stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiintymys jälkeläisiin
Kirjallisuutta > Suomennos

Plutarkhos: Kiintymys jälkeläisiin. Teoksessa Hellien tunteiden kirja.  (Suomentaneet ja selityksin varustaneet Erkki Sironen ja Sampo Vesterinen. Jälkisanat Erkki Sironen. Olympos-sarja)  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3274-9
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Plutarch: On Affection for Offspring. Teoksessa Plutarch: Moralia.  (Volume VI. Loeb Classical Library 337. Can Virtue Be Taught? On Moral Virtue. On the Control of Anger. On Tranquility of Mind. On Brotherly Love. On Affection for Offspring. Whether Vice Be Sufficient to Cause Unhappiness. Whether Affections of the Soul are Worse than Those of the Body)  Cambridge, MA:  Harvard University Press.  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Plutarch: On Affection for Offspring (englanniksi)
Kiinalainen nimi

Kiinalaisessa kulttuurissa nimet kirjoitetaan aina järjestyksessä sukunimi−etunimi (esim. Mao Zedong, ei "Zedong Mao"). Henkilöitä puhutellaankin joko koko nimellä tai pelkällä sukunimellä. Etunimeä käytetään lähinnä perhepiirissä.lähde?
Sukunimet

Kiinan kymmenen yleisintä sukunimeä (kiin.: 姓; pinyin: xìng) vuonna 2006 olivat Li, Wang, Zhang, Liu, Chen, Yang, Huang, Zhao, Zhou ja Wu.  1,3 miljardin asukkaan Kiinassa on vain noin 700 sukunimeä. Viime vuosina viranomaiset ovatkin suunnitelleet sukunimien määrän kasvattamista sekaannuksien välttämiseksi.
Sukunimet ovat lähes poikkeuksetta yksitavuisia, tosin löytyy myös harvinaisia kaksitavuisia nimiä (mm. Sima ja Ouyang). Kiinalaisilla sukunimillä ei yleensä ole tiettyä merkitystä. Sukunimet ovat erittäin tärkeitä kiinalaisille ja ne ovat voineet säilyä samoilla suvuilla jopa vuosituhansia. Nainen säilyttää sukunimensä avioiduttuaan. Lasten sukunimet periytyvät yleensä isän puolelta, mutta tytär voi joskus saada äitinsä sukunimen. Sukunimi voidaan ottaa äidiltä myös jos tämän suku on sammumassa.lähde?
Etunimet

Kiinassa ei ole olemassa virallista nimikalenteria, joten etunimen (kiin.: 字; pinyin: míng) antaminen on käytännössä vapaata. Kaksitavuiset etunimet ovat yksitavuisia yleisempiä; jälkimmäistä arvostetaan kuitenkin enemmän, mikäli se sointuu yhteen sukunimen kanssa.lähde?
Länsimaisten ihmisten voi olla vaikea erottaa kiinalaisten miesten ja naisten nimiä toisistaan ääniasun perusteella. Erot tapahtuvat lähinnä nimien merkityksen mukaan. Miesten nimissä korostetaan oppineisuuteen, vaurauteen ja menestykseen liittyviä sanoja. Naisten nimissä on enemmän niin sanottuja naisellisia hyveitä kuten lempeys, kauneus, kärsivällisyys ja puhtaus, sekä kukkien ja lintujen nimiä. Nykyään länsimaiset etunimet ovat yleistymässä Kiinassakin.lähde?
Kohteliaisuusnimi

Kohteliaisuusnimi (kiin.: 字; pinyin: zì; kirjaimellisesti: 'merkki') oli Kiinassa aiemmin yleinen käytäntö. Etunimestä poiketen kohteliaisuusnimi annettiin vasta aikuisuudessa, naisille 15-vuotiaana ja miehille 20-vuotiaana. Aikuisiin henkilöihin viitattiin yleensä sukunimellä. Etunimeä käytettiin vain läheisten ystävien kesken ja kohteliaisuusnimeä korostuneen kohteliaassa puheessa. Modernissa kiinassa etu- ja kohteliaisuusnimeä ei eroteta toisistaan, vaan tilalle on tullut niiden yhdistelmä ”etunimi-kohteliaisuusnimi” (kiin.: 名字; pinyin: míngzì; kirjaimellisesti: '[etu]nimimerkki').
Aiheesta muualla

