stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaappikello
Historia

Kaappikellon varhaisena muotona pidetään hollantilaisen tähtitieteilijän Christiaan Huygensin vuonna 1656 kehittämää heilurikelloa, jossa heiluri sääti viisarien pyörimiesnopeutta ns. ”pintelin” välityksellä. Tarkimmat Hyugensin rakentamat kellot heittivät alle minuutilla vuorokaudessa. Englantilainen tiedemies Robert Hooke paransi heilurikellojen käyntitarkkuutta korvaamalla pintelin ankkurihillikkeellä, minkä ansiosta heilurin heilahduskulma pieneni 2–5 asteeseen ja käynninvaihtelu muutamaan sekuntiin vuorokaudessa. Lontoolainen kelloseppä William Clement paranteli Hooken kelloa entisestään pidentämällä heiluria, ja pitkälti hänen ansiostaan kaappikelloista tuli Englannissa hyvin suosittuja 1670-luvulta lähtien.
Ruotsissa kaappikellojen valmistus aloitettiin 1700-luvun alussa Taalainmaalla Stjärnsundin pitäjässä, jonne Englannissa oppinsa saanut keksijä Christopher Polhem perusti konetekniikan verstaan. Saman vuosisadan puolessavälissä kelloja alettiin valmistaa myös Morassa, jossa toimintaan osallistui koko kylän väki. Sekä Stjärnsundin että Moran kaappikelloja levisi Suomeen saakka.
Kaappikellot olivat arvoesineitä, joihin oli varaa aluksi vain kirkoilla, raatihuoneilla ja aateliskartanoilla, myöhemmin myös varakkaimmilla porvareilla. Suomessa niiden koneistoja valmistivat myös maaseudun kellonrakentajat, joista tunnetuimpia olivat Könnin mestarit. Yleensä kellonrakentajat myivät kellot ilman kaappia, jonka ostaja rakensi itse tai teetti puusepällä.
Kaappikellojen suosio oli huipussaan 1800-luvun alussa, mutta alkoi hiipua 1850-luvulla, kun Eurooppaan perustettiin kellotehtaita, jotka valmistivat sarjatuotantona pöytä- ja seinäkelloja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaappikello Wikimedia Commonsissa
Naisen hahmoinen mamsellikello Alavetelin Alakylästä, Suomen kansallismuseo.
Kampasimpukat

| Kampasimpukat |
| --- | --- |
 Erilaisia kampasimpukoita
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Simpukat Bivalvia
Alaluokka::  Pteriomorpha
Lahko::  Pectinida
Yläheimo::  Pectinoidea
Heimo::  Kampasimpukat Pectinidae  Wilkes, 1810
Alaheimot
 Ks. Luokittelu 
Katso myös
   Kampasimpukat Wikispeciesissä   Kampasimpukat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kampasimpukat (Pectinidae) on nilviäisten heimo, jonka jäseniä tavataan kaikissa valtamerissä. Siihen kuuluu yli 350 lajia, jotka jaetaan noin 30 sukuun. Monia lajeja käytetään ruokana.
Kampasimpukan kuori on poimullinen, viuhkamainen ja monen mielestä ”perinteisen simpukankuoren muoto”: Botticellin maalauksessa Venus syntyy kampasimpukan kuoresta, ja öljy-yhtiö Shellin logo on saman muotoinen.
Kampasimpukoita viljellään ruoaksi; vuonna 2005 viljeltyjä kampasimpukoita tuotettiin 1 265 000 tonnia. Suurimpia tuottajamaita ovat Japani, Kiina, Chile ja Peru.
Kampasimpukat voivat uida ja ohjata suuntaa kuorenpuoliskoja liikuttelemalla. Toisin kuin monet muut simpukat, kampasimpukat eivät kaivaudu hiekkaan vaan liikkuvat aktiivisesti merenpohjan pinnalla.
Luokittelu

