stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Igor Stravinsky
Stravinsky henkilönä

Stravinskyn musiikki ja persoona olivat jossain määrin ristiriidassa keskenään. 1900-luvun alkupuoliskon vallankumouksellisimpien teosten säveltäjä oli suuren osan elämästään harras ortodoksikristitty ja poliittisilta mielipiteiltään konservatiivi.
Monet Stravinskyn tavanneet ovat kertoneet hämmästelleensä säveltäjän ja musiikin välistä vastakohtaa: Kevätuhrin väkivaltaiset rytmiorgiat oli luonut vaatimattomalla äänellä puhunut pienikokoinen mies. Stravinsky ei pitänyt ”hyvältä” kuulostavasta musiikista. Omassa tuotannossaan hän halusi yllättää, šokeerata, rikkoa rajoja ja myös pitää hauskaa. Hän osoitti ehtymätöntä halua oppia ja tutkia taidetta, kirjallisuutta ja elämää.
Stravinskyn Harvardissa pitämät luennot on koottu kirjaksi Musiikin poetiikka. Stravinskyn musiikkia on toisinaan moitittu liiallisesta älyllisyydestä. Stravinsky suhtautuikin pilkallisesti inspiraation merkitystä korostaviin säveltäjiin (”minähän vain keksin musiikkia”) ja totesi ”kammoavansa” sitä, mitä musiikissa kutsutaan ”tulkinnaksi”.
Stravinsky mediassa

Vuonna 1984 hollantilainen Jaap Drupsteen ohjasi Tulvan pohjalta eräänlaisen musiikkivideon käyttäen vuonna 1962 Hollywoodissa tehtyä äänitystä.
Jan Kounenin ohjaama Coco Chanel & Igor Stravinsky (2009) keskittyy Stravinskyn ja muotisuunnittelija Coco Chanelin rakkaustarinaan. Elokuvassa säveltäjää esittää Mads Mikkelsen.
Kirjallisuutta

Craft, Robert: Stravinsky. Discoveries and Memories.  New York:  Naxos Books, 2013.  ISBN 978-1-84379-753-1  (englanniksi)
Horlacher, Gretchen: Building Blocks. Repetition and Continuity in the Music of Stravinsky.  Oxford:  Oxford University Press, 2011.  ISBN 978-0-19-537086-7  (englanniksi)
Joseph, Charles M.: Stravinsky’s Ballets.  New Haven:  Yale University Press, 2011.  ISBN 978-0-300-11872-8  (englanniksi)
Keller, Hans & Cosman, Milein: Stravinsky the Music-Maker. Writings, Prints and Drawings.  London:  Toccata Press, 2011.  ISBN 978-0-907689-69-0  (englanniksi)
Levitz, Tamara: Modernist Mysteries. Perséphone.  Oxford:  Oxford University Press, 2012.  ISBN 978-0-19-973016-2  (englanniksi)
Levitz, Tamara (toim.): Stravinsky and His World.  Princeton:  Princeton University Press, 2013.  ISBN 978-0-691-15987-4  (englanniksi)
Locanto, Massimiliano (toim.): Igor Stravinsky. Sounds and Gestures of Modernity.  Salerno:  Brepols, 2014.  ISBN 978-2-503-55325-2  (englanniksi)
Stravinski, Igor & Craft, Robert: Keskusteluja Robert Craftin kanssa. (Conversations with Igor Stravinsky, 1958–1960.) Suomentanut Riitta Björklund. Helsinki: Kirjayhtymä, 1963.
Stravinski, Igor: Musiikin poetiikka. (Poétique musicale, 1968.) Suomentanut Ilkka Oramo. Helsinki: Otava.
Aiheesta muualla

Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Igor Stravinsky (koko sävellystuotanto listattuna).
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Igor Stravinsky Wikimedia Commonsissa
Igor Stravinskyn kesähuvilana toiminut talo Ukrainan Ustyluhissa.
Stravinsky ukrainalaisessa postimerkissä vuodelta 2007.
Mihail Lebedev (taidemaalari)

