stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Somertonin mies
Tutkinta jatkuu > Tamám Shud ja tapaus Jestyn

Poliisi otti yhteyttä paikallisiin kirjastonhoitajiin selvittääkseen viestin tarkoituksen. Teksti oli persiaa, tarkoitti loppua (tarkemmin sanoen "loppunut" tai "se on loppu"), ja oli Omar Khaijamin 1100-luvulla kirjoittaman runoteoksen Rubaiyatin viimeinen lause. Pala oli revitty suoraan itse kirjasta, jonka painos oli hyvin harvinainen.
Heinäkuussa 1949, kuukausi ruumiin hautaan laskemisen jälkeen glenelgiläinen mies ilmoittautui poliisille ja kertoi löytäneensä edellisen joulukuun alussa autonsa penkiltä Rubaiyatin runoteoksen. Mies muisteli kirjan löytyneen juuri marras-joulukuun taitteessa. Hän uskoi sen silloin kuuluvan veljelleen ja siirsi kirjan suurempia pohtimatta hansikaslokeroon. Autoaan mies säilytti tavallisesti vain muutaman sadan metrin päässä Somertonin rannasta. Nähtyään lehtiartikkelin mysteeristä mies tutki kirjaa tarkemmin ja huomasi viimeisen sivun puuttuvan.
Takakannesta löytyi oitis puhelinnumero ja tarkempien tutkimusten myötä suurennuslasin avulla myös hyvin haaleaa kirjoitusta.
Puhelinnumero yhdistettiin pian Somertonin rannan läheisyydessä asuvaan nuoreen naiseen, josta oli pitkään yleisesti tiedossa vain lempinimi Jestyn. Hänen tyttärensä astuttua julkisuuteen 2013 hänen tiedetään olleen oikealta nimeltään Jessica "Jo" Johnson. Nainen myönsi vastahakoisesti antaneensa sodan aikana kyseisen teoksen lahjaksi miehelle nimeltä Alfred Boxall. Vastahakoisuuden syyksi epäiltiin tilanteen kiusallisuutta, sillä Jestyn asui tapahtumien hetkellä tulevan aviomiehensä kanssa.
Tutkijat uskoivat jo selvittäneensä ruumiin henkilöllisyyden, mutta Albert Boxall olikin yhä hengissä. Lisäksi hänellä oli hallussaan Jestynin hänelle antama kappale teoksesta, jonka viimeinen sivu oli yhä paikoillaan.
Lisäkuulusteluissa Jestyn muisti noin vuotta aikaisemmin tulleensa kotiin ja kuulleensa naapuriltaan tuntemattoman miehen käyneen kyselemässä häntä. Kummallisempaa oli kuitenkin se, että poliisien näyttäessä miehen kasvoista otettua kipsivalosta Jestyn järkyttyi pyörtymyksen partaalle. Paikalla olleiden mukaan nainen vaikutti tunnistavan miehen, mutta kielsi kaiken.
Aikalaispoliisit eivät olleet kovinkaan uskaliaita utelemaan aiheesta syvemmin pian naimisiin menevältä nuorelta naiselta. Jestyn kuoli vuonna 2007 vieden mahdollisen salaisuutensa hautaan.
Vuosikymmeniä myöhemmin alettiin spekuloida, että Jestynin vuonna 1946 syntyneen pojan Robinin isä saattaisi olla kyseinen tuntematon uhri. Uskomusta vahvisti harvinainen geneettinen piirre, jonka sekä rannalta löytynyt mies että Robin Thomson jakoivat: kulmahampaat, jotka sijaitsivat suoraan etuhampaiden vieressä. Myös molempien poikkeuksellisen kehittyneiseen pohjelihaksiin kiinnitettiin spekulaatioissa huomiota. Somertonin miestä oltiin epäilty tanssijaksi, ja aikuistuttuaan Robin Thomson päätyi tanssimaan Australian Baletissa.  
Robin Thomson kuoli vuonna 2009, mutta jätti jälkeensä tyttären Rachelin.
Tutkinta jatkuu > Salaviesti

