stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nollameridiaani

Päiväntasaaja ja nollapituuspiiri
Nollameridiaani eli nollapituuspiiri on pituuspiiri, jonka pituus­aste on määritelty nollaksi (0°). Nolla­meridiaani ja sille vastakkainen, 180°:n meridiaani yhdessä muodostavat maapallon yhden isoympyrän.
Nolla­leveys­piiri eli päiväntasaaja on määräytynyt maapallon pyörimis­akselin suunnan perusteella. Sitä vastoin nolla­pituus­piiri on peri­aatteessa mieli­valtaisesti valittavissa, ja useita eri pituus­piirejä on eri maissa ja eri aikoina käytetty nolla­pituus­piireinä. Vuonna 1884 tehdyn kansain­välisen sopimuksen mukaisesti sellaisena käytetään nykyisin Greenwichin pituuspiiriä.
Nolla­meridiaani ja sille vastakkainen meridiaani jakavat maapallon läntiseen ja itäiseen pallon­puoliskoon.
Eri aikoina käytettyjä tai ehdotettuja nollapituuspiirejä

| Paikkakunta | GPS:llä mitattu pituus | Meridiaanin nimi | Huomautus |
| --- | --- | --- | --- |
| Beringin salmi | 168° 30′ W |  | Beringin salmea ehdotti Pierre Janssen vuonna 1884 kansainvälisessä meridiaanikonferenssissa mahdolliseksi "neutraaliksi nollameridiaaniksi".  Tarkemmat Urion Argadorin ehdottamat nollameridiaanit vaihtelivat välillä 168° 15′ – 168° 45′. Sille vastakkainen pituuspiiri 11° 30' E on lähellä Firenzen pituuspiiriä 11° 15′ E, jota käytetään Petersin maailmankartassa. |
| Washington, D.C. | 77° 03′ 56.07″ W (1897), 77° 04′ 02.24″ W (NAD 27) tai  77° 04′ 01.16″ W (NAD 83) | New Naval Observatory Meridian |  |
| Washington, D.C. | 77° 02′ 48.0″ W, 77° 03′ 02.3″ W 77° 03′ 06.119″ W tai  77° 03′ 06.276″ W (molemmat oletettavasti NAD 27). NAD27:ssä jälkimmäinen olisi 77° 03′ 05.194″ W (NAD 83) | Old Naval Observatory Meridian |  |
| Washington, D.C. | 77° 02' 11.56258″ W (NAD 83),  77° 02′ 11.55880″ W (NAD 83),  77° 02′ 11.57375″ W (NAD 83) | White House Meridian |  |
| Washington, D.C. | 77° 00′ 32.6″ W (NAD 83) | Capitol meridian |  |
| Philadelphia, Pennsylvania | 75° 10′ 12″ W |  |  |
| Rio de Janeiro | 43° 10′ 19″ W |  |  |
| Onnellisten saaret / Azorit | ~ 25° 40′ 32″ W |  | Käytettiin keskiajalle saakka; sitä ehdotti Pierre Janssen vuonna 1884 yhdeksi "neutraaliksi nollameridiaaniksi" |
| El Hierro (Ferro),   Kanariansaaret | 18° 03′ W,   määritelty myöhemmin pituuspiiriksi   17° 39′ 46″? W | Ferron meridiaani | Käytetty Ptolemaioksen teoksessa Geographia. Määriteltiin myöhemmin pituuspiiriksi, joka oli tasan 20° länteen Pariisista. |
| Greenwich | 0° 00′ 05.3101″ W | Greenwichin meridiaani | Airyn meridiaani |
| Greenwich | 0° 00′ 05.33″ W | United Kingdom Ordnance Survey Zero Meridian | Bradleyn meridiaani |
| Greenwich | 0° 00′ 00.00″ W | IERSin referenssimeridiaani |  |
| Pariisi | 2° 20′ 14.025″ E | Pariisin meridiaani |  |
| Firenze | 11° 15′ E | Firenzen meridiaani | Käytössä Petersin maailmankartassa. Vastakkainen meridiaani kulkee Beringin salmen kautta. |
| Rooma | 12° 27′ 08.4″ E | Monte Marion meridiaani |  |
| Kööpenhamina | 12° 34′ 32.25″ E |  | Rundetårn |
| Napoli | 14° 15′ E |  |  |
| Aleksandria | 29° 53′ E |  |  |
| Pietari | 30° 19′ 42.09″ E | Pulkovan meridiaani |  |
| Kheopsin pyramidi | 31° 08′ 03.69″ E |  | 1884  |
| Mekka | 39° 49′ 34″ E |  |  |
| Ujjain | 75° 47′ E |  | Käytetty 300-luvulta lähtien intialaisessa tähtitieteessä ja kalentereissa. |
| Kioto | 135° 74′ E |  | Käytetty japanilaisissa kartoissa 1779–1871. Tarkkaa sijaintia ei tiedetä, mutta "Kairekisyo" on Nishigekkoutyou-kylä Kiotossa, silloisessa pääkaupungissa. |
|  | ~ 180 |  | Vastapäätä Greenwichiä, ehdotti Sandford Fleming kansainvälisessä meridiaanikongerenssissa 13.10.1884 |
Kansainvälinen nollameridiaani

