stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turkka Mali

| Turkka Mali |
| --- | --- |
 Turkka Mali kesäkuussa 2010
Henkilötiedot
Koko nimi:  Turkka Antero Mali
Syntynyt: 18. tammikuuta 1956 Forssa
Kuollut: 17. joulukuuta 2023 (67 vuotta)
Ammatti:  sanoittaja, muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Jarna Leinonen Henri Uotila
Aktiivisena:  1978–2023
Yhtyeet:  Mika ja Turkka Mali
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Turkka Antero Mali (18. tammikuuta 1956 Forssa – 17. joulukuuta 2023) oli suomalainen sanoittaja ja muusikko. Hänen sanoittamiaan kappaleita ovat muun muassa ”Kirje” (levyttänyt muun muassa Janne Hurme), ”Jaksaa vanhakin tanssia” (Reijo Taipale), ”Vain yksi maa” (Arja Havakka), ”Täällä Pohjantähden alla” (Petri Laaksonen) ja ”La dolce vita” (Anneli Saaristo).
Turkka Mali oli koulutukseltaan ylioppilasmerkonomi. Hän työskenteli 1980-luvulla musiikinopettajana ja aloitti 1990-luvulla Musiikki-Fazerin palveluksessa. Sittemmin hän siirtyi päätoimiseksi sanoittajaksi ja freelanceriksi ja teki yli 2 500 laulusanoitusta .
Mali esiintyi ja levytti vuodesta 1978 lähtien nuoremman veljensä Mikan kanssa duona Mika ja Turkka Mali. Levytyksiin kuuluivat esimerkiksi useampi albumi Vladimir Vysotskin musiikkia suomennettuna. Lisäksi Mali julkaisi pari soololevyä: Uudet äänet ja Synnyinmaa sekä yhteislevyn Kukerpillid-yhtyeen kanssa Meren juhlaa.
Mali sanoitti myös salanimillä Jarna Leinonen ja Henri Uotila.
Malin poika on tietokilpailukirjailija Magnus Mali.
Mali valittiin Forssan kaupunginvaltuustoon kuntavaaleissa 2017 Kokoomuksen listalta. Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Turkka Mali Wikimedia Commonsissa
Haastattelu, Selvis 4/2000
Turkka Malin sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Turkka Malin sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Turkka Malin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle
Edvard Hanell

| Edvard Hanell |
| --- | --- |
 Edvard Hanell talvisodan aikana.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. toukokuuta 1894 Tornio
Kuollut: 8. huhtikuuta 1947 (52 vuotta) Jyväskylä
Sotilashenkilö
Sotilasarvo:  kenraaliluutnantti
Edvard Fritjof Hanell (1. toukokuuta 1894 Tornio – 8. huhtikuuta 1947 Jyväskylä) oli suomalainen kenraaliluutnantti. Hän johti välirauhan aikana 1940–1941 Salpalinjan linnoitusketjun rakentamista. Hän toimi myös Sotakorkeakoulun johtajana 1933–1939, niin sanotun Haminan ryhmän komentajana Viipurinlahden taistelun yhteydessä talvisodan viimeisten päivien aikana sekä Suomen yleisesikunnan väliaikaisena päällikkönä maaliskuusta kesäkuuhun 1940 ja jatkosodan alkuvaiheessa kesäkuusta 1941 helmikuuhun 1942.
Perhe ja opinnot

Hanellin vanhemmat olivat tullinhoitaja Edvard Fritjof Hanell ja Wendla Emilia Andersson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Eva Ingeborg Renvaldin kanssa. Hän kävi viisi luokkaa Helsingin Suomalaista Yhteiskoulua ja kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Nylands Nationiin. Hän jatkoi opintojaan Teknillisen korkeakoulun konerakennusosastolla vuosina 1912–1914 ja suoritti insinööritutkinnon 1. osan keväällä vuonna 1914. Hän suoritti opintomatkan Englantiin vuonna 1919. Ranskan sotakorkeakoulun hän suoritti vuosina 1926–1928.
Jääkäriaika

Hanell lähti ensimmäisten vapaaehtoisten joukossa Saksaan Pfadfinder-kurssille, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 8. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 31. elokuutakuuta 1915. Hän osallistui ensimmäisen maailmansodan taisteluihin Saksan itärintamalla Missejoella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän suoritti Libaussa vuonna 1917 sotakoulun A-kurssin.
Suomen sisällissota