Kun Jestyniin osoittava tutkintasuunta osoittautui vesiperäksi, alkoi poliisi tutkia haaleaa koodiviestiä. Ultraviolettivalon alla paperilla saattoi erottaa viisi riviä kirjaimia, joista kolme ensimmäistä oli erotettu kahdesta viimeisestä kahdella viivalla, joiden päälle oltiin vedetty ruksi. Viesti julkaistiin sanomalehdissä, sillä kaikki apu oli tarpeen pientä tekstipätkää auki koodatessa. Kukaan ei kuitenkaan onnistunut ratkaisemaan arvoitusta, ja Australian merivoimien tiedustelupalvelu julisti koodin rikkomattomaksi. Lausunnossaan he päättelivät kirjainten toistuvuuden perusteella koodin sopivan kuitenkin parhaiten englannin kieleen sekä epäilivät tekstin olleen mahdollisesti pätkä runosta.
Etelä-Australian kuolinsyytutkimuslaitos julkaisi vuonna 1958 lopullisen raporttinsa, jossa kerrottiin, ettei heillä ole mitään käsitystä siitä kuka mies oli, kuinka hän kuoli ja mikä oli kuoleman syy.
Muuta

Eläkkeelle jäänyt australialainen poliisi Gerry Feltus on kirjoittanut aiheesta kirjan ja ratkonut monia tapaukseen liittyviä arvoituksia. Fysiikan professori Derek Abbot Adelaiden yliopistosta on myös tutkinut asiaa vuosikaudet ja työskentelee yhä ankarasti löytääkseen Somertonin miehen sukulaisia DNA-tutkimuksen avulla.
Uutta

Tapaukseen liittyneen Jestynin tyttärentyttärestä Rachelista on otettu DNA-näyte, joka paikantaa hänen esi-isänsä Yhdysvaltoihin, tarkemmin ottaen itärannikolle. Tämä olisi linjassa Somertonin mieheltä löytyneistä vihjeistä: ei vielä 1940-luvulla Australiaan rantautuneesta Wrigley's-purukumista sekä jenkkityylisestä tikkauksesta vaatteissa. 
Suurin vaikeus on todistaa, että Rachel todella olisi mysteerimiehen lapsenlapsi. Lupaa ruumiin nostamiseen haudasta on haettu kahdesti, mutta oikeus on antanut molemmilla kerroilla kieltävän päätöksen. Australian lain mukaan lupa voidaan antaa vain, mikäli tarkoituksena on kyseenalaistaa testamentin laillisuus tai löytää ja tunnistaa sodassa kadonnut henkilö.
Kahdesta kieltävästä päätöksestä huolimatta on professori Derek Abbot yhteistyökumppaneineen tehnyt uuden vetoomuksen Somertonin miehen henkilöllisyyden selvittämisestä.
Somertonin mies nostettiin haudasta 2021. Professori Derek Abbott Adelaiden yliopistosta aloitti ”Somertonin miehenä” tunnetun vainajan henkilöllisyyden selvittämisen. DNA-tutkimuksessa esiin nousi lopulta yksi nimi: Carl Webb.
Carl Webb syntyi Melbournessa vuonna 1905 ja oli ammatiltaan sähköinsinööri. Hän harrasti runoutta, ja kirjoitti itsekin runoja. Hän oli kuudesta sisaruksesta nuorin. Hänestä ei ole kuolintietoja. Adelaideen Webbin tie johti mitä todennäköisemmin naisen vuoksi. Webb oli naimisissa Dorothy Robertsonin kanssa. Abbottin keräämien tietojen mukaan pari erosi ja Robertson muutti Etelä-Australiaan.
Sysijokisimpukka

| Sysijokisimpukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Simpukat Bivalvia
Lahko::  Unionoida
Heimo::  Jokisimpukat Unionidae
Suku::  Unio
Laji::  tumidus
Kaksiosainen nimi
 Unio tumidus 
Katso myös
   Sysijokisimpukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sysijokisimpukka (Unio tumidus) on virtaavissa vesissä elävä suursimpukkalaji. Sitä tavataan joen reunamilla missä pohja-aines on kiinteää mutta mutaista. Se tarvitsee puhtaampaa ja raikkaampaa vettä kuin muut sukunsa lajit.
Sysijokisimpukan väri on kellertävä tai oliivinvihreä. Se kasvaa 5–8 cm pitkäksi, joskus jopa 12 cm. Sen korkeus on noin puolet pituudesta.
Veikko Luode

Veikko Luode (s. 1940) on suomalainen rakennusinsinööri ja rakennusalan yrittäjä. Hän teki 1990-luvun lamavuosina konkurssin mutta palasi takaisin rakennusalalle 2010-luvulla päästyään velkasaneerauksesta.
Veikko Luode tuli vuonna 1971 vasta perustetun insinööritoimiston toimitusjohtajaksi. Johdettuaan yritystä kuuden vuoden ajan hän olisi halunnut ostaa sen kokonaan itselleen mutta yhtiön muut osakkaat eivät suostuneet tähän. Luode perusti sitten oman rakennusalan yrityksensä Rakennustoimisto Veikka Luoteen vuonna 1976. Hän perusti samoihin aikoihin myös parkettia Keski-Euroopasta maahantuoneen toisen yrityksen.
Luoteen rakennustoimiston toiminta laajeni nopeasti ja siitä tuli konserni Luoteen ostettua kaksi muuta rakennusliikettä. Vuonna 1983 Luode myi rakennustoimistonsa Yleiselle Insinööritoimisto Oy:lle ja samoihin aikoihin hän myi parkettialan yrityksensä Partekille. Saamillaan myyntituloilla hän perusti 1980-luvun loppupuolella Luode Invest-kiinteistösijoitusyhtiön. 1980-luvun lopulla SKOP kirsti rahoitustaan ja tässä vaiheessa sijoitustoimintaan ryhtynyt SKP tuli Luode investin osakkaaksi kolmasosalla. Luode Invest haettiin konkurssiin 1988 ja tässä vaiheessa sillä oli yli 100 miljoonan markan velat. Luode menetti Luode Investin konkurssissa 30-40 miljoonan markan henkilökohtaiset sijoituksensa. Hän menetti myös samalla luottotietonsa. Velkaa hänelle jäi maksettavaksi noin 15 miljoonaa euroa. Vuonna 1994 Hyvinkään käräjäoikeus tuomitsi Luoteen kahden ja puolen vuoden vankeusrangaistukseen neljästä velallisen epärehellisyydestä, kolmesta törkeästä velallisen petoksesta ja kahdesta kirjanpitorikoksesta.
Päästyään velkasaneerauksesta ja saatuaan luottotietonsa takaisin Luode perusti vuonna 2011 pääkaupunkiseudulla rakennuspalveluita tarjoavan Vastaava Mestari VL Oy -yrityksen. Uudessa yrityksessään Luode keskittyy rakennesuunnitteluun, vastaavan mestarin töihin ja konsultointiin.
Kirjallisuutta

Jorma Ojaharju : Veikko Luode - Yrittäjän ajojahti. Gummerus 1994
Viitakastikka

| Viitakastikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Alaheimo::  Pooideae
Tribus::  Poeae
Suku::  Kastikat Calamagrostis
Laji::  canescens
Kaksiosainen nimi
 Calamagrostis canescens  (Weber) Roth (1789) 
Katso myös
   Viitakastikka Wikispeciesissä   Viitakastikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viitakastikka (Calamagrostis canescens) on monivuotinen, isokokoinen kastikoiden sukuun kuuluva heinä. Sen korsi on 4–7-nivelinen. Lehdet ovat päältä karvaiset ja kieleke on 3–5 mm pitkä. Kaleet ovat 4 mm pitkiä ja karvat melkein kaleiden pituisia. Ponnet ovat violetteja ja avautuvia.
Viitakastikka voi risteytyä luhtakastikan (C. neglecta) kanssa.
Elinympäristö ja levinneisyys

