stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keltakuume
Historiaa

Keltakuume levisi Afrikasta Amerikkaan ilmeisesti orjalaivojen mukana. Eurooppalaistaustaiset lääkärit kiinnittivät plantaaseilla jo varhain huomiota afrikkalaistaustaisen väestön matalampaan sairastuvuuteen, ja afrikkalaisilla saattaakin olla keltakuumetta vastaan perinnöllistä vastustuskykyä, joka puuttuu eurooppalaisilta. Nimi keltakuume (eng. yellow fever) otettiin käyttöön Barbadoksen epidemian aikana vuonna 1750. Taudista kehkeytyi 1700-luvulla merkittävä ongelma eurooppalaisten siirtokunnissa Amerikoissa ja läntisessä Afrikassa. Lisäksi tautia kantautui laivojen mukana Eurooppaan. Napoleon lähetti Haitiin ranskalaisen sotilasosaston, joka tuhoutui keltakuumeeseen. Keltakuume oli osasyynä myös ranskalaisten suunnitteleman Panaman kanavan rakennustöiden epäonnistumiseen 1800-luvun lopussa.
Philadelphian keltakuume-epidemia vuonna 1793 tappoi kymmenen prosenttia kaupungin väestöstä.
Keltakuume oli vakava ongelma Karibian saarilla sekä Yhdysvaltain Etelävaltioissa. Mississippijoen alajuoksua vuonna 1878 koetellut epidemia tappoi yli 13 000 amerikkalaista. Taudin ajateltiin leviävän saastuneen ilman mukana, kunnes vapaaehtoisia(?) kuubalaisia koehenkilöitä käyttämällä Yhdysvaltain armeijan lääkäri Walter Reed työryhmineen todisti vuonna 1901, että keltakuumeen aiheuttaja on virus ja että sen tarttumiseen sairaasta henkilöstä terveeseen tarvitaan keltakuumehyttysen pisto. Kyseinen merkittävä havainto johti keltakuumeen vähittäiseen katoamiseen Yhdysvalloista, kun keltakuumehyttysiä opittiin torjumaan. Viimeinen keltakuume-epidemia Yhdysvalloissa koettiin New Orleansissa vuonna 1905. Hyttysten torjunta ja rokotusten pakollisuus ovat vähentäneet taudin esiintymistä myös Afrikassa.lähde? Rokote tautiin saatiin käyttöön erinäisten vaiheiden jälkeen vuonna 1938, ja sen kehittäjä Max Theiler sai saavutuksesta Nobelin lääketieteen palkinnon vuonna 1951.
Ehkäisy

Keltakuumetta vastaan on olemassa tehokas rokote, joka sisältää elävää, heikennettyä virusta. Se on syytä ottaa ennen matkustamista alueille, joilla keltakuumetta esiintyy. Keltakuumetta voidaan myös torjua käyttämällä suojaavaa vaatetusta ja hyttysverkkoa.
Alueet, joilla keltakuumetta esiintyy
Etelä-Amerikka
Afrikka
Risti-immuniteetti

Aikaisempi kokemus muista flaviviruksista saattaa lieventää keltakuumeen kliinisiä oireita. On jopa esitetty epäilyjä, että denguekuumeen esiintyminen olisi rajoittanut keltakuumeen leviämistä Aasiaan. Eläinkokeissa apinoiden aktiivinen immunisointi denguekuumeviruksella sekä  Zika- ja Wesselsbron-virusten yhdistelmällä ovat tuottaneet vastustuskykyä keltakuumevirusta vastaan. Kuitenkaan Länsi-Niilin virus ja Banzi-virus eivät ole tuottaneet tällaista risti-immuniteettia apinoille. Toisaalta Gambiassa ja Nigeriassa vakavia keltakuumemuotoja on todettu ilmenevän yhtä usein tai jopa useammin potilailla, jotka ovat aikaisemmin sairastaneet denguekuumeen, mikä saattaa ilmentää eroja eri viruskantojen välillä. Kysymykset keltakuumeen ja denguekuumeen yhteisvaikutuksista ovat lääketieteellisesti merkittäviä, sillä nykyisin denguekuumetta tavataan jo suuressa osassa keltakuumeen riskialuetta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Keltakuume, Matkailijan terveysopas, Terveyskirjasto.fi
Rokotetutkimus: Keltakuume
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Yellow fever (englanniksi)
Mayo Clinic: Yellow fever (englanniksi)
Luettelo pikkuplaneetoista: 419 001–420 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
419001:stä ja päättyen 420000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 420 001–421 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
420001:stä ja päättyen 421000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 406 001–407 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
406001:stä ja päättyen 407000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Keltapetoahven