Hanell astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 kapteeniksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan komppanianpäälliköksi Jääkäripioneeripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 19. maaliskuuta 1918 alkaen 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan komentajaksi. Hän johdatti pataljoonansa sisällissodassa taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella, Rajamäellä, Tarpilassa ja Raivolassa. Hän haavoittui lievästi Kalevankankaan taistelussa 28. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hänet siirrettiin juuri ennen sodan loppumista 10. toukokuuta 1918 Päämajan kenraaliohjaamoon, mutta siirrettiin pian päämajan lakkauttamisen johdosta toimistopäälliköksi Yleisesikunnan koulutusosastolle. Hän toimi tämän osaston tultua 13. elokuuta 1918 siirretyksi Armeijan päällikön esikuntaan (myöhempi nimi Sotaväen päällikön esikunta) koulutusosaston päällikkönä, josta tehtävästä hänet siirrettiin 24. maaliskuuta 1920 alkaen 1. Divisioonan esikuntapäälliköksi ja  9. tammikuuta 1925 alkaen Uudenmaan rykmentin komentajaksi, josta hänet nimitettiin 1. heinäkuuta 1933 Sotakorkeakoulun johtajaksi sekä samalla sotakoulujen tarkastajaksi. Hän hoiti myös lyhyitä viransijaisuuksia 1. Divisioonan komentajana.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Hanell osallistui ylimääräisten harjoitusten (YH) aikaan Ryhmä H:n komentajana, ja myöhemmin hän oli ylipäällikön henkilökohtaisessa käytössä erikoistehtäviin. Sodan loppuvaiheessa hän sai komentajuuden Haminan torjuntaryhmästä. Välirauhan aikana hän toimi linnoitustöiden johtajana ja Päämajan Yleisesikunnan väliaikaisena päällikkönä, josta hänet lähetettiin takaisin johtamaan linnoitustöitä lähenevän sodanuhkan takia.
Jatkosodan sytyttyä hän oli edelleen johtamassa linnoitustöitä, mutta siirrettiin sotatoimien päästessä paremmin käyntiin Päämajan Yleisesikunnan varapäälliköksi, josta hänet komennettiin vuonna 1942 jälleen linnoitustöihin, jossa hän olikin aina sodan päättymiseen saakka suoraan Päämajan alaisuudessa. Hanell erosi vakinaisesta palveluksesta sodan jälkeen joulukuussa 1944 ja siirtyi Jyväskylään Wilh. Schaumanin vaneritehtaan toimitusjohtajaksi. Hän kuoli muutamaa vuotta myöhemmin. Hänet on haudattu Espooseen.
Opetustoimi

Hanell toimi pioneeriopin tuntiopettajana Kadettikoulussa vuosina 1919–1926 ja  Sotakorkeakoulussa vuosina 1924–1926 ja 1929–1930 sekä Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1924–1925 ja 1929–1933: Hän toimi myös pioneeriopin opettajana erilaisilla kursseilla ja laati koulutussuunnitelman pioneeriopille. Helsingin suojeluskuntapiirin pioneerikomppaniassa hän toimi opettajana vuosina 1930–1933.
Luottamustoimet

Hän otti osaa armeijan edustajana Ruotsin syysmanöövereille vuonna 1923. Hänet komennettiin seuraamaan Ruotsin sotakorkeakoulun kesäkenttäharjoituksia vuonna 1934 ja tutustumaan Saksan sotakorkeakouluun, sekä muihin sotakouluihin ja joukko-osastoihin vuonna 1937. Hän toimi sotaylioikeuden sotilasjäsenenä vuosina 1930–1939 ja 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuosina 1932–1933 sekä Upseeriliiton puheenjohtajana vuonna 1933. Kenttäratsastusseuran puheenjohtajana hän toimi vuosina 1935–1938 ja Sotilasaikakauslehden toimituskunnan jäsenenä vuosina 1921–1925 ja 1930–1935 sekä Suomen ratsastajainliiton liittovaltuuston puheenjohtajana vuodesta 1938 alkaen. Sotakouluopetusta järjestämään asetetun toimikunnan jäsenenä hän toimi vuonna 1919 ja puheenjohtajana Muistiopas-komiteassa vuonna 1934 sekä oli mukana sotakoulujen johtosääntöjä laatimaan asetetussa toimikunnassa vuonna 1934. Armeijan teknillistä asiantuntemusta selvittelemään määrätyssä toimikunnassa hän istui vuonna 1935 ja upseerikoulutuksen kulun järjestelyä käsitelleessä komiteassa vuosina 1936–1937.
Julkaisut