Mihail Ivanovitš Lebedev
Mihail Ivanovitš Lebedev (ven. Михаил Иванович Лебедев; 4. marraskuuta 1812 Tartto – 13. heinäkuuta 1837 Napoli) oli venäläinen taidemaalari. Hän syntyi Tartossa ja opiskeli Pietarin akatemiassa Maksim Vorobjovin johdolla.
Lebedev sai vuonna 1833 kultamitalin Näkymästä Laatokalla. Taiteilija matkusti vuonna 1834 Italiaan, johon hän päätti jäädä työskentelemään; häneltä on säilynyt tältä ajalta useita Italian maisemia kuvaavia maisemamaalauksia.
Lebedevin ura jäi kuitenkin lyhyeen, sillä hän kuoli nuorena sairastuttuaan epidemian aikana koleraan Napolissa.
Aiheesta muualla

Teoskuvia sivulla Olga's Gallery
Mika Halvari

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Göteborg 1995 | kuulantyöntö |  |
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Barcelona 1995 | kuulantyöntö |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Valencia 1998 | kuulantyöntö |  |
Mika Halvari vuonna 1994
Mika Kristian Halvari (s. 13. helmikuuta 1970 Kemi) on suomalainen entinen kuulantyöntäjä. Hän edusti Kemin Kuntoa ja Helsingin Kisa-Veikkoja. Hänen valmentajanaan toimi Janne Palokangas.
Halvari sijoittui seitsemänneksi 19-vuotiaiden MM-kilpailuissa Sudburyssa 1988. Seuraavana vuonna hän oli viides saman ikäluokan EM-kilpailuissa Varaždinissa. Stuttgartin MM-kisoissa 1993 hän karsiutui loppukilpailusta. Seuraavana vuonna hän oli Pariisin sisäratojen EM-kilpailuissa kahdeksas tuloksella 19,48 ja Helsingin EM-kilpailuissa neljäs työnnettyään 19,52. Lisäksi hän voitti Euroopan cupin kakkosliigan kilpailun Ljubljanassa.
Halvari voitti sisäratojen maailmanmestaruuden Barcelonassa 1995 tuloksella 20,74. Saman vuoden Götegorgin MM-kilpailuissa hän sai hopeaa työnnettyään 20,93; hän hävisi kilpailun voittaneelle John Godinalle hieman yli puoli metriä. Lisäksi hän voitti Euroopan cupin ykkösliigan kilpailun Turussa. Atlantan olympialaisissa 1996 hän karsiutui loppukilpailusta. Vuonna 1997 hän oli sisäratojen MM-kilpailuissa Pariisissa kuudes tuloksella 20,22 ja ulkoratojen MM-kilpailuissa Ateenassa viides työnnettyään 20,13 sekä voitti Euroopan cupin ykkösliigan kilpailun Dublinissa.
Halvari sai hopeaa Valencian sisäratojen EM-kilpailuissa 1998 tuloksella 20,59. Kesäkuussa hän voitti Euroopan cupin superliigan kilpailun Pietarissa tuloksella 20,79. Myöhemmin samana vuonna hän oli kuudes Budapestin EM-kilpailuissa työnnettyään 20,33. Sevillan MM-kilpailuissa 1999 ja Gentin sisäratojen EM-kilpailuissa 2000 hän karsiutui loppukilpailusta.
Halvari saavutti Kalevan kisoissa kultaa 1994, 1995 ja 1997, hopeaa 1990, 1991 ja 1998 sekä pronssia 1999. Sisäratojen Suomen-mestaruuden hän voitti 1994, 1995, 1996, 1997, 1998 ja 2000. Lisäksi hän sai hopeaa 1989 ja 1990 sekä pronssia 1992 ja 2004. Aikuisten maaottelun kuulakilpailun hän voitti ulkoradoilla 1994, 1995, 1996 ja 1997 sekä hallissa 1994, 1995, 1996, 1997, 1998 ja 2000.
Halvarin ennätys ulkoradalla on 21,50 (Hämeenkyrö, 9. heinäkuuta 1995), mutta sisätiloissa hän on työntänyt Pohjoismaiden ennätyksen 22,09 (Tampere, 7. helmikuuta 2000). Halvari kuuluu 20 metrin kerhoon. Hän pääsi kerhon jäseneksi työnnettyään 4. elokuuta 1993 Kotkassa tuloksen 20,08.
Halvari kärsi urallaan lukuisista loukkaantumisista, muun muassa hänen akillesjänteensä meni poikki vuosina 1996 ja 2000. Hän on pituudeltaan 190 senttimetriä ja painoi aktiiviaikanaan noin 140 kilogrammaa riippuen vuodesta.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Halvari työnsi MM-hopeaa
Mississippin villikissa

