stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mikojan-Gurevitš MiG-17
MIG-17 Suomessa > Ilmataistelu 1954

Kolme Yhdysvaltain ilmavoimien RB-47 Stratojet-lentokonetta lensi 6. toukokuuta 1954 Norjanmeren kautta Murmanskin alueelle Kuolan niemimaalle  kuvaamamaan Arkangelin satamia, puolustusvälinetehtaita ja muita sotilaallisia kohteita. Neuvostoliiton ilmavoimat lähettivät torjuntalennolle MiG-15- ja MiG-17-hävittäjiä, joista viimeksi mainittuja RB-miehistöt eivät osanneet odottaa. lähde?
Sallassa Onkamojärven yläpuolella paluulennollaan Suomen ilmatilaa loukkaavan ja Harold Austinin ohjaaman koneen miehistö huomasi olevansa MiG-17-hävittäjien takaa-ajamana. MiG-17:t tulittivat ja RB-47 sai vaurioita polttoainesäiliöönsä sekä radioonsa kyeten kuitenkin palaamaan tukikohtaansa Englantiin. Paikalliset asukkaat onnistuvat seuraamaan ilmataistelua, jonka Suomen ulkoasianministeriö pyrki salaamaan julistamalla sitä koskevat asiakirjat salaisiksi. Uusi Suomi oli jo kuitenkin tehnyt asiasta artikkelin, minkä vuoksi Suomen ulkoasiainministeriön poliittisen osaston päällikkö  Eero A. Wuori leimasi uutisen humpuukiksi. Lopuksi asia jouduttiin kuitenkin myöntämään. Eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan jäsen Johannes Virolainen kuitenkin esitti salaamisyrityksen perusteluksi sen, että haluttiin välttää Suomen joutuminen osalliseksi suurvaltojen välisistä ristiriidoista. lähde?
MIG-17 Suomessa > Yksityiskoneet

Suomeen kuitenkin ostettiin ja tuotiin yksityisesti 1990-luvun alussa kaksi entistä Puolan ilmavoimien Lim-5 (Mig-17F) -konetta. Lim-5-kone 1C-1505 oli ensin 90-luvulla Paimion sittemmin lopetetussa automuseossa, sitten yksityisomistuksessa Harjavallan lähistöllä erään vanhan koulun pihassa ja nyt Iitissä. lähde?
Toinen  Lim-5-kone 1C-1709 oli Suomen ilmavoimien "MIG-21BIS"-maalauksessa Karstulassa ainakin vuonna 2003. Vuonna 2004 Teräs Astra Oy lahjoitti koneen Keski-Suomen ilmailumuseolle. Nykyään kone on Keski-Suomen Ilmailumuseon pihassa Tikkakoskella vihreäksi maalattuna ja kukkasin koristeltuna: koneen maalauksen suunnittelijan mukaan sen nimi on "Anni".
lähde?
Tekniset tiedot (MiG-17F)

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&011.026000011,26 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&09.06300009,63 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.08000003,80 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&022.060000022,6 m²
Tyhjäpaino: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero3 919 kg
Lentopaino: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero5 350 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero6 069 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Klimov VK-1F -suihkumoottori; &&&&&&&&&&&&&022.050000022,5 kN kuivana, &&&&&&&&&&&&&033.080000033,8 kN jälkipolttimella
Suoritusarvot
Suurin nopeus: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero1 145 km/h 3 000 metrissä
Siirtolentomatka: &&&&&&&&&&&02020.&&&&002 020 km (lisätankeilla pidempi)
Lakikorkeus: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero16 600 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&&065.&&&&0065 m/s
Aseistus
1 × 37 mm Nudelman N-37-kanuuna (40 ammusta)
2 × 23 mm Nudelman-Rihter NR-23-kanuunaa (80 ammusta jokaiselle, yhteensä 160 ammusta)
Asekuorma yhteensä 500 kg asti kahdessa siipipankassa (100 kg tai 250 kg pommeille, raketeille tai lisäpolttoainesäiliöille
(jotkin versiot varustettu 3 × NR-23-konetykeillä ja 2 × AA-2 Atoll-ohjuksilla)
Puolan ilmavoimien MiG-17 tai Lim-5.
MiG-17
Käännös suomeksi
Migraatioteoria

