stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kirja
Historia

Ennen kuin kirja sai nykyisen laatikkomaisen litteän nelikulmion muotonsa, kirjat olivat kirjakääröjä, joita tehtiin papyruksesta tai pergamentista. Papyruksen kotiseudulla Egyptissä kokonaisia kirjoja kirjoitettiin kirjakääröille jo lähes 3000 vuotta eaa. Myös kreikkalaiset ja roomalaiset ottivat käyttöön papyruskirjakääröt. Eläimen nahasta tehty pergamentti keksittiin joskus kolmannella vuosisadalla eaa. Koska painamista ei tuolloin vielä tunnettu, kirjat tehtiin antiikin aikana käsin lähinnä orjatyövoimalla.
Nykymuotoisia kirjoja eli koodekseja alettiin tehdä pergamentista viimeistään ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Julius Caesarin aikana, jolle historioitsija Suetonius antoi jopa kunnian formaatin keksimisestä. Koodeksi alkoi syrjäyttää kirjakääröä 100-luvulta alkaen, ja uusi materiaali ja sidontatapa olivat syrjäyttäneet kääröt 400-luvun puoliväliin mennessä. Uuden formaatin yleistymisessä oli varhaiskristityillä tärkeä osa. He suosivat uutta formaattia monestakin syystä, kuten siksi, että litteä koodeksi oli helpompi kätkeä vaatteisiin kuin iso papyrusrulla. Koodeksi oli myös helppokäyttöisempi ja kaksipuolisena halvempi kuin kirjakäärö. Toisaalta papyrukselle tehtyä kirjakääröä oli vaikeampi muuttaa ja väärentää kuin pergamentille tehtyä koodeksia. Siksi esimerkiksi paavillinen keskushallinto käytti papyrusta aina 1000-luvun puoliväliin asti. Kirjakääröjäkin käytettiin keskiajalla bysanttilaisessa kulttuuripiirissä liturgisissa yhteyksissä.
Juutalaiset lukevat Tooraansa edelleen kääröltä. Tunnetuista länsimaisista kirjailijoista esimerkiksi Edgar Allan Poe kirjoitti aina kääröiksi liimatuille kapeille paperisuikaleille. Yksittäisistä kirjoista esimerkiksi markiisi de Saden Sodoman 120 päivää ja Jack Kerouacin Matkalla kirjoitettiin alun perin rullamuotoon eikä erillisille arkeille. Silloin tällöin on yhä tehty rullamuotoisia kirjoja.
Ensimmäiset painetut kirjat tehtiin Itä-Aasiassa jo ennen kuin kirjoja alettiin painaa Euroopassa 1300-luvulla. Koreassa tehtiin varhaisin tunnettu varsinainen painettu kirja, Dharani sutra, vuonna 706. Se on teknisesti niin korkeatasoinen, että sillä on arveltu olleen varhaisempia edeltäjiä. Kiinalaiset tekivät ensimmäisen kirjakkeilla painetun kirjan. Ensimmäiset kirjakkeet keksi Bi Sheng vuosien 1041 ja 1049 välisenä aikana. Kiinalaiset tekivät kirjansa joko bambusuikaleille, kirjakääröiksi tai lankasidotuiksi paperikirjoiksi. Ennen rottinkipalmukuidusta valmistetun paperin käyttöönottoa 900-luvulla, kiinalaiset olivat käyttäneet kirjakääröjensä materiaalina joskus silkkiä.
Ennen kirjapainotaidon keksimistä kirjoja kopioitiin pääasiassa käsin, ja siksi ne olivat harvinaisia ja arvokkaita. Vain rikkaat ihmiset ja kirkot sekä luostarit omistivat kirjoja. Köyhimmissä kodeissa ei ollut lainkaan kirjoja tai korkeintaan Raamattu ja virsikirja. Kun kirjoja alettiin painaa, samasta kirjasta saatiin nopeasti paljon kopioita. Nykyisin pehmeäkantiset kirjat ja tekniset monistusmenetelmät ovat tuoneet kirjallisuuden jokaisen lukutaitoisen ulottuville.
Osat ja valmistus

