stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erich Kempka

Kempka kuljettamassa Hitleriä Puolassa syyskuussa 1939.
Erich Kempkan allekirjoitus
SS-Sturmbannführer Erich Kempka (16. syyskuuta 1910 – 24. tammikuuta 1975) toimi Adolf Hitlerin autonkuljettajana vuodesta 1934 lähtien. Hän oli Allgemeine-SS:n jäsen numero #2803. Hän oli polttamassa Hitlerin ja Eva Braunin ruumiita valtakunnankanslian pihalla keväällä 1945.
Kempka syntyi Oberhausenissa nuorimpana kymmenestä lapsesta. Hän työskenteli mekaanikkona autojen valmistajana toimineelle DKW:lle. Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen hän liittyi 1. huhtikuuta 1930. Kaksi vuotta myöhemmin hän oli yksi SS-Begleit-Kommandon perustajista. Hän palveli Josef Terbovenin autonkuljettajana 29. helmikuuta 1932 saakka, kunnes hänestä tuli Hitlerin varakuljettaja.
Vuonna 1934 Kempka korvasi Julius Schreckin ja Emil Mauricen Hitlerin pääkuljettajana ja henkivartijana. Hän oli myös läsnä Ernst Röhmin pidätyksessä. Erich Kempka liittyi Lebensborn-seuraan 1. joulukuuta 1937. Hän myös sai Totenkopf-sormuksen Heinrich Himmlerilta. Hänen vaimonsa Gerda Daranowsky erosi ja nai kenraali Eckard Christianin, jonka kanssa oli sittemmin naimisissa aina vuoteen 1946. Nürnbergin oikeudenkäynnissä Kempka todisti nähneensä Martin Bormannin kuolleen puna-armeijan tulituksessa. Hän luonnehti myöhemmin Eva Braunia natsi-Saksan onnettomimmaksi naiseksi. Kempka vapautettiin 9. lokakuuta 1947.
Kempka esiintyi vuonna 1972 henkilöhahmona Mauri Sariolan kirjassa Kolmannen valtakunnan kuningatar (Queen of the Third Reich). Erich Kempka kuoli tammikuussa 1975 Freibergissä 64-vuotiaana.
Kempkan muistelmat ilmestyivät vuonna 1951 nimellä Ich habe Adolf Hitler verbrannt (ASIN B0000BK3ND, suomennettu nimellä Minä poltin Adolf Hitlerin). Ne julkaistiin uutena versiona vuonna 1975 nimellä Die letzten Tage mit Adolf Hitler (ISBN 3877250807).
Kirjallisuutta

Kempka, Erich: Olin Hitlerin autonkuljettaja: Fuhrerin palveluksessa 1932–1945.  ((Ich habe Adolf Hitler verbrannt, 1951.) Suomentanut Anne Mäkelä)  Jyväskylä Helsinki:  Minerva, 2010.  ISBN 978-952-492-401-6
Aiheesta muualla

Erich Kempkan kuulustelupöytäkirja 20.6.1945 (Arkistoitu – Internet Archive)
Erich Kempkan kuulustelu Nürnbergin oikeudenkäynnissä 3.7.1946 (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC
Kelvoton kylä

| Kelvoton kylä> The Vile Village |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Lemony Snicket   (oik. Daniel Handler)
Kuvittaja:  Brett Helquist
Kansitaiteilija:  Brett Helquist
Kieli:  englanti
Genre:  seikkailu, lasten- & nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  HarperCollins
Julkaistu:  toukokuu 2001
Sivumäärä:  256
ISBN:  978-0064408653
Suomennos
Suomentaja:  Marja Helanen-Ahtola
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2004
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  274
ISBN:  951-0-29450-0
Sarja: Surkeiden sattumusten sarja
Edeltävä:  Haamuhissi
Seuraava:  Painajaisten parantola
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kelvoton kylä (The Vile Village) on seitsemäs kirja kolmetoistaosaisessa yhdysvaltalaisen Lemony Snicket -nimen takana toimineen Daniel Handlerin kirjoittamassa kirjasarjassa Surkeiden sattumusten sarja.
Paettuaan kreivi Olafilta taas kerran Baudelairet viedään kylään, jonka kaikki asukkaat yhdessä ovat heidän huoltajiaan.
Juoni