Migraatioteorian mukaan planeetat vaeltelevat syntyvässä planeettakunnassa.
Migraatioteoria on teoria, jonka mukaan planeettojen radat muuttuivat huomattavasti planeettakunnan syntyvaiheessa. Tällöin planeetat tiivistyivät keskustähteä ympäröineestä kaasu- ja pölykiekosta. Kiekko pysyi pitkään planeettojen synnyttyä.
Yhtenä migraation syynä oli muun muassa sisäänpäin virtaavan kaasukiekon planeettoihin aiheuttama vetovoima. Planeettojen keskinäiset vetovoimat aiheuttivat monesti migraatiota ulospäin. Migraation nopeuteen vaikuttaa kaasukiekon ja planeettojen ominaisuudet, muun muassa kiekon sitko. Migraatio selittää kuumien jupitereiden synnyn. Nykyään migraatiolla selitetään Nizzan mallin mukaisesti monia Aurinkokunnan piirteitä, joita olisi vaikea selittää ilman migraatiota.
Planeettojen migraatio

Teoria selittää läheltä keskustähteään löydetyt kuumat jupiterit. Migraatio tapahtui muun muassa planeetan vuorovaikuttaessa sitä ympäröivän kaasun ja asteroidien kokoisten planetesimaalien kanssa. Planeetta loi kaasu- ja planetesimaalikiekkoon tiheysaallon, jonka vetovoima jarrutti planeettaa kohti keskustähteä. Toisissa oloissa planeettakunnan ulkolaidoilla migraatio tapahtui toiseen suuntaan kauemmas keskustähdestä. Migraation olemassaolo on ennustettu jo ennen eksoplaneettahavaintoja matemaattisilla laskelmilla. Erään teorian mukaan migraatio miltei pysähtyy, kun planeetta osuu matalasitkoiseen "kuolleeseen vyöhykkeeseen". Planeettojen radat voivat muuttua huomattavastikin niiden keskinäisten vetovoimavaikutusten takia, jos niiden massat ja etäisyydet ovat sopivia.
Migraatioteorian perusajatus on se, että planeetan ja esiplanetaarisen kaasu/planetesimaalikiekon vetovoimavuorovaikutus muuttaa planeettojen ratoja. Myös planeettojen keskinäinen vuorovaikutus muuttaa planeettojen ratoja, ja tietynlainen ratojen yhdistelmä saattaa olla kaoottinen, hajoava. Nykyinen Aurinkokunta on vakaa. Migraatio selittää joustavasti havaittujen eksoplaneettojen mielivaltaiset etäisyydet keskustähdestä. Mykyisen planeettakunnan syntyteorian mukaan jättiläisplaneetta ei voi syntyä lähellä keskustähteä, koska siellä ei ole kiinteää planeetan rakennusainetta jättiläisplaneetan ytimeksi.
Migraatioon vaikuttaa muun muassa esiplanetaarisen kiekon planetesimaalitiheys eli keskustähden metallipitoisuus. Jos keskustähden raskaiden aineiden osuus on suuri, planeetat syntyvät nopeasti ja ne saattavat migroitua keskustähteen. Migraatio riippuu myös kaasukiekon eliniästä. Toisaalta kahden juuri syntyneen planeetan resonanssi voi estää migraation, tai edistää sitä. Kaasu katoaa noin 5 miljoonassa vuodesta vastasyntyneen tähden ympäriltä.
Migraatioon vaikuttaa myös raskaiden alkuaineiden pitoisuudet planeettakuntaa edeltävässä kaasukiekossa. Runsaasti raskaita alkuaineita sisältävä kaasukiekko tuottaa paljon planetesimaaleja. Jättiläisplaneetan arvellaan syntyneen siten, että se kerää kaasua ympäröivästä pilvestä. Lähellä tähteä, 0,5 AU:n päässä ei teorian mukaan olisi ollut riittävästi materiaa 10 Maan massan verran, suuren planeetan tiivistymiseen. Näin kuuma Jupiter on vaikea selittää. Migraatioteoriat edellyttävät kylmien jupiterien muodostuneen alkujaan yli 4 AU:n päässä keskustähdestä. Vakava haaste migraatioteorialle on melko lähekkäisten kaksoistähtien kuumat jupiterit. On silti mahdollista, että jättiläisplaneetta muodostuu suoraan 1 AU:n päässä keskustähdestään. Lähekkäinen seuralaistähti nimittäin estää vetovoimallaan minkään planeetan muodostumisen 5 AU:n päässä keskustähdestä mitä teoria edellyttäisi. Migraatio pysähtyy, kun planetesimaalit haihtuvat lähellä tähteä. Migraatiota on kahta tyyppiä, toinen johtuu planeetan vuorovaikutuksesta kiinteiden planetesimaalien kanssa ja toinen planeetan ja kaasukiekon välisestä vuorovaikutuksesta. Migraation pysäyttää planetesimaalien katoaminen ja kaasun haihtuminen aurinkotuulen ja säteilyn takia.
Ulkoplaneettojen migraatio planetesimaalien avulla