Kiinalainen tapakulttuuri (Arkistoitu – Internet Archive)
Radio 86 - Kiinalaisten kiehtovat nimet (Arkistoitu – Internet Archive)
Kenji Kimihara

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kenji Kimihara |  Kenji Kimihara |  Kenji Kimihara |  |
Maa:   Japani
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | México 1968 | maraton |  |
Kenji Kimihara (s. 20. maaliskuuta 1941 Kitakyūshū, Fukuoka, Japani) on entinen japanilainen kestävyysjuoksija ja maratonin olympiamitalisti.
Kimihara sijoittui Tokion 1964 olympialaisten maratonilla kahdeksanneksi ajalla 2.19.49. Méxicon 1968 olympialaisissa hän saavutti maratonilla hopeaa ajalla 2.23.31. Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui viidenneksi ajalla 2.16.27.
Aasian kisoissa Kimihara voitti maratonin Bangkokissa vuonna 1966 ajalla 2.33.23 ja samassa kaupungissa vuonna 1970 ajalla 2.21.03.
Kiharapelikaani

| Kiharapelikaani |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Pelikaanit Pelecanidae
Suku::  Pelikaanit Pelecanus
Laji::  crispus
Kaksiosainen nimi
 Pelecanus crispus  Bruch, 1832 
Katso myös
   Kiharapelikaani Wikispeciesissä   Kiharapelikaani Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pelecanus crispus
Kiharapelikaani (Pelecanus crispus) on suurikokoinen valkoinen pelikaanilintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 160–180 cm, siipien kärkiväli 270–320 cm ja paino 10–13 kg. Hieman pelikaania suurempi, harmahtavan valkoinen suuri lintu. Lisääntymisaikana kurkkupussi on väriltään punertava ja rinnassa on vaaleankeltainen läikkä. Vanhan linnun niskassa on kiharoista höyhenistä muodostunut töyhtö. Lennossa näkyy harmaa siiven kärki. Nuoret linnut ovat yläpuolelta harmaanruskeita ja alapuolelta valkoisia.
Esiintyminen

Kiharapelikaani pesii itäisessä Euroopassa ja Keski-Aasiassa Montenegrosta Mongoliaan ylettyvällä vyöhykkeellä. Euroopan pesimäkanta talvehtii Välimeren itärannikolla, Venäjän ja Keski-Aasian Iranissa, Irakissa ja Intian niemimaalla sekä Mongolian Kiinan itärannikolla.Vuonna 2021 tehty tutkimus on osoittanut, että laji on mahdollista palauttaa Alankomaihin, missä se ei ole pesinyt yli 500 vuoteen.
Kiharapelikaanin kanta taantui huomattavasti 1800- ja 1900-luvuilla, mutta lajin kanta on vakiintunut sittemmin 10 000 – 20 000 yksilöön. Monien yhdyskuntien, muun muassa lajin suurimman yhdyskunnan Kreikan Mikrí Préspa -järvellä on kasvanut. Kosteikkojen kuivatus, kalastajien häirintä ja metsästys olivat suurimpia syitä kannan pienenemiseen. Lyhyen matkan muuttolintu. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Jokisuistot, joet ja matalat järvet. Pesii saarilla tai laajoissa järviruokokasvustoissa.
Lisääntyminen

Pesii yhdyskunnittain, joskus yksittäispareina, usein pelikaanien seurassa. Pesä on maassa, ja se on rakennettu oksista, ruo'oista ja ruohoista, ja on halkaisijaltaan 65 cm ja korkeudeltaan 1 m. Munia on keskimäärin 2, haudonta kestää noin kuukauden. Poikaset syntyvät kaljuina, ja saavat sittemmin valkoisen untuvapeitteen. Sukukypsä 3 tai 4 vuoden iässä.
Ravinto

Syö kaloja, joita saalistaa yleensä yksin tai parin-kolmen linnun ryhmissä. Kreikassa on havaittu lajin kalastavan yhdessä merimetsojen kanssa.
Aiheesta muualla