Kirja alkaa, kun Baudelairet ovat herra Poen toimistossa katsomassa Päivän pilkunviilaaja -roskalehteä. Sen jälkeen Poe vie heidät Variksenpalvojien kylään, jossa jokainen kylän asukas on yhdessä heidän huoltajansa.
Variksenpalvojien kylään saavuttuaan Baudelairet joutuvat kylän vanhimpien eteen. Vanhimmat ilmoittavat, että Baudelairet tekevät kaikkien asukkaiden kotityöt, mutta asuvat korjausmies Hectorin luona.
Hector vie heidät kotiinsa, jossa näyttää talonsa, latonsa ja suuren puunsa, jossa varikset nukkuvat yönsä. Hevtor näyttää Baudelaireille puun luota lyötämänsä säeparin, jonka Baudelairet epäilevät olevan Isadora Quagmiren kirjoittama. He saavat tietää, että Hector on rikkonut monia kaupungin sääntöjä pitämällä salaista kirjastoa ja rakentamalla kuumailmapalloa ladossaan. Baudelairet menevät vielä ulos ja löytävät toisen säeparin.
Kaksi vanhimpien neuvoston jäsentä saapuvat ja kertovat kreivi Olafin jääneen kiinni, ja että Baudelairien pitää mennä välittömästi kaupungintalolle. Baudelairet huomaavat, ettei Olaf ole jäänyt kiinni, vaan Jacques-niminen mies. Lapset sanovat, ettei hän ole Olaf, mutta kylän väki ei kuuntele heitä. Seuraavana päivänä Jacques aiotaan polttaa roviossa.
Sinä yönä Sunny tarkkailee puuta nähdäkseen mistä säeparit tulevat, Klaus tutkii VPK:n sääntöjä löytääkseen jotain, mikä auttaisi Jacquesin pulasta, ja Violet auttaa Hectoria hänen kuumailmapallonsa kanssa.
Violet korjaa kuumailmapallon, Klaus löytää Jacquesia auttavan säännön ja Sunny huomaa, että varikset tuovat säepareja. Hän löytää myös yhden uuden.
Lapset juoksevat vankilalle, jolla saavat kuulla, että Jacques on "kuollut". Etsivä Dupiniksi naamioitunut Olaf ilmoittaa Jacquesin kuolleen ja syyttää tapauksesta Baudelaireja. Hän väittää, että linssi Klausin laseista ja Violetin hiusnauha löydettiin rikospaikalta, ja lisäksi ruumiissa on Sunnyn hampaanjäljet. Ihmisiä ei kiinnosta tietää, että lapsilla on alibit, ja heidät lukitaan selliin.
Vankilassa Klaus huomaa, että on hänen 13. syntymäpäivänsä. Samalla konstaapeli Luciana saapuu paikalle tuomaan heille vettä ja leipää. Violet käyttää niitä murtaakseen sellin kiviseinän. Aamun koittaessa Hector tulee sanomaan lapsille, että jos he karkaavat, hänen kuumailmapallonsa on valmiina. Lisäksi hänellä on päivittäinen säepari mukanaan.
Lapset pakenevat vankilasta ja lukevat viestit järjestyksessä. He huomaavat, että säkeiden ensimmäiset kirjaimet muodostavat sanan "putous". He ryntäävät varisputoukselle, avaavat variksen nokan ja löytävät ystävänsä.
Baudelairet ja Quagmiret juoksevat Hectorin talolle ja Quagmiret sanovat, että kuollut mies on Lemony Snicketin veli. Heitä takaa-ajava ihmisjoukko lähestyy heitä karjuen, ja he saavuttavat viimein Hectorin. Quagmiret pääsevät kyytiin, mutta Baudelairet eivät. Quagmiret heittävät muistikirjansa Baudelaireille, mutta konstaapeli Luciana lyö niitä, ja paperit lentävät yltympäriinsä.
Kirja loppuu, kun paljastetut kreivi Olaf ja Esmé Kurjimo (konstaapeli Luciana) pakenevat moottoripyörällä ja Baudelairet juoksevat pois. Päivän pilkunviilaaja taas on jo ehtinyt kertoa kaikille, että he ovat tappaneet Jacquesin.
Kulttuuri- ja kirjallisuusviittaukset.

