stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Didyma
Rakennukset ja löydökset > Pyhä tie

Miletoksen ja Didyman välillä kulki niin sanottu Pyhä tie, joka alkoi Miletoksen eteläportilta. Se on parhaiten tunnettuja esimerkkejä antiikin aikaisesta kulkuetiestä. Tien pituus oli 16,4 kilometriä eli 11 roomalaista mailia.
Pyhä tie mainitaan eräässä miletoslaisessa piirtokirjoituksessa, jossa kerrotaan miletoslaisten kulttiryhmästä nimeltä molpoi (”laulajat”). Piirtokirjoitus on noin vuodelta 100 eaa., mutta sen alkuperä on luultavasti noin vuodelta 450 eaa. Ryhmään kuului useita korkea-arvoisia miletoslaisia, kuten stefanēforos (kruununkantaja), joka oli Miletoksen vuotuinen eponyymi virkamies. Ryhmän tuli säännöllisesti tehdä pyhiinvaellusmatka Miletoksen Apollon Delfinioksen pyhäköstä Didymaan. Piirtokirjoitus määrää, millaisia riittejä ryhmän tuli tehdä eri paikoissa tien varrella. Riitteihin kuului esimerkiksi uhrauksia ja hymnien laulamista.
Keisari Trajanus antoi jälleenrakentaa tien. Samoihin aikoihin rakennettiin myös portti noin 300 metriä Apollonin temppelin pohjoispuolelle kohtaan jossa Didyman temenos-alue alkoi. Pyhän tien loppupäätä eli temppelinpuoleista päätä reunustivat lukuisat patsaat. Eräs patsaista esittää istuvaa Teikhiussan kuningasta Kharesta. Patsaassa on piirtokirjoitus: ”Olen Khares Klesioksen poika, Teikhiussan hallitsija, patsas Apollonille”. Tätä patsasta lukuun ottamatta Khareesta ei ole muuta tietoa. Osassa muissa patsaissa on myös omistus Apollonille. Patsas ei alkujaan ollut tarkoitettu kulttikuvaksi, mutta Khareen kuoleman jälkeen hänen patsaansa joutui palvonnan kohteeksi. Khareen patsas ja yhdeksän muuta, jotka yhdessä tunnetaan nimellä Khares-ryhmä, vietiin British Museumiin vuonna 1859. Myöhemmin muita patsaita on viety Louvreen ja Istanbulin arkeologiseen museoon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Didyma Wikimedia Commonsissa
Joonian eteläosan rannikon kartta, johon on merkitty myös Didyman sijainti.
Gorgonin pää temppelin korniisissa.
Apollonin temppelin rauniot.
Temppelin koristelujen yksityiskohtia.
Kitharaa soittavaa Apollonia esittävä patsas, joka on löydetty Miletoksesta. Roomalaiskaudelta, 100-luvulta jaa.
Didyman Apollonin temppelin adyton.
Kaavakuva Didyman arkeologisesta alueesta.
Didyman Apollonin temppelin pohjapiirros.
Apollonin temppelin pronaoksesta adytoniin johtanut käytävä.
Roomalaisen kylpylän rauniot.
Pyhää tietä.
Dimetyyliasetamidi

| Dimetyyliasetamidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  N,N-dimetyyliasetamidi
CAS-numero:  127-19-5
PubChem CID:  31374
SMILES:  CC(=O)N(C)C 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H9NO
Moolimassa:  87,122 g/mol
Sulamispiste:  −20 °C 
Kiehumispiste:  165 °C 
Tiheys:  0,94 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Sekoittuu 
   
Dimetyyliasetamidi (C4H9NO) on amideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Ainetta käytetään muun muassa liuottimena orgaanisen kemian reaktioissa ja teollisuudessa.
Valmistus

Dimetyyliasetamidia tuotetaan etikkahapon ja dimetyyliamiinin reaktiolla suljetuissa olosuhteissa. Aineen suurimmat tuottajamaat ovat Yhdysvallat, Saksa, Espanja ja Italia. Vuonna 2000 dimetyyliasetamidia arvellaan tuotetun 50 000–60 000 tonnia.
Käyttö

