stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Callochromis

| Callochromis |
| --- | --- |
 Kuparihiekkahautoja (Callochromis macrops)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Callochromis  Regan, 1920
Katso myös
   Callochromis Wikispeciesissä   Callochromis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Callochromis on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kolme lajia, joita tavataan Afrikasta:
Callochromis macrops (Boulenger, 1898) – kuparihiekkahautoja
Callochromis melanostigma (Boulenger, 1906) – täplähiekkahautoja
Callochromis pleurospilus (Boulenger, 1906) – messinkihiekkahautoja
RN Caio Duilio (1876)

| RN Caio Duilio |
| --- | --- |
 Caio Duilio

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia
Kölinlasku:  24. huhtikuuta 1873
Laskettu vesille:  8. toukokuuta 1876
Palveluskäyttöön:  6. tammikuuta 1880
Poistui palveluskäytöstä:  1906
Loppuvaihe:  romutettu 1909
Tekniset tiedot
Uppouma:  11 317 t (normaali) 12 464 t (kuormattu)
Pituus:  109,2 m
Leveys:  19,79 m
Syväys:  8,8 m
Koneteho:  7 710 hv (5,749 MW)
Nopeus:  15 solmua (28 km/h)
Miehistöä:  420
Aseistus
Aseistus:  4 × 450 mm MLR tykkiä kaksoistorneissa 3 × 120 mm tykkiä 2 75 mm tykkiä 8 × 57 mm tykkiä 22 × 37 mm tykkiä 3 × torpedoputkea
RN Caio Duilio (ital. Regia Nave Caio Duilio) oli Italian kuningaskunnan laivaston vuonna  1876 vesillelaskettu Duilio-luokan ironclad-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Castellamaren telakalta ja sen köli laskettiin 6. tammikuuta 1873. Alus laskettiin vesille 8. toukokuuta 1876 ja se valmistui 6. tammikuuta 1880.
Palvelus

Alus riisuttiin aseista 27. kesäkuuta 1909 ja siitä tehtiin hiili- ja öljyproomu. Samalla aluksen nimeksi tuli GM40.
Pistesija

Pistesija on kilpailuissa sijoitus, joka oikeuttaa pisteiden saamiseen.
Yleisurheilun arvokilpailuissa, kuten EM- tai MM-kilpailuissa, lasketaan mitalitaulukon lisäksi pistetaulukkoa, jossa jokaisesta sijoituksesta kahdeksan parhaan joukkoon saa pisteitä. Voitosta saa kahdeksan pistettä ja seuraavista sijoista aina yhden pisteen vähemmän niin että sijasta kahdeksan saa yhden pisteen.
Yleisurheilun Suomi–Ruotsi-maaottelussa lajeista jaetaan pisteitä sijoitusten mukaan kaavalla 7–5–4–3–2–1. Viesteissä voittajamaa saa 5 ja häviäjä 2 pistettä. Ilman tulosta jääneille ei pisteitä jaeta.
Eri lajien maailmancupeissa tai MM-sarjoissa jaettujen pisteiden määrä vaihtelee. Ampumahiihdon maailmancupissa pisteitä jaetaan 40 parhaalle (yhteislähtökilpailussa 30 parhaalle) ja maastohiihdon maailmancupissa pisteitä on kaudesta 2022–2023 lähtien jaettu 50 parhaalle, kun sitä ennen pisteitä jaettiin 30 parhaalle.
Formula 1:n osakilpailuissa pisteet on vuodesta 2010 lähtien jaettu kymmenelle parhaalle kaavalla 25–18–15–12–10–8–6–4–2–1.
Eurovision laulukilpailussa jokainen osallistujamaa antaa pisteitä tuomaristo/puhelinäänestyksessään kymmenelle eniten ääniä saaneelle maalle, vuodesta 1975 lähtien kaavalla 12–10–8–7–6–5–4–3–2–1.
RN Calabria

