stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paul Müller-Zürich

Paul Müller-Zürich (19. kesäkuuta 1898, Zürich, Sveitsi – 21. heinäkuuta 1993, Luzern, Sveitsi) oli sveitsiläinen säveltäjä, joka lisäsi sukunimeensä sanan Zürich, jotta häntä ei sekoitettaisi muihin Paul Müller -nimisiin henkilöihin. Hän opiskeli Zürichin konservatoriossa 1917–1919 opettajinaan Volkmar Andreae ja Philipp Jarnach sekä myöhemmin Pariisissa ja Berliinissä. Vuosina 1927–1969 hän opetti Zürichin konservatoriossa aluksi musiikinteoriaa ja myöhemmin orkesterinjohtamista ja sävellystä. Hän opetti myös 1958–1969 Zürichin yliopistossa musiikinteoriaa. Opetustyönsä ohella hän johti kuoroja ja omien teostensa orkesteriesityksiä.
Müller-Zürich sävelsi aluksi myöhäisromanttiseen tyyliin, mutta vakiinnutti sittemmin diatonistonaalisen tyylin, jossa käytti kirkkosävellajeja ja barokin muotoja, kuten toccataa ja fuugaa. Hänen kuoroteoksensa ovat erittäin laulullisia, sillä hänellä oli runsaasti kokemusta kuorojen johtamisesta. Hänet palkittiin Zürichin kaupungin musiikkipalkinnolla 1953 ja Sveitsin säveltäjäyhdistyksen säveltäjäpalkinnolla 1958.
Sävellyksiä

Sinfonia C-duuri, opus 40, 1944
Sinfonia d-molli, opus 43, 1947
Sinfonia c-molli, 1953
Alttoviulukonsertto, opus 24, 1934
Viulukonsertto, opus 25, 1935
Viulukonsertto, opus 60, 1957
Urkukonsertto, opus 28, 1938
Sellokonsertto, opus 55, 1954
Kantaatti Werktag und Sonntag, 1946
Kantaatti Wasser-Kantate, 1964
Messu Te Deum
Psalmi 148 sekakuorolle ja orkesterille, 1964
Kamarimusiikkia, urku- ja pianokappaleita sekä yksinlauluja
Inca Roca

Guaman Poma de Ayala: Inca Roca. Piirros Poma de Ayalan kronikasta noin vuodelta 1615.
Inca Roca oli inkakavaltion kuudes hallitsija eli Sapa Inca. Hän oli ensimmäinen hallitsija, josta ryhdyttiin käyttämään arvonimeä inka. Nimi oli aluksi varattu vain hallitsijalle, mutta yleistyi myöhemmin tarkoittamaan kaikkia inkavaltion ylhäisön jäseniä.   Inca Roca oli ensimmäinen Hananin dynastiaan kuulunut hallitsija. Hän hallitsi noin 1348–1378.
Mykoplasmat

