stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rüdesheim am Rhein

| Rüdesheim am Rhein |
| --- | --- |
 vaakuna
 Rüdesheim am Rhein
 Koordinaatit: 49°59′N, 07°55′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Hessen
Hallintopiiri:  Rheingau-Taunus-Kreis
Hallinto:  
 – Pormestari:  Volker Mosler
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  51 km² km²
Korkeus:  86 m m
Väkiluku:  9 892
 – Väestötiheys:  189/km² as./km²
 
 Ruedesheim.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rüdesheim am Rhein on kaupunki Reinjoen laaksossa Hessenin osavaltiossa Saksassa. Kaupungissa asui 9 892 ihmistä vuoden 2016 lopussa.
Rüdesheimissa on matkailijoiden suosima katu Drosselgasse', jonka leveys on kolme metriä ja pituus 144 metriä, ja sen varrella on runsaasti matkamuistomyymälöitä. Alueelta johtaa köysirata Niederwalddenkmal patsaalle.
Myös Rein antaa kaupungille leimansa. Esimerkiksi joen varrella on kävelyreitti. Lisäksi hotelleja ja ravintoloita on rakennettu niin, että niistä avautuu näkymä joelle. Veneliikenne on runsasta, sekä vastapäisellä rannalla olevaan Bingen am Rheiniin että myös kauempana oleviin kaupunkeihin.
Kaupungissa pidetään vuosittain viinijuhla "Rüdesheimer Weinfest".
Näkymä kaupunkiin
Drosselgasse
Niederwalddenkmal
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin verkkosivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Vuotuinen viinijuhla
Saanko esitellä: Joe Black

| Saanko esitellä: Joe Black> Meet Joe Black |
| --- | --- |
 Elokuvan blu-ray -julkaisun kansikuva.
Ohjaaja:  Martin Brest
Käsikirjoittaja:   Bo Goldman  Kevin Wade  Ron Osborn  Jeff Reno 
Tuottaja:  Martin Brest
Säveltäjä:  Thomas Newman
Kuvaaja:  Emmanuel Lubezki
Leikkaaja:  Joe Hutshing
Tuotantosuunnittelija:  Dante Ferretti
Pääosat:   Brad Pitt  Anthony Hopkins  Claire Forlani 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Studios
Levittäjä:  UIP-Dunafilm Netflix
Ensi-ilta:   13. marraskuuta 1998  29. tammikuuta 1999
Kesto:  181 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  90 000 000 $
Tuotto:  142 940 100 $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saanko esitellä: Joe Black on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen romanttinen elokuva, jonka on ohjannut Martin Brest.
Juoni

Ikääntyneen mediamiljonääri Bill Parrishin kotiin saapuu eräänä päivänä salaperäinen mies Joe Black. Hän kertoo miljonäärille olevansa itse Kuolema. Vierailun edetessä Black ihastuu tyttäreen Susan Parrishiin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Brad Pitt  | … |  Joe Black / Nuori mies kahvilassa   |
|  Anthony Hopkins  | … |  Bill Parrish   |
|  Claire Forlani  | … |  Tri Susan Parrish   |
|  Jake Weber  | … |  Drew   |
|  Marcia Gay Harden  | … |  Allison Parrish   |
|  Jeffrey Tambor  | … |  Quince   |
|  Lois Kelly-Miller  | … |  Jamaican Woman   |
|  David S. Howard  | … |  Eddie Sloane   |
|  June Squibb  | … |  Helen   |
Vastaanotto

Elokuva on saanut kriitikoilta sekalaisen vastaanoton, sillä kriitikoiden arvosteluja yhteen kokoavalla Rotten Tomatoes -sivustolla on 51 % -arvosana, joka perustuu 37 arvosteluun.
Aiheesta muualla

Saanko esitellä: Joe Black Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Saanko esitellä: Joe Black Elonet.
Saint Lawrencen vesitie