Lokakuussa 1884 Greenwichin meridiaani valittiin Washingtonissa pidetyssä kansain­välisessä meridiaani­konferenssissa yleis­maailmalliseksi nolla­meridiaaniksi ja samalla kaikkialla maailmassa käytettyjen kello­aikojen lähtö­kohdaksi.
Kansainvälinen nollameridiaani > Nollameridiaanin tarkempi sijainti Greenwichissä

Kauan käytetyn nolla­meridiaanin, joka perustuu Greenwichin kuninkaallisen tähti­tornin (engl. Royal Observatory) sijaintiin, määritteli alun perin George Biddell Airy vuonna 1851. Hän määritteli sen kulkemaan rakentamansa meridiaaniympyrän keskipisteen kautta. Sitä ennen se oli määritelty aikaisempien kauko­putkien sijainnin mukaan, josta ensimmäisen oli hankkinut toinen kuninkaallinen tähti­tieteilijä Edmond Halley vuonna 1721. Se oli sijoitettu observatorion äärimmäiseen luoteis­kulmaukseen Flamsteed Housen ja Western Summer Housen väliin. Tämä kohta, joka nykyisin on osa Flamsteed Housea, on noin 43 metriä Airyn meridiaani­ympyrästä länteen, mikä vastaa noin 0,15 sekunnin aikaeroa.
Juuri Airyn meridiaani­ympyrän kautta kulkeva pituus­piiri valittiin periaatteessa kansain­väliseksi nolla­meridiaaniksi vuonna 1884.
Kaikki nämä Greenwichin meridiaanit määriteltiin maan päällä tehtyjen tähti­tieteellisten havaintojen avulla, jotka tarkistettiin painovoiman suunnan eli luotiviivan avulla. Tämä tähti­tieteellinen Greenwichin meridiaani otettiin laskujen lähtö­kohdaksi ympäri maailman, ensin Kuun sijainnista tehtyjen havaintojen, sitten laivoissa käytettyjen kronometrien, sitten merenalaisisten lennätinkaapelien ja lopulta radio­signaalien avulla.
Kansainvälinen nollameridiaani > IERS:in referenssimeridiaani

