stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tekstinlouhinta

Tekstinlouhinta tarkoittaa tietokoneavusteista uuden informaation tuottamista suurista määristä tekstiä. Tekstinlouhinnassa käytetään usein rakenteellisia tekstejä, koska tietokoneen on helpompi käsitellä niitä, mutta edistyneillä koneoppimismenetelmillä on mahdollista käsitellä myös rakenteetonta tekstiä. Uutta tietoa saadaan, kun löydetään teksteistä säännönmukaisuuksia esim. luokittelemalla, klusteroimalla tai jollakin muulla automatisoidulla menetelmällä.
Teknillisen fysiikan laitos

Teknillisen fysiikan laitos on vuodesta 1953 toiminut alun perin Teknillisen korkeakoulun, nyttemmin Aalto-yliopiston osasto tai laitos. Vuonna 1945 aloitti ensimmäinen professuuri tutkimusalana teknillinen fysiikka. Vuodesta 2010 alkaen Teknillisen fysiikan laitos on osa Aalto-yliopiston perustieteiden korkeakoulua. Laitoksen tavoitteena on kouluttaa fysiikkaan ja matematiikkaan suuntautuneita diplomi-insinöörejä ja tekniikan tohtoreita. Laitoksella keskitytään lähinnä tiiviin aineen ja materiaalien fysiikkaan, kvanttifysiikkaan ja nano-optiikkaan sekä edistyneisiin energiatietieteisiin.
Teknillisen fysiikan opetusalaan on sen historian aikana kuulunut kunkin ajankohdan teknisen kehityksen uusimmat alueet kuten:
optiikka
materiaalifysiikka ja puolijohteet
ydinenergia
automaatio
elektroniikka
tietotekniikka
systeemianalyysi
biofysiikka ja lääketieteellinen tekniikka
nanoteknologia ja nanofysiikka
kvanttilaskenta
Aiheesta muualla

Teknillisen fysiikan laitos
Teknillisen fysiikan historia[vanhentunut linkki]
Aalto-yliopiston historia
Sven Kalisch

| Sven Kalisch> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1966 (ikä 58)
Kansalaisuus:  Saksa
Arvonimi: professori
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  arabia ja islam
Sven Kalisch (s. 21. maaliskuuta 1966 Hampuri), aikaisemmin Muhammad Sven Kalisch on saksalainen juristi ja entinen islamilainen teologi, joka irtautui islaminuskosta. Hän oli Saksan liittotasavallan ensimmäinen islamin professori, joka koulutti yliopistossa koulujen islaminopettajia. Nykyään hän opettaa Münsterin yliopistossa Lähi-idän myöhäisantiikin aatehistoriaa.
Elämä

Sven Kalisch kääntyi protestanttisesta kristinuskosta 15-vuotiaana shiialaisen islamin zaydilaiseen suuntaukseen ja vaihtoi etunimensä Muhammadiksi. Vuonna 1997 hän suoritti oikeustieteellisen tohtorintutkinnon aiheena islamilainen oikeustiede. Hän toimi asianajajana vuoteen 2001. Vuonna 2002 hän pätevöityi islamintutkimuksen kentälle tutkielmalla Fiqh und Usul-al-fiqh in der Zaidiya. Die historische Entwicklung der Zaidiya als Rechtsschule. Sen jälkeen hän toimi islamin dosenttina Hampurin yliopistossa.
Kalisch oli vuodesta 2004 Münsterin yliopiston islamin professorin virassa ja opetti tulevia islaminopettajia saksalaisiin kouluihin. Vuonna 2008 hän päätyi käsitykseen, ettei Muhammedia todennäköisesti koskaan ollut olemassa. Muhammedin ohella Kalisch alkoi epäillä myös Abrahamin, Mooseksen, Jeesuksen ja eri uskontojen profeettojen olemassaoloa. Kalisch luopui islamista 42-vuotiaana, minkä jälkeen alettiin miettiä hänen oikeuttaan pitää hallussa islamilaisen teologian professuuria. Yliopiston johdon kanssa käytyjen neuvottelujen tuloksena sovittiin, että hän edustaa vastedes ”Lähi-idän jälkiantiikin aatehistorian” oppituolia.  Professorin työhuone on salainen, ja hän elää poliisivartiossa, koska islamista luopuminen rangaistaan sharia-lain mukaan kuolemantuomiolla.
Tutkimus