Hävitystyöt: Räjähdysaineiden käyttö pioneeritarkoituksiin. Vain palveluksessa käytettäväksi. Puolustusministeriön taisteluvälineosaston julkaisu. Otava 1923.
Maastoutuminen ja naamioituminen (yhdessä kapt. T. V. Viljasen kanssa). Otava 1931
Sotakorkeakoulu 1924-34. Tiede ja ase 2/1934
Hän on kirjoittanut ammattialaansa koskevia kirjoituksia Sotilasaikakauslehteen.
Ylennykset ja kunniamerkit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset | Kunniamerkkinauhat | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 2. syyskuuta 1915  Gruppenführer 6. marraskuuta 1915  Zugführer 1. maaliskuuta 1916  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 30. toukokuuta 1918  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1922  Eversti 16. toukokuuta 1928  Kenraalimajuri 6. joulukuuta 1934  Kenraaliluutnantti 1940  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 21. toukokuuta 1919 |   |   Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan suurristi   Vapaudenristi 1. lk rintatähden kera   Vapaudenristi 1. lk   Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera   Vapaudenristi 2. lk. kansalaisansioista   Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi   Vapaussodan muistomitali soljen kera   Talvisodan muistomitali   Jääkärimerkki   Preussin 2. lk. Rautaristi    Saksan 1. lk. Rautaristi   Viron Kotkaristi ritarikunnan 2. lk. ansioristi   Ranskan Kunnialegioonan suurupseeri  Corona Komanici suurristi   Ruotsin Miekkaritarikunnan 1. lk. komentajamerkki   Ruotsin Vaasa ritarikunnan komentajamerkki   Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Aiheesta muualla

Hanell, Edvard hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Päämajan linnoitusosaston päällikkö kenraaliluutnantti Edvard Hanell vasemmalla ja päämajan komentoesikunnan päällikkö kenraaliluutnantti W. E. Tuompo.
Malmin talo

Malmin talo on Peter Malm jr:n 1835–1838 rakennuttama rakennus Pietarsaaressa. Rakennuksen suunnitteli Anders Fredrik Granstedt syksyllä 1835.
Rakennustyöt alkoivat 1836. Malm hankki kalkkia Virosta, karniisikiviä Riiasta sekä messinkiset ovensaranat, kädensijat ja muut koristeet Tukholmasta. Granstedtin piirutuksia noudatettiin huonejaon, pohjakaavan ja pääosin myös julkisivujen osalta.
Kauppahuone- ja varustamokauden jälkeen rakennus siirtyi Donnerien suvulle, joka lahjoitti sen vuonna 1908 testamentilla Pietarsaaren kaupungille museoksi ja kirjastoksi. Talo remontoitiin, jolloin huoneita yhdistettiin ja seinien ja kattojen alkuperäinen väritys peitettiin.
Vuonna 1918 Malmin talo toimi sisällissodan valkoisten toipilaiden paikkana. Kirjasto siirtyi muihin tiloihin syksyllä 1972. Malmin talon päärakennuksen laaja remontti alkoi 1976, ja se saatiin valmiiksi 1993, jolloin korjaustyöt siirtyivät talousrakennuksiin.
Malmin talo on Pietarsaaren museon päätoimipiste, jossa on esillä merihistoriaa ja kaupunkikulttuuria.
Haltia (Arda)

Haltiat (quendi, engl. Elves) ovat kirjailija J. R. R. Tolkienin luomassa fantasiamaailmassa asuva rotu. Eniten haltioiden historiasta kerrotaan Silmarillionissa. Kirjojen suomennoksissa puhutaan johdonmukaisesti haltioista, mutta periaatteessa myös suomen haltija olisi sanan Elf pätevä ja kieliopin mukainen käännös.
Haltioiden historia > Haltioiden synty