Saint Lawrencen vesitie ulottuu Saint Lawrencen lahdelta Yläjärven pohjukkaan.
Saint Lawrencen vesitie (myös Saint Lawrencen meritie ja Saint Lawrence Seaway) on suluista, kanavista ja vesiväylistä muodostuva vesireitti, joka yhdistää Isotjärvet ja Saint Lawrence -joen Atlantin valtamereen. Sen rakentaminen vuosina 1954–1959 oli valtava vesirakentamisen taidonnäyte.
Vesitie on 3 774 kilometriä pitkä ja ulottuu Saint Lawrencen lahdelta Yläjärven pohjukkaan. Se on purjehduskelpoinen Montréalista Duluthiin saakka aluksilla, joiden pituus on enintään 225,5 metriä, leveys 23,8 metriä ja syväys 8,2 metriä. Reittiä pitkin kuljetetaan 30–40 miljoonaa tonnia rahtia vuodessa, ja sillä on suuri taloudellinen merkitys sekä Kanadalle että Yhdysvalloille.
Rakentaminen

Ensimmäiset rakennustyöt Saint Lawrence -joella suoritettiin vuonna 1783, jolloin Englannin kuninkaallisen armeijan insinöörit yhdistivät Saint-Louis’n ja Saint-François’n järven neljällä matalalla kanavalla. Vuonna 1833 valmistui Wellandin kanava, joka yhdisti Erie- ja Ontariojärven neljänkymmenen puisen sulun avulla. 1900-luvun alkuun mennessä kanavia oli rakennettu jo niin paljon, että Montréalista pystyi purjehtimaan Yläjärvelle saakka matalasyväyksisillä aluksilla.
Yhdysvallat ja Kanada halusivat laajentaa vesitietä ja perustivat vuonna 1895 yhteisen komission suunnittelemaan hanketta. Rakennustöiden aloittamisesta ei kuitenkaan päästy sopimukseen vielä vuosikymmeniin. Wellandin kanavaa laajennettiin vuosina 1913–1932, eikä Yhdysvallat halunnut enää käynnistää tätä suurempia rakennusurakoita. 1950-luvun alussa Kanadan hallitus uhkasi lopulta aloittaa kokonaan uuden kanavan kaivamisen Kanadan maaperälle, minkä seurauksena Yhdysvallat taipui aloittamaan hankkeen.
Saint Lawrencen vesitien rakennustyöt aloitettiin 10. elokuuta 1954. Projektin aikana rakennettiin seitsemän uutta sulkua, ruopattiin vanhoja laivaväyliä syvemmiksi ja perustettiin Moses–Saundersin vesivoimalaitos lähelle Cornwallin kaupunkia Ontariossa. Lisäksi suoritettiin lukuisia pienempiä urakoita, esimerkiksi rakennettiin siltoja ja tunneleita Montréaliin, Beauharnois’an, Cornwalliin ja Massenaan. Rakennustyöt maksoivat Kanadalle 330 miljoonaa dollaria ja Yhdysvalloille 130 miljoonaa dollaria. Kanada käytti lisäksi 300 miljoonaa dollaria Wellandin kanavan kunnostamiseen.
Vesitien rakentamista vastustettiin alusta pitäen aktiivisesti. Rautatieyhtiöiden ja itärannikon satamien mielestä hankkeen tukeminen julkisin verovaroin vääristi kilpailutilannetta. Laivanvarustajat kannattivat väylän rakentamista mutta vastustivat sen käytöstä perittäviä maksuja. Saint Lawrencen tekojärven rakentaminen peitti alleen 15 400 hehtaaria maata, jossa sijaitsi maanteitä, yhdeksän pientä asutuskeskusta sekä Iroquois’an ja Morrisburgiin kuuluvia asuinalueita. Veden tieltä jouduttiin purkamaan 525 rakennusta, 64 kilometriä rautatietä ja 56 kilometriä maantietä sekä muuttamaan 6 500 ihmistä, joita varten perustettiin Ontarioon kaksi uutta asutuskeskusta, Ingleside ja Long Sault.
Vesitie avattiin liikenteelle huhtikuussa 1959 ja vihittiin virallisesti käyttöön saman vuoden kesäkuussa järjestetyssä avajaisseremoniassa, jota kunnioittivat läsnäolollaan Kanadan pääministeri John Diefenbaker, Yhdysvaltojen presidentti Dwight D. Eisenhower ja Englannin kuningatar Elisabet II.
Sulkujärjestelmät