Aurinkokunnan syntyvaiheessa suuret planeetat olivat muodostuttuaan planetesimaalikiekon keskellä
Migraatio helpottaa myös Uranuksen ja Neptunuksen synnyn selittämistä. Aikaisempien teorioiden mukaan Uranuksen ja Neptunuksen synty veisi mahdottoman pitkän ajan, koska niiden olisi täytynyt syntyä kaukana Auringosta, missä planetesimaalien kasautuminen on hidasta pitkien kiertoaikojen takia. Kun Saturnus, Uranus ja Neptunus liikkuivat planetesimaalikiekossa, ne sinkosivat komeettoja Aurinkokunnan sisäosiin ja liikkuivat muutaman AU:n ulospäin. Neptunus "työnsi" edellään Kuiperin vyöhykettä, jossa on planetesimaaleja, jäisiä pikkuplaneettoja.
Samaan aikaan Jupiter siirtyi samalla mekanismilla kohti Aurinkoa vain muutaman kymmenesosan AU:ta singoten komeettoja ulospäin Oortin pilveen. Migraatio planetesimaalien avulla pysähtyy planetesimaalien höyrystyessä 0,03–0,1 AU:n päässä keskustähdestään. Migraatio pienetää alle 3 Jupiterin massaisen planeetan radan soikeutta, ja kasvattaa tätä suuremman planeetan radan soikeutta. Kuitenkin on epävarmaa, pystytäänkö planetesimaalimigraation avulla selittämään kuumat Jupiterit, sillä ne vaativat 1 Jupiterin massan verran planetesimaaleja ja 0,1 Auringon massan verran kaasua 
Jupiterin radan sisäpuolella, jotta Jupiter siirtyisi keskustähteensä.
Migraatio kaasun avulla > Tyypin 0 migraatio

Nollatyypin migraatiota aiheuttaa kaasun jarrutus ja säteilypaine. Sen aikaskaala on tuhannesta vuodesta kymmeneen miljoonaan vuoteen, mikä on aurinkokuntaa edeltävän kaasukiekon elinikä. Kaasun jarrutus vaikuttaa voimakkaasti pieniin kappaleisiin, metrin läpimittainen kappale ajautui alkuaurinkokunnan oloissa Aurinkoon 500 vuodessa. Tässä on kyse muun muassa Poynting-Roberstonin ilmiöstä.
Migraatio kaasun avulla > Tyypin I migraatio

Planeetta luo syntyvään kaasukiekkoon tiheysaallon, jonka vetovoima vaikuttaa planeettaan. Planeetan radan ulkopuolella kiertävä tiheysaalto vaikuttaa eri tavoin kuin sisäpuolella. Tämän tyypin migraatio on melko nopea. Kaasusta koostuvassa kiekossa tapahtuu tyypin I migraatiota, kun planeetta ei aukaise kaasukiekkoon aukkoa, jonka syntyminen tavallisimmin pysäyttää planeetan kasvun. Tässä tapauksessa planeetta luo ympäröivään materiakiekkoon suuren tiheysaallon, jonka kanssa planeetta vaikuttaa vetovoimallaan. Tämän tyypin migraation nopeus riippuu luonnollisesti planeetan massasta.
Tiheysaallon vääntömomentti muuttaa planeetan rataa. Tällöin migraation tapahtuessa planeetta kerää planetesimaalien lisäksi kaasua ympäristöstään, jos sen vetovoima on kyllin suuri. Planeetta liikkuu kohti keskustähteään 10 000–100 000 vuoden aikaskaalassa. Tämä migraatiotyyppi vaatii että planeetan massan on oltava alle 0,1 (0,3?) Jupiterin massaa tai 0,1–10 Maan massaa ("muutaman Maan massa"). Tämän tyypin migraatio vie planeettaa aina lähemmäs keskustähteään. Uskotaan, että melko pieni massa riittää aukaisemaan aukon kaasukiekkoon. On myös mahdollista, että osa pienistä planeetoista syöksyy migraation mukana tähteen uusien syntyessä. Tämäntyyppinen migraatio ennustaa melko lähellä keskustähteä olevien "supermaitten" olemassaolon.
Tämäntyyppistä migraatiota ovat tutkineet
Goldreich & Tremaine(1979), Ward (1986, 1997), ja Tanaka et al. (2002).
\tau _{migI}=5\cdot 10^{4}\left({\frac {\Sigma }{\Sigma _{MinMassAurSumu}}}\right)^{-1}*\left({\frac {M_{planeetta}}{M_{Maa}}}\right)^{-1}*a_{AU}^{3/2}
jossa
\tau _{migI} = Migraation aikaskaala