Kalisch katsoo, että muslimit eivät koskaan ole olleet edes kiinnostuneita kysymyksestä, oliko Muhammed historiallinen henkilö. Islam esittää Muhammedissa mielikuvan täydellisestä ihmisestä (ma'sum), joka on jäljittelemisen arvoinen. Jokainen projisoi tähän hahmoon sen, minkä haluaa. Muhammed on symboli eikä historiallinen henkilö.
Kalisch on huomauttanut haditheihin liittyvästä kehäpäätelmästä. Hadithit kertovat, mikä on oikea usko, mutta tullakseen hyväksytyksi niiden täytyi olla sellaisten henkilöiden välittämiä, joilla jo oli oikea usko. Oikea usko täytyi siis tietää jo ennen kuin tiedettiin, mikä oli hadithin sisältö eli oikea usko. Juuri tämän takia sunnit ja shiiat eivät ole vieläkään päässeet sopuun siitä, mitkä hadithit ovat luotettavia ja mitkä eivät.
Kalisch lähestyi islamista luovuttuaan islamintutkimuksen Saarbrückenin koulukuntaa, johon kuuluvat muun muassa Karl-Heinz Ohlig, Gerd R. Puin ja Christoph Luxenberg, jotka kaikki ovat toimineet Saarlandin yliopistossa Saarbrückenissä. Koulukunnan edustajat pitävät Koraania alun perin kristillisenä tekstinä, jonka alkukieli oli syyroaramea arabian kielen sijasta. Muhammedia pidetään käännösvirheen perusteella syntyneenä hahmona, jota kristinuskon pohjalta kehittyvä uskonto tarvitsi omaksi profeetakseen. Koulukunta on osa historiallis-kriittistä islamintutkimusta ja edustaa sen radikaaleinta laitaa.
Käännös suomeksi
Teemu Sainomaa

| Teemu Sainomaa> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. toukokuuta 1981 (ikä 43) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Saikka
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  193 cm
Paino:  94 kg
Seura
Seura:  HCK
Sarja:  Mestis
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1999–2003
Seurat:  Jokerit (SML) Pelicans (SML) Kiekko-Vantaa (Mestis) Sport (Mestis) HCK (Mestis)
NHL-varaus:  62. varaus, 1999 Ottawa Senators
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Venäjä 2001 | jääkiekko |  |
Teemu Sainomaa (s. 15. toukokuuta 1981 Helsinki) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Isokokoinen keskushyökkääjä osasi pelata myös laidalla. Sainomaa pelasi yhteensä 129 SM-liigaottelua tehoin 4+10=14. Jäähyminuutteja tuli 24.
Ura

Sainomaa oli Jokereiden kasvatti. Hän voitti C-nuorten SM-pronssia 1996(Keravan Shakers) ja -kultaa 1997 B-nuorten SM-pronssia 1998 ja -kultaa 1999 ja -hopeaa 1998 sekä A-nuorten SM-kultaa 2000 ja
-hopeaa 2001. Kesällä 1999 Ottawa Senators varasi Sainomaan toisella kierroksella numerolla #62. Hän debytoi Jokereiden SM-liigajoukkueessa kaudella 1999–2000, jolloin pelejä kertyi kuusi. Varsinainen tulokaskausi Sainomaalle oli 2000–01, jolloin hän pelasi 28 ottelua tehoin 1+3=4. Hän ei kuitenkaan onnistunut murtautumaan Jokereiden kokoonpanoon ja haki kaudella 2001–02 vielä muutamia otteluita pelituntumaa A-nuorista ja Mestis-joukkue Kiekko-Vantaasta, kausi päättyi keväällä 2002 Suomen mestaruuteen.
Kaudeksi 2002–2003 Sainomaa siirtyi Pelicansiin. Hän pelasi siellä täyden 51 ottelun kauden ja teki tehot 2+3=5. Sainomaa siirtyi kaudeksi 2003–2004 sarjatasoa alemmas Kiekko-Vantaaseen. Vuoden päästä hän siirtyi kaudeksi 2004–2005 Vaasan Sportin riveihin. Sainomaan ensimmäinen kausi jäi siellä 26 ottelun mittaiseksi loukkaantumisten takia. Kausi 2005–2006 oli hänelle ehjä. Sainomaa voitti Sportissa Mestiksen hopeaa sekä keväällä 2005 että 2006. Hän lopetti uransa kevääseen 2006.
Kaudella 2013–2014 Sainomaa teki paluun kaukaloon Mestiksessä pelaavan HCK:n paidassa.
Maajoukkue