| Calabria |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  La Spezian laivastontelakka
Kölinlasku:  helmikuu 1892
Laskettu vesille:  20. syyskuuta 1894
Palveluskäyttöön:  12. heinäkuuta 1897
Poistui palveluskäytöstä:  13. marraskuuta 1924
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 453 t (standardi) 2 660 t (kuormattu)
Pituus:  81,00 m (kokonaispituus)
Leveys:  12,71 m
Syväys:  5,05 m
Koneteho:  VTE, 4-sylinteriset kattilat 4 260 ihp
Nopeus:  16,4 solmua
Miehistöä:  214-254
Aseistus
Aseistus:  4 × 6"/40 tykkiä 4 × 4,7"/40 tykkiä 8 × 57 mm/40 tykkiä 8 × 37 mm/20 tykkiä 2 × konekivääriä 2 × 17,7" torpedoputkea
RN Calabria (ital. Regia Nave Calabria) oli Italian kuninkaallisen laivaston 1894 vesillelaskettu panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Edoardo Masdean suunnittelema sinkkivuoratulla pohjalla varustettu puurunkoinen alus, joka oli suunniteltu pitkiin purjehduksiin ja siirtomaapalvelukseen, tilattiin La Spezian laivastontelakalta ja sen köli laskettiin helmikuussa 1892. Alus laskettiin vesille 20. syyskuuta 1894 ja se otettiin palvelukseen 12. heinäkuuta 1897.
Palvelus

Vuonna 1914 aluksen aseistus vaihdettiin kuuteen 4,7 tuuman 40 pituuskaliiperin, kuuteen 57 millimetrin 40 pituuskaliiperin, kahteen 37 mm 20 pituuskaliiperin tykkiin, mitä täydennettiin yhdellä konekiväärillä ja kahdella 17,7 tuuman torpedoputkella. Vuonna 1921 aluksen aseistusta muutettiin yhteen kuuden tuuman, neljään 4,7 tuuman, kahdeksaan 57 millimetrin ja kahteen 37 millimetrin tykkiin. Näiden lisäksi alukselle asennettiin yksi 40 millimetrin pikatykki ja se luokiteltiin tykkiveneeksi. Alus poistettiin palveluksesta 13. marraskuuta 1924.
Kåhre

Kåhre on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Georg Kåhre (1899–1969), opettaja ja kirjailija
Jan Kåhre, diplomi-insinööri, yrittäjä ja tietotutkija
Markus Kåhre (s. 1969), kuvanveistäjä
Olivia Kåhre (s. 1999), jalkapalloilija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Andrejan Zaharov

| Andrejan Zaharov |
| --- | --- |
 Stepan Štšukin, Andrejan Zaharovin muotokuva, noin 1804.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. elokuuta 1761 Pietari
Kuollut: 8. syyskuuta 1811 (50 vuotta) Pietari
Kansalaisuus:  venäläinen
Ammatti:  arkkitehti
Andrejan (Adrian) Dmitrijevitš Zaharov (ven. Андрея́н (Адриан) Дми́триевич Заха́ров; 19. elokuuta (J: 8. elokuuta) 1761 Pietari – 8. syyskuuta (J: 27. elokuuta) 1811 Pietari) oli venäläinen arkkitehti. Hänen työnsä edustavat empiretyyliä.
Andrejan Zaharov syntyi virkamiehen perheeseen. Hän opiskeli Pietarin taideakatemiassa Aleksandr Kokorinovin ja Ivan Starovin johdolla vuosina 1767–1782 sekä Jean-François Chalgrinin johdolla Pariisissa vuosina 1782–1786. Vuodesta 1787 lähtien Zaharov toimi taideakatemian opettajana. Vuonna 1794 hänet nimitettiin sen akateemikoksi ja vuonna 1797 professoriksi.
Zaharov työskenteli aluksi Hatsinassa, jonne hän suunnitellut muun muassa Leijonasillan sekä eräitä palatsialueen rakennuksia. Vuonna 1805 hänet nimitettiin amiraliteetin pääarkkitehdiksi. Hänen päätyönsä on venäläisen empirearkkitehtuurin huippua edustava amiraliteetin rakennus Pietarissa. Zaharov suunnitteli myös maaseutukaupunkien kirkkoja ja julkisia rakennuksia.
Rakennuksia

Amiraliteetti, Pietari.
Vapahtajan katedraali, Dnepropetrovsk.
Aleksanteri Nevskin katedraali, Iževsk.
Apostoli Andreaksen kirkko, Kronstadt.
Pedro Álvares Cabral

Pedro Álvares Cabral. Kuva noin vuodelta 1817.
Pedro Álvares Cabral (n. 1467 – n. 1520) oli portugalilainen navigoija ja tutkimusmatkailija. Hän löysi Brasiliaan 22. huhtikuuta 1500 ja häntä pidetään ensimmäisenä eurooppalaisena Brasilian löytäjänä.
Tausta

