stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Polonium
Käyttö

Poloniumia voidaan käyttää neutronilähteenä sekoitettaessa sitä lejeeringiksi berylliumin kanssa, staattisen sähkön poistamisessa ja valokuvauksessa käytettävien filmien puhdistamiseen tarkoitetuissa pölyharjoissa. Antistaattisten harjojen hallussapito edellyttää jätehuollon vuoksi turvallisuuslupaa, eikä niitä ole hyväksytty vapaaseen myyntiin.
Vaarat

Poloniumin vaarallisuus johtuu sen erittäin suuresta radioaktiivisuudesta. Se on erittäin toksinen (myrkyllinen) ihmiselle ja muille nisäkkäille, mutta vain jos se joutuu kehon sisälle, jolloin polonium pääsee leviämään kaikkialle elimistöön ja sen lähettämä alfasäteily aiheuttaa kudoksien vahingoittumista. Koska alfasäteilyn pysäyttämiseen riittää jo muutaman solun paksuinen ihon kuollut pintakerros, on iholla oleva polonium varsin harmitonta. Jopa mikrogramman määrä polonium-210:tä nieltynä, hengitettynä tai absorboituna on erittäin vaarallinen. Tämän takia poloniumin käsittelyyn tarvitaan erityislaitteita. Suurin sallittu kehon altistus poloniumille nautittuna on vain 1 100 becquereliä, mikä vastaa noin 7 miljoonasosagrammaa poloniumia (6,8 × 10-12 g eli 0,0068 μg). (Vertailun vuoksi, yksi ruokasuolakide painaa noin 0,06 mg eli 60 μg.)
Vaarat > Akuutit vaikutukset

Poloniumin LD50-arvo akuutille säteilysairaudelle on yleensä noin 4,5 Sv. Kehon sisälle joutuessaan 210Po on 0,51 µSv/Bq nieltynä ja 2,5 µSv/Bq hengitettynä. Koska 210Po säteilee 166 TBq grammaa kohti (1 gramma tuottaa 166×1012 hajoamista sekunnissa), kuoleman tuottavan 4,5 Sv:n annoksen voi saada nielemällä 8,8 MBq, noin 50 nanogrammaa, tai hengittämällä 1,8 MBq, noin 10 ng. Teoriassa 210Po-grammalla voisi myrkyttää 20 miljoonaa ihmistä, joista puolet kuolisi. 210Poloniumin varsinainen myrkyllisyys on näitä pienempi, koska radioaktiivinen altistus vähenee viikkojen kuluessa (puoliintumisaika kehossa on 30–50 päivää). LD50-arvo 210Po:lle on 15 megabecquerelliä tai 0,089 mikrogrammaa, joka silti on erittäin pieni annos.
Vaarat > Pitkäaikaiset (krooniset) vaikutukset

Säteilylle altistuminen lisää syöpään kuolemisen riskiä 5–10 % per Sv. Pienelle määrälle poloniumia altistuu radonin hajoamistuotteena sisäilmassa; 214Po ja 218Po -isotooppien arvioidaan aiheuttavan Yhdysvalloissa suurimman osan  vuotuisista 15 000–22 000 keuhkosyöpäkuolemista, jotka pannaan radonin piikkiin. Lannoitteilla kasvatetun tupakan savu sisältää myös poloniumia.
Vaarat > Myrkytystapauksia

