stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Josef Mengele
Elämä > Aika Auschwitzissa > Määräykset vankien joukkotuhoamisiin

Josef Mengele ryhtyi Auschwitzissa heti tulonsa jälkeen antamaan määräyksiä ihmisten joukkotuhoamisista. Jo 25. toukokuuta 1943 hän lähetti lavantautia sairastaviksi epäiltyinä kaasukammioon surmattaviksi 507 romanimiestä ja 528 romaninaista. Saman vuoden lopulla hän jatkoi työtään lavantaudin leviämisen ehkäisemisessä lähettämällä Birkenaun naisleirin juutalaisosaston kaikki 600 naista kaasukammioon. Mengelen vaatimuksesta Auschwitzissa toiminut romanien perheleiri tuhottiin kokonaan 31.7.–2.8.1944. Leirillä asuneista romaneista 2 987 lähetettiin kaasukammiohin ja loput 408 Buchenwaldin keskitysleiriin. Vuoden 1944 lopulla 40 000 naisen asuttama Birkenaun C-leiri tyhjennettiin Mengelen määräyksestä ruokapulaan vedoten kymmenen vuorokauden kuluessa kuljettamalla kuorma-autoilla kaasukammioihin aina 4 000 naista vuorokaudessa.
On väitetty, että Mengelen määräyksestä 300 Auschwitziin toimitettua lasta olisi surmattu heittämällä heidät elävinä kuorma-autojen lavoilta kuoppaan, jonka pohjalla paloi tuli. Todistajanlausunnon mukaan Mengele ja Auschwitzin leirikompleksin komentaja Rudolf Höss olivat paikalla ja antoivat käskyjä toimitusta suorittaneille. On niin ikään esitetty, että juutalaisten Jom Kippur -juhlapäivänä vuonna 1944 Birkenaun osastossa B2E Mengele olisi naulannut lankun jalkapallomaalin väliin pituusmitaksi ja tuhat lasta, jotka eivät täyttäneet vaadittua pituutta, lähetettiin kaasukammioon surmattaviksi.
Elämä > Aika Auschwitzissa > Viimeiset vaiheet ennen pakoa

Vuoden 1944 syksyllä Auschwitz joutui liittoutuneiden pommituslentojen kohteeksi. Samoihin aikoihin alkoi vähitellen käydä selväksi, että Saksan tappio sodassa olisi väistämätön. Mengelen on sanottu vaipuneen tässä vaiheessa masennukseen. Silminnäkijöiden mukaan hän käveli huoneessaan edestakaisin vaitonaisena ja kasvonsa käsillään peittäneenä. Kokeitaan hän kuitenkin jatkoi viimeiseen asti; vielä joulukuussa 1944 hän haetutti 16 lyhytkasvuista naista keskitysleirin sairaalasta ja teki heillä useita julmia kokeita. Vain viisi naisista selvisi näistä kokeista hengissä.
Viimeistään silloin, kun Neuvostoliiton joukot lähestyivät vuosien 1944 ja 1945 vaihteessa vääjäämättä kohti leirikompleksia, Mengele joutui päättämään, että hänen oli paettava alueelta. Viimeisiä henkilöitä, joka näki Mengelen Auschwitzissa, oli hänen tiimiinsä työskentelemään pakotettu lääkäri Martina Puzyna. Hänen kertomansa mukaan Mengele oli tullut 17. tammikuuta 1945 Puzynan työhuoneeseen sanomatta sanaakaan. Mengele oli ottanut Puzynan laatimat muistiinpanot ja laittanut ne kahteen laatikkoon. Tämän jälkeen Mengele oli mennyt ulkona odottavaan autoon, joka oli ajanut pois paikalta.
Elämä > Aika Auschwitzissa > Toiminnan ja psyyken arviointia