Dimetyyliasetamidi liuottaa polymeerejä, ja ainetta käytetään eniten liuottimena valmistettaessa synteettisiä kuituja ja muoveja. Suurin osa valmistetusta dimetyyliasetamidista menee akryylimuovien ja polyuretaanien valmistukseen. Ainetta käytetään liuottimena myös valokuvaustuotteiden, kosmetiikkatuotteiden ja lääkeaineiden valmistuksessa.
Turvallisuus

Dimetyyliasetamidihöyryn hengittäminen aiheuttaa päänsärkyä ja huonovointisuutta, johon liittyy oksentamista. Aineen nielemisen aiheuttamia oireita ovat kovat vatsakivut sekä ripuli. Dimetyyliasetamidialtistuksen kestäessä pitkään voi seurauksena olla vaurioita maksassa ja keskushermostossa.. Aine erittyy ihmisen elimistöstä virtsaan, josta sen voi todeta. Ihmisen elimistö poistaa aineen noin 30 tunnin kuluttua aineelle altistumisesta.  Sen pääaineenvaihduntatuotteet ovat monometyyliasetamidi ja N-hydroksimetyyliasetamidi.
Aine on herkästi syttyvää, ja sen palaessa syntyy muun muassa typen oksideja. Dimetyyliasetamidi voi olla haitallista ympäristölle joutuessaan maaperään tai vesistöön.
Aiheesta muualla

Dimetyyliasetamidin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 18.1.2015.
Diracin meri

Diracin meri kuvaa tyhjiön tilaksi, jossa kaikki negatiivisen energian tilat ovat miehitetty elektroneilla, mutta positiivisen energian tilat ovat tyhjänä. Tyhjiön energiaksi määritellään nolla.
Diracin meri on vanhentunut malli, jolla kuvataan tyhjiötä negatiiviset energiatilat täyttävien elektronien mereksi. Se yrittää yhdistää kvanttimekaniikan ja suppean suhteellisuusteorian. Kvanttikenttäteoria on kuitenkin ainut malli, jolla tämä asia onnistuu ilman sisäisiä ristiriitoja. Nimensä mukaisesti mallin keksi Paul Dirac vuonna 1930.
Mallilla halutaan kuvata negatiivisen energian ratkaisuja. Malli yrittää vastata kysymykseen, miksi positiivisen energian omaavat elektronit eivät romahda negatiiviseen tilaan, koska energeettisesti edullisempi. Perusteluna oli, että negatiiviset energiat ovat jo täynnä. Negatiiviset energiat muodostavat tämän ilmiön, jota kutsutaan Diracin mereksi.
Diracin yhtälön ratkaisut saavat molemmat erityisen suhteellisuusteorian sallimat energian arvot eli
\Rightarrow E=\pm {\sqrt {p^{2}c^{2}+m^{2}c^{4}}},
jonka mukaan siis jokaista positiivista energiatilaa vastaa negatiivinen energiatila. Tavallisen aineen energiaa kuvataan yhtälön positiivisella arvolla. Mutta Dirac halusi selittää myös yhtälön negatiiviset ratkaisut. Kun kaikki negatiiviset energiatilat on täytetty elektroneilla, Paulin kieltosääntö estää positiivisen energian elektroneja siirtymästä negatiivisen energian tiloihin. Tällöin kyseessä on Diracin meren mukainen tyhjiö ja sen energia on nolla. Antimateria on aukko Diracin meressä ja sen energia saadaan yo. yhtälön negatiivisesta ratkaisusta. Tämä tarkoittaa sitä, että jos esimerkiksi negatiiviselta energiatilalta poistuu yksi elektroni, sen tilalle syntyy aukko (elektronin antihiukkanen positroni), jolla on yhtä suuri, mutta vastakkainen määrä energiaa kuin poistuneella elektronilla.
Diracin meren ajatellaan olevan rakenteeltaan homogeeninen ja sijaitsevan kaikkialla avaruudessa (vrt. eetteri). Tästä seuraa kuitenkin ongelmia viimeistään tarkasteltaessa gravitaatiota, sillä äärettömän hiukkasmeren aiheuttaman painovoiman pitäisi olla havaittavissa.
Aiheesta muualla

