stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Soundi
Historia

Soundin perustivat marraskuussa 1974 Musa-lehden kolme vuotta aiemmin perustaneet tamperelaiset Waldemar Wallenius ja Pekka Markkula yhdessä Timo Kanervan kanssa. He kyllästyivät Musa-lehden kustantajan jatkuviin työehtojen tiukennuksiin ja kokivat, ettei Musa-lehden toimittamiselle jää heiltä tarpeeksi aikaa kustantajan sanaristikkolehtien ja paikallislehden teolta. Lehden ensimmäinen päätoimittaja oli Wallenius. Soundin ensimmäinen numero ilmestyi tammikuussa 1975. Elokuussa 1975 päätoimittajaksi tuli Kanerva. Vuoteen 1977 Soundia kustansi Avoin yhtiö Markkula & Wallenius, jonka jälkeen kustantajaksi tuli Lehtijussit Oy, joka myöhemmin muutti nimekseen Fanzine Oy:n. Vuonna 1978 aletaan julkaista Soundi-kirjoja. Kirjoja olivat muun muassa Esa Saarisen ja Jan Blomstedtin Punk-akatemia, Hunter S. Thompsonin Suuri hainmetsästys ja Juho Juntusen Tuuliajolla. Kanervan mukaan lehti ei olisi pysynyt pystyssä ilman Soundi-kirjoja. 1980-luvun alussa Soundi oli kasvanut väkilukuun suhteutettuna maailman suurimmaksi musiikki­lehdeksi ja vuonna 1985 sitä myytiin kappalemääräisesti enemmän kuin mitään toista Manner-Euroopan musiikkilehteä.
Toukokuussa 1992 Soundin kustantaja Fanzine Oy meni konkurssiin, ja lehden ilmestyminen keskeytyi. Kesäkuussa A-lehdet osti Soundin ja lehden julkaiseminen jatkui muutaman kuukauden kuluttua.
Toukokuussa 2013 päätoimittajana aloitti lehden toimitussihteeri Mikko Meriläinen. Kanerva toimi vastaavana päätoimittajana marraskuun 2013 loppuun asti.
Pop Media osti Soundin syyskuussa 2013 A-lehdiltä. Liikevaihdoltaan ostetut toiminnot olivat noin miljoona euroa. Ennen kauppaa lehdellä oli seitemän kuukausipalkkaisia työntekijää, kaupan jälkeen muut kuin päätoimittaja irtisanottiin.  Vuoden 2014 alusta saman kustantajan Rytmi-lehti ja Soundi yhdistettiin, ja yhdistynyt lehti ilmestyy nimellä Soundi.
Mikko Meriläinen irtisanottiiin päätoimittajan tehtävistä keväällä 2024 ja päätoimittajaksi valittiin Matti Riekki. Joulukuun numero on ensimmäinen Riekin päätoimittama.
Soundi-palkinto

Soundi-palkinto on vuodesta 2005 alkaen merkittävälle suomalaiselle musiikkivaikuttajalle myönnetty tunnustus. Palkintona annettavan Taatto Taivahinen -patsaan on suunnitellut Juho Juntunen, ja sen valmistaa käsityönä taiteilija Christian Jütte. Vuodesta 2016 alkaen Soundi on myöntänyt vuosittain myös Master Of Pulpets -tulokaspalkinnon vuoden tulokkaalle. Master Of Pulpets -voittajille jaettavat diplomit ovat Ville Pirisen käsialaa.
Soundi-palkinnon ovat saaneet:
2005: Tuomari Nurmio
2006: Alexi Laiho
2007: Toni Wirtanen
2008: Juhani Merimaa
2009: Tuomas Holopainen
2010: Ismo Alanko
2011: J. Karjalainen
2012: Atte Blom
2013: A. W. Yrjänä
2014: Jonna Tervomaa
2015: Timo Kanerva
2016: Jukka Orma
2017: Jussi Lehtisalo
2018: Jukka Gustavson
2019: Chisu
2020: Paula Vesala
2021: Hector
2022: Maija Vilkkumaa
2023: Pate Mustajärvi
2024: Matti Mikkola
Master Of Pulpets -tulokaspalkinnon ovat saaneet:
2016: Litku Klemetti
2017: Vesta
2018: Jesse Markin
2019: Maustetytöt
2020: Luukas Oja
2021: Sepikka
2022: Stoned Statues
2023: Elsi Sloan
Aiheesta muualla