Pedro Álvares Cabral syntyi luultavasti Belmontessa, Beira Baixan maakunnassa Portugalissa noin vuonna 1467. Hän oli Fernao Cabralin, Beiran ja Belmonten kuvernöörin ja Isabel de Gouvean kolmas poika. Hän nai Isabel de Castron, joka oli menestyneen kauppiaan Fernão de Loronhan tytär.lähde? Hänellä on täytynyt olla erinomainen koulutus navigoijana ja kokemus merimiehenä, koska kuningas Emanuel I piti häntä kykenevänä jatkamaan Vasco da Gaman työtä.
Brasilian löytäminen

Pedro Álvares Cabral määrättiin perustamaan pysyvät kauppasuhteet ja levittämään kristinuskoa löytämillään seuduilla, tarpeen vaatiessa asevoimin. Matkan luonteen vuoksi rikkaat firenzeläiset kauppiaat lahjoittivat varoja tutkimusmatkaan ja matkaan lähti myös pappeja. Laivastoon tuli 13 alusta ja 1 500 miestä, mukana olivat kapteeneina myös Bartolomeu Dias, Pero Vaz de Caminha ja Nicolao Coelho, da Gaman seuralainen. Itse da Gama osoitti retkelle tarvittavan reitin.
Laivasto lähti Lissabonista 9. maaliskuuta 1500, seuraten reittiä, joka välttäisi Guinealahden tyvenet. Kap Verdeltä lähdettäessä myrsky pakotti kapteeni Luis Pirezin palaamaan Lissaboniin, josta hän purjehti etelämpää reittiä. 22. huhtikuuta havaittiin vuori, jolle annettiin nimi Monte Pascoal ja 23. päivä Cabral nousi maihin Brasilian rannikolle. 25. päivä koko laivasto purjehti Porto Seguron satamaan.
Cabral päätteli maan olevan Tordesillasin sopimuksen mukaisen jakolinjan Portugalin puolella, ja lähetti Andreas Gonçalvezin (joidenkin lähteiden mukaan Gaspar de Lemosin) Portugaliin viemään uutista. Uskoen maan olevan saari, hän antoi sille nimen Vera Cruzin saari ja otti sen haltuun pystyttämällä ristin ja pitämällä jumalanpalveluksen, jota johti fransiskaani isä Henrique, josta tuli myöhemmin Ceutan piispa.
Cabral jatkoi matkaa 3. toukokuuta 1500. Kuukauden lopussa laivasto lähestyi Hyväntoivonniemeä, jossa myrsky iski upottaen neljä laivaa, mukaan lukien Bartolomeu Diasin. Laivaston vahvuuden pienennyttyä puoleen, Cabral saapui Sofalaan 16. heinäkuuta ja Mosambikiin 20. heinäkuuta. Siellä hän sai sydämelliset tervetulotoivotukset. 26. päivä hän saapui Kilwa Kisiwaniin, jossa hän ei päässyt sopimukseen hallitsijan kanssa. 2. elokuuta hän saapui Melindeen (nyk. Malindi), jossa hänet toivotettiin tervetulleeksi. Sieltä hän hankki navigaattorin ohjaamaan laivaston Intiaan. 10. elokuuta Diego Diasin alus, sään erottamana löysi saaren, jolle he antoivat nimen pyhän Laurentiuksen mukaan (nykyisin Madagaskar).
Cabral jatkoi Intiaan ostamaan pippuria ja muita mausteita ja perusti tehtaan Kalikutiin (Kozhikode), jonne hän saapui 13. syyskuuta. Cochinissa (nyk. Kochi) ja Cananorissa Cabral onnistui solmimaan edulliset sopimukset. Vastoinkäymisten jälkeen, jotka päättyivät kaupungin kahden päivän pommitukseen, Cabral lähti paluumatkalle 16. tammikuuta 1501. Hän palasi Portugaliin 23. kesäkuuta 1501, mukanaan vain neljä laivaa kolmestatoista matkalle lähteneestä.
Kuolema

Pedro Álvares Cabral kuoli noin vuonna 1520. Hänet haudattiin Portugalin Santarémissa sijaitsevaan luostariin.
Kunnianosoitukset

