stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bandini (elokuva)
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ashok Kumar  | … |  Bikash Ghosh   |
|  Nutan  | … |  Kalyani   |
|  Dharmendra  | … |  Devendra   |
|  Raja Paranjpe  | … |  Kalyanin isä   |
|  Tarun Bose  | … |  Mahesh Chandra   |
|  Asit Sen  | … |  Shambu   |
|  Chandrima Bhaduri  | … |  vankilan vartija   |
|  Moni Chatterjee  | … |  tarkastaja   |
|  Kanu Roy  | … |  herra Verma   |
|  Hiralal  | … |  ylipäällikkö   |
|  Bela Bose  | … |  Kamla   |
|  Sulochana Chatterjee  | … |  Devendran äiti   |
Soundtrack

Kaikki sanat Shailendra, kaikki sävellykset S. D. Burman.
|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Laulaja(t) | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | ”Mora Gora Ang Lai Le” | Lata Mangeshkar |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | ”Jogi Jabse Tu Aaya” | Lata Mangeshkar |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | ”Ab Ke Baras Bhej” | Asha Bhosle |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | ”O Panchhi Pyare” | Asha Bhosle |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | ”O Janewale Ho Sake” | Mukesh |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | ”Mat Ro Mata” | Manna Dey |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | ”O Mere Majhi” | S. D. Burman |  |  |  |  |  |  |  |
Palkinnot

Filmfare Awards
Paras elokuva – Bimal Roy
Paras ohjaus – Bimal Roy
Paras naispääosa – Nutan
Paras tarina – Jarasandha
Paras kuvaus – Kamal Bose
Paras äänitys – Dinshaw Billimoria
National Film Awards
Paras hindinkielinen elokuva – Bimal Roy
Aiheesta muualla

Bandini Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Bandini AllMoviessa. (englanniksi)
Buick Regal

| Buick Regal |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Saksa  Kiina
Valmistaja:  General Motors
Valmistusvuodet:  1973–
Muut nimet:  Opel Insignia Vauxhall Insignia Holden Commodore
Korimalli:  4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback 5-ovinen farmari
Luokka:  Mid-size
Edeltäjä:  Buick Skylark
Teknisesti samankaltaisia:  Buick LaCrosse Chevrolet Impala Chevrolet Malibu
Buick Regal on Buickin vuodesta 1973 lähtien valmistama automalli. Auton myynti Pohjois-Amerikassa lopetettiin vuonna 2004, mutta se tuli takaisin mallistoon vuonna 2011. Regalia on myyty Kiinassa vuodesta 1999.
Viidennen ja kuudennen sukupolven Regal-mallit ovat samoja autoja kuin Euroopassa myytävä Opel Insignia. Regalia myös valmistetaan Insignian kanssa samalla tehtaalla Saksan Rüsselheimissa.
Sukupolvet

Ensimmäinen sukupolvi
Toinen sukupolvi
Kolmas sukupolvi
Neljäs sukupolvi
Viides sukupolvi
Kuudes sukupolvi
Buick Roadmaster

| Buick Roadmaster |
| --- | --- |
 Kahdeksas sukupolvi
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Buick
Konserni:  General Motors
Valmistusvuodet:  1935–1958 1990–1996
Luokka:  Full-size
Kahdeksannen sukupolven farmarimalli.
Buick Roadmaster on suuri henkilöauto, jota General Motors valmisti vuosina 1935-1958 ja 1990-1996 Buick brändin alla.
Galleria

Ensimmäinen sukupolvi
Toinen sukupolvi
Kolmas sukupolvi
Neljäs sukupolvi
Viides sukupolvi
Kuudes sukupolvi
Seitsemäs sukupolvi
Kahdeksas sukupolvi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Bunbury

| Bunbury |
| --- | --- |

Valtio:  Australia
Osavaltio:  Länsi-Australia
Väkiluku (2016):  71 090
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bunbury on kaupunki Australiassa Länsi-Australian osavaltiossa. Kaupungissa oli noin 71 100 asukasta vuoden 2016 väestönlaskennassa.
Ilmasto