Värjätty Mycoplasma haemofelis näyte mikroskoopin 100× suurennoksella.
Mykoplasmat (Mycoplasma), joita on aiemmin nimitetty myös PPLO:ksi (engl. pleuropneumonia-like organisms, pleuropneumoniankaltaiset organismit), ovat pieniä pallomaisia soluseinättömiä esitumaisia bakteereja. Ne ovat usein pienikokoisia, läpimitaltaan noin 0,25 mikrometriä ja yleensä loisia. Mykoplasmat kuuluvat Mollicutes-heimoon: niillä on pieni genomi, 9,58–1,38 miljoonaa emäsparia.lähde?
Mykoplasmat näyttävät 16S-ribosomin rakenteen perusteella olevan sukua Clostridium-bakteereille tai Lactobacillus-bakteereille ja ovat siten kehittyneet grampositiivisista bakteereista. Soluseinän puuttumisesta huolimatta myös mykoplasmat ovat grampositiviisia bakteereita.
Jotkut mykoplasmat, kuten keuhkokuumetta aiheuttava Mycoplasma pneumoniae, aiheuttavat ihmisille sairauksia. Soluseinän puuttumisen takia harvat antibiootit tehoavat mykoplasmoihin. Yleinen lääkitys on doksisykliini, mutta lieväoireisille ei yleensä anneta lääkitystä.
Koska Mycoplasma pneumoniae kasvaa hitaasti, sitä ei normaalissa bakteeriviljelyssä löydetä. Suurentunut Mycoplasman IgG-luokan vasta-aine kertoo lähinnä joskus kohdatusta infektiosta ja IgM-luokan vasta-aine aktiivisesta tai äskettäisestä (6 kk) infektiosta. Uusintainfektiossa IgM ei yleensä ole positiivinen. IgG:tä pyritään tulkitsemaan lähinnä pariseeruminäytteiden avulla. CRP-arvo voi olla normaali vaikka kyseessä on bakteeri. Infektio voi aiheuttaa myös hankalia keskushermosto-, iho- ja limakalvo-oireita. Tartunnan saaneista jopa neljäsosalla on oireita muualla kuin hengitysteissä ja osalla ei ole hengitystieoireita ollenkaan. Valtaosalle tauti on vähäoireinen, mutta esim. yskä voi kestää kuukausia. Taudin selkeä toteaminen voi olla vaikeaa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Mycoplasma
Mykoplasma (Arkistoitu – Internet Archive) Terveyden ja hyvinvoinnin laitos
National Center for Biotechnology Information (NCBI): Mycoplasma, taxonomy (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q210975  Wikispecies: Mycoplasma  CoL: 5W5S  EoL: 83503  EPPO: 1MYPLG  GBIF: 3225939  iNaturalist: 356727  IRMNG: 1029199  ITIS: 957646  LPSN: mycoplasma.html  NCBI: 2093  NZOR: dedd2c32-4343-43f0-a9b6-14e90f1edf3b  Open Tree of Life: 1069988  WoRMS: 567367
In vitro -toksikologia

In vitro -toksikologia on tieteellistä analyysia toksisten kemiallisten aineiden vaikutuksesta soluihin. Tutkimukset suoritetaan in vitro -tekniikassa eliön ulkopuolella, esimerkiksi koeputkessa.
Eniten in vitro -tutkimusta tehdään aineiden vaikutusmekanismien selvittämiseksi pelkistetyissä olosuhteissa. Tässä voidaan käyttää kokonaisia elimiä (esimerkiksi maksaa tai istukkaa), tai elimien osia (esimerkiksi verisuonen tai suolen seinämää), solun osia (esimerkiksi "mikrosomeja", jotka ovat maksan solulimakalvoston osasia), tai mikrobeja. Tekniikan etuna on mahdollisuus pelkistää olosuhteet niin, että voidaan tutkia vain yhtä asiaa kerrallaan. Haittana on luonnollisesti se, että kokonaisessa elimistössä kaikki vaikuttaa kaikkeen, eikä kokonaisvaikutus ole ennustettavissa. Lisäksi in vitro -tutkimuksissa voidaan tutkia vain sitä asiaa, mitä ymmärretään tutkia.
Toksisuuden testauksessa in vitro -kokeiden ensisijaisena tarkoituksena on tunnistaa kemiallisten aineiden haittoja ja toisaalta myös vahvistaa tiettyjen toksisten vaikutusten poissaolo tietyn kemiallisen aineen suhteen. Menetelmää käytetään muun muassa uusien lääkkeiden testauksessa, maatalouskemikaalien testauksessa sekä lisäaineiden testauksessa. In vitro -toksikologiaa suositaan nykyisin eläinkokeiden sijasta (esim. REACH-asetus). Tosiasiassa tiettyä eläinkoetta korvaavia kokeita on erittäin vähän, ja paljon tärkeämpi in vitro -tutkimuksen käyttö on mekanismien tutkiminen.
In vitro -toksikologisten kokeiden etuna ovat niiden pienet kustannukset, testien nopeus sekä eläinten kärsimyksen vähentäminen. Kokeet eivät toisaalta kykene korvaamaan eläinkokeita, koska niillä voidaan tutkia vain tunnettua määräasiaa. In vitro -toksikologia on laajentuva toksikologian alue. Yleisimpiä in vitro -tutkimuksen käyttöalueita toksikologiassa ovat mikrosomien käyttö vierasainemetabolian tutkimuksessa sekä erilaiset genotoksisuutta mittaavat testit. Esimerkkinä erikoisemmasta in vitro -toksikologisesta testistä on sian siittiötesti.
Aiheesta muualla

