stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Veskelys
Historia

Veskelys mainitaan ensimmäisen kerran 1400-luvun asiakirjassa. Sen kautta kulki Aunuksen ja Lintujärven pogostan välinen talvitie. Kylän nimi perustunee tienviittaa tarkoittavaan sanaan.
Karjalaisten asuttama kyläryhmä koostui aikaisemmin paristakymmenestä pienestä asutuksesta, jotka ovat sittemmin sulautuneet yhteen. Veskelyksen ortodoksinen seurakunta tunnetaan 1840-luvulta lähtien. 1900-luvun alussa seudun kylät muodostivat Aunuksen läänin Petroskoin kihlakunnan Säämäjärven volostiin kuuluneen Veskelyksen kyläkunnan. 1920-luvulla perustettiin aluksi Säämäjärven ja myöhemmin Prääsän piiriin kuulunut Veskelyksen kyläneuvosto. Vuonna 1933 sen 38 asutuksessa oli yli 2 000 asukasta, joista lähes kaikki olivat karjalaisia.
Nykyinen kunta sijaitsee osittain Suomen Neuvostoliitolle luovuttaman entisen Suojärven kunnan itäosassa olleella Hyrsylän mutkan alueella. Sotien jälkeen Veskelyksen kyläneuvosto liitettiin Suojärven piiriin. Vielä vuonna 1960 se käsitti 23 kymmenen kilometrin säteellä sijainnutta asutuskeskusta. Kyliä olivat Arkoila, Harittana eli Harittanankylä (ven. Haritgora), Hoškoila, Indžuniemi eli Insuniemi (Inžunavolok), Kaššanlampi eli Kamoilampi (Kašalilamba), Kyyröinselkä eli Kyyrenselkä (Kjurenselga), Lagilampi eli Lakilampi (Lagilamba), Laazaristo eli Lasaristo (Lazaristo), Loginselkä eli Lokinselkä (Loginselga), Makkoila, Meloila eli Luhtanselkä (Luhtanselga), Niikkoila (Nikkoila), Padagja, Padaniekkoi eli Pataniekka (Padanikka), Paušoila eli Pausoinkylä (Pavšoila), Pedrinmiidri eli Petri (Pedri), Vaatši eli Niiniselkä (Niniselga), Vaatšoila eli Vatsoila (Vattšoila), Vehkuselkä (Vehkuselga) ja Veskelyksen pääkylä. Lisäksi kyläneuvostoon kuuluivat Pappilan asutus ja asema sekä Zastavan asema. Hyrsylän kylät kuuluivat Hautavaaran kyläneuvostoon.
Veskelyksen kunta muodostettiin Venäjän kuntauudistuksessa vuonna 2006 entisistä Veskelyksen ja Suojoen kylähallinnoista. Tätä ennen Veskelyksen kylähallintoon kuuluivat Arkoila, Harittana, Hyrsylä, Ignoila, Kaššanlampi, Lagilampi, Veskelys ja Zastava eli Veskelyksen asema.
Liikenne ja talous

Veskelyksen kautta kulkee Petroskoin ja Suojärven välinen maantie A133, josta haarautuu tie Ignoilaan. Kylistä on Hyrsylää lukuun ottamatta linja-autoyhteydet Suojärvelle. Lähin rautatieasema on Suojärvellä.
Paikallisia elinkeinoja ovat julkiset palvelut, kauppa ja metsäteollisuus. Tärkeimmät veronmaksajat ovat Ignoilan vesivoimalaitos ja Suojärven metsätalous. Maataloutta edustaa kolme yksityistilaa. Osa väestöstä saa elantonsa palstaviljelmistään ja osa käy töissä kunnan ulkopuolella.
Kyläkuva ja palvelut