Bunburyssa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan kuumakesäinen välimerenilmasto. Kesällä on lämmintä sekä kuivaa ja talvisin leutoa sekä sateista. Yli sadan viimeisimmän vuoden ajanjaksolla kaupungin vuoden keskilämpötila on noin 16 °C ja keskimääräinen sademäärä 560 millimetriä. Tammikuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 21 °C. Viilein kuukausi on heinäkuu, jolloin keskilämpötila on noin 12 °C. Korkein kaupungissa mitattu lämpötila on 41 °C ja alin 0 °C. Sateisin kuukausi on kesäkuu, jolloin sataa keskimäärin noin 180 millimetriä. Tammikuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 0 millimetriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bunbury Wikimedia Commonsissa
Anu Tuominen

| Anu Tuominen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1961 Lemi, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Taiteilija
Ala:  Kuvataide
Taidesuuntaus:  Käsitetaide
Palkinnot
 Ars Fennica 2003, Mäntän kuvataideviikkojen pääpalkinto 1995 
Anu Tuominen (1961 Lemi) on suomalainen kuvanveistäjä ja käsitetaiteilija. Tuominen sai Ars Fennica -palkinnon vuonna 2003. Hän valmistui Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1992 ja  Kuvataideakatemiasta vuonna 1995. Tuominen käyttää kierrätysmateriaalien ohella usein käsityö-, tekstiili- ja lankatekniikoita. Hän on Kuvanveistäjäliiton ja Taidemaalariliiton jäsen.
Teokset

Anu Tuomisen teosten lähtökohtana on monesti visuaalinen idea, tai teoria kuten geometria tai värioppi. Pienet lisäykset, virkkaus tai lajitteleminen ja yhdisteleminen saavat aikaan metamorfoosin kirpputorien arkisissa esineissä. Osansa vaikutuksessa on teosnimien sanaleikeillä. 

Teoksissa saattaa olla mummolan emalimukeja, erivärisiä lankoja tai villatumppuja. Ne perustuvat usein mielleyhtymiin, jolloin lanka tuo mieleen marjat tai mustikkamaidon.
Tuomisen teoksista on julkaistu kirjoja, kuten Kuvan sijamuotoja, joka kuvailee teoksia tai ideoita sanallisesti, samaan tapaan kuin Yoko Onon Grapefruit -kirja, joka ilmestyi vuonna 1964.
Teokset > Julkinen teos

Helsingissä on Tuomisen vuonna 2006 valmistunut ympäristöteos Kutosen päättäri. Teos sijaitsee Toukolassa Arabianaukiolla, Intiankadun ja Hämeentien kulmassa, paikassa, jossa aikaisemmin oli raitiolinja 6:n päätepysäkki. Alkuperäinen kiskokaari ja vaijerien kannatinpylväs on jätetty paikoilleen ja ne ovat osa teosta. Valaisimet ovat käytöstä poistettuja Helsingin Energian valaisimia. Kiskoilla on viisi raitiovaunun pyöräparia. Teoksen tilaaja on Helsingin kaupungin rakennusvirasto. Aukion maisemansuunnittelija on Molino Oy.
Kirjallisuutta

Anu Tuominen: Kuvan sijamuotoja, Jack-in-the-Box 2001
Anu Tuominen: Thinkables, Galerie Anhava, Art-U room, Anu Tuominen 2009 kolmas painos
Ars Fennica 2003 – Anu Tuominen, toim. Kirsti Karvonen ja Sari Romppanen, Ars Fennica -säätiö ja Like, 2003, 2. painos Anu Tuominen 2006 (muun muassa Grafia ry:n Kultahuippu-palkinto ja Kirjavalio-palkinto)
Aiheesta muualla