Pedro Álvares Cabralille on omistettu useita postimerkkejä, muun muassa 1. tammikuuta 1900 Brasiliassa julkaistu merkki juhlistamaan hänen löytönsä 400-vuotispäivää. Brasiliassa hänen kuvansa on ollut 1 sentin kolikossa ja 10 realin setelissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pedro Álvares Cabral Wikimedia Commonsissa
| n k Portugalilaiset tutkimusmatkailijat |
| --- | --- | --- |
| Länsi-Afrikka | Henrik Purjehtija · João de Santarém · Rui de Sequeira · Gil Eanes · Pêro Escobar |  |
| Madeira ja Azorit | João Gonçalves Zarco · Tristão Vaz Teixeira · Bartolomeu Perestrelo |  |
| Brasilia | Pedro Álvares Cabral · Pero Vaz de Caminha · Nicolao Coelho |  |
| Pohjois-Amerikka | Gaspar Corte-Real · João Rodrigues Cabrilho |  |
| Afrikan ympäri | Bartolomeu Dias · Vasco da Gama · Francisco Barreto · Diogo Cão · António Fernandes · António de Saldanha |  |
| Intia | Afonso de Albuquerque · Diogo Dias |  |
| Lähi-itä | Pêro da Covilhã · Afonso de Paiva · Cristovão da Gama |  |
| Indonesia, Filippiinit ja Japani | Diogo Lopez de Sequeira · Francisco Serrão · Diogo Rodrigues · Pedro Mascarenhas · Fernão Mendes Pinto |  |
| Maailman ympäri | Fernão de Magalhães · Duarte Barbosa |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Emery Roth & Sons

Emery Roth, The Eldorado, 1931
Emery Roth & Sons, General Motors Building, 1968
Emery Roth & Sons oli yhdysvaltalainen arkkitehtitoimisto, joka toimi vuosina 1938-1996. Toimiston perusti Unkarin juutalainen Emery Roth, alkuperäiseltä nimeltään Róth Imre.
Emery Roth syntyi Itävalta-Unkarissa 1871. Roth muutti Yhdysvaltoihin 13-vuotiaana isänsä kuoleman jälkeen. Arkkitehdin uransa hän aloitti Burnham & Rootin arkkitehtitoimistossa Chicagossa. Chicagosta Roth muutti New Yorkiin, jossa perusti oman arkkitehtitoimiston 1898.
Roth tuli tunnetuksi erityisesti suunnittelemistaan asuin-pilvenpiirtäjistä: the Beresford (1929), the San Remo (1930) ja the Ardsley (1931). Vuonna 1938 Roth otti poikansa Julianin ja Richardin osakkaiksi yritykseensä, mutta yrityksen uusi nimi Emery Roth & Sons otettiin käyttöön vasta 1947. Emery Roth kuoli 20. elokuuta 1948.
Vuonna 1949 valmistunut Look Building oli ensimmäinen merkittävä rakennus, jonka Emery Roth & Sons suunnitteli perustajansa kuoleman jälkeen. Seuraavien kahden vuosikymmenen aikana yrityksen suunnittelemia toimistorakennuksia nousi Manhattanille peräti 70 kappaletta. Rothien suunnittelemia rakennuksia ei juuri pidetä arkkitehtuurin mestariteoksina, mutta ne olivat hyvin suunniteltuja ja toimivia. Monet tunnetut arkkitehdit käyttivät Rotheja avustavana suunnittelutoimistona. He olivat mukana muun muassa Walter Gropiuksen ja Pietro Belluschin MetLife Buildingin ja Minoru Yamasakin World Trade Centerin kaksoistornien suunnittelussa. On vaikeaa löytää arkkitehtitoimistoa, joka olisi muuttanut New Yorkin kaupunkikuvaa yhtä paljon kuin Emery Roth & Sons on tehnyt.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Emery Roth & Sons Wikimedia Commonsissa
Saban kuningaskunnan muinaisjäännökset Maribissa

| Saban muinaisen kuningaskunnan maamerkit |
| --- | --- |

Maailmanperintökohde
Sijainti:  Jemen, Maribin maakunta  15°25′36.76″N, 45°20′6.82″E
Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  (iii)(iv)
Tunnusnumero:  1700
Valintahistoria
Valintavuosi:  2023
Merkitty vaarantuneeksi:  2023
 