Sidonta on valmistusvaihe, jossa kirja kootaan painetuista ja taitetuista arkeista tai yksittäisistä lehdistä, ja kirjan kannet ja selkä kiinnitetään paikoilleen. Aikaisemmin kirjan arkit yhdistettiin toisiinsa tai selän poikittaissidoksiin langalla. Liimanidonta on yleistynyt toisen maailmansodan jälkeen halvempana menetelmänä, mutta lankasidos on kestävämpi ja edelleen käytössä. Lankasidosta on käytetty etenkin käsikirjoissa ja hakuteoksissa, jotta ne kestäisivät kovaa kulutusta. Vielä 1950-luvulla uusissa kirjoissa osa sivuista oli kiinni toisissaan ylä-, sivu- tai alareunasta, ja ne piti irrottaa itse paperiveitsellä.
Kirjaan kuuluu pehmeät tai kovat kannet, joissa on usein kansikuvataidetta ja typografiaa. Nidottu kirja on aina pehmeäkantinen. Sidottu kirja on useimmiten kovakantinen, mutta ei aina: sidotussa kirjassa saattaa olla myös muovipäällysteiset flexo- eli läppäkannet. Tämä muoto on yleinen matka- ja luonto-oppaissa. Pienehköä pehmeäkantista kirjaa kutsutaan taskukirjaksi eli pokkariksi.
Lukija voi käyttää kirjanmerkkiä merkitsemään lukukohdan seuraavaa käyttökertaa varten.
Kirjojen julkaisu

Ensimmäisen kirjapainon perustajan Johannes Gutenbergin jälkeen maailmassa on julkaistu lähes 130 miljoonaa teosta. Maailmassa painetaan vuosittain yli kolme miljardia kirjaa. Suomalaista kirjallisuutta on kustannettu yli 800 000 erillistä teosta. Vuosittain suomalaista kirjallisuutta kustannetaan yli 13 000 nimikettä. Näistä suuri osa on esimerkiksi raportteja. Perinteistä kirjallisuutta ja oppikirjoja julkaistiin vuonna 2010 noin 4500 nimikettä.
Suomen Kansalliskirjasto tallentaa kaikki painotuotteet ja tallenteet. Kansalliskirjastossa on yli 100 hyllykilometriä aineistoa ja yli 3,5 miljoonaa teosta. Vuonna 2003 suomalaisissa kotikirjastoissa oli keskimäärin 260 teosta eli yli kahdeksan hyllymetriä kirjoja.
Tietokirjojen painokset ovat nykyisin usein 500 kappaleen tuntumassa. Tätä pienemmillä painoksilla ei ole kaupallista merkitystä. Useimmista tietokirjoista otetaan vain yksi painos.
Vuonna 2008 kolmasosa painetuista kirjoista oli selvityksiä, tutkimuksia ja raportteja, joita ei ole julkaistu ensisijaisesti myytäviksi. On arvioitu, että suurin osa niistä tavoittaisi kohderyhmänsä verkkojulkaisuina. Nimikemäärän väheneminen vuodesta 2008 lähtien on mahdollinen merkki siitä, että opinnäytteet sekä julkishallinnon tuottamat selvitykset julkaistaan yhä useammin pelkästään sähköisessä muodossa.
Kovakantisten kirjojen painatus on kalliimpaa kuin pehmeäkantisten. Esimerkiksi pienkustantamojen ei kannata ottaa kirjoistaan isoja painoksia, joiden avulla kovakantisen kirjan kappalehinta olisi huokeampi. Kirjastoissa kovakantinen kestää keskimäärin 100 lainauskertaa ja pehmeäkantiset noin 40.
Suomalaista 77 prosenttia osti vuonna 2008 vähintään yhden kirjan vuosittain. Yli kymmenen kirjaa vuodessa ostavia oli 652 000 henkilöä.
Henkilöä, joka harrastaa kirjojen keräilyä, kutsutaan kirjanystäväksi eli bibliofiiliksi.
Erilaisia muotoja

