arvot – sanojen ja eri diskurssityyppien suhteet - muodostuvat taideteoksen ensisijaisiksi rakenneosiksi.”
Lingvistiikasta alkanut strukturalismi keskittyy kielen, varsinkin kielen rakenteen tutkimiseen, kuten jo nimikin (struktuuri = rakenne) sanoo. Kieli on kuitenkin vain yksi ihmisen käyttämistä monista eri merkkijärjestelmistä, vaikkakin yksi keskeisimmistä. Strukturalismiin liittyy läheisesti yleinen merkkitiede, semiologia tai semiotiikka, jossa tarkastellaan mitä tahansa merkkejä, olivatpa ne sitten mainoksia, maalauksia tai myyttejä. Strukturalismiin lukeutuu monenlaisia teoreetikkoja, kuten Roland Barthes, Gérard Genette, Julia Kristeva, Jacques Lacan ja Tzvetan Todorov. Myös Claude Lévi-Strauss ja hänen kehittämänsä strukturalistinen antropologia, jonka vaikutus myös muihin tieteen aloihin oli huomattava 1950-luvulla, lasketaan usein strukturalismiin, vaikka hän onkin kiistänyt yhteyden.
Saussuren julkaisut

Mémoire sur le système primitif des voyelles dans les langues indo-européennes. Leipzig: B. G. Teubner, 1879; uusintajulkaisuja: Hildesheim: Georg Olms Verlagsbuchhandlung, 1968, 1987.
De l’emploi du génitif absolu en sanscrit. Thèse pour le doctorat présentée à la Faculté de philosophie de l'Université de Leipzig. Genève: Impr. J.G. Fick, 1881.
Cours de linguistique générale publié par Charles Bally et Albert Sechehaye avec la collaboration de Albert Riedlinger. 1. painos: Lausanne & Paris: Librairie Payot & Cie, 1916; 2. & 3. painos: Paris: Payot, 1922, 1931; lukuisia myöhempiä painoksia, joihin ei ole enää tehty muutoksia.
Englanninokset:
Course in General Linguistics. Edited by Charles Bally and Albert Sechehaye. In collaboration with Albert Riedlinger. Translated by Wade Baskin. 1. painos: New York: Philosophical Library, 1959; lukuisia myöhempiä painoksia.
Course in General Linguistics edited by Charles Bally and Albert Sechehaye with collaboration of Albert Riedlinger. Translated and annotated by Roy Harris. 1. painos: London: Duckworth, 1983; lukuisia myöhempiä painoksia.
Suomennokset:
Yleisen kielitieteen kurssi. Tampere: Vastapaino, 2014. ISBN 978-951-768-214-5.
Recueil des publications scientifiques de Ferdinand de Saussure publié par Charles Bally & Léopold Gautier. 1. painos: Genève: Editions Sonor; Lausanne: Librairie Payot; Heidelberg: Carl Winters Universitätsverlag, 1922; uusintajulkaisuja: Genève & Paris: Slatkine Reprints, 1970, 1984.
Écrits de linguistique générale. Texte établi et édité par Simon Bouquet et Rudolf Engler avec la collaboration d'Antoinette Weil. Paris: Gallimard, 2002. Kirja sisältää pääosan Saussuren omista yleistä kielitiedettä käsittelevistä muistiinpanoista, mukaan lukien 1996 tehdyt uudet käsikirjoituslöydöt.
Käännöksiä:
Writings in General Linguistics. Translated into English by Carol Sanders and Matthew Pires with the assistance of Peter Figueroa. Oxford: Oxford University Press, 2006.
Wissenschaft der Sprache. Neue Texte aus dem Nachlaß. Herausgegeben und mit einer Einleitung versehen von Ludwig Jäger. Übersetzt und textkritisch bearbeitet von Elisabeth Birk und Mareike Buss. Frankfurt am Main: Suhrkamp, 2003.
Scritti inediti di linguistica generale.  Introduzione, traduzione e commento di Tullio De Mauro. Roma & Bari: Laterza, 2005.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ferdinand de Saussure Wikimedia Commonsissa
Ferdinand de Saussuren kieli- ja merkkiteorian lähtökohdat.
Institut Ferdinand de Saussure.
Semioottinen merkki – rajankäyntiä (Arkistoitu – Internet Archive).
Peruskurssi de Saussuresta (Arkistoitu – Internet Archive). Kirja-arvostelu Jonathan Cullerin Saussure-kirjan suomennoksesta. Niin & Näin 3/1995.
Johdatus viestintätieteisiin: Merkitykset ja kulttuuri.
Mémoire sur le système primitif des voyelles dans les langues indo-européennes. PDF-muotoinen facsimile kirjasta.
Third Course of Lectures on General Linguistics. Englanninnos Emile Constantinin Saussuren kolmannella yleisen kielitieteen kurssilla (1910–1911) tekemien luentomuistiinpanojen muutamista sivuista.
Revue Texto. Saussuren omia kielitiedettä käsitteleviä muistiinpanoja toimitettuina sekä linkkejä ranskankielisiin Saussure-aiheisiin bibliografioihin ja tutkimuksiin.
Qui était Ferdinand de Saussure. Claudia Mejía Quijanon ja Cercle Ferdinand de Saussure luoma ja Geneven yliopiston ylläpitämä sivusto, jossa kerrotaan Saussuresta hänen kirjeenvaihtonsa avulla. Kirjeistä on saatavissa myös facsimilekopiot.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  IdRef
Kaunisevähautoja