Veskelyksen kylä koostuu etupäässä puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista, jotka on rakennettu pittoreskisti järvien rannoille. Keskustassa on muutamia kerrostaloja. Palveluihin kuuluvat keskikoulu, lastenkoti, etnokulttuurikeskus, kirjasto, lääkintäasema, posti, pankki ja neljä kauppaa. Kylässä on vesijohto, mutta ei viemäriverkkoa. Keskuslämmitys kattaa koulun ja kerrostalot, muut asuintalot lämmitetään puilla.
Nähtävyydet ja matkailu

Indžuniemeltä on löydetty kolme kivikautista asuinpaikkaa. Harittanalla, Kaššanlammella ja Paušoilalla on historiallisen asutuksen status. Kunnan
huomattavin nähtävyys on Kangasjärven (ven. Kangozero) kylästä Veskelykseen vuonna 1989 siirretty Pyhän Georgioksen tsasouna, joka on valtakunnallinen suojelukohde. Muita rakennusmuistomerkkejä ovat Indžuniemen, Kaššanlammen, Niiniselän ja Paušoilan tsasounat sekä Hautavaaran, Harittanan ja Veskelyksen vanhat asuintalot ja talousrakennukset. Kulttuuriperintökohteisiin kuuluu myös Indžuniemen karsikkometsä. Kunnassa on kaksi jatkosodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden hautapaikkaa.
Kunnan matkailupotentiaali perustuu sen luontoon ja kulttuurinähtävyyksiin. Keskuskylässä juhlitaan helluntaisin perinteisiä Veskelyksen markkinoita. Majoitusta tarjoavat Indžuniemen vierasmaja ja Lagilammen lomakylä. Suunnitteilla on lomakylän perustaminen Särätsjoen suuhun, vierasmajan rakentaminen Kaššanlammelle sekä leirintäalueiden järjestäminen Ignoilaan ja Niiniselkään.
Aiheesta muualla

Veskelyksen kylän sivusto (venäjäksi)
Veskelys Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Sixtus IV

| Sixtus IV |
| --- | --- |
 Tizian: Sixtus IV, n. 1545–1546, Uffizin galleria, Firenze.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Francesco della Rovere
Syntynyt: 21. heinäkuuta 1414 Celle Ligure, Genovan tasavalta
Kuollut: 12. elokuuta 1484 (70 vuotta) Rooma, Kirkkovaltio
Paavi
Paavius alkoi:  1. elokuuta 1471
Paavius päättyi:  12. elokuuta 1484
Edeltäjä:  Paavali II
Seuraaja:  Innocentius VIII
Paavi Sixtus IV nimittää Bartolomeo Platinan Vatikaanin kirjaston prefektiksi. Melozzo da Forlìn fresko.
Paavi Sixtus IV:n vaakuna.
Sixtus IV alk. Francesco della Rovere (21. heinäkuuta 1414 – 12. elokuuta 1484) oli paavina 1. elokuuta 1471 – 12. elokuuta 1484.
Hän liittyi nuorena fransiskaanimunkkeihin, ja hänestä tuli veljeskunnan kenraali vuonna 1464. Paavi Paavali II (1464–1471) teki hänestä kardinaalin vuonna 1467.
Sixtus IV suosi tieteitä ja taiteita. Hän rakennutti Sikstuksen kappelin ja laajensi Vatikaanin kirjastoa. Sixtus myös kirjoitti useita teologiaan liittyviä teoksia, kuten De potentia Dei (Jumalan mahti) ja De sanguine Christi (Kristuksen veri). Lisäksi Sixtus oli myötävaikuttamassa pohjoismaiden vanhimman yliopiston, Uppsalan yliopiston, perustamiseen. Hän allekirjoitti 27. helmikuuta 1477 bullan, jossa antoi luvan perustaa yliopiston kaupunkiin.
Sixtus IV oli myös tunnettu siitä, että hän harrasti monissa virkanimityksissään nepotismia.
Skartsoumponísi