| Keltapetoahven |
| --- | --- |
 Keltapetoahven George Albert Boulengerin piirtämänä.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Petoahvenet Bathybates
Laji::  graueri
Kaksiosainen nimi
 Bathybates graueri  Steindachner, 1911 
Katso myös
   Keltapetoahven Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltapetoahven (Bathybates graueri) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon ja petoahventen (Bathybates) sukuun kuuluva kalalaji. Sitä tavataan kotoperäisenä ja yleisenä Tanganjikajärvessä, jossa se muodostaa parvia ja käyttää ravinnokseen pääasiassa sillejä. Keltapetoahven voi kasvaa enintään 30 senttimetrin mittaiseksi. Lajia pidetään akvaariokalana.
Luettelo pikkuplaneetoista: 410 001–411 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
410001:stä ja päättyen 411000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 421 001–422 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
421001:stä ja päättyen 422000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Keltakuumerokote

Keltakuumerokote
Keltakuumerokote on hyttysten levittämältä keltakuumeelta suojautumiseen tarkoitettu rokote. Keltakuumetta esiintyy laajasti Afrikassa ja Etelä-Amerikassa.
Kansainvälisessä liikenteessä monet maat edellyttävät maahan saapuvilta todistusta keltakuumerokotteen ottamisesta. Rokotusvaatimus voi riippua matkustushistoriasta tai koskea myös välilaskuja lentokentälle. Keltakuumerokotuksen voimassaolo osoitetaan kansainvälisellä rokotuskortilla (International Certificate of Vaccination), jonka saa keltakuumerokotteen ottamisen yhteydessä. Mikäli rokotetta ei ole lääketieteellisestä syystä voitu antaa, siitä on oltava vastaava todistus. WHO:n ylläpitämä luettelo valtioiden virallisista rokotusvaatimuksista löytyy täältä.
Historiaa

Keltakuumeviruksen eristivät vuonna 1927 toisistaan riippumatta Pasteur-instituutin ranskalainen tutkijaryhmä Senegalissa ja Rockefeller-instituutin rahoittama tutkijaryhmä Nigeriassa. Vuonna 1928 ranskalaisten eristämä viruskanta jaettiin useille tutkijoille, ja tuolloin Harvardin yliopistossa työskennellyt eteläafrikkalainen Max Theiler onnistui kasvattamaan siitä rokotteeksi sopivan vakaan viruskannan käyttämällä alustana hiiren aivoja. Pasteur-instituuttia tuolloin johtanut Émile Roux piti hiirelle neurovirulenttia viruskantaa aivan liian vaarallisena rokoteessa käytettäväksi. Tämä ns. ranskalaiseen viruskantaan perustuva rokote kuitenkin otettiin käyttöön vuonna 1932. Roux'n pelot osoittautuivat perustelluiksi, sillä rokote aiheutti viremian kahdelle kolmesta ja aivotulehduksen noin 1/3000 rokotetulle. Ranskalaiset ilmeisesti pyrkivät vähättelemään rokotteen vaarallisuutta, sillä suurin osa aivotulehduksen saaneista jäi lopulta henkiin. Aikalaisten muistiinpanoista käy kuitenkin ilmi useita aivotulehdusepidemioita, joihin liittyi kuolleisuutta ja jotka sattuvat yhteen rokotuskampanjoiden kanssa. Ranskalaisten rokote oli kuitenkin keltakuumeen ehkäisyssä varsin tehokas. Sitä paranneltiin moneen otteeseen ja se oli käytössä varsinkin läntisessä Afrikassa aina vuoteen 1982 saakka.
Sillä aikaa kun ranskalaiset kehittelivät rokotettaan, Theiler siirtyi Rockefeller-instituuttiin, missä hän tutustui Ernest Goodpasturen kehittämään menetelmään viljellä viruksia kananmunan korioallantoisella kalvolla. Siellä hän pääsi myös käsiksi Nigeriassa eristettyyn viruskantaan, joka oli saatu alun perin Asibi-nimisestä ghanalaisnuoresta. Yhdessä Hugo Smithin kanssa Theiler onnistui kehittämään tähän Asibi–viruskantaan perustuvan 17-D -viruskannan, jonka viljely onnistui kananmunissa. Viljelymenetelmän etuna oli, että sen avulla viruksen taudinaiheuttamiskykyä sisäelimille ja keskushermostolle pystyttiin järjestelmällisesti vähentämään. Uuden rokotteen testaus ihmisillä alkoi 1936 ja jo vuoteen 1939 mennessä yli miljoona brasilialaista oli saanut 17-D -kantaan perustuvan rokotteen. Osoittautui, että tästä kannasta kehitetty rokote oli vähintään yhtä tehokas, mutta erittäin paljon ranskalaista rokotetta turvallisempi.
Theiler palkittiin lääketieteen Nobelilla vuonna 1951 toimivan keltakuumerokotteen kehittämisestä. Kaikki maailmassa nykyisin käytössä olevat keltakuumerokotteet perustuvat 17-D -viruskannasta edelleen kehitettyihin alakantoihin.
Kohderyhmä