Saban muinaisen kuningaskunnan maamerkit on Unescon maailmanperintökohde Jemenissä, Maribin maakunnassa. Se koostuu seitsemästä arkeologisesta kohteesta, jotka todistavat rikkaasta Saban kuningaskunnasta ja sen arkkitehtonisista, esteettisistä ja teknologisista saavutuksista 1. vuosituhannelta eaa. islamin tuloon noin vuonna 630 jKr. Ne kertovat kuningaskunnan monimutkaisesta keskitetystä hallinnosta aikana jolloin se hallitsi suurta osaa Arabian niemimaan halki kulkevasta kauppareitistä, ja sillä oli keskeinen rooli laajemmassa kulttuurivaihdon verkostossa, jota edisti Välimeren ja Itä-Afrikan kanssa käytävä kauppa. Puolikuivassa laaksojen, vuorten ja aavikoiden maisemassa sijaitseva kohde käsittää suurten kaupunkiasutusten jäänteitä monumentteineen, temppeleineen, valleineen ja muine rakennuksineen. Maribin kastelujärjestelmä kertoo hydrologisen tekniikan ja maatalouden teknologista kehittyneisyydestä muinaisessa Etelä-Arabiassa. Niiden avulla on voity rakentaa aikansa suurin ihmisen tekemä keidas.
Tracy Cameron

| Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Kanada> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Peking 2008 | kevyt pariairokaksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Gifu 2005 | kevyt pariaironelonen |  |
|  Kultaa | Karapiro 2010 | kevyt pariairokaksikko |  |
Tracy Cameron (s. 1. helmikuuta 1975 Truro, Nova Scotia) on kanadalainen soutaja. Hän saavutti kevyessä pariairokaksikossa olympiapronssia Pekingissä 2008. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa kevyessä pariaironelosessa Gifussa 2005 ja kevyessä pariairokaksikossa Karapirossa 2010. Hän sijoittui neljänneksi kevyessä pariairokaksikossa Etonin MM-kilpailuissa 2006, kuudenneksi kevyessä yksikössä Bledin MM-kilpailuissa 2011 ja seitsemänneksi kevyessä pariairokaksikossa Münchenin MM-kilpailuissa 2007.
Maya Lin

| Maya Lin |
| --- | --- |
 Maya Lin vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. lokakuuta 1959 Athens, Ohio  Yhdysvallat
Ammatti:  arkkitehti
Muut tiedot
Koulutus: Yalen yliopisto
Merkittävät teokset: Vietnam Veterans Memorial
Tunnustukset:  National Medal of Arts (2009) Presidential Medal of Freedom (2016)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Maya Ying Lin (s. 5. lokakuuta 1959) on yhdysvaltalainen arkkitehti. Hänet tunnetaan etenkin Washingtonissa sijaitsevan Vietnamin sodan muistomerkin (Vietnam Veterans Memorial) suunnittelijana.
Elämäkerta