Anu Tuominen taiteilijamatrikkelissa
Anu Tuomisen kotisivut
Anu Tuominen Kansallisgallerian kokoelmissa
Kutosen päättäri, 2006, Helsinki.
Brodequin

| Brodequin> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1998-
Tyylilaji:  brutaali death metal
Kotipaikka:  Knoxville, Tennessee, Yhdysvallat
Jäsenet:  Joaquin Chavez, kitara   Jamie Bailey, laulu, basso   Jan Lugtenberg, rummut  
Entiset jäsenet:  Jon Engman, rummut   Michael Bailey, kitara  
Levy-yhtiö:  Unmatched Brutality Records  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Brodequin on yhdysvaltalainen brutaalia death metalia soittava yhtye. Yhtyeen perustivat vuonna 1998 veljekset Jamie ja Michael Bailey, ja sen kotipaikka on Knoxvillen kaupunki Tennesseen osavaltiossa. Yhtye on julkaissut urallaan kolme studioalbumia.
Diskografia > Studioalbumit

Instruments of Torture (2000)
Festival of Death (2001)
Methods of Execution (2004)
Harbinger of Woe (2024)
Diskografia > EP:t ja split-albumit

Created to Kill (2002,  split-albumi Drowning, Aborted ja Misery Index -yhtyeiden kanssa.)
Prelude to Execution (2003,  EP-levy)
Perpetuation of Suffering (2021)
Aiheesta muualla

Yhtyeen viralliset Facebook -sivut
Boomhauer

Boomhauer on turkulainen garage rock -yhtye. Yhtyeeseen kuuluu kolme jäsentä ja se on levyttänyt kolme täyspitkää albumia.
Yhtye on nimetty Kukkulan kuningas -animaatiosarjassa esiintyvän samannimisen hahmon mukaan.
Jäsenet

Saku Krappala – laulu, kitara, theremin, lyömäsoittimet
Marko Hongisto – bassokitara
Mikko Lappalainen – rummut, lyömäsoittimet
Lähde:
Julkaisut > Studioalbumit

River Run Deep (Stupido Records, 2008)
Me think OK (Stupido Records, 2005)
Wild Human Condition (Stupido Records, 2003)
Julkaisut > Singlet ja ep:t

Work On A Spell (Bad Afro 2004)
Saturday Night Live (Rhythm Barrel Records, 2003)
Boomhauer / The Rollstons SPLIT CD-EP (Stupido Records, 2003)
Lies About Women (Rhythm Barrel Records, 2002)
Gotta Hear The Music (Rhythm Barrel Records, 2002)
Aiheesta muualla

Yhtyeen virallinen kotisivu (Arkistoitu)
Ateenan arkkihiippakunta

| Ateenan arkkihiippakunta Ιερά Αρχιεπισκοπή Αθηνών |
| --- | --- |
 Vaakuna
 Hiippakunnan katedraali Neitsyt Marian ilmestyksen katedraali Ateenassa.
Kirkkokunta:  ortodoksinen kirkko
Osa kirkkoa:  Kreikan kirkko
Seurakuntia:  145
Tuomiokirkko:  Neitsyt Marian ilmestyksen katedraali
iaath.gr
Ateenan arkkihiippakunta (kreik. Ιερά Αρχιεπισκοπή Αθηνών, Ierá Archiepiskopí Athinón) on ortodoksinen hiippakunta Kreikassa. Se kuuluu Kreikan kirkkoon.
Hiippakunta käsittää 21 arkkihiippakunta-aluetta ja 145 seurakuntaa. Hiippakunnan katedraali eli piispanistuin on Ateenassa sijaitseva Neitsyt Marian ilmestyksen katedraali.
Historia