Keltakuumerokotuksella on kolme tarkoitusta:
rokotteella suojataan taudin endeemisellä alueella eläviä ihmisiä
rokotteella suojellaan taudin endeemiselle alueelle matkustavia matkailijoita, ja
rokotteella estetään virusta kulkeutumasta matkailijoiden mukana uusille alueille.
Maailmassa keltakuume aihkeuttaa noin 30 000 kuolemaa vuosittain. Lukema olisi luultavasti suurempi jos rokotetta ei olisi. Keltakuumeen massarokotukset keskittyvät Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan.
Suomessa Terveyden ja hyvinvoinnin laitos suosittelee keltakuumerokotusta niille yhdeksän kuukautta täyttäneille, jotka matkustavat keltakuumeen esiintymisalueille. Ikäraja vastaa WHO:n kansainvälistä suositusta. Erityisistä syistä rokotus voidaan antaa jo kuuden kuukauden ikäisille. Alle kuuden kuukauden ikäisille ei rokotetta suositella annettavaksi rokotuksen jälkeisen aivotulehduksen riskin vuoksi. WHO suosittelee keltakuumerokotuksen ottamista osaksi kansallista rokotusohjelmaa kaikissa keltakuumeen endeemisen esiintymisalueen maissa.
WHO:n suosituksen mukaan imettäville tai raskaana oleville keltakuumerokotteen hyöty ylittää aina selvästi haitat taudin endeemisellä alueella. Raskaana olevan tai imettävän matkailijan kohdalla rokotuksen hyödyt ovat selvästi haittoja suuremmat, jos matkaa ei voi siirtää raskauden ja imetyksen jälkeiseen aikaan.
Rokote

Keltakuumerokote on lähes käsittämättömän tehokas. 1930-luvulta lähtien rokotuksia on annettu yli 600 miljoonaa kertaa ja rokotuksen jälkeisiä keltakuumeinfektioita oli vuoteen 2013 mennessä raportoitu vain 12 kappaletta. Nämä kaikki ovat syntyneet alle viiden vuoden kuluessa rokoteen saamisesta, joten näyttöä immuniteetin heikkenemisestä ei ole.
Pistoksen saamisen jälkeen vähintään 80 % rokotetuista kehittää riittävän vasta-ainetason 10 vuorokauden kuluessa ja yli 99 % saavuttaa riittävän tason 30 vuorokauden kuluessa. Kaikki neljä WHO:n hyväksymää keltakuumerokotetta sisältävät eläviä, heikennettyjä 17-D -viruskannan keltakuumeviruksia. Suomessa käytössä on Sanofin valmistama Stamaril, joka sisältää vähintään 1000 kansainvälistä yksikköä 17D-204 -viruskannan eläviä, heikennettyjä keltakuumeviruksia. Virukset on viljelty patogeenittomissä kanan alkioissa. Rokote sisältää apuaineina suoloja, mutta ei sisällä tehosteaineita.
Rokoteannos on 0,5 ml pistoksena ihon alle tai lihakseen. Vuoden 2016 epidemian aikana Kongossa ja Angolassa annettiin yli 30 miljoonaa rokotannosta, rokoteaineen puutteen vuoksi jouduttiin vähemmän alttiilla mutta väkirikkailla alueilla käyttämään 0,1 ml:n rokoteannosta. Tämän on arveltu riittävän vasta-ainetuotantoon alueilla, missä epidemia ei ollut pahimmillaan.
Aikaisemmin rokotustodistuksen voimassaolo edellytti tehosterokotusta 10 vuoden välein. Rokotteen suojan on jo kauan tiedetty olevan erittäin pitkä, vähintään 20–30 vuotta. WHO on 11. heinäkuuta 2016 lähtien virallisesti ohjeistanut, että yksi rokotuskerta keltakuumetta vastaan antaa elinikäisen suojan eikä tehosteita tulisi kansainvälisessä liikenteessä vaatia.
Vasta-aiheet ja haitat