Irène Joliot-Curien on arveltu kuolleen poloniumin aiheuttamaan säteilysairauteen. Vuonna 1946 hän altistui poloniumille, kun sitä sisältänyt kapseli räjähti hänen laboratoriossaan. On mahdollista, että juuri tämä altistuminen sai hänet sairastumaan leukemiaan, johon hän kuoli 17. maaliskuuta 1956.
Marraskuussa 2006 Aleksandr Litvinenko murhattiin myrkyttämällä polonium-210:lla.
Litvinenkon oireista pääteltiin hänen saaneen kehoonsa 2 GBq, joka vastaa 10:tä mikrogrammaa 210Po:a, joka on 200 kertaa enemmän kuin pienin kuolettava annos (50 nanogrammaa nieltynä).
Jasser Arafatin (k. 2004) luista löydettiin 2013 poikkeuksellisia pitoisuuksia poloniumia, mikä tutkijoiden mukaan viittaa myrkytyskuolemaan. Jo aikaisemmin sitä löydettiin hänen vaatteistaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ionisoiva säteily Säteilyturvakeskus
Myrkyllisin aine maan päällä Helsingin Sanomat 29.11.2006.
Periodictable: Technical data for Polonium (englanniksi)
Mindat: The Mineralogy of Polonium (englanniksi)
Luettelo poloniumin isotoopeista The Isotopes Project Home Page (englanniksi)
The Royal Society of Chemistry (RSC): Polonium (englanniksi)
PeriodicTable: Polonium (Po) (englanniksi)
PubChem: Polonium (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Polonium-210 (englanniksi)
Juha-Pekka Väisänen

| Juha-Pekka Väisänen |
| --- | --- |
 Juha-Pekka Väisänen vuonna 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. syyskuuta 1966 (ikä 58) Pieksämäki, Suomi
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Juha-Pekka Väisänen (s. 16. syyskuuta 1966 Pieksämäki) on suomalainen käsitetaiteilija ja toimittaja sekä entinen poliitikko. Hän oli Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) puheenjohtaja vuosina 2013–2022.
Ura

Väisänen valmistui Kuvataideakatemiasta kuvataiteen maisteriksi vuonna 1989. Hän käyttää itsestään ammattinimikettä käsitetaiteilija tai käsite- ja performanssitaiteilija. Väisänen oli PAND – Taiteilijat rauhan puolesta -järjestön puheenjohtaja (?–2013). Väisänen on työskennellyt myös muun muassa kuvataideopettajana, postinlajittelijana, puhelinmyyjänä, siivoojana, talonmiehenä, tarjoilijana, tehdastyöläisenä ja toimittajana.
Väisänen valittiin SKP:n johtoon kesäkuussa 2013, kun puoluetta vuodesta 1990 johtanut Yrjö Hakanen jäi pois tehtävästä. Aiemmin Väisänen työskenteli SKP:n pääsihteerinä vuosina 2010–2013. Väisänen on Helsingin kulttuuri- ja kirjastolautakunnan jäsen (2013–). Puolueen uudeksi johtajaksi tuli kesäkuussa 2022 Liisa Taskinen.
Väisänen on ollut SKP:n ehdokkaana Helsingissä eduskuntavaaleissa 2007 (61 ääntä) ja 2011 (42) sekä kunnallisvaaleissa 2008 (36) ja 2012 (45). Hän oli ehdokkaana myös europarlamenttivaaleissa 2009 (217) ja 2014 (503). Eduskuntavaaleissa 1999 Väisänen oli Vasemmistoliiton ehdokas (135). Hän oli Vasemmistoliiton jäsen ennen SKP:hen liittymistään.
Aiheesta muualla

Juha-Pekka Väisäsen blogi (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Kommunistisen Puolueen (1996) puheenjohtajat
Taisto Sinisalo |
Jouko Kajanoja |
Esko-Juhani Tennilä |
Yrjö Hakanen |
Juha-Pekka Väisänen |
Liisa Taskinen
Kazakit

Kazakit (myös kazahit, qasaqit; kaz. қазақтар / qazaqtar / قازاقتار [qɑzɑqtar]; ven. Каза́хи; kiin.: 哈萨克族; pinyin: Hāsàkèzú) ovat turkkilainen kansa Keski-Aasiassa, pääasiassa Kazakstanissa, sekä ympäröivillä alueilla kuten Venäjällä, Mongoliassa ja Kiinassa. Kazakkeja on noin 13 miljoonaa.
Asuinalue

