stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen PEN
Komiteoiden toiminta > Vangittujen kirjailijoiden komitea

2000-luvulla Vangittujen kirjailijoiden komitean tietoon on vuosittain tullut noin 1100 kirjailijaan kohdistuvaa rikkomusta. Työnsä takia vuosittain tapetaan kymmenittäin kirjailijoita ja toimittajia. Kirjoitustensa takia pidätettyjä on yli sata vuodessa. Suomen PENin kunniajäseniksi valittiin vuonna 2010 iranilainen journalisti ja juristi Nasrin Sotoudeh ja ruotsalais-eritrealainen journalisti ja näytelmäkirjailija Dawit Isaac. Valko-Venäjän PENin entinen puheenjohtaja Vladimir Nekljajev on yhä Suomen PENin kunniajäsen. Hän on myös Suomen PENin entinen turvakaupunkikirjailija. 2012 valittu kunniajäsenemme, runoilija ja ihmisoikeusaktivisti Aron Atabek on yhä vangittuna Kazakstanissa. Suomen PEN seuraa myös saudiarabialaisen vangitun kirjailijan Raif Badawin tilannetta.
Kunniajäsenten ja muiden vangittujen kirjailijoiden puolesta kampanjoidaan vetoomuksin ja ottamalla yhteyttä viranomaisiin kotimaassa ja ulkomailla. PEN tapaa ulkoasianministeriön edustajia ja muita viranomaisia ja keskustelee erityisesti adoptiovankien tilanteesta. PENin edustajat raportoivat ympäri maailmaa tapahtuvista kirjailijoiden ja toimittajien murhista, kidutuksista, katoamisista, pahoinpitelyistä ja uhkailuista. Kansainvälisiä raportteja seuraamalla Suomen PENin Vangittujen kirjailijoiden komitea nostaa tapauksia julkiseen keskusteluun ja jakaa tietoja eteenpäin tiedotusvälineille, ihmisoikeustoimijoille ja muille kansalaisjärjestöille.
Komiteoiden toiminta > Rauhankomitea

PEN Internationalin Kansainvälinen Rauhankomitea perustettiin vuonna 1984, aikana, jolloin kirjoittajat kokivat erityisen tärkeäksi tehdä yhteistyötä kylmän sodan jakaman idän ja lännen välillä. Komitean perustajajäsenet tunnistivat tarpeen tuoda kirjailijoita yhteen ideoiden ja ajatusten vaihtamiseksi, etenkin kun useimmat muut ovet suljettiin. Kansainvälinen Rauhankomitea järjestää vuosittain Slovenian Bledissä konferenssin, jossa PEN- kirjailijat ympäri maailmaa kokoontuvat keskustelemaan konfliktien, rauhan ja ilmaisunvapauden kysymyksistä ja luomaan tilaa keskustelulle kaikkialta maailmasta ja erityisesti konfliktialueilta saapuvien kirjailijoiden välille.
Suomen PENin Rauhankomitea pyrkii edistämään rauhantyötä, ilmaisunvapautta ja kansainvälistä yhteistyötä järjestämällä keskustelutilaisuuksia, tapahtumia ja tekemällä yhteistyötä muiden alan organisaatioiden kanssa. Rauhankomitea järjestää mahdollisuuksia kommunikaatioon eritaustaisten kirjailijoiden ja muiden tahojen välillä, ja tarjoaa siten mahdollisuuksia keskinäisen yhteisymmärryksen ja tiedon lisäämiseen.
Komiteoiden toiminta > Tietokirjoittajien ja tutkijoiden komitea

Suomen PENin vuosikokouksessa 2017 perustettu Tietokirjoittajien ja tutkijoiden komitea on tiettävästi ainoa laatuaan PEN-keskusten joukossa. Komitean syntyyn vaikutti PENissäkin kuultu tieteentekijöiden huoli kaventuvasta sananvapaudesta ja tutkimustyön edellytysten heikkenemisestä. Komitea tulee työskentelemään tiedon vapauden ja saavutettavuuden puolesta PENin peruskirjan mukaisesti. Komitean syntyyn johti yhteistyö tiedonjulkistamisen neuvottelukunnan (TJNK) kanssa. TJNK:n tiedotteessa 16.2.2017 todetaan, että yhteistön tavoitteena on ”luoda verkosto, joka tukee yksittäisiä tutkijoita, (tieto)kirjailijoita ja toimittajia kohtaamaan heidän saamansa häiritsevä palaute – jopa vihapuhe – ja auttaa heitä välttämään pelkoon perustuva itsesensuuri”.
Suomen PENin puheenjohtajat