Ateenan hiippakunta samoin kuin koko Kreikan kirkko juontaa juurensa apostoli Paavalin lähetysmatkoihin, Ateenan tapauksessa Paavalin saarnaan areiopagin neuvoston edessä. Ateenan ensimmäisenä piispana pidetään perinteisesti Dionysios Areopagitaa, ja toisena (joskus kuitenkin ensimmäisenä) piispana Hierotheos Thesmotheettiä.
Nykyinen Ateenan hiippakunta perustettiin Attikan hiippakuntana Kreikan itsenäistymisen myötä vuonna 1833. Hiippakunta sai metropoliittakunnan aseman vuonna 1850, tuolloin ainoana Kreikan hiippakunnista. Vuonna 1922 metropoliittakunnan asema annettiin kaikille Kreikan hiippakunnille. Vuonna 1923 Ateenan hiippakunta korotettiin arkkihiippakunnaksi. Tuolloin Ateenan piispa sai Ateenan ja koko Kreikan arkkipiispan tittelin.
Piispat ja arkkipiispat

Ateenan piispat ja metropoliitat (1833–1922)
Neófytos (1833–1861)
Misaíl (1861–1862)
Theófilos (1862–1873)
Prokópios I (1874–1889)
Germanós (1889–1896)
Prokópios II (1896–1901)
Theóklitos I  (1902–1917)
Melétios (1918–1920)
Theóklitos I (1920–1922)
Ateenan ja koko Kreikan arkkipiispat (1923–)
Chrysóstomos I (1923–1938)
Chrýsanthos (1938–1941)
Damaskinós (1941–1949)
Spyrídon (1949–1956)
Dorótheos (1956–1957)
Theóklitos II	(1957–1962)
Chrysóstomos II (1962–1967)
Ierónymos I (1967–1973)
Serafeím (1974–1998)
Christódoulos (1998–2008)
Ierónymos II (2008–)
Luostarit

Hiippakunnan alueella on seitsemän toiminnassa olevaa luostaria:
Arkkienkelten luostari (Moní Asomáton Petráki)
Neitsyt Marian luostari (Moní Theomítoros Ilioupóleos)
Ntaoú Pentélin luostari eli Pantokrátorin luostari (Moní Pantokrátoros Taó «Ntaoú» Pentélis)
Pentélin luostari (Moní Koimíseos Theotókou Pentélis)
Profeetta Elian luostari (Moní Profítou Ilioú Attikoú Álsous)
Pyhän Johannes Khrysostomoksen luostari (Moní Agíou Ioánnou Chrysostómou)
Pyhän Johannes Teologin luostari (Moní Agíou Ioánnou Theológou)
Aiheesta muualla

Ιερά Αρχιεπισκοπή Αθηνών. Arkkihiippakunnan verkkosivut. (kreikaksi)
Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen kirkko (Naós Koimíseos tís Theotókou Monastirakíou).
Pyhien ruumiittomien kirkko (Naós Agíon Asomáton Thiseíou).
Pyhän Nikolaoksen kirkko (Naós Agíou Nikoláou), Pefkákia.
Pyhän Kolminaisuuden kirkko (Naós Agías Triádos), Kerameikós.
Pyhän Georgioksen kirkko (Naós Agíou Georgíou), Akadimía Plátonos.
Pentélin luostari.
Bjørn Bjørnson

| Bjørn Bjørnson |
| --- | --- |
 Bjørnson vuonna 1922.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. marraskuuta 1859 Kristiania, Norja
Kuollut: 14. huhtikuuta 1942 (82 vuotta) Oslo, Norja
Ammatti:  näyttelijä, teatterinjohtaja
Vanhemmat:  Bjørnstjerne Bjørnson ja Karoline Bjørnson
Näyttelijä
Aktiivisena:  1880–1941
Aiheesta muualla
IMDb
Bjørn Bjørnson (15. marraskuuta 1859 Kristiania – 14. huhtikuuta 1942 Oslo) oli norjalainen näyttelijä ja Norjan kansallisteatterin ensimmäinen johtaja vuosina 1899–1907 ja uudelleen 1923–1927. Hänen vanhempansa olivat Bjørnstjerne ja Karoline Bjørnson, ja hän kouluttautui Wienissä. Bjørnson teki viimeisen ohjauksensa yli 80-vuotiaana vuonna 1941. Hänet on haudattu Vår Frelsers gravlund -hautausmaalle Osloon.
Kuvia