| Kaunisevähautoja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Astatotilapia
Laji::  calliptera
Kaksiosainen nimi
 Astatotilapia calliptera  (Günther, 1894) 
Katso myös
   Kaunisevähautoja Wikispeciesissä   Kaunisevähautoja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kaunisevähautoja (Astatotilapia calliptera) on kirjoahveniin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan makeista vesistä Itä-Afrikasta.
Koko ja ulkonäkö

Kaunisevähautoja voi kasvaa 11–15 cm pitkäksi. Laji on ruumiinmuodoltaan melko pitkänomainen ja korkeaselkäinen. Otsaprofiili on jyrkkä ja silmät ovat suuret. Pyrstöevä on pyöreähkö. Kalan väritys vaihtelee vihertävästä harmahtavaan. Ruumiissa on useita tummia vaakaraitoja. Lisääntymisaikana kaunisevähautojakoiraan ruumis muuttuu selästä keltaiseksi ja vatsastaan vihertäväksi. Samalla raidat heikentyvät. Otsa muuttuu väriltään punaoranssiksi ja pään aalosa vaaleansiniseksi. Selkä- ja peräevät muuttuvat sinisiksi ja niihin kehittyy oransseja laikkuja.
Levinneisyys ja elintavat

Kaunisevähautojaa tavataan Tansanian eteläkärjestä Zimbabween. Se elää Malawijärven- ja Chiuta- ja Chilwajärvien lisäksi useinden jokien suvantopaikoissa ja laguuneissa, joissa on runsaasti vesikasvillisuutta. Vieraslajina kalaa tavataan myös paikoitellen Floridassa. Kaunisevähautojan ravintoa ovat pienten kalojen ja selkärangattomien eläinten lisäksi kasvinosat. Lajin naaras hautoo mätimunia suussaan.
Kaunisevähautojaa kalastetaan ravinnoksi ja sitä voidaan pitää akvaariokalana.
Kaunisevähautojanaaraita
Seccomaalaus

Seccomaalaus tai sekkomaalaus (ital. al secco, kuivalle) tarkoittaa kuivalle kalkkilaastipinnalle tehtyä seinämaalausta. Seccotekniikalla voidaan toteuttaa koko maalaus tai tehdä korjauksia freskotekniikalla tehtyyn maalaukseen. Seccomaalauksia tehtiin eniten keskiajalla, ja useimmat Suomen harmaakivikirkkojen seinämaalauksista ovatkin seccomaalauksia. Väreinä käytetään kalkkiveteen sekoitettuja maavärejä tai metallipigmenttejä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seccomaalaus Wikimedia Commonsissa
Maalaustekniikat
| --- | --- |
Sideaineen mukaan::  Öljymaalaus  Temperamaalaus  Akvarelli  Akryyliväri  Fresko  Seccomaalaus  Kalkkimaalaus  Vahamaalaus  Guassi  Pastellimaalaus 
Maalauspohjan mukaan::  Seinämaalaus  Taulumaalaus  Miniatyyrimaalaus 
Värinlevitystavan mukaan::  Pastoosi  Laseeraus  Laveeraus  Impasto  Sumraus  Sgraffito 
Maalausjärjestyksen mukaan::  Alla prima  Grisaille  Kerrosmaalaus  Imprimituuri 
Maalaustyylin mukaan::  Chiaroscuro  Sfumato  Trompe l’œil  Kollaasi  Ulkoilmamaalaus
Jean Seignalet

