Klodvig I
Klodvigin valloitukset

Klodvig pyrki germaanisen perinteen mukaisesti säilyttämään valtakuntansa pojilleen, sekä samalla kasvattamaan sitä jättääkseen mahdollisimman mittavan perinnön. Tätä päämäärää tavoitellessaan hän ei epäröinyt kovienkaan keinojen käyttöä. Hän murhautti sekä kaikki kilpailevat saalilaishallitsijat, joista osa oli hänen taistelutovereitaan, että myös sukunsa jäseniä. Sukulaisiaan hänen onnistui saada taistelemaan keskenään muun muassa lahjomalla ja epäsopua lietsomalla. Näin hän pyrki varmistamaan perintönsä päätymisen oikeille perillisille.
Toisaalta hän toteutti mittavaa allianssien ja sotilaallisten valloitusten politiikkaa. Aluksi hänellä oli tässä apunaan vain muutama tuhat miestä. Aseiden ja aseellisten miesten lukumäärää tärkeämpää oli kuitenkin taistelutaito, joka oli hankittu muita barbaariheimoja vastaan keisarikunnan palveluksessa sodittaessa. Tämä mahdollisti Klodvigin menestyksen. Jos Klodvig pystyikin melko nopeasti ottamaan vallan ja alistamaan uudet alueet, niin syynä tähän oli se, että hän oli vähiten huono monista huonoista vaihtoehdoista. Lisäksi hän oli kääntynyt katoliseen kristinuskoon, millä myös oli oma poliittinen merkityksensä.
Vähitellen Klodvig siis valloitti puolet nykyisestä pohjoisesta Ranskasta. Aluksi hän liittoutui Reinin frankkien kanssa 484. Sen jälkeen hän kohdisti sotatoimensa etelään vuodesta 486 lähtien. Hän aloitti syrjäyttämällä Soissons’in hallitsija Syagriuksen, joka oli heikentyneen keisarikunnan viimeinen edustaja Galliassa. Klodvig voitti taisteluissa itselleen Senlis’n, Beauvais’in, Soissons’in ja Pariisin (Lutetia) kaupungit. Eli alueet, joille myöhemmin keskittyivät Ranskan tärkeimmät hiippakunnat.
Merkittävän vastuksen Klodvigin jatkuvalle halulle valloittaa uusia alueita tarjosi Teoderik Suuri, joka oli Klodovigin lanko. Hän alkoi esiintyä kaikkien Klodovigin uhkaamien pikkuruhtinaskuntien suojelijana. Klodovig tajusi, että hän saa puolestaan tukea Teoderikia vastaan Itä-Rooman keisarilta, joka oli kovin tyytymätön siihen asiaintilaan, että sen muodollinen vasalli oli noussut mahtavaksi hallitsijaksi. Frankkien ja ostrogoottien valtakunnan välille pääsi muodostumaan eräänlainen kauhun tasapaino.
Itä-Rooman keisarin Anastasius I:n tuen avulla Klodvig hyökkäsi visigootteja vastaan. Nämä asuttivat suurinta osaa Pyreneiden niemimaasta (Septimania) ja Gallian lounaisosia Loiren laaksoon pohjoisessa Cévannesiin idässä.
Keväällä vuonna 507 frankit aloittivat etelään suuntautuneen valloitusretkensä, ylittäen Loirejoen matkallaan kohden Toursia. He kohtasivat Alarik II:n johtaman visigoottien armeijan tasangolla lähellä Poitiers'n kaupunkia. Kohtaaminen johti hurjaan taisteluun, jonka visigootit hävisivät päällikkönsä kuollessa. Tämä voitto mahdollisti frankeille kaikkien aiemmin visigooteille Loiren, valtameren ja Pyreneiden välisellä alueella kuuluneiden maa-alueiden liittämisen omaan valtakuntaansa.
Aina uusia alueita ei hankittu sotimalla. Klodvig hankki itselleen alueita myös juonittelulla ja suoranaisilla rikoksilla, joita historioitsija Gregorius Toursilainen kuvaa ihailevaan sävyyn. Halutessaan liittää erään pikkuruhtinaskunnan alueisiinsa hän lähetti ruhtinaan pojalle kirjeen, jossa kertoi että tämän isä on jo vanha ja väsynyt mies. Jos isäruhtinas kuolisi olisi Klodvig valtaistuimelle nousseen nuoren ruhtinaan ystävä ja liittolainen. Poika teki kuten Klodvig oli laskelmoinut ja murhasi isänsä. Nyt nuori ruhtinas kutsui Klodvigin lähettiläät luokseen tekemään liittosopimusta. Klodovigin lähettiläät surmasivat nuoren ruhtinaan heti tavattaessa. Sitten ruhtinaskunnan väki kutsuttiin käräjille valitsemaan uutta ruhtinasta. Ainoa ehdokas oli Klodovig joka vakuutti, että hänellä ei ollut mitään tekemistä edellisten kuolemantapausten kanssa. Käräjät valitsivat Klodvigin uudeksi ruhtinaaksi. Gregorius Toursilaisen mukaan näin tapahtui, koska puhdassydäminen Klodovig teki Herran tahdon mukaan ja Herra toi Klodovigille tämän viholliset kukistettaviksi.