| Mississippin villikissa> Banjo on My Knee |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Cromwell
Käsikirjoittaja:  Nunnally Johnson
Perustuu:  Harry Hamiltonin romaaniin
Tuottaja:   Darryl F. Zanuck  Nunnally Johnson 
Säveltäjä:  Charles Maxwell
Kuvaaja:  Ernest Palmer
Pääosat:   Barbara Stanwyck  Joel McCrea  Walter Brennan 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix
Ensi-ilta:   11. joulukuuta 1936 (US)  14. maaliskuuta 1937 (FI) 
Kesto:  95 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mississippin villikissa (engl. Banjo on My Knee) on vuonna 1936 ensi-iltansa saanut John Cromwellin ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka pääosissa ovat Barbara Stanwyck, Joel McCrea ja Walter Brennan.
Mississippin villikissa sai ensi-iltansa kotimaassaan 23. toukokuuta vuonna 1936. Suomeen elokuva ilmestyi teattereihin 14. maaliskuuta 1937. 20th Century Fox tuotti elokuvan.
Mississippin villikissa sai vuonna 1937 Oscar-ehdokkuuden parhaasta äänityksestä (Edmund H. Hansen).
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Barbara Stanwyck  | … |  Pearl Elliott Holley   |
|  Joel McCrea  | … |  Ernie Holley   |
|  Walter Brennan  | … |  Newt Holley   |
|  Buddy Ebsen  | … |  Buddy   |
|  Helen Westley  | … |  Isoäiti   |
|  Walter Catlett  | … |  Warfield Scott   |
|  Tony Martin  | … |  Chick Bean (nimellä Anthony Martin)   |
|  Katherine DeMille  | … |  Leota Long (nimellä Katherine De Mille)   |
|  Victor Kilian  | … |  Herra Slade   |
|  Minna Gombell  | … |  Ruby   |
|  Spencer Charters  | … |  Tuomari Tope   |
Aiheesta muualla

Mississippin villikissa Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Mississippin villikissa Elonet.
Mississippin villikissa AllMoviessa. (englanniksi)
Mikko Kantola