Alussa herra Poe saa puhelinsoiton herra Faginilta, joka on hahmo Charles Dickensin Oliver Twistissä. Fagin sanoo, ettei tahdo lapsia, koska heistä koituu harmia. Se on ironista, sillä Oliver Twistissä Faginilla oli taskuvarasjengi.
"Etsivä Dupin", Olafin valeasu, saattaa olla viittaus Edgar Allan Poen luomaan etsivään C. Auguste Dupiniin.
Säepareja kirjoittanut runoilija Ogden Nash mainitaan kirjassa.
Kirja eri kielillä

Portugalinkielinen: "A Cidade Sinistra dos Corvos" (Varisten uhkaava kaupunki), Cia. das Letras, 2003, ISBN 85-359-0392-5
Venäjänkielinen: "Гадкий городишко", (Ruma kaupunki), Azbuka, 2005, ISBN 5-352-01025-2
Koreankielinen: "사악한 마을", (Paha kaupunki), Munhakdongnae Publishing Co, Ltd., 2008, ISBN 978-89-546-0615-8
Arvo Kemppainen

| Arvo Kari Kemppainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. syyskuuta 1946 Suomussalmi
Kuollut: 22. helmikuuta 1991 (44 vuotta) Kajaani
Poliitikko
Puolue:  SKP/SKDL ja Vas.
Asema:  kansanedustaja ja kaupunginvaltuutettu
Vaalipiiri:  Oulun läänin vaalipiiri
Kotipaikka:  Kajaani
Arvo Kari Kemppainen (30. syyskuuta 1946 Suomussalmi – 22. helmikuuta 1991 Kajaani) oli suomalainen lääkäri ja poliitikko. Kemppainen oli Suomen Kansan Demokraattisen Liiton ja Vasemmistoliiton kansanedustaja Oulun läänin vaalipiiristä 1979–1991. Hän oli myös valitsijamies presidentinvaalissa 1982 sekä eduskunnan talousvaliokunnan puheenjohtaja 1987–1990.
Kemppainen kuului kansandemokraatteja johtaneen Suomen Kommunistisen Puolueen keskuskomiteaan 1972–1990 ja poliittiseen toimikuntaan 1981–1988. Puolueen varapuheenjohtajana hän oli 1987–1988. Kemppainen lukeutui SKP:n enemmistöön. 1980-luvun alussa hän oli yksi niin sanotun kirveslinjan keulakuvista. Kemppainen julkaisi tuolloin Kansan Uutisissa Lastuja kirveestäni -kolumnin.
Arvo sai lisänimen Vitsi-Kemppainen kerrottuaan kaskuja neuvostojohtajista. Niitä julkaistiin myös kirjana Vitsitkö vähissä? Toinen lisänimi Kymppi-Kemppainen liittyi hänen koulutodistuksensa numeroihin.
Arvo Kemppainen oli koulutukseltaan lääketieteen lisensiaatti. Siviiliammatissaan hän toimi muun muassa johtavana ylilääkärinä Kajaanissa. Hän eli avioliitossa Vuokko Kemppaisen kanssa.
Kemppainen kuului Suomussalmen kunnanvaltuustoon vuosina 1968–1974 ja Kajaanin kaupunginvaltuustoon 1977–1991.
Arvo Kemppainen näytteli puna-armeijan tulkkia Pirjo Honkasalon ja Pekka Lehdon ohjaamassa elokuvassa Kainuu 39 (1979).
Viimeisinä vuosinaan Arvo Kemppainen kärsi vaikeasta alkoholiongelmasta.
Aiheesta muualla