Soundin kotisivu.
Estelle Alphand

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Estelle Alphand |  Estelle Alphand |  Estelle Alphand |  |
Maa:   Ruotsi
Naisten alppihiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Cortina 2021 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Saalbach 2025 | sekajoukkuekilpailu |  |
Estelle Alphand (s. 23. huhtikuuta 1995 Briançon, Ranska) on ruotsalainen alppihiihtäjä, joka edustaa ranskalaista CS Serre Chevalier -seuraa. Alphandilla on Ranskan ja Ruotsin kaksoiskansalaisuus, ja hän edustaa Ruotsia kaudesta 2017–2018 alkaen.
Alphand voitti supersuurpujottelussa kultaa nuorten talviolympialaisissa 2012. Suurpujottelussa ja superalppiyhdistetyssä hän saavutti hopeaa. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän sai joukkuekilpailussa hopeaa ja oli parisuurpujottelussa kolmastoista. Saalbachin MM-kilpailuissa 2025 hän saavutti pronssia sekajoukkuekilpailussa.
Alppihiihdon maailmancupissa Alphand kilpaili ensimmäisen kerran Ofterschwangin suurpujottelussa maaliskuussa 2013. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Aspenin suurpujottelussa marraskuussa 2015 oltuaan 21:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan viides Lienzin pujottelussa joulukuussa 2017. Se on hänen paras maailmancupsijansa edelleen helmikuussa 2021.
Maikop

| Maikop (Майкоп) Myequape |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Maikop
 Koordinaatit: 44°36′N, 40°05′E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Adygeia
Perustettu:  1857
Kaupungiksi:  1870
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kaupunkipiiri
Väkiluku (2010)  ():  144 249
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  385000–385020, 385060–385077
Suuntanumero(t):  +7 8772
 
 www.admins.maykop.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Maikop (adygeiksi Myequape, ven. Майкоп) on Adygeian pääkaupunki maan keskiosassa, Kubanin sivujoki Belajajoen varrella Etelä-Venäjällä, Itä-Eurooppaan kuuluvan Pohjois-Kaukasian alueella.
Ilmasto

Maikopin keskilämpötila on tammikuussa −1,6 °C ja heinäkuussa +22,2 °C. Keskimääräinen sademäärä on 700 mm.
Historia

Maikopista on tehty runsas kumpuhautalöytö, Maikopin löytö, joka ajoittuu kuparikaudelle (2 000–1 500 eaa.).
Maikopin alue oli osa Tšerkessian valtiota, kunnes Venäjä valloitti alueen. Venäläisen historiankirjoituksen mukaan Maikop perustettiin vuonna 1857, kun sinne pystytettiin venäläislinnoitus. Siitä tuli kihlakuntakaupunki 1870.
Venäjän sisällissodassa kaupungissa käytiin taisteluita. Neuvostohallitus perustettiin Maikopiin tammikuussa 1918 ja saman vuoden toukokuussa perustettiin Kubanin-Mustanmeren neuvostotasavalta, joka sittemmin liitettiin Venäjän neuvostotasavaltaan. Tšerkessien (Adygeiden) autonominen alue, johon Maikopkin tuli kuulumaan, perustettiin 24. elokuuta 1922. Se nimettiin uudelleen 13. elokuuta 1928 Adygeiden autonomiseksi alueeksi. Maikopista tuli alueen pääkaupunki 1936. Toisessa maailmansodassa Saksa valloitti Maikopin  8. elokuuta 1942, mutta Neuvostoliitto valtasi alueen takaisin seuraavana vuonna.
Historia > Asukasluvun kehitys