Mikko (Esra Mikael) Kantola (9. lokakuuta 1916 Pieksämäki – 24. marraskuuta 1997 Kanarian saaret, Espanja) oli Työtehoseuran toimitusjohtaja, professori ja metsätöiden koneellistamisen kehittämisen pioneereja Suomessa.
Kantolan vanhemmat olivat kappalainen Vilho Kantola ja opettaja Elli Hyvönen ja puoliso vuodesta 1946 varanotaari Arma-Iris Gustavsson. Pieksämäellä syntynyt Kantola vietti lapsuusvuotensa Kivennavalla ja tuli ylioppilaaksi Terijoen yhteislyseosta.  Sodissa hän toimi pioneerijoukoissa ja valmistui jatkosodan aikana vuonna 1943 metsänhoitajaksi. Maatalous- ja metsätieteiden lisensiaatti ja tohtori Kantolasta tuli 1954, hänen väitöskirjansa aiheena oli sahatukkien automaattinen kuormaus autoon. Työtehoseuran palveluksessa Kantola toimi koko ammattiuransa, vuodesta 1945 alkaen aina eläköitymiseensä saakka vuonna 1981. Hän työskenteli Työtehoseuran metsäosaston päällikkönä, johtokunnan sihteerinä ja jäsenenä sekä toimitusjohtajana. Alkuvuosina hän toimi muun muassa metsätyöntekijöiden ammattikasvatuksen parissa, mutta oli myös kehittämässä metsätyövälineistöä, kuten esimerkiksi rationalisoimassa 54 eri käytössä ollutta kirvesmallia muutamaan päätyyppiin ja vaikuttamassa teräskaaristen käsisahojen käyttöönottoon. Erityisesti Kantola vaikutti silti moottorisahan käytön yleistymisen myötä laajemmin puunkorjuun koneellistumiseen ja oli myös metsänmuokkauksen kaluston kehittämisen asiantuntija. Niistä hänellä oli useita patentteja. Työtehoseuran toimitusjohtajana Kantola kehitti sekä organisaation rakennetta että toiminnan kohdealueita. Hän toimi pitkään muun muassa oman alansa YK:n alaisten kansainvälisten yhteistyöelinten Suomen edustajana ja kansainvälisissä rationalisointijärjestöissä. Professorin arvonimi hänelle myönnettiin 1977.
Mieskuoro Euga

Mieskuoro Euga on Turussa, Tampereella ja Helsingissä toimiva mieskuoro, joka perustettiin vuonna 2011. Nuorista miehistä koostuva Euga on profiloitunut sekä perinteisen että kokeilevan mieskuoromusiikin esittäjäksi.
Kuoroa johtaa Visa Yrjölä (s.1992), joka aloitti johtamisopintonsa Klemetti-Opiston kuoronjohtokurssilla vuonna 2004. Yrjölän opinnot Sibelius-Akatemian kuoronjohtoluokalla alkoivat syksyllä 2011.
Keväällä 2013 kuoro sijoittui ensimmäiseksi Cornwallin kansainvälisessä mieskuorokilpailussa. Tampereen Sävel-kuorokatselmuksessa kesäkuussa 2013 kuoro palkittiin kahdella kultaleimalla ja Visa Yrjölä lisäksi kuoronjohtajapalkinnolla. Toukokuussa 2014 Euga edusti Suomea Wienin juhlaviikkojen avajaiskonsertissa. Huhtikuussa 2015 Euga voitti Tampereella järjestetyn Leevi Madetoja -mieskuorokilpailun kansainvälisen sarjan ja lisäksi kuoro sai myös erikoispalkinnon Einojuhani Rautavaaran Laulu oravasta -kappaleen esityksestä.
Saavutuksia

1. palkinto (alle 40 henkilön sarja) – VI kansainvälinen Cornwallin mieskuorokilpailu 2013
2 kultaleimaa – Tampereen Sävel 2013
1. palkinto – VI kansainvälinen Leevi Madetoja -mieskuorokilpailu 2015
Suomen edustaja – Wienin juhlaviikkojen avajaiskonsertti 2014
Aiheesta muualla