Kirja on yleensä nelikulmion tai neliön muotoinen. Joissain kirjoissa sivut voivat olla pyöreitä: esimerkiksi jotkin avaruutta käsittelevät kirjat jäljittelevät muodollaan kiikarinäkymää ja jalkapalloaiheiset kirjat jalkapallon muotoa. Pahvisia lastenkirjoja tehdään nykyisin joskus muotoon leikattuna, esimerkiksi auton-, kukan- tai nallekarhun muotoisiksi. Tytöille tarkoitettuja päiväkirjoja julkaistaan joskus sydämenmuotoisena. Myös aikuisille tarkoitettuja muotoon leikattuja kirjoja on kirjan historian aikana silloin tällöin tehty. Ponnahduskirjassa teosta avattaessa sivuilta ponnahtaa esiin paperisia hahmoja. Haitarikirja eli taitekirja avautuu nimensä mukaisesti haitarin tavoin. Näin lukija pystyy näkemään samalla kertaa useita aukeamia.
Tietokoneen näytöltä luettavat kirjat ja verkkosivut noudattavat joskus enemmän kirjakääröjen ja papyrusrullien muotoa kuin tavallista kirjaa, sillä niitäkin vieritetään esiin, tosin ylhäältä alas rivi kerrallaan eikä horisontaalisesti kuin rullia.
Maailman pienimmäksi kirjaksi on sanottu erästä 0,07 x 0,09 millimetrin eli 70 x 90 mikrometrin kokoista aapista, jonka voi lukea vain mikroskoopin avulla. Pienin painettu kirja on 0,74 x 0,75 millimetrin kokoinen, 22-sivuinen japanilainen kasviopas. Maailman suurimpia kirjoja ovat eräs profeetta Muhammedista kertova teos, joka on kooltaan 5 m x 8,06 m ja sisältää 429 sivua, painoltaan yhteensä 1 500 kg; ja Unkarin luonnosta kertova, kooltaan 4,18 m x 3,77 m teos, joka sisältää 346 sivua, jotka painavat yhteensä 1 420 kg.
Kirjat tulevaisuudessa

Sähköisten viestimien kehittyminen on tuonut kirjalle kilpailijoita. Ihmiset kuluttavat aikaa entistä enemmän esimerkiksi internetiä selaillen. Tietosanakirjojen ja suurteosten julkaisu on vähentynyt, mutta kaunokirjallisuus ja laajoja asiakokonaisuuksia sisältävä tietokirjallisuus ovat säilyneet. Uusi painotekniikka mahdollistaa entistä pienempien painosten ottamisen taloudellisesti kannattavasti. Asiakas voisi tilata kirjan verkkokaupasta ja nide painettaisiin tarvepainatuksena. Kirjavälityksen koordinoima tarvepainatus aloitettiin vuonna 2009. Sen tavoitteena oli ennen kaikkea tuoda tarjolle pitkän hännän kirjatarjonta. Sen hyödyntäminen vaatisi kuitenkin aktiivista markkinointia kustantamoilta ja kirjakaupoilta.
Kirjallisuutta

Laine, Tuija (toim.): Kirjahistoria. Johdatus vanhan kirjan tutkimukseen.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1996.  ISBN 951-717-900-6
Lehtonen, Mikko: Post scriptum. Kirja medioitumisen aikakaudella.  Tampere:  Vastapaino, 2001.  ISBN 951-768-087-2
Paavonheimo, Jari: Digitaalisen ja painetun rajalla. Kirjoituksia kirjasta, digitaalisuudesta ja kirjastosta.  Helsinki:  BTJ Kirjastopalvelu, 2006.  ISBN 951-692-628-2
Salonharju, Inkeri (toim.): Kirja tietoverkkojen maailmassa.  Helsinki:  Helsingin yliopiston kirjasto, 2003.  ISBN 978-952-10-1320-1  Verkkojulkaisu.
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Online Books Page. Verkkokirjoja. (englanniksi)
Tekstuaalitieteiden sanasto. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Bibliofiilien seura ry.
Suomen kirjahistoriallinen seura ry.
Suomalaisen kirjan museo Pukstaavi.
Leikkaamaton kirja vuodelta 1929, kirjan sivut osittain kiinni toisissaan.
Kirjasto.
Denis Juskov