Sainomaa voitti alle 20-vuotiaiden MM-hopeaa vuonna 2001.
Taimivakka

Taimivakka
Taimivakka on istutustöissä käytettävä teline jossa kuljetetaan puun taimia.
Taimivakassa voi olla mahdollisuus olka- ja vyötäröhihnan käyttöön joten se kulkee mukavasti istuttajan mukana. Vakkoja on olemassa kiinteinä muovisina mutta myös esim. muovitettu kangas voi muodostaa vakan rakenteen sopivaan kehikkoon kiinnitettynä. 
Kaksoistaimivakassa on kaksi vakkaa jotka asettuvat työntekijän oikealle ja vasemmalle puolelle erityisten valjaiden avulla.
Tekstiili- ja vaatetustyöväen liitto Teva

Tekstiili- ja Vaatetustyöväen Liitto Teva ry oli vuosina 1970–2004 toiminut tekstiili- ja vaatetusteollisuuden työntekijöiden ammattijärjestö, jolla oli parhaimmillaan yli 48 000 jäsentä.
Teva muodostettiin vuonna 1970 osana ammattiyhdistysliikkeen eheyttämispyrkimyksiä SAK:laisesta Tekstiilityöväen Liitosta sekä SAJ:laisista Kutoma- ja Neuletyöväen Liitosta ja Suomen Vaatetustyöläisten Liitosta. Ensimmäisenä puheenjohtajana toimi Väinö Kujanpää 1970–1974 ja hänen seuraajanaan Seppo Niemi. Vasta 1980-luvun puolivälissä täysin naisvaltaiseen liittoon saatiin nainen myös puheenjohtajaksi: vuodesta 1986 kolmas puheenjohtaja oli Tuulikki Kannisto ja neljäs Pirkko Oksa 1991–1999.
Järjestön toimintavuosina suomalainen tekstiiliteollisuus väheni rajusti ulkomaisen tuotannon hintapaineissa. Kun 1970-luvun alussa suomalaisten ostamista vaatteista oli vielä 90 prosenttia kotimaisia, 1980-luvun alussa osuus oli 75  ja vuonna 1988 enää 65 prosenttia. Toisaalta Tevan toiminta-aikana suomalaisten tekstiili- ja vaatetustuotteiden vienti erityisesti Neuvostoliittoon oli suurimmillaan, kunnes se maiden välinen bilateraalikauppa loppui Neuvostoliiton romahdukseen 1990-luvun alussa. Suomen vaatetusteollisuuden tuottavuus kasvoi tasaisesti noin 10 prosenttia vuodessa vuosina 1968–1976. Tuotannon määrä notkahti 1970-luvun puolivälissä mutta kasvoi taas vuosikymmenen lopulla 13 prosentin vuosivauhtia. 1970-luvun loppuun saakka Suomen tekstiilityöväen palkkataso oli Britannian jälkeen teollistuneiden Euroopan maiden toiseksi alhaisin, minkä ansiosta tänne perustivat tehtaita monet ruotsalaisyritykset, kuten Algots, Eiser ja Mölnlycke. Kustannustason kohotessa 1980-luvulla ne poistuivat Suomesta halvemman työvoiman maihin.
Perustamisvuonna 1970 Tevan jäsenmäärä oli 34 003, vuonna 1975 jo 47 512. 1980-luvun alussa jäsenmäärä oli suurimmillaan 48 254 ja alkoi sitten laskea niin, että 1990-luvun alussa tevalaisia oli enää 31 282. Vuoden 2003 lopussa Tevassa oli jäseniä enää 14 045.
Järjestön jäsenlehtenä oli vuosina 1975–1985 Teva ja vuosina  1987–2003 Toimikas.
Vuonna 2004 se yhdistyi Kemianliiton kanssa, ja vuonna 2010 Kemianliitto ja Viestintäalan ammattiliitto yhdistyivät edelleen Teollisuusalojen ammattiliitoksi. Se puolestaan yhdistyi vuonna 2017 Teollisuusliittoon.
Suomen ilmailumuseo