| --- | --- |
Muut nimet:  Skartsoúmpo (Σκαρτσούμπο), Katsoúrmpo (Κατσούρμπο)
Sijainti:  38°22′32″N, 20°41′57″E, Ithaka Ithaka, Jooniansaaret Kreikka
Saariryhmä:  Jooniansaaret
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,01 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Skartsoumponísi (kreik. Σκαρτσουμπονήσι) eli Skartsoúmpo (Σκαρτσούμπο) eli Katsoúrmpo (Κατσούρμπο) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaarten saariryhmään ja sijaitsee Ithakan saaren keskellä olevien Vathýn- ja Dexánlahtien suulla. Saaren pinta-ala on noin 0,01 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Skartsoumponísi kuuluu Ithakan kuntaan, Ithakan alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen. Saaren nimen selitetään tulevan sanasta skartsimádi, joka viittaa seudulla eläviin kotiloihin.
Sjöormen-luokka

| Sjöormen |
| --- | --- |
 Luokan merkittävin uudistus X-muotoon asennetut ohjainsiivekkeet.

Tekniset tiedot
Uppouma:  1 125 t (pinnalla) 1 400 t (sukelluksissa)
Pituus:  50 m
Leveys:  6,1 m
Syväys:  5,1 m
Koneteho:  1-akselinen 2 x Pielstick-dieselmoottoria  1 x ASEA-sähkömoottori
Nopeus:  15 solmua (pinnalla) 20 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  23
Aseistus
Meritorjunta:  4 x 533 mm torpedoputkea 2 x 400 mm torpedoputkea miinoja
Sjöormen-luokka (tyyppi A-11(B)) oli Ruotsin merivoimien viiden 1960-luvun lopulla valmistetun sukellusveneen muodostama alusluokka. Luokan alukset myytiin Singaporelle vuonna 1997, joka nimesi luokan Challenger-luokaksi.
Alukset

Alusten rungon pituus leveys suhde oli 8:1. Aluksen hydrofonit sijoitettiin syvyysperäsimien kärkiin eikä keulaan kuten aiemmissa sukellusveneissä. Aluksen ketteryys perustui X:n muotoisiin yhdistettyihin syvyysperäsimiin, jotka asennettiin potkurin taakse. Kukin siiveke oli itsenäinen ohjausyksikkö ja kussakin oli oma moottori ja ohjainyksikkö.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Sjöormen | Kockums, Malmö | 1965 | 25. tammikuuta 1967 | 31. heinäkuuta 1968 | poistettu palveluksesta 1993 Singaporen laivastolle 1997 nimellä RSS Centurion. |
| HMS Sjölejonet | Kockums, Malmö | 1965 | 29. kesäkuuta 1967 | 16. joulukuuta 1968 | Singaporen laivastolle 1997 nimellä RSS Conqueror. |
| HMS Sjöbjörnen | Karlskronavarvet | 1966 | 9. tammikuuta 1968 | 28. helmikuuta 1969 | poistettu palveluksesta 1993 Singaporen laivastolle 1997 nimellä RSS Challenger. |
| HMS Sjöhunden | Kockums, Malmö | 1966 | 21. maaliskuuta 1968 | 25. kesäkuuta 1969 | Singaporen laivastolle 1997 nimellä RSS Chieftain. |
| HMS Sjöhästen | Karlskronavarvet | 1966 | 6. elokuuta 1968 | 15. syyskuuta 1969 | poistettu palveluksesta 1993 Singaporen laivastolle 1997 varaosina |

Kaksi luokan alusta modernisoitiin varustamalle ne uudella hinattavalla kuuntelulaitteella, parannetuilla torniin sijoitetuilla ilmaisimilla ja uudella tulenjohtojärjestelmällä. Loput kolme poistettiin palveluksesta 1993.
Skalaarifunktio

Skalaarifunktio on matematiikassa   kuvaus  Rn:stä R:ään. Funktio on määritelty siis  n-ulotteisessa euklidisessa avaruudessa, ja sen arvot ovat reaalilukuja. Tärkeimmät skalaarifunktiot ovat jatkuvia. Skalaarifunktion derivaatta on vektorifunktio, ja sitä kutsutaan gradientiksi.
Kirjallisuutta