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Denis Juskov vuonna 2013  |  Denis Juskov vuonna 2013  |  Denis Juskov vuonna 2013  |  |
Maa:  Venäjä
Miesten pikaluistelu
| Matkakohtaiset MM-kilpailut  | Matkakohtaiset MM-kilpailut  | Matkakohtaiset MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Sotši 2013 | 1 500 m |  |
|  Kultaa | Heerenveen 2015 | 1 500 m |  |
|  Kultaa | Kolomna 2016 | 1 500 m |  |
|  Hopeaa | Kolomna 2016 | 1 000 m |  |
|  Hopeaa | Gangwon 2017 | 1 500 m |  |
|  Pronssia | Heerenveen 2012 | joukkuetakaa-ajo |  |
|  Pronssia | Inzell 2019 | 1 500 m |  |
| Yleisluistelun MM-kilpailut  | Yleisluistelun MM-kilpailut  | Yleisluistelun MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Calgary 2015 | yhteispisteet |  |
|  Pronssia | Heerenveen 2014 | yhteispisteet |  |
| Matkakohtaiset EM-kilpailut  | Matkakohtaiset EM-kilpailut  | Matkakohtaiset EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Kolomna 2018 | 1 500 m |  |
|  Kultaa | Kolomna 2018 | joukkuesprintti |  |
|  Hopeaa | Kolomna 2018 | 1 000 m |  |
|  Hopeaa | Heerenveen 2020 | 1 500 m |  |
|  Hopeaa | Heerenveen 2020 | joukkuetakaa-ajo |  |
|  Pronssia | Heerenveen 2020 | 5 000 m |  |
| Yleisluistelun EM-kilpailut  | Yleisluistelun EM-kilpailut  | Yleisluistelun EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Tšeljabinsk 2015 | yhteispisteet |  |
Denis Igorjevitš Juskov (ven. Денис Игоревич Юсков; s. 11. lokakuuta 1989 Moskova) on venäläinen pikaluistelija. Juskov on 190 senttimetriä pitkä ja painaa 84 kilogrammaa.
Juskov osallistui vuoden 2014 talviolympialaisiin Sotšissa, jossa hän oli parhaimmillaan neljäs 1 500 metrillä. Juskov on osallistunut kaksitoista kertaa MM-kilpailuihin: seitsemästi matkakohtaisiin MM-kilpailuihin ja viidesti yleisluistelun MM-kilpailuihin. Hänellä on matkakohtaisista MM-kilpailuista kolme kultaa, kaksi hopeaa ja kaksi pronssia sekä yleisluistelun MM-kilpailuista yksi hopea ja pronssi. Matkakohtaisissa EM-kilpailuissa hän on saavuttanut kaksi kultaa, kolme hopeaa ja yhden pronssin. Yleisluistelun EM-kilpailuista Juskovilla on niin ikään yksi pronssi.
Juskov voitti 1 500 metrin maailmancupin kausilla 2015–2016, 2017–2018 ja 2018−2019. Hän sijoittui 1 500 metrin cupissa toiseksi kausilla 2013–2014 ja 2016–2017. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli toinen kaudella 2017–2018. Hän on saavuttanut maailmancupissa 18 osakilpailuvoittoa. Kakkostiloja hänellä on kahdeksan ja kolmostiloja yhdeksän. Juskov on kilpaillut maailmancupissa kaudesta 2011-2012.
David Baldacci

| David Baldacci |
| --- | --- |
 David Baldacci vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. elokuuta 1960 (ikä 64) Richmond, Virginia, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija, asianajaja
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Tyylilajit:  trilleri, rikos, draama
Aiheet:  politiikka, salaliittoteoriat, vakoilu, rikokset, ihmissuhteet
Esikoisteos:  Rajaton valta   (Absolute Power, 1996)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
[davidbaldacci.com Kotisivut]
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
David Baldacci (s. 5. elokuuta 1960 Richmond, Virginia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jännityskirjailija. Ennen kirjailijan uraansa Baldacci työskenteli asianajajana.
Ura