Koska rokote sisältää eläviä viruksia, sitä ei saa antaa immuunipuutteiseille. Rokotus voidaan antaa oireettomalle HIV-positiiviselle, jonka CD4 T-soluluku on ≥200 solua/mm3. Rokotehaittoja  on kansainvälisesti raportoitu noin 5/100 000 rokotettua. Hyvin harvinaisia, keltakuumen kaltaisia, jopa kuolemaan johtaneita haittoja (YEL-AVD, YELlow fever vaccine-Associated Viscerotropic Disease) on ilmaantunut erityisesti yli 60-vuotiaille sekä sellaisille, joilta kateenkorva on poistettu. Suomessa vakavia rokotehaittoja on havaittu hyvin vähän.
Vasta-aiheet ja haitat > Rokotevirus ja hyttynen

Luonnossa keltakuumetta levittävä hyttynen saa viruksen suolikanavaansa imiessään verta virusta kantavalta apinalta tai ihmiseltä. Virus siirtyy noin 10 vuorokauden kuluessa hyttysen sylkirauhasiin, josta se leviää hyttysen pistäessä taas uuteen isäntään. Rokotuksen yhteydessä henkilön saama virusmäärä on pieni, mutta hypoteettisesti voisi olla mahdollista, että rokotevirus siirtyisi hyttysenpistossa eteenpäin. Laboratoriokokeissa on kyetty osoittamaan, ettei 17-D -kannan keltakuumevirus läpäise hyttysen keskisuolta, eikä se hyttyseen suoraan istutettunakaan kykene etenemään sylkirauhasiin tai muualle hyttysen pään rakenteisiin. Toistaiseksi ei kuitenkaan olla kyetty selvittämään, mikä nimenomainen mutaatio 17-D -viruskannassa estää tartunnan hyttyseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keltakuumerokote Wikimedia Commonsissa
Todistus keltakuumerokotuksesta merkittynä kansainväliseen rokotustodistukseen eli ns. keltaiseen korttiin (tässä korealainen versio)
Luettelo pikkuplaneetoista: 4 001–5 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 4001:stä ja päättyen 5000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 422 001–423 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
422001:stä ja päättyen 423000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 424 001–425 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
424001:stä ja päättyen 425000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Keltapiennarsieni

| Keltapiennarsieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Strophariaceae
Suku::  Agrocybe
Laji::  pediades
Kaksiosainen nimi
 Agrocybe pediades  (Fr.) Fayod  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltapiennarsieni (Agrocybe pediades, aikaisemmin "keltainen piennarsieni") on kupera laakealakkinen vaaleankeltainen piennarsienilaji. Sen heltat ovat maitonkahvinväriset tai hieman harmaanvioletit. Sienen jalka on valkea tai vaaleankeltainen. Sieni kasvaa ruohokentillä ja avoimilla paikoilla yleisenä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keltapiennarsieni Wikimedia Commonsissa
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Agrocybe pediades:  Wikidata: Q1886356  AusFungi: 60025326  BioLib: 60574  CoL: B86C  EoL: 195734  EPPO: AGCYPE  FloraBase: 49885  Fungorum: 355818  GBIF: 2533155  iNaturalist: 118393  IRMNG: 11080367  MycoBank: 355818  NatureServe: 2.921246  NBN: NBNSYS0000039358  NCBI: 84607  NZOR: bafbfcf2-1750-40ab-b4f2-2e2cac2f3455  Open Tree of Life: 58501 
Agaricus pediades:  Wikidata: Q61871205  AusFungi: 60025327  CoL: 5TP2F  Fungorum: 375067  IRMNG: 10917203  MycoBank: 375067  NZOR: 447417d5-6dbf-41fb-8d7f-38a760830c0f
Keltatetra