Auschwitzin leirikompleksin varuskunnan päällikkö antoi Josef Mengeleä ja hänen toimiaan arvioivan raportin 19.8.1944. Raportin mukaan Mengelen henkinen tila oli erinomainen. Raportissa ylistettiin hänen ratkaisujaan vankien lähettämisessä kaasukammioon ja kaksosilla suorittamia kokeitaan. Tekstissä kiiteltiin Mengelen päätöstä tuhota tuhansia romaneja ja lavantautia sairastavia naisia. Raportissa Mengelelle annettiin tunnustusta hänen isänmaansa hyväksi tekemästään tieteellisestä työstä. Mengelen johtajaominaisuudet olivat raportin mukaan SS-upseerille kaikin tavoin sopivat.
Mengelen muistiinpanoja ja arkistoja kaksoskokeista ei ole koskaan löydetty, mutta säilyneet tulokset ovat osoittautuneet tieteellisesti käyttökelvottomiksi.
Historioitsija Andreas Hillgruberin mielestä Mengelestä kehittyi natsiaatteen ruumiillistuma sen äärimmäisessä muodossa. Psykoanalyytikko, tohtori Tobias Brocher on esittänyt, ettei Mengele nauttinut tuskan aiheuttamisesta, vaan vallasta, jota hän pääsi käyttämään päättäessään elämästä ja kuolemasta keskitysleirin lääkärinä ideologian puitteissa. Brocherin mukaan Mengelellä oli ammattilaisen narsistinen luonne.
Todistajien mukaan Mengelellä oli merkittäviä mielialojen vaihteluja sinä aikana, jolloin hän työskenteli Auschwitzissa. Hänen on kerrottu menettäneen ennalta-arvaamattomasti malttinsa ja muuttuneen väkivaltaiseksi. Hetken päästä hänet oli kuitenkin tavattu jo leppyneenä ja hymyilevänä. Mengelestä elämäkerran kirjoittaneiden Gerald L. Posnerin ja John Waren mielestä tällaiset mielialojen vaihtelut ja totaalinen katumattomuus viittaavat siihen, että Mengelellä olisi ollut kompleksinen psykopaattinen persoonallisuushäiriö. Posner ja Ware ovat epäilleet, ettei Mengelen ammatillisen persoonallisuuden eettinen puoli ollut ilmeisesti milloinkaan kehittynyt. Heidän mukaansa on varmaa, ettei Mengele tuntenut syyllisyyttä teoistaan missään elämänsä vaiheessa Auschwitzissa viettämänsä ajan jälkeen.
Useissa tapauksissa Auschwitzin lääkärinä toimiessaan Mengele osoitti ensin ystävällisyyttä lapsia kohtaan ja tapatti heidät sen jälkeen. Tällainen kiintymyksen ja julmuuden ristiriitainen yhdistelmä on prosessi, jota psykologian ja psykiatrian professori Robert Jay Lifton on kuvannut termillä "doubling" (kahdentaminen). Lifton uskoo, että Auschwitzissa toimi kaksi eri Mengelen "minää" – pahuuteen kykenevä "Auschwitz-minä" ja sitä huomattavasti inhimillisempi "aikaisempi minä".
Elämä > Pako Auschwitzista Etelä-Amerikkaan

Lähdettyään tammikuussa 1945 Auschwitzista Josef Mengele siirtyi Gross-Rosenin keskitysleirille, jossa hän oleskeli muutaman viikon ajan leirin vapauttamiseen saakka. Sieltä hän lähti pakenemaan länteen pyrkimyksenään välttää joutumasta Neuvostoliiton joukkojen vangitsemaksi. Mengele joutui pakomatkallaan sen sijaan Yhdysvaltojen joukkojen pidättämäksi. Hänet kuitenkin päästettiin pian vapaaksi, koska hänen nimensä ei tiedetty olleen etsittyjen sotarikollisten luettelossa. Kesästä 1945 kevääseen 1949 Mengele piileskeli väärennettyjen henkilöpapereiden turvin Baijerissa lähellä Rosenheimia sijainneella maatilalla ja työskenteli siellä renkinä. Tämän jälkeen Mengele pääsi varakkaiden sukulaistensa avustamana pakenemaan Etelä-Amerikkaan.
Elämä > Elämä Etelä-Amerikassa