Jean Seignalet (9. lokakuuta 1936 – 13. heinäkuuta 2003) oli ranskalainen kirurgi. Hän sai immunologian tutkimuksen alalla merkittäviä tutkimustuloksia, joilla on merkitystä ravitsemuksen kannalta. Ne johtivat hänet – tieteellisestä näkökulmasta kiistanalaisiin – päätelmiin ruokavalion merkityksestä eräissä taudeissa. Hän teki potilaillaan kokeita tarjoamalla heille ravintomallin, jota hän nimitti ”hypotoksiseksi”. lähde?
Seignalet on kirjoittanut 230 englanniksi ja ranskaksi julkaistua julkaisua, muun muassa kudossopeutuvuudesta. lähde?
Le groupage HLA en rhumatologie, Masson, 1985, HLA:sta.
L'Alimentation ou la troisième médecine, teos esittelee hänen kehittämänsä Seignalet-ruokavalion taustalla olevia ravitsemusteorioita.
Käännös suomeksi
Arkaainen rannikkokulttuuri

Arkaainen rannikkokulttuuri (Maritime Archaic) oli Pohjois-Amerikan subarktiselle itärannikolle noin 7000 radiohiilivuotta eaa. syntynyt intiaanikulttuuri, joka perustui metsästykseen, keräilyyn ja kalastukseen. Kulttuuri tunnetaan runsaista Port Au Choixin hautalöydöistä. Ilmastolliset muutokset ja niiden mukana kulkeutunut erilaista perinnettä edustanut väestö häivytti rannikon alkuperäiskulttuurin viimeistään noin 1000 vuotta ennen ajanlaskun alkua.
Edeltäjät

Arkaaisen rannikkokulttuurin alku on ajoitettu noin vuoteen 7000 eaa., jolloin ensimmäiset ihmiset saapuivat eteläiseen Labradoriin ja St. Lawrencen pohjoisille rannoille. Folsomin kulttuuria keihäänkärjiltään muistuttavat karibuja metsästävät paleointiaanit olivat saapuneet Nova Scotian Debertiin jo 9000-8000 eaa. pian sen jälkeen kun mannerjäätikkö oli väistynyt pois. Vuodenaikojen mukaan liikkuvat riistaeläimet ovat olleet merkittävässä asemassa sekä ravinnon että vuotatarpeiden lähteinä. Kovia sääolosuhteita vastaan nämä ihmiset suojautuivat mahdollisesti nahalla katettuihin puurunkoisiin majoihin.
Debertin kivityökalut on ajoitettu radiohiilimenetelmällä noin 10 600 vuoden taakse. Niiden joukossa oli keihäänkärkien lisäksi pieniä todennäköisesti vaatteiden tekoon tai puutöihin käytettyjä neulamaisia luita, raaputtimia, kaivertimia ja mahdollisesti karibujen tappamiseen tarkoitettuja kivikirveitä. Samaan kulttuuriin laskettavia työkaluja ja aseita on löydetty myös New Brunswickista ja Prinssi Edwardin saarelta, joista jälkimmäisestä löydetyt pienet keihäänkärjet ovat samankaltaisia Labradorin Belle Islestä löydettyjen kärkien kanssa. Alueelta on löydetty myös vähemmän tutkitut paleointiaanien paikat Balmont I ja II:
Historia > Arkaaisen rannikkokulttuurin leviäminen