Suurin osa kazakeista asuu Keski-Aasian pohjoisosassa Kazakstanissa, jonka väestöstä kazakit muodostavat 63 prosenttia. Merkittäviä kazakkivähemmistöjä on myös Xinjiangin autonomisessa provinssissa Kiinassa, Uzbekistanissa, Mongoliassa ja Venäjällä. Venäjän kazakkivähemmistö on keskittynyt Kazakstaniin rajoittuville alueille, kuten Astrahanin, Orenburgin, Saratovin ja Omskin alueilla sekä Kalmukian ja Altain tasavalloissa. Pienempiä kazakkivähemmistöjä on Turkmenistanissa, Kirgisiassa, Tadžikistanissa, Afganistanissa, Ukrainassa, Turkissa ja Iranissa.
Termin alkuperä

Sekä kazakin että Etelä-Ukrainan kasakkaorganisaation ratsumiestä tarkoittavan kasakan nimitysten arvellaan tulevan turkkilaisten kielten sanasta kazak, ’vaeltaja’, ’seikkailija’ tai ’vapaa mies’.
Sana kazakki esiintyy ensi kerran 1200-luvulla turkkilais-arabialaisessa sanakirjassa, jossa se tarkoitti itsenäistä tai vapaata. Sanan todellisesta merkityksestä ei ole päästy yksimielisyyteen. Yhden teorian mukaan se tulee sanasta Ak Kaz, mikä tarkoittaa valkoista joutsenta.
Venäjän kielessä ei käytetty sanaa kazakki ennen kuin 1920-luvun puolivälistä alkaen. Tätä ennen venäläiset kutsuivat sekä kazakkeja että kirgiisejä kirgiiseiksi.
Etymologia

Vaikka kazakkeja ei tule sekoittaa kasakoihin, tulee niiden molempien nimi samasta turkkilaisesta juuresta. ("Seikkailija, nomadi, vaeltaja").
Kieli

Suurin osa kazakeista puhuu äidinkielenään kazakkia, joka kuuluu turkkilaiseen kieliryhmään.
Kulttuuri

Kazakkien kulttuurissa on vaikutteita venäläisestä ja persialaisesta kulttuurista sekä jonkin verran arabialaisesta kulttuurista. Kazakit on perinteisesti tunnettu vapaudenrakkaudestaan, ratsastustaidostaan ja puolikesyjen kotkien kanssa harrastetusta metsästyksestä.
Heimojärjestelmä

Perinteisesti kazakit ovat tietoisia juuristaan ja omasta heimostaan. Varhemmin jokaisen kazakin oletettiin tietävän oman heimonsa sekä esivanhempien heimot aina seitsemän sukupolvea taaksepäin. Tämä tieto oli myös edellytys naimisiinmenolle, sillä henkilö, joka ei tiennyt omaa heimotaustaansa ei ollut kelvollinen aviopuoliso. Lapset tulivat yleensä kuulumaan isänsä heimoon. Heimojen välisiä avioliittoja suosittiin.
Nyky-Kazakstanissa heimojärjestelmä on virallisesti kielletty ja käytännössä lähes merkityksetön. Varsinkin taloudellisessa ja valtiollisessa elämässä se on häviämässä pois. Se on kuitenkin edelleen olemassa ja kulttuurielämässä sillä on joskus aika suurikin merkitys. On varsin tavallista, että kazakit tavatessaan tiedustelevat toistensa heimoja. Heimojen välit eivät ole vihamieliset, ja vaikka kazakit katsovatkin kuuluvansa johonkin tiettyyn heimoon, pitävät he silti kaikkia heimoja yhtenä kansallisuutena.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kazakit Wikimedia Commonsissa
Okko