Tekokuut tekivät mahdolliseksi ottaa lähtö­kohdaksi Maan massakeskipiste sen pinnan sijasta, sillä kaikki teko­kuut kiertävät Maan massa­keski­pistettä riippumatta pinnan epä­säännölli­syyk­sistä. Ensimmäisessä satelliittipaikannusjärjestelmässä Transitissa 1960-luvulla valittiin nolla­meridiaaniksi maa­keskinen ellipsoidi NAD27. Se kehitettiin laboratoriossa, joka sijaitsi Washington D.C.:n ja Baltimoren puoli­välissä. Koska laboratorion sijainnin pituus­piiriksi haluttiin kokonaisluku mutta pituus­piirit haluttiin muutoin numeroida totuttuun tapaan, tuli järjestelmän nolla­meridiaani kulkemaan 5,3″ Airyn meridiaani­ympyrää idempänä. Greenwichin leveys­pirillä tämä vastaa noin 102,5 metrin eroa. Tämän hyväksyi virallisesti Bureau International de l'Heure (BIH) vuonna 1984 ottaessaan käyttöön BTS84:n (BIH Terrestral System), josta myöhemmin tuli WGS84 (World Geodetic System), sekä useissa kansain­välisissä maan­päällisissä vertailu­järjestelmissä (ITRF).
Maan tektonisten laattojen liikkeen vuoksi maan päällä kulkeva nolla­meridiaani on hitaasti siirtynyt länteen päin, nyt jo muutaman sentti­metrin lähemmäksi Airyn meridiaani­ympyrää, tai Airyn meri­diaani­ympyrä on siirtynyt saman verran kohti nykyistä virallista nolla­meridiaania. Satelliittien avulla tuli mahdolliseksi laatia tarkempia ja yksityis­kohtaisia maailman­karttoja. Tämän myötä on tullut tarpeelliseksi ottaa käyttöön referenssi­meridiaani, joka kulkee mahdollisimman lähellä Greenwichiä mutta jossa on otettu huomioon myös 
manner­laattojen liikkeen vaikutus ja Maan pyörimis­liikkeen vaihtelut. Tämän tuloksena on määritelty IERS:in kansainvälinen perusmeridiaani. Sitä käyttää nollameridiaanina (0°) Kansainvälisen maan pyörimis- ja vertailu­järjestelmä­palvelu( International Earth Rotation and Reference System Service), joka määrittelee yhteyden
pituus­piirin ja ajan välillä. Satelliittien ja avaruudessa olevien radio­lähteiden kuten kvasaarien avulla on todettu, että Airyn meridiaani­ympyrä siirtyy koilliseen noin 2,5 sentti­metriä vuodessa tämän maa­keskeisen koordinaatti­järjestelmän suhteen. Noin vuonna 1999 kansain­välinen referenssi­meridiaani (IRM) kulki 5,31 kulmasekuntia tai 102,4 metriä Greenwichin observatoriossa olevan Airyn meridiaani­ympyrän itä­puolitse.  Tähän referenssimeridiaaniin perustuu myös GPS-paikannus­järjestelmä.
Nollameridiaani ja aikavyöhykkeet

Nolla­meridiaaniin liittyvät läheisesti myös maapallon aika­vyöhykkeet. Useiden vuosi­kymmenien ajan maapallon aika­järjestelmä perustui Greenwichin nolla­meridiaanin keskiaurinkoaikaan (GMT). Useimmissa maissa virallinen aika oli täysiä tunteja edellä Greenwichin ajasta tai siitä jäljessä.
Koska maapallon pyörimisliike kuitenkaan ei ole aivan tasaista, on sekunti nyttemmin määritelty uudelleen, cesiumatomin erään spektriviivan taajuuden perusteella. Tähän perustuu myös nykisin käytössä oleva aika­järjestelmä, UTC. Siinä sekunnin määritelmä ei enää perustu maa­pallon pyörimis­liikkeeseen, mutta viralliseen aikaan lisätään tarvittaessa karkaussekunti, jonka avulla UTC saadaan jatkuvasti pysymään mahdollisimman lähellä nolla­meridiaanin keskiaurinkoaikaa. Täten UTC on käytännössä kuta­kuinkin sama kuin GMT. Useimmissa maissa virallinen aika on nykyisin täysiä tunteja edellä UTC:tä tai siitä jäljessä.
Päivämääräraja kulkee pääasiassa pituus­piiriä 180° pitkin, mutta poikkeaa siitä muutaman pituus­asteen verran eräiden saaristojen sekä Beringin salmen kohdalla.
Nollameridiaanilla olevat maat ja meret