Arvo Kemppaisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
.aspx Arvo Kemppainen Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Kansandemokraattien kansanedustajat
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1979–1983 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (35):  Alppi  Astala  Björklund (1979–1982)  Ekorre  Hirvelä  Hyvönen (1979–1980)  Jokinen  Jokiniemi  Juvela  Järvenpää  Kainulainen (1982–1983)  Kemppainen  Kivistö  Koskenniemi  Koskinen  Kuoppa  Laine  Liedes  Mattsson  Männistö  Niskanen  Peltola (1980–1983)  Puhakka  Pursiainen  Rosnell  Ruotsalainen  Rytkönen  Saarinen  Saarto  Salminen  Säilynoja  Söderström  Tamminen  Tennilä  Toiviainen  Uitto  Wahlström  Vähäkangas 
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1983–1987 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (26):  Alppi  Astala  Helle  Hirvelä  Kautto  Kemppainen  Kivistö (1983–1985)  Koskenniemi  Kuoppa  Laaksonen  Laine  Leppänen  Liedes (1983–1985†)  Mustonen (1983, 1985–1987)  Männistö  Peltola (1985–1987)  Pursiainen  Rosnell  Saarto (1983–1986)  Salminen  Stenius-Kaukonen  Säilynoja  Söderström  Tennilä  Toiviainen  Turpeinen  Uitto (1986–1987)  Vepsäläinen  Vähäkangas 
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1987–1990 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (16):  Aho  Andersson  Apukka  Astala  Helle  Jokinen  Kemppainen  Laaksonen  Lahtinen  Leppänen  Männistö  Seppänen  Säilynoja  Uitto  Wahlström  Vähäkangas 
Vasemmistoliiton kansanedustajat
| n k Vasemmistoliiton kansanedustajat 1990–1991 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (20):  Aho  Andersson  Apukka  Astala  Helle  Jokinen  Kemppainen  Laaksonen  Laine  Lahtinen  Leppänen  Löyttyjärvi  Männistö  Seppänen  Stenius-Kaukonen  Säilynoja  Tennilä  Uitto  Wahlström  Vähäkangas 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Eduskunta
Pokatši

| Pokatši (Покачи) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Hanti-Mansian sijainti, alla kaupungin sijainti piirikunnassa
 Pokatši
 Koordinaatit: 61.7413°N, 75.6065°E 
Valtio:  Venäjä
Feneraatiopiiri:  Ural
Alue:  Tjumenin alue
Piirikunta:  Hanti-Mansia
Kaupungiksi:  1992
Väkiluku (2010):  17 171
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
Postinumero:  628661
Suuntanumero(t):  +7 34669
 
 www.admpokachi.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pokatši (ven.  Покачи) on öljyntuotantoalueen kaupunki Venäjän Hantien ja mansien autonomisen piirikunnassa Länsi-Siperian alangolla. Se sijaitsee linnuntietä 130 kilometriä öljykeskus Surgutista koilliseen.
Aluehallinnossa Pokatši on 17 171 (vuonna 2010) asukkaan kaupunkipiiri, joka sijaitsee Hanti-Mansian itäosat kattavan Nižnevartovskin piirin länsiosissa.
Vuonna 1970 yksi alueelle poratusta tutkimuskaivosta (P21) alkoi tulla runsaasti öljyä. Vuonna 1978 perustettiin tuotantoyhtiö Pokatševneft ja rakennettiin öljytyöntekijöiden asuinalue. Tästä kaupunki sai alkunsa. Pokatšin lähistöltä, Obin vesistön Agan-sivujoen varrelta on löydetty arkeologisissa kaivauksissa merkittäviä vanhojen, esihistoriallisten asutusten jäänteitä hyvin laajalta alueelta (useita kymmeniä kaivauspaikkoja).
Sari Poijärvi
Valokuvakirjoja

Poijärvi, Sari & Westö, Kjell: Kasari: Kun pyörähdin pyörässä näin.  Helsinki:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-25564-2
Poijärvi Sari, Tuittu Nina, Enqvist, Kari et al. Usko Tro. Omakustanne, 2005.
Poijärvi Sari, Linnavuori, Matti: Ammattinaisia - Women at Work. Omakustanne, 2002.
Stadin Nuoret. Tammi, 2000.
Poijärvi Sari, Riikonen, Tellervo: Kuka pelkää mustaa poikaa. Tammi, 1991.
Poijärvi Sari, Stiller, Ruben: Boxing, Petomaani. Omakustanne, 1989.
Poijärvi Sari, Bertell, Taina, Repo Ulla: Naistaivas. Gaudeamus, 1985.
Aiheesta muualla