Heimo: Kampasimpukat (Pectinidae)
Alaheimo: Camptonectinae
6 sukua
Alaheimo: Palliolinae
19 sukua 5 tribuksessa
Placopecten magellanicus
Alaheimo: Pectininae
32 sukua 5 tribuksessa
Isokampasimpukka (Pecten maximus)
Kuningatarkampasimpukka (Aequipecten opercularis)
Argopecten irradians
Argopecten purpuratus
Alaheimo: Pedinae
37 sukua 5 tribuksessa
Islanninkampasimpukka (Chlamys islandica)
Jalokampasimpukka (Chlamys nobilis)
Japaninkampasimpukka (Mizuhopecten yessoensis)
Patagoniankampasimpukka (Zygochlamys patagonica)
Luokittelemattomat:
Suku: †Agerchlamys
Suku: †Athlopecten
Suku: †Camptochlamys
Suku: †Indopecten
Suku: †Jorgechlamys
Suku: Lamellipecten
Suku: Lindapecten
Suku: †Mixtipecten
Suku: †Pecten
Suku: †Pseudopecten
Aiheesta muualla

Pectinidae Animal Diversity Web
Kuvastoa (linkki Pectinidae) Rotterdam Natural History Museum
Botticelli: Venuksen syntymä, 1485
Johnny Rotten

| John Lydon |
| --- | --- |
 John Lydon vuonna 2010.
Henkilötiedot
Koko nimi:  John Joseph Lydon
Syntynyt: 31. tammikuuta 1956 (ikä 68)
Ammatti:  laulaja, lauluntekijä, muusikko, tuottaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Johnny Rotten
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1975–
Tyylilajit:  Punk rock, post-punk, alternative rock
Soittimet:  laulu, koskettimet, viulu, saksofoni, kitara, basso
Yhtyeet:  Sex Pistols, Public Image Ltd
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
John Lydon (John Joseph Lydon, myös taiteilijanimellä Johnny Rotten; s. 31. tammikuuta 1956 Lontoo, Iso-Britannia) on brittiläinen muusikko, joka tuli tunnetuksi vuosina 1975–1978 kuuluisan punk-yhtye Sex Pistolsin laulajana.
Lapsuus

John Lydon syntyi Lontoossa 31. tammikuuta 1956. Lydonin elämäkerran mukaan tieto ei kuitenkaan ole virallinen, sillä hänen syntymätodistuksensa on kadonnut. Lydonin vanhemmat, John ja Eileen Lydon, olivat molemmat katolilaisia siirtolaisia Irlannista. Perheeseen kuului myös hänen kolme veljeään, Bobby, Jimmy ja Martin.
Lontoon slummissa kasvanut John sairastui seitsemänvuotiaana vakavasti aivokalvontulehdukseen sen jälkeen, kun hän oli juonut saastunutta vettä. Sairastumisen vuoksi hän joutui sairaalaan yli vuodeksi ja oli suuren osan ajasta koomassa. Tämän seurauksena Lydon menetti suurimman osan muististaan. Kun pieni John pääsi kotiin sairaalasta, hän joutui opiskelemaan kaiken aiemmin oppimansa uudelleen äitinsä avustuksella. Tauti vaurioitti pojan selkärankaa pysyvästi ja myös hänen näkökykynsä heikentyi.
Ura > Sex Pistols