Maya Ying Lin syntyi 5. lokakuuta 1959 Athensin kaupungissa Yhdysvaltojen Ohion osavaltiossa. Hänen vanhempansa olivat paenneet Yhdysvaltoihin Kiinasta vuonna 1948. Hän opiskeli arkkitehtuuria Yalen yliopistossa, jossa hän suoritti alemman tutkinnon vuonna 1981.
Lin tuli erityisen tunnetuksi Yhdysvaltojen pääkaupungissa Washingtonissa sijaitsevan Vietnam Veterans Memorial -muistomerkin suunnittelijana. Kilpailu Vietnamin sodan muistomerkin suunnittelusta oli avoin myös muille kuin ammattiarkkitehdeille. Siihen lähetettiin 1 421 suunnitelmaa, joista voittajaksi valittiin Linin ehdotus vuonna 1981. Linin työ perustui hänen vuosikurssinsa projektiin Yalessa.
Linin suunnittelema muistomerkki poikkesi monin tavoin perinteisistä sotamuistomerkeistä. Yleisilmeeltään se on minimalistinen ja esimerkiksi hahmoja siinä ei ole lainkaan. Muistomerkki on hieman muinaisten hautojen tapaan maahan upotettu V:n muotoinen musta graniittiseinä, johon on kirjoitettu kaikkien sodassa kaatuneiden amerikkalaisten nimet vuodesta 1959 vuoteen 1975. Katsoja löytää paitsi yksittäiset nimet, mutta myös nimien suuremman kokonaisuuden, jolla korostetaan sodan uhrien määrää. Työtä innoitti Linin mukaan Sommen taistelun muistomerkki Ranskan Thiepvalissa, jossa nimiä on esitetty samaan tapaan. Muistomerkki oli aikanaan kiistanalainen. Suurin osa kritiikistä kohdistui muistomerkin suunnitelmaan. Jotkut olisivat halunneet perinteisemmän sotamuistomerkin. Toisaalta jotkin muut piirit kritisoivat myös muistomerkin suunnittelijan kiinalaista etnistä taustaa. Kritiikistä huolimatta muistomerkistä tuli lopulta hyvin suosittu ja nykyisin se on myös matkailukohde.
Vietnamin sodan muistomerkin valmistumisen jälkeen vuonna 1982 Lin vietti jonkin aikaa hiljaiseloa opiskellen Harvardin yliopistossa. Hän jätti yliopiston vuonna 1983 ja ryhtyi arkkitehdin töihin Bostoniin. Vuonna 1986 hän suoritti arkkitehtuurin ylemmän tutkinnon Yalen yliopistossa. Vuonna 1988 hän suunnitteli Southern Poverty Law Centerin tilauksesta Civil Rights Memorial -muistomerkin kansalaisoikeusliikkeelle. Sittemmin Lin on tehnyt muutakin julkista taidetta. Hänen töitään ovat esimerkiksi The Women’s Table (1993) Yalen yliopistolla, The Wave Field (1995) Ann Arborissa, Flutter (2005) Miamissa, Storm King Wavefield (2009) Mountainvillessa New Yorkin osavaltiossa ja Museum of Chinese in America (2009) New Yorkin kaupungissa. Multimediatyö What Is Missing? (2009) käsitteli ympäristöä ja uhkia biodiversiteetille. Lin oli vuonna 2003 mukana myös syyskuun 11. päivän iskujen muistomerkin suunnittelusta järjestetyn kilpailun tuomaristossa.
Freida Lee Mockin ohjaama dokumentti Maya Lin: A Strong Clear Vision voitti parhaan dokumentin Oscar-palkinnon vuonna 1995. Lin  on saanut National Medal of Arts-palkinnon vuonna 2009 ja Presidential Medal of Freedom-palkinnon vuonna 2016.
Vietnam Veterans Memorial.
Civil Rights Memorial.
Marib (maakunta)

Maribin maakunnan sijainti
Maribin maakunta (arab. مأرب‎, Ma'rib) on yksi Jemenin maakunnista. Maakunta on nimetty sen hallinnollisen keskuksen, Maribin, mukaan. Maakunnan pinta-ala on noin 17 500 neliökilometriä ja vuonna 2012 sen asukasluku oli 296 100.
Marib jakautuu 14 piirikuntaan. Maakunta on perustettu vuonna 1984. Maribin kaupunki oli muinaisen Saban kuningaskunnan keskusta. Sen tulvavesipato mahdollisti maanviljelyn autiomaassa, mutta 500-luvulla maustekauppa hiipui ja Maribin pato murtui, mikä köyhdytti alueen. Vasta 1900-luvun loppupuolen öljynporaus on tuonut uutta vaurautta alueelle.
Saban kuningaskunnan muinaisjäännökset Maribissa on on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 2023.
Calisto Calisti

Calisto Calisti (s. 6. elokuuta 1934 Macerata) on italialainen elokuvanäyttelijä.
Calisti oli 1960- ja 1970-lukujen italialaisen elokuvan aktiivisimpia luonnenäyttelijöitä. Hän esitti sivuosia lukuisissa peplum-elokuvissa ja spagettiwesterneissä ja työskenteli myös vakavasti otettavien ohjaajien kuten Carlo Lizzanin, Ugo Gregorettin, Damiano Damianin ja Valentino Orsinin kanssa.
Elokuvia

Messalina, 1960
Il trionfo di Maciste, 1961
Maciste, il gladiatore più forte del mondo, 1962
Le sette folgori di Assur, 1962
Ercole contro Roma, 1964
La vendetta di Spartacus, 1964
Aiheesta muualla

Calisto Calisti Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Burman sotaretki

Keskinen Tyynimeri
Pearl Harbor
Iskut Marshallin- ja Gilbertsaarille
Doolittlen hyökkäys
Korallimeri
Midway
RY
Salomonsaaret
Gilbert- ja Marshallinsaaret
Mariaanit ja Palau
Tulivuorisaaret ja Ryūkyūsaaret
Inmate
Kaakkoinen Tyynimeri
Indokiina (1940)
Thaimaa
Alankomaiden Itä-Intia
Malesia
Burma (1941–1942)
Singapore
Burma (1942–1943)
Burma (1944)
Burma (1944–1945)
Indokiina (1945)
Malakansalmi
Tiderace
Zipper
Ranskan–Thaimaan sota
Thaimaa
Intian valtameri (1940–1945)
Strategiset pommitukset (1944–1945)
Lounainen Tyynimeri
Filippiinit (1941–1942)
Alankomaiden Itä-Intia (1941–1942)
Timor
Taistelu Australiasta
Uusi-Guinea
Filippiinit (1944–1945)
Oboe
Pohjois-Amerikka
Aleutit
Ellwoodin pommitukset
Estevan Pointin majakka
Fort Stevensin pommitukset
Ilmavalvonta
Ilmapallohyökkäykset
Projekti Hula
Japani
Ilmahyökkäykset Japaniin
Mariaanien ilmapommitukset
Tulivuorisaaret ja Ryūkyūsaaret
Tokion pommitukset
Starvation
Laivastoiskut Japaniin toisessa maailmansodassa
Hyökkäys Yokosukaan
Sagaminlahden taistelu
Kuren pommitukset
Operaatio Downfall
atomipommit
Kuriilisaarten maihinnousu
Japanin antautuminen
Mantšuria
Mantšuria (1945)
Sahalinin saarten valtaus
Shumshun taistelu
Burman sotaretki oli sarja taisteluita Burman hallinnasta Japanin sekä Yhdistyneen kuningaskunnan, Intian ja Kiinan välillä toisessa maailmansodassa. Sotatoimet olivat osa Kaakkois-Aasian sotatoimialueella käytyjä taisteluita, ja ne alkoivat Japanin hyökättyä Thaimaasta Burmaan tammikuussa 1942. Taistelut päättyivät heinäkuussa 1945 Burmassa olleiden Japanin joukkojen tuhouduttua taisteluissa.
Taustaa

Ilmamarsalkka Sir Robert Brooke-Popham määrättiin 17. lokakuuta 1940 Kaukoidän joukkojen komentajaksi, tehtävään joka oli perustettu vasta neljä päivää aiemmin. Brooke-Popham oli jäänyt eläkkeelle ilmavoimista vuonna 1937, minkä jälkeen hän oli ollut Kenian kuvernöörinä ennen toisen maailmansodan syttymistä ja palvelukseen palaamista. Hänen alaisuuteensa perustettiin 18. marraskuuta Singaporen laivastotukikohtaan Kaukoidän esikunta, johon kuului seitsemän upseeria. Esikunta siirtyi ilmavoimien ja maajoukkojen esikuntaan Singaporeen joulukuussa 1941. Kaukoidän joukkojen komentajan alaisuudessa olivat kaikki kansainliiton maa- ja ilmavoimien joukot Malesiassa, Brittiläisellä Borneolla, Burmassa ja Hongkongissa. Laivasto säilyi Kiinan aseman komentajan alaisuudessa.
Japanin 15. ja 25. armeija nousivat maihin Thaimaassa. Kaartin divisioona marssi Indokiinan (nykyinen Vietnam) rajalta Bangkokiin 8. joulukuuta miehittäen samalla tärkeimmät lentokentät sekä rautatien solmukohdat. Samana päivänä pääosa Japanin joukoista nousi maihin pitkin Thaimaan rannikkoa. Patanin-Singoran alueelle luotin sillanpää 5. divisioonan joukoilla, josta ne jatkoivat nopeasti kohti etelää Perak-joelle Malesian rajalla. 25. armeija nousi maihin Nakhornissa, Bandonissa, Jumbhornissa ja Prachuabissa miehittäen Thaimaan ja katkaisten brittien huoltoreitin Victoria Pointin lentotukikohdan kautta. Thaimaan valtauksen toteuduttua 55. divisioona vapautti kaartin divisioonan, joka liittyi 25. armeijan joukkoihin Malesiassa 23. joulukuuta.