Kiharapelikaani Lintukuva-verkkopalvelussa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q184751  Wikispecies: Pelecanus crispus  ADW: Pelecanus_crispus  Avibase: 7C6D8BA2AC91D368  BioLib: 21028  BirdLife: 22697599  BOLD: 112720  BOW: dalpel1  CoL: 75Z8F  CMS: pelecanus-crispus  eBird: dalpel1  EoL: 45513855  EUNIS: 1190  EURING: 890  Fauna Europaea: 96626  Fauna Europaea (new): 3eb4ab62-0c6b-496e-82d7-efa81bb51cfd  GBIF: 2480353  iNaturalist: 4333  IRMNG: 11203899  ITIS: 174692  IUCN: 22697599  NBN: NHMSYS0000533603  NCBI: 36300  Observation.org: 842  OBIS: 137175  Paleobiology Database: 369361  Paleobiology Database: 369361  SeaLifeBase: 73585  Species+: 9986  WoRMS: 137175  Xeno-canto: Pelecanus-crispus
Kiikku (digitaalitekniikka)

RS-kiikku (R1, R2 = 1 kΩ, R3, R4 = 10 kΩ).
Kiikku on digitaalitekniikassa komponentti, joka säilyttää sille asetetun loogisen tilan eli muistaa yhden bitin. Säilytettävän bitin arvo riippuu kiikun tyypistä, tulojen tilasta ja lähtöjen edellisestä tilasta. Kiikkupiirit koostuvat loogisista porteista, joista osa on takaisinkytketty muisti-ilmiön aikaansaamiseksi. Digitaalisia järjestelmiä suunniteltaessa kiikuista muodostetaan rekistereitä eli useamman bitin tallentavia muistikomponentteja. Esimerkiksi suorittimien nopeat SRAM-tyyppiset rekisterit ja välimuistit on toteutettu kiikuilla.
Kiikkutyyppejä > RS-kiikku

RS-kiikku on yksinkertainen tilansa säilyttävä kiikku, jota ohjataan sisääntuloliitännöillä S ("set") ja R ("reset"). Kiikun lähdön Q tila asettuu ykköseksi, kun S = 1. Tila säilyy asetettuna riippumatta siitä, miten S-liitännän tila sen jälkeen vaihtelee, kunnes R = 1 ja piiri nollautuu. Vanhemmassa tekniikassa piirillä on kielletty tila S = R = 1, jolloin piiri muuttuu epävakaaksi yrittäessään asettaa lähtöä nollaksi ja ykköseksi samaan aikaan. Nykyaikaisessa digitaalitekniikassa kiikku on joko S- tai R-voittoinen, joka määrittelee mihin tilaan lähtö asettuu, jos S ja R ovat yhtä aikaa ykkösiä.
Kiikun tilataulu on kuvattu ohessa. Taulukossa Q-1 tarkoittaa edellisen jakson ulostuloa. Toimintaa ei tyypillisesti ole määritelty, jos sekä S että R ovat ylhäällä.
| S | R | Q | !Q |
| --- | --- | --- | --- |
| 0 | 0 | Q-1 | !Q-1 |
| 0 | 1 | 0 | 1 |
| 1 | 0 | 1 | 0 |
| 1 | 1 | - | - |
Kiikkutyyppejä > D-kiikku

D-kiikku on nykyään eniten käytetty kiikkutyyppi. Siinä on datasisääntulo D, reunaherkkä kellosisääntulo Clk, ulostulo Q ja mahdollisesti invertoitu ulostulo Q'. D-kiikussa voi myös olla asynkroniset asetus- ja nollausulostulot S ja R (set ja reset). Kun kellosignaali Clk nousee, tallentuu datasisääntulon D arvo kiikkuun. Kiikun arvo on tällöin luettavissa Q-ulostulosta ja sen inverssi Q'-ulostulosta.
D-kiikku voidaan toteuttaa nk. master-slave-kytkennällä, jossa kytketään kaksi D-veräjää peräkkäin. Kytkentä on ulkoisesti reunaherkkä, mutta sen sisäiset komponentit ovat tasoherkkiä.
Kiikkutyyppejä > T-kiikku

T-kiikku eli toggle-kiikku vaihtaa tilaansa kellopulssin aktiivisella reunalla, jos T = 1 ja säilyttää edellisen tilansa, jos T = 0. T-kiikulla voidaan esimerkiksi puolittaa kellosignaalin taajuus. Kytkemällä useampia T-kiikkuja peräkkäin muodostuu laskuri, joka laskee binäärilukuja kellopulssin tahdissa.
Kiikkutyyppejä > JK-kiikku