Vuonna 1975 nuoren Lydonin räikeä olemus kiinnitti uutta yhtyettä koonneen Malcolm McLarenin huomion. McLaren tarjosi työttömälle ja ikävystyneelle Lydonille paikkaa laulajana. Koe-esiintymisen jälkeen hänet otettiin mukaan bändiin, johon kuuluivat jo Steve Jones, Paul Cook ja Glen Matlock. Koe-esiintymisessä Lydon esitti shock rock/glam rock -yhtye Alice Cooperin vuoden 1970 menestyskappaleen I'm Eighteen. Yhtye sai lopulta nimen Sex Pistols, ja Lydon sai muilta yhtyeen jäseniltä lempinimen Johnny Rotten. Nimen keksijäksi mainittaan muun muassa Steve Jones, ja syyksi se, että Johnin hampaat olivat vihertävät silloin kun tämä liittyi bändiin.
Yhtye nousi nopeasti kuuluisuuteen Lydonin kapinallisten sanoitusten ja julkisuuskuvan myötä. Samainen julkisuuskuva aiheutti erimielisyyksiä Pistolsien sisällä, etenkin Lydonin ja Glen Matlockin välillä. Jatkuvien riitojen seurauksena Matlock jättikin bändin vuonna 1977, ja näin basistin paikka jäi avoimeksi. Lydon ehdotti muille Pistolsin jäsenille uudeksi basistiksi ystäväänsä John Simon Ritchie-Beverlyä, jolla ei kuitenkaan ollut lainkaan musikaalisia lahjoja. Bändin manageri McLaren otti Ritchie-Berverlyn mukaan vain tämän punk-tyylisen ulkonäön vuoksi. Myös Ritchie sai yhtyeessä uuden lempinimen, ja hänestä tuli Sid Vicious.
Huonosti soittava Vicious toi Sex Pistolsien imagoon lisää kaaosta. Samalla Vicious vei huomiota keulakuva Rottenilta, mikä huononsi yhtyeen jäsenten välejä. Kun kuvaan vielä lisättiin McLarenin juonittelut, Viciousin huumeongelmat ja tämän mieleltään epävakaa tyttöystävä, oli hajoaminen lopulta väistämätöntä. John Lydon erosi yhtyeestä Yhdysvaltain kiertueen päätteeksi tammikuussa 1978.
Lydon on kaikesta huolimatta esiintynyt yhtyeen alkuperäisten jäsenten kanssa vielä vuosina 1996, 2002, 2003, 2008, samoin kuin Julien Templen dokumentissa The Filth and the Fury.
Ura > PiL ja sooloura

Lydon perusti oman yhtyeensä Public Image Ltd (tyyliteltynä PiL, Ltd=Limited) vuonna 1978, kun Sex Pistols oli hajonnut. Samalla mies palasi käyttämään nimeä John Lydon. PiL esitti post-punk-musiikkia, joka erosi täysin Sex Pistolsin raa'asta punkista. PiL oli Lydonin omassa hallinnassa, toisin kuin Sex Pistols, jonka asioista päätti pitkälti Malcolm McLaren. Lydon päätti itse lähes kaikista yhtyettä koskevista asioista, hän muun muassa sanoitti ja lauloi kaikki laulut . Yhtye ei koskaan noussut suuren suosioon, vaikka se julkaisikin useita paljon kehuttuja albumeita. Yhtye jatkoi toimintaansa vuoteen 1992 saakka. Lydon lakkautti Public Image Ltd:n vuonna 1992 ja alkoi suunnitella soolouraa.
Ensimmäisen sooloalbuminsa Psycho's Path, Lydon julkaisi vuonna 1995. Hän sävelsi, sanoitti ja esitti itse kaikki laulut. Albumi ei juurikaan menestynyt listoilla, ja se sai erittäin vaihtelevia arvosteluja kriitikoilta. Albumin Yhdysvalloissa julkaistu versio sisältää kappaleen ”Open Up”, jonka Lydon teki yhteistyössä Leftfieldin kanssa. ”Open Up” oli suuri klubihitti Yhdysvalloissa ja Britanniassa.
John Lydon perusti Public Image Limited yhtyeen uudestaan ja julkaisi uuden P.I.L albumin "This is P.I.L" vuonna 2012.
Hän on myös työskennellyt tuottajana mm. vuonna 1979 4" Be 2"-yhtyeelle, jossa soitti Killing Joke-yhtyeen tuleva basisti Youth.
Ura > Euroviisut

