Muhammedin historiallisuus
Erilaisia näkemyksiä > Islamologian kaksi leiriä

Orientalismin kenttä on nykyään vahvasti ja poleemisesti jakautunut perinteiseen kenttään ja vähemmistöön eli "revisionisteihin". Vaikka revisionistit ovat vähemmistönä, heihinkin lukeutuu useita kymmeniä tutkijoita. Historiatieteessä revisionismi tarkoittaa periaatetta, jonka mukaan vanhoja uskomuksia on tarpeen arvioida uudelleen. Eron jyrkkyys ilmenee vastapuolesta käytetyissä ilmaisuissa. Hämeen-Anttila luonnehti Günter Lülingin käsityksiä "todellisuudelle vieraiksi", kun tämä väitöskirjassaan katsoi löytäneensä Koraanista kristillisiä liturgisia tekstejä. Kovempaakin kieltä "islamofobiasta", "orientalismista", "tietämättömyydestä" ja "epätieteellisyydestä" löytyy vastapuolta koskevista arvioinneista. Suomessa Ilkka Lindstedt katsoi väitöskirjassaan 2013, että revisionistinen tutkimus todellisuudessa kieltää objektiivisen totuuden mahdollisuuden ja on siksi epätieteellistä. Hän kirjoitti: ”monet revisionistit ovat - -  postmodernisteja. Postmodernistit uskovat, ettei ole sellaista asiaa kuin historiallinen fakta.”
Revisionistit (muun muassa Johannes Thomas) ovat arvostelleet toista leiriä siitä, että se ei käytä tieteellistä lähdekritiikkiä, kun kyse on keskiaikaisista islamilaisista lähteistä. Markus Gross on arvioinut, että ainoastaan islamin tutkijat eivät noudata muiden uskontotieteilijöiden esikuvaa kriittisestä asenteesta, vaan ottavat sellaisenaan lähtökohdaksi islamilaiset myytit välttyäkseen näin "orientalismia" koskevilta syytöksiltä. Myös Adam Silverstein on huomauttanut eroista islamologian sekä juutalaisuuden ja kristinuskon tutkijoiden välillä. Hän toteaa, että läntisten tutkijoiden näkemyksiä ei enää voi erottaa muslimien näkemyksistä. Herbert Berg on arvellut, että jos tutkija muuttuu liian skeptiseksi, koko tutkimuskenttä uhkaa kadota, mikä pitää islamin tutkijoiden skeptismin kohtuuden rajoissa. Myös hän näkee yhdeksi syyksi tutkijoiden varovaisuuteen heidän halunsa välttää syytteet "orientalismista."
Chase F. Robinson on kuvannut historiatieteen kahtiajakoa siten, että jotkut tutkijat suhtautuvat syvällä skeptisyydellä vanhoihin teksteihin, mikä saa heidät löytämään niistä puutteita. Nämä tutkijat hyväksyvät vain sen, mille on tarjolla riippumatonta vahvistusta ja mikä sopii asianmukaiseen kokonaismalliin. Heitä Robinson kutsuu "epäluuloisiksi minimalisteiksi." Toinen tutkijoiden ryhmä tuntee syvää kunnioitusta muinaisia tekstejä kohtaan, ja etenkin sellaisia kohtaan, joita edeltävinä vuosisatoina kunnioitetut ja oppineet miehet ovat kohdelleet täysin luotettavina. Nämä tutkijat sietävät edellisiä paremmin kirjoituksiin sisältäviä ristiriitoja eivätkä yhtä lailla vaadi niiden tiedoille riippumatonta vahvistusta. He ovat Robinsonin mukaan "luottavaisia maksimalisteja" . Robinsonin mukaan nämä erot heijastelevat eroja tutkijoiden temperamentissa ja ovat siten sovittamattomia. Robert Hoyland kuvaa historioitsijoiden eroja siten, että ensimmäinen Robinsonin luonnehtima ryhmä pitää perimätietoa epäluotettavana kunnes toisin todistetaan, ja toinen luotettavana kunnes toisin todistetaan. Hoylandin mukaan skeptinen suuntaus alkoi kasvaa 1970- ja 1980-luvuilla, mutta islamin massiivisesti kohonnut julkinen profiili sai sen jälkeen monet tutkijat, jotka usein olivat vasemmistoliberaaleja, arastelemaan islamin arvostelua.