 \Sigma  = Planetesimaalien pintatiheys 


 \Sigma _{MinMassAurSumu} Minimimassaisen alkuaurinkosumun pintatiheys


 M_{planeetta} Planeetan massa


 M_{Maa} Maan massa


 a_{AU} Planeetan etäisyys AU
Toinen tyypin I migraation laskukaava
\tau _{migI}={\frac {a^{2}\Omega M_{planeetta}}{2*T}}
\tau _{migI} Migraation 1 aikaskaala r/(da/dt) eli säde/säteen muutosnopeus
a Etäisyys keskustähdestä
\Omega  Kulmataajuus
M_{planeetta} Planeetan massa
T Planeetan kiertoaika
Tämän mukaan 10 Maan massainen Jupiterin ydin vaeltaa 10 000 vuodessa Aurinkoon.
Tyypin III migraatio

Tämän tyypin migraatiossa planeetan aukaisemaan aukkoon pääsee hevosenkenkäradoille kaasua, jonka kanssa planeetta vuorovaikuttaa. Tämä tyyppi on nopea, aikaskaala 1 000–10 000 vuotta, ehkä jopa 100 vuotta. Migraation suunta, keskustähteen päin vai keskustähdestä poispäin ei riipu kiekon ominaisuuksista vaan aikaisemmasta migraatiohistoriasta. Ilmiö on herkkä kiekon tiheyden jyrkkyydelle. Migraatio pysähtyy kiekon harvoihin kohtiin kun kriittinen tiheys alitetaan. Tämä migraatiotyyppi tekee mahdolliseksi jättiläisplaneettojen siirtymisen 0,1–1,0 AU:n päähän keskustähdestään ja vieläpä maan tyyppisen planeetan säilymisen samoille seuduilla!. Tämä migraatiotyyppi 
muuttaa tai korvaa tyypin I migraatiota.
Tyypin III w migraatio

Perinteisen ajatusten mukaan  esiplanetaarisen kiekon kaasu on hyvin pyörteistä ts. turbulenssi suuri. Mutta uudempien mallien mukaan magneettikenttä saattaa vähentää kiekon turbulenssin pieneksi 0.3 - 10 AU säteellä Auringon massaisesta tähdestä. Tällöin joissain tapauksissa mahdollistuu planeettojen migraatio kauemmas tähdestä, eikä kohti tähteä.
Monen kappaleen keskinäiset vuorovaikutukset

Monen suuren kappaleen keskinäiset vuorovaikutukset muuttavat esim. Aurinkoa kiertävien planeettojen ratoja hieman. Aurinkoa kiertävät planeetat vaikuttavat toisiinsa muuttaen toistensa ratoja, tosin nykyisin vain vähän, sillä Aurinkokunta on vakaa. Mutta aurinkokunnan alkuaikojen radat eivät olleet järjestyneet nykyisellä Titius-Boden lain kuvaamalla tavalla ja suuretkin muutokset olivat niissä mahdollisia. Muutoksen aikaskaala on 100 000 – 1 miljoona vuotta tai yli. Nykyisten teorioiden mukaan Uranus ja Neptunus ovat saattaneet asettua nykyisille radoilleen osin Saturnuksen ja/tai Jupiterin vetovoimavaikutuksen takia. Monesti planeetat vaikuttavat toistensa ratoihin silloin kun ovat jossain rataresonanssissa keskenään.
Kuolleet vyöhykkeet