John Lydonin yhtye Public Image Ltd eli PiL oli ehdolla Irlannin edustajaksi jo vuoden 2018 Euroviisuihin, mutta ei selviytynyt jatkoon. Lydonin luotsaama PiL on jälleen mukana Irlannin edustajan karsinnassa vuoden 2023 Euroviisuihin kappaleella nimeltä ”Hawaii”. Herkkä kappale on omistettu John Lydonin puolisolle Nora Forsterille, joka sairasti Alzheimerin tautia. Lydon oli vaimonsa omaishoitaja. Lydonin mielestä kappaleella oli kuitenkin universaali sanoma: ”Kappale on osoitettu kaikille, jotka käyvät läpi vaikeita aikoja elämässä sen ihmisen kanssa, josta he eniten välittävät.”
Huolimatta siitä että John Lydon ja PiL pyrkivät Euroviisuihin jo toista kertaa, Lydon tylytti laulukilpailuja: RTÉ Radio 1:n haastattelussa hän sanoi inhoavansa koko Euroviisuja. ”Ne kappaleet ovat aivan kamalia. Koko se juttu on minusta vastenmielinen. Olen lauluntekijä ja haluan esiintyä livenä, ja tällaiset esitykset tuntuvat minusta humpuukilta”, Lydon sanoo. ”Mutta annamme sille mahdollisuuden ja yritämme rikkoa tuon kaavan.” Lydon kuitenkin kiittää saamastaan mahdollisuudesta: Irlannin yleisradioyhtiö RTÉ kutsui yhtyeen osallistumaan kilpailukarsintaan.
PiL ei tullut toisellakaan yrityksellä valituksi Irlannin Euroviisuedustajaksi, vaan Wild Youth -yhtyen valittiin voittajaksi. Kommentaattorit kehuivat Lydonin/PiL:n kappaletta herkäksi ja koskettavaksi. Laulun sanomaa pidettiin myös tärkeänä, mutta itse kappaletta ei nähty parhaaksi Irlannin edustajaksi Euroviisuihin.
Muu julkinen toiminta

Vuonna 1983 Lydon näytteli sivuosaa elokuvassa Copkiller, jonka pääosassa esiintyi Harvey Keitel. Elokuva haukuttiin suurimmilta osin lyttyyn, sen sijaan Lydon sai kehuja roolistaan rikkaana psykopaattina. Hänen näyttelijäntyönsä jäi kuitenkin siihen, ellei mukaan lasketa pieniä rooleja satunnaisissa elokuvissa silloin tällöin.
90-luvun puolivälissä Lydon isännöi Yhdysvalloissa päivittäistä, minuutin mittaista erikoisradio-ohjelmaa It's a Rotten Day, jossa hän kommentoi päivän uutisotsikoita.
TV:n puolella Lydon on erilaisten haastattelujen ohella esiintynyt mm. viihdeohjelmissa kuten Judge Judy ja I'm a Celebrity, Get Me Out of Here!, jonka jälkeen hän teki Discovery Channelille dokumentin haikaloista, hämähäkeistä ja belgialaiselle TV-kanavalle ohjelman Reynebeau & Rotten, jossa hän selvitti Marc Reynebeaun kanssa mikä tekee Britanniasta niin mahtavan. Vuonna 2000 Lydonilla oli oma TV-ohjelma Rotten TV, jota näytettiin yhdysvaltalaisella kaapelikanava VH1:llä muutaman jakson verran. Ohjelmassa Lydon käsitteli omalla tyylillään muun muassa Yhdysvaltojen politiikkaa ja populaarikulttuuria.
Yksityiselämä

Lydon oli vuodesta 1979 lähtien naimisissa Nora Forsterin (ent. Maier) kanssa. Heillä ei ollut yhteisiä lapsia. Forster sairasti Alzheimerin tautia, ja Lydon toimii hänen omaishoitajanaan. He asuvat Los Angelesissa Yhdysvalloissa. Nora Forster oli aiemmin naimisissa Frank Forsterin kanssa. Heidän yhteinen lapsensa oli myöhemmin The Slitsin laulajana tunnetuksi tullut Ariane Forster, taiteilijanimeltä Ari Up. Norasta ja Johnista tuli vuonna 2000 Arianen kaksospoikien huoltajat, ja myöhemmin myös Arianen kolmannen pojan Wiltonin huoltajat. Ariane kuoli 2010 48-vuotiaana rintasyöpään. Nora Forster kuoli vuonna 2023.
Lydon kertoo että hänen on helppo ymmärtää muistivaikeuksista kärsivää vaimoaan, koska hän itse menetti osan muististaan aivokalvontulehduksen seurauksena lapsena. Johnin veli tai käly hoitaa Noraa silloin, kun Lydon on kiertueella: "Tärkeintä on ettei hän tunne jäävänsä yksin." Nora on myös syy siihen, että John osallistui Masked Singer USA -kisaan. “Haluasin nähdä arvaako hän, ja hän arvasi. Hän sanoi: 'Johnny, se olet sinä!', ja se oli yksi elämäni parhaista kokemuksista. Oli palkitsevaa kuulla hänen puhuvan sillä tavoin.” Lydon lisää: “Jos ihmisen vain kärrää nurkkaan, he menehtyvät silkkaan suruun. En voisi antaa Noralle tapahtua jotain sellaista – enkä kyllä oikeastaan kenellekään.“
Vuoden 2016 alkupuolella Lydon ilmoitti, että hän on sokeutumassa. Hänen näkönsä on ollut huono jo lapsuusiässä sairastetusta aivokalvontulehduksesta lähtien.
Elämäkertakirja