| Okko |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  13. elokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  27. helmikuuta, 8. heinäkuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Oskari, Otto tai Prokopius
Infobox OKNimi-testi OK: 
Okko on miehen etunimi. Suomessa nimi on käsitetty Oskari-nimen puhuttelumuodoksi, Saksassa sen sijaan Oton rinnakkaisnimeksi.
Suomessa nimi Okko tuli käyttöön 1920-luvulla. Vuoden 2020 loppuun mennessä se on annettu noin 1 020 henkilölle, joista suurin osa on syntynyt 2000-luvulla.
Okon nimipäivä on 13. elokuuta. Ensimmäisen kerran nimi otettiin kalenteriin vuonna 1929. Vuonna 1950 se poistettiin kalenterista, mutta nimen yleistyttyä se palautettiin samalle päivälle vuodesta 2015 lähtien. Ortodoksisessa nimipäiväkalenterissa Okon nimipäivää vietetään 27. helmikuuta, koska se on käsitetty lyhentymäksi Prokopius-nimen muunnoksesta Prokko.
Nimi Okko esiintyy Suomessa myös sukunimenä.
Okko etunimenä

Okko Järvi (s. 1996), koripalloilija
Okko Kamu (s. 1946), kapellimestari
Okko Kangasniemi (s. 2000), jääkiekkoilija
Okko Laru (s. 1969), muusikko
Okko sukunimenä

Aatu Okko (1852–1917), maanviljelijä, opettaja, kirjakauppias ja valtiopäivämies
Antti Okko (1916–2008), varatuomari, apulaisoikeuskansleri 1974−1981
Helli Okko, alk. Helli Kautto (s. 1931), kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä
Marjatta Okko (1925–1998), geologi, kirjastotieteen ja informatiikan professori
Paavo Okko (s. 1944), kansantaloustieteen professori
Veikko Okko (1912–2009), maantieteen professori
Väinö Okko (1892–1965), kansanedustaja (Maalaisliitto), kunnallisneuvos
Deportivo Municipal

| Deportivo Municipal |
| --- | --- |

Koko nimi:  Club Centro Deportivo Municipal
Perustettu:  27. heinäkuuta 1935
Kaupunki:  Lima
Kenttä:  Estadio Iván Elías Moreno
– kapasiteetti:  12 000
Sarja:  Perun Primera División
Sarjataso:  1.
Infobox OKNimi-testi OK: 
Club Centro Deportivo Municipal on perulainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1935. Se pelaa kaudella 2024–2025 maan korkeimmalla sarjatasolla Perun Primera Divisiónissa.
Deportivo Municipal on voittanut pääsarjamestaruuden neljästi kausina 1937–1938, 1939–1940, 1942–1943 ja 1949–1950. Seuran kotistadion maan pääkaupungissa Limassa sijaitseva 12 000 -paikkainen Estadio Iván Elías Moreno.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Deportivo Municipal Wikimedia Commonsissa
Cienciano

| Club Cienciano |
| --- | --- |

Perustettu:  8. heinäkuuta 1901
Kaupunki:  Cusco
Kenttä:  Estadio Inca Garcilaso de la Vega
– kapasiteetti:  42 056
Sarja:  Perun Primera División
Sarjataso:  1.
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Club Cienciano on perulainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1901. Se pelaa kaudella 2024–2025 maan korkeimmalla sarjatasolla Perun Primera Divisiónissa.
Seura on voittanut kerran Recopa Sudamericanan vuonna 2004 ja Copa Sudamericanan 2003. Sen kotistadion on Cuscossa sijaitseva yli 40 000 -paikkainen Estadio Inca Garcilaso de la Vega.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cienciano Wikimedia Commonsissa
Siuntion seurakuntayhtymä