Mieskuoro Eugan Facebook -sivut
Eugaelämää Helsingin Sanomissa
Unicode

Unicode on tietokonejärjestelmiä varten kehitetty merkistöstandardi ja käytännössä sama kuin yleismaailmallisen merkistön (engl. Universal Character Set, UCS) määrittävä kansainvälinen standardi ISO/IEC 10646. Unicode määrittää yksilöivän koodiarvon yli 100 000 kirjoitusmerkille.
Maailmassa puhutaan tuhansia kieliä, jotka käyttävät kymmeniä erilaisia kirjoitusjärjestelmiä, ja kunkin kielen kirjoittamiseen tarvitaan sille ominainen merkkivalikoima. Useimmissa vanhemmissa tietokonemerkistöissä, kuten 7-bittisessä ASCIIssa ja 8-bittisessä ISO Latin 1:ssä, on tilaa enintään 128:lle tai 256:lle erilaiselle merkille, joten yhteen merkistöön eivät mahdu edes kaikkien Euroopan unionin virallisten kielten kirjoitusmerkit, puhumattakaan esimerkiksi kiinalaisista ja japanilaisista merkeistä. Unicode sen sijaan käyttää useampia tavuja (enemmän bittejä), mikä mahdollistaa huomattavasti enemmän merkkipaikkoja. Siten Unicodessa on enemmän tilaa kaikille maailman kielten käyttämille merkeille sekä erinäisille teknisille kontrolli- ja erityiskoodeille. Lisäksi tuettuna on joukko erilaisia emoji-merkkejä.
Unicode-merkkeihin voidaan viitata yksitarkoitteisilla merkkikoodeilla eli tunnuksilla. Tunnus kirjoitetaan tyypillisesti muodossa U+xxxx, jossa etuliite U+ viittaa Unicode-standardiin ja xxxx on numeroista 0–9 sekä kirjaimin esitettävistä numeroista A–F koostuva heksadesimaaliluku. Esimerkiksi suuraakkosen Y tunnus on U+0059, ja suuraakkosen Z tunnus on U+005A. Tunnuksen koodiarvo voidaan esittää myös tavallisena desimaalilukuna (esimerkiksi heksadesimaaliluku 59 vastaa desimaalilukua 89, ja 5A puolestaan vastaa desimaalilukua 90), mutta yleensä suositaan heksadesimaalista muotoilua. Heksadesimaalinen Unicode-tunnus esitetään vähintään nelinumeroisena, mutta tarvittaessa se voi koostua viidestä tai jopa kuudesta numerosta.
Historia

Ajatus yleismaailmallisesta ja mahdollisimman kattavasta merkistöstä alkoi itää 1980-luvulla useallakin taholla. Vuonna 1984 kansainväliset standardointijärjestöt ISO ja IEC perustivat yhdessä työryhmän valmistelemaan tällaista merkistöä, joka sai nimekseen ISO/IEC 10646. 
Ohjelmistoteollisuuden edustajat puolestaan perustivat samaan perustavoitteeseen pyrkivän intressiryhmän The Unicode Consortium vuonna 1990.
Aikaisempiin merkistöihin kuuluu Xerox Character Code Standard (XCCS), jonka kokemuksista kiinteäkokoinen suunnitelma on toivottava muuttuvakokoisen sijaan.
Unicode ja ISO/IEC 10646 ovat kehitetty erillisinä standardeina, mutta näistä vastaavat tahot työskentelevät läheisessä yhteistyössä ja pitävät ne yhdenmukaisena. Unicode on saanut enemmän näkyvyyttä kuin ISO-standardi osin ilmeisesti siksi, että sanamainen nimi Unicode on helpommin muistettavissa ja käytettävissä kuin koodimainen numerosarja. Asiaan saattaa vaikuttaa myös se, että virallinen standardointityö mielletään jähmeäksi mutta teollisuuden edustaja Unicode dynaamiseksi.
Unicoden ensimmäinen versio suunniteltiin 16-bittiseksi, mikä mahdollisti 65 536 merkkipaikan koodiavaruuden. Unicoden versiosta 2.0 lähtien se ei ole ollut 16-bittinen.
Kun huomattiin ettei 16-bittinen koodaus riitä kaikkien maailman nykyisten ja historiallisten kirjoitusjärjestelmien tarpeisiin, Unicoden versioon 2.0 rakennettiin mekanismi, joka laajensi standardin 21-bittiseksi ja näin mahdollisti yli miljoonan merkkipaikan koodiavaruuden. Valtaosa näistä merkkipaikoista on yhä tyhjiä. Unicoden versio 3.0 määritti yksilöivän koodiarvon 49 194 merkille ja vuonna 2009 julkaistu versio 5.2 jo 107 361 merkille.
Unicodelle on erilaisia koodaustapoja, joita ovat UTF-8, UTF-16 ja UTF-32. Nämä ovat yhdestä neljään 8-bittistä tavua, yksi tai kaksi 16-bittistä yksikköä tai yksi 32-bittinen yksikkö. Koodauksen UCS-2 on korvannut UTF-16. UTF-EBCDIC on EBCDIC-merkistön kanssa käytettävä muunnos.
Unicode versiossa 14.0 on 144 697 merkkiä. Versiossa 16.0 on 154 998 merkkiä. Mukana on seitsemän uutta modernia ja historiallista kirjoitusjärjestelmää.
Unicoden rakenne