Saint Lawrencen vesitien kokonaisputouskorkeus on yli 180 metriä ja se sisältää kolme erillistä sulkujärjestelmää: niistä ensimmäinen ulottuu Montréalista Ontariojärvelle, toinen käsittää Wellandin kanavan ja kolmas on rakennettu St. Maryn joelle. Sulkujärjestelmiin kuuluu kuusi kanavaa ja 19 painovoiman avulla toimivaa sulkua, joista jokaisessa on 233,5 metriä pitkä, 24,4 metriä leveä ja 9,1 metriä syvä sulkukammio. Kammion täyttäminen kestää 7–10 minuuttia ja siihen mahtuu 91 miljoonaa litraa vettä. Laivalta vie noin 45 minuuttia kulkea yhden sulun läpi ja 8,5 päivää purjehtia koko vesitie alusta loppuun asti.
Montréalin ja Ontariojärven välinen sulkujärjestelmä on putouskorkeudeltaan yhteensä 69 metriä. Joskus Saint Lawrencen vesitiestä puhuttaessa tarkoitetaan pelkästään tätä osuutta, joka voidaan jakaa neljään osaan:
Lachine käsittää 33 kilometriä pitkän South Shoren kanavan, joka kiertää Lachinen putouksen. Siihen kuuluvat St-Lambertin ja Côte-Ste-Catherinen sulut, joiden putouskorkeus Saint-Louis’n järven tasosta on yhteensä 13,7 metriä.
Soulanges käsittää 25,7 kilometriä pitkän Beauharnois’n kanavan ja vesivoimalaitoksen sekä kaksi sulkua, joiden putouskorkeus on yhteensä 25 metriä.
Saint-François’n järvi on 46,7 kilometriä pitkä ja ulottuu Beauharnois’n kanavan länsipäästä Cornwallin itäpuolelle.
International Rapids käsittää Saint Lawrence -joesta 70,8 kilometriä pitkän osuuden, joka ulottuu Cornwallista Prescottiin. Siihen kuuluu 16 kilometriä pitkä Wiley–Donderon kanava Ontariossa sekä Snellin ja Eisenhowerin sulut lähellä Massenaa New Yorkissa. Sulkujen putouskorkeus Saint Lawrence -järven tasosta on yhteensä 26 metriä.
Saint Lawrence -järven länsipäässä on sulku lähellä Iroquois’ta ja sen vieressä pato, jonka avulla voidaan muuttaa järven pinnankorkeutta Ontariojärveen nähden. Vesitie saatiin ulottumaan Ontariojärvelle asti ruoppaamalla joenpohjaa padon länsipuolella.
Laivat ohittavat Niagaran putoukset Ontario- ja Eriejärven yhdistävää Wellandin kanavaa pitkin. Kanavassa on kahdeksan sulkua, joiden putouskorkeus on yhteensä 99,4 metriä 43,5 kilometrin matkalla. Eriejärveltä laivat pääsevät Huronjärvelle Detroitjoen sekä St. Clair’n järven ja joen kautta, joita ruopattiin syvemmäksi vesitietä varten.
Huron- ja Yläjärven välillä virtaavalla St. Maryn joella on Yhdysvaltojen puolella kanava ja neljä rinnakkaista sulkua, joista kunkin putouskorkeus on 6,4 metriä. Kanadan puolelle rakennettiin vuonna 1895 sulku, jonka pituus on peräti 274 metriä. Se jouduttiin kuitenkin sulkemaan 1980-luvulla, sillä sen seinämässä havaittiin vakava rakennevika. Sen sisälle avattiin vuonna 1998 uusi sulku, jonka läpi mahtuu vain pieniä matkustaja- ja huvialuksia.
Taloudellinen merkitys ja hallinnointi