Josef Mengele asui Etelä-Amerikkaan saavuttuaan noin kymmenen vuoden ajan Argentiinassa. Hän joutui aluksi tyytymään siellä vaatimattomaan elämään rakennustyömiehenä, mutta tapasi pian maahan asettuneita vaikutusvaltaisia saksalaisia, joiden avulla hän pääsi palaamaan takaisin vauraaseen elämäntapaansa. Mengelen vaimo Irene, joka ei ollut muuttanut miehensä mukana Etelä-Amerikkaan, erosi puolisostaan vuonna 1954. Mengele meni vuonna 1958 naimisiin edesmenneen veljensä Karl nuoremman lesken Marthan kanssa. Mengele tutustui Argentiinan pääkaupungissa Buenos Airesissa toisiin Etelä-Amerikkaan muuttaneisiin natseihin, kuten Adolf Eichmanniin ja Hans-Ulrich Rudeliin.
Adolf Eichmann pidätettiin natsi-Saksassa tekemiensä rikosten vuoksi vuonna 1960 Buenos Airesissa. Kiinnijäämistään pelännyt Mengele muutti pian Eichmannin pidätyksen jälkeen Paraguayhin ja sieltä edelleen Brasiliaan. Hyvien suhteidensa avulla hän sai elää loppuelämänsä vapaana, vaikka Israelin tiedustelupalvelu Mossad ja monet muut natsien metsästäjät tiesivät hänen piileskelevän Etelä-Amerikassa. Mossadin agentti Zvi Aharoni paikallisti Mengelen 1962 Brasilian viidakosta, mutta Mossadin agenttien päätehtäväksi asetettiin Yossele Schumacherin etsiminen, ja Mengele pääsi katoamaan. Mengelen on todettu käyttäneen vuodesta 1976 alkaen henkilötodistusta, jossa hänen nimensä oli Wolfgang Gerhard.
Mengele vietti elämänsä viimeiset vuodet São Paulon lähellä Brasiliassa. Hän sai aivohalvauksen ja hukkui uidessaan Bertiogan lähellä sijaitsevassa lomakohteessa 7. helmikuuta 1979. Hänet haudattiin São Paulon esikaupunkiin Wolfgang Gerhard -nimisenä miesvainajana.
Elämä > Elämä Etelä-Amerikassa > Väitetyt ihmiskokeet Brasiliassa

Jorge Camarasa on väittänyt vuonna 2009 julkaistussa kirjassaan Mengele: The Angel of Death in South America, että Josef Mengele olisi jatkanut natsi-Saksassa aloittamiaan ihmiskokeita pienessä brasilialaisessa Cândido Godóin kunnassa. Hänen väitetään vierailleen Cândido Godóissa salanimellä Rudolph Weiss useita kertoja 1960-luvulla suorittamassa kokeitaan.
Camarasa väittää, että Mengele onnistui toteuttamaan Cândido Godóissa unelmansa luoda vaaleatukkaisia ja sinisilmäisiä ihmisiä. Suurin osa kunnan asukkaista on sinisilmäisiä ja vaaleatukkaisia. Lisäksi jopa joka viides syntyneistä lapsista on ollut kaksonen. Kuntalaisten mukaan Mengele oli usein valvomassa naisten raskauksia ja hoitamassa heitä uusilla lääkkeillä. Mengelen osuudesta Cândido Godóin kaksostiheyteen ei ole tosin muita todisteita kuin paikallisten kertomukset.
Vuonna 2011 julkistettujen tutkimustulosten mukaan syntymätodistukset osoittavat, että kaksosia syntyi kylässä poikkeuksellisen paljon jo 1930-luvulla. Lisäksi monilla Cândido Godóissa kaksosia synnyttäneillä naisilla  on todettu tietty geenimuunnos, jonka uskotaan tulleen paikkakunnalle saksalaisten siirtolaisten mukana ja yleistyneen sisäsiittoisuuden takia. Tutkijat uskovat tämän geenimuunnoksen altistavan äidit kaksosraskauksille.
Ruumiin löytyminen ja tunnistaminen