Vuoden 2010 väestänlaskennan mukaan Maikopin kaupunkipiirin asukasluku (mukana maseutukyliä) oli 166 540 ja itse kaupungin 144 249. Maikopin kaupunkipiirin etelä- ja itäpuolella on laaja 58 439 asukkaan Maikopin piiri, joka on aluehallinnollisesti kaupunkipiiristä erillinen alue.
| Vuosi | Asukasluku |
| --- | --- |
1931: 52 085
1959: 82 000
2001: 166 800
2010: 144 249
Talous

Tupakka-, elintarvike-, puunjalostus- ja kemianteollisuutta. Laajan öljykentän keskus.
Maikopista on rautatieyhteys Tuapsen - Armavirin radalle ja Dahovskajaan. Kaupungissa on myös lentokenttä.
Kulttuuri

Maikopissa toimii Adygeian valtionyliopisto, kasvatustieteellinen instituutti ja useita muita korkeakouluja sekä historian ja paikallisen kulttuurin museo.
Moskeija Maikopissa.
Maikopin rautatieasema.
Pyhälle Kolminaisuudelle omistettu katedraali.
Kubanin sivujoki Belajan voimalaitos.
Adygeian piiri- ja kuntajako. Maikopin kaupunkipiirin eteläpuolella on laaja Maikopin piiri (kelta-vihreät sävyt).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maikop Wikimedia Commonsissa
Maikopista tasavallan sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (adygheya.ru)
Adygeisk • 
Giaginskaja • 
Košehabl • 
Krasnogvardeiskoje • 
Maikop • 
Maikop • 
Šovgenov • 
Tahtamukai • 
Teutšeži
Kuvamaakarit

| Kuvamaakarit> Bildmakarna |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ingmar Bergman
Käsikirjoittaja:  Per Olov Enquist
Kuvaaja:  Sofi Stridh Sven-Åke Visén Raymond Wemmenlöv
Leikkaaja:  Sylvia Ingemarsson
Pääosat:  Anita Björk Elin Klinga Lennart Hjulström
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ruotsi
Tuotantoyhtiö:  SVT Drama
Ensi-ilta:   15. marraskuuta 2000
Kesto:  99 min
Alkuperäiskieli:  ruotsi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuvamaakarit (ruots. Bildmakarna) on ruotsalainen televisioelokuva vuodelta 2000. Sen ohjasi Ingmar Bergman ja käsikirjoitti Per Olov Enquist.
Elokuva perustuu Bergmanin Kungliga Dramatiska Teaternissa ohjaamaan näytelmään. Se kertoo neljän ruotsalaisen huipputaiteilijan kohtaamisesta 1920-luvulla. Hahmoina ovat kirjailija Selma Lagerlöf, näyttelijätär  Tora Teje, elokuvaohjaaja Victor Sjöström ja kuvaaja Julius Jaenzon.
Kuvamaakarit esitettiin Suomessa Yle TV1 -kanavalla vuonna 2001.
Katia Ricciarelli

Katia Ricciarelli vuonna 2021
Katia Ricciarelli (s. 18. tammikuuta 1946) on italialainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hän syntyi Rovigossa, opiskeli Venetsiassa ja teki debyyttinsä Mantovassa 1969.
Ricciarellin maine alkoi nopeasti kiiriä eri puolille maailmaa 1970-luvun alussa, kun hän esiintyi muun muassa La Scalassa, Covent Gardenissa ja Metropolitan-oopperassa.
Eräs tärkeä käännekohta Ricciarellin uralla oli vuosi 1981, jolloin hän alkoi työskennellä Rossini-festivaalilla Pesarossa; hän tulkitsi Rossinin tuotantoa samanaikaisesti kuin jatkoi Verdin ja Puccinin rooleissa.
Ricciarelli oli naimisissa televisiojuontaja Pippo Baudon kanssa, kunnes erosi vuonna 2004.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Juha Hirvi