Saint Lawrencen vesitiellä on erittäin suuri merkitys Kanadan ja Yhdysvaltojen taloudelle ja erityisesti perusteollisuudelle, sillä rahdin kuljetus on huomattavasti halvempaa vesiteitse kuin rautatietä tai maantietä pitkin. Uuden reitin ansiosta Québecin ja Labradorin valtavia rautamalmivarantoja pystyttiin hyödyntämään ensimmäistä kertaa ja Kanadasta tuli rautamalmin viejämaa.
Vuonna 2010 vesitietä pitkin liikennöitiin noin 3 900 kertaa, ylävirtaan lähes yhtä usein kuin alavirtaan. Kokonaisrahti oli noin 36,5 miljoonaa tonnia, josta 53 prosenttia oli rautamalmia, kivihiiltä ja muita kaivannaisia; 25 prosenttia viljaa ja muita maataloustuotteita (pääasiassa vehnää) ja 22 prosenttia tehdasvalmisteisia irto- ja kappaletavaroita, kuten öljyjalosteita, kemikaaleja sekä rauta- ja terästuotteita.
Kanadan parlamentin asetuksella perustettiin vuonna 1954 St. Lawrence Seaway Authority -niminen valtionvirasto hallinnoimaan Montréalin ja Ontariojärven välistä osuutta vesitiestä sekä Wellandin kanavaa. Koska alkuperäiset rahoitusjärjestelyt eivät riittäneet kattamaan viraston menoja, sen velat muutettiin 1977 Kanadan valtion pääomittamiksi. Vuonna 1998 parlamentti siirsi vesitien hallinnan voittoa tavoittelemattomalle Saint Lawrence Seaway Management Corporationille. Yhdysvaltojen puolella St. Lawrence Seaway Development Corporation hallinnoi kahta sulkua Massenassa ja Yhdysvaltain maavoimien insinöörikunta neljää sulkua St. Maryn joella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saint Lawrencen vesitie Wikimedia Commonsissa
Great Lakes St. Lawrence Seaway System
Kuunari Ann and Jane vielä keskeneräisessä Wellandin kanavassa 30. marraskuuta 1829.
Beauharnois’n kanavaa rakennetaan 1930.
Thoroldin sulku Wellandin kanavassa.
Rahtialukselle avataan väylää St. Clair’n järvellä.
Rautamalmia lastataan alukseen Taconite Harborissa Yläjärven rannalla.
Taarab

Sansibarin saari (Intian valtameressä)
Taarab (tarabu, tarab) on musiikkityyli, joka on suosittua erityisesti Tansanian ja Kenian rannikkoseuduilla sekä niille kuuluvilla saarilla (erityisesti Tansanian liittovaltioon kuuluvalla Sansibarin saarella). Musiikkityyli yhdistää Itä-Afrikassa vallinneiden sekä muiden kulttuurien musiikkityylejä perinteiseen itä-afrikkalaiseen kansanmusiikkiin.
Taarabin syntyhistoria ajoittuu 1800-luvulle, jolloin Sansibarille muuttaneet turkkilaiset muusikot ryhtyivät liittämään omaan musiikkiinsa vaikutteita Sansibarin ja Pemban saarten alkuperäisistä tanssirytmeistä. Myöhemmin mukaan tuli vaikutteita egyptiläisestä, libanonilaisesta ja latinalais-amerikkalaisesta musiikista. Myös intialainen musiikki yleensä ja elokuvamusiikki erityisesti on antanut musiikille vaikutteita.
Laajempaan tietoisuuteen taarab-musiikki tuli 1920-luvun loppupuolelle, Siti binti Saadin tultua musiikkityylin tunnetuimmaksi tulkitsijaksi. Hän teki myös ensimmäiset musiikkityylin levytykset noihin aikoihin Intiassa.
Laulujen aiheet käsittelevät yleensä rakkautta, ystävyyttä ja elämää. Vuonna 1964 tapahtuneesta Tansanian itsenäistymisestä alkaen aiheena on voinut olla myös vallankumous.
Tyypilliseen taarab-kokoonpanoon kuuluu laulun (joka on yksiäänistä ja edustaa näin muuta kuin Tansanian alkuperäistä perinnettä) lisäksi seuraavia soittimia:
länsimainen viulu ja sello
'ud (arabialainen luuttu)
tabla (intialainen tai arabialainen rumpu)
intialainen harmoni
harmonikka
kitara
ganun (qanun) (intialainen sitra, kanteleen tapainen soitin)
perinteiset itä-afrikkalaiset lyömäsoittimet
Rügen (piirikunta)

