Terijoen hallitus
Perustaminen

Ajatuksen Terijoen hallituksen perustamisesta katsotaan syntyneen vasta jokunen viikko ennen talvisodan syttymistä, todennäköisesti marraskuun alussa 1939. Suomen Kommunistisen Puolueen tuolloiselle pääsihteerille Arvo Poika Tuomiselle lähetettiin asiaa käsittelevä kirje Tukholmaan 13. marraskuuta 1939. Kirjeen olivat allekirjoittaneet Kominternin sihteerit Georgi Dimitrov ja Otto Wille Kuusinen. Viikkoa myöhemmin Tuominen sai uuden asiaa koskevan kirjeen Neuvostoliiton kommunistisen puolueen politbyroolta. Hallituksen myöhäinen perustamisajankohta selittynee sillä, että Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin uskoi viimeiseen asti Moskovassa käytyjen neuvottelujen johtavan hänen haluamaansa lopputulokseen. Hallituksen johtoon alun perin suunnitellun Arvo Tuomisen kieltäydyttyä muodostamistehtävä annettiin Kominternin toimeenpanevan komitean sihteerille Otto Wille Kuusiselle. Tuominen on itse jälkeenpäin kertonut, että hänen kieltäytymiseensä vaikutti ratkaisevasti elokuussa 1939 solmittu Molotov-Ribbentrop-sopimus, joka oli järkyttänyt hänet perusteellisesti.
Koska hallituksen piti olla Suomea ja sen kansaa edustava, myös muiksi ministereiksi valittiin Suomesta vuonna 1918 Neuvosto-Venäjälle paenneita punaisia, silloisia kommunisteja, Kuusinen, Anttila ja Tuure Lehén, sekä myöhemmin Neuvostoliittoon mennyt ryhmä, Mauritz Rosenberg, Armas Äikiä ja Lehtinen. Seitsemänneksi ministeriksi valittu Paavo Prokkonen oli alun perinkin Venäjän kommunistipuolueen jäsen. Hallituksen tarkoituksena oli hallita Neuvostoliiton talvisodassa valtaamille alueille perustettua Suomen kansantasavaltaa. Moskovan radio väitti hallituksen olevan useiden puolueiden edustajien muodostama. Arvo Poika Tuomisen mukaan kuitenkaan edes SKP ei ollut laillisesti mukana hallituksessa, koska muiden päättävien henkilöiden ollessa pidätettyinä tai muutoin saavuttamattomissa, asiasta oli tehnyt päätöksen yksin Kuusinen.
SKP:n vuonna 1935 valitusta keskuskomiteasta Moskovassa oli marraskuussa 1939 vain Kuusinen. Muista Neuvostoliittoon siirtyneistä keskuskomitean jäsenistä Yrjö Sirola oli kuollut vuonna 1936, Edvard Gylling oli vangittu vuonna 1937 sekä Hannes Mäkinen ja Jukka Lehtosaari vuonna 1938. Antti Hyvönen oli erotettu sekä SKP:sta että NKP:sta vuonna 1937, ja Arvo Tuominen oli loppuvuodesta 1937 siirtynyt Tukholmaan.
SKP:ta paremmin Kuusisen hallituksen ministerien joukossa oli edustettuna Komintern, sillä Kuusinen kuului Kominternin sihteeristöön, Rosenberg työskenteli Kominternin kielenkääntäjänä ja Lehén sotilasasiantuntijana. Myös sotilaallinen asiantuntemus ja arvovalta olivat korkealla tasolla, sillä Lehén ja Anttila olivat Frunzen sota-akatemian käyneitä komentajia.
Hallitusta kutsuttiin Suomessa nimellä Terijoen hallitus, koska sen 1. joulukuuta antama julkilausuma Suomen Kansanhallituksen julistus oli Moskovan radion mukaan lähetetty Terijoelta. Suomalaiset kuitenkin vasta vetäytyivät sieltä tuona päivänä, eikä perustamispaikkaa siksi pidetä todennäköisenä. Koska hallitusta johti Otto Wille Kuusinen, sitä sanottiin myös Kuusisen hallitukseksi. Mitkään tiedot eivät ole osoittaneet Kuusisen poistuneen marras- ja joulukuun 1939 aikana Moskovasta, joka oli ollut hänen asuinpaikkansa jo parinkymmenen vuoden ajan. Terijoen hallituksen kokouspaikkana on pidetty Terijoen keskustassa sijaitsevaa Novikovin huvilaa, jota sen vuoksi kutsutaan myös Otto-Wille Kuusisen palatsiksi.
Terijoen hallituksesta ei tiettävästi koskaan otettu ryhmäkuvaa, eikä myöskään yhdestäkään sen istunnosta ole tiedossa valokuvia. Yleisradion haastattelussa vuonna 1968 Tuure Lehén muisteli hallituksen toiminnan olleen enimmäkseen ”jonkinlaista propagandahommaa”.
Terijoen hallitus ja suunniteltu Suomen kansantasavalta perustettiin lähinnä houkuttelemaan sosialisteja Suomen armeijan puolelta uuteen sosialistiseen Suomen valtioon. Neuvostoliitto ilmoitti tunnustavansa vain perustamansa Suomen kansanhallituksen, mikä näin ollen oli syynä olla neuvottelematta Risto Rytin johtaman virallisen Suomen hallituksen kanssa. Terijoen hallitus ilmoitti julkilausumassaan olevansa ainoastaan väliaikainen hallitus, jonka kokoonpanoa tultaisiin vahvistamaan myös muiden puolueiden edustajilla sen saavuttua Helsinkiin.
Stalin ei odottanut Suomessa tapahtuvan vallankumousta tai kansannousua, sillä hänellä oli tiedustelutietojensa perusteella varsin todenmukainen kuva Suomen sisäpoliittisesta tilanteesta. Arvo Poika Tuomisen mukaan myös Otto Wille Kuusinen jakoi tämän näkemyksen, mutta lähinnä Leningradin puoluejohtaja Andrei Ždanov oli saanut suostuteltua Stalinin hankkeeseen.
Arvo Tuomisen mukaan Otto Wille Kuusinen tunsi suurta henkilökohtaista vastenmielisyyttä vanhoja puoluetovereitaan Mauritz Rosenbergia, Tuure Lehéniä ja Armas Äikiää kohtaan; lisäksi Rosenberg oli vuonna 1939 vakavasti sairas. Akseli Anttilaa ja Paavo Prokkosta Kuusinen ei Tuomisen mukaan entuudestaan lainkaan tuntenut. Myös Äikiä kertoi vuonna 1966 julkaistussa, Matti Kurjensaaren tekemässä haastattelussa tavanneensa Anttilan ja Prokkosen ensi kertaa Leningradissa 30. marraskuuta 1939.