Silmarillionin mukaan kun Varda, Taivaan Valtiatar, otti Valinorin Kahdesta Puusta vanhemman, Telperioinin, kastetta ja heitti sen taivaalle, syntyivät tähdet. Samalla hetkellä Keski-Maan itäosissa Cuiviénenin järven rannalla heräsivät ensimmäiset haltiat.
Haltiat olivat yhtä kookkaita kuin ihmiset, mutta paljon viisaampia ja voimakkaampia. Haltioiden sanottiin hohtavan pimeässä tähtivaloa, ja silmiensä olevan tähtien peili. Haltiat puhuivat kaikista kansoista ensimmäisinä ja he saivat sen vuoksi nimen quendi eli "Puhuvat". Haltioiden suurin ero ihmisiin verrattuna oli kuitenkin se, että haltiat olivat kuolemattomia. Heihin eivät ikääntyminen tai sairaudet vaikuttaneet, mutta haltia saattoi kuolla taistelussa tai jopa pelkkään suruun. Kerrottiin, että kuolleet haltiat pääsivät Mandosin saleihin odottamaan maailmanloppua. Erään teorian mukaan haltiat saattoivat reinkarnoitua uudelleen omina jälkeläisinään.
Haltiat asuivat Keski-Maassa, kunnes Oromë, Metsien Valtias, löysi heidät ja kertoi heille suuresta valosta, joka sijaitsi Lännessä.
Haltioiden historia > Eldar

Eldar, 'tähtien kansa', oli alun perin vala Oromën antama nimitys kaikille haltioille, mutta myöhemmin nimitystä käytettiin vain niistä haltioista, jotka lähtivät Pitkälle matkalle kohti Valinoria.
Haltioiden historia > Haltioiden jakautuminen ja Suuri Matka

Haltioiden herättyä valar halusivat suojella näitä kapinallisen valan Melkorin pahuudelta ja lähtivät sotaan Melkoria vastaan. Kun valar olivat vanginneet Melkorin, he pitivät neuvonpidon, jossa päätettiin kutsua haltiat turvaan Valinoriin. Oromë lähetettiin haltioiden luo ja hän valitsi jokaisesta sukukunnasta yhden lähettilääksi, jotta he voisivat tutustua Valinoriin. Nämä kolme olivat Ingwë, Finwë ja Elwë, joista tuli sittemmin kuninkaita. He ihastuivat valarin maiden autuuteen, ja palattuaan Cuiviéneniin kehottivat haltioita ottamaan kutsun vastaan ja muuttamaan länteen.
Silloin tapahtui haltioiden ensimmäinen hajaantuminen. Kaikki ensimmäisestä sukukunnasta ja suurin osa toisesta ja kolmannesta halusi lähteä, mutta monet kieltäytyivät kutsusta ja tahtoivat jäädä Keski-Maahan tähtitaivaan alle. Keski-Maahan jääneitä kutsuttiin nimellä Avari, haluttomat.
Länteen matkanneet haltiat jakautuivat kolmeen suureen kansaan. Ensimmäinen kansa oli vanyar, kultahaltiat, joiden kuningas oli Ingwë. Toinen kansa oli noldor, mestarihaltiat, joiden kuningas oli Finwë. Kolmas kansa oli teleri, merihaltiat, joiden kuningas oli Elwë Singollo. Hän oli myöhemmin Neldorethin metsän kuningas Beleriandissa. Vanyar kokonaisuudessaan sekä osa noldorista ja teleristä luokitellaan calaquendiin eli valohaltioihin, jotka ovat nähneet omin silmin Valinorin Kaksi Puuta.
Matkalla osa teleristä väsyi, eivätkä he enää tahtoneet jatkaa Kuolemattomille Maille ja jäivät Keski-Maahan. Teleri jakautui tämän myötä useaksi eri kansaksi. Olwë Ciriáranin johtamat Kuolemattomille maille matkanneet saivat nimen falmari, mutta heitä kutsuttiin yleisemmin teleriksi. Beleriandiin Elwën, Olwën veljen, johdolla Keski-Maahan jääneet saivat nimen sindar eli harmaahaltiat. Muu osa teleristä sai nimen nandor, joihin luokitellaan myös Ossiriandin laiquendi eli viherhaltiat.
Lopulta teleri saapuivat Kuolemattomille Maille, jonne vanyar ja noldor olivat ehtineet paljon aikaisemmin. Vanyar ja noldor rakensivat kaupungikseen Tirionin ja teleri rakensivat kaupungikseen Alqualondën. Kahden Puun valossa Kuolemattomilla Mailla asuvat haltiat kukoistivat ja elivät rauhassa.
Samaan aikaan Keski-Maassa sindar nousivat Keski-Maan mahtavimmaksi haltiakansaksi. Sindarin valtakunta oli Doriath ja heidän kuninkaansa oli Elwë, josta oli tullut Elu Thingol eli kuningas Harmaatakki. Thingol, hänen vaimonsa maia Melian sekä sindar ja Sinivuorten kääpiöt rakensivat yhdessä Doriathin pääkaupungin, Menegrothin, joka oli Keski-Maan kaunein kaupunki.
Haltioiden historia > Silmarilit