Thompson, Jan & Martinsson, Thomas: Matematiikan käsikirja.  Helsinki:  Tammi, 1994.  ISBN 951-31-0471-0
Vesipuhveli

| Vesipuhveli |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Naudat Bovinae
Suku::  Aasianpuhvelit Bubalus
Laji::  bubalis
Kaksiosainen nimi
 Bubalus bubalis  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Vesipuhveli Wikispeciesissä   Vesipuhveli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vesipuhveli (Bubalus bubalis) on suurikokoinen nautojen alaheimoon kuuluva maanisäkäslaji. Sitä pidetään kotieläimenä laajoilla alueilla. Kesystä vesipuhvelista erotetaan villi vesipuhveli (Bubalus arnee), jota pidetään erittäin uhanalaisena.
Taksonomia

Vesipuhveli voidaan jakaa kahteen eri muotoon, kesyyn vesipuhveliin (Bubalis bubalis) ja villiin muotoon (Bubalis arnee). Eri tieteellisestä nimistään huolimatta niitä ei yleensä katsota eri alalajeiksi. Vielä erikseen on olemassa villiintyneitä kesyjen vesipuhvelien kantoja, joita ei kuitenkaan pidetä ”varsinaisina” villeinä vesipuhveleina, koska ne polveutuvat kesystä muodosta.
Itse kesy vesipuhveli voidaan jakaa kahteen tyyppiin, jokipuhveliin ja suopuhveliin. Kahdella tyypillä on tiettyjä eroja, jotka eivät liity pelkästään ulkonäköön. Jokipuhveleilla on 50 kromosomia, kun taas suopuhveleilla niitä on 48. Molemmat tyypit voivat tästä huolimatta saada lisääntymiskykyistä jälkikasvua risteytyessään. Sen sijaan ne eivät risteydy naudan kanssa.
Jokipuhveli on jaettu lisäksi useisiin eri rotuihin, joista osa on hyvin erikoistuneita. Suopuhvelilla yhtä tarkkaa rotuerottelua ei ole.
Levinneisyys

Vesipuhveli on hyvin laajalle levinnyt kotieläin etenkin kuumilla ja kosteilla alueilla trooppisissa ja subtrooppisissa maissa. Suopuhvelit ovat tyypillisiä Kiinassa, Indokiinassa, muualla Kaakkois-Aasiassa ja Australiassa. Hieman yleisempi jokipuhveli on tyypillinen lännempänä Intian niemimaalla, Välimeren maissa, Egyptissä, sekä Etelä- ja Keski-Amerikassa.
Vesipuhvelin fossiileja on löydetty Euroopasta pleistoseeniajalta. Ilmaston muutoksen myötä laji katosi pitkäksi aikaa, kunnes se omaksuttiin kotieläimenä jälleen. Sen katsotaan levinneen muun muassa Mesopotamian kautta Kaakkois-Aasiasta. Leviämisreiteistä on vaihtelevia käsityksiä: On esimerkiksi esitetty, että hunnit olisivat tuoneet lajin Pannonian kautta. Tätä vastaan on tosiasia, että Euroopassa on jokityypin eläimiä eikä kiinalaisia suopuhveleita, joita on todettu hunneilta. Toisaalta esitetään, että laji olisi levinnyt arabien välityksellä Lähi-idän kautta. Puhveleja on kasvatettu perinteisesti eräissä Balkanin maissa, mutta merkittävimmin Italiassa.
Ruumiinrakenne ja tuntomerkit