| Keltatetra |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Kehittyneet luukalat Neopterygii
Lahko::  Tetrakalat Characiformes
Heimo::  Tetrat Characidae
Alaheimo::  Incertae sedis
Suku::  Hyphessobrycon
Laji::  bifasciatus
Kaksiosainen nimi
 Hyphessobrycon bifasciatus  (Durbin, 1911) 
Katso myös
   Keltatetra Wikispeciesissä   Keltatetra Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltatetra (Hyphessobrycon bifasciatus) on tetrojen (Characidae) heimoon kuuluva kalalaji, jota pidetään akvaariokalana. Kalan tieteellinen lajinimi bifasciatus tulee latinan kielestä ja merkitsee "kahdesti raidoitettua".
Keltatetraa tavataan itäisestä Brasiliasta.
Keltatetran väri vaihtelee luonnossa yksilön mukaan kellertävästä hopeanharmaaseen. Koiraiden peräevä on kupera, naaraiden kovera. Koiraat ovat myös värikkäämpiä ja hoikempia erityisesti lisääntymisajan lähestyessä. Luonnossa keltatetran maksimipituus on 4,7 senttimetriä. Akvaario-olosuhteissa lajin pituus on tavallisesti 5 senttimetriä.
Keltatetra on helppo saada lisääntymään akvaariossa.
Keltaperämaluri

| Keltaperämaluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiaismalurit Acanthizidae
Suku::  Tiaismalurit Acanthiza
Laji::  chrysorrhoa
Kaksiosainen nimi
 Acanthiza chrysorrhoa  (Quoy & Gaimard, 1830) 

Katso myös
   Keltaperämaluri Wikispeciesissä   Keltaperämaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltaperämaluri (Acanthiza chrysorrhoa) on Australiassa tavattava tiaismalureiden sukuun kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan keltaperämaluri on 10–13 cm ja on sukunsa kookkain laji. Lintu on selästään väritykseltään harmahtavan ruskea. Päälaki on pohjaväriltään musta ja siinä on valkoisia pilkkuja tai viiruja. Lyhyehkö silmäkulmajuova on musta. Keltaperämalurin vatsa on väriltään kermanvaalea ja alaperä on kirkkaan keltainen. Se näkyy erityisesti linnun lentäessä. Pyrstö on musta ja pyrstönkärjet ovat valkoiset. Koiraat ja naaraat eivät eroa ulkonäöltään toisistaan. Keltaperämaluri muistuttaa ruso-otsamaluria (Acanthiza reguloides), mutta on kookkaampi ja vatsastaan vaaleampi. Ruso-otsamalurilla ei ole myöskään keltaista alaperää.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keltaperämalurin levinneisyysalue Australiassa ulottuu Tasmaniasta ja etelärannikolta maan keskiosiin, mistä laji puuttuu paikoin. Lajin elinympäristöä ovat ruohikkoiset metsien reunamaat, avoimet metsät, pensaikot, maatalousmaat vesialueiden läheisyydessä sekä puistot ja puutarhat. Kaupunkialueiden laajeneminen on heikentänyt keltaperämalurin kantaa. Laji sopeutuu kuitenkin myös kaupunkialueille, kunhan siellä on riittävästi sopivia elinympäristöjä.
Elintavat

Keltaperämalurin ravinto koostuu suurimmaksi osaksi hyönteisistä, mutta se voi syödä myös siemeniä. Ravintonsa lintu etsii maasta tai joskus myös puista tai pensaikosta. Keltaperämaluri voi muodostaa myös sekaparvia esimerkiksi kultamalurien kanssa.
Keltaperämalurin pesimäkausi kestää heinäkuusta joulukuulle. Pesivän parin apuna voi olla muutama muu keltaperämaluri, jotka auttavat pesän rakentamisessa ja poikasten ruokkimisessa. Pesä sijaitsee puiden latvustoon kätkettynä. Se rakennetaan heinistä ja puiden kuoresta ja on muodoltaan kupolimainen. Rakennelman päällä on kuppimainen valepesä, jonka tarkoitus on hämätä saalistajia ja mahdollisesti myös pesäloisia. Naaras munii kahdesta viiteen valkoista munaa, joita vain se hautoo.
Keltaoliivisieppo