Kuolemattomilla Mailla Valinorissa noldoriin kuuluva haltia Fëanor, Finwën poika, loi Silmarilit; kolme suurta jalokiveä, jotka loistivat Valinorin Kahden Puun, Telperionin ja Laurelinin, valoa. Melkor, Mahdista Nouseva, halusi Silmarilit itselleen. Hän liittoutui suuren hämähäkin, Ungoliantin, kanssa ja he tuhosivat yhdessä Valinorin Kaksi Puuta. Valinor pimeni ja Melkor onnistui kaappaamaan Silmarilit. Melkor pakeni linnakkeensa Angbandin uumeniin ja Fëanor antoi hänelle nimeksi Morgoth, Maailman Musta Vihollinen.
Fëanor johdatti noldorin Alqualondën kaupunkiin ja pyysi telerin kuninkaalta Olwëlta lupaa lainata telerin laivoja, jotta pääsisi Keski-Maahan saadakseen Melkorilta Silmarilit takaisin. Olwë kieltäytyi, joten noldor-haltiat tappoivat teleri-haltioita ja ryöstivät laivat itselleen. Se oli ensimmäinen Sukusurma ja haltiat kauhistuivat suuresti, sillä koskaan aiemmin eivät haltiat olleet tappaneet toisiaan.
Lähinnä tästä syystä manalan herra Mandos, eli Lorien langetti Fëanorin ja hänen poikiensa päälle kirouksen. Kirous tuotti heille onnettomuutta pelkästä halusta silmarileihin. "Ja niin kaatui Fëanor Utumnon porteilla taistellessaan Morgothia vastaan".
Ynnä muut Silmarillionissa mainitut kauheat onnettomuudet Fëanorin suvulle. Viimeisenä lännen valoon sai luvan mennä "Galadriel Alatariel Indaris", joka oli Fëanorin sisarpuoli isänsä puolelta ja siten myös Mandosin kirouksen piiriin kuuluva.
Fëanorin johdolla noldor hyökkäsivät Morgothia vastaan ja tästä alkoi Kivien Sota, jonka aikana suurin osa haltioista ja heidän valtakunnistaan Keski-Maassa tuhoutui. Fëanor kaatui taistelussa ja ennen kuolemaansa kirosi Morgothin. Kääpiöt murhasivat Elu Thingolin ja murheissaan Melian palasi Kuolemattomille Maille, minkä jälkeen kääpiöt ja Fëanorin pojat tuhosivat Doriathin. Viimeisenä tuhoutui Gondolinin valtakunta Morgothin örkkien piirittämänä ja sitä hallinnut kuningas Turgon sai surmansa.
Lopulta valar Kuolemattomilla Mailla lähettivät suuren sotajoukon Keski-Maahan ja aloittivat Vihan Sodan. Valarin sotajoukko tappoi miltei kaikki Morgothin palvelijat ja hävitti Angbandin. Lopulta valar ottivat Morgothilta Silmarilit ja paiskasivat hänet Tyhjyyteen. Maedhros ja Maglor, Fëanorin viimeiset elossa olevat pojat, varastivat Silmarilit, mutta Maedhros sai surmansa pudottuaan Silmarilinsa kanssa tuliseen kuiluun ja Maglor heitti omansa mereen. Kolmannen Silmarilin asetti taivaalle tähdeksi Eärendil Puolhaltia lentävällä laivallaan Vingilotëlla.
Haltioiden historia > Mahtisormukset ja Ihmisten ja Haltioiden Viimeinen Liitto