| Siuntion seurakuntayhtymä Sjundeå kyrkliga samfällighet |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Siuntion Pyhän Pietarin kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Espoon hiippakunta
Pääkirkko:  Siuntion Pyhän Pietarin kirkko
Perustettu:  2000
Jäsenmäärä:  3800 (2023)
Talouspäällikkö:  Ingeborg Malm
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siuntion seurakuntayhtymän (ruots. Sjundeå kyrkliga samfällighet) muodostavat Siuntion suomenkielinen seurakunta ja Sjundeå svenska församling. Seurakuntayhtymä toimii Uudellamaalla Siuntion kunnassa. Siuntion seurakuntayhtymän yhteenlaskettu jäsenmäärä on noin 3 800 henkeä (2023). Seurakuntayhtymä perustettiin vuonna 2000 Siuntion seurakunnan jakauduttua kahtia kielellisistä syistä.
Seurakuntayhtymä vastaa toiminnoista kuten yhteisistä viroista, seurakuntatoimistosta, taloustoimistosta, hautausmaasta ja kiinteistöistä. Siuntion seurakuntayhtymä kuului Helsingin hiippakuntaan vuoteen 2004 asti. Vuodesta 2004 se on kuulunut Espoon hiippakuntaan.
Seurakuntayhtymä on juridinen elin ja vuonna 2024 sillä oli yhteensä kuusi työntekijää. Siuntion seurakuntayhtymä toimii kaksikielisesti. Yhtymää on vuodesta 2000 johtanut talouspäällikkö Ingeborg Malm. Ennen Siuntion seurakunnan jakoa kahtia Malm työskenteli yhtenäisen seurakunnan talouspäällikkönä yli 20 vuotta.
Kiinteistöt

Siuntion seurakuntayhtymä omistaa seuraavat kiinteistöt:
Siuntion Pyhän Pietarin kirkko
Siuntion seurakuntakoti
Siuntion hautausmaa
Capella
Lugnet
Friden
Backa-Lillgård
Siuntion hyvästijättöhuone
Karskogin uimaranta
Siuntion seurakuntayhtymä on perustanut omistamilleen maa-alueille useita luonnonsuojelualueita, kuten Kilsbergetin, Vikträsk-Ormträsketin ja Luntobergetin luonnonsuojelualueet.
Loiman koulu

| Loiman koulu |
| --- | --- |
Sijainti:  Loimijoentie 277 Loima, 32700 Huittinen
Tyyppi:  alakoulu
Lakkautettu:  2024
Luokat:  1–6
Loiman koulu oli vuosiluokat 1–6 käsittävä vuonna 2024 lakkautettu peruskoulu Huittisten Loimassa. Koulu remontoitiin vuonna 2002. Koulussa oli viimeisenä lukuvuotena 15 oppilasta.
José Vilaplana Blasco

José Vilaplana Blasco.

José Vilaplana Blasco (s. 5. joulukuuta 1944) on espanjalainen kirkonmies. Hän sai katolisen vihkimyksensä papiksi 25. toukokuuta 1972 ja piispaksi 27. joulukuuta 1984. Hänet nimitettiin vuonna 1984 Bladian titulaaripiispaksi ja Valencian apulaispiispaksi. Vuonna 1991 hänestä tuli Santanderin ja vuonna 2006 Huelvan piispa.
Vilaplana Blasco syntyi Benimarfullissa, Alicanten maakunnassa. Opiskeltuaan seminaarissa ja saatuaan pappisvihkimyksensä Espanjassa hän opiskeli vielä Paavillisessa gregoriaanisessa yliopistossa Roomassa.
Aiheesta muualla

Catholic-hierarchy.org: Bishop José Vilaplana Blasco (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja
Kaliumsorbaatti

Kaliumsorbaatti (C6H7KO2) on sorbiinihapon suola ja sen E-koodi on E 202. Sitä käytetään säilöntäaineena kosmetiikassa ja elintarvikkeissa.
Kaliumsorbaatit estävät hiivojen ja homeiden kasvua sekä vahingoittavat myös eräitä bakteereita. Kaliumsorbaattia saa käyttää esimerkiksi juustoissa, juomissa, jälkiruoissa, hilloissa, kuivatuissa hedelmissä, pakatuissa leivissä sekä kasvis- ja kalavalmisteissa.
Aiheesta muualla