Vuonna 1985 Länsi-Saksan poliisi onnistui löytämään Mengelen haudan niiden todisteiden perusteella, jotka se oli hieman aiemmin saanut haltuunsa Mengelen suvun ystävältä Günzburgista. Pian tämän jälkeen brasilialainen oikeuslääketieteen asiantuntija totesi haudasta nostetut jäännökset Mengelen ruumiiksi. Lopullinen varmuus asiasta saatiin, kun vuonna 1992 DNA-tutkimusten perusteella pystyttiin todistamaan, että vainaja oli Josef Mengele.
Peitenimiä

Asuessaan Etelä-Amerikassa Josef Mengelen on sanottu käyttäneen ainakin seuraavia peitenimiä:
Wolfgang Gerhard
José Mengele
Helmut Gregor[i]
tohtori Fausto Rindón
S. Josi Alvers Aspiazu
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Josef Mengele Wikimedia Commonsissa
| n k Holokausti |
| --- | --- |
Taustoja:  antijudaismi  antisemitismi  eugeniikka  juutalaiset  kansallissosialismi  keskitysleiri  propaganda  rasismi  selkäänpuukotusteoria  Siionin viisaiden pöytäkirjat 
Natsien juutalaisvainot:  ali-ihminen  der ewige Jude  Einsatzgruppen  ghetot: Krakova, Łódź, Varsova  joukkomurhat: Babyn Jar, Biķernieki, Jedwabne, Liepāja, Paneriai, Rumbula, Odessa  keltainen daavidintähti  Kristalliyö  Madagaskar-suunnitelma  Nürnbergin lait 
Keskitysleirit:  Auschwitz  Bergen-Belsen  Buchenwald  Kaiserwald  Majdanek  Mauthausen  Muselmann  Ravensbrück  Sachsenhausen  Stutthof  Theresienstadt  Luettelo natsien keskitysleireistä  Kapo  leirien naisvartijat  vankitunnukset 
Holokausti:  Wannseen konferenssi  Lopullinen ratkaisu  Operaatio Reinhard  Aktion T4  Arbeit macht frei  tuhoamisleiri  kaasukammio  Zyklon B  Sonderkommando  Birkenau  Bełżec  Chełmno  Sobibór  Treblinka  kuolemanmarssit  Suomen juutalaisluovutukset 
Muut uhrit:  homoseksuaalit  Jehovan todistajat  kommunistit  romanit  slaavit  toisinajattelijat 
Vastarinta:  gheton kansannousu  Varsovan geton kansannousu  ŻOB  ŻZW  heinäkuun 20. päivän salaliitto 
Uhreja ja auttajia:  Corrie ten Boom  Adam Czerniaków  Anne Frank  Miep Gies  Petr Ginz  Albert Göring  Janusz Korczak  Giorgio Perlasca  David Rapoport  Oskar Schindler  Edith Stein 
Vastuulliset:  Viktors Arājs  Karl Brandt  Adolf Eichmann  Odilo Globocnik  Reinhard Heydrich  Heinrich Himmler  Adolf Hitler  Rudolf Höss  Friedrich Jeckeln  Josef Mengele  Julius Streicher  Gestapo  Natsi-Saksa  SS 
Holokaustin jälkeen:  Beriha  Frankfurtin Auschwitz-oikeudenkäynnit  holokaustin kiistäminen  holokaustin muistaminen  Nürnbergin oikeudenkäynnit  Nürnbergin säännöstö  Simon Wiesenthal -keskus  Vanhurskaat kansakuntien joukossa 
Muistomerkkejä:  Yad Vashem  Euroopan murhattujen juutalaisten muistomerkki  Mémorial des Martyrs de la Déportation  Apua anovat kädet 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Mengele vuonna 1944 Auschwitzissa.
Mezzotinto