| Suomen Ilmailumuseo |
| --- | --- |
 VL Sääski II Suomen ilmailumuseossa
Tyyppi:  Ilmailumuseo
Sijainti:  Karhumäentie 12, Veromies, Aviapoliksen suuralue, Vantaa
Perustettu:  1972
Ylläpitäjä:  Suomen Ilmailumuseosäätiö
Johtaja:  Pia Illikainen
Kotisivut:  ilmailumuseo.fi
Koordinaatit:  60°18.253′N, 024°57.652′E
 fiSuomen Ilmailumuseo 
      
Suomen Ilmailumuseo on Helsinki-Vantaan lentoaseman läheisyydessä Vantaan Veromiehen kaupunginosassa sijaitseva ilmailun valtakunnallinen vastuumuseo, jonka kokoelmissa on noin 80 lentokonetta sekä runsaasti muita ilmailuun liittyviä esineitä, kuten moottoreita, potkureita, mittareita, viestintävälineitä ja pienoismalleja. Museota ylläpitää Suomen Ilmailumuseosäätiö. Museo aloitti toimintansa 12. kesäkuuta 1972 Helsinki-Vantaan lentoaseman alakerrassa sijaitsevalla käytävällä, kunnes se muutti 1980-luvun alussa nykyisiin tiloihinsa, joita on vielä myöhemmin laajennettu.
Suomen Ilmailumuseo järjesti 9.6.2017 Kaivopuiston lentonäytöksen, joka houkutti Helsingin Kaivopuiston rannoille jopa 130 000 katsojaa. Museon teettämän tutkimuksen mukaan lentonäytöksen näki huomattavasti suurempi kohderyhmä kuin paikalla olleet 130 000 ihmistä. Kokonaisuutena tapahtuman arvioidaan tavoittaneen jopa 450 000 ihmistä.
Kokoelmat

Museon kokoelmissa on noin 9 000 esinettä, noin 16 500 kirjaa sekä laaja kokoelma ilmailuaiheisia lehteä ja pienpainotuotteita. Lisäksi museo omistaa runsaan valikoiman lento- ja huoltokirjoja. Valokuvavedoksia, negatiiveja ja dioja on noin 130 000. Arkistomateriaalia on noin 1 800 hyllymetriä. Kokoelmissa on noin 80 ilma-alusta.
Ilmailumuseon kotisivuilla oleva luettelo sisältää myös museon omistamat koneiden osat.
| --- | --- |
 Moottorilentokoneet Adaridi  Atol 450  Beechcraft 95-A55 Baron  Blomqvist-Nyberg, toiseksi vanhin suomalainen lentokone  Bristol Blenheim Mk I (takarunko, ei näyttelyssä)  Caudron C.60  Cessna U206A (ei näyttelyssä)  Convair 440 Metropolitan eli Convair 340/440  de Havilland Vampire F.B.52 ja DH Vampire Trainer T.55  de Havilland Canada DHC-2 Beaver  Douglas DC-3  Eklund TE-1  Fieseler FI 156K-1 Storch  Heinonen HK-1 Keltiäinen  IVL A.22 Hansa  Junkers A 50 Junior  Karhumäki Karhu 48B  Kassel 12 A  Klemm L25  LET Z-37 Cmelak (ei näyttelyssä)  Letov S 218 A Smolik  Lockheed 18-07 Lodestar  Mahe Scout  Messerschmitt Bf 109 G-2 eturunko ja simulaattori  MiG-21bis, 2 kpl  PIK-10 Moottoribaby  PIK-11 Tumppu  Piper PA-28R-180 Cherokee Arrow  Polikarpov UTI-4 ( I-16 UTI)  Rutan Quickie  Reims/Cessna 150J  Saab 91D Safir  Saab 35B Draken ja sen lentosimulaattori  Taivaankirppu-replika  Valmet Tuuli III (entisöitävänä)  Valmet Vihuri eturunko (entisöitävänä)  VL Pyry  VL Sääski II  VL Tuisku  VL Viima II :  Purjelentokoneet DFS 108-14 Schulgleiter SG-38  DFS 108-70 Olympia  Fibera KK-1e UTU, 2 kpl  Grunau 9  Grunau Baby IIb, 2 kpl  Harakka I ja II  JT-6 (PIK 20E)  Kassel 12 A  L-13n-10 Blanik  PIK-3a Kanttikolmonen  PIK 3c Kajava  PIK 5b  PIK-12 Gabriel  PIK-16c Vasama  PIK-20 prototyyppi  SZD-9bis 1c Bocian  SZD-10bis Czapla A  W.W.S.1 Salamandra Helikopterit ja autogirot Bell 47D-1  Kokkola KO-04 Super Upstart  Mil Mi-4  PZL SM-1SZ Ilmalaivat ja ilmapallot Ilmalaiva Colt GA-42 gondoli  Kuumailmapallo VK 3-1 Entisöitävänä olevat lentokoneet  vuosina 2009–2011 Valmet Vihuri -koulukone VH-25:n eturunko  Viri-urheilulentokoneen replika
Suomen Ilmailumuseosäätiö