David Baldacci on kotoisin Virginiasta. Hän opiskeli politiikan tutkimusta Virginia Commonwealth -yliopistossa ja oikeustiedettä Virginian yliopistossa. Opintonsa hän rahoitti työskentelemällä muun muassa pölynimurikauppiaana ja turvallisuusfirman työntekijänä. Baldacci valmistui lakimieheksi 1986 ja työskenteli sen jälkeen asianajajana Washingtonissa. Baldacci aloitti kirjailijan uransa kirjoittamalla novelleja ja elokuvakäsikirjoituksia, mutta ei menestynyt. Tämän jälkeen hän kirjoitti romaanin Rajaton valta. Baldaccilta kesti kaksi vuotta löytää kirjalle kustantaja. Rajaton valta ilmestyi lopulta vuonna 1996 ja siitä tuli menestys. Kirjasta on tehty elokuva Rajaton valta (1997).
Baldacci on julkaissut sittemmin useita muita romaaneja. Hän toimii nykyään kokopäiväisesti kirjailijana. Baldacci käsittelee kirjoissaan muun muassa rikoksia, politiikkaa ja salaliittoteorioita. Kirjoissa on silti mukana myös huumoria. Baldacci on aloittanut myös lapsille suunnatun Freddy ja ranskikset -sarjan. Hänen kirjojaan on käännetty yli 45 kielelle. Hän kirjoittaa kirjojen lisäksi lehtiartikkeleita.
Yksityiselämä

David Baldacci asuu Virgiassa vaimonsa Michellen, tyttärensä Spencerin ja poikansa Colinin kanssa. Hän toimii useissa hyväntekeväisyysjärjestöissä, muun muassa National Multiple Sclerosis Societyssa. David ja Michelle Baldacci ovat perustaneet koulutusta ja kirjallisuuden tuntemusta tukevan Wish You Well -järjestön. Poliitikko John Baldacci on David Baldaccin pikkuserkku.
Teokset > King & Maxwell

Aikapommi (Split Second, 2003)
Sekuntipeliä (Hour game, 2004)
Simple Genius (2007)
Kaappaus (First Family, 2009)
Kuudes nero (The Sixth Man, 2011)
Teokset > Kameliklubi

Kunnian vartijat (The Camel Club, 2005)
Pelurit (The Collectors, 2006)
Koston enkelit (Stone Cold, 2007)
Oikeuden vaalijat (Divine Justice) (2008)
Räjähdyspiste (Hell's Corner) (2010)
Teokset > Freddy ja ranskikset

Freddy ja ranskikset - Taistelu purilaislinnasta (Freddy and the French Fries: Fries Alive!, 2005)
Freddy and the French Fries: The Mystery of Silas Finklebean (2006)
Teokset > A. Shaw

The Whole Truth (2008)
Deliver Us From Evil (2010)
Teokset > Amos Decker

Murtunut mies (Memory Man, 2015)
The Last Mile (2016)
The Fix (2017)
The Fallen (2018)
Teokset > Muut romaanit

Rajaton valta (Absolute Power, 1996)
Kissa ja hiiri (Total Control, 1997)
Voittaja (The Winner, 1998)
Karu totuus (The Simple Truth, 1998)
Henkensä edestä (Saving Faith, 1999)
Wish You Well (2000)
Viimeiseen mieheen (Last Man Standing, 2001)
Jouluksi kotiin (The Christmas Train, 2003)
Henkeen ja vereen (True Blue, 2009)
Aiheesta muualla