Viitakastikka kasvaa monenlaisilla kosteilla paikoilla. Kasvustot ovat usein laajoja.
Viitakastikka on yleinen Suomen etelä- ja keskiosissa, Pohjois-Lapissa se kasvaa vain harvakseltaan.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Viitakastikka (Calamagrostis canescens)
Kasviatlas 2022: Viitakastikan (Calamagrostis canescens) levinneisyys Suomessa.
Vilppu Piirola

Vilppu Piirola  (s. 1946) on suomalainen tähtitieteilijä ja tähtitieteen professori. Hän opiskeli ja työskenteli aluksi Helsingin yliopistossa. Hän toimi vuosina 1978–1980 Turun yliopistoon kuuluvan Tuorlan observatorion johtajana sekä tähtitieteen professorina, ja hän työskentelee edelleen tutkijana observatoriossa. Vuosina 1995–2002 Piirola toimi yhteispohjoismaisen 2,5-metrisen teleskoopin (Nordic Optical Telescope, NOT, La Palma) johtajana.
Piirola on suunnitellut ja rakennuttanut Metsähovin observatorioon fotometri-polarimetrin. Hän on suunnitellut myös Krimin astrofysikaaliseen observatorioon polarimetrin, NOT-teleskoopilla käytössä olevan polarimetrin (Dipol-UF) sekä Haleakalan observatorion (University of Hawaii, Maui) polarimetrin (Dipol-2). Polarisaatiohavaintoihin perustuvan tutkimuksen kohteina ovat olleet tähtienvälinen aine ja magneettikenttä, tähtien syntyprosessit ja protoplanetaariset kiekot (mm. julkaistu Nature-aikakauslehdessä) sekä voimakkaasti vuorovaikuttavat kaksoistähdet, joissa komponenttina on luhistunut tähti (magneettinen valkoinen kääpiö, neutronitähti, tai musta aukko). Piirolan vuosina 1973–2020 julkaisemien tieteellisten julkaisujen määrä on noin 220.
Piirola on Helsingin yliopiston tähtitieteen dosentti vuodesta 1977.
Aiheesta muualla

Vilppu Piirola IAU.
Tahitin beachfutismaajoukkue

Tahitin beachfutismaajoukkue (lempinimeltään Tiki Toa, suom. Soturijumalat) edustaa Tahitia beachfutiksen kansainvälisissä otteluissa. Joukkuetta hallinnoi Tahitin jalkapalloliitto ja se kuuluu OFC:hen ja FIFA:an. Tahitin maajoukkue kilpaili ensimmäistä kertaa MM-kilpailuissa vuonna 2011 Ravennassa. Vuoden 2015 MM-kilpailuissa Espinhossa Tahiti selviytyi finaaliin, jonka se hävisi isäntämaa Portugalille 5-3.
Maajoukkueen päävalmentajana toimii Tehina Rota ja kapteenina Raimana Li Fung Kuee.
Pelaajat

Tahitin pelaajat vuoden 2015 MM-kilpailuissa, joista joukkue saavutti hopeaa.
| --- | --- |
 1 MV Jonathan Torohia  2 P Angelo Tchen  3 P Tainui Lehartel  4 P Heimanu Taiarui  5 L Raimoana Bennett  6 L Patrick Tepa :  7 L Raimana Li Fung Kuee (C)  8 L Heiarii Tavanae  9 H Naea Bennett  10 H Tearii Labaste  11 L Teva Zaveroni  12 MV Franck Revel
Susa Saukko