Monotypia
Kohopaino
Puupiirros
Linoleikkaus
Syväpaino
Kuivaneula
Etsaus
Akvatinta
Mezzotinto
Carborundum
Laakapaino
Litografia
Serigrafia
Muuta
Vedosmerkinnät
Passepartout
Suomalaiset taidegraafikot
n
k
Mezzotinto (ital. mezzo puoli ja tinto väri) on taidegrafiikan syväpainomenetelmä. Mezzotintoksi kutsutaan myös tällä menetelmällä tehtyä teosta. Mezzotinton jälki on sävykäs ja samettinen, eikä siinä erotu erillisiä viivoja.
Mezzotinton keksi noin vuonna 1640 saksalainen sotilas ja amatööritaiteilija Ludwig von Siegen. Menetelmä levisi nopeasti Alankomaihin ja Englantiin, jossa sitä kehitettiin edelleen ja otettiin käyttöön myös värit. Englannissa mezzotintoa käytettiin erityisesti 1700-luvulla muotokuvien jäljentämiseen. Mezzotintotekniikan käyttö väheni jyrkästi ja käytännössä loppui kopiointimenetelmänä, kun valokuvaus kehittyi 1800-luvun loppupuolella, mutta edelleen sitä käytetään taidegrafiikassa.
Mezzotintossa metallilaatta (yleensä kuparia) karhennetaan rouhinraudalla tasaisen rakeiseksi, jolloin siihen jää vieri viereen pieniä syvennyksiä ja niiden reunoille koholla olevia kierteitä. Vaikutelma muistuttaa hiekkapaperin pintaa. Kuva tehdään kalvimella, joka poistaa rouhittaessa kierteet halutussa määrin. Näin saadaan aikaan sävyeroja. Karhea kierteinen pinta tuottaa syvän mustat sävyt, mutta mitä hiotumpi pinta on, sen vaaleampia sävyjä vedostuksessa syntyy. Huippuvalot saadaan aikaan kiillotusraudalla ja viimeistely kaivertimella, neulalla tai syövyttämällä. Laatta vedostetaan kuparipainopuristimella. Hyvälaatuisten vedosten määrä jää mezzotintossa melko pieneksi.
Galleria

Ludwig von Siegen: Amalie Elisabeth von Hanau-Münzenberg, 1643. Ensimmäinen tunnettu mezzotinto.
Oliivi, värimezzotinto, n. 1741.
Thomas Frye: Englannin kuningatar Charlotte, 1762
William Ward Richard Morton Payerin mukaan: Lapset heittävät lumipalloja, 1785.
William Sartain: Edgar Allan Poen muotokuva, 1896
Metafora

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Metafora (m.kreik. μεταφορά ’siirto’) on kielikuva eli trooppi, jossa kahta toisiinsa liittymätöntä sanaa samaistetaan ilman kuin-sanaa. Metaforasta esimerkkejä ovat lausahdus "Hän on aurinkoni" (kirjaimellisesti: maata valaiseva ja lämmittävä taivaankappale) tai "tuolin jalka" (kirj: eläimen alaraaja).
Metaforassa tapahtuu merkityssiirtymä, jonka johdosta se eroaa kirjaimellisesta kielestä. Metaforia ja muita kielenkäytön muotoja tutkivat ja pyrkivät selittämään kielitiede, retoriikka ja kielifilosofia. Myös neuropsykologiassa on tutkittu, kuinka metaforien ymmärtäminen eroaa aivotasolla kirjaimellisen kielen ymmärtämisestä. Viime vuosikymmeninä metaforat ovat nousseet humanististen tieteiden lisäksi tutkimuksen kohteeksi myös muissa tieteissä kuten yhteiskuntatieteissä ja kasvatustieteissä sekä ympäristöpolitiikassa ja journalismin tutkimuksessa.
Yleistä