Vuonna 1993 julkaistiin Lydonin omaelämäkerta Rotten : no Irish, no blacks, no dogs : the authorised autobiography : Johnny Rotten of the Sex Pistols. Lydonin lisäksi kirjoittajiksi mainitaan Keith ja Kent Zimmerman. Suomeksi teos on julkaistu vuonna 2005 nimellä Johnny Rotten. Kirja kertoo Lydonin nuoruudesta, Sex Pistolsin ja punkin noususta, tuhosta ja kaikista sen vaiheista. Kirjassa kuullaan myös monia muita henkilöitä, kuten toimittaja Caroline Coonia, Billy Idolia, Paul Cookia ja Steve Jonesia.
Sanottua

"Ever get the feeling you've been cheated? Good night!" (viimeisen Sex Pistols konsertin jälkeen ennen hajoamista Winterland Ballroomissa San Franciscossa Amerikan kiertueella 14. tammikuuta 1978)
"Much has been written about the Sex Pistols. Much of it has either been sensationalism or journalistic psychobabble. The rest has been mere spite. This book is as close to the truth as one can get ... This means contradictions and insults have not been edited, and neither have the compliments, if any. I have no time for lies or fantasy, and neither should you. Enjoy or die." (omaelämäkerrastaan Johnny Rotten)
"You did not create me. I AM me." (manageri McLarenille)
Aiheesta muualla

Viralliset sivut
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johnny Rotten Wikimedia Commonsissa
Johnny Rotten
Kaksoisluostari

Kaksoisluostari on kristillinen luostari, jossa munkit ja nunnat elävät yhden yhteisen johtajan apotin johtamina. Kuitenkin miehet ja naiset elävät täysin eristetyissä tiloissa, ja heillä on hyvin vähän kanssakäymistä keskenään.
Nykyään maailman ainoa jäljellä oleva katolinen kaksoisluostari on Sveitsin Einsiedelnin luostari, johon kuuluu Zürichin lähellä Würenlosissa sijaitseva Fahn-luostari
Alkuperä ja kehitys

Kaksoisluostarit alkoivat kehittyä Itä-Euroopassa ja Lähi-idässä basileioslaismunkkien ja -nunnien parissa.  Pyhän Basileioksen (330-379) ohjeiden mukaan elivät luostarielämää ensin vain miehet, mutta samanaikaisesti Pyhän Basileioksen sisar Makrina Nuorempi (330-379) perusti luostariyhteisön naisille. Huolimatta keisari Justinianus I (482-565) kiellosta, jonka Synodin Agde kirkolliskokous vuonna 506 ja vielä Toisen Nikean kirkolliskokous vuonna 787 vahvisti, kaksoisluostarit levisivät etenkin idässä sekä ortodoksisessa kirkossa.
Historia

Lännessä, etenkin entisellä anglosaksisella alueella, oli kaksoisluostareita 400-800-luvulla. Näitä luostareita johti lähes aina naispuolinen abbedissa. Miespuoliset apotit sen sijaan edustivat näitä uskonnollisia yhteisöjä ulospäin ja edistivät maallisen ja kirkollisen vallan välistä yhteyttä.
Kaksoisluostarit kukoistivat Ranskassa, Italiassa ja myöhemmin myös Saksassa vuosina 1000–1200. Vaikka premonstratenssit panivat vuonna 1140 toimeen selkeän erotusta vaativan määräyksen, päättivät sisterssiläiset jatkaa kaksoisluostarin elämäntapaa. 1200-luvulla järjestelystä luovuttiin lähes kaikkialla. Joko toinen puoli luostarista hävisi kokonaan, tai se siirrettiin muualle. 
Syy oli lähinnä sen aikaisten kirkon johtajien voimakas kritiikki kaksoisluostareita kohtaan, ja siksi papisto kieltäytyi toimimasta nunnaluostareissa ja munkkiluostarit ottamasta nunnaluostareita yhteisöönsä.
Myös Pyhän Birgitan 1300-luvulla perustama luostariyhteisö, jonka alkuperäinen konsepti sääti, että luostarissa eläisi nunnien rinnalla pappeja ja maallikkomunkkeja, luopui kaksoisluostareista uskonpuhdistuksen jälkeen.
Kaksoisluostari Suomen historiassa