| Susa Saukko> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Susa-Maria Saukko
Syntynyt: 2. helmikuuta 1976 (ikä 48) Lahti
Näyttelijä
Aktiivisena:  2001–
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Susa-Maria Saukko (s. 2. helmikuuta 1976 Lahti) on suomalainen näyttelijä, laulaja ja pianisti. Hän on suorittanut Lahden kansanopiston näyttämötaiteen linjan 1994–1995, Teatterikorkeakoulun 1997–2001, opiskellut Helsingin Pop & Jazz Konservatoriossa laulua sekä Lahden konservatoriossa ja Sibelius-Akatemiassa pianoa.
Saukko oli vuosina 2001–2006 kiinnitettynä Helsingin kaupunginteatteriin, jossa hän teki muun muassa Heinähatun roolin näytelmässä Heinähattu, Vilttitossu ja Rubensin veljekset (2003). Hän on näytellyt lisäksi Teatteri Pienessä Suomessa 2001 Pikku Heidin nimiroolin ja Komediateatteri Arenassa 2006 Natoni on toista maata -revyyssä.
TV:n puolella Saukko esitti Salatuissa elämissä Aleksi Salinin opiskelutoveri Sinna Jokista tuotantokaudella 2002. Hän on lisäksi näytellyt muun muassa lyhytelokuvassa Muisti (2007). Hän oli mukana Peter Lindholmin vuonna 2008 valmistuneessa elokuvassa Kolmistaan ja esitti myös sen tunnusmusiikin ”Uusiin unelmiin”. Saukko on myös vieraillut Kymppitonnissa vuonna 2004.
Saukko on tehnyt myös monia äänirooleja ja pitänyt runo- ja lauluiltoja.
Elokuva- ja televisioroolit

Hyvät neuvot kalliit (2001)
Kotikatu (2001) – Lundenin autonkuljettaja
Salatut elämät (2002-2003) – Sinna Jokinen
Kaverille ei jätetä (2002)
Sydänjää (2006)
Puolueet (2006)
Gränsfall (2007)
Kotikatu (2007) – Sari
Muisti (2007)
Kolmistaan (2008) – Nenna
Vares – Huhtikuun tytöt (2011) – Lissu
Vinesh Phogat

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Phogat vuonna 2016 |  Phogat vuonna 2016 |  Phogat vuonna 2016 |  |
Maa:   Intia
Naisten vapaapaini
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Nur-Sultan 2019 | 53 kg |  |
|  Pronssia | Belgrad 2022 | 53 kg |  |
| Aasian kisat  | Aasian kisat  | Aasian kisat  |  |
|  Kultaa | Jakarta 2018 | 50 kg |  |
|  Pronssia | Incheon 2014 | 48 kg |  |
| AM-kilpailut  | AM-kilpailut  | AM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Almaty 2021 | 53 kg |  |
|  Hopeaa | Doha 2015 | 48 kg |  |
|  Hopeaa | New Delhi 2017 | 55 kg |  |
|  Hopeaa | Biškek 2018 | 50 kg |  |
|  Pronssia | New Delhi 2013 | 51 kg |  |
|  Pronssia | Bangkok 2016 | 53 kg |  |
|  Pronssia | Xi'an 2019 | 53 kg |  |
|  Pronssia | New Delhi 2020 | 53 kg |  |
| Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  |  |
|  Kultaa | Glasgow 2014 | 48 kg |  |
|  Kultaa | Gold Coast 2018 | 50 kg |  |
|  Kultaa | Birmingham 2022 | 53 kg |  |
| Kansainyhteisön-mestaruuskilpailut  | Kansainyhteisön-mestaruuskilpailut  | Kansainyhteisön-mestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | Johannesburg 2017 | 55 kg |  |
|  Hopeaa | Johannesburg 2013 | 51 kg |  |
Vinesh Phogat (s. 25. elokuuta 1994 Bhiwanin piirikunta) on intialainen vapaapainija.
Phogat on kilpaillut vuodesta 2013 lähtien aikuisten arvokisoissa. Phogat kilpaili Rio de Janeiron olympialaisissa 48 kg sarjassa. Hän voitti toisella kierroksella romanialaisen Alina Vucin. Puolivälierissä hän loukkasi polvensa ja joutui näin luovuttamaan ottelun. Vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän oli yhdeksäs. Phogat on ollut MM-kilpailuissa parhaimmillaan kahdesti kolmas (2019 ja 2022). Aasian kisoissa hän on saavuttanut kultaa 2018 ja pronssia 2014. Hänellä on yksi Aasian-mestaruus vuodelta 2012, kolme AM-hopeaa ja neljä AM-pronssia. Kansainyhteisön kisoissa hän on voittanut kolme kultaa.
Ville Virkkunen