Suomen Ilmailumuseota ylläpitää Suomen Ilmailumuseosäätiö. Suomen Ilmailumuseosäätiö perustettiin vuonna 1996, jota ennen museon omisti museon perustanut Ilmailumuseoyhdistys ry. Säätiön yhteisöosakkaina ovat Ilmailumuseoyhdistys ry, Finnair Oyj, Finavia Oyj, Suomen Ilmailuliitto ry, Patria Oyj sekä Vantaan kaupunki. Myös Ilmavoimat osallistuu säätiön hallintoon, vaikka se ei olekaan säädekirjan allekirjoittajayhteisö. Säätiö merkittiin säätiörekisteriin 11.11.1996. Säätiön hallituksen puheenjohtajana toimii Jarkko Konttinen.
Historia

Ilmailumuseoyhdistys ry (IMY) perustettiin 4. joulukuuta 1969. Ilmailumuseon ensimmäinen pysyvä näyttely avattiin Helsinki-Vantaan lentoaseman alakerrassa sijaitsevassa kapeassa käytävässä 12. kesäkuuta 1972. Näyttelykoneet olivat siellä esillä siivet irrotettuina. Museoviraston kehottamana näyttelytiloista alettiin käyttää museo-nimitystä 21. kesäkuuta 1977 alkaen.
Nykyiselle paikalle osoitteeseen Karhumäentie 12 (ent. Tietotie 3) museon rakentaminen alkoi 8. toukokuuta 1980. Ensimmäinen näyttelyhalli avattiin yleisölle 24. syyskuuta 1981. Seuraavaksi rakennettiin niin sanottu välihalli, joka vihittiin käyttöön 15. maaliskuuta 1985. Toinen näyttelyhalli otettiin käyttöön 26. syyskuuta 1989. Tämän hallin alakerrassa sijaitsevat myös arkisto- ja työtilat, joissa koneet restauroidaan. Välihallia laajennettiin vuonna 1995, jolloin saatiin käyttöön museovaatimukset täyttävää arkistotilaa. Laajennuksen vihki käyttöön 29. marraskuuta 1995 liikenneministeri Tuula Linnainmaa. Vuonna 1996 museon omistus siirtyi vasta perustetulle Suomen Ilmailumuseosäätiölle. Opetusministeriö nimesi museon valtakunnalliseksi erikoismuseoksi 1. tammikuuta 1997. Uusin laajennus valmistui 15. huhtikuuta 1998, jolloin käyttöön otettiin uusi toimistosiipi, jossa on työtiloja, 200 hengen auditorio ja museon kirjasto. Alakerrassa on lisäksi museovaatimukset täyttävää arkisto- ja työtilaa. Vuonna 2020 museo nimitettiin valtakunnalliseksi vastuumuseoksi.
Ilmailumuseo järjesti Helsingin Kaivopuistossa 9.6.2017 lentonäytöksen, joka keräsi paikalle ennätykselliset 130 000 katsojaa.
Ilmailumuseosäätiö suunnittelee uuden museon rakentamista Aviapoliksen rautatieaseman yhteyteen. Museorakennuksen kustannuksiksi on arvioitu 15 miljoonaa euroa. Säätiön tavoitteena on kolminkertaistaa museon kävijämäärä 2020-luvun aikana.
Kirjallisuutta