Naantalin birgittalaisluostari perustettiin vuonna 1438 kaksoisluostariksi, jossa oli yhteisen naisjohtajan alaisuudessa sekä nunnia että munkkeja, joilla oli erilliset asuin- ja ruokailutilat. Naantalin kaupunki syntyi, kun luostari vuonna 1445 siirrettiin silloisen Raision alueelle ja kuningas määräsi sen ympärille perustettavaksi uuden kaupungin ja antoi luostarin palveluiden turvaamiseksi sille kauppa- ja kaupunkioikeudet.
Naantalin seurakunnan kirkkona nykyään toimivan entisen luostarikirkon seinillä oli siihen aikaan puiset parvet, joita käyttivät nunnat.
Basileios Suuri
Makrina Nuorempi
Keisari Justinianus I
Käännös suomeksi
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1985

Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1985 olivat kautta aikain 14. jääpallon maailmanmestaruuskilpailut. Kisat pidettiin Norjassa kolmatta kertaa jääpallon MM-kisahistorian aikana. Osallistuneita maita oli viisi, kun Yhdysvallat osallistui MM-turnaukseen ensimmäistä kertaa. Muut turnaukseen osallistuneet maat olivat totuttuun tapaan Neuvostoliitto, Norja, Ruotsi ja Suomi.
Turnauksessa pelattiin yksinkertainen sarja, jonka kaksi parasta pelasivat loppuottelun ja kolmanneksi ja neljänneksi sijoittuneet pronssiottelun. Loppuottelussa Neuvostoliitto voitti Ruotsin jatkoajalle venyneessä ottelussa. Pronssiottelussa Suomi voitti Norjan.
Sarjataulukko

|  Joukkue   |  O |  V |  T |  H |  TM  |  PM  |  ME  |  P  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Neuvostoliitto | 4 | 3 | 1 | 0 | 18 |  4 | +14 | 7 |
|  Ruotsi | 4 | 2 | 2 | 0 | 28 |  5 | +23 | 6 |
|  Suomi | 4 | 1 | 2 | 1 | 15 | 14 | +1 | 4 |
|  Norja | 4 | 1 | 1 | 2 | 10 | 20 | -10 | 3 |
|  Yhdysvallat | 4 | 0 | 0 | 4 |  3 | 31 | -28 | 0 |
Parhaat maalintekijät

Bengt Ramström
Leo Segerman
Parhaat pelaajat

Paras maalivahti: Anders Bridholm (Ruotsi)
Paras puolustaja: Joe Lönngren (Ruotsi)
Paras keskikenttäpelaaja: Vladimir Plavunov (Neuvostoliitto)
Paras hyökkääjä: Bengt Ramström (Ruotsi)
Aiheesta muualla

Чемпионат мира 1985г. финал СССР-Швеция YouTube. (venäjäksi)
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut
1957
1961
1963
1965
1967
1969
1971
1973
1975
1977
1979
1981
1983
1985
1987
1989
1991
1993
1995
1997
1999
2001
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2014
2015
2016
2017
2018
2019
2020
2022
2023
2025
Kansallinen vedenalaisen tiedustelun toimisto