Enqvist, Kari – Antimaterian syvin olemus
Dinitro-o-kresoli

| Dinitro-o-kresoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-metyyli-3,5-dinitrofenoli
CAS-numero:  497-56-3
PubChem CID:  10800
SMILES:  CC1=C(C=C(C=C1O)[N+](=O)[O-])[N+](=O)[O-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H6N2O3
Moolimassa:  198,138 g/mol
Sulamispiste:  86,5 °C 
Kiehumispiste:  312 °C
Tiheys:  1,58 g/cm3
Liukoisuus veteen:  6,94 g/l (20 °C)
Dinitro-o-kresoli eli DNOC (C7H6N2O5) on nitrattuihin fenoleihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään rikkaruohomyrkkynä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa dinitro-o-kresoli on keltainen kiteinen aine. Yhdiste liukenee vain pieniä määriä veteen ja paremmin emäksiseen kuin neutraaliin veteen. Orgaaniset liuottimet kuten etanoli, metanoli, dietyylieetteri, etyyliasetaatti, asetoni ja dikloorimetaani liuottavat dinitro-o-kresolia. Yhdisteen käyttö rikkaruohomyrkkynä perustuu siihen, että yhdiste on fenolityypin fotosysteemi II:n inhibiittori.
Valmistus ja käyttö

Dinitro-o-kresolia valmistetaan lähtemällä o-kresolista. Synteesin ensimmäisessä vaiheessa o-kresoli sulfonoidaan, jolloin siitä saadaan disulfonihappojohdannainen. Tämä disulfonihappo reagoi laimean typpihapon vesiliuoksen kanssa muodostaen dinitro-o-kresolia. Muodostuva tuote erotetaan sulana ja puhdistetaan pesemällä vedellä.
Dinitro-o-kresoli tuli markkinoille 1930-luvulla ja oli yksi ensimmäisistä selektiivisistä herbisideistä. Yhdistettä käytetään tyypillisesti emulsiona monivuotisten rikkakasvien hävittämiseen viljapelloilta ja perunaviljelmiltä. Sitä voidaan käyttää myös perunoiden ja palkokasvien itämisen estämiseen varastoinnin aikana ja hyönteismyrkkynä. Dinitro-o-okresolin käyttö on vähentynyt ja se on korvattu muun muassa dinosebillä, dinoterbillä ja dinokapilla. Muita vähäisempiä käyttökohteita ovat lähtöaineena orgaanisessa synteesissä ja styreenin polymeroitumista estävänä lisäaineena.
Myrkyllisyys

Dinitro-o-kresoli on monien muiden aromaattisten nitroyhdisteiden tavoin myrkyllistä. Yhdiste ärsyttää hengitysteitä aiheuttaen yskää ja hengityksen vaikeutumista. Muita aineen aiheuttaman myrkytyksen oireita ovat voimistunut hikoilu ja ruumiinlämmön kohoaminen.
Dinosebi

| Dinosebi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-butan-2-yyli-4,6-dinitrofenoli
CAS-numero:  88-85-7
PubChem CID:  6950
SMILES:  CCC(C)C1=CC(=CC(=C1O)[N+](=O)[O-])[N+](=O)[O-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H12N2O5
Moolimassa:  240,216 g/mol
Sulamispiste:  38-42 °C
Tiheys:  1,35 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,024 g/l (20 °C)
Dinosebi (C10H12N2O5) on dinitrofenolijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä on käytetty muun muassa herbisidinä ja hyönteismyrkkynä, mutta sen myrkyllisyyden vuoksi sen käyttö on nykyään kielletty useassa maassa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa dinosebi on kellanoranssia tai ruskeaa kiteistä ainetta. Se ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, mutta liukenee useaan orgaaniseen liuottimeen kuten etanoliin, heksaaniin ja tolueeniin. Dinosebi on heikko happo ja sen pKa-arvo on 4,62.
Dinosebi estää kasveissa fotosynteesiä. Lisäksi se voi estää myös proteiinien, lipidien ja RNA:n biosynteesiä sekä soluhengitystä. Dinosebi on monien muiden dinitrofenolien tavoin hyvin myrkyllistä myös nisäkkäille. Yhdiste kiihdyttää aineenvaihduntaa, mikä johtaa ruumiinlämmön nousemiseen, hengityksen kiihtymiseen, hikoiluun, päänsärkyyn ja pahimmissa tapauksissa tajuttomuuteen. Aine kertyy eliöissä rasvakudokseen.
Valmistus ja käyttö