CarlRoth: Käyttöturvallisuustiedote, Kaliumsorbaatti (Arkistoitu – Internet Archive)
PubChem: Potassium sorbate (englanniksi)
Ruutu+ Leffat ja Sarjat

| Ruutu+ Leffat ja Sarjat |
| --- | --- |

Lähetykset alkoivat:  1. syyskuuta 2007
Lähetykset loppuivat:  1. syyskuuta 2018
Omistaja:  Nelonen Media /   Sanoma Media Finland
Kuvaformaatti:  16:9
Tunnuslause:  Elokuvasi ovat sinulle
Maa:   Suomi
Näkyvyysalue:  Kanavanippu E (osassa)
Aiemmin:  KinoTV (2007-2011) Nelonen Kino (2011-2013) Nelonen Prime (2013-2017)
Rinnakkaiskanava(t):  Nelonen Liv Jim Hero Ruutu+ Lapset Ruutu+ Dokkarit Ruutu+ Urheilu 1 Ruutu+ Urheilu 2 
Kotisivu:  ruutu.fi/plus
Saatavuus
Antenniverkko
Digita:  Kanava 49
Dna:  Kanava 61
Satelliitti
Canal Digital:  Kanava 16
Kaapeliverkko
Elisa:  Kanava 130
DNA:  Kanava 106
IPTV (ADSL)
Maxivision:  Kanava 263 (HD)
Elisa:  Kanava 83
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruutu+ Leffat ja Sarjat (entiseltä nimeltä KinoTV, Nelonen Kino ja Nelonen Prime) oli Nelonen Median omistama maksullinen televisiokanava, joka aloitti lähetyksensä 1. syyskuuta 2007, kun Suomen analoginen antenniverkko siirtyi digitaalisiin televisiolähetyksiin. Ruutu+ Leffat ja Sarjat -kanava näkyi  1. syyskuuta 2008 lähtien PlusTV:n kautta kanavanippu E:n näkyvyysalueilla maanpäällisessä verkossa, ja kanavaa pystyi seuraamaan myös eri kaapelioperaattoreiden ja laajakaista-TV:n välityksellä.
11. tammikuuta 2011 suoritetussa antenniverkon kanavanumerointimuutoksessa, KinoTV muutti kanavanumerosta 24 numerolle 49. Helmikuussa 2011 kanavan nimi vaihtui KinoTV:stä Nelonen Kinoksi. Nelonen Kino muuttui Nelonen Primeksi 3. syyskuuta 2013. Nelonen Prime muuttui Ruutu+ Leffat ja Sarjat -kanavaksi 9. maaliskuuta 2017.
Heinäkuussa 2018 Nelonen Media ilmoitti lopettavansa maksu-tv-toimintansa ja maksukanavien lähetyksien loppuvan syyskuun alussa.
Ohjelmisto

Ruutu+ Leffat ja Sarjat -kanava esitti suomalaisia ja ulkomaisia televisiosarjoja, komediasarjoja sekä vanhoja elokuvia edellisiltä vuosikymmeniltä. Kanava lähetti ohjelmaa noin klo 10.00–4.00 kaapeli- ja IPTV-verkoissa sekä DNA:n antenniverkossa. Digitan antenniverkon E-nipussa lähetysaika oli DNA:n antenniverkon lähetysaikaa lyhyempi, klo 19–04. Tämä johtui jaetusta toimiluvasta ja kapasiteetista Ruutu+ Lapset -kanavan kanssa.
Ohjelmisto > Elokuvia

Haunted
Mad Max
Striptease
Eraser – suojelija
Superman
Mad City – yksinoikeudella
Ohjelmisto > Sarjoja

Ruutu+ Leffat ja Sarjat -kanava esitti erityisesti vanhoja, jo lopetettuja suomalaisia sekä ulkomaisia klassikkosarjoja.
Teho-osasto
Isänmaan toivot
Seinfeld
70’s Show
Hollywood Reporter
Hannibal (Ensiesitys 24. syyskuuta 2013 alkaen)
Entiset logot

1. syyskuuta 2007 – 1. maaliskuuta 2011
1. maaliskuuta 2011 – 3. syyskuuta 2013
3. syyskuuta 2013 – 9. maaliskuuta 2017
Aiheesta muualla