1927 Otto Manninen
1928 Bertel Gripenberg
1929 Arvid Järnefelt
1930 Hans Ruin
1931 J. V. Lehtonen
1932 Santeri Ivalo
1933 Örnulf Tigerstedt
1934 Eino Railo
1936 Arvi Kivimaa
1937 F. E. Sillanpää
1940 V. A. Koskenniemi
1946 Eino Kalima
1947 Kersti Bergroth
1953 Arvi Kivimaa
1956 Eino E. Suolahti
1960 Tyyni Tuulio
1964 Eeva Joenpelto
1967 Timo Tiusanen
1970 Eeva Kilpi
1975 Kirsi Kunnas
1981 Ritva Haavikko
1983 Lassi Nummi
1988 Pentti Ruohonen
1991 Kai Nieminen
1994 Elisabeth Nordgren
2006 Jukka Mallinen
2009 Lauri Otonkoski
2011 Jarkko Tontti
2014 Sirpa Kähkönen
2018 Venla Hiidensalo
2019 Veera Tyhtilä
2022 Peter Mickwitz
Lähde
Aiheesta muualla

Suomen PEN
Jarkko Tontti: PEN ja Voltairen perintö.
Suomen PEN-klubin 50-vuotishistoriikki. 1978. ISBN 951-99180-8-6
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Megafauna

Jääkauden megafaunaan kuulunutta villamammuttia esittävä rekonstruktio.
Megafauna on yhteisnimi suurikokoisille maaeläimille. Suurikokoisen rajana on pidetty joko sataa kiloa tai sataa paunaa (100 lb, noin 45 kiloa). Sanaa käytetään etenkin jääkaudella eläneistä, sittemmin sukupuuttoon kuolleista lajeista. Myös nykyään eläviä suurikokoisia kesyttämättömiä eläimiä, kuten norsuja ja leijonia voidaan pitää megafaunana.
Jääkauden megafauna

Viimeisen jääkauden (Euroopassa Veiksel-jääkauden) megafauna oli jääkauden oloihin sopeutunut suureläimistö. Siihen kuuluivat mammutti, villasarvikuono, saiga-antilooppi, myskihärkä, peura, biisoni, arovisentti, hevonen, kameli, luolahyeena, luolaleijona ja luolakarhu, sekä harmaakarhu, jääkarhu, susi, villikoira ja niin edelleen. Merkittävä osa pleistoseenin magafaunasta hävisi pleistoseenin lopussa ja holoseenin alussa. Tämän pleistoseenin megafaunan tuhon syyksi on epäilty ihmisen harjoittamaa metsästystä, ilmastonmuutosta, kosmista katastrofia jne. Jääkauden megafaunaan kuului tundran, metsän ja aron lajeja.
Jääkauden megafauna > Viime jääkauden megafaunan levinneisyys

Noin 30 000 vuotta sitten laajimmalle levinneet jääkautiset suureläimet olivat mammutti ja villasarvikuono. Näiden elinalue supistui, kun ilmasto kylmeni. Mammuttifauna tarkoittaa sitä plestoseenin magafaunan osaa, joka asui suunnilleen villamammutin asuinalueella, mutta siihen voidaan lukea megafaunaa kevyempiäkin eläimiä. Mammuttifaunan asuinaluetta kutsutaan monesti arotundraksi ja/tai mammuttiaroksi, vaikka mammutti näyttää asuneen kasvillisuudeltaan monenlaisilla alueilla. Siperian mammuttifaunaksi lasketaan yleensä villamammutti, biisoni, tsherskinhevonen, villasarvikuono, peura, baikalinjakki, myskihärkä, pohjoinen saiga, susi, jääkarhu, ahma, luolaleijona ja luolakarhu.
Euraasiassa mammuttifauna jaetaan arktiseen ja boreaaliseen. Ukrainassa arktisen faunan eteläraja oli noin 50. leveysasteella, mutta lännempänä se kattoi käytännössä koko Ranskan. Boreaalisen faunan eteläraja kulki vähän ikiroudan rajan pohjoispuolella noin 40. leveydellä ja oli Itä-Siperiassa 60. leveydellä. Metsämaan lajit elivät yleensä vuoristoissa, mutta myös jokien varsilla.
Jääkauden megafauna > Pleistoseenin sukupuuttoon kuollutta megafaunaa > Euroopan megafaunaa