Ville Valtteri Virkkunen (s. 25. helmikuuta 1976 Alahärmä) on suomalainen teatteriohjaaja ja näytelmäkirjailija.
Virkkunen on viime vuosina kirjoittanut ja ohjannut paljon musiikkiteatteria, mm. Jaakko Teppo -musikaalin Onnen kerjäläiset ja Esa Pakarinen 100 vuotta -juhlavuoden esityksen Rillumarei revyy ja Mikko Alatalon musiikkiin pohjautuvan Ihmisen ikävä toisen luo -musikaalin. Virkkunen haluaa kirjoittajana tehdä viihdettä, jossa yhdistyy itku ja nauru. ”Jotkut ovat nimittäneet minua rillumareimieheksi, ja sitä minä olen koko sydämelläni, ja ylpeä siitä.”
Virkkunen on dramatisoinut ja ohjannut Väinö Linnan Tuntemattoman sotilaan vuonna 2003 Kesäteatteri Kuuseen. Tuntematon sotilas näytelmä pohjautui Väinö Linnan Sotaromaaniin. Virkkunen on kirjoittanut ja dramatisoinut noin 45 näytelmää ja ohjannut noin 50 näytelmää.
Virkkunen on mukana politiikassa Espoon kulttuurilautakunnassa Kokoomuksen edustajana. Tämän lisäksi hän on työskennellyt kansanedustaja Sanna Lauslahden avustajana eduskunnassa 2015–2018 ja kansanedustaja Kaj Turusen avustajana huhtikuusta 2018 huhtikuuhun 2019. Tällä hetkellä hän toimii kansanedustaja Marko Kilven avustajana. Hän oli Suomen Teatteriohjaajat ja dramaturgit ry:n hallituksen jäsen 2016–2019, 2020-2022 ja puheenjohtaja vuodesta 2022 alkaen. Teatteri- ja mediatyöntekijäliiton Temen hallituksen jäsen 2018–2019 ja vuodesta 2022 alkaen.
Virkkunen juonsi yhdessä kansanedustaja Sanna Lauslahden kanssa Radio Ravussa ohjelmaa Ytimessä - Lauslahti & Virkkunen vuonna 2015.
Ville Virkkunen julkaissut kaksi runokirjaa, Karumaa (2018) ja Arjen harmaa valo (2019).
Ville Virkkunen käsikirjoitti yhdessä Tero Tiittasen kanssa Alfa-tv:lle ajankohtaisen 12-osaisen komediasarjan Parlamentti, jota esitettiin Alfa-tv:llä syksyllä 2022. Parlamentti-sarjassa Ville Virkkunen näytteli Helge ”Hege” Angervoa. Ville Virkkunen on ollut Alfa-tv:llä Jukka Laaksonen show’n apulaistuottajana kausilla 1–3. Hän ollut tekemässä yli kymmentä tv-sarjaa ja noin 500 jaksoa tuotannon eri tehtävissä sekä tuottanut TV2:n tv-elokuvan Kirkkaat kaakelit.
Soul (musiikki)

| Soul |
| --- | --- |
Alkuperä:  rhythm and blues, gospel, doo-wop
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Kehittymisen ajankohta:  1950-luvun loppu
Tyypillisiä soittimia:  kitara, basso, piano, hammond-urut, koskettimet, klavinetti, laulu
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  funk, disko, neo soul ja lukuisia muita
Soul on Yhdysvaltojen afroamerikkalaisen väestön keskuudessa 1950- ja 1960-lukujen vaihteessa kehittynyt populaarimusiikin tyylilaji.
Alkuperä ja piirteet