PlusTV:n kotisivu Nelonen Kino-esittely (Arkistoitu – Internet Archive)
Muinaispitäjä

Muinaispitäjä on yhteisöllisen organisoitumisen yksikkö, jonka eräät tutkijat uskovat olleen Suomessa olemassa ennen Ruotsin vallan aikaa. Muinaispitäjä koostui kylistä, jotka puolestaan koostuivat taloista. Ajalta ei ole olemassa kirjallisia lähteitä, ja muinaispitäjien olemassaoloa on pyritty todistelemaan epäsuorasti. On myös esitetty, että myöhemmät kirkkopitäjät rakentuivat osin entisten muinaispitäjien varaan..
Muinaispitäjä on tulkintojen mukaan huolehtinut muun muassa käräjöinnistä, suurista uskonnollisista pidoista ja joskus myös muinaislinnasta eli linnavuoresta. A. M. Tallgrenin mukaan muinaispitäjän tunnusmerkkejä olivat hiisi ja moisio eli yhteinen palvontapaikka ja päällikönkartano. Muinaispitäjät ovat myös voineet omistaa varsinaisen alueensa ulkopuolisia erämaita eli luonnonvarojen nautinta-alueita. Varsinkin aikaisemmassa tutkimuksessa arveltiin, että suomalaisten käännyttäminen kristinuskoon olisi toteutettu muinaispitäjäorganisaation kautta.
Varsinais-Suomen muinaispitäjät

Varsinais-Suomi jakautui viimeistään keskiajalla Etelä- ja Pohja-Suomeen. Pohja-Suomen itäraja sijaitsi Aurajokilaaksossa. Alueella sijaitsi useita oletettuja muinaispitäjiä. Nämä ulottuivat kaukaa asumattomista korpimaista aina ulkosaaristoon asti. Pohja-Suomen oletettuja muinaispitäjiä olivat Räntämäki, Raisio, Masku ja Santamala, joiden muinaisrajoja myös myöhemmät rajalinjat seurasivat. Etelä-Suomessa sijaitsivat Liedon, Paimion, Halikon ja Perniön muinaispitäjät.
Oletettujen muinaispitäjien aikaista nimistöä on säilynyt kartoissa jopa nykypäivään asti. Tällaista nimistöä edustavat A. M. Tallgrenin 1930-luvulla esittämän teorian mukaan muun muassa hiisi- ja moisio-nimet. Hiisi viittaa muinaisuskonnon harjoittamiseen, ja moisio oli Tallgrenin hypoteesin mukaan pitäjänpäällikön tai pitäjänvanhimman asuinpaikka. Lisäksi monet linnavuoret antavat viitteitä muinaisesta puolustuksesta.
Jos muinaispitäjiä oli, niiden väestöltä voitiin kantaa veroa. Ehkä pitäjissä on ollut ainakin kestivero, eli että pitäjän väki järjesti elätyksen hallitsijoille tai erityisenä juhlapäivänä pidot sekä hallitsijoille että kaikille muillekin. Tämänkaltaisia laajoja alueita yhdistäviä pitoja on ollut ainakin Virossa. Ne liittyivät alun perin kesäisiin vakkajuhliin eli taivaanjumalan palvontamenoihin, mutta saksalaiset valloittajat muokkasivat niistä tapahtuman, jonka yhteydessä voitiin kerätä kaikki vuoden verot. Suomessakin vakkajuhlat ovat yhdistäneet useita kyliä tai yksittäisten kylien väen vielä historiallisenakin aikana. Sanan "pitäjä" uskotaan tulevan juuri tällaisista pidoista eli juhlista tai jatkuvasta ylläpidosta.
Eräänlainen verotuksen muoto on voinut olla "työvero", eli että kaikki osallistuvat pyhän lehdon tai puolustusvarustuksen tekoon ja hoitoon tai muuhun kaikkia hyödyttävään tai päällikön määräämään tehtävään. Tilojen rakennukset on voitu rakentaa koko pitäjän voimin, jos perheen miehet vain ovat itse osallistuneet muiden talojen rakennustöihin. Tämänkaltaiset verotuksen muodot ovat yleisiä jo hyvin pienissäkin yhteisöissä. Nykyisin niitä muistuttaa maaseudun talkooperinne.
On voinut olla monimutkaisempiakin verotusjärjestelmiä. Esimerkiksi jotkut tutkijat arvelevat koukku-veroyksikön olleen käytössä Lounais-Suomen maanviljelysalueilla jo pakanallisena aikana. Pakanalliseen aikaan saattaa juontaa juurensa myös keskiaikaisen Ruotsin hallinnoiman Lounais-Suomen oikeuslaitoksen järjestelyissä ollut outo poikkeus, suomalainen oikeus. Suomalainen oikeus oli ruotsalaiselle oikeudelle rinnakkainen oikeusjärjestelmä, jonka piiriin kuuluivat monet vanhat kylät ja tilat. Uudistilat liitettiin ruotsalaisen oikeuden piiriin. Lisäksi oli paikallinen Kyrön oikeusselvennä.
Muinaispitäjäteorian kritiikki