Luolakarhu (Ursus spelaeus)
Luolaleijona (Panthera leo spelaea)
Sapelihammaskissat (muun muassa Homotherium-suku)
Luolahyeena (Crocuta crocuta spelaea)
Mammutit (Mammuthus)
Jättiläishirvi (Megaloceros)
Villasarvikuono (Coelodonta)
Neanderthalinihminen (Homo neanderthalensis)
Jääkauden megafauna > Pleistoseenin sukupuuttoon kuollutta megafaunaa > Afrikan megafaunaa

Deinotherium-norsueläin
Dinofelis-sapelihammaskissa
Sivatherium-kirahvieläin
Jääkauden megafauna > Pleistoseenin sukupuuttoon kuollutta megafaunaa > Pohjois-Amerikan megafaunaa

Camelops-kameli
Amerikanleijona (Panthera leo atrox)
Mammutit (Mammuthus)
Hirviösusi (Canis dirus)
Equus scotti-hevonen
Dasypus bellus-vyötiäinen
Glyptodon-vyötiäinen
Jättiläismajava (Castoroides)
Eremotherium-jättiläislaiskiainen
Megatherium-jättiläislaiskiainen
Smilodon-sapelihammaskissa
Homotherium-sapelihammaskissa
Tylppäkuonokarhu (Arctodus)
Mastodontit (Mammut)
Miracinonyx-gepardilaji
Phorusrhacos-hirmulintu
Teratornis-korppikotka
Jääkauden megafauna > Pleistoseenin sukupuuttoon kuollutta megafaunaa > Australian megafaunaa

Diprotodon
Zygomaturus
Phascolonus-jättiläisvompatti
Procoptodon-jättiläiskenguru
Stenurus-jättiläiskenguru
Jättiläiskoala (Phascolarctos stirtoni)
Thylacoleo-pussileijona
Megalania-varaani
Quinkana-krokotiilieläin
Dromornis-sorsalintu
Jääkauden megafauna > Pleistoseenin sukupuuttoon kuollutta megafaunaa > Saarten megafaunaa

Norsulinnut (Aepyornithidae) (Madagaskar)
Moat (Dinornithidae) (Uusi-Seelanti)
Haastinkotka (Harpagornis) (Uusi-Seelanti)
Megaladapis -jättiläismaki (Madagaskar)
Madagaskarinvirtahevot (Madagaskar)
Pussihukka (Thylacinus cynocephalus) (Australia, Tasmania)
Dodot (Raphidae) (Mauritius ja Rodrigues)
Jääkauden megafauna > Nykyistä megafaunaa

Norsut
Sarvikuonot
Virtahepo
Kirahvi
Hirvi
Gorillat
Isot kissat
Karhut
Kamelit
Nautaeläimet
Valaat
Krokotiilit
Komodonvaraani
Anakondat
Strutsi
Aiheesta muualla

Jääkauden Euroopassa komeita eläimiä Tiede 2000
Ihminen ja ilmasto nujersivat yhdessä megafaunan[vanhentunut linkki] Tiede 2011
Ilkka Hanski 2007 Miten luonnon monimuotoisuutta syntyy – ja miten sitä häviää?. Kolumni.  Duodecim.
Kirjallisuutta

Kurtén, Björn: Jääkausi.  WSOY, 1969.  ISBN 951-0-00149-X
Lunkka, Juha Pekka: Maapallon ilmastohistoria – kasvihuoneista jääkausiin.  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-083-1
Björklund, Tom & Vuokko, Seppo: Mammutin aika – useimmat jääkauden lajit elävät yhä.  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-4113-4
Lister, Adrian & Bahn, Paul: Mammutit: Jääkauden jättiläiset.  (Alkuteos: Mammoths – giants of the ice age, 2007. Esipuhe: Jean M. Untinen-Auel)  Suomentanut Arja Hokkanen. Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-25064-3
Frozen fauna of the mammoth steppe – The story of Blue Babe, R. Dale Guthrie,  The University of Chicago press, Chicago and London 1990, ISBN 0-226-31123-6  ISBN 0-226-31122-8
Eija Merilä