| Keltaoliivisieppo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pensassiepot Petroicidae
Suku::  Oliivisiepot Eopsaltria
Laji::  australis
Kaksiosainen nimi
 Eopsaltria australis  (White, 1790) 
Katso myös
   Keltaoliivisieppo Wikispeciesissä   Keltaoliivisieppo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltaoliivisieppo (Eopsaltria australis) on Australian itäosissa elävä pensassieppoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan keltaoliivisieppo on 15–17 cm. Lajin pyrstö, selkä ja päälaki ovat väriltään harmaat. Harmaissa siivissä näkyy linnun lentäessä valkoinen juova. Keltaoliivisiepon kurkku on väriltään valkoinen ja vatsa kirkkaankeltainen. Eteläisten keltaoliivisieppojen yläperä on väritykseltään oliivinvihreä, kun taas pohjoisempana elävillä yksilöillä se on väriltään keltaisempi. Sukupuolet muistuttavat väritykseltään toisiaan, mutta koiras on hieman naarasta kookkaampi. Nuoret yksilöt ovat väriltään ruskeita valkoisin viiruin. Harmaarintasieppo (Eopsaltria griseogularis) muistuttaa keltaoliivisieppoa, mutta eroaa siitä harmaan rinnan perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keltaoliivisieppoa tavataan Australian itäosista Queenslandin, Uuden Etelä-Walesin ja Victorian osavaltioiden alueilta. Laji on yleisin rannikkoseudulla, mutta sitä tavataan myös sisämaasta. Keltaoliivisieppoa tavataan monenlaisista ympäristöistä, niin kuivista metsistä kuin sademetsistäkin. Laji on yleinen myös puutarhoissa ja puistoissa. Huolimatta sopeutumisesta monenlaisiin metsäympäristöihin laji kärsii, jos metsäalueet ovat pirstaleisia. Pienissä metsälaikuissa on tarjolla vähemmän linnun ravintonaan käyttämiä hyönteisiä, minkä vuoksi pesivät linnut joutuvat tekemään pidempiä ravinnonhakumatkoja ruokkiakseen poikasensa. Vuonna 2000 julkaistun tutkimuksen mukaan pienillä metsäalueilla pesivien keltaoliivisieppojen pesimäkausi on lyhyempi, pesueet pienempiä ja munat kooltaan pienempiä ja kevyempiä verrattuna laajoissa metsissä pesiviin lintuihin.
Ravinto

Keltaoliivisiepon ravintoa ovat hyönteiset, hämähäkkieläimet ja muut niveljalkaiset. Ravintonsa lintu etsii pääosin maasta. Keltaoliivisieppo ruokailee yleensä yksin, mutta voi etsiä ravintoa myös pareittain tai pienissä ryhmissä.
Pesiminen

Keltaoliivisiepon pesimäkausi kestää heinäkuulta tammikuulle. Pesimäkauden aikana samalla parilla voi olla kolme poikuetta. Naaras rakentaa kuppimaisen pesän puunkuoren paloista ja ruohoista sekä muista kasvinosista ja sitoo ne yhteen hämähäkinseitin avulla. Naaras munii kahdesta kolmeen munaa ja hautoo niitä yksin. Koiras osallistuu kuoriutuneiden poikasten hoitoon. Toisinaan apuna on myös muita keltaoliivisieppoja.
Keltapäätanssija

| Keltapäätanssija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tanssijat Pipridae
Suku::  Sammaltanssijat Chloropipo
Laji::  flavicapilla
Kaksiosainen nimi
 Chloropipo flavicapilla  (P. L. Sclater, 1852) 
Katso myös
   Keltapäätanssija Wikispeciesissä   Keltapäätanssija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltapäätanssija (Chloropipo flavicapilla) on tanssijoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Keltapäätanssija on pienikokoinen lintu ja voi kasvaa noin 12–13 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat pääosin toisiaan ulkonäöltään. Keltapäätanssijakoiraan päälaelta niskaan ulottuu keltainen juova. Naama, kurkku ja rinta ovat väriltään kellertävän vihreät. Lajin selkä ja siivet ovat oliivinvihreät ja vatsa keltainen. Naaraslintu muistuttaa muuten koirasta, mutta on hieman ruskehtavampi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keltapäätanssijaa tavataan Kolumbiasta ja Ecuadorista.  Lajin elinympäristöä ovat vuoristometsät useimmiten 1 200–2 400 metrin korkeudella. Se liikkuu metsien ala- ja keskikerroksissa ja liittyy joskus sekaparviin. Keltapäätanssijan ravintoa ovat hedelmät. Kannan kooksi arvioidaan noin 10 000 yksilöä ja se luokitellaan vaarantuneeksi. Kantaa uhkaa metsien kaataminen maatalousmaaksi.
Luettelo pikkuplaneetoista: 431 001–432 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
431001:stä ja päättyen 432000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.