"Direxions"-näyttelyluettelo. Tekstit: Alexander Borovsky, Inkamaija Iitiä. 2003
Valoa, otteita suomalaisen valokuvan historiaan 1839–1999. Jukka Kukkonen ja Tuomo-Juhani Vuorenmaa (toim.) Helsinki, Suomen valokuvataiteen museo 1999
Valokuvan taide. Suomalainen valokuva 1842–1992. Jukka Kukkonen, Tuomo-Juhani Vuorenmaa ja Jorma Hinkka (toim.) Helsinki, SKS 1992. ISBN 951-717-699-6
”Varjosta”. Suomalaisen valokuvauksen historiateos. Jukka Kukkonen, Tuomo-Juhani Vuorenmaa (toim.) Helsinki, Suomen valokuvataiteen museo 1999
Koko hajanainen kuva. Suomalaisen taiteen 80-luku. Marja-Terttu Kivirinta, Ilppo Pohjola ja Leena-Maija Rossi. Helsinki, WSOY 1991
”Varrella virran, valokuva tänään Finnish photography now”, näyttelyluettelo, Porin taidemuseo 1984
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Pohjolan Liikenne

| Oy Pohjolan Liikenne Ab |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1940
Toimitusjohtaja:  Janne Hattula
Kotipaikka:  Helsinki
Toiminta-alue:  Suomi
Toimiala:  linja-autoliikenne
Tuotteet:  Oy Pohjolan Liikenne Ab: paikallisliikenne Oy Pohjolan Kaupunkiliikenne Ab: paikallisliikenne HSL-alueella
Liikevaihto:  109,4 milj. € (2021)
Henkilöstö:  1184 (2021)
Tytäryhtiöt:  Oy Pohjolan Kaupunkiliikenne Ab
Omistaja:  VR-Yhtymä Oy
Kotisivu:  www.pohjolanliikenne.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ilmalan varikko vuonna 2010.
Oy Pohjolan Liikenne Ab on Suomen suurin maantiekuljetuskonserni. Se kuuluu VR-Yhtymän matkustajaliikennedivisioonaan ja harjoittaa linja-autoliikennettä.
Pohjolan Liikenne liikennöi Helsingin seudun liikenteessä eli HSL-alueella kaupunkiliikennettä. Pohjolan Liikenne on HSL-alueen toiseksi suurin liikennöitsijä, joka liikennöi noin 27 %:a HSL-alueen bussiliikenteestä.
Lisäksi Pohjolan Liikenne hoitaa paikallisvuoroliikennettä Tampereella, Pohjois-Savossa sekä Kotkassa.
Liikenne Tampereen seudulla

Pohjolan Liikenne aloitti kesällä 2022 liikenteen Tampereen seudun joukkoliikenteessä linjoilla 5, 10, 18 ja 90–94. Yhtiö toi Tampereen liikenteeseen 26 Yutongin valmistamaa sähköbussia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjolan Liikenne Wikimedia Commonsissa
Pohjolan Liikenteen kotisivut
Timo Herranen: Petsamosta Hankoon. Pohjolan Liikenteen 50 vuotta. Pohjolan Liikenne 1990. ISBN 9789529019007.
Pohjolan Liikenteen auto
Kellokasvit

| Kellokasvit |
| --- | --- |
 Kissankello (Campanula rotundifolia)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicots
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Asterales
Heimo::  Kellokasvit Campanulaceae  Juss.
Synonyymit
 Cyananthaceae J.Agardh  Cyphiaceae A. de Candolle  Cyphocarpaceae Reveal & Hoogland  Dortmannaceae Rupr.  Jasionaceae Dumort.  Lobeliaceae Juss., nom. cons.  Nemacladaceae Nutt. 
Katso myös
   Kellokasvit Wikispeciesissä   Kellokasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kellokasvit (Campanulaceae) on kasviheimo Asterales-lahkossa. Lajit ovat tavallisesti monivuotisia maitiaisnesteisiä ruohoja. Kukat ovat kaksineuvoisia ja teriö tavallisesti sininen.
Levinneisyys