Dinosebia voidaan valmistaa nitraamalla o-sek-butyylifenolia väkevien typpi- ja rikkihappojen seoksella.
Suomessa dinosebia on käytetty rikkaruohomyrkkynä erityisesti apila- ja hernekasviviljelmillä. Maailmanlaajuisesti sitä käytetään tai on käytetty rikkiruohomyrkkynä muun muassa sitrushedelmä- sekä peruna-, puuvilla ja viiniviljelmillä. Lisäksi sitä on käytetty hyönteismyrkkynä viininviljelyssä ja muilla hedelmäviljelmillä. Monissa maissa dinosebin käyttö on kielletty sen suuren myrkyllisyyden vuoksi. Esimerkiksi Yhdysvalloissa se kiellettiin vuonna 1986, Isossa-Britanniassa vuonna 1988 ja Suomessa vuonna 1996. Dinosebistä voidaan valmistaa eräitä fungisideja kuten binapakryyliä ja dinobutonia.
Aiheesta muualla

Toxin and Toxin Target Database (T3DB): (±)-2-(1-Methylpropyl)-4,6-dinitrophenol (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): (±)-2-(1-Methylpropyl)-4,6-dinitrophenol (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Dinoseb (englanniksi)
ChemBlink: 4,6-Dinitro-2-sec-butylphenol (englanniksi)
Dirikkidekafluoridi

| Dirikkidekafluoridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  5714-22-7
PubChem CID:  62586
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  S2F10
Moolimassa:  254,14
Ulkomuoto:  Väritön neste
Sulamispiste:  -52,7 °C
Kiehumispiste:  28,7 °C
Tiheys:  2,08 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Dirikkidekafluoridi (S2F10) eli rikkipentafluoridi on rikin ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste.
Ominaisuudet ja valmistus

Huoneenlämpötilassa dirikkidekafluoridi on väritöntä nestettä, joka haihtuu helposti. Yhdiste ei liukene veteen, mutta reagoi kuumennettaessa veden kanssa ja myös useiden muiden aineiden kanssa. Kuumennettaessa yhdistettä yli 150 °C:n lämpötilaan se disproportioituu rikkitetrafluoridiksi ja rikkiheksafluoridiksi. Dirikkidekafluoridi on hyvin myrkyllistä.
Dirikkidekafluoridia muodostuu rikin ja fluorin reagoidessa keskenään. Se on rikkiheksafluoridin valmistuksen sivutuote ja sitä muodostuu myös eristekaasuna käytetyn rikkiheksafluoridin hajotessa. Laboratorioissa dirikkidekafluoridia tuotetaan rikkikloridipentafluoridin fotolyysillä.
Dikloorietikkahappo

| Dikloorietikkahappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2,2-dikloorietikkahappo
CAS-numero:  79-43-6
PubChem CID:  6597
SMILES:  C(C(=O)O)(Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H2Cl2O2
Moolimassa:  128,936 g/mol
Sulamispiste:  13,5 °C
Kiehumispiste:  194 °C
Tiheys:  1,5634 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen, etanoliin ja dietyylieetteriin
Dikloorietikkahappo eli DCA (C2H2Cl2O2) on karboksyylihappo ja etikkahapon kloorattu johdannainen. Ainetta käytetään pääasiassa orgaanisessa synteesissä. Aineesta käytetään myös nimiä bikloorietikkahappo, dikloorietaanihappo, DCA ja 2,2-dikloorietikkahappo.
Dikloorietikkahapon suolat ja esterit ovat diklooriasetaatteja.
Ominaisuudet