Sana metafora tulee kreikankielisestä sanasta metapherein, jossa ”meta” tarkoittaa ylittämistä ja ”pherein” kantamista. Eli kyse on nimen ja merkityksen siirtämisestä asialta toiselle. Metafora on vertaukseen perustuva kielikuva, vertauskuva.  Metaforia on kaikkialla arkikielessä ja kirjallisuudessa. Varsinkin runoudessa metaforat ja symbolit ovat yhtenään esillä. Metaforan luonteeseen kuitenkin kuuluu, että se voi synnyttää useammanlaisia assosiaatioita. Tämän takia samalla metaforalla voidaan määritellä useampia näkökantoja. Metafora siis määritelmänsä mukaisesti tekee tuntematonta tutuksi, mutta samalla se usein paljastaa jostain ennestään tutusta ilmiöstä uusia piirteitä ja tässä mielessä tekee tuttua tuntemattomaksi.
Metaforaan kiinnitti huomiota jo Aristoteles, joka piti sitä sopivana runoudelle mutta ei tieteellisen kielen käyttöön. 1900-luvun lopulla metaforasta käydyssä keskustelussaselvennä kiinnitettiin huomiota siihen, että se on myös tieteiden käyttämä heuristinen apuneuvo. Kaikki kieli ei ole tieteissäkään täsmällistä ja yksiselitteistä.
Psykoanalyyttisen teorian esittämä transferenssin eli tunteensiirron käsite ilmentää ihmisen ajattelun yleistä metaforisuutta: potilas suhtautuu psykoterapeuttiin ikään kuin tämä olisi esimerkiksi isä.
Filosofiassa metaforateoriasta käyty keskustelu käynnistyi Max Blackin kirjasta Models and Metaphors. Huomiota on kiinnitetty tapaan, jolla metaforat ohjaavat ajatteluamme. Esimerkiksi "elämä on olemassaolon taistelua" johtaa erilaisiin elämäntulkintoihin kuin metafora "elämä on seikkailu". Suomalaisista filosofeista erityisesti Jaakko Hintikka on tutkinut metaforaa.
Kirjallisuustieteessä metaforaa pidetään tunnusomaisena erityisesti lyriikalle. Runoudessa esitetään usein uusia metaforia ja niiden kautta uutta maailmankuvaa, tai uusia tapoja nähdä asioita.
Metaforalla käsitellään siis abstraktia tai uutta ja outoa asiaa tai toimintaa konkreettisen ja tutun asian tai toiminnan kautta. Konkretisoinnin lisäksi metaforat rajaavat näkökulmaa käsiteltäviin asioihin. Korostamalla tiettyä puolta ne sulkevat pois vaihtoehtoisia tapoja käsitellä asioita. Metaforilla pyritään usein rakentamaan tai pönkittämään tietynlaista kuvaa asioista.
Tieteellisessä ajattelussa metaforalla on ainakin kaksi keskeistä tehtävää. Ensiksi metaforien avulla luodaan uutta tieteellistä käsitteistöä, joiden avulla tutkimuksen kohteena olevasta ilmiöstä voidaan ylipäänsä puhua. Toinen metaforan tehtävä on uusien tutkimuskohteiden luominen. Tuolloin lähdealuetta koskeva väite muunnetaan kohdealuetta koskevaksi hypoteesiksi. Esimerkiksi, kun väitetään, että ”ihmismieli on tietokone”, voidaan kääntää tietokoneen toimintaa koskevat väitteet ihmismielen toimintaa koskeviksi hypoteeseiksi. Tietoa ja tiedettä voidaan siis pyrkiä hahmottamaan hyvinkin erilaisten metaforien avulla. Erityyppiset metaforat tuottavat erilaisia näkemyksiä siitä, millainen asia tieto on. Tieto ja tiede ovat hyvin laajoja ja moniulotteisia käsitteitä, jolloin tarvitaan erityyppisiä metaforia, joiden avulla pystymme saamaan tarpeeksi rikkaan käsityksen siitä, mitä tieto ja tiede lopulta ovat.
Lakoff ja käsitemaailmaan vaikuttavat metaforat