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Sydney 2000 | 50 m pienoiskivääri, 3 asentoinen |  |
| MM-kilpailut   | MM-kilpailut   | MM-kilpailut   |  |
|  Hopeaa | Suhl 1986 | 50 m pienoiskivääri, polvi |  |
|  Hopeaa | Barcelona 1998 | 50 m pienoiskivääri, makuu |  |
| EM-kilpailut   | EM-kilpailut   | EM-kilpailut   |  |
|  Kultaa | Zagreb 2001 | 300 m vapaakivääri, 3-asentoinen |  |
|  Kultaa | Belgrad 2005 | 300 m vapaakivääri, 3 asentoinen |  |
|  Kultaa | Belgrad 2005 | 300 m vapaakivääri, 3 asentoinen, joukkue |  |
|  Hopeaa | Lahti 1987 | 50 m pienoiskivääri, polvi |  |
|  Hopeaa | Zagreb 1989 | 50 m pienoiskivääri, polvi, joukkue |  |
|  Hopeaa | Bordeaux 1999 | 300 m vapaakivääri, makuu |  |
|  Hopeaa | Plzeň 2003 | 300 m vapaakivääri, 3 asentoinen, joukkue |  |
|  Hopeaa | Belgrad 2005 | 300 m vapaakivääri, makuu, joukkue |  |
|  Pronssia | Zagreb 1989 | 50 m pienoiskivääri, 3 asentoinen, joukkue |  |
|  Pronssia | Bordeaux 1999 | 50 m pienoiskivääri, makuu |  |
Juha Petter Hirvi (s. 25. maaliskuuta 1960 Kymi) on suomalainen urheiluampuja ja ampumavalmentaja. Urallaan hän edusti Kotkan ampumaseuraa ja häntä valmensi Mikko Mattila. Hän on 177 cm pitkä ja painaa 77 kg. Hänen pääsääntöiset kilpailulajinsa olivat pienoiskivääri- sekä ilmakiväärilajit. Hän ampuu Lapuan patruunoilla.
Hirvi valittiin Suomen olympiajoukkueen lipunkantajaksi Pekingin olympialaisiin. Hän teki Pekingissä suomalaista olympiahistoriaa ollessaan Kyra Kyrklundin kanssa ensimmäinen kuusiin kesäolympialaisiin osallistunut suomalaisurheilija.
Vuonna 2000 Hirvi saavutti Sydneyn olympialaisissa hopeaa.
Hirvi lopetti huippu-uransa Pekingin olympialaisten jälkeen. Vuosina 2009–2011 hän osallistui vielä SM-kilpailuihin. Hän on toiminut vuodesta 2009 lähtien kiväärilajien päävalmentajana Suomen Ampumaurheiluliitossa ja kaudella 2012–2013 ampumavalmentajana Suomen Ampumahiihtoliitossa.
Olympialaiset

| Laji | 1988 | 1992 | 1996 | 2000 | 2004 | 2008 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 10 m ilmakivääri | 17. 587 | 27. 584 | 15. 589 | 18. 588 | 45. 580 | — |
| 50 m pienoiskivääri, makuu | 24. 594 | 6. 699,5 (597+102,5) | 42. 589 | 25. 592 | 9. 594 | 7. 698,5 (595+103,5) |
| 50 m pienoiskivääri, 3 asentoinen | 17. 1167 | 4. 1264,8 (1172+92,8) | 13. 1164 |  Hopeaa 1270,5 (1171+99,5) | 15. 1160 | 12. 1168 |
Aiheesta muualla

Juha Hirven kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
YLE Elävä arkisto: Olympiamitalisti Juha Hirvi
Everton FC

Everton Football Club on Liverpoolissa  vuonna 1878 perustettu englantilainen jalkapalloseura. Se on yksi Englannin menestyksekkäimmistä joukkueista. Everton on pelannut neljää kautta lukuun ottamatta aina maan korkeimmalla sarjatasolla, ja onkin täten viettänyt maan korkeimmalla sarjatasolla useamman kauden kuin mikään muu joukkue.
Dixie Deanin aika