Vihan Sodan jälkeen suurin osa Keski-Maan haltioista matkasi Kuolemattomille Maille, mutta pieni osa jäi Kuolevaisille Maille. Keski-Maahan nousi aluksi kolme suurta haltiavaltakuntaa. Fingonin jälkeläinen ja Noldorin korkea kuningas Gil-galad perusti Lindonin. Celeborn ja Galadriel perustivat Eregionin. Suurimalta osin nandoriin kuuluvia salohaltioita asettui sindariin kuuluvan Oropherin johdolla Vihermetsään (myöhemmin Synkmetsä). Salohaltioita asettui myöhemmin myös Celebornin ja Galadrielin johdolla Lothlórieniin ja Eregion jäi Celebrimborin hallitsemaksi.
Morgoth oli lyöty, mutta hänen suurin palvelijansa Sauron oli elossa. Sauron otti valtakunnakseen Mordorin maan ja omaksui kauniin ulkomuodon. Tässä valeasussa hän saapui Eregioniin nimellä Annatar ja opetti haltiaseppiä takomaan Mahtisormuksia. Haltioiden taottua Seitsemän Kääpiösormusta ja Yhdeksän Ihmisten Sormusta, Sauron lähti, mutta Celebrimbor takoi salaa vielä Kolme Haltiasormusta. Sormuksista Vilya, Ilman Haltiasormus, annettiin Gil-galadille, Nenya, Veden Haltiasormus, annettiin Galadrielille ja Narya, Tulen Haltiasormus, annettiin Círdanille.
Sauron takoi Tuomiovuoren uumenissa Sormusten Sormuksen, jolla hän yritti saada valtaansa kaikki Mahtisormukset kantajineen. Kun Sauron laittoi Valtasormuksen sormeensa, Haltiasormusten kantajat saivat selville Annatarin olleen Musta Ruhtinas Sauron. Vihassaan Sauron hyökkäsi Eregioniin. Celebrimbor kuoli, Eregion tuhoutui ja kääpiöiden ja ihmisten Mahtisormuksen joutuivat Sauronin käsiin, mutta númenorilaiset, Númenorin saarella asuvat ihmiset, tulivat haltioiden apuun ja tuhosivat Sauronin armeijan ennen kuin se olisi tuhonnut Lindonin. Elrond Puolhaltia perusti entisten Eregionin haltioiden kanssa Imladrisin eli Rivendellin haltioiden suojapaikaksi.
Myöhemmin númenorilaiset veivät Sauronin Númenoriin, missä Sauron turmeli Númenorin asukkaat. Lopulta númenorilaiset hyökkäsivät Kuolemattomille Maille, minkä vuoksi Númenor tuhoutui ja Kuolemattomat Maat erotettiin Kuolevaisista Maista. Tämän jälkeen vain haltialaivat kykenivät matkaamaan Kuolemattomille Maille.
Sauronin voimat kasvoivat ja Gil-galad ja Númenorin tuhosta selvinnyt númenorilaisruhtinas Elendil poikiensa Isildurin ja Anárionin kanssa perustivat Ihmisten ja Haltioiden Viimeisen Liiton.
Liiton joukot marssivat Mordoriin ja piirittivät seitsemän vuotta Barad-dûria, Sauronin linnaketta. Lopulta Gil-galad, Elendil ja Anarion kaatuivat. Isildur katkaisi Valtasormuksen Mustan Ruhtinaan sormesta, muttei kyennyt tuhoamaan sitä Tuomiovuoren liekeissä, koska ihmisten sydän oli houkutuksille altis.
Haltioiden historia > Haltioiden haipuminen

Sauron oli lyöty ja Barad-dûr tuhottu, mutta haltiat näkivät heidän aikansa Kuolevaisilla Mailla olevan lopussa ja ihmisten valtakauden alkavan. Niinpä suurin osa haltioista matkasi Harmaista Satamista Valinoriin jatkaakseen ikuista elämäänsä rauhassa.
Koska Isildur ei kyennyt tuhoamaan Valtasormusta, Sauron palasi. Hän perusti Dol Guldurin linnakkeen Synkmetsään. Vaikka haltiat eivät saaneet karkotetuksi sinne levinnyttä pimeyttä, ei Sauronkaan onnistunut ajamaan haltioita pois metsästä.
Noin sata vuotta myöhemmin viisi velhoa saapui Kuolemattomilta Mailta Harmaisiin Satamiin. Velhot ja haltioista suurimmat perustivat Valkoisen Neuvoston, jota johti Saruman Valkoinen, velhoista mahtavin. Velhoista Sarumanin jälkeen voimakkain, Gandalf Harmaa, käsitti Synkmetsän pimeyden johtuvan Sauronista. Viiden Armeijan Taistelun aikoihin Gandalf onnistui saamaan Neuvoston hyökkäämään Dol Gulduriin, mutta Sauron palasi takaisin Mordoriin ja jälleenrakensi Barad-dûrin.
Haltioiden historia > Sormuksen Sota ja viimeisten haltioiden lähtö

Valtasormus oli löytynyt ja Rivendellissä pidettiin neuvonpito Elrondin johdolla. Neuvonpidon päätteeksi muodostettiin Sormuksen Saattue, johon kuului myös haltia Legolas, Thranduilin poika ja haltiaprinssi Synkmetsästä. Legolasin kaikkein suurin teko oli ystävystyminen kääpiö Gimlin kanssa, vaikka yleisesti haltiat ja kääpiöt inhosivat toisiaan; poikkeuksena noldor, jotka jakoivat kääpiöiden kiinnostuksen metallitöihin ja sepäntaitoihin.
Sormuksen Sodan aikana Sauronin örkit hyökkäsivät kolme kertaa Lothlórieniin, mutta epäonnistuivat. Myös Synkmetsässä metsähaltiat taistelivat beorningien ja metsänihmisten kanssa ja Dol Guldur tuhottiin, jolloin metsä puhdistui pahuudesta.
Sormusten Sormus tuhoutui Tuomiovuoren tulessa ja Sauron kaatui. Gondorin ja Arnorin Yhdistyneen Valtakunnan kuninkaaksi kruunattiin Aragorn Arathornin poika, joka otti vaimokseen haltianeito Arwenin, Elrondin tyttären. Näin Eärendilin eldarilainen ja edainilainen sukuhaara yhdistyivät.
Keski-Maan Neljännelle Ajalle mennessä eldar olivat kokonaan lähteneet Keski-Maasta. Viimeisenä lähti Legolas ja kerrottiin, että hän otti mukaansa Gimlin, sillä tämä oli ollut hänen paras kumppaninsa Keski-Maassa. Niin lähti eldarista viimeinen, eivätkä he enää palanneet Keski-Maahan.
Haltioiden ulkonäkö

Tolkienin haltiat ovat kauniita, sekä pidempiä ja väkevämpiä kuin ihmiset. Heillä on suippokärkiset korvat lähde? ja vanyar-kansaa lukuun ottamatta tumma tukka. Tolkienin luomasta haltiarodusta tuli malli monille tulevaisuuden fantasiakirjailijoille, sekä myöhemmin myös fantasia- ja roolipelien kehittäjille.
Haltioiden kieli

Haltiat puhuivat herättyään aluksi vain yhtä kieltä, mutta ajan myötä kieli jakautui eri kieliksi tai murteiksi.
Ensimmäinen kielten jakaantuminen tapahtui eldarin kieleen sekä kuuteen avarin kieleen. Eldarin kielet jakaantuivat aluksi quenyaan, jota puhuivat vanyar ja noldor, sekä telerin kieleen, jonka alkuperäinen muoto jäi ainoastaan falmarin käyttöön, kun sen murteista syntyivät sindarin ja nandorin kielet.
Quenya ja sindarin kieli ovat Tolkienin pisimmälle kehittämät kielet. Quenyan hän muotoili pääosin ihailemansa suomen kieliopin pohjalta ja sindarin kielen pääosin kymrin kieliopin pohjalta. Hartaana katolilaisena Tolkien kertoi haltioiden pohjalla olleen mielikuvan siitä, millaisia ihmiset olisivat, mikäli syntiinlankeemusta ja perisyntiä ei milloinkaan olisi tapahtunut. Englannin sana Elves ja monet haltioihin liittyvät yksityiskohdat sinänsä palautuivat Tolkienille rakkaaseen esikristilliseen mytologiaan ja kansanperinteeseen.