Bjørnson ensimmäisen vaimonsa Jenny Bjørnsonin (o.s. Dahl) kanssa. He olivat naimisissa 1886–1890.
Bjørnson vanhempineen.
Bjørnson esittämässä Peer Gyntiä vuonna 1894.
Bjørnson ja hänen kolmas ja viimeinen vaimonsa Eileen Bjørnson (o.s. Bendix).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bjørn Bjørnson Wikimedia Commonsissa
Tuoksupahkajalka

| Tuoksupahkajalka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Elinvoimainen 
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Squamanitaceae
Suku::  Dissoderma
Laji::  odoratum
Kaksiosainen nimi
 Dissoderma odoratum  (Cool) I. Saar & Thorn 2022 
Synonyymit
 Lepiota odorata Cool 1918  Coolia odorata (Cool) Huijsman 1943  Squamanita odorata (Cool) Imbach 1946  Tricholoma odoratum (Cool) Konrad & Maubl. 1949  Armillaria odorata (Cool) Zerova 1979 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tuoksupahkajalka (Dissoderma odoratum, syn. Squamanita odorata) on Squamanitaceae-heimoon kuuluva sienilaji. Se on tunnusomaisen voimakastuoksuinen laji, jolla on pienet, liilansävyiset itiöemät. Tuoksupahkajalka loisii tummalakitympösen (Hebeloma mesophaeum) itiöemillä, jotka epämuodostuvat loissienen vaikutuksesta. Tuoksupahkajalkaa tavataan lähinnä Euroopassa, mutta sitä on löydetty myös Yhdysvalloista. Se on harvinainen laji, joka on useissa Euroopan maissa luokiteltu uhanalaiseksi.
Kuvaus

Tuoksupahkajalan itiöemät ovat pieniä ja lyhytjalkaisia, ja ne kasvavat rykelminä tummalakitympösen (Hebeloma mesophaeum) itiöemillä. Yhdessä rykelmässä voi olla yli kymmenen tuoksupahkajalan itiöemää, mutta joskus harvoin itiöemät voivat kasvaa myös yksitellen.
Tuoksupahkajalan lakki ja jalan yläosa ovat karkean suomuiset. Lakin pohjaväri on liilan harmaanruskea, mutta suomut ovat tummemmat. Lakki on kupera, yleensä 1–3 senttimetriä leveä. Heltat ovat melko harvassa. Ne ovat aluksi valkeahkot, myöhemmin vaalean liilanharmaat tai lakin väriset. Jalka on lakkia vaaleampi. Itiöpöly on vaaleankeltaista. Itiöt ovat ei-amyloideja, ohutseinäisiä, muodoltaan ellipsoideja tai munanmuotoisia. Itiöiden pituus on 6,5–9,5 mikrometriä ja leveys 4–6 mikrometriä. Tuoksupahkajalka tuottaa myös paksuseinäisiä kätköitiöitä isäntäsienen kudoksen sisälle. Kätköitiöt ovat läpikuultavia ja melko vaihtelevan muotoisia.
Tuoksupahkajalka on helposti tunnistettava sieni. Tunnusomaista lajille on voimakas makeahko tuoksu, jota on kuvailtu muun muassa karamellimaiseksi tai hedelmäiseksi. Esimerkiksi ryhäpahkajalka (Dissoderma paradoxum) muodostaa melko samanlaisia itiöemiä kuin tuoksupahkajalka, mutta ryhäpahkajalalta puuttuu voimakas tuoksu. Lisäksi ryhäpahkajalka ei muodosta mukulamaisia epämuodostumia kuten tuoksupahkajalka. Dissoderma ﬁmbriatum on voimakastuoksuinen, mutta se kasvaa kantosienillä (Kuehneromyces).
Levinneisyys