Anttonen, Ossi & Falin, Leo & Toivanen, Yrjö: 25 vuotta ilmailumuseotoimintaa 1969–1994.  Ilmailumuseoyhdistys ry, 1994.  ISBN 951-8960-04-6.
(toim.) Klemettinen, Juha & Paju, Jussi: Siipimiehenä Historia – Ilmailumuseoyhdistyksen vuosikymmeniä.  Ilmailumuseoyhdistys ry, 2006.  ISBN 951-8960-05-4.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen ilmailumuseo Wikimedia Commonsissa
Suomen Ilmailumuseo
Ilmailumuseoyhdistys ry – Tänään tehdään huomisen ilmailuhistoriaa! ilmailumuseoyhdistys.fi. Viitattu 22.3.2019.
Suomen ilmailumuseot
Hallinportti-ilmailumuseo
Karhulan ilmailukerhon lentomuseo
Karjalan ilmailumuseo
Päijät-Hämeen ilmailumuseo
Suomen ilmailumuseo
Suomen Ilmavoimamuseo
Suomen valtakunnalliset vastuumuseot
Alvar Aalto -museo
Arkkitehtuurimuseo
Designmuseo
Forum Marinum
Ilmailumuseo
Käsityön museo
Lasimuseo
Lusto
Mobilia
Rautatiemuseo
Sarka
Siida
Teatterimuseo
Tekniikan museo
Työväenmuseo Werstas
Urheilumuseo
Valokuvataiteen museo
Suomen ilmailumuseon päärakennus Vantaalla.
Tatjana Akimova

| Tatjana Akimova |
| --- | --- |
 Akimova Sotilaiden maailmankilpailuissa 2017
Henkilötiedot
Koko nimi:  Tatjana Andrejevna Akimova
Syntynyt: 26. lokakuuta 1990 (ikä 33) Tšeboksary, Neuvostoliitto
Uran tiedot
Laji:  ampumahiihto
Maailmancup
Kaudet:  2015–
Voitot:  1
Palkintokorokkeella:  2
 Tietolaatikko päivitetty 26.1.2019 
| Mitalit> Maa:  Venäjä.Naisten ampumahiihto | Mitalit> Maa:  Venäjä.Naisten ampumahiihto | Mitalit> Maa:  Venäjä.Naisten ampumahiihto | Maa:  Venäjä> Naisten ampumahiihto |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Hochfilzen 2017 | sekaviesti |  |
Tatjana Andrejeva Akimova (ven. Татьяна Андреевна Акимова o.s. Semjonova ven. Семёнова s. 26. lokakuuta 1990 Tšeboksary) on venäläinen ampumahiihtäjä.
Ura

Tatjana Akimova debytoi ampumahiihdon maailmancupissa kaudella 2015–2016. Uransa ensimmäiset palkintokorokesijat hän saavutti kaudella 2016–2017 voittamalla Nové Město na Moravěn pikakilpailun ja sijoittumalla toiseksi seuraavan päivän takaa-ajossa. Kokonaiscupissa hän on parhaimmillaan sijoittunut sijalle 16 kaudella 2016–2017.
Akimova on osallistunut ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailuihin kahdesti; vuosina 2016 ja 2017. Henkilökohtaisilla matkoilla hän on parhaimmillaan ollut 16:s vuoden 2017 pikakilpailussa. Hän oli mukana myös samana vuonna pronssille sijoittuneessa Venäjän sekaviestijoukkueessa.
Hän osallistui myös vuoden 2018 talviolympialaisiin. Hänen paras henkilökohtainen sijoituksensa on normaalimatkan 15:s sija. Hän oli myös mukana venäläisten olympiaurheilijoiden yhdeksänneksi sijoittuneessa sekaviestijoukkueessa.
The Liberty Bell