JK-kiikkua on aikaisemmin käytetty runsaasti, koska sen kaksi sisääntuloa mahdollistavat monipuolisen ohjauksen yksinkertaisella ohjauslogiikalla. JK-kiikulla on kellosisääntulon lisäksi kaksi sisääntuloa, J ja K, jotka vaikuttavat kiikun tilaan seuraavasti:
Kun J = 0 ja K = 0, JK-kiikku säilyttää tilansa.
Kun J = 0 ja K = 1, JK-kiikun tilaksi tulee 0.
Kun J = 1 ja K = 0, JK-kiikun tilaksi tulee 1.
Kun J = 1 ja K = 1, JK-kiikku vaihtaa tilaansa, eli jos aikaisempi tila oli 0, tilaksi tulee 1 ja toisin päin.
JK-kiikku sisältää D- ja T-kiikun toiminnot, joten sopivalla ohjauksella JK-kiikulla voidaan korvata kumpi tahansa edellä mainituista. T-kiikussa J- ja K-tuloon tuodaan sama signaali (J = K), kun taas D-kiikussa toinen tuloista invertoidaan (J = !K).
Kirjallisuutta

Poiksalo, Panu-Kristian: Digitaalitekniikan perusteet — aloitusopas digitaalisen maailman rakentajille.  Tampereen teknillinen yliopisto, 2005.  ISBN 952-5511-01-4
Boberg, Jorma: Johdatus tietojenkäsittelytieteeseen.  (Opintomoniste)  Turun yliopisto, 2000.
D-kiikun piirrosmerkki
Master-slave-kytkennällä toteutettu D-kiikku
T-kiikun piirrosmerkki
JK-kiikun piirrosmerkki
Yrjö Kilpi

Yrjö Olavi Kilpi (7. maaliskuuta 1924 Tampere – 6. helmikuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen matemaatikko.
Kilven isä oli päätoimittaja Eino Kilpi ja äiti Sylvi-Kyllikki Sinervo. Hän tuli ylioppilaaksi Kallion yhteiskoulusta Helsingissä 1942 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1948, lisensiaatiksi 1953 ja tohtoriksi 1957. Kööpenhaminassa Kilpi opiskeli 1959–1960. Helsingin yliopiston fysiikan laitoksen assistenttina hän toimi 1949–1961 ja matematiikan dosenttina 1959–1968. Turun yliopiston matematiikan apulaisprofessori Kilpi oli 1961–1963 ja Oulun yliopiston matematiikan professori 1963–1990. Kilpi tutki muun muassa Hilbertin avaruuden operaattoreiden teoriaa ja sovellutuksia. Hän oli Suomen matemaatikko- ja fyysikkoliiton hallituksen puheenjohtaja 1961–1964 sekä Pohjois-Suomen opiskelija-asuntosäätiön hallituksen varapuheenjohtaja 1970–1975 ja puheenjohtaja 1976–1978. Oulun yliopiston ylioppilaskunnan inspehtorina Kilpi toimi 1974–1992, kunniajäseneksi hänet nimitettiin 1985..
Yrjö Kilvellä oli merkittävä osuus kasvatustieteiden tiedekunnan ja Pohjois-Suomen tutkimuslaitoksen perustamisessa. Mainittu tiedekunta vihki hänet kunniatohtorikseen 1983. Suomen Akatemian luonnontieteellisen toimikunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1980-1985. Oulun yliopiston ensimmäinen tietokone hankittiin vuonna 1965 Yrjö Kilven johtaman toimikunnan selvitystyön jälkeen. Kilpi toimi noin 20 vuoden ajan Oulun yliopistossa erillisinä yksikköinä toimineiden tietokonekeskuksen ja tietojenkäsittelyopin laitoksen johtokunnan puheenjohtajana. Hänen johtamansa atk-alan oppilaitoskomitean työn tuloksena perustettiin Raahen tietokonealan oppilaitos 1972.
Kilven puoliso vuodesta 1956 oli Marjatta Lehtonen (s. 1931).
Aiheesta muualla

Muistokirjoitus, Hs.fi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Tšekki 
Tieteilijät:  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH
Kiltalaitos