Rügen on entinen piirikunta, joka sijaitsi Mecklenburg-Etu-Pommerin osavaltiossa Pohjois-Saksassa. Piirikunta kattoi Rügenin, Hiddenseen saaret, sekä useita pienempiä saaria. Lähimpiä alueita olivat Strelasundin toisella puolella sijaitsevat Nordvorpommernin piirikunta sekä Stralsundin piirikunnaton satamakaupunki. Piirikunnan pääkaupunki oli Bergen auf Rügen.
Piirikunta lakkautettiin vuonna 2011, ja sen alue kuuluu nykyiseen Vorpommern-Rügenin piirikuntaan.
Aiheesta muualla

Piirikunnan viralliset kotisivut (saksaksi)
Mecklenburg-Etu-Pommerin piirikunnat ja kaupunkipiirit
Ludwigslust-Parchim
Mecklenburgische Seenplatte
Nordwestmecklenburg
Rostock
Rostock (piirikunta)
Schwerin
Vorpommern-Greifswald
Vorpommern-Rügen
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Landkreis Rügen

Käännös suomeksi
Saint Croix (Yhdysvaltain Neitsytsaaret)

Saint Croix
Saint Croix, (tansk. Sankt Croix, ääntämys:[ˌsɑŋd̥ ˈkʁ̥ʌjs]; engl. Saint Croix, ääntämys: [ˌseɪnt ˈkɹɔɪ]; ransk. Sainte-Croix, ääntämys: [sɛ̃tˈkʁwa]; esp. Santa Cruz) on aiemmin Tanskan Länsi-Intiaan kuulunut saari, joka on vuodesta 1917 kuulunut Yhdysvaltain Neitsytsaariin.
St. Johnin kirkko Christianstedissä.
Saari on 40 km pitkä ja 10 km leveä, ja sen pinta-ala on 218 km². Saint Croix on enimmäkseen vuorinen (korkein kohta 352 metriä merenpinnan yläpuolella), mutta etelässä on alavaa laguunirannikkoa. Ilmasto on trooppinen, vuoden keskilämpö noin +27 °C ja sademäärä 1 183 mm. Kuivat kaudet haittaavat usein maanviljelystä. Vuonna 1841 siellä oli 25 624 asukasta, vuonna 1911 asukkaita oli 15 467 ja nykyisin 41 004 (2020).
Historia

Saint Croix kuului vuodesta 1733 Tanskalle. Se oli suurin Tanskan Länsi-Intiassa omistamista saarista. Saaren löysi Kolumbus 1493. Kiisteltyään espanjalaisten ja muiden kanssa saaren omistuksesta ranskalaiset kaappasivat sen 1651 haltuunsa. Samana vuonna se läänitettiin johanniitoille. Tanska osti saaren 1733 ja maksoi siitä 750 000 lireä.
Orjuuden lakkauttamisen (1845) jälkeen saarella ryhdyttiin siihen asti melkein yksinomaan viljellyn sokeriruo'on ohella viljelemään puuvillaa, tupakkaa, banaaneja ja harjoittamaan karjanhoitoa. Tanskan aikana saaren pääkaupunki oli Christiansted (4 592 asukasta 1911) ja toinen kaupunki Fredrikssted, jotka ovat edelleen saaren suurimmat kaupungit.
Tanska myi 1916 saaren Yhdysvalloille, jonka hallintaan se siirtyi virallisesti 1917.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saint Croix Wikimedia Commonsissa
Rückschlag

| Rückschlag |
| --- | --- |

 Koordinaatit: 50°35′52″N, 6°14′53″E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Nordrhein-Westfalen
Piirikunta:  Aachen
Kaupunki:  Monschau
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  0.015 km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rückschlag on Saksan eksklaavi Belgiassa. Rückschlag sijaitsee Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, Aachenin piirikunnassa ja on osa Monschaun kaupunkia. Pinta-alaa eksklaavilla on noin 1,5 hehtaaria ja on näin ollen pienin Saksan kuudesta eksklaavista.
Rückschlagin ja varsinaisen Saksan erottaa toisistaan belgialainen rautatie Vennbahn.
Monschaun kaupunkiin kuuluu myös kaksi muuta Saksan eksklaavia: Mützenich ja Ruitzhof. Vennbahn erottaa Saksasta myös Munsterbildchenin ja Rötgener Waldin eksklaavit.
Aiheesta muualla