Kielitieteilijä George Lakoff on tutkinut metaforien merkitystä käsitemaailmallemme. Yhdessä Mark Johnsonin kanssa Lakoff julkaisi vuonna 1980 kirjan Metaphors We Live By. Lakoffin mukaan koko kielemme rakentuu monien metaforien varaan. Esimerkiksi suunnat liittyvät käsitemaailmassamme myös mielialaan sekä hyvään. Elämä koetaan käsitteellisesti matkana; siksi kieli tulvii ilmaisuja, joissa "olemme päässeet pitkälle" tai "tuntui, että halusin pysähtyä ja miettiä elämäni suuntaa". Koko ajattelu on siis organisoitunut joidenkin tärkeiden ja perustavien metaforien kautta.
Lakoff ja Johnson (1980) määrittelevät, että metafora on jonkin kokemuksen alueen mallintamista jonkin toisen kokemuksen alueen sanaston avulla. Usein toinen näistä asioista on abstrakti, kuten rakkaus, kun taas toisella on konkreettinen luonne, kuten matka. Tämän teorian mukaan metaforat ovat ihmisen ainoa keino ymmärtää abstrakteja käsitteitä, jolloin kunkin ihmisen omaksumat metaforat vaikuttavat niihin käsitteisiin, joita hän tekee suhteessa niihin asioihin, joiden ymmärtäminen on metaforien varassa. Eli metafora otetaan todesta siinä määrin, että se määrää käyttäytymistä ja havaitsemista. Metaforinen vastaavuus on kuitenkin aina osittaista. Lakoffin metaforakäsityksessä keskeistä on ajatus siitä, että metaforat eivät ole yksittäisiä, vaan ne ilmentävät käsitteistyksen alojen välisiä suhteita.
Metaforateoriat

Se, mitä metaforalla oikeastaan tarkoitetaan, on muuttunut aikakausien, filosofisten suuntausten ja muotien mukaan. Tämä näkyy myös metaforateorioissa ja niiden mukaisissa metaforan määritelmissä. Metaforan määritelmien keskeisiä kiistakysymyksiä ovat olleet metaforan rakentuminen eli käsitys metaforasta sanojen, lauseiden tai ajatusten tasolla sekä myös kysymys siitä, voidaanko metaforalla luoda vai ainoastaan heijastaa todellisuutta.
Metaforateoriat jaetaan usein korvaamis-, vertaamis- ja vuorovaikutusteorioihin. Vaikka määritelmät ovat kehittyneet ajallisestikin, ne eivät ole toisiaan poissulkevia vaan ennemmin rinnakkaisia ja toisiaan täydentäviä.
Korvaamisteorian keskeisenä lähtökohtana on Aristoteleen runousopissa oleva metaforan määritelmä:” Metafora syntyy, kun asialle annetaan nimi, joka varsinaisesti kuuluu jollekin muulle. Merkityksen siirtymä voi tapahtua joko yleisestä erityiseen, erityisestä yleiseen, erityisestä erityiseen tai analogian kautta.” Näin ymmärrettynä metafora on laaja-alaista nimen ja siihen liittyvän merkityksen siirtämistä asialta toiselle. Korvaamisteorian mukainen metaforakäsitys on laaja, koska Aristoteleella jokainen kielikuva eli trooppi on metafora. Aristoteleen mukaan metaforia suosimalla sanonnasta tulee ylevää ja arkikielestä poikkeavaa. Kuitenkin hän varoittaa, että yksinomaan tällaista kieltä käytettäessä on tuloksena pelkästään arvoituksellisuutta.
Vertaamisteoria on oikeastaan korvaamisteorian jatkoa. Se korostaa metaforaa kuvaannollisena, poikkeavana kielenkäyttönä. Sen mukaan metaforassa on korvaamisen sijaan kyse tiivistyneestä analogiasta; vertauksesta, josta on jätetty kuin-sana pois. Metafora ei siis ole sanan korvaamista toisella vaan lauseiden tasolla tapahtuvaa vertausta.
Vuorovaikutusteoria poikkeaa edellisistä, koska sen mukaan metafora ei ole pelkästään puheeseen ja kirjoitukseen lisättävä tehokeino, vaan tämän teorian mukaan myös ajattelu on metaforista. Vuorovaikutusteorian on perustanut I. A. Richards. Hän vie metaforan määritelmää eteenpäin katsomalla myös ajattelun metaforiseksi ja johtamalla käsitejärjestelmän metaforisuudesta kielelliset metaforat. Tällöin metafora nostaa esille metafyysisiä ja epistemologisia kysymyksiä. Tässä näkemyksessä siis korostuu vuorovaikutus kahden ajatuksen välillä ja merkitys, joka syntyy tämän seurauksena.
Metaforateoriat voidaan jakaa myös semanttiseen, pragmaattiseen ja konstruktivistiseen teoriaan. Semanttisessa teoriassa metafora sijoitetaan enimmäkseen sanojen tai laajempienkin semanttisten kenttien merkityksen tasolle. Pragmaattisessa teoriassa metafora sijoitetaan puhujien erilaisten käyttötapojen tasolle, jolloin metafora syntyy käytössä. Konstruktivistinen metaforakäsitys taas yhdistää semanttisen ja pragmaattisen teorian aineksia. Se ”ottaa” semanttiselta teorialta kiinnostuksen metaforan ja metaforisoidun kohteen vuorovaikutukseen ja pragmaattiselta teorialta esimerkiksi käsityksen metaforista teorioita tuottavina elementteinä.
Kirjallisuutta