Maapallon nollameridiaani kulkee seuraavien maiden ja merten kautta:
| Koordinaatit (suunnilleen) | Maa, alue tai meri | Huomautus |
| --- | --- | --- |
| 90°0′N, 0°0′E | Pohjoinen jäämeri |  |
| 81°39′N, 0°0′E | Grönlanninmeri |  |
| 72°53′N, 0°0′E | Norjanmeri |  |
| 61°0′N, 0°0′E | Pohjanmeri |  |
| 53°45′N, 0°0′E |  Yhdistynyt kuningaskunta | Tunstallista Pohjanmeren rannalla Peacehaveniin Kanaalin rannalla |
| 50°47′N, 0°0′E | Englannin kanaali |  |
| 49°19′N, 0°0′E |  Ranska | Villers-sur-Merstä Kanaalin rannalla Gavarnieen Pyreneillä |
| 42°41′N, 0°0′E |  Espanja | Cilindro de Marborésta Pyreneillä Castellón de la Planaan Välimeren rannalla |
| 39°56′N, 0°0′E | Välimeri | Valencian lahti |
| 38°52′N, 0°0′E |  Espanja | El Vergeristä Calpeen |
| 38°38′N, 0°0′E | Välimeri |  |
| 35°50′N, 0°0′E |  Algeria | Stidiasta Välimeren rannalla lähelle Bordj Morkhtaria Malin rajalla |
| 21°50′N, 0°0′E |  Mali |  |
| 14°59′N, 0°0′E |  Burkina Faso |  |
| 11°6′N, 0°0′E |  Togo | Noin 600 m |
| 11°6′N, 0°0′E |  Ghana | Noin 16 km |
| 10°57′N, 0°0′E |  Togo | Noin 39 km |
| 10°36′N, 0°0′E |  Ghana | Togon ja Ghanan rajalta läheltä Bunkpurugua Temaan Atlantin rannalla |
| 5°37′N, 0°0′E | Atlantin valtameri |  |
| 60°0′S, 0°0′E | Eteläinen jäämeri |  |
| 68°54′S, 0°0′E | Etelämanner |  Norjan vaatima Kuningatar Maudin maa |
Nollameridiaanit muilla taivaankappaleilla

Kuten Maassa, on nolla­meridiaani muillakin taivaan­kappaleilla mieli­valtaisesti valittavissa. Usein sellaisena käytetään helposti tunnistettavaa kohdetta kuten kraatteria, toisinaan se määritellään johonkin muuhun taivaan­kappaleeseen tai magneettikenttään perustuen. Eri taivaan­kappaleilla käytetään seuraavia nolla­meridiaaneja:
Kuun nollameridiaani kulkee sen Maahan näkyvän puoliskon keski­pisteen kautta ja myös läheltä Bruce-kraatteria.
Marsin nollameridiaani kulkee Airy-0-kraatterin kautta
Venuksen nollameridiaani kulkee Ariadne-kraatterin keskellä olevan huipun kautta.
Auringossa käytetään kahta helio­grafista koordinaatti­järjestelmää. Carringtonin järjestelmässä nolla­meridiaani kulkee Auringon sen puoliskon keski­pisteen kautta, joka näkyi maahan 9. marraskuuta 1853, jolloin Richard Christopher Carrington aloitti auringonpilkkujen tutkimisen. Sen ohella käytetään Sonyhurstin helio­grafista koordinaatistoa.
Jupiterille käytetään useita koordinaatistoja, koska siitä näkyy maahan vain sen pilvi­peitteen ylä­reuna, joka kiertää planeetan akselin ympäri eri nopeudella planeetan eri leveysasteilla. Ei tiedetä, onko Jupiterilla lainkaan kiinteää pintaa, joka mahdollistaisi enemmän Maassa käytettävää muistuttavan koordinaatti­järjestelmän. Scientific Astronomer käyttää System II -koordinaatistoa, joka perustuu kaasukehän keski­määräiseen pyörimis­liikkeeseen pohjoisella ja eteläisellä päivän­tasaaja­vyöhykkeellä. System III perustuu Jupiterin magneettikenttään.
Titan kääntää aina saman puolensa kohti Saturnusta kuin Maan Kuu kohti Maata, minkä vuoksi nolla­meridiaanina käytetään planeettaa kohti kääntyneen puoliskon keski­pisteen kautta kulkevaa meridiaania.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Prime meridian
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nollameridiaani Wikimedia Commonsissa
Ptolemaioksen maailmankartta uudelleen piirrettynä 1400-luvulla
Diogo Ribeiron kartta vuodelta 1529, nykyisin Vatikaanin kirjastossa
Orteliuksen maailmankartta vuodelta 1570
Nollameridiaanin merkinnät Greenwichin kuninkaallisessa tähtitornissa
Käännös suomeksi
Nuku idiootti