Dikloorietikkahappo on huoneenlämpötilassa väritöntä nestemäistä ainetta. Se sekoittuu täydellisesti veden lisäksi etanoliin ja dietyylieetteriin ja liukenee myös bentseeniin ja kloroformiin. Dikloorietikkahapon pKa-arvo on 1,48 eli happovakio Ka on 5,12·10-2. Se on siis huomattavasti voimakkaampi happona kuin etikkahappo tai kloorietikkahappo, mutta trikloorietikkahappoa heikompi. Hapon voimakkuuden kasvaminen kloorin määrän lisääntyessä johtuu elektronegatiivisen kloorin aiheuttamasta vaikutuksesta.
Dikloorietikkahappo ei hydrolysoidu vesiliuoksena yhtä helposti kuin kloorietikkahappo, mutta emäksen, esimerkiksi natriumhydroksidin avulla se voidaan hydrolysoida glyoksyylihapoksi. Klooriatomit voivat korvautua nukleofiilisella substituutioreaktiolla paremmilla nukleofiileillä.
Valmistus

Dikloorihapon valmistamiseen on kehitetty useita eri synteesejä. Halvin menetelmä on dikloorietikkahappoa vastaavan happokloridin, diklooriasetyylikloridin hydrolyysi. Hyvin puhdasta tuotetta voidaan valmistaa myös pentakloorietaania tai tetrakloorietyleeniä hydrolysoimalla tai trikloorietikkahapon pelkistyksellä sähkökemiallisin menetelmin.
Teollisesti yhdistettä tuotetaan myös klooraamalla etikkahappoa tai kloorietikkahappoa. Tällöin tuotteena muodostuu kloorietikkahapon, dikloorietikkahapon ja trikloorietikkahapon seos. Näiden kloorattujen etikkahappojen erottaminen toisistaan perinteisin tislausmenetelmin ei onnistu, koska yhdisteiden kiehumispisteet ovat liian lähellä toisiaan. Tislausta voidaan käyttää, jos kolonniin lisätään atseotrooppisen seoksen muodostavaa hiilivetyä, kuten bromibentseeniä, tai esteröimällä hapot metanolin tai etanolin kanssa. Näiden estereiden kiehumispisteet eroavat toisistaan riittävästi, jotta tislaus onnistuu.
Laboratorioissa dikloorietikkahappoa valmistetaan käsittelemällä kloraalihydraatin ja kalsiumkarbonaatin tai kalium- tai natriumsyanidin välisen reaktion tuotetta hapolla.
Dikloorietikkahappoa voi myös muodostua puhdistettaessa vettä klooraamalla.
Käyttö

Dikloorietikkahappoa käytetään orgaanisessa synteesissä valmistettaessa muun muassa glyoksyylihappoa, kloramfenikolia ja allantoiinia ja sulfonamidi-antibiootteja. Sitä käytetään myös desinfiointiaineena, koska se tappaa sieniä ja bakteereja.
Käyttö > Aineen metabolia ja käyttö lääkeaineena

Dikloorietikkahapon suoloja (DCA) on tutkittu lääkeaineina, koska ne estävät pyruvaattidehydrogenaasikinaasientsyymin toimintaa.
Ihmiselimistössä dikloorietikkahappo muuntuu glyoksyylihapoksi sytosolissa toimivan glutationi-S-transferaasientsyymin katalysoimana. Yhdistettä on käytetty adstringenttinä ja laktisen asidoosin, diabeteksen ja familiaalisen hyperkolesterolemian hoidossa. Laktisen asidoosin hoito perustuu yhdisteen kykyyn inhiboida pyruvaattidehydrogenaasikinaasientsyymiä, mikä johtaa pyruvaattikinaasientsyymin toiminnan aktivoitumiseen. Tästä käytöstä on kuitenkin luovuttu tehokkaampien lääkkeiden ja dikloorihapon neurotoksisuuden ja karsinogeenisuuden vuoksi.
Alustavat kokeet ovat osoittaneet DCA:n hidastavan syöpäsolujen kasvua eläinkokeissa ja in vitro-kokeissa. DCA:n tehosta syövän hoidossa ei toistaiseksi ole selvää tutkimusnäyttöä.
Myrkyllisyys