Soulin juuret ovat 1950-luvun gospelissa ja rhythm and bluesissa. Moni soul-laulaja aloitti uransa laulamalla mustaa gospelia, josta he toivat maalliseen souliin intensiivisen tunnelatauksen. Soulin tärkeimpiä kehittäjiä 1950-luvulla olivat laulajat Ray Charles, James Brown, Sam Cooke ja Jackie Wilson.
Soulissa yhdistyvät rhythm and bluesin tarttuvat rytmit ja gospelmusiikin elämäniloinen riehakkuus. Kun gospelissa ylistetään kiihkeästi Jumalaa, soulissa sama intohimo kohdistuu ihmisten väliseen rakkauteen ja ihmissuhteisiin. Kuten gospelissakin, myös soulissa laulaja voi esimerkiksi lisätä melismojen avulla melodiaan nopeita tunnetilojen vaihteluja, ja hänen äänensävynsä voi vaihdella nyyhkytyksestä huutoon ja falsettiin.
Soulissa käytetään vaihtelevia rytmityksiä, takapotkua sekä voimakkaita torvi- ja saksofonisooloja. Usein soulissa on sitä edeltävän rhythm and blues -musiikin tapaan yksi laulaja sekä perinteinen rytmi- ja puhallinsoittimista koostuva orkesteri, mutta myös useampia laulajia käytetään usein. Monien soul-artistien keskeisimmät levyt ovat sisällöltään painottuneet hitaampiin balladeihin, mutta nopeatempoisemmissa soul-kappaleissa painotetaan rytmin osuutta.
Rytmikkäämpään souliin keskittynyt James Brown alkoi kehittää soulia suuntaan, josta syntyi 1960-luvun lopussa funkmusiikki. Marvin Gayen ja Stevie Wonderin myötä myös soul-musiikissa alettiin tehdä albumeja kokonaisina teoksina pelkkien yksittäisten kappaleiden sijaan, ja musiikissa pyrittiin toisinaan myös käsittelemään vakavia yhteiskunnallisia aiheita.
1960-luvulla

Soul nousi 1960-luvulta alkaen hyvin suosituksi. Samalla se jakaantui moneksi paikalliseksi soulmusiikkityyliksi, jotka erosivat toisistaan eri kaupungeissa toimineiden tuottajien erilaisten soitinvalintojen ja sovitusten suhteen.
Soulin keskuksiksi 1960-luvulla muodostuivat Chicago, Memphis, New York, Detroit ja Philadelphia. Suurimmat soulia tuottaneet levy-yhtiöt olivat Chess ja Vee Jay Chicagossa, Stax ja Volt Memphisissä, Atlantic Records New Yorkissa, Motown Detroitissa ja Philadelphia International Philadelphiassa.
Chicagossa syntyi pehmeä soultyyli, jossa käytettiin doo-wop-tyylistä taustalaulua. Tyylin merkittävin edustaja oli The Impressions, jonka jäsen Curtis Mayfield teki myös menestyneen soolouran.
Memphis-soulin levytyksillä taustoja soitti usein Booker T. & the M.G.’s. Memphisin soulin tunnetuimpia laulajia olivat esimerkiksi Wilson Pickett, Otis Redding, Johnnie Taylor, Rufus Thomas ja Carla Thomas.
New Yorkissa Atlantic Recordsille soulia levyttivät esimerkiksi Aretha Franklin, Ray Charles, Wilson Pickett ja Otis Redding.
Motownin perusti Detroitissa Berry Gordy. Yhtiön levymerkkejä olivat muun muassa Tamla, Gordy, Soul, VIP, Mowest ja Melody. Motownille levyttivät 1960-luvulla muun muassa Smokey Robinson, The Miracles, Marvin Gaye, The Marvelettes, The Supremes, Martha & the Vandellas ja The Temptations. Seuraavalla vuosikymmenillä suursuosioon nousivat myös Stevie Wonder, The Jacksons, The Commodores ja Lionel Richie.
Philadelphian soulin tunnetuimpia edustajia olivat esimerkiksi O’Jays ja Teddy Pendergrass.
Instrumentaali-soul