2000-luvulla esitetyn kuolleiden vyöhykkeiden teorian mukaan planeettakunnat synnyttäneissä kertymäkiekoissa on hyvin matalan sitkon alue tai alueita, niin sanottu "kuollut vyöhyke". Kun planeetta saapuu tälle matalan viskositeetin alueelle, se avaa hyvin leveän aukon kiekkoon. Tällöin sen migraatio hidastuu huomattavasti ja samoin sen kasautuminenkin. Tämä johtuu siitä että kaasu liikkuu hyvin hitaasti kuolleessa vyöhykkeessä. Jupiterin kokoisen planeetan migraatiotyyppi vaihtuu tyypistä I tyyppiin II, eli hidastuu ainakin satakertaisesti. Mutta Maan kokoisen planeetan migraatio nopeutuu kuolleessa vyöhykkeessä, mutta saattaa pysähtyä kun planeetta saapuu kuolleen vyöhykkeen sisäpuolelle. Kuollut vyöhyke selittää tämän mukaan sen, mikseivät syntyvät planeetat ajaudu keskustähteensä migraation takia. Useimmiten oletetaan kiekon viskositeetin lähteeksi kiekon pyörimisen ja magneettisuuden aiheuttama viskositetti MRI joka pohjimmiltaan aiheutuu keskustähden säteilystä, lähitähtien säteilystä ja kosmisesta säteilystä aiheuttama viskositeetti. Tällöin matalan viskositeetin alue ulottuu sisäplaneettojen etäisyydeltä suunnilleen 13 AU:n päähän. Kuolleiden vyöhykkeiden teoria ennustaa suurimassaisimmat planeetat kauimmas auringosta. Kuolleiden vyöhykkeiden teoria myös ennustaa planeetan massalle ylärajaksi sen massan, jossa se avaa aukon kuolleeseen vyöhykkeeseen.
Migraatio ja keskustähden metallipitoisuus

Migraatiota tapahtuu helpommin, jos planetesimaalien tiheys on suuri. Jos keskustähden metallipitoisuus on suuri, planetesimaalien tiheys on suuri. Myös suuri kiekon massa kiihdyttää migraatiota. Näin ollen "kuumia jupitereita" havaitaan useammin metallirikkaammilla tähdillä. Jos metallipitoisuus kasvaa 10-kertaiseksi, migraatio nopeutuu kaksinkertaiseksi.. Kuumia Jupitereita ei synny, jos metallipitoisuus on alle 1/3 Auringon metallipitoisuudesta.
Tietokonesimulaatio ulkoplaneettojen migraatioista planetesimaalikiekossa. Tietokoneilla mallinnettu tilanne a) Ennen Jupiterin ja Saturnuksen 2:1 resonanssia b) Neptunus vaeltanut kauemmas ja c) Jupiter singonnut planetesimaaleja pois.  Jupiterin rata on merkitty vihreällä ympyrällä, Saturnuksen oranssilla, Uranuksen vaaleansinisellä ja Neptunuksen tummansinisellä.
Aki-Mauri Huhtinen

Aki-Mauri Huhtinen (s. 27. elokuuta 1966 Tampere) on yleisesikuntaeversti ja Maanpuolustuskorkeakoulun professori.
Henkilöhistoria