Suomen toksikologiyhdistyksen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Viljo Immonen

| Viljo immonen |
| --- | --- |
 Viljo immonen vuonna 1966.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. huhtikuuta 1919 Helsinki
Kuollut: 2. maaliskuuta 1979 (59 vuotta) Helsinki
Ammatti:  kitaristi laulaja musiikkiarvostelija
Puoliso:  Riitta Närhi 1944–1952
Muut tiedot
Aktiivisena:  1949–1952
Merkittävät teokset: Kitarakirja I–III
Tyyli:  klassinen musiikki, jazz, iskelmä
Viljo Kalervo Immonen (25. huhtikuuta 1919 Helsinki – 2. maaliskuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen kitaristi ja laulaja (tenori). Hän aloitti uransa jazz- ja viihdemusiikin parissa mutta siirtyi myöhemmin kokonaan klassiseen kitaraan. Immonen opiskeli muun muassa legendaarisen espanjalaisen kitaristin Andrés Segovian johdolla ja teki ilmeisesti Suomen ensimmäisen sähkökitaralevytyksen 1940-luvulla. Immonen toimi myös itse kitaransoiton opettajana vuodesta 1940 lähtien ja laati lukuisia oppikirjoja.
Immosen ensimmäinen instrumentti oli viulu, jonka soittamisen hän aloitti yhdeksänvuotiaana. Vuonna 1936 Immonen sai ensimmäisen kitaransa ja lopetti samalla viulunsoiton. Samana syksynä hän sai opetusta venäläissyntyiseltä Ivan Putilinilta ja oli mukana perustamassa White Dandies -nimistä jazzyhtyettä. Vuosina 1942–1945 hän opiskeli laulua Sibelius-Akatemiassa opettajanaan Wäinö Sola ja sai myös yksityistunteja Olavi Nybergiltä. Samalla hän opiskeli musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1947. Vuosina 1947–1952 hän kirjoitti musiikista Suomen Sosialidemokraattiin ja sen jälkeen avusti useita eri lehtiä.
Ensimmäisen klassisen kitarakonserttinsa Immonen piti vuonna 1949. Vuotta myöhemmin hän osallistui Andrés Segovian mestariluokalle.
Levytyksiä Immonen teki muun muassa Tauno Palon, Olavi Virran sekä Toivo Kärjen johtaman Rytmin Swing -yhtyeen kanssa. Hän esiintyi urallaan muusikkona myös muutamissa kotimaisissa elokuvissa.
Filmografia

Kuollut mies rakastuu (1942)
Niin se on, poijaat! (1942)
Katariina ja Munkkiniemen kreivi (1943)
Kohtalo johtaa meitä (1945)
Teoksia

Kitarakoulu I (1945)
Kitarakoulu II (1945)
Kitarakirja I–III (1968)
Kitaristin tie (omaelämäkerta, 1968)
Kitara ja laulu (1970)
Muovi

Erilaisia kodin muoviesineitä.
Muovi on seos, jonka oleellinen ainesosa on suurikokoinen polymeeri ja jota valmistuksen vaiheessa muokataan lämmön ja paineen avulla. Polymeerien lisäksi muoveissa käytetään erilaisia lisäaineita, jotka antavat sille käyttötarkoituksen mukaan haluttuja ominaisuuksia.
Muoveille on ominaista helppo muovattavuus, mistä nimi muovi tuleekin. Muovien tekniset ominaisuudet, kuten lujuus, sähköneristävyys, vesitiiviys ja keveys, muoviraaka-aineiden edullisuus sekä muoviesineiden tehokas valmistaminen suurissa sarjoissa ovat syy muovien käytön hyvin nopealle laajenemiselle 1950-luvulta alkaen. Muovin hajoamattomuus luonnossa tekee siitä myös ympäristöongelman.
Muovin yleisin raaka-aine on öljy. Vuoteen 2018 mennessä muovia on tuotettu koko maailmassa yhteensä yli 8 miljardia tonnia. Vuonna 2018 muovin vuosituotanto oli 359 miljoonaa tonnia.
Raaka-aineet > Polymeerit