Eija Merilä Aulis Nyqvistin kansikuvassa 1969.
Eija Merilä (nyk. Kymäläinen, o.s. Muhonen; s. 30. kesäkuuta 1946 Kivijärvi) on suomalainen laulaja, joka on tullut tunnetuksi sekä kevyen musiikin että hengellisen musiikin esittäjänä.
Ura

Sijoituttuaan iskelmälaulukilpailussa Jyväskylässä toiseksi Merilä pääsi Veikko Ahvenaisen kautta koelauluun Scandialle. Hänen ensimmäinen singlensä ”Yö Taigalla/Kun sinua katselen” julkaistiin tammikuussa 1964. Merilän ensimmäinen menestyskappale oli ”Yö saaristossa”. Levytyksiä oli tasaiseen tahtiin 1960-luvulla. Merilä oli mukana myös viihdeohjelma Lumilinnassa, joka voitti Montreux’n Kultaisen ruusun vuonna 1965. Vuonna 1971 Merilä sai levytettäväkseen Lynn Andersonin ”Rose Gardenista” suomenkielisen version ”Luvannut en ruusutarhaa”, joka oli suuri menestys. Jatkoa seurasi seuraavana vuonna kappaleella ”Mä tahdon teidän oppivan”.
Vuonna 1971 Eija Merilä levytti kappaleen ”Itku-wirsi tulevan pahan ajan takia”. Sävelmänä oli Toivo Kärjen parikymmentä vuotta vanha ”Rovaniemen markkinoilla”, ja monisäkeistöisen tekstin oli kirjoittanut Markku Haapio. Laulu voitti Ilta-Sanomien pilkkalaulukilpailun, ja se kommentoi tulevia presidentinvaaleja, jotka olivat silloisen käsityksen mukaan edessä vuonna 1974. Tekstissä käytiin läpi kaikki oletetut presidenttiehdokkaat.
1970-luvun puolivälissä Merilä tuli uskoon ja jätti viihdetaiteilijan uran. Hänen uransa jatkui kuitenkin hengellisen musiikin parissa. Jo vuonna 1976 hän teki äänitteen Kiitokseni, ja seuraava albumi Konsta Jylhän hengellisiä lauluja oli suuri menestys ja ylsi timanttilevyyn, jonka raja oli tuolloin yli 50 000 myytyä äänitettä.
Merilä on kiertänyt ympäri maailmaa esiintymässä ja asui pitkään perheineen Floridassa, jossa hän toimi suomenkielisen helluntaiseurakunnan, Kotikirkon, laulaja-evankelistana.lähde? Vuonna 2010 Kymäläiset muuttivat takaisin Suomeen Merilän synnyinseudulle Kivijärvelle.
Aikamedia myönsi Merilälle Vuoden muusikko 2015 -palkinnon.
Diskografia

Unto Monosen muistolle (1972)
Eija Merilä kautta aikojen (1974)
Kiitokseni (1976)
Konsta Jylhän hengellisiä lauluja (1978)
Eija Merilä (1979)
Lapsuuteni lauluja (1979)
Eija (1983)
Kansansoittajien kiitos (1983)
Joulurauhaa (1987)
Via Dolorosa (1989)
Luotan Jumalan rakkauteen (1991)
Eijan parhaat (1997)
20 suosikkia: Luvannut en ruusutarhaa (1997)
Askeleet (2000)
Ruusutarhassa (2005)
Risti vain (2011)
Sain ystävän (2015)
Aiheesta muualla

Eija Merilän esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Eija Merilä Elonetissä.
Kotikirkko. Floridan Suomenkielinen Helluntaiseurakunta]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Suomen Ufotutkijat

Suomen Ufotutkijat ry (SUT) on suomalainen yhdistys, joka mainitsee tavoitteikseen ufotutkimuksen, ufotietouden hankkimisen ja levittämisen sekä ufotutkijoiden kouluttamisen. SUT on perustettu vuonna 1973 Tampereella, jossa sen arkisto sijaitsee. Yhdistys on valtakunnallinen.
Suomen Ufotutkijoihin kuuluu niin kannattaja- kuin tutkijajäseniäkin. Kaikkiaan jäseniä on yli sata.
Julkaisut