| Nuku idiootti Hector |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : joulukuu 1986 – tammikuu 1987 SoundVision-studio
 Julkaistu: 1987
 Tuottaja(t): Jukka Hakoköngäs
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 51.57
 Levy-yhtiö: Oy Flamingo Music Ab
Listasijoitukset
  Suomi: 2. (helmikuu 1987)
Hectorin muut julkaisut
| Hectorock II 1985 | Nuku idiootti 1987 | Varjot ja lakanat 1988 |
Nuku idiootti on Hectorin vuonna 1987 julkaistu albumi. Kappaleet "Peili peili" ja "Suuri pieni mies" löytyvät ainoastaan levyn CD-versiolta. Albumi myi kultalevyyn oikeuttaneen määrän.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut Hector, ellei toisin mainita.
Kadonneitten lasten marssi – 3.40
Sota on kaunis – 4.40
Vierivä kivi – 4.45
Jossain jysähtää – 4.06
Luonasi – 3.25
Päästä minut pahasta – 4.38
Nuku idiootti – 5.05
Pinnallista elämää – 3.53
Suurenmoinen tyttö – 4.30
Niin sua rakastan – 4.38
Peili peili – 4.03 (säv. Jukka Hakoköngäs & Hector, san. Hector)
Suuri pieni mies – 4.05
Muusikot

Hector – laulu
Jukka Hakoköngäs – koskettinsoittimet, haitari (kappaleet 2 ja 6), nokkahuilu (6), laulu (kappaleet 8 ja 9), huuto (7), lyömäsoittimet (5)
Vesa Aaltonen – lyömäsoittimet (kappaleet 2, 4, 6, 8, 9, 11 ja 12)
Reiska Laine – lyömäsoittimet (kappaleet 3, 6 ja 8)
Sonja Lumme – laulu (kappaleet 2, 4, 6, 7 ja 10)
Miri Miettinen – rummut (kappaleet 1, 3–5, 7, 9 ja 10), lyömäsoittimet (kappale 1)
Häkä Virtanen – basso (kappaleet 3, 7 ja 10)
Juha Tikka – basso (kappaleet 1, 5 ja 11)
Harri Merilahti – basso (kappale 4)
Jarmo Nikku – kitara (kappaleet 3, 4 ja 7–12)
Peter Lerche – kitara (kappaleet 1, 3–5, 7, 9, 10 ja 12), laud (kappaleet 3 ja 7), soolo (kappale 4)
Riitta Havukainen – suurenmoinen tyttö (kappale 9)
Tom Bildo, Esko Heikkinen, Pentti Lahti, Pepa Päivinen – puhallinsoittimet (kappaleet 3, 4, 6–9, 11 ja 12)
Muusikot > Tuotanto