Unicoden merkkiavaruus jakautuu 17 tasoon (engl. plane). Jokainen taso koostuu 65 536 merkkipaikasta, joten kaikkiaan mahdollisia merkkipaikkoja on 1 114 112. Ensimmäinen taso tai oikeammin nollataso on monikielinen perustaso (engl. Basic Multilingual Plane, BMP), joka koostuu nelinumeroisella heksadesimaaliluvulla esitettävistä merkkipaikoista (U+0000...U+FFFF) ja sisältää lähes kaikki nykyään käytössä olevien kirjoitusjärjestelmien merkit. Ylemmistä tasoista käytössä on toistaiseksi vain pieni osa. Tasolle 1 (U+10000...U+1FFFF) on sijoitettu lähinnä historiallisten kirjoitusjärjestelmien merkkejä, ja taso 2 (U+20000...U+2FFFF) sisältää joissakin kiinan murteissa käytettäviä harvinaisia merkkejä. Tasot 3–13 (U+30000...U+DFFFF) ovat tyhjiä, mutta tasolla 14 (U+E0000...U+EFFFF) on eräitä ei-graafisia teknisiä erikoismerkkejä. Tasot 15 ja 16 (U+F0000...U+10FFFF) on varattu yksityiseen käyttöön; näille tasoille voi kuka tahansa lisätä epävirallisia merkkejä, mutta ne toimivat vain samaa määrittelyä noudattavissa tietokonejärjestelmissä.
Tasot on jaettu edelleen erikokoisiksi lohkoiksi, joista kuhunkin on koottu yhden kirjoitusjärjestelmän merkkejä. Yhden kielen tarvitsemat merkit voivat kuitenkin jakaantua useaan lohkoon, koska Unicoden rakenne on pyritty pitämään mahdollisimman yhteensopivana vanhempien merkistöstandardien kanssa ja merkkivalikoimaa on lisäksi laajennettu vaiheittain. Esimerkiksi suomen oikeinkirjoituksessa tarvittavat suur- ja pienaakkoset A/a–Z/z (samoin kuin numerot 0–9 ja tavallisimmat välimerkit) ovat latinalaisessa perusosassa (Basic Latin: U+0000...U+007F), joka vastaa ASCII-merkistöä, mutta Ä/ä ja Ö/ö ovat latinalaisen merkistön täydennysosassa (Latin 1 supplement: U+0080...U+00FF). Š/š ja Ž/ž puolestaan ovat laajennusosassa A (Latin Extended-A: U+0100...U+017F). Vastaavasti muille merkkijärjestelmille, kuten kreikkalaisille, kyrillisille ja arabialaisille kirjaimille, on nimetty omat lohkonsa, ja muita lohkoja on varattu ASCIIsta puuttuville välimerkeille sekä muun muassa matemaattisille ja kielitieteellisille erikoismerkeille.
Unicoden rakenne > Unicoden alkupää

| --- | --- |
U+0000…U+007F: latinalaiset perusaakkoset A–Z suur- ja pienaakkosina, numerot 0–9 ja tavallisimmat välimerkit
U+0080…U+00FF: latinalaisten kirjainten täydennysosa (kuten esim. Å/å, Ä/ä ja Ö/ö)
U+0100…U+017F: latinalaisen kirjaimiston laajennusosa A (kuten esim. Š/š ja Ž/ž)
U+0180…U+024F: latinalaisen kirjaimiston laajennusosa B (kuten esim. Ə/ə)
U+0250…U+02AF: ne IPA-merkit, jotka eivät ole latinalaisia perusaakkosia A–Z
U+02B0…U+02FF: kirjaimet, joiden tarkoitus on muunnella edellistä kirjainta (esim. ʰ)
U+0300…U+036F: tarkkeet, jotka yhdistyvät edelliseen merkkiin (esim. akuuttiaksentti, joka muuttaa a-kirjaimen á:ksi)
U+0370…U+03FF: kreikkalaiset kirjaimet
U+0400…U+04FF: kyrilliset peruskirjaimet
U+0500…U+052F: kyrillisen kirjaimiston täydennysosa
Merkistökoodaukset