Yhdistys julkaisi 1974–1987 Neljännesvuosiraporttia, jota julkaistiin myös englanninkielisenä  Quarterly Report´ina. Neljännesvuosiraportti julkaistiin A4-monisteina. Vuodesta 1982 suomalaisia ufohavaintoja julkaistiin englanninkielisessä Annual Report´ssa (ilmestyi kerran vuodessa). Julkaisutoiminnassa oli pieni tauko, jonka jälkeen 1990–1993 julkaistiin Vuosiraporttia (Vuosiraportit 1989–1992). Vuosiraportin nimi vaihtui Uforaportiksi (vuosikirja) vuonna 1994 (Uforaportti 1). Jäsenlehteä julkaistiin vuodesta 1997 alkaen Ufotutkija-nimisenä, ja nimi vaihtui vuonna 2001 Yhteydeksi. Lisäksi on julkaistu kaksi Ufotutkijan käsikirjaa (vuodelta 1997: ISBN 951-97444-2-8, 122 sivua ja 2013: ISBN 978-952-99618-9-4, 64 sivua).
Puheenjohtajat

1973–1979 Tapani Kuningas
1980–1989 Ilkka Serra
1990 Heikki Virtanen
1991–1998 Lasse Ahonen
1999–2000 Heikki Virtanen
2001–2002 Menna Waris
2003 Jorma Kosonen
2004 kevät Toni Siira
2004–2008 Tapani Koivula
2009 Björn Borg
2010 Tapani Koivula
2011 kevät Timo Vesterinen
2011–2013 Björn Borg
2014 Jaakko Närvä
2015 kevät Björn Borg
2015–2017 Anna Greus
2018– Heikki Kulju
Aiheesta muualla

Viralliset sivut
Yle Areena: Ufotutkijat-sarja
Suomenlahden Kone

Suomenlahden Kone Oy oli 1960- ja 1970-luvulla toiminut suomalainen metallialan yritys, joka vei valmistamiaan teräsrakenteisia kaarihalleja Neuvostoliittoon. Yritys tuli tunnetuksi 1970-luvun lopulla viisi vuotta kestäneen konkurssipetosoikeudenkäynnin vuoksi.
Suomenlahden Kone Oy:n omistaja Aarne Mantila (k. 1982) myi rahoitusvaikeuksiin joutuneen yrityksensä liiketoiminnot ja osan omaisuutta 1974 Kone Oy:n toimitusjohtajalle Pekka Herlinille. Mantila oli ottanut yritykselleen ja mahdollisesti itselleenkin lainaa oululaisen liikemiehen Aaro Makkosen hoitamasta pimeää rahanlainausta harjoittaneesta ”Atlas-pankista”. Suomenlahden Kone Oy meni konkurssiin 1975 ja konkurssipetosoikeudenkäynti aloitettiin 1977. Konkurssipetosoikeudenkäynnissä Herliniä syytettiin siitä, että hän olisi maksanut Suomenlahden Koneen toiminnoista liian alhaisen hinnan ja auttanut siten Mantilaa konkurssirikoksessa. Oikeudenkäynnissä Herlin vapautui kuitenkin syytteistä.
Herlin osti Suomenlahden Koneen luultavasti siksi, että liikemies Tuomas Tapalan (k. 1981) omistama Nordator Oy oli velkaa Herlinin perheen sijoitusyhtiön Holding Manutasin omistamalle Ollituote Oy:lle ja Tapala oli saanut siirrettyä nämä velat Suomenlahden Koneelle. Nordator Oy ja Ollituote Oy toivat kumpikin maahan keilahalleissa käytettyjä keilanasetinautomaatteja ja yritykset olivat salaa sopineet näiden laitteiden Suomen markkinoiden jakamisesta. Konkurssijutun käsittelyn yhteydessä Herlin syytti Tapalaa kiristyksestä ja Tapala puolestaan väitti, että juttua varten olisi Italiasta tilattu 100 000 markalla palkkamurhaaja.
Aarne Mantila ja Tuomas Tapala olivat kestinneet avokätisesti korkeaa poliisijohtoa muun muassa poliisiylijohtaja Erkki J. Korhosta sekä Helsingin poliisikomentajaa Nils-Olof Söderströmiä. Kestintä oli alkanut Tapala ja Mantila tullessa apuun kun poliisijohto tarvitsi varoja Suomeen vastavierailulle tulleelle neuvostoliittolaiselle miliisijohdolle järjestettyihin juhliin. Myöhemmin he pyrkivät näiden yhteyksiensä avulla vaikeuttamaan Suomenlahden Koneen konkurssijutun tutkintaa.
Tapalan osalta tutkinta jäi kesken, kun hän kuoli vuonna 1981. Pimeää rahanlainausta harjoittanut Aaro Makkonen tuomittiin 1977 törkeästä veropetoksesta, mutta hän pääsi pakenemaan maasta Vantaan nimismiehen Pentti Viitasen myöntämän pikapassin avulla. Viitanen oli kuulunut myös Mantilan ja Tapalan järjestämissä juhlissa vierailleeseen poliisijohtoon.
Kirjallisuutta