Tuoksupahkajalka löydettiin alun perin Alankomaista vuonna 1915. Lajia pidettiin aluksi Alankomaiden kotoperäisenä lajina, mutta vuonna 1948 sitä havaittiin Tanskasta ja myöhemmin myös muista Euroopan maista. Vuoteen 2016 mennessä tuoksupahkajalkaa oli löydetty edellä mainittujen maiden lisäksi ainakin Belgiasta, Isosta-Britanniasta, Italiasta, Norjasta, Puolasta, Ranskasta, Ruotsista, Saksasta, Suomesta ja Sveitsistä.
2020-luvulla on julkaistu tutkimuksia, joissa käytetään ympäristönäytteiden DNA-sekvensointiin perustuva metaviivakoodausta. Tällä tavalla tuoksupahkajalan esiintyminen Virossa ja Latviassa on paljastunut, vaikka itiöemiä ei olekaan löydetty. Ympäristönäytteiden perusteella lajia näyttäisi esiintyvän myös Venäjällä.
Suomessa tuoksupahkajalka tunnistettiin ensimmäistä kertaa Tampereelta vuonna 2008. Sitä ennen lajia oli jo havaittu Ruotsista ja Norjasta. Myöhemmin Suomessa on tehty uusia löytöjä Kajaanista, Oulusta ja Rovaniemeltä. Ensimmäiset löydöt tehtiin eksoottisten havupuiden yhteydestä, mutta myöhemmin tuoksupahkajalkaa on löydetty myös tavallisten suomalaisten puiden alta. On mahdollista, että tuoksupahkajalka on Suomeen äskettäin saapunut, nyt voimakkaasti leviämään lähtenyt laji. Isäntälaji tummalakitympönen on Suomessa hyvin yleinen, mikä saattaa mahdollistaa myös tuoksupahkajalan yleistymisen.
Tuoksupahkajalka on etupäässä eurooppalainen laji, mutta vuonna 1951 sitä löydettiin Washingtonin osavaltiosta Yhdysvalloista. Lajimääritys varmistettiin geneettisesti vuonna 2022, ja se on toistaiseksi ainoa löytö Pohjois-Amerikasta. Japanista tehdyt havainnot edustavat tosiasiassa lajia Dissoderma phaeolepioticola, jonka isäntälaji on kultasieni (Phaeolepiota aurea).
Elinympäristö

Tuoksupahkajalan elinympäristön määrää tummalakitympösen esiintyminen. Tummalakitympönen on juurisieni, joka kasvaa yleensä männyn, kuusen, pyökin, pajun tai koivun seuralaisena. Myös tuoksupahkajalkaa löytää männyn ja kuusen sekä lehtipuiden alta. Tummalakitympöstä ja siten myös tuoksupahkajalkaa tavataan monenlaisissa elinympäristöissä, kuten lehti- ja havumetsissä, hiekkadyyneillä, puistoissa ja puutarhoissa.
Merkittävä osa havaituista tuoksupahkajaloista on peräisin joutomailta ja muilta ihmisen muokkaamilta alueilta. Tyypillisiä löytöpaikkoja ovat esimerkiksi yleisten kulkuväylien ja nurmikoiden reunat. On esitetty, että tummalakitympönen saattaa olla ihmisen muokkaamissa ympäristöissä alttiimpi tuoksupahkajalan loisinnalle. Toisaalta näissä ympäristöissä sienet voivat olla paremmin näkyvillä kuin luonnonympäristöissä, mikä voi myös selittää havaintojen määrän.
Tuoksupahkajalka voi kasvaa sopivassa elinympäristössä pitkään. Esimerkiksi Sveitsissä tuoksupahkajalka kasvoi samassa paikassa yli 13 vuotta. On epäselvää, miten tämä on mahdollista, koska tuoksupahkajalka on tiettävästi loinen vain itiöemillä eikä maanalaisella sienirihmastolla. Yksi mahdollisuus on se, että tuoksupahkajalka jättää jälkeensä kätköitiöitä, jotka itävät aina uudelleen tummalakitympösen itiöemillä.
Ekologia