Vuonna 1925 William Ralph "Dixie" Dean siirtyi 18-vuotiaana Evertonin joukkueeseen Tranmere Roversista. Ennen siirtymistään Evertoniin Dean viimeisteli kasvattajaseuralleen 27 ottelussa 27 maalia. Kaudella 1927–1928 Everton voitti liigamestaruuden Deanin johdolla: tämä teki liigassa peräti 60 maalia, mikä on koko Englannin liigan historian yhä voimassa oleva ennätys. Kauden viimeisessä pelissä Dean teki ennätykseen vaaditut kolme viimeistä maalia yli 60 000 ihmisen seuratessa. Dean teki uransa aikana Evertonille 399 liigaottelussa 349 maalia ja Englannin maajoukkueessa 16 maalia 18 ottelussa. Häntä pidetään yhtenä jalkapallon historian tehokkaimmista maalintekijöistä.
Loistavan kauden 1927–1928 jälkeen tapahtui romahdus. Everton putosi keväällä 1930 2. divisioonaan. Seura nousi kuitenkin heti seuraavalla kaudella takaisin korkeimmalle sarjatasolle ja voitti nousukautensa jälkeen vuonna 1932 heti liigamestaruuden (Dean teki 45 maalia). Seuraavalla kaudella Everton voitti Deanin johdolla historiansa toisen Englannin cupin.
Everton voitti kaudella 1938–1939 liigamestaruuden, ja tuon kauden joukkuetta monet pitävät Evertonin kaikkien aikojen parhaana. Sen tähtipelaaja oli nuori hyökkääjä Tommy Lawton, jonka uran toinen maailmansota katkaisi. Jälleen sota pysäytti myös Evertonin voittokulun: kuten ensimmäisen maailmansodan aikana, myös 1939-1946 Everton oli hallitseva liigamestari. Sodan jälkeen Lawton saavutti mainetta Chelsean ja Arsenalin riveissä. Goodison Parkin nykyinen yleisöennätys 78 299 katsojaa on syksyltä 1948 paikallisottelusta Liverpoolia vastaan.
Kultainen 1960-luku ja 1980-luvun menestys

Everton voitti uuden tähtipelaajansa, skottilaisen Alex Youngin johdolla liigamestaruuden jälleen kaudella 1962–1963. Tuolla kaudella Everton ei hävinnyt kertaakaan Goodison Parkilla. 1960-luvun menestys jatkui FA-cupin voitolla vuonna 1966 ja menestyksekkään vuosikymmenen huipensi liigamestaruus jälleen vuonna 1970 sen aikaisella piste-ennätyksellä. Joukkueen suurin tähti tuossa vaiheessa oli myös maailmanmestaruuden Englannin paidassa vuonna 1966 voittanut Alan Ball, joka on yhä monien mielestä Evertonin kaikkien aikojen paras pelaaja.
Evertonin viimeisin kultakausi sijoittui 1980-luvun puoliväliin, jolloin manageri Howard Kendallin johtama joukkue voitti FA-cupin (1984), Englannin liigan kahdesti (1985, 1987) ja Euroopan Cupvoittajien cupin (1985). Evertonin kenties kaikkien aikojen vahvin joukkue hajosi kuitenkin saman tien, kun seura suljettiin muiden englantilaisjoukkueiden mukana pois UEFA:n kilpailuista Liverpoolin kannattajien aiheutettua mellakoinnillaan 39 ihmisen kuoleman kevään 1985 Euroopan cupin finaalissa Juventusta vastaan Brysselin Heysel-stadionilla. 1980-luvun menestyksiin kuului myös FA Charity Shieldin voitto kolme kertaa vuosina 1984–1987. Tässä hyväntekeväisyysottelussa edellisen kauden liiga- ja cupmestari kohtaavat. 1980-luvun tähtipelaajiin kuuluivat walesilaiset maalivahti Neville Southall ja keskuspuolustaja Kevin Ratcliffe, englantilaiset keskikenttäpelaajat Peter Reid ja Trevor Steven, irlantilainen laitahyökkääjä Kevin Sheedy sekä skottilaiset hyökkääjät Andy Gray ja Graeme Sharp. Myös Gary Lineker pelasi kauden 1985–1986 Evertonissa. Tuo kausi muodostui hänen suurimmaksi menestyksekseen, sillä hän voitti silloin Englannin liigan maalikuninkuuden, tuli valituksi Vuoden pelaajaksi ja Vuoden jalkapalloilijaksi, sekä voitti vielä maalikuninkuuden Meksikon MM-kisoissa.
1990- ja 2000-luku