Etelä-Labradorin varhaisten asukkaiden jälkeläiset jatkoivat asuinalueittensa laajentamista Labradorin pohjoisosiin. Täällä heidän monet ryhmänsä kulkivat läpi Belle Islen salmen ja asettuivat Newfoundlandiin noin 5000 eaa.. Viimeistään vuoteen 4000 eaa. mennessä koko Newfounlandin ja Labradorin rannikko oli arkaaisen rannikkokulttuurin metsästäjien ja kalastajien asuttama. Kulttuurin suurin kukoistus ajoittui samaan aikakauteen ja se ulottui Labradorista Maineen, jossa noin 5500–2000 eaa. vallinnutta punamaalikulttuuria pidetään saman perinteen yhtenä ilmentymänä. Merkittävimmät löytöpaikat ovat pääosin Labradorin niemimaan ja Newfoundlandin rannikoilla. Newfoundlandissa sijaitsevan Port au Choixin arkeologiset löydökset kertovat arkaaisten meri-intiaanien leiripaikoista jo ajalta 5000 eaa.
Labradorin pohjoisrannikolta Nullikista on löydetty arkaaisen rannikkokulttuurin jäljiltä merkkejä 15 - 100 metriä pitkien talojen rakennelmista.. Löydoksien iäksi on saatu radiohiilimittausten mukaan noin 3800 eaa. Tätä varhaisimmat rakennukset olivat osittain maanalaisia kuoppataloja. Rannikolla lienee asuttu vain osa vuodesta, luultavasti talvella metsästettiin sisämaassa ja kesällä kalasteltiin vesistöjen äärellä. Monet tehdyt löydöt viittaavat kaupankäyntiin pitkien matkojen päähän. Useimmat rannikoilla asuvista ryhmistä olivat taitavia merenkävijöitä ja vesiliikenne helpotti kaupan ohella tiedonvälitystä ja kauempana rannasta liikkuvien valaiden pyyntiä. Tutkijat pitävät kuitenkin mahdollisena, että kaupankäynti pysytteli laajuudestaan huolimatta oman kulttuurin piirissä. Rannikoiden arkaaiset ihmiset eivät tuhansiin vuosiin tavanneet muualta tulleita ihmisiä, jotka olisivat puhuneet eri kieltä.
Historia > Hautalöydöt

L'Anse Amourista on löydetty pienen kivikummun peittämä hauta ajalta 5500 eaa. Haudassa makasi murrosikäinen lapsi kasvot alaspäin. Ruumis oli peitetty punaokravärillä ja hautaan oli asetetty kuolleen seuraksi keihäänkärkiä, kirveitä, harppuunan pää, mursun syöksyhampaat ja jonkin kookkaan merinisäkkään kulmahampaasta tehty veistos.
Port Au Choixissa tehtyjen hautalöytöjen mukaan lapsikuolleisuus oli korkea ja ihmisten keski-ikä 43 vuotta. Harvat elivät yli 50-vuotiaiksi. 117:stä tutkitusta luurangosta ei löytynyt merkkejä väkivallasta eikä erityisistä sairauksista niveltulehduksia ja hampaiden heikkoa kuntoa lukuun ottamatta. Kahdesta lapsesta löytyi merkkejä perinnöllisestä ja harvinaisesta Histiocytosis X-sairaudesta .
Historia > Työkalut ja aseistus

Arkaainen rannikkokulttuuri tuotti luisia keihäänkärkiä ja väkäsharppuunoita, joissa kartiomaisessa rungossa oli pari taaksepäin osoittavaa lovea sekä kannan lähellä reikä. Rannikkotalouksissa käytettiin lisäksi luusta tehtyjä ongenkoukkuja, verkkoja, kalapatoja, ongenkohoja ja erilaisia köysiä kalojen pyytämiseen. Karibun ja muun riistan metsästyksessä käytettiin keihäiden lisäksi kivikirveitä ja erilaisia ansoja. Toisinaan karibulaumat ajettiin pinotuista kivistä  tehtyihin ajolinjoihin, jotka ohjasivat eläimet suoraan metsästysleiriin. Rakentamisessa ja puun käsittelyssä kivikirves ja alkeellinen kourutaltta olivat yleisimmät työkalut. Puun jälkikäsittely suoritettiin muun muassa majavan hampaista tehdyillä puukoilla ja kaivertimilla. Nahankäsittely suoritettiin puolikuun muotoisilla Ulus-puukoilla.
Historia > Taide

Arkaaisen rannikokulttuurin taide-esineet oli valmistettu joko mursunluusta tai erilaisista kivistä kuten vuolukivi, kiille,ametisti, kalsiitti ja kristallikavartsi. Nämä monin tavoin muotoillut esineet liittyivät uskontoon, mutta toimivat myös koristeina omistajansa henkilökohtaisen mieltymyksen mukaan. Lisäksi esineillä uskottiin olleen maagista voimaa. Kuikkaa, ruokkia, kalalokkia tai koskeloa muistuttavien riipusten omistajat uskoivat saavansa kyseisen linnun kalastustaidot. Fyysistä voimaa tuottavista symboleista voidaan mainita tappajavalasta kuvaava riipus, joka oli tunnistettavissa selkäevästään. Simpukoita sekä useiden eri eläinten hampaita käytettiin yleisesti koristeina.