Tuoksupahkajalka on loissieni, joka muuttaa isäntänsä itiöemän okranväriseksi, mukulamaiseksi epämuodostumaksi, jossa alkuperäinen lakki ja jalka ovat surkastuneet. Isäntäsienen turvonneesta mallosta ja loissienen rihmoista koostuvaa epämuodostumaa ei enää tunnista tummalakitympöseksi, mutta se saattaa vielä haista ja maistua retiisimäiseltä. Tummalakitympösen itiöemät ovat luonnostaan melko hoikkia, mutta tuoksupahkajalan loisinta voi turvottaa ne alkuperäistä suuremmaksi.
Tuoksupahkajalka on heimonsa loissienistä ainoa, jonka isäntälajin tiedetään kuuluvan tympösten sukuun (Hebeloma). Koska tuoksupahkajalka kasvaa itiöemillä, jotka ovat epämuodostuneet tunnistuskelvottomiksi, sen isäntäsienen varmistaminen kesti kauan. Lajia oli kuitenkin löydetty Tanskasta tummalakitympösen yhteydestä, mikä antoi ehdokkaan mahdolliseksi isäntälajiksi. Varmistus asialle saatiin vuonna 2007 julkaistun molekyylitutkimuksen myötä. Ei ole tiedossa, kasvaako tuoksupahkajalka muillakin tympösten suvun lajeilla.
Uhanalaisuus

| Maa | Uhanalaisuusarvio | Vuosi | Lähde |
| --- | --- | --- | --- |
| Alankomaat | Erittäin uhanalainen (EN) | 2009 |  |
| Norja | Vaarantunut (VU) | 2021 |  |
| Ruotsi | Puutteellisesti tunnettu (DD) | 2020 |  |
| Suomi | Elinvoimainen (LC) | 2019 |  |
| Sveitsi | Äärimmäisen uhanalainen (CR) | 2007 |  |
| Tanska | Vaarantunut (VU) | 2019 |  |
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) ei ole arvioinut tuoksupahkajalan uhanalaisuutta. Lajia pidetään maailmanlaajuisesti hyvin harvinaisena. Maaperänäytteiden metaviivakoodauksen tulokset viittaavat kuitenkin siihen, että tuoksupahkajalka ei välttämättä ole yhtä harvinainen kuin havaittujen itiöemien määrästä voisi päätellä. Esimerkiksi Virosta on havaittu tuoksupahkajalan DNA:ta, vaikka lajin itiöemiä ei ole löydetty. Tummalakitympönen on melko yleinen laji Virossa, mutta tuoksupahkajalan itiöemien esiintyminen on jostain syystä jäänyt huomaamatta.
Tuoksupahkajalka on monissa Euroopan maissa luokiteltu uhanalaiseksi, mutta Suomessa se arvioitiin elinvoimaiseksi vuonna 2019. Uhanalaisuuden arvioimista vaikeuttaa se, että ei tiedetä, kuinka hyvin havaittujen itiöemien määrä vastaa lajin todellista runsautta. Lisäksi tummalakitympösen ekologiaa ja mahdollisia uhkia ei ymmärretä kunnolla. Näistä syistä laji on Ruotsissa luokiteltu puutteellisesti tunnetuksi.
Taksonomia

Tuoksupahkajalan kuvasi Catharina Cool vuonna 1918 nimellä Lepiota odorata. Vuonna 1946 Emil J. Imbach kuvasi Squamanita-suvun, johon hän luokitteli muun muassa tuoksupahkajalan (Squamanita odorata). Vuonna 2022 Squamanita jaettiin kahtia, koska suku oli fylogeneettisten analyysien perusteella parafyleettinen eli epäluonnollinen ryhmitys. Tuoksupahkajalka siirrettiin Dissoderma-sukuun, ja se sai nimen Dissoderma odoratum. Vaikka tuoksupahkajalka ei ole Dissoderma-suvun tyyppilaji, se on sukunsa pisimpään tunnettu laji.
Syötävyys