Huhtinen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1985 Sammon Urheilulukiosta Tampereelta ja valmistui Kadettikoulusta vuonna 1989. Varusmiehenä hän oli Urheilukoulussa Lahdessa, laji jääkiekko. Huhtinen toimi ensin puolustusvoimien palveluksessa opetusupseerina ja opettajana ja myöhemmin Maanpuolustuskorkeakoulussa tutkijana ja vuodesta 2004 johtamisen professorina. Huhtinen on myös käytännöllisen filosofian dosentti Helsingin yliopistossa ja informaatiotieteiden dosentti Lapin yliopistossa, samoin kuin Tampereen teknillisen yliopiston dosentti. Hän on myös Jyväskylän yliopiston dosentti.
Huhtinen on julkaissut useita teoksia filosofiasta, strategisesta johtamisesta ja sodankäynnin uusista muodoista. Huhtinen valmistui vuonna 2000 Maanpuolustuskorkeakoulusta yleisesikuntaupseeriksi. Vuosina 2006–2007 hän oli vieraileva tutkija Edith Cowan -yliopistossa Perthissä Australiassa. Hän palveli 2013–2014 kuusi kuukautta ISAF-operaatiossa Afganistanissa ja oli vieraileva tutkija Baltic Defence Collegessa Tartossa, Virossa vuonna 2014. Vuosina 2018–2019 hän palveli KFOR operaatiossa Kosovossa apulaisosastopäällikkönä ja vuosina 2020-2021 NATOn Strategisen kommunikaation osaamiskeskuksen osastopäällikkönä Riiassa. Vuonna 2019 Huhtinen työskenteli vierailevana professorina Newcastlen yliopistossa, Englannissa.
Huhtisen väitteli tohtoriksi Tampereen yliopistosta eksistenssifilosofiaa ja -psykologiaa käsittelevällä työllään Sielun parantamisesta sielun hoitamiseen vuonna 1996. Kasvatustieteitä sivuten hän on kirjoittanut useita teoksia niin filosofian kuin puolustushallinnonkin alalta. Huhtinen on toiminut myös Kylkirauta-lehden päätoimittajana ja julkaissut useita artikkeleita ja esitelmiä eri aiheista. Huhtinen on käsitellyt muuttuvan maailman terroristisia ja muita turvallisuusuhkia uusista dynaamisista näkökulmista. Hänen lähtökohtansa ovat filosofian piiristä omaksutussa näkemyksessä, että tieto ja sen jakelureitit edustavat pääomaa, hallintaa ja valtaa ja muodostavat siten erään nykyaikaisen sodankäynnin keskeisimmistä taistelukentistä. Huhtinen on mukana ProCom – Viestinnän ammattilaiset ry:n toiminnassa sekä Tiedepolitiikka -lehden toimituskunnassa. Huhtinen on osallistunut myös Suomen Akatemian tutkimushankkeisiin Maanpuolustuskorkeakoulun tutkimusryhmällä. Hänen viimeisin kirjansa Kansallisen turvallisuuden murros (Docendo, 2021) on kirjoitettu yhdessä Kari Laitisen kanssa.
Teokset

Dasein-analyysi. Eksistentiaalinen psykoanalyysi, (lis.) 1995.
Sielun parantamisesta sielun hoitamiseen, (väit.), 1996.
Suomalaisen upseeriuden tulevaisuus, 1999.
Näkyvä ja näkymätön kuri, 2001.
Taistelut, kokemus ja tieto (Jari Rantapelkosen kanssa), 2001.
Imagewars – Beyond the Mask of Information Warfare, (Jari Rantapelkosen kanssa) 2001.
Oppilasupseerit tutkijoina, 2001.
Keinosota. Taistelu vastaanottajista, 2003.
Sanasota. Johdatus sodan ja sodanjohtamisen filosofiaan, 2005.
Sotilasjohtamisen tiedon kohteet, (toim.) 2006. ISBN 951-25-1668-3
Messy Wars (Jari Rantapelkosen kanssa), 2008.
Binaries in Battle: Representations of Division and Conflict (toimittaneet Marja Vuorinen, Noora Kotilainen ja Aki-Mauri Huhtinen), 2014.
Mindanaonluri

| Mindanaonluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Sateenkaarilurit Trichoglossus
Laji::  johnstoniae
Kaksiosainen nimi
 Trichoglossus johnstoniae  (Hartert, 1903) 
Katso myös
   Mindanaonluri Wikispeciesissä   Mindanaonluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mindanaonluri (Trichoglossus johnstoniae) on sateenkaarilurien sukuun kuuluva kaija.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 20 cm. Aikuisen linnun höyhenpuvun yleisväri on vihreä. Otsa ja naama ovat ruusunpunaiset, alapuolen keltaiset höyhenet laajalti vihreäreunaiset tehden sen raidalliseksi, siipien alapeitinhöyhenet ja pyrstön alapeitinhöyhenet kellanvihreät ja pyrstö päältä vihreä, alapuolelta oliivinkeltainen. Nokka on oranssinpunainen, iiris punainen ja koivet vihertävänharmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Esiintyminen

Mindanaonluri esiintyy Mindanaon saarella Filippiineillä. Lajin kanta on silmälläpidettävä.
Elinympäristö