Evertonin viimeisin suuri menestys on ollut Englannin cupin voitto vuonna 1995. Sen jälkeen Everton voitti jälleen Charity Shieldin. 1990-luvun näkyvin pelaaja Evertonissa oli skotlantilainen hyökkääjä Duncan Ferguson, joka pelasi Evertonissa kahteen otteeseen vv. 1994-98 sekä 2000-2006. Vuonna 2002 Evertonin kokoonpanoon murtautui tuolloin vasta 16-vuotias Wayne Rooney, josta tuli sittemmin tähtipelaaja myös Englannin maajoukkueessa. Rooneyn siirto Manchester Unitediin vuonna 2004 oli hyvin kiistelty tapahtuma.
Evertonin manageri on maaliskuusta 2002 alkaen ollut skotlantilainen David Moyes. Hänen johdollaan Everton on selviytynyt parhaimmillaan Premier Leaguessa neljänneksi (2005) sekä viidenneksi (2008). Tänä aikana Moyes on valittu kolme kertaa Vuoden manageriksi Englannissa. Moyesin siirryttyä Manchester Unitedin manageriksi kaudelle 2013-2014 Evertonin manageriksi tuli Roberto Martinez.
Kaudella 2007-2008 Everton osallistui UEFA-cupiin.
Everton FC on osakeyhtiö. Vuonna 2021 siitä 92 prosenttia omisti Blue Heaven Holdings Limited, jonka omistajaksi on ilmoitettu Farhad Moshiri.  Vuonna 2017 Ališer Usmanovin omistama USM Holdings -yhtiö solmi viisivuotisen sponsorisopimuksen Evertonin harjoituskeskuksesta ja osti 36 miljoonalla eurolla nimioikeudet seuran uuteen stadioniin. Usmanov on sponsoroinut myös seuran naisjoukkuetta yritystensä kautta. Seura irtisanoi sopimuksen vuonna 2022 Euroopan unioni kohdistettua pakotteita Vladimir Putinin lähipiiriin kuuluviin oligarkkeihin.
Liverpoolin satama poistetaan Unescon maailmanperintöluettelosta, ja yhtenä syynä on satamaan rakennettu jalkapallojoukkue Evertonin stadion. Uudisrakentamisen vuoksi 1700- ja 1800-luvun satama-alue on menettänyt historiallisen arvonsa peruuttamattomasti. Päätös poistosta tehtiin heinäkuussa 2021 Kiinassa pidetyssä kokouksessa.
Edustusjoukkue > Muualla lainalla olevat pelaajat

Päivitetty 2. kesäkuuta 2024.
| Numero | Pelaaja | Pelipaikka | Joukkue | Päättymispäivä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 13 |  Neal Maupay | H |  Brentford | 30. kesäkuuta 2024 |
Siirtohistoria > 2020-luku