Kirjailijan kotisivut
Gummerus - David Baldacci (Arkistoitu – Internet Archive)
Dekkarinetti - David Baldacci
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Maurice Pialat

| Maurice Pialat> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. elokuuta 1925 Cunlhat, Ranska
Kuollut: 11. tammikuuta 2003 (77 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1968–1995
Tunnetuimmat ohjaukset:  Paholaisen auringon alla
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Maurice Pialat (21. elokuuta 1925 Cunlhat, Ranska – 11. tammikuuta 2003 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hän ohjasi urallaan vain kymmenen elokuvaa ja voitti Kultaisen palmun elokuvasta Paholaisen auringon alla. Pialat käsitteli elokuvissaan usein inhimillisiä aiheita. Ohjaajana hänet tunnettiin kuitenkin vaikeana, ja hän oli usein ristiriidoissa näyttelijöidensä kanssa.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Maurice Pialat syntyi keskiluokkaisille vanhemmille Cunlhat'n kunnassa, Puy-de-Dômen departementissa. Hän oli vanhempiensa ainoa lapsi. Hänen isänsä joutui myymään villaa ja hiiltä toimittavan yrityksensä kun Maurice oli kaksivuotias, minkä jälkeen perhe muutti Pariisin esikaupunkialueelle Courbevoieen. Perhe oli jatkuvassa rahapulassa, ja Maurice jouduttiin neljävuotiaana lähettämään äidin puolen isovanhemmille Villeneuve-Saint-Georgesiin, jotta myös hänen äitinsä pysty työskentelemään.
Kun Maurice Pialat'n äidinäiti kuoli, perhe pystyi muuttamaan yhteen ja perustamaan uuden yrityksen. Perhe muutti Pariisin esikaupunkiin Montreuil’hin. Kun Saksa valloitti toisessa maailmansodassa Ranskan, perhe pakeni Clermont-Ferrandiin, mistä he palasivat kuitenkin nopeasti Pariisiin. Pialat päätti jättää koulun, kun hän kuuli, että joutuisi käymään yhden kouluasteen uudestaan. Vuonna 1942 hän tapasi Michelinen, josta tuli myöhemmin hänen ensimmäinen vaimonsa. Koulun jälkeen Pialat työskenteli hetken arkkitehtina ja opiskeli myös alaa ennen kuin siirtyi kuvataiteilijaksi.
Pialat'n vanhemmat myivät yrityksensä Montreuil’ssä vuonna 1947 ja lahjoittivat pojalleen rahaa oman elämän aloittamiseen. Pialat muutti takaisin Cunlhat'han ja vuonna 1949 Lyoniin mentyään naimisiin Michelinen kanssa. Lyonissa Pialat työskenteli myyntiedustajana muun muassa Olivettille. Pialat alkoi Lyonin-aikanaan kiinnostua elokuvataiteesta ja tutustui kaupungissa muihin, joilla oli samanlaiset intohimot. Hänen tuttaviinsa kuului muun muassa Jean-Louis Trintignant.
Pialat oli ensimmäisen vaimonsa Michelinen kanssa aviossa yli 20 vuotta. Hänen toinen vaimonsa vuodesta 1987 oli Sylvie Danton. Tämän kanssa Pialat sai vuonna 1991 ainoan lapsensa, pojan nimeltä Antoine, joka teki lapsiroolin isänsä viimeisessä elokuvassa Le Garçu (1995).
Elämä > Elokuvauran alku

Olivetilla Pialat teki työpaikkansa uudenvuodenjuhliin lyhyen komediaelokuvan yrityksestä. Elokuvan näki myös tuottaja Pierre Braunberger, joka kannusti Pialat'ta tekemään lyhyen dokumenttielokuvan L’amour existe. Elokuva keräsi mainetta, mutta ei nostanut Pialat'n elokuvauraa vielä lentoon. Hän jatkoi tämän jälkeen vielä useilla pienillä projekteilla.
Lopulta vuonna 1969 Pialat sai rahoituksen ensimmäiseen pitkään elokuvaansa. Samana vuonna hän näytteli Claude Chabrolin elokuvassa Tämän miehen on kuoltava!. Pialat'n ensimmäinen elokuva oli L’enfance nue, jossa esiintyi vain amatöörinäyttelijöitä ja jonka ansiosta hänet palkattiin ohjaamaan ensimmäisen maailmansodan sotalapsista kertova televisiosarja Metsänvartijan talo. Pialat'n seuraavat elokuvat olivat Minä en rakasta sinua (1972), Itke rakastettu sydän (1973) ja Koulua vai elämää (1979).
Elämä > Yhteistyö Gérard Depardieun kanssa