Lehtola, Markku & Paksula, Kauko: Jäävuoren huippu: raportti talousrikoksista. WSOY 1984 ISBN 9510126454
Suomi muotoilee

Suomi muotoilee -näyttelyitä järjesti Suomen Taideteollisuusyhdistys, nykyisin Design Forum Finland, 1980-luvulla. Näyttelyt aloitettiin vuonna 1979 Taideteollisuusmuseossa ja viimeinen näyttely järjestettiin vuonna 1998 Design Forum Finlandissa. Suomi muotoilee -näyttelyihin tuotteet valitsi Suomen muotoiluraati, jonka jäsenet vaihtelivat kausittain.
Tuotteet näyttelyyn valitsi Suomen Taideteollisuusyhdistyksen vuonna 1979 perustama Muotoiluraati, joka toimi Ornamon kanssa yhteistyössä. Ensimmäisen näyttelyn arkkitehtuurin suunnittelijat olivat teolliset muotoilijat Antti Siltavuori ja Barbro Kulvik. Se sai hyvän vastaanoton lehdistöltä ja yleisöltä.
Näyttelyitä järjestettiin sekä Suomessa että ulkomailla. Ensiksi näyttelyitä järjestettiin vuosittain, tämän jälkeen joka toinen vuosi yhteensä kymmenen kertaa.
Merihanhi

| Merihanhi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sorsalinnut Anseriformes
Heimo::  Sorsat Anatidae
Alaheimo::  Hanhet Anserinae
Suku::  Harmaahanhet Anser
Laji::  anser
Kaksiosainen nimi
 Anser anser  (Linnaeus, 1758) 
   Asuinalue   Talvehtimisalue   Istutusalue
Katso myös
   Merihanhi Wikispeciesissä   Merihanhi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Merihanhi (Anser anser) on isokokoinen ja yleinen hanhilaji ja kesyn hanhen kantamuoto.
Koko ja ulkonäkö

Äänitetty Alankomaassa.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Merihanhi on suurikokoinen harmahtava hanhi, jolla on iso pää ja kolmiomainen aprikoosinvärinen nokka. Koivet ovat vaaleanpunaiset. Siiven vaaleanharmaa etuosa on lentävän linnun hyvä tuntomerkki. Pituus 74–84 cm, siipien kärkiväli 160 cm, paino 2,5–6 kg. Ääni on voimakas, kimeähkö ja käheähkö kaakatus.
Vanhin suomalainen rengastettu merihanhi on ollut 11 vuotta 2 kuukautta 10 päivää vanha. Euroopan vanhin oli belgialainen hanhi, 23 vuotta 7 kuukautta.
Levinneisyys

Merihanhi pesii koko Euroopassa Lapista Espanjaan ja Bulgariaan, ja siitä itään aina Kiinaan asti. Suomessa merihanhi pesii saaristossa, sisämaassa vain joillakin järvillä. Pesimäkantamme oli 1990-luvun lopulla 1 400 paria, mutta vuoden 2010 kannanarvio on 5 000–6 000 paria. Suomalaiset merihanhet ovat muuttolintuja, jotka saapuvat keväällä maalis-huhtikuussa ja lähtevät talvehtimisalueilleen Länsi- ja Etelä-Eurooppaan sekä Pohjois-Afrikkaan syyskuussa. Loppukesällä hanhet kerääntyvät suuriksi parviksi sekä sulkimaan että ruokailemaan sopiville merenlahdille. Liminganlahti on merihanhille merkittävä pesimäpaikka. Kemiön Sjölaxissa laiduntavat Suomen suurimmat parvet, mm. 5 500 yksilöä 12.8.1998.
Euroopassa pesii 50 000 – 60 000, Venäjällä 8 500 – 13 000 ja Turkissa 200 – 1 000 paria.
Elinympäristö