Kellokasvit ovat valloittaneet käytännöllisesti katsoen koko maapallon. Niiden alaheimoilla on eri monimuotoisuuskeskuksia, joiden perusteella heimon leviämishistoriaa on yritetty päätellä. Alaheimon Lobelioideae (lobeliakasvit) alkuperä lienee Afrikan eteläosissa, mistä se on levinnyt laajalle ja palannut taas muutaman kerran muualta Afrikkaan. Eräs alaheimon kladi on monimuotoistunut Etelä-Amerikassa ja erityisesti Andeilla. Jättikokoiset lobeliat kuulunevat samaan kehityslinjaan, vaikka kasvavatkin eri puolilla maailmaa: Tyynenmeren alueella, Etelä-Amerikassa ja Afrikassa. Afrikka lienee niidenkin alkuperämaanosa. Mielenkiintoisena yksityiskohtana mainittakoon, että noin 130 Havaijin lobelialajia lienee kehittynyt yhdestä ainoasta puuvartisesta kantamuodosta viimeisen 13 miljoonan vuoden aikana, joten lajiutuminen on ollut nopeaa. Toisen suuren alaheimon, Campanuloideae (varsinaiset kellokasvit), leviämishistoria on monimutkainen ja sisältää paljon liikettä paikasta toiseen. Erityisen merkittävänä alaheimon monimuotoistumisessa pidetään Balkanin ja Länsi-Aasian aluetta; yksistään Turkissa on yli sata kellolajia (Campanula).
Tuntomerkit

Kellokasvit ovat joko yksi- tai kaksivuotisia ruohoja tai pensaita, mutta joukossa on myös paksuvartisia ruusukekasveja. Niiden kemiaan kuuluu inuliini-tärkkelys, mutta iridoidit ja tanniinit puuttuvat. Kasveissa on nivelikkäitä maitiaisputkia ja neulamaisia oksalaattikiteitä. Lehdet ovat tavallisesti kierteisesti, harvoin vastakkaisesti, ja niiden lapa on ehyt- tai hammaslaitainen, harvoin liuskainen. Kukinto on verson päässä eli terminaalinen ja tyypiltään terttumainen. Kukat ovat 3–10-lukuisia, tavallisesti kuitenkin viisilukuisia ja jollain tavoin vastakohtaisia. Terälehdet ovat kasvaneet yhteen torveksi. Kukassa on rakenteita, joihin siitepöly karisee heteenponnesta tarjolle pölyttäjiä varten. Kukat ovat aikaisheteisiä ja ponnet avautuvat kukan keskustan puolelta ainakin aluksi luotin lähellä jo nuppuvaiheessa, mitä seuraa vartalon pidentyminen. Sikiäin on yhdislehtinen ja kehänalainen ja koostuu kahdesta emilehdestä. Siemenaiheet kiinnittyvät sikiäimen seinämästä kohoaviin ja kaksiliuskaisiin istukoihin. Vartalossa on karvoja, joihin siitepöly jää, kun vartalo kasvaa pituutta ponsien avautumisen jälkeen. Luotti on liuskainen. Hedelmä on kellokasveilla selkäluomainen kota, jossa verhiö säilyy. Pieniä siemeniä on kodassa paljon, ja niissä on runsas endospermi, joka on toisinaan tärkkelyspitoinen.
Luokittelu

Aikojen kuluessa kellokasvien heimo on ymmärretty erilaajuisena. Takhtajanin (1997) järjestelmässä on ylälahko Campanulanae, jossa on neljä heimoa, jotka tässä ovat Campanulaceae laajasti ymmärrettynä. Lisäksi hän sisällytti mainittuun ylälahkoon heimot Pentaphragmataceae ja Sphenocleaceae, joista jälkimmäinen on nyt lahkossa Solanales. Päänvaivaa on tuottanut alaheimo Lobelioideae, jonka asema omana heimona oli vielä vaihtoehtona Angiosperm Phylogeny Group II:n vuonna 2003 julkaisemassa luokittelussa.
Luokittelu > Suvut