| Kausi | Ostot | Myynnit | Ostot/Myynnit +- | Arvokkain hankinta | Siirtosumma | Arvokkain myynti | Siirtosumma |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2023–2024 | 40,5M € | 82,8M € | +42,3M € |  Beto | 25,0M € |  Moise Kean | 30,0M € |
| 2022–2023 | 78,2M € | 103,6M € | +25,4M € |  Amadou Onana | 35,0M € |  Richarlison | 58,0M € |
| 2021–2022 | 39,5M € | 46,0M € | +6,5M € |  Vitali Mykolenko | 23,5M € |  Lucas Digne | 30,0M € |
| 2020–2021 | 74,37M € | 4,43M € | -69,94M € |  Ben Godfrey | 27,5M € |  Morgan Schneiderlin | 2,23M € |
| Yht. | 232,57M € | 236,83M € | +4,26M € |  |  |  |  |
Siirtohistoria > 2010-luku

| Kausi | Ostot | Myynnit | Ostot/Myynnit +- | Arvokkain hankinta | Siirtosumma | Arvokkain myynti | Siirtosumma |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019–2020 | 121,0M € | 87,8M € | -33,2M € |  Alex Iwobi | 30,4M € |  Idrissa Gueye | 30,0M € |
| 2018–2019 | 99,8M € | 28,65M € | -71,15M € |  Richarlison | 39,2M € |  Davy Klaassen | 13,5M € |
| 2017–2018 | 203,2M € | 126,38M € | -76,82M € |  Gylfi Sigurðsson | 49,4M € |  Romelu Lukaku | 84,7M € |
| 2016–2017 | 86,0M € | 60,8M € | -25,2M € |  Yannick Bolasie | 28,9M € |  John Stones | 55,6M € |
| 2015–2016 | 48,2M € | 11,0M € | -37,2M € |  Oumar Niasse | 17,9M € |  Steven Naismith | 11,0M € |
| 2014–2015 | 40,16M € | 1,9M € | -38,26M € |  Romelu Lukaku | 35,36M € |  Shane Duffy | 1,9M € |
| 2013–2014 | 31,8M € | 46,1M € | +14,3M € |  James McCarthy | 15,3M € |  Marouane Fellaini | 32,4M € |
| 2012–2013 | 21,65M € | 18,75M € | -2,9M € |  Kevin Mirallas | 7,65M € |  Jack Rodwell | 15,0M € |
| 2011–2012 | 7,2M € | 26,8M € | +19,6M € |  Nikica Jelavić | 6,6M € |  Mikel Arteta | 12,0M € |
| 2010–2011 | 1,7M € | 6,6M € | +4,9M € |  Magaye Gueye | 1,4M € |  Steven Pienaar | 3,6M € |
| Yht. | 660,71M € | 414,78M € | -245,93M € |  |  |  |  |
Siirtohistoria > 2000-luku

| Kausi | Ostot | Myynnit | Ostot/Myynnit +- | Arvokkain hankinta | Siirtosumma | Arvokkain myynti | Siirtosumma |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2009–2010 | 23,3M € | 28,34M € | +5,04M € |  Diniyar Bilyaletdinov | 10,0M € |  Joleon Lescott | 27,5M € |
| 2008–2009 | 25,08M € | 13,3M € | -11,78M € |  Marouane Fellaini | 21,76M € |  Andy Johnson | 13,3M € |
| 2007–2008 | 37,55M € | 14,8M € | -22,75M € |  Yakubu Aiyegbeni | 16,5M € |  James McFadden | 7,5M € |
| 2006–2007 | 17,9M € | 2,5M € | -15,4M € |  Andy Johnson | 11,0M € |  Kevin Kilbane | 2,5M € |
| 2005–2006 | 32,53M € | 7,0M € | -25,53M € |  Andy van der Meyde | 9,0M € |  Per Kröldrup | 4,0M € |
| 2004–2005 | 11,88M € | 45,4M € | +33,52M € |  James Beattie | 9,0M € |  Wayne Rooney | 37,0M € |
| 2003–2004 | 9,92M € | 0,975M € | -8,945M € |  Joseph Yobo | 6,0M € |  Mark Pembridge | 0,75M € |
| 2002–2003 | 13,88M € | 0,375M € | -13,505M € |  Richard Wright | 5,5M € |  Kevin McLeod | 0,375M € |
| 2001–2002 | 10,5M € | 11,93M € | +1,43M € |  Tomasz Radzinski | 6,75M € |  Michael Ball | 9,75M € |
| 2000–2001 | 34,48M € | 35,55M € | +1,07M € |  Alex Nyarko | 6,3M € |  Francis Jeffers | 15,3M € |
| Yht. | 217,02M € | 160,17M € | -56,85M € |  |  |  |  |
Siirtohistoria > 1990-luku