Killan tunnusta kuvaava lasimaalaus Saksassa.
Kiltalaitos on keskiajalla syntynyt kiltojen yhdessä muodostama kokonaisuus. Käsitteellisesti se on osittain päällekkäinen ammattikuntalaitoksen kanssa. Ammattikunnat saattoivat organisoitua kiltojen tavoin, niiden yhteiskunnallinen ja kulttuurinen merkitys on kuitenkin aivan toisenlainen. Joissakin kielissä kiltaa ja käsityöläisten ammattikuntaa tarkoittava sana on sama (esimerkiksi englannin guild).
Jotkin killat syntyivät hengellisinä järjestöinä, mutta muuttuivat käsityöläisten yhteisöiksi (esim. Kanutin kilta).
Historia

Suomen keskiajalta tunnetaan 17–18 kiltaa. Niistä seitsemän toimi maaseudulla. Keskiajan kiltalaitoksella ei ilmeisesti ollut erityistä suhdetta kaupankäyntiin; sen sijaan killat toimivat ennen kaikkea sosiaalisen elämän keskuksina, käräjien viettopaikkoina ja uskonnollisten juhlien järjestäjinä. Kiltojen keskeinen toimintamuoto olikin  suojeluspyhimyksen kunniaksi järjestettyjen pitojen viettäminen. Olaus Magnuksen mukaan ne kestivät kolme päivää. Kiltojen tehtävänä oli myös rauhantilan ylläpitäminen varsinkin maaseudulla. Pohjoismaissa säilyneissä kiltojen säännöissä keskitytäänkin pitkälti hillitsemään oluenjuonnista aiheutuneita ongelmia.
Kaupunkikiltojen mahdollisista taloudellisista yhteyksistä on Suomen osalta mahdollista esittää vain arveluita. Esimerkiksi Turun killat olivat kaikki enemmän tai vähemmän yhteydessä Turun tuomiokirkkoon. Suojeluspyhimysten perusteella on pyritty esittämään arveluita, että esimerkiksi Nikolauksen kilta olisi ollut nimenomaan kauppiaiden kilta.
Kiltalaitos kiellettiin Ruotsissa vuonna 1544 Västeråsin valtiopäivillä juuri sen katolilaisuuden vuoksi. Kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.
Kiinanalligaattori

| Kiinanalligaattori |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Krokotiilieläimet Crocodylia
Heimo::  Alligaattorit Alligatoridae
Suku::  Alligator
Laji::  sinensis
Kaksiosainen nimi
 Alligator sinensis  Fauvel, 1879 
 Kiinanalligaattorin levinneisyys
Katso myös
   Kiinanalligaattori Wikispeciesissä   Kiinanalligaattori Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kiinanalligaattori (Alligator sinensis) on huonosti tunnettu ja harvinainen laji. Se elää Jangtse-joen alajuoksulla Kiinassa.
Koko ja ulkonäkö

Kiinanalligaattori kasvaa yleensä korkeintaan kaksimetriseksi, mutta vankeudessa se on kasvanut jopa nelimetriseksi. Kiinanalligaattori muistuttaa hyvin paljon mississippinalligaattoria, ja kuuluu samaan sukuun. Kiinanalligaattorin ruumis on litteä ja sen leuat ovat voimakkaat, mutta melko lyhyet. Pää on verraten pieni ruumiin kokoon nähden. Päässä on silmien yläpuolella samantapaiset sarveislevyt, kuten monilla kaimaaneilla. Häntä on lyhyt. Jalat ovat pienehköt ja niistä puuttuu varpaita yhdistävä räpyläpoimu. Kiinanalligaattori liikkuu maalla kömpelösti.
Väritykseltään laji on selkäpuolelta mustanvihertävä ja vatsassa saattaa olla vaaleita tai harmaita raitoja. Nuorilla alligaattoreilla on keltaisia ja mustia täpliä, ja niiden ruumiin poikki kulkee keltaisia raitoja, joita vartalon alueella on viisi ja pyrstössä kahdeksan.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kiinanalligaattoria tavataan vain Jangtse-joen alajuoksun laaksoalueella lähellä Shanghaita. Se elää soilla, järvillä ja hitaasti virtaavissa jokialueilla ja pienissä joissa. Alueella on talvella niin kylmää, että laji viettää suuren osan vuodesta talvihorroksessa. Kiinanalligaattoreita on luonnossa enää alle 200 ja laji on äärimmäisen uhanalainen. Useimmat kiinanalligaattorit elävätkin jo vankeudessa. Laji on rauhoitettu.
Ravinto