Kellokasvien heimossa on nykyään 84 sukua ja 2380 lajia. Sukujen väliset rajat ovat ongelmallisia, niiden ratkaisemiseksi tarvitaan vielä paljon tutkimusta.
Seuraavassa luetteloon on koottu suvut, joihin kuuluu suomenkielisellä nimellä tunnettuja lajeja ja joista monet ovat koristekasveina tunnettuja.
Adenophora – kauluskellot
Asyneuma
Azorina – azorienkellot, vain laji azorienkello (Azorina vidalii eli Campanula vidalii)
Campanula – kellot eli sinikellot (kellokukat)
Canarina – punakellot
Codonopsis – peikonkellot
Cyananthus – rönsykellot
Edraianthus – noviisinkukat
Hypsela – etelänkellot
Isotoma – tähtilobeliat
Jasione – munkit eli mykerömunkit
Legousia – neidonpeilit
Lithotoma – tähtilobeliat
Lobelia – lobeliat eli viuhkalobeliat (nuottaruohot)
Michauxia – ripsukellot
Monopsis – perholobeliat
Musschia – kellopuut
Nesocodon – verimaljat, vain laji verimalja (Nesocodon mauritianus)
Phyteuma – tähkämunkit
Platycodon – jalokellot, vain laji jalokello (Platycodon grandiflorus)
Pratia – kellolobeliat
Solenopsis – lajilla Solenopsis laurentia suomenkielisenä nimenä italiantähtilobelia
Symphyandra – kellokit
Trachelium – sininupit
Triodanis – intiaaninpeilit
Wahlenbergia – sulokellot
Kellokasvien muut suvut ovat:
Berenice, Brighamia, Burmeistera, Campanulastrum, Centropogon, Clermontia, Craterocapsa, Cryptocodon, Cyanea, Cyclocodon, Cylindrocarpa, Cyphia, Cyphocarpus, Delissea, Dialypetalum, Diastatea, Dielsantha, Downingia, Eastwoodiella, Echinocodon, Favratia, Feeria, Githopsis, Grammatotheca, Gunillaea, Hanabusaya, Heterochaenia, Heterocodon, Heterotoma, Himalacodon, Hippobroma, Homocodon, Howellia, Kericodon, Legenere, Lysipomia, Melanocalyx, Merciera, Microcodon, Muehlbergella, Namacodon, Nemacladus, Ostrowskia, Palmerella, Palustricodon, Pankycodon, Peracarpa, Petromarula, Physoplexis, Poolea, Porterella, Prismatocarpus, Protocodon, Pseudocodon, Pseudonemacladus, Ravenella, Rhigiophyllum, Roella, Rotanthella, Ruthiella, Sclerotheca, Sergia, Siphocampylus, Siphocodon, Smithiastrum, Theilera, Treichelia, Trematolobelia, Unigenes, Wimmeranthus, Wimmerella ja Zeugandra.
Käyttö

Kellokasvien taloudellinen merkitys on mitätön muutoin kuin koristekasvikaupan osalta. Hyvin harvaa lajia on käytetty ravintokasvina; esimerkiksi kauriinkellon (Campanula rapunculus) juuria ja lehtiä on toisinaan syöty, ja lobeliakasveista Centropogon- ja Clermontia-lajien marjat ovat syötäviä. Koristekasveina sen sijaan käytetään monen suvun lajeja mm. kivikkopuutarhassa: kellot (Campanula), tähkämunkit (Phyteuma), noviisinkukat (Edraianthus), kellokit (Symphyandra), peikonkellot (Codonopsis), jalokellot (Platycodon), kauluskellot (Adenophora), ripsukellot (Michauxia), Ostrowskia ja sininupit (Trachelium). Lobeliakasveista tunnettuja koristekasveja ovat monet lobelialajit (Lobelia) sekä sukujen Centropogon, Downingia, etelänkellot (Hypsela), Laurentia, perholobeliat (Monopsis) ja kellolobeliat (Pratia) eräät lajit. Rohdoskasveina käytetään joitakin lobelialajeja: mm. rohtolobelian (Lobelia inflata) alkaloideja käytetään astma- ja hinkuyskälääkkeissä.
Nemacladus glanduliferus
Codonopsis lanceolata -peikonkellolaji
Siphocampylus lycioides
Cyphia digitata
Kanarianpunakello (Canarina canariensis)