Jukka Hakoköngäs – tuottaja
Hannu Leidén – äänittäjä, miksaaja
Kari Chydenius – miksaaja
Kari Riipinen – kansikuva
Reija Hirvikoski – kansikuva
Hector – kannen suunnittelu
Singlet

”Päästä minut pahasta” / ”Sota on kaunis”
”Suurenmoinen tyttö” / ”Jossain jysähtää”
”Jossain jysähtää” / ”Niin sua rakastan”
Aiheesta muualla

Nuku idiootti discogs.com -sivustolla
Hector
| --- | --- |
Studioalbumit:   Nostalgia  Herra Mirandos  Hectorock I  Liisa pien  Hotelli Hannikainen  H.E.C.  Kadonneet lapset  Ruusuportti  Linnut, linnut  Eurooppa  Hyvää yötä Bambi  Hectorock II  Nuku idiootti  Varjot ja lakanat  Yhtenä iltana  Ensilumi tulee kuudelta  Salaisuuksien talo  Kultaiset lehdet  Hidas  Helismaan pikajuna  Ei selityksiä  Hauras 
DVD:t:   Mestarit Stadionilla  Hector 60v-Juhlatupla
Nummirahkasammal

| Nummirahkasammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Erittäin uhanalainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Rahkasammalet Sphagnopsida
Alaluokka::  Sphagnidae
Lahko::  Sphagnales
Heimo::  Sphagnaceae
Suku::  Rahkasammalet Sphagnum
Laji::  molle
Kaksiosainen nimi
 Sphagnum molle  Sull. 
Synonyymit
 Sphagnum tabulare 
Katso myös
   Nummirahkasammal Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nummirahkasammal (Sphagnum molle) on maailmanlaajuisesti harvinainen keskikokoinen sammal. Se kuuluu Sphagnaceae-heimoon ja rahkasammalten sukuun.
Nummirahkasammal suosii merellistä ilmastoa.
Ulkonäkö

Nummirahkasammal on pienehkö ja hento. Väriltään se on vaaleanvihreä ja joskus punertava. Sillä on tavallisesti itiöpesäkkeitä.
Levinneisyys

Suomessa nummirahkasammalen runsain esiintymisalue on Kauhajoen ja Karvian rajalla sijaitseva Kauhaneva.
Pohjois-Amerikassa kasvia tavataan mantereen itä- ja etelärannikoilta.
Aiheesta muualla

eFloras.org: Sphagnum molle (englanniksi)
ITIS: Sphagnum molle (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q310589  Wikispecies: Sphagnum molle  AoFP: 4657  BioLib: 91468  CoL: 6YXWL  EoL: 925915  EPPO: SHGMO  EUNIS: 197046  FNA: 242443322  GBIF: 2669222  iNaturalist: 120146  IRMNG: 10639171  ITIS: 15735  NatureServe: 2.123732  NBN: NBNSYS0000036086  NCBI: 128218  Observation.org: 17617  Open Tree of Life: 124569  Plant List: tro-35174454  PLANTS: SPMO4  Tropicos: 35174454  WFO: wfo-0001189856  Laji.fi: MX.44052
Nuoliaistokot

| Nuoliaistokot |
| --- | --- |
 Nuoliaistokko (Rhyacichthys aspro)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Tokkokalat Gobiiformes
Heimo::  Nuoliaistokot  Rhyacichthyidae  Jordan, 1905
Katso myös
   Nuoliaistokot Wikispeciesissä   Nuoliaistokot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nuoliaistokot (Rhyacichthyidae) on tokkokalojen lahkoon (Gobiiformes) kuuluva kalaheimo. Nuoliaistokot ovat asialaisia makean veden kaloja.
Lajit ja anatomia

Nuoliaistokkojen heimoon luetaan kaksi sukua ja yhteensä kolme lajia: nuoliaistokko (Rhyacichthys aspro), Rhyacichthys guilberti sekä Protogobius attiti. Nuoliaistokot kasvavat korkeintaan 32 cm:n pituisiksi. Kalojen pää on litteä ja suu on pään alapuolella. Pään alapuolella on myös vatsaevistä muodostunut imulevy. Selkäeviä on kaksi ja rintaevät ovat kookkaat. Muista tokkokalojen alalahkon heimoista poiketen nuoliaistokoilla kylkiviiva on täysin kehittynyt.
Levinneisyys

Nuoliaistokkoja tavataan Aasiasta Malaijien saaristosta, Salomonsaarilta ja Kiinasta. Ne elävät nopeasti virtaavissa joissa ja puroissa. Pään alla oleva imulevy on sopeutuma alustaan kiinnittymiseen nopeasti virtaavissa vesissä.
Nuno Gomes

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Nuno Miguel Soares Pereira Ribeiro
Syntymäaika: 5. heinäkuuta 1976 (ikä 48)
Syntymäpaikka: Amarante, Portugali
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 179 cm
Junioriseurat
: Boavista
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1994–1997 | Boavista | 79 | (23) |
| 1997–2000 | Benfica | 101 | (60) |
| 2000–2002 | Fiorentina | 53 | (14) |
| 2002–2011 | Benfica | 191 | (66) |
| 2011–2012 | Braga | 20 | (6) |
| 2012–2014 | Blackburn Rovers | 18 | (4) |
| Yhteensä | Yhteensä | 462 | (173) |
Maajoukkue
| 1996–2011 | Portugali | 76 | (29) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
| Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Maa:   Portugali> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Portugali 2004 |  |  |
Nuno Miguel Soares Pereira Ribeiro, tunnetaan nimellä Nuno Gomes, s. 5. heinäkuuta 1976 Amarante, Portugali) on portugalilainen uransa lopettanut jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Gomes edusti suurimman osan ammattilaisurastaan Benficaa, jossa hän pelasi 292 Portugalin Primeira Ligan ottelua ja teki niissä 126 maalia. Hän pelasi Primeira Ligassa myös Boavistassa (79 ottelua ja 23 maalia) ja Bragassa (20 ottelua ja kuusi maalia). Portugalin mestaruuden Gomes voitti Benficassa kausina 2004–2005 sekä 2009–2010 ja Portugalin cupin Boavistassa kaudella 1996–1997 sekä Benficassa kaudella 2003–2004. Ulkomailla Gomes edusti Italian Serie A:n Fiorentinaa, jossa hän teki 14 maalia 53 ottelussa, sekä Englannin mestaruussarjan Blackburn Roversia, jossa hän teki neljä maalia 18 ottelussa. Fiorentinassa Gomes voitti Italian cupin kaudella 2000–2001.
Portugalin maajoukkueessa Gomes pelasi 76 maaottelua ja teki 29 maalia vuosina 1996–2011. Hän oli mukana EM-kilpailuissa 2000, EM-kilpailuissa 2004 ja EM-kilpailuissa 2008 sekä MM-kilpailuissa 2002 ja 2006. Gomes kuului Portugalin joukkueeseen myös kesäolympialaisissa 1996. Maajoukkueessa hän saavutti EM-hopeaa kotikisoissa 2004. Gomes teki EM-kilpailuissa 2000 neljä maalia ja kahdessa seuraavassa EM-turnauksessa yhden maalin, ja jakaa vuoden 2016 kisojen jälkeen neljännen sijan EM-kilpailujen kaikkien aikojen parhaiden maalintekijöiden listalla. MM-kilpailuissa 2002 hän pääsi kentälle vain vaihtopelaajana kahdessa ottelussa.
Saavutukset

Boavista
Portugalin cup: 1996–1997
Benfica
Primeira Liga (2): 2004–2005, 2009–2010
Portugalin cup: 2003–2004
Portugalin liigacup (3): 2008–2009, 2009–2010, 2010–2011
Supertaça Cândido de Oliveira: 2005
Fiorentina
Italian cup: 2000–2001
Portugalin maajoukkue
EM-kilpailut: hopeaa 2004
Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailut: pronssia 1995
Alle 18-vuotiaiden EM-kilpailut: 1994
Aiheesta muualla

Viralliset Nuno Gomes -sivut (portugaliksi)
Portugalin joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2000
1 Baía |
2 J. Costa |
3 Rui Jorge |
4 Vidigal |
5 Couto |
6 Sousa |
7 Figo |
8 Pinto |
9 Sá Pinto |
10 R. Costa |
11 Conceição |
12 Espinha |
13 Dimas |
14 Xavier |
15 Costinha |
16 Beto |
17 Bento |
18 Pauleta |
19 Capucho |
20 Secretário |
21 Nuno Gomes |
22 Quim |
Valmentaja Coelho
Portugalin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2002
1 Baía |
2 J. Costa |
3 Xavier |
4 Caneira |
5 Couto |
6 Sousa |
7 Figo |
8 Pinto |
9 Pauleta |
10 R. Costa |
11 Conceição |
12 Viana |
13 Andrade |
14 Barbosa |
15 Nelson |
16 Ricardo |
17 Bento |
18 Frechaut |
19 Capucho |
20 Petit |
21 Nuno Gomes |
22 Beto |
23 Rui Jorge |
Valmentaja Oliveira
Portugalin joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2004
1 Ricardo |
2 Ferreira |
3 Rui Jorge |
4 Andrade |
5 Couto |
6 Costinha |
7 Figo |
8 Petit |
9 Pauleta |
10 Costa |
11 Simão |
12 Quim |
13 Miguel |
14 Valente |
15 Beto |
16 Carvalho |
17 Ronaldo |
18 Maniche |
19 Tiago |
20 Deco |
21 Nuno Gomes |
22 Moreira |
23 Postiga |
Valmentaja Scolari
Portugalin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Ricardo |
2 Ferreira |
3 Caneira |
4 Costa |
5 Meira |
6 Costinha |
7 Figo |
8 Petit |
9 Pauleta |
10 Viana |
11 Simão |
12 Quim |
13 Miguel |
14 Valente |
15 Boa Morte |
16 Carvalho |
17 Ronaldo |
18 Maniche |
19 Tiago |
20 Deco |
21 Nuno Gomes |
22 Santos |
23 Postiga |
Valmentaja Scolari
Portugalin joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2008
1 Ricardo |
2 Ferreira |
3 Alves |
4 Bosingwa |
5 Meira |
6 Meireles |
7 Ronaldo |
8 Petit |
9 Almeida |
10 Moutinho |
11 Simão |
12 Nuno |
13 Miguel |
14 Ribeiro |
15 Pepe |
16 Carvalho |
17 Quaresma |
18 Veloso |
19 Nani |
20 Deco |
21 Nuno Gomes |
22 Patrício |
23 Postiga |
Valmentaja Scolari
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Portugali
Nuoliaisahven

| Nuoliaisahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Nuoliaisahvenet Cheimarrichthyidae
Suku::  Cheimarrichthys
Laji::  fosterae
Kaksiosainen nimi
 Cheimarrichthys fosterae  Haast, 1874 
Katso myös
   Nuoliaisahven Wikispeciesissä   Nuoliaisahven Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Nuoliaisahven (Cheimarrichthys fosterae) on ahvenkaloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan uhanalaisena Uudessa-Seelannissa. Se on ainoa laji nuoliaisahventen heimossa, mutta on aiemmin luokiteltu myös hieta-ahveniin.
Koko ja ulkonäkö

Nuoliaisahven on yleensä 10–12 cm pitkä, mutta voi saavuttaa 16 cm pituuden. Lajin pää on leveä ja litteä. Selkäevän edessä on kolme tai neljä ruotopiikkiä. Rinta- ja vatsaevät ovat kookkaat ja vatsaevät sijaitsevat ennen rintaeviä. Nuoliaisahvenen pyrstöevä on hieman haarautunut. Nuoliaisahven on ruskea ja kyljissä on tummempia juovia.