Teknisesti Unicode-merkit voidaan koodata tiedostoihin eri tavoin. Unicode-standardin tukemat kolme koodaustapaa ovat UTF-8, UTF-16 ja UTF-32, joista kullakin on omat vahvuutensa.
Merkistökoodaukset > UTF-8

UTF-8 on Unicoden vaihtelevanpituinen koodaustapa. Sen etuna on osittainen yhteensopivuus vanhempien järjestelmien kanssa, jotka käsittelevät merkkejä kahdeksanbittisinä tavuina eli oktetteina. UTF-8 on rakennettu siten, että ASCII-merkistöä vastaavat eli latinalaiseen perusosaan kuuluvat merkit (mm. kirjaimet Aa–Zz) koodautuvat täsmälleen samoin kuin ASCIIssa käyttäen tavusta vain seitsemää bittiä. Kahdeksas bitti (jonka avulla ASCIIta on vanhastaan voitu laajentaa muun muassa Latin 1 ‑merkistöksi) puolestaan määrittää, edustaako tavu tiettyä merkkiä sellaisenaan vai onko se jonkin monitavuisena koodautuvan merkin alkuosa. Näin ne merkit, jotka eivät sisälly ASCIIhin, voidaan koodata kahden tai useamman tavun jonoina.
Tunnuksen koodipaikasta riippuen yksi merkki vie tallennettuna tilaa yhdestä neljään tavua. Merkin vaatima tavumäärä riippuu koodipaikasta seuraavasti:
U+0000...U+007F: yksi tavu (latinalainen perusosa eli ASCII)
U+0080...U+07FF: kaksi tavua (mm. Latin 1 ja suuri osa muista eurooppalaisista sekä Lähi-idän merkistöistä)
U+0800...U+FFFF: kolme tavua (loput monikielisen perustason merkit)
U+10000...U+10FFFF: neljä tavua (muiden tasojen merkit)
Latin 1 ‑lohkoon sisältyvät merkit (mm. Å/å, Ä/ä ja Ö/ö) koodautuvat siis kaksitavuisina ja muut monikielisen perustason merkit kaksi- tai kolmitavuisina. Koska latinalaisilla kirjaimilla kirjoitettu teksti vie tallennustilaa enimmäkseen vain yhden tai välillä kaksi tavua merkkiä kohti, tiedostojen koko ei kasva merkittävästi isommaksi kuin 8-bittistä merkistöä käytettäessä. Sen sijaan kolmitavuisin merkein kirjoitettavien itäaasialaisten kielten näkökulmasta UTF‑8 voi vaikuttaa tuhlailevalta koodaustavalta.
Perinteisiin kahdeksanbittisiin merkistöihin verrattuna UTF-8:n etuna on, että se on helppo tunnistaa automaattisesti. Toisin kuin Itä-Aasiassa perinteisesti käytetty ISO 2022 ‑koodaus, UTF‑8 on lisäksi tilaton,selvennä joten osin turmeltuneen tiedoston datasta menetetään vain turmeltunut osa, ei koko loppua tekstiä.
UTF-8 -standardi kuvataan myös RFC-dokumentissa RFC 3629.
Merkistökoodaukset > UTF-16