Mindanaonlurit elävät vuoristometsissä yli kilometrin korkeudella.
Lisääntyminen

Laji on ilmeisesti yksiavioinen. Pesintä tunnetaan vangittuina elävistä linnuista. Pesä on puunkolossa. Naaras munii 2 munaa ja hautoo niitä noin 3 viikkoa. Koiras ruokkii hautovaa naarasta ja yöpyy pesäkolossa. Poikaset lähtevät pesästä noin kuukauden ikäisinä.
Ravinto

Mindanaonluri liikkuvat yleensä parvissa, joissa on noin 15-30 yksilöä. Parvet ruokailevat enimmäkseen puiden latvuksissa. Ne syövät pääasiassa siitepölyä, mettä, kukkia, siemeniä ja hedelmiä. Niiden nokka ja kieli ovat erilaistuneet siten, että nokka on kapea ja kielen päässä on eräänlainen harja siitepölyn nuolemista varten.
Veikko Hulkko

Veikko Hulkko (18. maaliskuuta 1928 Loimaan maalaiskunta – 26. syyskuuta 2011 Loimaa) oli suomalainen valokuvaaja. Hän oli kotoisin Loimaalta, ja hänet tunnetaan erityisesti kotiseutunsa valokuvaamisesta. Hulkko omisti myös oman valokuvaamon Loimaan keskustan Kauppalankadulla.
Hulkolle myönnettiin Varsinais-Suomen liiton Aurora-mitali vuonna 1987. Hänen ottamiaan kuvia on julkaistu muun muassa Loimaan Lehdessä. Vuonna 2012 loimaalainen Kustannus HD julkaisi kirjan Kuvat kertovat — kauppalasta kaupungiksi, joka esittelee hänen ottamiaan valokuviaan. Kirjan on toimittanut Arto Pietilä.
Kirjallisuutta

Pietilä, Arto (toim.): Kuvat kertovat — kauppalasta kaupungiksi.  Loimaa:  Kustannus HD, 2012.  Virhe: Virheellinen ISBN  (virheellinen)  (epäselvä, kirja löytyi vain Loimaan kirjastosta)
Hunab Ku

Hunab Ku ("Ainoa jumala") tai vain Hunab on mayojen ylin jumala ja luojajumala. Hän on "jumala muiden jumalten yllä", näkymätän ja käsittämätön. Hunab Ku loi maailman kolmasti uudestaan, hävitettyään sen aina tulviin. Ensimmäisellä kerralla hän asutti maan kääpiöillä, toisen kerran salaperäisten dzolobien heimolla ja kolmannella kerralla mayoilla. Mayojen uskomusten mukaan he itse tuhoutuisivat neljännessä tulvassa.
Hunab Ku on asteekkien Ometeotlin vastine. Ajan kuluessa Hunab Kun merkitys kuitenkin väheni, ja hän joutui väistymään poikansa Itzamnan tieltä.
Hunab Ku ja Huracan saattavat olla saman jumalan kaksi eri nimitystä.
Millikanin koe

Millikanin koejärjestely.
Millikanin kokeen suorittivat Robert Millikan ja Harvey Fletcher vuonna 1909. He mittasivat sen avulla elektronin varauksen ja todistivat alkeisvarauksen olemassaolon. Kokeessa varattuja öljypisaroita suihkutetaan homogeeniseen sähkökenttään. Pisaran varaus voidaan mitata, kun sähkökentän suuruus tunnetaan. Kun koe toistetaan useamman kerran, havaitaan, että pisaralle saadut varaukset ovat saman alkeisvarauksen monikertoja. Millikan ja Fletcher päättelivät tämän alkeisvarauksen olevan elektronin varaus.
Historia

Millikanin ja Fletcherin kokeen suorittamisen aikoina oli jo varmistumassa tieto siitä, että atomiakin pienempiä hiukkasia oli olemassa. Jo tutkiessaan katodisäteitä vuonna 1897 J.J. Thomson oli löytänyt negatiivisesti varautuneita hiukkasia, joiden massa oli noin tuhat kertaa pienempi kuin vetyatomilla. Samankaltaisia tuloksia olivat saaneet myös George FitzGerald ja Walter Kaufmann. Kuitenkin suurin osa tunnetuista sähkön ja magnetismin ominaisuuksista voitiin selittää esittämällä varaus jatkuvana määreenä.