Enckell, Henrik 2002: Metaphor and the psychodynamic functions of the mind. Kuopion yliopiston julkaisuja D, Lääketiede, 265. [Väitöskirja.] Kuopion yliopisto, Kuopio. ISBN 951-781-865-3 ISSN 1235-0303 PDF
Lakoff, George — Johnson, Mark 1980: Metaphors We Live By. University of Chicago Press, Chicago. ISBN 0-226-46800-3
Melin, Lars: Polletten som trillade ner: Metaforer – hur förstår vi dem?  Stockholm:  Norstedts, 2012.  ISBN 978-91-1-303827-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hills, David: Metaphor The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Suomen taide

Akseli Gallen-Kallela: Kullervon kirous, 1899.
Suomen taide ja taide-elämä alkoi saada muotoaan 1800-luvulla, kun kansallisuusaate voimistui Venäjän vallan aikana.  Kuvataiteessa perustettiin taiteen instituutioita ja suomalaisuuden etsintä kulminoitui Suomen taiteen kultakaudeksi kutsuttuun ajanjaksoon. Suomen alueella on kuitenkin tehty taiteeksi luonnehdittuja esineellisiä ilmiöitä jo kivikaudella, mistä ovat esimerkkinä kalliomaalaukset ja Huittisten hirvenpään kaltaiset eläinfiguurit.
Suomen taide on saanut vaikutteita niin idästä kuin lännestä. Keskiajalta 1200-luvulta alkaen tunnetaan kirkkoarkkitehtuuria ja kirkkotaidetta, jonka vaikutteet tulivat enimmäkseen lännestä. Emämaa Ruotsi vaikutti vahvasti Suomen taiteeseen 1800-luvun alkuun asti. Venäläisiä vaikutteita on etenkin arkkitehtuurissa. Toisen maailmansodan jälkeen eniten ovat vaikuttaneet kansainväliset modernit virtaukset. Myös 1800-luvun kansallisen taiteen etsinnässä etenkin saksalaiset ja ranskalaiset vaikutteet olivat vahvoja.