| Kausi | Ostot | Myynnit | Ostot/Myynnit +- | Arvokkain hankinta | Siirtosumma | Arvokkain myynti | Siirtosumma |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1999–2000 | 7,6M € | 20,83M € | +13,23M € |  Kevin Campbell | 4,5M € |  Ibrahima Bakayoko  Olivier Dacourt | 6,0M € |
| 1998–1999 | 29,65M € | 12,55M € | -17,1M € |  Ibrahima Bakayoko | 6,75M € |  Duncan Ferguson | 10,7M € |
| 1997–1998 | 8,33M € | 14,25M € | +5,92M € |  Don Hutchinson  John Oster | 1,5M € |  Gary Speed | 8,25M € |
| 1996–1997 | 10,75M € | 15,39M € | +4,64M € |  Nick Barmby | 8,0M € |  Andrey Kanchelskis | 8,0M € |
| 1995–1996 | 16,98M € | 0,42M € | -16,56M € |  Andrey Kanchelskis | 7,5M € |  Gary Rowett | 0,42M € |
| 1994–1995 | 12,38M € | 2,25M € | -10,13M € |  Duncan Ferguson | 6,1M € |  David Burrows | 1,65M € |
| 1993–1994 | 4,05M € | 1,7M € | -2,35M € |  Anders Limpar | 1,9M € |  Peter Beardsley | 1,7M € |
| 1992–1993 | 0,703M € | 3,45M € | +2,747M € |  Paul Rideout | 0,583M € |  Martin Keown | 3,0M € |
| 1991–1992 | 5,48M € | 4,68M € | -0,8M € |  Mo Johnston | 2,25M € |  Stuart McCall | 1,68M € |
| 1990–1991 | 1,95M € | 0,745M € | -1,205M € |  Andy Hinchcliffe | 1,2M € |  Mike Stowell | 0,405M € |
| Yht. | 97,873M € | 76,265M € | -21,608M € |  |  |  |  |
Saavutukset

Englannin mestaruus: 1890-91, 1914-15, 1927-28, 1931-32, 1938-39, 1962-63, 1969-70, 1984-85, 1986-87 (9)
FA Cup: 1906, 1933, 1966, 1984, 1995 (5)
Charity Shield: 1928, 1932, 1963, 1970, 1984, 1985, 1986 (jaettu), 1987, 1995 (9)
Cup-voittajien Cup: 1985 (1)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivu
Toffeeweb
NSNO
Everton FC Finland - suomalainen Everton-sivusto
David Moyes
Suomen islamilainen neuvosto

Suomen Islamilainen Neuvosto (SINE) on vuonna 2007 rekisteröity yhdistys, jonka tarkoituksena oli toimia Suomen islamilaisten yhteisöjen yhteistyöelimenä ja keskustelukumppanina viranomaisten suuntaan. Yhdistys perustettiin vähemmistövaltuutetun aloitteesta osittain yhdyssiteeksi eri muslimisuuntausten välille.
Neuvostolla oli 21 jäsenjärjestöä ympäri Suomea, ja niihin lukeutui sekä yhdyskuntia että yhdistyksiä. SINE on uskontodialogia ajavan USKOT-foorumi ry:n perustajajäsen. SINE on järjestänyt kolmena vuonna Islam-Expo-nimisen tapahtuman. SINE julkaisi vuonna 2010 myös Umma-nimistä nuorten muslimien lehteä. Lehden julkaisu lopetettiin kolmen numeron jälkeen.