Kiinanalligaattori saalistaa yleensä öisin. Saaliseläimet ovat pääasiassa kotiloita, simpukoita ja kaloja, mutta tilaisuuden tullen ne nappaavat myös muita eläimiä kuten rottia, kilpikonnia ja ankkoja. Lajin ei tiedetä hyökänneen ihmisen kimppuun.
Lisääntyminen

Kiinanalligaattorinaaraat rakentavat pesänsä muutaman metrin päähän vesirajasta, puiden varjoon. Pesäkeko koostuu kuolleista lehdistä, pohjamudasta ja muusta orgaanisesta aineksesta. Takaraajoillaan naaras kaivaa pesän huipulle syvennyksen, johon se munii 20–40 munaa. Sen jälkeen se peittää munat ja vartioi niitä pesärosvoilta. Naaras lepää usein pesän luona pitäen päätään ja kaulaansa pesään nojaten, välillä se pulahtaa veteen ja kastelee pesän, jolloin munat säilyttävät kehitykselleen tarpeellisen kosteuden ja lämpötilan. Kuoriuduttuaan poikaset suuntaavat veteen valon ja kosteuden ohjaamina. Poikaset tulevat sukukypsiksi 5–7-vuotiaina. Ne kasvavat nuorina nopeasti. Ne elävät luonnossa korkeintaan 50 vuotta ja vankeudessa 70 vuotta.
Kiinanalligaattorin poikanen
Kiiruun puisto

Kiiruun talo ja puisto Somerolla. Taustalla Someron uusi kirjasto
Kiiruun puisto (perusmuoto Kiiru) ja siihen liittyvä Kiiruun talo ovat 2000-luvulta lähtien kulttuurikäytössä oleva, maisemallisesti ja historiallisesti merkittävä puisto- ja rakennuskokonaisuus Someron keskustassa, Someron pääkadun Joensuuntien varrella.
Puisto, rakennukset ja taideteokset

Kiiruun talon päärakennus on vuodelta 1880 ja rakennuskokonaisuuteen kuuluu myös 1800-luvulla rakennettu kivinen viljamakasiini Joensuuntien varressa. Rakennuksia ympäröivät laaja puisto ja puutarha, jotka perusti Kiiruun taloa vuodesta 1932 omistanut Someron yhteiskoulun pitkäaikainen rehtori Joel Vilkki.
Talon ja puiston omistajana 2000-luvulla on Someron kaupunki ja haltijana Someron kulttuuri ry, jonka jäsenyhdistykset käyttävät taloa ja puistoa kulttuuritapahtumien järjestämiseen. Vuonna 2009 oli meneillään Kiiruun kulttuuripuisto -hanke, jossa Kiiruun puistoa kehitettiin ja järjestettiin muun muassa lasten kulttuurikerhoja ja taiteilijavierailuja.
Kiiruun puiston taideteoksiin kuuluvat Kiiruun talon edustalla oleva Joel Vilkin muistomerkki, koulutien kulmassa oleva Pentti Nikulan patsas ja Kiiruuntien kulmassa oleva Rauli Badding Somerjoen muistomerkki Badding-pysäkki. Lyhytaikaisemmin puistossa on ollut esillä myös ITE-taidetta. Pysyvästi sinne on jäänyt esiin marttilalaisen Arto Ali-Eskolan ITE-taidetta edustava betoniveistos Hirvet.
Kiiruun kivimakasiinissa on 2010-luvulta alkaen järjestetty taidenäyttelyitä. Näyttelyjä siellä ovat järjestäneet muiden muassa Somerolla toimivat kuvataiteilijat Heikki Paakkanen, Seppo Manninen ja Antti Laitinen.
Sijainti