Koulua vai elämää ei menestynyt kovinkaan hyvin, mutta seuraavana vuonna ilmestynyt Loulou – rakastettuni oli yleisömenestys. Elokuvan pääosissa olivat Gérard Depardieu ja Isabelle Huppert. Vuoden 1983 elokuva Suzanne ja miehet palkittiin parhaan elokuvan César-palkinnolla. Sen pääosassa oli teini-ikäinen Sandrine Bonnaire ensimmäisessä elokuvaroolissaan.
Pialat sai mahdollisuuden ohjata ensimmäisen suuren tuotannon elokuvansa, kun Suzanne ja miehet menestyi. Vuonna 1985 ilmestyneessä Policessa Depardieu esitti rasistista etsivää, joka julisti sodan Marseillen arabihuumekauppiaille. Pialat'n ja Depardieun yhteistyö oli huipussaan vuoden 1987 elokuvassa Paholaisen auringon alla, joka perustui Georges Bernanosin romaaniin. Elokuva ei saanut erityisen hyviä arvosteluja kriitikoilta, mutta se voitti silti Kultaisen palmun Cannesin elokuvajuhlilla.
Elämä > Viimeiset elokuvat

Vuonna 1991 valmistui Pialat'n elokuva Van Gogh, joka käsitteli taidemaalari Vincent van Goghin elämää toukokuusta heinäkuulle 1890. Pääosassa taiteilijana oli laulaja Jacques Dutronc. Pialat'n viimeiseksi elokuvaksi jäi Le Garçu, jossa pääosassa oli jälleen Depardieu. Le Garçu käsitteli isän ja lapsen suhdetta. Ohjaajan ainoa lapsi, vuonna 1991 syntynyt poika Antoine näytteli neljävuotiaana Le Garçun lapsiroolin.
Pialat kuoli vuonna 2003 kotonaan Pariisissa. Hän kärsi viimeisinä aikoinaan vakavasta munuaissairaudesta.
Tyyli

Pialat'n aiheet olivat usein hyvin inhimillisiä, ja hänen elokuvansa käsittelivät usein ihmisen kasvun tai sopeutumisen vaikeutta. Vaikka Pialat'n elokuvat olivatkin usein pinnaltaan kovia, niin ne olivat myös hyvin myötätuntoisia, mikä jatkoi ranskalaiskollega Jean Renoirin perinnettä. Pialat mainitsikin usein olevansa ”velkaa” Renoirille.
Pialat tunnettiin vaikeana ohjaajana, ja hän oli usein konflikteissa näyttelijöidensä, käsikirjoittajien ja elokuvateknikoiden kanssa. Hän vaati paljon sekä näyttelijöiltä mutta myös yhteistyökumppaneiltaan ja yleisöltä. Pialat'n taipumattomuus aiheutti hänelle usein rahoitusvaikeuksia, eikä hän pystynyt ohjaamaan urallaan kuin kymmenen elokuvaa. Pialat pystyi kuitenkin saamaan usein näyttelijänsä loistaviin roolisuorituksiin. Lisäksi hän oli hyvä tunnistamaan uusia kykyjä, ja hänen löytönsä oli esimerkiksi Sandrine Bonnaire.
Filmografia

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Ilmestymisvuosi | Nimi | Alkuperäinen nimi | Tietoja |
| 1968 | L'enfance nue | L'enfance nue |  |
| 1971 | La maison des bois | La maison des bois | minisarja |
| 1972 | Minä en rakasta sinua | Nous ne vieillirons pas ensemble |  |
| 1974 | Itke rakastettu sydän | La Gueule ouverte |  |
| 1978 | Koulua vai elämää | Passe ton bac d'abord |  |
| 1980 | Loulou – rakastettuni | Loulou |  |
| 1983 | Suzanne ja miehet | À nos amours |  |
| 1985 | Police | Police |  |
| 1987 | Paholaisen auringon alla | Sous le soleil de Satan |  |
| 1991 | Van Gogh | Van Gogh |  |
| 1995 | Le Garçu | Le Garçu |  |
Aiheesta muualla

Maurice Pialat Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Maurice Pialat Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef