stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elastisen diskografia
Musiikkivideot

Syljen (2004)
Anna soida  (2006)
Päivä kerrallaan (2007)
Ovet paukkuu (2007)
Häivytään (2007)
Iisii (2013)
Hallussa (mukana Jontte Valosaari, 2013)
Loppuviikko (mukana Uniikki, Timo Pieni Huijaus, Tasis & Spekti, 2013)
Kerrankin (2013)
Uus (mukana Lauri Mikkola, 2013)
Eteen ja ylös (2015)
Super (2015)
Mikään muu ei merkkaa (2015)
Vahva (mukana Robin, 2015)
Tuulettaa (2016)
Peili (2017)
H.263

H.263 on videokoodekki, jonka ITU-T kehitti vuosina 1995-1996. Sen alkuperäinen käyttötarkoitus oli toimia pienen bittivirran videokonferenssien pakkausmenetelmänä. H.263 on osa H.26X-standardiperhettä. H.263 on parannettu versio aiemmasta H.261-standardista ja H.264/AVC:n edeltäjä.
Alkujaan koodekki suunniteltiin käytettäväksi piirikytkentäisissä videokonferensseissa ja kuvapuheluissa (H.324-järjestelmät), mutta se otettiin käyttöön myös IP-pohjaisissa (H.323), ISDN-pohjaisissa (H.320), RTSP- (streamaus) ja SIP-videokonferenssijärjestelmissä.
Koodekin voi purkaa libavcodec-kirjastolla, joka on ilmaisen LGPL-lisenssin alainen. Libavcodec on osa ffmpeg:iä, jota käyttävät mm. ffdshow, VLC media player ja MPlayer.
H.263 on ollut eri videopalveluiden ja mobiililaitteiden koodekkina, sillä se ei vaadi järjestelmältä yhtä paljon tehoa kuin AVC. RealVideon koodekki perustui H.263:een aina versioon 7 asti.
Belgian Grand Prix 1990

Belgian Grand Prix 1990 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 26. elokuuta 1990 Spa-Francorchampsissa Belgiassa. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut Ayrton Senna, jolle voitto oli kauden viides.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 27 |  Ayrton Senna | McLaren-Honda | 44 | 1.26.31,997 | 1 | 9 |
| 2 | 1 |  Alain Prost | Ferrari | 44 | + 3,550 | 3 | 6 |
| 3 | 28 |  Gerhard Berger | McLaren-Honda | 44 | + 28,462 | 2 | 4 |
| 4 | 19 |  Alessandro Nannini | Benetton-Ford | 44 | + 49,337 | 6 | 3 |
| 5 | 20 |  Nelson Piquet | Benetton-Ford | 44 | + 1.29,650 | 8 | 2 |
| 6 | 15 |  Mauricio Gugelmin | Leyton House-Judd | 44 | + 1.48,851 | 14 | 1 |
| 7 | 16 |  Ivan Capelli | Leyton House-Judd | 43 | + 1 krs. | 12 |   |
| 8 | 4 |  Jean Alesi | Tyrrell-Ford | 43 | + 1 krs. | 9 |   |
| 9 | 29 |  Éric Bernard | Larrousse-Lamborghini | 43 | + 1 krs. | 15 |   |
| 10 | 10 |  Alex Caffi | Arrows-Ford | 43 | + 1 krs. | 19 |   |
| 11 | 11 |  Derek Warwick | Lotus-Lamborghini | 43 | + 1 krs. | 11 |   |
| 12 | 12 |  Martin Donnelly | Lotus-Lamborghini | 43 | + 1 krs. | 22 |   |
| 13 | 9 |  Michele Alboreto | Arrows-Ford | 43 | + 1 krs. | 24 |   |
| 14 | 25 |  Nicola Larini | Ligier-Ford | 42 | + 2 krs. | 21 |   |
| 15 | 23 |  Pierluigi Martini | Minardi-Ford | 42 | + 2 krs. | 16 |   |
| 16 | 14 |  Olivier Grouillard | Osella-Ford | 42 | + 2 krs. | 23 |   |
| 17 | 8 |  Stefano Modena | Brabham-Judd | 39 | Moottori | 13 |   |
| Kesk. | 7 |  David Brabham | Brabham-Judd | 36 | Sähköt | 24 |   |
| Kesk. | 22 |  Andrea de Cesaris | Dallara-Ford | 27 | Moottori | 20 |   |
| Kesk. | 5 |  Thierry Boutsen | Williams-Renault | 21 | Voimansiirto | 4 |   |
| Kesk. | 2 |  Nigel Mansell | Ferrari | 19 | Ohjattavuus | 5 |   |
| Kesk. | 6 |  Riccardo Patrese | Williams-Renault | 18 | Vaihdelaatikko | 7 |   |
| Kesk. | 21 |  Emanuele Pirro | Dallara-Ford | 5 | Vesivuoto | 17 |   |
| Kesk. | 3 |  Satoru Nakajima | Tyrrell-Ford | 4 | Moottori | 16 |   |
| Kesk. | 30 |  Aguri Suzuki | Larrousse-Lamborghini | 0 | Lähtökolari | 11 |   |
| Kesk. | 24 |  Paolo Barilla | Minardi-Ford | 0 | Lähtökolari | 25 |   |
| DNQ | 26 |  Philippe Alliot | Ligier-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 17 |  Gabriele Tarquini | AGS-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 18 |  Yannick Dalmas | AGS-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 31 |  Bertrand Gachot | Coloni-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNPQ | 33 |  Roberto Moreno | EuroBrun-Judd |   | Karsiutui |   |   |
| DNPQ | 34 |  Claudio Langes | EuroBrun-Judd |   | Karsiutui |   |   |
Muuta

Paalupaikka: Ayrton Senna – 1.50,365
Nopein kierros: Alain Prost – 1.55,087 (kierroksella 38)
Lähtö jouduttiin uusimaan kahdesti.
Suomalaisia sosialisteja

Suomalaisia sosialisteja I – III on Työväen sivistysliiton vuosina 1943–1947 julkaisema kolmiosainen teossarja, jossa esitellään Suomen työväenliikkeen keskeisiä henkilöitä N. R. af Ursinista Väinö Vankkojaan. Kirjasarjan tarkoituksena oli ”sanomalehtikirjoitusta laajemmin arvioida vanhojen suomalaisten sosialistien työtä”. Teoksen toimitti Työväen Kirjarenkaan työvaliokunta.
Tarkoitus

Suomalaisten sosialistien tarkoituksena oli esitellä edesmenneitä suomalaisia työväenjohtajia ja heidän työtään nuoremmalle polvelle.
1960-luvun lopulla teos uusittiin Hannu Soikkasen johdolla. Uusi työväenjohtajia esittelevä teos sai nimekseen Tiennäyttäjät.
Sisältö > Osa I

Nils Robert af Ursin (R. H. Oittinen)
Eetu Salin (Vihtori Huhta)
Yrjö Mäkelin (Veikko Kanerva)
Taavi Tainio (Ernst Lähde)
Sisältö > Osa II

Matti Kurikka (Arvi Hautamäki)
Edvard Valpas (Kalle Hämäläinen ja Sulo Wuolijoki)
Hilja Pärssinen (Sylvi-Kyllikki Kilpi)
Matti Paasivuori (E. K. Louhikko)
Sisältö > Osa III

Matti Turkia (Y. K. Laine)
Yrjö Sirola (Elli Stenberg)
Väinö Vankkoja (Vihtori Huhta)
Beatrice Egli

| Beatrice Egli |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. kesäkuuta 1988 (ikä 36)
Ammatti:  laulaja
Muusikko
Laulukielet:  saksa
Aktiivisena:  2007–
Tyylilajit:  iskelmä, pop
Soittimet:  laulu
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.universal-music.de/beatrice-egli
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Beatrice Margerite Egli (21. kesäkuuta 1988 Pfäffikon, Schwyz, Sveitsi) on sveitsiläinen kevyen musiikin laulaja ja televisiojuontaja. Hän on niittänyt mainetta saksankielisessä Euroopassa hyväntuulisella ja tarttuvalla pop-musiikillaan eritoten vuodesta 2013, jolloin hän voitti Deutschland sucht den Superstar -kilpailun.
Beatrice Eglin menestysiskelmiä ovat muun muassa Dieter Bohlenin kynästä syntynyt "Mein Herz" sekä "Irgendwann", "Kick im Augenblick", "Wo sind all die Romeos" ja "Herz an". Tuonnempana Eglin lauluja on säveltänyt ja tuottanut Joachim Wolf.
Ura

Beatrice Egli alkoi opiskella laulua teini-ikäisenä. Lavaesiintymisensä hän aloitti erilaisilla kansanjuhlilla, kuten Alpenschlager-festivaaleilla. Hän hankki myös porvarillisen ammatin ja valmistui hiusmuotoilijaksi. Eglin taiteellinen ura haki suuntaansa vuosikausia, eikä ollut ottaa urjetakseen. Vuonna 2007 Egli duetoi Lys Assian kanssa Grand Prix der Volksmusik -kilpailussa ja vuonna 2009 hän esiintyi iskelmälaulaja Andy Borgin juontamassa Musikantenstadl-ohjelmassa. 2010-luvun alussa Egli suoritti näyttämötaiteellisia opintoja Hampurissa.
Eglin vuonna 2007 julkaistu esikoisalbumi Sag mir wo wohnen die Engel ja seuraavana vuonna julkaistu Wenn der Himmel es so will menestyivät heikohkosti. Toukokuussa 2013 Egli voitti saksalaisen kykyjenetsintäkilpailun Deutschland sucht den SuperStar, ja suosio ampaisi nousuun. Samana keväänä julkaistiin albumi Glücksgefühle, joka oli myyntimenestys. Marraskuussa 2013 julkaistiin albumi Pure Lebensfreude, joka niin ikään myi erinomaisesti.
DSDS-voiton jälkeen julkaistut studioalbumit ovat myyneet sadointuhansin ja Egli antoi myös menestyksekkään konserttikiertueen 2010-luvun puolessa välissä. Vuonna 2019 julkaistu studioalbumi Natürlich! on Eglin viides listaykkönen Sveitsissä ja se menestyi varsin hyvin myös Saksassa ja Itävallassa. Studioalbumi Alles was du brauchst nousi Saksan listaykköseksi syyskuussa 2021.
Vuonna 2014 Egli voitti Echo-palkinnon uuden tulokkaan sarjassa. Vuonna 2015 hänet palkittiin Swiss Music Awardsissa parhaana naissolistina.
Televisiojuontajan uransa Beatrice Egli aloitti keväällä 2015 ohjelmassa Ein Frühlingstag in Rom.
Eglin ulkotaiteellisista saavutuksista mainittakoon kiipeäminen Matterhornin huipulle vuonna 2021.
Sukutausta

Beatrice Eglin vanhemmat ovat Ida ja Bruno Egli-Keller. Hänellä on kolme veljeä ja hänen äidillään peräti yksitoista sisarusta. Äitinsä puolelta Eglillä on yli 50 serkkua.
Diskografia > Studioalbumit

Sag mir wo wohnen die Engel (2007)
Wenn der Himmel es so will (2008)
Feuer und Flamme (2011)
Glücksgefühle (2013)
Pure Lebensfreude (2013)
Bis hierher und viel weiter (2014)
Kick im Augenblick (2016)
Wohlfühlgarantie (2018)
Natürlich! (2019)
Alles was du brauchst (2021)
Aiheesta muualla

YouTube: Mein Herz (Ich find Schlager toll! -kanava)
YouTube: Beatrice Egli PACKT AUS - "Kick im Augenblick – Live Tour" (Ich find Schlager toll! -kanava)
RTL.de: DSDS 2013: Gewinnerin Beatrice Egli dreht ihr erstes Video zu "Mein Herz" (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Beatrice Egli Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana 
Beatrice Egli
Belgian Grand Prix 1989

|  Belgian Grand Prix 1989  |
| --- | --- |
 11 osakilpailu 16 osakilpailusta kaudella 1989. 

Päivämäärä:  27. elokuuta 1989
Sijainti:  Circuit de Spa-Francorchamps, Belgia
Ratatyyppi:  moottorirata
Radan pituus:  6,940 km
Kilpailun pituus:  44 kierrosta, 305,360 km
Sää:   Sateinen
Paalupaikka
Kuljettaja:   Ayrton Senna   (McLaren)
Paaluaika:  1.50,867
Palkintokoroke
Voittaja:   Ayrton Senna   (McLaren)
Toinen:   Alain Prost   (McLaren)
Kolmas:   Nigel Mansell   (Ferrari)
Nopein kierros
Kuljettaja:   Alain Prost   (McLaren)
Kierrosaika:  2.11,571 (kierroksella 44)
Belgian Grand Prix 1989 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 27. elokuuta 1989 sateisella Spa-Francorchampsin radalla Belgiassa. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut Ayrton Senna, jolle voitto oli kauden viides. McLarenin menestystä täydensi Alain Prost toisella sijallaan.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1 |  Ayrton Senna | McLaren-Honda | 44 | 1.40.54,196 | 1 | 9 |
| 2 | 2 |  Alain Prost | McLaren-Honda | 44 | + 1,304 | 2 | 6 |
| 3 | 27 |  Nigel Mansell | Ferrari | 44 | + 1,824 | 6 | 4 |
| 4 | 5 |  Thierry Boutsen | Williams-Renault | 44 | + 54,408 | 4 | 3 |
| 5 | 19 |  Alessandro Nannini | Benetton-Ford | 44 | + 1.08,805 | 7 | 2 |
| 6 | 9 |  Derek Warwick | Arrows-Ford | 44 | + 1.18,316 | 10 | 1 |
| 7 | 15 |  Mauricio Gugelmin | March-Judd | 43 | + 1 krs. | 9 |   |
| 8 | 36 |  Stefan Johansson | Onyx-Ford | 43 | + 1 krs. | 15 |   |
| 9 | 23 |  Pierluigi Martini | Minardi-Ford | 43 | + 1 krs. | 14 |   |
| 10 | 20 |  Emanuele Pirro | Benetton-Ford | 43 | + 1 krs. | 13 |   |
| 11 | 22 |  Andrea de Cesaris | Dallara-Ford | 43 | + 1 krs. | 18 |   |
| 12 | 16 |  Ivan Capelli | March-Judd | 43 | + 1 krs. | 19 |   |
| 13 | 26 |  Olivier Grouillard | Ligier-Ford | 43 | + 1 krs. | 26 |   |
| 14 | 3 |  Jonathan Palmer | Tyrrell-Ford | 42 | + 2 krs. | 21 |   |
| 15 | 24 |  Luis Perez-Sala | Minardi-Ford | 41 | + 3 krs. | 25 |   |
| 16 | 30 |  Philippe Alliot | Larrousse-Lamborghini | 39 | Moottori | 11 |   |
| Kesk. | 10 |  Eddie Cheever | Arrows-Ford | 38 | Rengas irti | 24 |   |
| Kesk. | 37 |  Bertrand Gachot | Onyx-Ford | 21 | Ulosajo | 23 |   |
| Kesk. | 6 |  Riccardo Patrese | Williams-Renault | 20 | Kolari (Alboreto) | 5 |   |
| Kesk. | 29 |  Michele Alboreto | Larrousse-Lamborghini | 19 | Kolari (Patrese) | 22 |   |
| Kesk. | 21 |  Alex Caffi | Dallara-Ford | 13 | Ulosajo | 12 |   |
| Kesk. | 7 |  Martin Brundle | Brabham-Judd | 12 | Jarrut | 20 |   |
| Kesk. | 28 |  Gerhard Berger | Ferrari | 9 | Ulosajo | 3 |   |
| Kesk. | 8 |  Stefano Modena | Brabham-Judd | 9 | Ohjautuvuus | 8 |   |
| Kesk. | 25 |  René Arnoux | Ligier-Ford | 4 | Kolari (Alliot) | 17 |   |
| Kesk. | 4 |  Johnny Herbert | Tyrrell-Ford | 3 | Ulosajo | 16 |   |
| DNQ | 12 |  Satoru Nakajima | Lotus-Judd |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 11 |  Nelson Piquet | Lotus-Judd |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 38 |  Christian Danner | Rial-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 39 |  Pierre-Henri Raphanel | Rial-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNPQ | 17 |  Nicola Larini | Osella-Ford |   | Esikarsiutui |   |   |
| DNPQ | 18 |  Piercarlo Ghinzani | Osella-Ford |   | Esikarsiutui |   |   |
| DNPQ | 31 |  Roberto Moreno | Coloni-Ford |   | Esikarsiutui |   |   |
| DNPQ | 40 |  Gabriele Tarquini | AGS-Ford |   | Esikarsiutui |   |   |
| DNPQ | 34 |  Bernd Schneider | Zakspeed-Yamaha |   | Esikarsiutui |   |   |
| DNPQ | 35 |  Aguri Suzuki | Zakspeed-Yamaha |   | Esikarsiutui |   |   |
| DNPQ | 41 |  Yannick Dalmas | AGS-Ford |   | Esikarsiutui |   |   |
| DNPQ | 33 |  Gregor Foitek | EuroBrun-Judd |   | Esikarsiutui |   |   |
| DNPQ | 32 |  Enrico Bertaggia | Coloni-Ford |   | Esikarsiutui |   |   |
Lähde:
Muuta

Thierry Boutsenin sadas Grand Prix
Ayrton Senna saavutti 300 MM-pisteen rajan
Alain Prostin 30. kilpailun nopein kierros
McLarenin 50. paalupaikka
Honda-moottoreiden 50. voitto
Lumen ja jään maa

Lumen ja jään maa on suomalaisen Ilkka Auerin kirjoittama romaanisarja, johon kuuluu tällä hetkellämilloin? neljä kirjaa; Sysilouhien sukua (2004), Varjoissa vaeltaja (2006), Hyinen hauta (2007) ja Ikitalvi (2008). Sarjan kirjat on julkaissut Otava. Sysilouhien sukua voitti Suomen Tolkien-seuran vuoden parhaalle suomalaiselle fantasiakirjalle myöntämän Kuvastaja-palkinnon.
Sarja kertoo nuoresta Nonna-tytöstä ja hänen ystävästään Fenris-jääkarhusta. Tarinan aikana Nonnasta kasvaa mahtava ja pelätty Jäänoita, joka hallitsee sekä sysilouhille ominaisia pimeyden ja varjojen taitoja että pakkasen henkiä.
Sysilouhien sukua

Sysilouhien sukua aloittaa Lumen ja jään maa -sarjan. Nonna on vain lapsi, kun hänen kotikyläänsä hyökätään ja hän joutuu vangiksi. Fenris-jääkarhu pelastaa hänet ja he aloittavat huiman matkan kohti pohjoista vihamielinen hornanhenki kannoillaan. Matkalla heille selviää, että Nonna on sukua satoja vuosia aiemmin eläneelle sysilouhivelholle. Paljastus johdattaa Nonnan etsimään vielä kauempana pohjoisessa yhä eläviä sukulaisiaan ja lopulta hänen tiensä vie Hiidenkynnen linnoitukseen, jonka pelätty valtiatar Astrid ottaa Nonnan suojiinsa.
Varjoissa vaeltaja

Sysilouhien suvun päättymisestä on kulunut pari vuotta ja Nonna on saanut oppia noidan taitoja Hiidenkynnen asukkailta. Hänen maineensa on levinnyt laajalti ja häntä on alettu kutsua noitalapseksi. Noridiumin kuninkaan kuollessa Nonna lähtee yhdessä Hiidenkynnen hallitsijan Astridin ja soturi Asbrandin kanssa Routahalliin, jossa tutustuu kuninkaan tyttäreen Freyaan. Sysipään kierot valtiaat pyrkivät estämään Freyaa nousemasta isänsä seuraajaksi, ja yrittävät murhata kuninkaan tyttären, mutta Nonna onnistuu pelastamaan Freyan, jolloin Sysipää valloittaa Routahallin Nonnan ollessa muualla. Lopulta Nonna vapauttaa Freyan ja Routahallin tietäjän.
Hyinen hauta

Nonnan kyvyt ovat kehittyneet entisestään ja hänen sysilouhien veressä perimänsä taidot alkavat myös kasvaa nopeasti. Nonnan on myös valmistauduttava ottamaan Astridin paikka Jäänoitana ja Hiidenkynnen valtiattarena. Ennen sitä hän joutuu kuitenkin kohtaamaan useita esteitä ja vastuksia, sillä jumalat eivät anna kuolevaisille mitään ilmaiseksi. Eikä kaikkien pakkasen salaisuuksien oppiminenkaan yksinään voi riittää suojelemaan Nonnaa kaikilta juonilta, joita häntä vihaavat ja pelkäävät nawyrilaiset kehittävät druidi Benesingin johdolla.
Ikitalvi

Nonna on omalla tiellään toteuttamassa Cerbiuruksen, Tyrfingin ja muiden jumalien hänelle antamaa tehtävää louhien vallan palauttamisesta. Nawyrin petolliset druidit kuitenkin pyrkivät estämään hänen pyrkimyksensä, sillä he pelkäävät louhien vievän heidän valtansa. Druidien toimet pakottavat Nonnan lopulta tekemään päätöksen, jota hän ei ole halunnut koskaan tehdä ja hän lähettää sotajoukkonsa Nawyria vastaan raskain mielin. Nonnan on seurattava kohtaloaan Jäänoitana ja nostettava louhet jälleen hallitsemaan ihmisten maailmaa.
Sarjan tärkeimmät hahmot

Nonna: Sarjan päähenkilö, nuori punatukkainen tyttö (punaiset hiukset vain kolme ensimmäistä kirjaa), josta kasvaa mahtava Jäänoita ja varjoissa vaeltaja
Fenris: Nonnan jääkarhuystävä ja suojelija, joka jakaa sielunsa Nonnan äidin veljen, Berenhardin kanssa
Astrid: Hiidenkynnen Jäänoita
Nereid: Hiidenkynnessä asuva naispuolinen sysilouhi, Nonnan opettaja ja ystävä, joka pelasti Nonnan Gerhardin lähettämältä pahalta hengeltä, ja on hyvin läheinen Asbrandille, Hiidenkynnen pääkallonmetsästäjälle, ja odottaakin tämän lasta sarjan lopussa
Asbrand: Hiidenkynnen sotureiden johtaja, Nonnan sukulainen, Skaflocin pojanpoika ja mahtava pääkallonmetsästäjä
Gunhilde: Nonnan äiti
Skald: Hiidenkynnessä asuva jäälouhi
Godmund: Hiidenkynnessä asuva louhiherra, Skaldin toveri
Freya: Noridiumin kuningatar, Nonnan ystävä
Skafloc: Satoja vuosia sitten kuollut sysilouhi, Noridiumin arkkivelho, Nonnan esi-isä
Gudrun: Skaflocin vaimo, ensimmäinen Hiidenkynnen jäänoita
Isrid, Freydis ja Kara: Nonnan ystäviä Hiidenkynnessä
Cerbiurus, Tyrfing, Audun ja Geitir: Muinaiset louhijumalat. Cerbiurus sysilouhien, Tyrfing jäänlouhien, Audun tulenlouhien ja Geitir viherlouhien
Benesing: Nawyrilaisten ylin druidi, joka yrittää tuhota louhet ja louhisuvut (ensiesiintyminen kolmannessa kirjassa) nostaakseen ihmisjumalat valtaan
Forni: Jääkarhujen jumala, joka lähetti Fenriksen Nonnaa suojaamaan
Vargynja: Nuori sysilouhi, johon Nonna solmi siteen kun tämä oli pelastettu Suurelta Rangalta
Gerhard:  Nawyrilainen ylimys, jonka linnaan Nonna vangittiin. Nonnan vapauduttua selviää, että Gerhard oli tahtonut naida Gunhilden, Nonnan äidin, mutta tämä naikin Radulfin, joka on Nonnan isä. Katkerana Nonnan äidin päätöksestä Gerhard tuhosi Nonnan kodin, ja Nonnan paettua kutsui pahan hengen Nonnaa vainoamaan
Radulf: Nonnan isä, jonka Gerhardin joukot surmasivat
Teokset

Auer, Ilkka: Sysilouhien sukua.  (2. painos 2005)  Helsingissä:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19424-0
Aiheesta muualla

Sysilouhien sivut - Kirjat (Arkistoitu – Internet Archive). Ilkka Auerin sivu kirjasarjasta.
Sysilouhien sivut - Lumen ja jään maa (Arkistoitu – Internet Archive). Ilkka Auerin sivu kirjojen maailmasta.
Marko Kivelä: Sysilouhien sukua. 28.11.2004.
Mari Viertola: Sysilouhien sukua[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 20.3.2005.
Vesa Sisättö: Tyttö, talvi ja jääkarhu[vanhentunut linkki]. Helsingin Sanomat, 25.4.2006.
Markku Soikkeli: Varjoissa vaeltaja[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 29.6.2006.
Mikko Saari: Sysilouhien sukua: Lumen ja jään maa. Kirjavinkit.fi, 9.7.2008.
Joni Uusimäki: Ilkka Auer: Ikitalvi, Lumen ja jään maa - Keskinkertainen päätösosa (Arkistoitu – Internet Archive). Keskipohjanmaa.
Joni Uusimäki: Fantasian ystävien odotus palkitaan (Arkistoitu – Internet Archive). Keskipohjanmaa, 2008.
Petja Savoila: Ikitalvi[vanhentunut linkki]. Keskisuomalainen 3.8.2008.
Huutomerkki (kirjasarja)

Sarjan ensimmäinen kirja Praha 21.8.1968.
Huutomerkki oli kustannusyhtiö Tammen vuosina 1968–1983 sekä 2008–2010 julkaisema kirjasarja. Se sisälsi yhteiskunnallisia pamfletteja, joita julkaistiin yhteensä 99. Kirjoittajina toimi eri alojen vaikuttajia Suomesta ja ulkomailta.
Historia

Aloitteen pamflettisarjasta tekivät Sadankomiteassa vaikuttaneet Ilkka Taipale ja Kalevi Suomela, jotka itse toimittivat järjestön kustantamaa Ydin-lehteä. Huutomerkin esikuvana olivat Ruotsissa ja Norjassa julkaistut useat vastaavat kirjasarjat. Taipale ja Suomela ottivat yhteyttä kustannusyhtiö Tammen johtajaan Jarl Hellemanniin ja keväällä 1968 yhtiön johtokunta teki päätöksen Huutomerkki-sarjan julkaisusta. Sen toimituskunnan muodostivat alussa lähinnä Taipale ja Suomela sekä myöhemmin muun muassa Pekka Peltola ja Erkki Rantala.
Ensimmäinen Huutomerkki-sarjan kirja oli vuonna 1968 ilmestynyt Jaakko Okkerin toimittama Praha 21.8.1968, joka käsitteli kriittisesti Neuvostoliiton johtamien Varsovan liiton maiden tekemää Tšekkoslovakian miehitystä. Kirjaa on kutsuttu kustannustoimittamisen Suomen ennätykseksi, koska artikkelit tuli olla kustantajalla noin viikossa ja kirja ilmestyi kolme viikkoa miehityksen jälkeen.
Vuosina 1968–1983 julkaistiin 92 kirjaa, joista suosituimmat olivat 1969 ilmestynyt teologi Terho Pursiaisen Uusin testamentti sekä Pekka Gronowin Laulukirja vuodelta 1973. Pursiaisen teoksesta otettiin kahden vuoden aikana seitsemän painosta ja sitä myytiin yhteensä 21 600 kappaletta, Gronowin kirjaa puolestaan myytiin 10 000 kappaletta. Pursiaisen kirja aiheutti näkemyksillään suurta kohua ja sen kirjoittajasta tehtiin jopa valitus tuomiokapitulille ja oikeuskanslerille.
2000-luvun julkaisut

Huutomerkki-sarjan julkaisu aloitettiin uudelleen 25 vuoden tauon jälkeen vuonna 2008, jolloin ensimmäisenä ilmestyi Yleisradion taloustoimittajan Seppo Konttisen pamfletti Salainen pankkituki. Sarjan viimeinen kirja julkaistiin 2010. Syyksi lopettamiselle Tammi kertoi, etteivät Huutomerkki-sarjan teokset tavoittaneet tarpeeksi lukijoita. WSOY toi samaan aikaan markkinoille oman Barrikadi-sarjansa, joka oli tarkoitettu Huutomerkin kilpailijaksi. Myös sen julkaisu lopettiin vuonna 2011.
Huutomerkki-sarjassa julkaistuja kirjoja > 1968–1983 julkaistuja kirjoja

Jaakko Okker: Praha 21.8.1968 (1968)
Martti Valkonen: Everstien Kreikka (1968)
Göran Palm: En yritä tehdä oikeutta (1968)
Katarina Eskola: Miesten maailman nurjat lait (1968)
Lars Ullerstam: Sukupuoliset vähemmistöt (1968)
Johan von Bonsdorff: Black Power (1968)
Terho Pursiainen: Uusin testamentti (1969)
Peter von Bagh: Elävältä haudatut kuvat (1969)
Christer Kihlman: Mistä minä tiedän (1969)
Esko Pirinen (toim.): Terve urheilun maa (1969)
Seppo Oikkonen (toim.): Aseistakieltäytyjät (1969)
Erkki Tuomioja: Valkoisen vallan Afrikka (1969)
Leena Maunula (toim.): Alas auton pakkovalta (1969)
Gunilla Ambjörnsson, Tuula Ikonen ja Kari Vaijärvi: Kulttuuririhkamaa lapsille (1969)
Jyrki Tala (toim.): Kantajana kansalainen: raportti oikeusturvasta (1969)
Kari Tapiola: Prahan vuodenajat (1969)
Kari Huttunen ja Gunni Nordström-Holm: Mustalaiselämää (1969)
Ho Tši Minh: Poliittisen vangin runot (1969)
Jukka Pakkanen (toim.): Minne kukat kadonneet (1969)
Raija Alho (toim.): Itsemurha (1970)
Matti Rossi: Väkivallan vuosi (1970)
Pekka Gronow: Laulukirja (1973)
Göran Palm: Mitä voimme tehdä? (1970)
Ilpo Halonen ja Matti Mykkänen (toim.): Tapaus Schüller (1970)
John H. Davis: Arabit vastaan Israel (1970)
Pertti Joenniemi ja Pentti Kaaretsalo: Suomi ja aseidenriisunta (1970)
Ernest Mandel: EEC ja Euroopan vastaus Amerikan haasteeseen (1970)
Harry Magdoff: Imperialismin aikakausi (1970)
Kari Tapiola (toim.): Yhteiseen Eurooppaan (1970)
Erkki Tuomioja: Öljypeli (1970)
Jaakko Blomberg: Kaksiteräinen miekka - 70-luvun puolustuspolitiikkaa. (1971)
Lev Trotski: Jatkuva vallankumous (1971)
Rosa Luxemburg: Yhteiskunnallinen uudistustyö vai vallankumous (1971)
Johan von Bonsdorff: Pohjois-Irlanti (1971)
Basil Davidson: Afrikkalainen vallankumous (1971)
Elina Suominen (toim.): Väkivalta (1971)
Pentagonin paperit (1971)
Bakteriologiset, kemialliset ja ydintaisteluvälineet: YK:n pääsihteerin raportti ABC-aseista ja niiden vaikutuksista (1971)
Leo Huberman ja Paul M. Sweezy: Kuuban sosialismi (1971)
Raini Lehtonen (toim.): Työläinen (1971)
Pertti Hynynen (toim.): Lakko (1971)
Katarina Eskola: Ei kirjaa ilman lukijaa (1972)
Kirsti Paltto: Saamelaiset (1973)
Ilpo Halonen ja Jouko Skinnari: Varusmiehen käsikirja (1973)
Norodom Sihanouk: Sotani CIA:ta vastaan (1973)
Johan Galtung: Euroopan yhteisö - uusi supervalta (1973)
Antero Jyränki: Perustuslakiuudistus (1974)
Jorma Ojaharju: Telakalta (1974)
Juhani Iivari: Punapapin päiväkirja (1974)
Pekka O. Aro ja Jouko Skinnari: Lasisota (1977)
Jyrki Pietilä: Uusi kansainvälinen talousjärjestys ja Suomi (1979)
Pekka Nuorteva ja Jouko Soveri: Elohopeasade (1979)
Osmo Apunen: Kysymyksiä sodasta ja rauhasta (1980)
Ilkka Taipale: Elämä, kuolema ja politiikka (1980)
Marja-Liisa ja Kimmo Kiljunen(toim.): Namibia – viimeinen siirtomaa (1980)