Muinaispitäjäinstituution olemassaoloa kohtaan on esitetty myös kritiikkiä (esimerkiksi J.-P. Taavitsainen ja Markus Hiekkanen). Ei kuitenkaan ole varmaa, toimiko se nimenomaan oletetun muinaispitäjäorganisaation puitteissa. Markus Hiekkasen mukaan ensimmäinen territoriaalinen eli alueelliseen jakoon perustuva organisaatio olisi ollut kirkkopitäjälaitos, joka hänen mielestään toteutettiin Varsinais-Suomessa 1200-luvun alussa.
Orastavat maakunnat

On mahdollista, että muinaispitäjät olisivat ajoittain liittoutuneet keskenään.kenen mukaan? Ruotsiin ja Viroon verrattavasta pysyvästä maakuntatason organisaatiosta ei Suomessa ennen Ruotsin vallan aikaa ole kuitenkaan yleisesti hyväksyttyjä todisteita. Useimmat nykytutkijat pitävätkin sellaisten olemassaoloa epätodennäköisenä, joskin professori Unto Salo on esittänyt ajatuksen jonkinlaisten muinaismaakuntien olemassaolosta myöhäisrautakaudella. Satakunnan nimen vuoksi Salo on ajatellut, että se olisi jo varhaisessa vaiheessa toiminut ruotsalaistyyppisenä, ledung-laivaston varustaneena hundare-maakuntana. Teoria on lähtöisin jo Henrik Gabriel Porthanilta, mutta viime aikoina kielentutkijat ovat kritisoineet sitä.
Muinais-Hämeessä arkeologiset löydöt kertovat joidenkin tulkintojen mukaan pitäjien välisestä yhteistyöstä. On esimerkiksi huomattu, että muinaislinnat muodostavat pitkiä suoria ketjuja. J.-P. Taavitsaisen mukaan tämä kuitenkin johtuu geologiasta: linnavuorten paikoiksi sopivat maastonmuodostumat asettuvat luonnostaan ketjuiksi.
Rapolaa on aikaisemmin pidetty erityisenä "keskuslinnana", mutta asiaa tutkittaessa tämä oletus ei ole saanut tukea.
Kirjallisuutta

Taavitsainen. J.-P: Ancient Hill-forts of Finland, with special reference to the hill-fort of Kuhmoinen. Suomen Muinaismuistoyhdistyksen Aikakauskirja 94. Helsinki 1990.
Taavitsainen, J.-P: Kun nuoruus on ongelma – Rapolan muinaislinnan keskuslinna-ajatuksen purkuyritys. Masunni. Kirjoituksia Tampereelta ja Pirkanmaalta 3. Tampere 1999.
Tallgren, A. M: Hiisi ja Moisio. Yritys muinaissuomalaisen asutus- ja yhteiskuntahistorian selvittämiseksi. Virittäjä 1933.