Muovin oleellinen ainesosa on suurikokoinen polymeeri, joita valmistetaan yleisimmin öljyn jalostusprosessissa erotelluista molekyyleistä. Polymeerin nimeä käytetään myös siitä valmistettavan muovimateriaalin nimenä. Tuotantomääriltään suurimmat muovilaadut valmistetaan öljynjalostuksessa syntyvistä kevyistä jakeista, kuten bentseeni, butadieeni, propeeni ja eteeni, liittämällä näiden molekyylit yhteen pitkiksi ketjuiksi prosessissa, jota sanotaan polymeroinniksi.
Polymeerejä valmistetaan myös luonnon raaka-aineista kuten viljasta, maissista, puusta, maidosta, katkarapujen kuorista sekä erilaisista öljyistä ja rasvoista.
Synteettisiä polymeerejä ovat kokonaan tuotantolaitoksessa tai laboratoriossa valmistetut polymeerit, ja puolisynteettisiä polymeerejä ovat muovatut luonnonpolymeerit. Sellaisia ovat esimerkiksi tärkkelys, selluloosa, ligniini, maitohappo, kautsu, kaseiini ja kitosaani.
Kaikki polymeerituotteet eivät ole muoveja, vaan polymeereistä valmistetaan myös esimerkiksi elasteja, vahoja, voiteita, saumausmassoja ja maaleja.
Raaka-aineet > Lisäaineet

Muovimateriaalissa käytetään polymeerin lisäksi erilaisia lisä- ja apuaineita. Muovien suuri räätälöitävyys eri tarkoituksiin on tehnyt niistä hyvin yleisiä. Muovien moninaisuus toisaalta vaikeuttaa niiden kierrättämistä.
Väriaineiden avulla valmistetaan erivärisiä muoveja. Vaahdotusaineilla muovi saa vaahtomaisen rakenteen. Antistaatit estävät staattisen sähkövarauksen syntymisen muovin pintaan, minkä vuoksi etenkin elektroniikkateollisuus käyttää paljon antistaatteja. Tarttumisenestoaineet eli antiblokit ovat tarpeellisia esimerkiksi kun halutaan estää ohuiden kalvojen tarttuminen toisiinsa valmistusvaiheessa. Liukuaineita eli slippejä käytetään kitkan alentamiseksi, mikä estää polyolefiinikalvoja tarttumasta toisiinsa. Antioksidanteilla estetään muovia hapettumasta eli palamasta tuotteen valmistuksen yhteydessä. Näin ehkäistään muovin värin muuttumista ja sen mekaanisten ominaisuuksien heikentymistä. UV-stabilisaattoreilla ehkäistään muovin vanhenenminen ultraviolettivalon vaikutuksesta. Palonestoaineet estävät muovin syttymistä. Hajoamista edistävät aineet edistävät käytetyn muovin pilkkoutumista pieniksi partikkeleiksi. Jotkin tällaisista muoveista ovat myös biohajoavia. Antifogeilla vähennetään kosteuden tiivistymistä pisaroiksi muovipakkauksen sisäpinnalle. Antibakteerisilla lisäaineilla estetään mikrobien kasvaminen tuotteen pinnalla.
Jaottelu

Muovit voidaan jaotella usealla tavalla:
Kertamuovit ja kestomuovit
Kertamuovi on muovia, jota ei voi sulattaa ilman polymeerin hajoamista.
Kestomuovi on muovia, jonka voi sulattaa ja jäähdyttää uuteen muotoon. Amorfiset kestomuovit voivat olla läpinäkyviä, osakiteiset kestomuovit eivät.
Valtamuovit ovat edullisia ja yleisesti käytettyjä kestomuoveja, joiden käyttöosuus on noin 80 prosenttia. Niihin luetaan yleensä PE, PP, PVC, PS, PS-HI ja joskus myös PET-A.
Tekniset muovit ovat melko yleisiä mutta kalliimpia kuin valtamuovit. Niihin luetaan esimerkiksi ABS, SAN (styreeni/akryylinitriili), polyamidit, PET, PMMA, PC, POM ja PBT. Myös muoviseokset ja kaikki termoelastit ovat teknisiä muoveja.
Erikoismuovit ovat kalliita muoveja, joilla on jokin erityisominaisuus ja tarkkaan määritelty käyttökohde. Erikoismuoveihin kuuluvat esimerkiksi PSU, PEI, LCP ja PPS.
Homopolymeerit ja kopolymeerit. Homopolymeeri on valmistettu yhdestä lähtöaineesta, kopolymeeri on valmistettu useasta.
Kemiallisen alkuperän mukaan
Epäorgaaniset muovit
Silikoni
Orgaaniset muovit
Kasvi- tai eläinkunnan polymeerimateriaaleihin (selluloosa, ligniini, kitiini, kaseiini, sellakka) pohjautuvat luonnonmuovit.
Öljypohjaiset synteettiset muovit
Käytön tai muiden ominaisuuksien mukaan
Lujitemuovi
Solumuovi, joka vaahdotetaan valmistusprosessin aikana
Uusiomuovi, joka tehdään kierrätetystä muovimateriaalista
Tekniset muovit
Biohajoava muovi
Synteettiset muovit, jotka ovat pääosin öljypohjaisia, mutta myös silikonit kuuluvat näihin.
Kumien ja muovien väliin sijoittuvat termoplastiset elastomeerit
Historia

Lontoon Maailmannäyttelyssä 1862 Alexander Parkes esitteli oman parkesiiniksi ristityn muovinsa, jota voitiin muovata lämmitettynä. Siitä hän valmisti muotilla puristamalla koriste- ja talousesineitä, esimerkiksi veitsen kahvoja. Kemialliselta rakenteeltaan se oli selluloosa­nitraattia, ja sen tarkoitus oli korvata norsunluuta. Parkes ei kuitenkaan kyennyt kehittämään muovinsa tuotantoa teolliseksi. Parkesiini alkoi myös vanhetessaan halkeilla. Amerikkalainen John Wesley Hyatt käytti toista liuotinta myös selluloosapohjaisessa selluloidiksi kutsutussa muovissaan, joka esiteltiin 1863. Hyattin selluloidi oli kestävämpää, ja lisäksi hän pystyi käynnistämään teollisen tuotannon.
Toinen jo 1800-luvulla keksitty muovilaatu on selluloosa-asetaatti. Vuonna 1897 kehitettiin kaseiinista valmistettu galaliitti. Saksaan, Hampuriin perustettiin ensimmäinen galaliittitehdas vuonna 1904.
Ensimmäisen synteettisen muovin, bakeliitin, kehitti Leo Hendrik Baekeland 1907 fenolista ja formaldehydistä.
Rayon eli viskoosi on ensimmäinen muovikuitu, jonka tuotannon aloitti 1905 ranskalainen yritys Courtauld Isosta-Britanniasta ostetuilla patenteilla. Tämä "tekosilkki" on teknisesti selluloosa-asetaattia. Siitä voidaan valmistaa myös läpinäkyvää kalvoa, sellofaania. Selluloosa-asetaatista tuli kehittyvän valokuvaustekniikan filmimateriaali, vaikka se on hyvin herkästi syttyvää. Rayonia valmistetaan yhä.
Ensimmäinen suomalainen muovitehdas, Sarvis Oy aloitti tuotannon 1921 Tampereella. Sarvis käytti parhaimpina aikoina 30  000–40 000 litraa maitoa päivässä, koska sen käyttämä muovi oli galaliitti.
Polyeteenin ja polyvinyylikloridin teollinen tuotanto aloitettiin 1930-luvulla. Toiseen maailmansotaan saakka kivihiili oli synteettisten yhdisteiden tärkein raaka-aine, mutta sodan jälkeen niitä alettiin valmistaa pääasiassa maaöljystä.. Bakeliittia pidetään muovikauden alkuna, mutta öljypohjaiset muovit tekivät siitä jokapäiväistä kulutustavaraa ja nailon oli tässä kehityksessä yksi historian merkkipaalu.
Kodin esineissä ja muissa kulutustavaroissa muovi alkoi vallata alaa Yhdysvalloissa jo maailmansotien välisenä aikana 1920–1930-luvuilla, Euroopassa vasta toisen maailmansodan jälkeen. Suomessa muovin hyväksyttävyyttä sisustusmateriaalina edistivät esimerkiksi Yki Nummen 1950-luvun valaisimet ja muut esineet, joissa hän yhdisti muovia muun muassa tuolloin suosittuihin jalopuulajeihin. Värikkäät muovituotteet valtasivat Suomessa alaa 1960-luvun lopulla, kuten Eero Aarnion ja Ristomatti Ratian muovihuonekalut ja sisustusesineet.
2010-luvulla muovia on levinnyt joka paikkaan, jopa juomaveteen. Merissä ajelehtii valtavia muovilauttoja. Osa muovin pehmentimistä, mm. eräät ftalaatit aiheuttavat lisääntymisterveyden vaarantumista.
Tuotantomenetelmät

Ruiskuvalettuja muoviesineitä. Kuvassa näkyy vielä päävalukanava (), esineitä yhdistävä valukanava () ja kappaleen valuportti (), josta esine myös irrotetaan valukanavasta. Tässä on tehty neljä samanlaista osaa yhdessä ruiskuvalussa.
Muovikalvoa puhalletaan.
Ruiskuvalussa muovi aluksi kuumennetaan ja sekoitetaan, minkä jälkeen se suihkutetaan suurella paineella suljettuun muottiin. Ruiskuvalamalla valmistetaan esimerkiksi hammaspyöriä, ämpäreitä ja kännykänkuoria.
Ekstruusiossa kuuma muovi työnnetään muotoillun suulakkeen läpi. Menetelmän avulla valmistetaan esimerkiksi putkia ja profiileja. Lisäksi ekstruusiopäällystysmenetelmällä voidaan päällystää erilaisia materiaaleja kuten ruoka- ja juomasäiliöitä.
Puhalluskalvoekstruusiolla eli suulakepuristuksella sula muovi puristetaan renkaan muotoisen suuttimen läpi, jolloin se paisuu puhalletun ilman vaikutuksesta ohutseinäiseksi letkuksi. Sitä jatkotyöstämällä valmistetaan esimerkiksi muovipusseja ja muovikalvoja.
Kalanteroinnissa kuumennettu muovi syötetään telan väliin, jolloin se puristuu ohueksi levyksi. Kalanteroinnilla valmistetaan erilaisia päällysteitä, laattoja, paneeleja ja pinnoitteita.
Puhallusmuovauksessa muoviaihio kuumennetaan ja suljetaan muottiin. Sula muovi puhalletaan muotin reunoille, jolloin saadaan sisältä ontto kappale. Tällä menetelmällä valmistetaan esimerkiksi pulloja ja säiliöitä.
Rotaatiovalussa muovijauhe tai -tahna kuumennetaan suljetussa muotissa, jota pyöritetään kunnes polymeerikerros peittää sen seinämät tasaisesti. Näin valmistetaan isoja ja onttoja kappaleita kuten roskakoreja, polttoainesäiliöitä ja lieriöitä.
Reaktiovalussa kahta nestemäistä muovikomponenttia sekoitetaan ja yhdistelmä valetaan muottiin reagoimaan keskenään. Raaka-aineena käytetään useimmiten polydisyklopentadieenia (PDCPD), joka on nestemäinen kertamuoviraaka-aine. Reaktiovaluprosessissa valmistetaan esimerkiksi suuria muotokappaleita, kuten ajoneuvojen moottorinsuojuksia ja lokasuojia.
Tyhjiömuovauksessa eli lämpömuovauksessa lämmitetty muovilevy imaistaan alipaineen avulla muotin pinnan muotoiseksi. Näin valmistetaan esimerkiksi vappunaamareita.
Muovituotteiden kolmiulotteinen tulostaminen on lisääntynyt 2010-luvulla huomattavasti. 3D-valmistustekniikassa tuote rakennetaan liittämällä muovia yhteen kerros kerrokselta. Tekniikka on hyvin joustava pienissä tuotantosarjoissa mutta hidas suurtuotannossa.
Muovituotteita voi valmistaa myös levystä tai tangosta lastuamalla esimerkiksi jyrsimällä, sahaamalla, höyläämällä, sorvaamalla tai laser- ja vesileikkauksella. Muovilevystä voi valmistaa tuotteita myös syvävedolla ja tyhjiölämpömuovauksella.
Käyttö > Käyttömäärä