Kiiruun talon ja puiston sijainti Someron pääkadun varrella on keskeinen. Kiiruun talon myös välittömässä läheisyydessä Koulutien varrella sijaitsi aiemmin kulkutautisairaalana toiminut Someron vanha yhteiskoulu, joka purettiin 1970-luvulla uuden kunnantalon valmistuttua. Kiiruun puistoon rajoittuvat Someron urheilukenttä Koulutien varrella, arkkitehti Aarne Ervin suunnittelemassa rakennuksessa Kiiruuntien varrella vuodesta 1958 vuoteen 2013 toiminut mutta vuonna 2014 sisäilmaongelmien takia purettu Somero uusi yhteiskoulu, myöhemmältä nimeltään Kiiruun koulu, jonka uusi rakennus oli rakenteilla vuonna 2017, sekä Kiiruun tien varrella 2000-luvulla valmistunut Someron kirjasto. Kiiruun koulussa toimivat Someron yhteiskoulun jälkeen vuodesta 1968 Someron lukio ja tämän kanssa ensin Someron–Kiikalan kunnallinen keskikoulu vuosina 1968–1976 ja vuodesta 1976 peruskoulun 7–9 luokat. Sekä urheilukentän että Kiiruun koulun tontit rehtori Joel Vilkki lahjoitti tai myi nimelliseen hintaan Someron kunnalle Kiiruun tilan maista.
Puistoon rajoittuvia tai sen välittömässä läheisyydessä olevia Someron keskustaajaman kohteita ovat lisäksi myös muun muassa taidetalo Ahola, Someron linja-autoasema, monitoimitalo, uimahalli, ja 2000-luvulla kohennettu Someron tori. Puistoa vastapäätä Someron keskustaajaman pääkadusta Joensuuntiestä erkanee myös keskustaajaman vanhastaan tärkein poikittaisväylä Heikintie, jonka uusi ohikulkutie 1980-luvulla katkaisi.
Historiaa

Kiiru on yksi Someron keskustaajamaksi jo 1800-luvun aikana muodostuneen Joensuun kylän kantataloista. Kaksi muuta kylän neljästä kantatalosta olivat nimeltään Hätä ja Hoppu. Vielä isonjaon ajankohtana kylän kaikki talot sijaisivat Joensuun kylän vanhalla kylätontilla Jaatilanjoen suulla, Kirkkojärven rannalla, jossa vielä 1980-luvulla oli jäljellä silloin purettu Ali-Aukustin talo.
Nykyiselle paikalleen Kiiruun talon tontti talon historiaa tutkineen Kalle Pirttilän mukaan siirtyi vuonna 1843 kun talon omistajaksi tuli Someron nimismies Carl August Grönlund. Vuonna 1868 talon osti turkulainen kauppias Gustaf Adolf Löfgren, jonka aikana Kiiruulla toimi vuosina 1869–1887 viinanpolttimo. Löfgrenin aikana rakennettiin maisemallisesti ja historiallisesti arvokas kivinen viljamakasiini nykyisen Joensuuntien varteen, ja Kiiruun nykyinen, niin ikään maisemallisesti ja historiallisesti arvokas päärakennus valmistui vuonna 1880. Löfgrenin suvulla talo oli vuoteen 1907. 1900-luvulla Kiiruun talon omistajana oli pitkään Someron yhteiskoulun rehtori ja suomalainen esperanton edelläkävijä Joel Vilkki. Laaja puisto ja puutarha talon ympärille muodostuivat Vilkin aikana.
Kiiruun kivinen viljamakasiini Joensuuntien varrella
Joel ja Suoma Vilkin muistolaatta Kiiruun talon seinässä
Kiljukäki

| Kiljukäki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Käkilinnut Cuculiformes
Heimo::  Käet Cuculidae
Suku::  Haukkakäet Hierococcyx
Laji::  fugax
Kaksiosainen nimi
 Hierococcyx fugax  (Horsfield, 1821) 
Katso myös
   Kiljukäki Wikispeciesissä   Kiljukäki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kiljukäki (Hierococcyx fugax) on käkiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Kaakkois-Aasiasta.
Koko ja ulkonäkö

Kiljukäki voi kasvaa 28–30 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää ja selkä ovat tummanharmaat ja siivet ovat ruskeat. Rinta ja vatsa ovat valkoiset ja niissä on mustaa raidoitusta. Kiljukäen silmienympärystän iho on keltainen. Aikaisemmin sitä pidettiin samana lajina itäkiinankäen (H. hyperythra) ja viheltäjäkäen (H. nisicolor) kanssa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kiljukäkeä tavataan Myanmarista, Thaimaasta, Sri Lankasta ja Malesiasta sekä Jaavan ja Borneon saarilta. Linnun elinympäristöä ovat metsät ja kaakaoviljelmät. Sen ravintoa ovat hyönteiset ja niiden toukat sekä hedelmät. Kiljukäki on pesäloinen ja se pesii huiluharakkataskun ja viitasiepon pesiin.