Vesipuhvelilla on suuret sarvet, jotka kaartuvat tyvestä taakse- ja ulospäin sekä kärjestään vähitellen sisäänpäin. Vesipuhveli on isokokoinen ja voimakas eläin, jota ihmiset ovat pitäneet kotieläimenä tuhansia vuosia, ja siitä on haarautunut erillinen kesy vesipuhveli, joka on villinä luonnossa elävää pienikokoisempi. Kesystä vesipuhvelista on jalostettu päärodut jokipuhveli ja suopuhveli. Kesy ja villi vesipuhveli voivat lisääntyä keskenään. Aikuisen kotieläimenä pidetyn vesipuhvelin paino voi vaihdella 300–600 kg:n välillä. Villinä luonnossa elävän puhvelilehmän paino voi olla jopa 800 kg ja sonnin 1 200 kg. Villinä luonnossa elävän vesipuhvelisonnin keskimääräinen paino on 900 kg, pituus 2,4–3 metriä ja korkeus hartioiden kohdalta 1,7 metriä.
Elintavat ja -ympäristö

Vesipuhvelit syövät ravinnokseen ruohokasveja ja muita puuvarrettomia maa- ja vesikasveja. Vesipuhvelin luontaista elinaluetta on Aasia, jossa elää 95 % populaatiosta, mutta niitä voi tavata puolivilleinä myös Pohjois-Afrikasta, Lähi-idästä ja Euroopasta, jonne ihmiset ovat niitä aikojen saatossa siirtäneet. Australian Pohjoisterritoriossa elää luonnonvaraisina satoja tuhansia vesipuhveleita, joiden esi-isät jätettiin alueelle villiytymään paikallisten varuskuntien lähdettyä pois 1800-luvulla. Vesipuhvelit voivat elää luonnossa noin 25-vuotiaiksi ja vankeudessa 29-vuotiaiksi.
Vesipuhvelit elävät 10–20 yksilön laumoissa, jotka toisinaan liittyvät isommiksi laidunlaumoiksi. Ne yrittävät välttää kuumuutta ja ruokailevat mieluusti varhain aamusta ja illalla. Niillä on tapana vilvoitella keskipäivällä vedessä tai mudassa. Villit vesipuhvelit elävät korkearuohoisissa tiheiköissä ja viidakoissa soiden lähettyvillä. Etelämpänä ne asustavat jokseenkin kovaperäisemmällä maalla.
Lisääntyminen

Vesipuhvelit saavuttavat sukukypsyyden noin 3–3,5 vuoden iässä, ja kantoaika voi vaihdella 300–340 päivän välillä. Pariutuminen tapahtuu yleensä sadekauden lopulla, ja ne saavat yleensä yhden vasikan noin kahden vuoden välein maalis–toukokuussa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Vesipuhveli (arnee) (Bubalus bubalis)
UniProt: Taxonomy - Bubalus bubalis (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Bubalus bubalis (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Bubalus bubalis, water buffalo (englanniksi)
PheroBase: Semiochemicals of Bubalus bubalis, the Asian water buffalo (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Bubalus bubalis:  Wikidata: Q42710  Wikispecies: Bubalus bubalis  ADW: Bubalus_bubalis  AFD: Bubalus_bubalis  ARKive: bubalus-bubalis  BOLD: 25386  CoL: NKLN  EoL: 311907  EPPO: BUBABU  GBIF: 7422937  GISD: 1853  iNaturalist: 81925  IRMNG: 10212873  ISC: 90762  ITIS: 552476  MDD: 1006269  MSW: 14200694  NBN: NHMSYS0020975275  NCBI: 89462  Observation.org: 82129  OBIS: 1479040  Open Tree of Life: 641187  Paleobiology Database: 149716  Paleobiology Database: 149716  TSA: 2863 
Bos bubalis:  Wikidata: Q109646856  GBIF: 7939863
Sivuauringot