Näyte
Esittäjänä US Army Field Band.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
The Liberty Bell on yhdysvaltalaisen John Philip Sousan säveltämä sotilasmarssi vuodelta 1893. Se on yksi Sousan tunnetuimmista sävellyksistä. Marssin nimi viittaa Philadelphiassa sijaitsevaan Liberty Bell -tornikelloon. Marssissa soittokuntaa säestävätkin putkikellot, ja joissain sovituksissa lisäksi laivakello.
Sousa sävelsi marssin alkujaan The Devil’s Deputy -nimiseen operettiin, joka kuitenkin jäi keskeneräiseksi, kun teoksen tilannut näyttelijä Francis Wilson ei suostunut maksamaan Sousan vaatimaa palkkiota. Sousa julkaisi marssin lopulta sen nykyisellä nimellä nähtyään vuoden 1893 Chicagon maailmannäyttelyssä erään isänmaallisen näytöksen rekvisiittana Liberty Bell -kelloa esittäneen ison maalauksen. The Liberty Bell oli Sousan ensimmäinen suureksi taloudelliseksi menestykseksi kohonnut sävellys.
Nykyään The Liberty Bell tunnetaan parhaiten brittiläisen komediasarjan Monty Pythonin lentävä sirkus tunnusmusiikkina. Marssi on myös 1990-luvulta alkaen esitetty Yhdysvaltain presidenttien virkaanastujaisissa.
Taimuraz Mamsurov

| Mamsyraty Dzambedžy fyrt Tajmuraz Мамсыраты Дзамбеджы фырт Таймураз  Taimuraz Dzambekovitš Mamsurov Таймураз Дзамбекович Мамсуров |
| --- | --- |
 Taimuraz Mamsurov (vasemmalla) ja Dmitri Medvedev.
Pohjois-Ossetia-Alanian 2. presidentti
 7. kesäkuuta 2005 – 5. kesäkuuta 2015  
Edeltäjä:  Aleksandr Dzasohov
Seuraaja:  Tamerlan Aguzarov
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1954 (ikä 70) Beslan, Pohjois-Ossetia ASNT, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto (nykyään Pohjois-Ossetia-Alania, Venäjä)
Ammatti:  ekonomisti
Tiedot
Puolue:  Yhtenäinen Venäjä
Uskonto:  itäortodoksi
Taimuraz Dzambekovitš Mamsurov (osseetiksi Мамсыраты Дзамбеджы фырт Таймураз; ven. Таймура́з Дзамбе́кович Ма́мсуров, s. 13. huhtikuuta 1954 Beslanissa) on ossetialainen poliitikko, joka oli Venäjän federaatioon kuuluvan Pohjois-Ossetia-Alanian tasavallan presidentti vuosina 2005–2015. Mamsurov valittiin virkaansa 7. heinäkuuta 2005 hänen edeltäjänsä, Aleksandr Dzasohovin, luovuttua virastaan 31. toukokuuta 2005.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Aleksandr Dzasohov | Pohjois-Ossetia-Alanian presidentti 7. heinäkuuta 2005 – 5. kesäkuuta 2015 | Seuraaja: Tamerlan Aguzarov |
Syed Kamall

| Syed Kamall |
| --- | --- |
 Syed Kamall vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. helmikuuta 1967 (ikä 57) Lontoo
Poliitikko
Puolue:  Konservatiivipuolue
Asema:  Euroopan parlamentin jäsen, ECR:n puheenjohtaja
Kotipaikka:  Lontoo
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Syed Salah Kamall, Lordi Kamall  (s. 15. helmikuuta 1967 Lontoo) on brittiläinen konservatiivipuolueen poliitikko, joka oli Euroopan parlamentin jäsen vuosina 2005–2019 ja johti Euroopan konservatiivien ja reformistien ryhmää (ECR) vuodesta 2014 kautensa loppuun saakka.
Koulutus ja ura