Kansallinen vedenalaisen tiedustelun toimisto eli National Underwater Reconnaissance Office (NURO) on Yhdysvalloissa toimivan Kansallisen tiedustelutoimiston eli National Reconnaissance Office (NRO) "salainen pikkuveli". NRO perustettiin vuonna 1960 Yhdysvaltain ilmavoimien (United States Air Force) ja Central Intelligence Agency (CIA) alaisuudessa toimivaksi toimistoksi hoitamaan satelliittitiedustelua. Ensimmäisen kerran NRO:n olemassaolosta tuli tietoa julki vuonna 1973 ... Jeffrey T. Richelson sanoo "Hyvin usein ilmavoimien alatoimisto toimi NRO:n johtajana".
NURO perustettiin 1969 olemaan Yhdysvaltain laivaston ja CIA:n yhteinen toimisto tai yhteystoimisto vetämään vedenalaista vakoilua. NURO käyttää "erikoissukellusveneitä" kuten USS Seawolf (SSN-575), USS Halibut (SSN-587) ja USS Parche (SSN-683) syvällä Neuvostoliiton vesillä asennettaessa kuuntelulaitteita, salakuunneltaessa telekaapeleita, seurattaessa Neuvostoliiton laivastotukikohtia ja nauhoitettaessa Neuvostoliiton sukellusveneiden ääntä. NURO:n olemassaolo oli pitkään vain harvojen tiedossa, jopa sen nimi oli salainen, sen olemassaolo tuli julki vuonna 1998. Yhdysvaltain laivastoministeri on toiminut sen johtajana.
Kansallinen veteraanipäivä

Suomalaisjoukot nostavat lipun kolmen valtakunnan rajapyykille Lapin sodan päätyttyä 27. huhtikuuta 1945
Kansallinen veteraanipäivä on Suomessa sotaveteraanien kunniaksi 27. huhtikuuta vietettävä juhlapäivä ja yleinen liputuspäivä. Sitä vietettiin ensimmäisen kerran vuonna 1987 Lahdessa osana Suomen itsenäisyyden 70-vuotisjuhlavuotta. Ehdotuksen kansallisesta veteraanipäivästä teki pääministeri Kalevi Sorsa ja asia vahvistettiin valtioneuvostossa puolustusministeri Veikko Pihlajamäen esityksestä 1986. Tehtävä siirtyi Keski-Suomen lääninhallituksen sosiaali- ja terveysosastolle, jossa Keski-Suomen läänin veteraanipäivän järjestelyt hoiti Pekka Kaura-aho käyttäen tapahtumaan 32 000 markkaa.
Lapin sota ja samalla Suomen osuus toisessa maailmansodassa päättyi 27. huhtikuuta 1945, joka on jäänyt Suomen puolustusvoimien viimeisimmäksi sotapäiväksi. Silloin loputkin Saksan 20. vuoristoarmeijan sotilaista vetäytyivät kello 13.30 mennessä Kilpisjärveltä Norjan puolelle rajaa.
Kansallisena veteraanipäivänä lasketut seppeleet Siuntion veteraanikivellä.
Kansallista veteraanipäivää ei vietetä voitonjuhlana, vaan sillä on kaatuneitten muistopäivääkin rauhanomaisempi luonne.
K. P. Kalliovaara

Kustaa Paavali Kalliovaara (sukunimi vuoteen 1906 Finby; 5. kesäkuuta 1885 Piikkiö – 14. heinäkuuta 1981 Turku[lähde? ]) oli suomalainen lyseon lehtori ja suomentaja.
Kalliovaaran vanhemmat olivat maanviljelijä Kustaa Finby ja Anna Aleksandra Fransintytär. Hän pääsi ylioppilaaksi 1907 Turun klassillisesta lyseosta ja opiskeli Helsingin yliopistossa, josta valmistui filosofian kandidaatiksi 1912 ja maisteriksi 1914. Hän teki opintomatkan Bonniin 1913.
Kalliovaara toimi latinan ja kreikan kielen opettajana Oulussa, Viipurissa[lähde? ] ja Turussa. Hän oli Viipurin klassillisen lyseon latinan vt. vanhempi lehtori 1910–1911[lähde? ], Tampereen lyseon latinan ja kreikan opettaja 1915–1919, latinan ja suomen vt. ylimääräinen nuorempi lehtori 1919–1920, vakinainen 1920–1922, nuorempi lehtori 1922–1937, Turun lyseon latinan ja suomen nuorempi lehtori 1937–1954, Turun yliopiston latinan vt. lehtori 1938–1955. SL R I 1950[lähde? ].
Suomennoksia

Pari tuhatta vuotta vanhoja kirjeitä. Lännetär. Uusi Jakso II. 1914.
Lucius Annaeus Seneca: Kaitselmuksesta; latinasta suom. K. P. Kalliovaara. Kariston klassillinen kirjasto 43. Karisto 1928