Dikloorietikkahappo on hyvin voimakkaasti syövyttävää ja aineen nieleminen tai ihokosketus voivat aiheuttaa vakaviakin syövytysvammoja. Aine ärsyttää hengitystietä aiheuttaen yskää ja vaikeutunutta hengitystä. Yhdiste on neurotoksista ja voi aiheuttaa neuropaattista kipua. Tiamiini pienentää dikloorietikkahapon neurotoksisuutta. Dikloorietikkahapon on todettu olevan syöpää aiheuttava eli karsinogeeninen aine.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Dichloroacetate (englanniksi)
ChemBlink: Dichloroacetic acid (englanniksi)
Diogenes Oinoandalainen

Diogenes Oinoandalainen (100-luku) oli kreikkalainen epikurolaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Diogenes tunnetaan ennen kaikkea siitä, että hän kirjoitutti kotikaupunkiinsa Oinoandaan massiivisen niin kutsutun Oinoandan piirtokirjoituksen, joka sisälsi epikurolaisen filosofian opetuksia.
Elämä

Diogenes oli kotoisin Oinoandasta, Lyykiasta. Hänen omasta elämästään ei tiedetä muuta kuin se vähä, mitä hän itse paljastaa meille piirtokirjoituksessaan. Kirjoitus itsessään on ajoitettu keisari Hadrianuksen ajalle noin vuoteen 120 jaa. Tuolloin Diogenes oli jo vanha ja sairas, joten hänen elämänsä on tuolloin ollut jo loppupuolella. Tällöin hän olisi syntynyt joskus ensimmäisen vuosisadan jälkimmäisellä puoliskolla.
Diogenes oli saanut filosofisen ja reetorikoulutuksen Rhodoksella. Hänellä vaikuttaa olleen epikurolaisia ystäviä eri puolilla kreikkalaista maailmaa. Diogenes oli ilmeisesti varakas ja kotikaupungissaan merkittävä henkilö, jotta hän kykeni hankkimaan suuren maa-alueen kirjoitukselleen. Epikuroksen ajattelusta mielenrauhan itselleen löytäneenä Diogenes kertoo motiivikseen, että vanhalla iällään hän halusi auttaa myös niitä jotka tulevat hänen jälkeensä, ja siksi hän sijoitti elämän parannuskeinot kaikkien kaupunkilaisten nähtäville. Kunnon epikurolaisen tavoin Diogenes ei ilmeisesti osallistunut politiikkaan.
Piirtokirjoitus

Diogeneen Oinoandaan kirjoituttama piirtokirjoitus oli sijoitettu hänen rakennuttamansa aukion sivuilla olleiden pylväiköiden seiniin. Kirjoitus oli noin 80 metriä pitkä ja 2,4 metriä korkea, ja se sisälsi alun perin noin 25 000 sanaa. Kirjoitus sisältää Epikuroksen opetuksia fysiikasta, tietoteoriasta ja etiikasta, ja on tärkeitä lähteitä epikurolaiseen ajatteluun. Tekstiin kuuluu sekä Epikuroksen itsensä kirjoituksia, että Diogeneen omia tutkielmia ja epikurolaisen opin tiivistelmiä. Piirtokirjoituksesta arviolta neljäsosa eli noin 6 000 sanan verran on säilynyt ja selvitetty.
Kirjallisuutta