Suomalaiset käyttävät 86 kg muovia asukasta kohti vuodessa. Se on vähemmän kuin länsimaissa keskimäärin.
Länsi-Euroopassa muovia käytettiin yhteensä 47 miljoonaa tonnia 2004. Käyttötarkoituksen mukaan muovin kulutus jakautuu seuraavasti: 37 % pakkauksiin, 19 % rakenteisiin, 9 % elektroniikkaan ja 35 % muihin kohteisiin.
Terveysriskit

Muovimateriaaleja käytetään laajalti elintarviketeollisuudessa alhaisen hinnan ja helppouden vuoksi. Ihmiset ovat kuitenkin olleet huolissaan muovin terveysvaikutuksista yhä enenevässä määrin. Huolta herättää mahdollisuus, että muovista siirtyy ruokaan ja elimistöön epätoivottuja kemikaaleja.
Muovipakkauksia valmistetaan useista eri muoveista, kuten polyeteenistä (PE) ja pienitiheyksisestä polyeteenistä (LDPE). Muoviin usein lisätään erilaisia aineita tarpeen mukaan muovin ominaisuuksien ja laadun parantamiseksi. Näitä lisäaineita ovat muun muassa erilaiset voiteluaineet, pehmittimet (kuten ftalaatit), UV-absorboijat, väriaineet ja antioksidantit. Lisäksi muovipakkauksiin monesti painetaan tuotemerkin tietoja, ja painaessa saatetaan käyttää painolakkaa. Vaikka muovipakkaukset suojaavat elintarvikkeita ulkoisilta haitoilta, on mahdollista, että muovipakkausten omat lisäaineet tai päällystemateriaalit kykenevät tunkeutumaan elintarvikkeisiin ja aiheuttamaan terveyteen liittyviä ongelmia.
Ruokaan siirtyy muoviastioista niiden sisältämiä monomeereja sekä pehmitin- ja säilöntäaineita, jotka lisäävät riskiä saada hormonaalisia häiriöitä, sairastua syöpään tai hedelmättömyyteen tai saada kehitysvaurioita. Siirtyminen on sitä suurempaa, mitä rasvaisempaa, happamampaa tai kuumempaa ruokaa astiassa säilytetään. Eniten vaaraa koituu pinnaltaan kuluneista sekä vanhoista astioista, koska muovin valmistus ei ole ollut ennen niin säädeltyä kuin nykyisin.
Ympäristöhaitat