Huomattavan kirkkaat sivuauringot auringon molemmin puolin.
Sivuauringot ovat taivaalla Auringon molemmilla puolin näkyvät kaksi kirkasta, väriltään epämääräistä läikkää. Sivuaurinkojen kirkkaus vaihtelee lähes huomaamattomasta häikäisevän kirkkaisiin ja ne ovat muodoltaan tyypillisesti pitkänomaisia kaventuen auringosta poispäin. Jääkide-esiintymän sijainnista riippuen toinen niistä voi olla kuitenkin myös toista kirkkaampi tai jompikumpi voi puuttua kokonaan. Joskus sivuaurinkojen sisäreuna on punainen ja ulkoreuna sininen.
Sivuauringot kuuluvat kaikkein tavallisimpiin haloilmiöihin.
Synty

Sivuauringot syntyvät, kun auringonvalo kulkee sellaisen jääkidepilven läpi, jossa kiteet ovat kuusikulmaisen laatan muotoisia. Valon kulusta kiteessä johtuu, että sivuauringon sisäreuna on aina vähintään 22° päässä auringosta, mutta auringon noustessa korkeammalle taivaalla, sivuauringot työntyvät auringosta poispäin. Samalla niiden kirkkaus vähenee nopeasti. Jos jääkiteet heiluvat ilmassa, sivuaurinko pitenee korkeussuunnassa kaarimaiseksi. Laattamaiset kiteet aiheuttavat sivuaurinkojen lisäksi myös zeniitinympäristön kaaren sekä harvinaisia 120° sivuaurinkoja. Sivuaurinkojen välittömässä läheisyydessä taivaalla voivat näkyä 22° rengas ja horisonttirengas.
Joskus sivuaurinkoja voi näkyä myös Kuun ympärillä.
Aiheesta muualla

APOD 13 kesäkuuta 2006
Vibrakampi

Fender Stratocaster -tyyppinen vibrakampi ja -talla sähkökitarassa.
Floyd Rose -vibratalla ja -kampi.
Vibrakampi eli whammy bar on sähkökitaran tallassa sijaitseva pieni metallinen tanko, jota vääntämällä talla kääntyy saranoina toimivien pulttien varassa joko ylös tai alas. Kampea painettaessa alas tallan takaosa nousee ja kielet löystyvät, ja näin ollen kielten sävelkorkeus laskee. Väännettäessä kampea ylös tallan takaosa laskee, kielet kiristyvät ja niiden sävelkorkeus nousee.
Koska talla ei siis ole kiinteä vaan heiluva, tarvitaan kielten vetoa vastaava voima vääntämään tallaa vastakkaiseen suuntaan jotta asetelma olisi normaalisti tasapainossa. Tätä varten ovat kitaran taakse jyrsittyyn koteloon sijoitetut jouset, jotka ovat kiinni kammen alla olevassa metallipalkissa, ja näin vetävät tallan takaosaa takaisin alas. Jouset ovat säädettävissä ja kaipaavat säätöä esimerkiksi kitaran sävelkorkeutta muutettaessa, jolloin kielten tallaan kohdistama jännite muuttuu, kielten paksuutta vaihdettaessa tai tallan kulmaa säädettäessä.
Via Tiburtina

| Via Tiburtina |
| --- | --- |
 Via Tiburtinan sijainti Italiassa.
Maa:  Rooman valtakunta
Pituus:  n. 27 km
Alkupiste:  Rooma
Päätepiste:  Tibur (n. 27 km)
Muodostettu:  307 eaa.
Via Tiburtina oli roomalainen tie, joka kulki Latiumissa Italiassa ja johti Roomasta Tiburiin. Sitä jatkoi Via Valeria, ja myöhemmin Via Tiburtina luettiin usein sen osaksi.
Historia

Via Tiburtina oli alkuperältään hyvin vanha tie, ja sitä käytettiin alun perin paitsi Rooman ja Tiburin välisenä yhteytenä myös karjaa laidunnettaessa. Ajankohtaa, jolloin se rakennettiin kivetyksi roomalaiseksi tieksi, ei tunneta varmuudella, mutta sen arvellaan tapahtuneen samoihin aikoihin kun sitä jatkettiin Via Valerialla. Samalla se sai joskus käytetyn nimityksen Via Tiburtina Valeria. Rakennuttajan arvellaan olleen vuoden 307 eaa. kensori Marcus Valerius Maximus.
Reitti