UTF-16:ssa yksittäinen merkki tallentuu aina vähintään tavuparina eli 16 bitin kokonaisuutena. Monikieliseen perustasoon sisältyvien merkkien (U+0000...U+FFFF) tallentamiseen riittää yksi tavupari, joten lähes kaikki nykyaikaisten kielten tarvitsemat merkit ovat koodattavissa kahdella tavulla. Tästä seuraa, että pääasiassa itäaasialaisia merkkejä sisältävät tiedostot vievät vähemmän tallennustilaa kuin UTF‑8:aa käytettäessä. Toisaalta sellaiset tiedostot, jotka pääosin koostuvat ASCII-merkeistä, vievät enemmän tallennustilaa kuin UTF‑8:aa käytettäessä.
Muilla kuin monikielisellä perustasolla sijaitsevien merkkien (U+10000...U+10FFFF) tallentamiseen tarvitaan kaksi tavuparia. Tällöin hyödynnetään monikieliseen perustasoon sisältyviä niin sanottuja sijaismerkkejä (engl. surrogate code points), joita on kaikkiaan 2048 jaettuina kahteen 1024 merkin ryhmään (high surrogates ja low surrogates). Niiden avulla muodostettavat yhdistelmät riittävät ylimpien 16 tason merkkien koodaamiseen (1024 × 1024 = 16 × 65 536 = 1 048 576).
UTF-16:sta on kolme versiota, joiden erot selittyvät tavujärjestyksen eroilla:
UTF-16BE on big endian, jossa kukin tavupari alkaa enemmän merkitsevällä tavulla.
UTF-16LE on little endian, jossa kukin tavupari alkaa vähemmän merkitsevällä tavulla.
Kolmannessa vaihtoehdossa tavujärjestys on avoin, jolloin tekstin tulisi alkaa koodilla U+FEFF (engl. zero width no-break space tai epävirallisesti mutta osuvammin byte order mark eli BOM; kyseessä on vanhentunut sitovan tyhjeen merkki, jonka tehtävä Unicoden varhaisten versioiden mukaan oli automaattisen rivinvaihdon estäminen mutta jota nykyään käytetään ensisijaisesti tavujärjestyksen osoittimena). Tavujärjestykseltään käänteinen tunnus U+FFFE on pysyvästi määritelty niin sanotuksi epämerkiksi (engl. noncharacter). Jos siis aloitusmerkki näyttäisi olevan U+FFFE, joka on Unicodessa laiton, sen täytyy todellisuudessa olla U+FEFF, jonka vähemmän merkitsevä tavu (FF) on tallentunut ensin eli alempaan muistipaikkaan. Aloitusmerkin jälkeen muut merkit noudattavat samaa tavujärjestystä.
Merkistökoodaukset > UTF-32

Koodaustavoista suoraviivaisin on UTF-32. Siinä jokainen merkki tallentuu neljän tavun mittaisena eli kaikkiaan 32 bitin kokonaisuutena, mikä vaatii suhteellisen paljon tallennustilaa (koska 21-bittinen koodaus riittäisi kaikkien Unicode-merkkien yksilöimiseen, 32-bittistä koodausta käytettäessä on jokaisessa merkissä 11 ylimääräistä bittiä).
Kuten UTF-16:sta, myös UTF-32:sta on kolme versiota: UTF-32LE ja UTF-32BE sekä sellainen, jossa käytetään tavujärjestysmerkkiä.
Merkistökoodaukset > Muut

UTF-7 (RFC 2152) on ehdotus Unicoden koodaamiseen 7-bittisten ASCII-merkistön merkkien avulla. Tarve koodaukselle on kuitenkin ollut vähäistä. UTF-7:n tuki on kielletty HTML5-standardissa ennakoimattoman käytöksen vuoksi.
Punycode on RFC 3492:ssa määritelty koodaus Unicoden käytölle DNS-nimissä. Sitä käytetään mahdollistamaan ääkköset web-sivustojen nimissä.
UCS-2 standardi oli varhainen versio Unicodesta, joka oli rajoitettu 65 535 merkkiin, mutta tarve on tukea enemmän merkkejä. UTF-16 standardi on korvannut UCS-2:n.