Ihmiskunta on tuottanut muovia 8,3 miljardia tonnia vuosina 1950–2015, josta noin 80 % on päätynyt kaatopaikoille ja meriin. Muovien pelätään aiheuttavan yhtä suuren ympäristöuhkan kuin ilmastonmuutos. Esimerkiksi Tyynenmeren jätepyörteessä oli alkuvuonna 2018 arviolta jo ainakin 79 000 tonnia muoviroskaa.
Jäteongelmia on luonut muovin korroosionkestävyys yhdistettynä laajaan kulutukseen. Se on synnyttänyt tarpeen kehittää biohajoavia muoveja.
Eniten muovijätettä syntyy pakkaamiseen käytettävästä muovista, sillä pakkaaminen on luonteeltaan kertakäyttöistä. Sen sijaan rakentamisesta muovijätettä syntyy suhteellisen vähän.
Muovi hajoaa luonnossa mikromuoviksi, joka kulkeutuu vesistöihin ja sitä kautta vesieliöihin. WWF:n tutkimuksen mukaan ihmisen elimistöön pääty jopa viisi grammaa mikromuovia viikossa. Tämä vastaa määrältään yhtä luottokorttia. Hyvin pieni nanomuovi voi päätyä elimistössä aivoihin saakka.
Kierrätys

Jotkin muovit voidaan käyttää uudelleen ottamalla ne talteen kierrätyksessä. Kerätty muovi käsitellään sopivaan muotoon ja sen jälkeen joko uusiokäytetään materiaalina tai poltetaan energiaksi. Muovin uudelleen prosessoimisessa ei kulu paljon energiaa.
Muovikeräykseen, kuten ekopisteeseen tai taloyhtiön keräysastiaan, voi laittaa lähes kaikki muoviset tuotepakkaukset, kääreet, rasiat ja pussit. Keräykseen laitettavan muovin tulee olla puhdasta ja purkkien tyhjiä ja avattuja.
Pakkausmuovin kierrätykseen eivät sovi PVC-muovista valmistetut pakkaukset eivätkä kovamuoviset tuotteet kuten ämpärit, pakasterasiat tai lelut.
Muovilaatujen runsaus vaikeuttaa muovin kierrätystä.
Kierrätys > Kierrätysmerkit

| Merkkien selitykset |
| --- | --- |
: Soveltuu poltettavaksi polttolaitoksissa. Kotitalouksissa muovijätteen poltto on kielletty. Soveltuu kierrätykseen.
: Soveltuu polttoon polttolaitoksissa, mutta nokeaa liikaa kotipoltossa. Saattaa soveltua kierrätykseen.
: Ei sovellu polttoon eikä kierrätykseen.
| Merkki | Nimi | Poltto? | Kierrätys? |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Polyetyleenitereftalaatti (PET) |  |  |
|  | Korkeatiheyksinen polyeteeni (PE-HD) |  |  |
|  | Polyvinyylikloridi (PVC) |  |  |
|  | Matalatiheyksinen polyeteeni (PE-LD) |  |  |
|  | Polypropeeni (PP) |  |  |
|  | Polystyreeni (PS) |  |  |
|  | Muut muovit tai sekoitteet |  /  /  |  |
Kirjallisuutta

Nyman, Hannele & Poutasuo, Tuula: Muovikirja. Arkitavaraa ja designesineitä.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29132-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Muovien merkinnät Kuluttajavirasto.
Muovinetti: Hyvä tietää muovista
Tietoa muoveista. Helsingin yliopisto.
Muoviteknologian virtuaaliopetusmateriaali (Arkistoitu – Internet Archive). Taideteollinen korkeakoulu.
Orgaaninen kemia (Arkistoitu – Internet Archive). Etälukio.
Lue muovia. Muoviteollisuuden informaatiosivu muoveista.
Hyvä tietää muovista osa 1: Polymeerit ja muovit (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Jens Holmström: Muovit ja niiden hyödyntäminen elektroniikan näkökulmasta -käsikirja, Opinnäytetyö (AMK), Turun ammattikorkeakoulu, Lokakuu 2011 (pdf)
CAMPUS Plastics: CAMPUS® - a material information system for the plastics industry (englanniksi)
Matweb: Source for Materials Information (englanniksi)
Omnexus: The Universal Selection Source: Plastics & Elastomers (englanniksi)
Kierrätettäviksi meneviä PET-muovisia pulloja.