Via Tiburtinan reitti tunnetaan hyvin tiestä sekä sen varren haudoista ja rakennuksista tehtyjen löytöjen ansiosta. Sen pituus Roomasta Tiburiin oli Itinerarium Antonini Augustin mukaan 20 roomalaista mailia eli noin 30 kilometriä. Nykyisin katsotaan, että täsmällisempi etäisyys olisi ollut 18 mailia eli noin 27 kilometriä.
Tie suuntasi Roomasta itäkoilliseen. Roomasta poistuessaan Via Tiburtina kulki oletettavasti Serviuksen muurien Porta Esquilina -portista, tosin joidenkin näkemysten mukaan kyseessä olisi ollut pohjoisempi Porta Viminalis -portti. Hieman myöhemmin Via Tiburtinan yli kulki Augustuksen rakennuttama kaari, jonka kautta akveduktit Aqua Marcia, Aqua Tepula ja Aqua Julia ylittivät tien. Myöhemmin kaaresta tuli Aurelianuksen muurien Porta Tiburtina.
Tämän jälkeen Via Tiburtina kulki suoraan Anio (nyk. Aniene) -joen ylittäneelle sillalle, joka sijaitsi noin neljän mailin päässä Roomasta. Nykyisin paikalla oleva silta tunnetaan nimellä Ponte Mammolo. Ylitettyään Anion sen pohjoispuolelle tie kulki suuren osan matkaa joen suuntaisesti. Tien pohjoispuolelle jäi Ficulea. Myöhemmin tie kulki Aquae Albulaen kautta. Tabula Peutingerianassa sen kuvataan sijainneen 16 mailin päässä Roomasta, mutta todellinen etäisyys oli lähempänä 14 mailia eli noin 21 kilometriä. Tiburin lähellä Via Tiburtina ylitti Anion uudestaan Pons Lucanus (nyk. Ponte Lucano) -siltaa pitkin. Huomattavin muinaisjäänne tien varrella on Plautiusten mausoleumi, joka sijaitsee sillan lähellä. Sillan jälkeen tie nousi jyrkästi ylös Tiburin kukkulalle.
Tiburin jälkeen tietä jatkoi Via Valeria aina Cerfenniaan saakka, ja tämän jälkeen Via Claudia Valeria lopulta aina Aternumiin Adrianmeren rannalle saakka.
Kirjallisuutta

Ashby, Thomas: The Classical Topography of the Roman Campagna Part II. Papers of the British School at Rome, 1905, 3. vsk, nro 1, s. 3–212 (Via Tiburtina: s. 84–).  Artikkelin verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Via Tiburtina Wikimedia Commonsissa
Roomalaiset tiet
| --- | --- |
Italiassa:  Via Aemilia · Via Aemilia Scauri · Via Amerina · Via Annia · Via Antiatina · Via Appia · Via Ardeatina · Via Augusta Sallentina · Via Aurelia · Via Aurelia (Venetia) · Via Aurelia Aeclanensis · Via Caecilia · Via Campana · Via Cassia · Via Ciminia · Via Claudia Augusta · Via Claudia nova · Via Claudia Valeria · Via Clodia · Via Collatina · Via Cornelia · Via Domitiana · Via Flaminia · Via Flaminia militare · Via Fulvia · Via Gemina · Via Herculia · Via Julia Augusta · Via Labicana · Via Latina · Via Laurentina · Via Minucia · Via Nomentana · Via Ostiensis · Via Pompeia · Via Popil(l)ia · Via Popil(l)ia · Via Portuensis · Via Postumia · Via Praenestina · Via Quinctia · Via Salaria · Via Selinuntina · Via Setina · Via Severiana · Via Sublacensis · Via Tiberina · Via Tiburtina · Via Trajana · Via Valeria · Via Valeria (Sisilia)
Britanniassa:  Akeman Street · Ermine Street · Fosse Way · Icknield Street · King Street · Watling Street
Muualla:  (Via Agrippa) · Via Aquitania · Via Augusta · (Via Belgica) · Via Domitia · Via Egnatia · Via Flavia · Via Julia Augusta · Via maris · Via militaris · Via Nerva · Via nova · Via Pontica · (Via Raetia) · Via Trajana nova
Via Tiburtinan reitti. Katkoviivalla merkitty myös sen jatkeet Via Valeria ja Via Claudia Valeria.
Vetysyanidi

| Vetysyanidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
Muut nimet:  Sinihappo syaanivety syaanivetyhappo formonitriili
CAS-numero:  74-90-8
PubChem CID:  768
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  HCN
Moolimassa:  27,03 g/mol
Ulkomuoto:  Väritön kaasu tai vaaleansininen helposti haihtuva neste
Sulamispiste:  −13,4 °C (259,75 K)
Kiehumispiste:  26 °C (299,15 K)
Tiheys:  0,687 g/cm3 (neste)
Liukoisuus veteen:  Liukenee kokonaan
   
Vetysyanidi (HCN) on myrkyllinen, hyvin heikko happo. Se salpaa soluhengityksen ja suurina annoksina aiheuttaa välittömän kuoleman ihmiselle ja muille eliöille. Vetysyanidin suoloja kutsutaan syanideiksi. Yhdisteen vesiliuosta kutsutaan sinihapoksi. Sinihappo-nimitys tulee siitä, että sinihappo muodostaa raudan kanssa kompleksiyhdisteitä, jotka ovat väriltään sinisiä.
Valmistus

Vetysyanidia valmistetaan suuria määriä kahdella eri tavalla. Degussan prosessissa ammoniakki ja metaani reagoivat 1 200 °C:n lämmössä. Katalyyttinä käytetään platinaa.
Andrussovin prosessissa lisätään myös happea.
Laboratorioissa pieniä määriä sinihappoa valmistetaan jostakin sinihapon alkalimetallisuolasta, esimerkiksi natriumsyanidista:
Käyttö

Vetysyanidia käytetään hyönteismyrkkynä sekä orgaanisessa synteesissä muun muassa nitriilejä valmistettaessa.
Joissain USA:n osavaltioissa käytetyissä kaasukammioissa vetysyanidia käytettiin surmaamaan teloitettava. Reaktiossa munan kokoinen määrä kaliumsyanidia pudotettiin rikkihappoa sisältävään astiaan, jolloin tapahtui reaktio, joka vapauttaa sinihapon (HCN):
Myrkyllisyys ja vaarallisuus

Vetysyanidi voi kaasuuntuneena räjähtää yli 5,6 % pitoisuuksilla.
Vetysyanidi luonnossa

Karvasmanteli (Prunus amygdalus) sisältää amygdaliinia, josta syntyy ihmisen ruuansulatuskanavassa vetysyanidia. Kuumennetuista ja ruuaksi valmistetuista karvasmanteleista sitä kuitenkin kertyy vain harmiton määrä. Kuumentamattomien karvasmanteleiden nauttiminen on vaarallista, joskin karvasmantelin epämiellyttävä maku tavallisesti estää myrkytysvaaran. Terveysviranomaisten kanta on rauhoittava: karvasmanteli on myrkyllinen, mutta pienen määrän syöminen aiheuttaa harvoin oireita. Mikäli altistus kuitenkin tapahtuu, myrkytyksen oireet kuten oksentelu, mahakipu, nopeutunut hengitys ja takykardia ilmenevät viimeistään kahden tunnin kuluttua.
Vetysyanidia sisältävät karvasmantelin lisäksi monet muutkin yleisesti käytettyjen kasvien siemenet, lapakot tai kivet, joita ei tavallisesti käytetä ihmisravinnoksi. Näitä ovat esimerkiksi aprikoosi, kirsikka, luumu ja omena mutta myös pellavansiemenet.