Kaarle I (Itävalta)
Kaarlesta keisari

Kun keisari Frans Joosef kuoli 21. marraskuuta 1916, Kaarle nousi keisariksi 29-vuotiaana. Hänestä tuli myös keisarillis-kuninkaallisen armeijan sotamarsalkka. Kaarle oli samanaikaisesti Itävallan keisari Kaarle I ja Unkarin kuningas Kaarle IV eli unkarilaisittain ”IV. Károly”.
Kaarlen noustessa valtaistuimelle hänen edessään olivat kasvavat paineet ratkaista monikansallisen valtakunnan ongelmat, erityisesti slaavilaista väestönosaa koskevat poliittiset kysymykset. Tähän asti vain saksan- ja unkarinkieliset väestönosat olivat saaneet äänensä kuuluviin kaksoismonarkiassa. Murhattu Frans Ferdinand oli jo suunnitellut kaksoismonarkian hallinnon uudelleenjärjestelyä ennen kuolemaansa. Vaikka keisari Kaarle itse suhtautui uudistuksiin myötämielisesti, hovissa ja kaksoismonarkian hallitsevissa piireissä ei nähty sisältäpäin uhkaavia vaaroja eikä haluttu kuulla myönnytyksistä puhuttavankaan ennen kuin oli jo myöhäistä.
Estääkseen Unkarin kuningaskunnan alueelliset muutokset Unkarin ylimykset vaativat Kaarlea vannomaan samanlaisen valan kuin Frans Joosef. Budapestissä järjestetyissä kruunajaisissaan Kaarle joutui vannomaan uskollisuuttaan Pyhän Tapanin kruununmaille eli Unkarin jakamattomuudelle. Perinteiden mukaisesti kuningas karautti valkoisen ratsun selässä Pestin keskustaan rakennetulle kummulle vannoen puolustavansa maata kaikkiin neljään ilmansuuntaan.
Kaarle muutti perinteistä Frans Joosefin hallitsemismallia, joka oli hoidettu Hofburgin ja Schönbrunnin linnoista käsin. Kaarle osallistui itse nyt ministerineuvoston toimintaan toimien puheenjohtajana. Usein istunnoissa oli mukana puoliso Zita kuuntelemassa asioiden käsittelyä. Puoliso oli Kaarlelle tärkein keskustelukumppani valtiollisten asioiden käsittelyssä.
Kaarle otti myös itselleen 2. joulukuuta 1916 armeijan ylipäällikön tehtävät syrjäyttämällä siihen astisen tehtävän hoitajan arkkiherttua Fredrikin. Maaliskuussa 1917 hän siirsi päämajan siihen astisen esikuntapäällikön marsalkka Franz Conrad von Hötzendorfin syrjään siirtämällä hänet lounaisrintaman eli Itävallan ja Italian välisen Etelä-Tirolissa sijaitsevan rintaman komentajaksi. Hän nimitti uudeksi esikuntapäälliköksi kenraali Arthur Arz von Straussenburgin.
Uudeksi keisariksi tullut Kaarle I nimitti Romaniasta palanneen Ottokar Czerninin joulukuussa 1916 ulkoministeriksi. Ulkoministerinä Czernin, kuten keisarikin, pyrki irrottamaan Itävalta-Unkarin maailmansodasta, mutta Saksan vastustus ja kaksoismonarkian riippuvuus liittolaisestaan esti tämän. Keväällä 1917 keisari Kaarle käynnisti salaiset keskustelut Ranskan presidentin Poincarén kanssa mahdollisesta rauhasta. Välittäjänä toimi keisarin lanko, Borbon-Parman prinssi Sixtus, joka palveli silloin Belgian armeijassa upseerina. Seuraavana keväänä 1918 ulkoministeri Czernin puhui neuvotteluista varomattomasti, jolloin sittemmin kuuluisaksi tullut ”Sixtus-juttu” paljastui. Kirje, jonka keisari Kaarle oli lankonsa välityksellä toimittanut presidentti Poincarélle, julkaistiin Ranskassa ja tapaus herätti suurta huomiota. Kun salaiset keskustelut rauhasta tulivat ilmi, Itävalta-Unkari ajautui yhä enemmän riippuvaiseksi liittolaisestaan Saksasta ja Kaarle I joutui naurunalaiseksi.
Itävalta-Unkarin armeija koki tappioita Venäjän vastaisella itärintamalla. Kesällä 1917 venäläiset käynnistivät hyökkäyksen erityisesti kaksoismonarkian rintamalohkoilla - käynnistyi ns. Kerenskin hyökkäys, jossa ennen kaikkea kenraali Brusilovin joukot onnistuivat rintaman murtamisessa. Saksan sotilaallinen tuki pelasti Itävalta-Unkarin joukot romahdukselta.