Tuoksupahkajalka ja tummalakitympönen eivät ole ruokasieniä. Tummalakitympönen saattaa olla myrkyllinen, sillä tympösissä on monia myrkyllisiä lajeja.
Huomioita

↑  Ei-amyloidi tarkoittaa itiötä, joka ei muuta väriä Melzerin liuoksessa.
Tuoksupahkajalan itiöemät kasvavat tummalakitympösen turvonneesta mallosta koostuvan epämuodostuman päälle.
Tummalakitympönen on monenlaisten elinympäristöjen sieni.
Vaaituskoje

Vaaituskoje.
Vaaituskoje on vaaituksessa eli maaston korkeussuhteiden mittauksessa käytettävä työkalu. Vaaituskojetta voi käyttää korkeuksien mittaamisen lisäksi etäisyyksien mittaamiseen, ja jos kojeessa on astekehä, kulmien mittaamiseen.
Vaaituskojeita on kahta päämallia: optisia sekä hydrostaattisia vaaituskojeita. Näistä jälkimmäiset perustuvat vaakasuoran nestepinnan hyväksikäyttöön, kun puolestaan optisia vaaituskojeita lajitellaan vielä kahden pääperiaatteen mukaan. Tasainvaaituskojeisiin, joissa lankaristikolle tuleva tähtäyssäde kallistetaan vaakasuoraan vaaitustasaimen avulla, kun puolestaan itsetasaavissa vaaituskojeissa tähtäyssäde, joka latasta vaakasuorasti tulee, ohjataan kompensaattorin avulla lankaristikolle tähtäyssädettä taittamalla tai siirtämällä lankaristikkoa pystysuunnassa.[lähde? ]
Tasainvaaituskojeet voidaan vielä jakaa rakenteensa perusteella kolmeen ryhmään: yksinkertaiset, keskikokoiset ja tarkkavaaituskojeet. Yksinkertaiset vaaituskojeet sisältävät kolme pääosaa, joista ensimmäinen on jalustaan kiinnitetty runko-osa sekä siinä oleva rasiatasain, jolla kojeen likimääräinen tasaus suoritetaan. Seuraava osa on kaukoputki, jonka lankaristikon kautta kulkee tähtäyskaukoputki. Viimeisenä tulee vaaitustasain, jonka yläpuolella kylläkin on usein vielä yksinkertaisissa kojeissa peili, jonka avulla tasauksessa käytetty kupla on helpompi nähdä. Keskikokoisten vaaituskojeiden merkittävin ero yksinkertaisiin kojeisiin nähden koskee kallistusruuvia, jolla kaukoputkea voidaan kallistaa korkeussuunnassa alhidadiosan suhteen vaaka-akselin ympäri, jotta tasaimen kupla saadaan keskelle ja näin tähtäysakseli saadaan vaakasuoraan.
Toinen jaottelu, jonka avulla tasainvaaituskojeita voidaan ryhmitellä, koskee käyttötarkoitusta. Kojeita voidaan lajitella neljään ryhmään sen mukaan mihin tarkoituksiin kyseisiä kojeita käytetään: rakennus-, insinööri-, yleis- ja tarkkavaaituskoje.
Itsetasaavien kojeiden toiminta perustuu jollain tavoin joko painovoiman (riippuva heiluri) tai vaakasuoran nestepinnan hyväksikäyttöön. Heilurin käyttöön perustuvia heilurikompensaattoreita on neljä erilaista: pystyasentoinen peili, 50 gon kulmainen peili- tai prismayhdistelmä, muut kolmiprismaiset kompensaattorit ja seisova prisma. Muuntyyppisistä kompensaattoreista mainitaan tässä yhteydessä lankaristikon tai objektiivin ohjauskompensaattori ja nestekompensaattori.[lähde? ]