Puolan–Neuvosto-Venäjän sota
Sota

Saksan ja Itävalta-Unkarin vetäytyminen Venäjältä, Valko-Venäjältä ja Ukrainasta tappioon päättyneen I maailmansodan jälkeen oli johtanut avoimeen tilanteeseen virallisen rauhansopimuksen puuttuessa. Tällöin bolševikit ottivat vallan Valko-Venäjällä, Ukrainassa ja Liettuassa Vilnan alueella. Puolassa valtaannousseen kenraali Piłsudskin mielestä puolalaisten olisi vallattava mahdollisimman paljon alueita ja kukistettava alueella valtaa pitävien bolševikkien joukot. Piłsudski koki käynnissä olleen Venäjän sisällissodan antavan Puolalle mahdollisuuden tunkeutua bolševikkien valtaamille läntisille alueille.lähde?
Puolan hyökkäys alkoi huhtikuussa 1919, ja Piłsudskin joukot valtasivat Vilnan 21. huhtikuuta ja Valko-Venäjän Minskin elokuussa. Puolalaiset eivät luovuttaneet liettualaisille kiistanalaisia alueita ml. Vilnan kaupunki.
Latvialaisten joukkojen kanssa puolalaiset valtasivat tammikuussa 1920 Latgallian alueen ja sen pääkaupungin Väinänlinnan, joka palautettiin Latvialle. Ukrainan kansallisen tasavallan Symon Petljura liittoutui Puolan kanssa huhtikuussa 1920, ja yhdessä liittolaiset valtasivat Kiovan 7. toukokuuta 1920, mutta joutuivat pian peräytymään Mihail Tuhatševskin ja Semjon Budjonnyin ylivoimaisten joukkojen edessä. Tuhatševski komensi puna-armeijan läntistä armeijaryhmää, johon kuuluivat 3., 4., 15. ja 16. armeija sekä 3. ratsuväkiarmeijakunta. Budjonnyin alaisena taisteli puna-armeijan 1. ratsuväkiarmeija. Puna-armeijan vastahyökkäys käynnistyi toukokuun puolivälissä 1920. Tällöin puna-armeija oli selvittänyt tilanteen edukseen Venäjän sisällissodan muilla rintamilla. Kiova siirtyi puna-armeijan valtaan 13. kesäkuuta 1920 ja Vilna 14. heinäkuuta 1920. Neuvosto-Venäjä perusti valtaamassaan Białystokin kaupungissa Väliaikaisen Puolan vallankumouskomitean puheenjohtajanaan Julian Marchlewski luodakseen kommunistisen hallinnon puna-armeijan valtaamille puolalaisalueilla. Kommunistinen puolalaishallinto ei kuitenkaan saanut laajaa Puolan kansan tukea, ja sen kausi päättyikin 22. elokuuta 1920.
Heinäkuussa Isoa-Britannia ehdotti aselepoa ja Puolan itärajan Curzonin linjaa, joka olisi jättänyt Ukrainan ja Valko-Venäjän bolševikeille. Ehdot eivät miellyttäneet Puolaa. Puna-armeijan hyökkäys, erityisesti Budjonnyin ratsuväki, aiheutti puolalaisten joukkojen keskuudessa paniikkia. Tässä tilanteessa puolalaiset pyysivät Isolta-Britannialta ja Ranskalta sotilaallista tukea. Ranskasta puolalaiset saivat rahaa ja aseita. Lisäksi ranskalainen kenraali Maxime Weygand tuli neuvonantajaksi. Muitakin ranskalaisupseereja tuli puolalaisten avuksi. Heidän joukossaan oli tuleva ranskalaiskenraali Charles de Gaulle. Puolalaiset saivat rivinsä järjestykseen, vaikka joutuivatkin perääntymään. Puna-armeija teki edetessään virheen jakaessaan joukkonsa kahteen pääsuuntaan eli kenraali Tuhatševskin edetessä joukkoineen kohti Varsovaa ja kenraali Budjonnyin etelämpää kohti Lwówia. Tässä ahdistavassa tilanteessa puolalaiset muodostivat kansallisen kokoomushallituksen pääministerinä galitsialainen talonpoikaisjohtaja Wincenty Witos.
Puna-armeija saartoi elokuussa Varsovan. Poliittisena offensiivina bolševikit perustivat Puolan tasavallan viralliselle hallitukselle rinnakkaishallituksen, joka nimettiin Puolan vallankumouskomiteaksi. Sen johtoon nimitettiin puolalaissyntyinen Tšekan päällikkö Felix Dzeržinski. Puolan puolueiden ja katolisen kirkon vaikutuksesta koko kansa kääntyi silloin tukemaan kenraali Piłsudskia, joka oli laatinut suunnitelman tilanteen pelastamiseksi. Varsovan puolustuslinja jätettäisiin heikon kenraali Józef Hallerin johtaman joukon haltuun, kun taas rintaman eteläosan puolalaiset tekisivät hyökkäyksen kohti pohjoista ja venäläisten selustaa. Puolustuksen heikentäminen hyökkäystä varten merkitsisi Varsovan menetystä suunnitelman epäonnistuessa, mutta Piłsudski piti kaupungin menetystä muutenkin väistämättömänä, ellei venäläisistä saavutettaisi voittoa.
Puolalaiset saivat tietää puna-armeijan joukkojen hajanaisuudesta kapteeni Jan Kowalewskin murrettua puna-armeijan salakoodit, jolloin puolalaiset saattoivat kuunnella puna-armeijan radioliikennettä. Puolalaisten 5. armeija puolustautui kuitenkin kiivaasti venäläisiä vastaan Wkrajoen varrella kenraali Władysław Sikorskin johdolla, mikä edesauttoi sittempää Piłsudskin hyökkäystä venäläisiä vastaan. Taistelujen aikana Sikorskin ratsujoukkojen onnistui vallata puna-armeijan 4. armeijan komentopaikka, josta vankien lisäksi puolalaiset saivat haltuunsa radiolaitteet ja tärkeitä dokumentteja. Näistä tiedoista oli puolalaisille hyötyä Varsovan torjuntataistelussa.
Piłsudski suunnitteli kuitenkin uskaliaan vastahyökkäyksen, joka pysäytti puna-armeijan Veikseljoella. Varsovan taistelussa puolalaiset iskivät neuvostovenäläisten joukkojen keskustaan. Neuvostoarmeijan organisaatio romahti ja venäläiset lähtivät perääntymään.lähde?
Elokuun lopulla 1920 kuusi puolalaista ratsuväkirykmenttiä kukisti Budjonnyin ratsuväkiarmeijan Zamoscin itäpuolella käydyssä Komarówin taistelussa. Kuukautta myöhemmin jalkaväkidivisioonat taistelivat Grodnon lähellä. Puolalaiset voittivat Niemenin taistelun Tuhatševskin johtamia venäläisiä vastaan ja valloittivat Grodnon 25. syyskuuta. Sen jälkeen puolalaiset valloittivat Vilnan ja 12. lokakuuta Minskin.
Sota ei tämän jälkeen jatkunut, vaan se päättyi Puolalle edullisen rauhansopimuksen solmimiseen. Neuvosto-Venäjän ja Puolan raja sovittiin Riian rauhassa 18. maaliskuuta 1921, jossa suuri osa Ukrainaa jäi Venäjän yhteyteen. Neuvostohallitus saattoi lohduttautua sillä, että Neuvosto-Venäjä menetti vain 100 kilometriä leveän vyöhykkeen länsirajalta Valko-Venäjän ja Ukrainan alueista, mikä ei ollut kohtalokasta neuvostotaloudelle.