Gordon, Pamela: Epicurus in Lycia: The Second-century World of Diogenes of Oenoanda.  University of Michigan Press, 1996.  ISBN 0472104616  (englanniksi)
Smith, Martin Ferguson: The philosophical inscription of Diogenes of Oinoanda.  Österreichische Akademie der Wissenschaften, 1996.  ISBN 3700125968  (englanniksi)
Smith, Martin Ferguson: Supplement to Diogenes of Oinoanda The Epicurean Inscription.  Bibliopolis, 2003.  ISBN 8870884414  (englanniksi)
Antiikin filosofia  Epikurolainen koulukunta
| --- | --- |
Kreikkalainen aika:  Epikuros · Metrodoros · Polyainos · Leontion · Karneiskos · Hermarkhos · Idomeneus · Leonteus · Themista · Kolotes · Polystratos · Dionysios Lamptrailainen · Basileides · Diogenes Tarsoslainen · Demetrios Lakonialainen · Filodemos · Apollodoros · Zenon Sidonlainen
Roomalainen aika:  Amafanius · Titus Albucius · Lucretius · Faidros · Patron · Siron · Diogenes Oinoandalainen · Catius
Dioksaani

| 1,4-dioksaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  123-91-1
PubChem CID:  31275
SMILES:  C1COCCO1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H8O2
Moolimassa:  88,104 g/mol
Sulamispiste:  11,8 °C
Kiehumispiste:  101,5 °C
Tiheys:  1,03 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Sekoittuu veteen
1,4-dioksaani tai usein pelkästään dioksaani (C4H8O2) on heterosyklinen orgaaninen yhdiste. 1,4-dioksaania käytetään pääasiassa liuottimena valmistettaessa selluloosaestereitä, öljyjä ja vahoja sekä kloorattujen liuottimien stabilisaattorina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa 1,4-dioksaani on väritön neste, joka sekoittuu veteen ja useimpiin orgaanisiin liuottimiin. Aine voi reagoida hyvin voimakkaasti erittäin vahvojen happojen kanssa ja kykenee myös syövyttämään joitakin muovilaatuja. Yhdiste voi myös muodostaa erittäin helposti räjähtäviä orgaanisia peroksideja. 1,4-dioksaani muodostaa räjähtäviä komplekseja joidenkin metallien, kuten elohopean, hopean ja nikkelin, kanssa.
Synteesi

1,4-dioksaania voidaan valmistaa dimerisoimalla etyleenioksidia. Reaktiossa käytetään happokatalyyttiä, joka on useimmiten rikkihappo. Yhdistettä voidaan syntetisoida myös hieman halvemmasta dietyleeniglykolista zeoliittipinnalla.
Turvallisuus

Eläinkokeissa 1,4-dioksaani on todettu koe-eläimille vain hieman myrkylliseksi. Sen sijaan ihmisille aine voi olla hyvinkin myrkyllinen.. Aineen hengittäminen tai sen nieleminen aiheuttaa huonoa oloa, uneliaisuutta sekä oksentelua ja jopa tajuttomuuden. Lisäksi yhdiste voi imeytyä ihon läpi ihmisen elimistöön. 1,4-dioksaani on myös todettu olevan mahdollisesti karsinogeeninen eli syöpää aiheuttava.
Luonnossa 1,4-dioksaani on hyvin huonosti hajoava. Paikoitellen yhdiste on saastuttanut pohjavesiä, kun sitä on päässyt luontoon. UV-valo kykenee hajottamaan yhdisteen, mutta se on hyvin hidasta.
Dimotikí

Alkukreikka
(n. 2000 eaa.)
Mykeneläinen kreikka
(n. 1600–1100 eaa.)
Muinaiskreikka
Homeerinen kreikka
Klassinen kreikka
(n. 800–300 eaa.)
Koinee-kreikka
(n. 300 eaa.–330)
Bysantin kreikka
(n. 330–1453)
Nykykreikka
(1453–)
Katharévousa
Dimotikí
Kreikan kielikiista
Katso myös
Kreikkalaisen kirjaimiston historia
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Dimotikí (kreik. δημοτική (γλώσσα), dimotikí (glóssa), ”kansan kieli”) on nimitys, jota käytetään nykykreikan kansankielen mukaisesta kirjakielestä. Se syntyi Kreikan kansallisuusaatteen myötä 1800-luvulla. Kielimuoto alkoi saada enemmän jalansijaa vuosisadan loppupuolella, mikä johti Kreikan kielikiistaan, sillä monet kannattivat kirjakielenä arkaaisempaa katharévousaa. Moninaisten vaiheiden kautta dimotikí virallistettiin kreikan kirjakieleksi lopulta vuonna 1976.