Merihanhen elinympäristöä ovat rannikot, kosteikot, järvet, suot ja avoimet pellot. Pesii tavallisesti osittain metsäpeitteisillä pienehköillä luodoilla, usein lokkiyhdyskunnissa.
Lisääntyminen

Pesä on luodon keskiosissa, usein katajapensaan suojassa. Merihanhi munii 5–6 kermanväristä munaa. Muninta alkaa Lounais-Suomen saaristossa jo huhtikuussa. Naaras hautoo 4 viikkoa. Koiras pysyttelee pesimäluodolla tai sen välittömässä läheisyydessä koko haudonta-ajan. Poikaset ovat pesäjättöisiä ja molemmat emot hoitavat niitä. Lentokykyisiä poikaset ovat 8 viikon ikäisinä.
Kuvia

Merihanhet lähtevät lentoon.
Merihanhia Lontoossa
Aiheesta muualla

Blomqvist, R. & Tenovuo, Rauno 1980: Merihanhen pesimisestä Saaristomeren luoteisosassa. Suomen Riista 28:25-29.
Väisänen, Risto A., Lammi, Esa & Koskimies, Pertti (1998): Muuttuva pesimälinnusto. Helsinki: Otava. ISBN 951-1-12663-6
Merihanhi Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Merihanhi (Anser anser)
ITIS: Anser anser (englanniksi)
Ääntä[vanhentunut linkki], Äänen metadata Macaulay Library
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25882  Wikispecies: Anser anser  ABA: gragoo  ADW: Anser_anser  Avibase: 4AED44E819A43204  BioLib: 8435  BirdLife: 22679889  BOW: gragoo  BTO: bob1610  CoL: 679X7  CMS: anser-anser  eBird: gragoo  EoL: 45510528  EPPO: ANSEAN  EUNIS: 876  EURING: 1610  Fauna Europaea: 96479  Fauna Europaea (new): 2f63613e-d5a3-42e1-bf92-a16228ad9a0b  GBIF: 2498036  GISD: 1401  IBC: greylag-goose-anser-anser  iNaturalist: 7018  IRMNG: 10195593  ITIS: 175028  IUCN: 22679889  NBN: NBNSYS0000000201  NCBI: 8843  NZBO: greylag-goose  NZOR: 256eee8b-3a8b-402f-ab94-746bfb1b9c8d  Observation.org: 104  OBIS: 416682  Open Tree of Life: 190887  Paleobiology Database: 369191  Paleobiology Database: 369191  SeaLifeBase: 155247  TSA: 1818  WoRMS: 416682  Xeno-canto: Anser-anser  Laji.fi: MX.26291 
Merihanhen munia.
Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys

| Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys |
| --- | --- |

Perustettu:  1906
Tyyppi:  herätysliike
Toimiala:  vanhoillislestadiolaisuus
Päämaja:  Kiviharjunlenkki 7 90220 Oulu
Toiminta-alue:  Suomi
Pääsihteeri:  Arto Tölli
Puheenjohtaja:  Valde Palola
Jäsenlehti:  Päivämies
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys ry (SRK) on vuonna 1906 perustettu vanhoillislestadiolaisen herätysliikkeen Suomessa toimivien rauhanyhdistysten keskusjärjestö. Keskusyhdistyksen toimisto sijaitsee Oulussa. SRK:lla on sisaryhdistykset Ruotsissa (SFC) ja Pohjois-Amerikassa (LLC). SRK tekee lähetystyötä Suomessa ja ulkomailla, julkaisee lehtiä, kirjallisuutta ja äänitteitä, ja tukee lapsi- ja nuorisotyötä. Yhdistyksen ylin päättävä elin on rauhanyhdistysten edustajien vuosikokous, joka valitsee SRK:lle 24-jäsenisen saarnamiehistä koostuvan johtokunnan.
Johtokunnan puheenjohtaja oli 2017–2022 Matti Taskila. Hänen edeltäjänsä oli taas 2014–2017 Viljo Juntunen.