Oma lukunsa oli instrumentaalinen soulmusiikki, jossa keskityttiin yleensä enemmän grooven luomiseen kuin balladien täyttämissä soul-laulajien levyissä. Urut olivat instrumentaali-soulissa usein korostetussa asemassa, muuten käytettiin samoja soittimia kuin laulajaa säestäessä. Instrumentaalisen soulin sävelkieli on hieman vokaalisoulista poikkeavaa ja siihen lainataan enemmän vaikutteita laajemmin tuon ajan pop-musiikista. Tunnettuja instrumentaali-soulin esittäjiä ovat esimerkiksi Bar-Kays (1960-luvun kokoonpanossaan, tunnetuin levy on Soul Finger), Stax-levy-yhtiön taustaryhmä, Booker T. & the M.G.’s (esimerkiksi levyt Green Onions ja Hip-hug Her) sekä saksofonisti King Curtis (tunnetuin kappale ”Memphis Soul Stew” levyltä Live at Fillmore West). Myös James Brownin yhtye levytti 1960-luvulla instrumentaali-soulia, tunnetuimpana kappaleenaan ”Night Train”.
1960-luvun jälkeen

Soulin suosio säilyi korkeana myös 1960-lukua seuraavilla vuosikymmenillä.
Soulin perillinen, intensiivistä rytmiä korostanut funk, pystyi rinnakkaiseloon soulin kanssa, mutta vuosikymmenen lopussa disko-inferno nousi jo uhkaamaan soulin asemaa. 1980-luvulla soul ja funk koneellistuivat nopeasti, mutta vuosikymmenen loppua hallitsivat soul-musiikissa vahvat balladilaulajat erityisesti Anita Bakerin Rapture-levyn myötävaikutuksesta. 1980-luvun loppupuolen merkittäviä soul-laulajia olivat Anita Bakerin ohella muun muassa Alexander O’Neal, Regina Belle, Stephanie Mills, Miki Howard, Johnny Gill, Luther Vandross, Freddie Jackson ja Angela Winbush.
1990-luku käynnistyi vielä muun muassa Keith Washingtonin, Will Downingin, Gerald Levertin, Gerald Alstonin ja Phyllis Hymanin johdolla korkealuokkaisen balladisoulin väreissä, mutta muutamassa vuodessa isot kansainväliset levy-yhtiöt pudottivat lähes kaikki soul-artistit valikoimistaan ja alkoivat keskittyä myyntilistat nopeasti valloittaneeseen rapiin sekä hip hop-taustoja yksinkertaisiin laulumelodioihin yhdistäneeseen R&B:iin. Lähes kaikki edellisten vuosien ja vuosikymmenten soul-artistit joutuivat siirtymään pienille indie-levymerkeille paikalliseen jakeluun tai etsimään levytyssopimuksia Euroopan puolelta. Soul-levyjen myyntiluvut romahtivat murto-osaan aiempien vuosikymmenien luvuista.
1990-luvun loppupuolella soul-musiikkia elvyttivät uuden sukupolven artistit, joiden musiikkia alettiin kutsua neo souliksi, vaikkakin se oli tyylillisesti sekoitus usein 1970-lukulaisia soul-vaikutteita ja 1990-luvun rytmiikkaa. D’Angelo, Maxwell, Erykah Badu, Jill Scott ja Lauryn Hill olivat 1990-luvun lopun suosittuja neo-soul-artisteja. Myös monet artistit itse kritisoivat neo-soul-termiä keinotekoiseksi ja kutsuivat itseään mieluummin soul-laulajiksi.
2000-luvulla useat brittiläiset soul-laulajat saavuttivat menestystä: Amy Winehouse, Adele, Duffy, Joss Stone ja Leona Lewis.