Syed Kamall syntyi Lontoossa vuonna 1967. Hänen isänsä oli rautatietyöntekijä ja linja-autonkuljettaja, joka oli muuttanut Britanniaan Guyanasta 1950-luvulta. Tämän isä oli muuttanut Guyanaan Intiasta vuonna 1900.
Kamall valmistui sähköinsinööriksi (B.Eng.) Liverpoolissa vuonna 1988. Seuraavana vuonna hän valmistui kauppatieteiden maisteriksi (M.Sc Econ.) London School of Economicsista. Vuonna 2004 hän väitteli filosofian tohtoriksi (PhD) organisaatiomuutoksista City University Londonista.
Vuosina 1989–1991 Kamall työskenteli National Westminster Bankin ulkomaanosastolla liiketaloudellisena järjestelmäanalyytikkona. Hän oli liikkeenjohdon tutkija Bathin yliopiston School of Managementissä vuosina 1994–1996 ja Leedsin yliopiston Business Schoolissa vuosina 1996–1997. Kamall toimi Omega Partnersin apulaisjohtajana ja konsulttina vuosina 1997–2001 ja SSK Consulting -yrityksen konsulttina vuosina 2001–2005. Vuodesta 2004 hän on ollut Leedsin yliopiston Business Schoolin vieraileva luennoitsija.
Politiikka

Syed Kamall liittyi konservatiivipuolueeseen vuonna 1987. Hänen ensimmäisen ehdokkuutensa vaaleissa oli vuonna 1994, kun hän asui Bathissa ja asettui ehdolle paikalliseen valtuustoon. Hän oli ehdolla uudestaan seuraavana vuonna, mutta ei tullut kummallakaan kerralla valituksi. Hänen seuraava ehdokkuutensa oli Lontoon kaupunginvaltuustoon vuonna 2000. Hän oli ehdolla City and Eastin vaalipiiristä, jossa hän sai 19 266 ääntä eli 19,50 prosenttia annetuista äänistä. Hän ei tullut valituksi, vaan enemmistön vaalipiirin äänistä, noin 46 prosenttia, sai työväenpuolueen John Biggs. Kamall ei tullut valituksi myöskään ollessaan konservatiivien ehdokas West Hamin vaalipiirissä vuoden 2001 parlamenttivaaleissa. West Hamin vaalipiirin paikkaa pidettiin etukäteen varmana työväenpuolueen voittona. Kamall sai 4 804 ääntä eli 16,4 prosenttia vaalipiirissä annetuista äänistä. Parlamenttiin valittiin työväenpuolueen Tony Banks, joka sai noin 70 prosenttia äänistä.
Vuoden 2004 europarlamenttivaaleissa Kamall tuli valituksi varasijalle ja vuonna 2005 hän nousi Euroopan parlamenttiin, kun europarlamentaarikkona toiminut Theresa Villiers valittiin Britannian parlamenttiin. Kamall valittiin jatkokaudelle vuosien 2009 ja 2014 vaaleissa. Vuosina 2005–2009 hän kuului Euroopan kansanpuolueen (kristillisdemokraatit) ja Euroopan demokraattien ryhmään (EPP-ED). Vuodesta 2009 Kamall oli ECR-ryhmässä. Hän oli ECR:n työvaliokunnan jäsen 2013–2014 ja nousi heinäkuussa 2014 ryhmän puheenjohtajaksi.
Europarlamentissa Kamall toimi parlamentin perussopimus-, työjärjestys- ja toimielinasioiden valiokunnan varapuheenjohtajana vuosina 2009–2011. Vuonna 2014 alkaneella kaudella hän oli ympäristö-, kansanterveys- ja elintarvikkeiden turvallisuusvaliokunnan jäsen.
Kamall on kertonut, että aikoo vielä pyrkiä Britannian parlamenttiin.
Kamall oli konservatiivipuolueen Vauxhallin vaalipiirin Stockwellin yhdistyksen puheenjohtaja 1991–2004. Hän on Bathin konservatiiviyhdistyksen kunniasihteeri.