Jan S. Krogh's GeoSite: Vennbahn (englanniksi)
Salon Virho

| Parturi-kampaamo Salon Virho |
| --- | --- |

Perustettu:  1942
Perustaja:  Kirsti Virho (o.s. Lång)
Kotipaikka:  Oulu
Toiminta-alue:  Oulu ja Helsinki
Toimiala:  Parturi-kampaamo
Kotisivu:  Salon Virho
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Salon Virho on Suomen vanhin yhtäjaksoisesti toiminut kampaamoalan perheyritys. Oulun Yrittäjät myönsi Salon Virholle Vuoden Yrittäjä -palkinnon vuonna 2019.
Historia

Vasta 20-vuotias Kirsti Virho (o.s. Lång) perusti vuonna 1941 perusti Ouluun Tuiran Toppilantielle ensimmäisen kampaamonsa Tuiran Kutrin. Kampaamo virallistettiin seuraavana vuonna, kun tuore yrittäjä tuli täysi-ikäiseksi. Kampaamo toimi jatkosodan aikana pommituksista huolimatta ja kahdelle asiakaspaikalle riitti asiakkaita jonoksi asti. Sodan jälkeen vuonna 1955 Kampaamo Virho muutti Isokadun Lukkataloon.
Rurikin dynastia

| Rurik |
| --- | --- |
 Jaroslav I Viisaan sinetti
Perustaja:  Rurik
Viimeinen hallitsija:  Vasili IV
Perustamisvuosi:  862
Hajoaminen:  1610
Kansallisuus:  venäläinen
Dynastian perustaja Rurik ja hänen veljensä saapuvat Laatokankaupunkiin. Apollinari Vasnetsovin (1856–1933) maalaus.
Rurikin dynastia (ven. Династия Рюриковичей, Dinastija Rjurikovitšei) oli hallitsijasuku, johon kuului ruhtinaita, suuriruhtinaita ja myöhemmin tsaareja Moskovassa ja kuninkaita Galitsiassa 800–1600-luvuilla. Heidän uskottiin olleen myyttisen Rurik-viikingin jälkeläisiä.
Myöhemmin dynastia hajosi useisiin sukuihin. Useimmat dynastian hallitsijoista hallitsivat Kiovan Rusia ja sen romahdettua useita sen jälkeisiä ruhtinaskuntia. Toinen haara, jotka olivat Rostislav Mihailovitšin jälkeläisiä, olivat paaneja eli ruhtinaita Unkarissa. Osa Rurikin dynastiaan kuuluvista hallitsi Liettuan suuriruhtinaskuntaa ja julisti valtansa ulottuvan Bulgariaan (Rostislav Mihailovitš) ja olivat Georgian kuningaskunnan, Itävallan herttuakunnan ja Steiermarkin kanssahallitsijoita. He myös saattoivat hallita Suur-Permin ruhtinaskuntaa ja Suur-Määriä.
Hallitsijasuvun viimeiset hallitsijat olivat Venäjän tsaarit Fjodor I ja Vasili Šuiski. Dynastia hajosi 1600-luvun alussa.[lähde? ]
Luettelo Venäjää hallinneista Rurikin dynastian jäsenistä > Kiovan ruhtinaat, ruhtinattaret  ja suuriruhtinaat

Rurik (862–879/882), dynastian perustaja
Oleg Viisas (882–912)
Igor (912–945)
Olga (945–962)
Svjatoslav I (962–972)
Jaropolk (972–980)
Vladimir I (980–1015)
Svjatopolk I (1015–1019)
Jaroslav I Viisas (1019–1054)
Izjaslav I (1054–1073, 1076–1078)
Svjatoslav II (1073–1076)
Vsevolod I (1078–1093)
Svjatopolk II (1093–1113)
Vladimir Monomah (1113–1125)
Mstislav I Suuri (1125–1132)
Jaropolk II (1132–1139)
Vjatšeslav I (1139, 1151–1154)
Vsevolod II (1139–1146)
Igor II (1146)
Izjaslav II (1146–1154)
Juri I, Georgios I (1149–1151, 1155–1157)
Rostislav (1154–1167)
Izjaslav III (1155–1162)
Mstislav II (1167–1169)
Gleb I (1169, 1170–1171)
Vladimir II Mstislavitš (1171)
Mikael I (1171)
Roman I (1171–1173, 1175–1177)
Vsevolod III (1173)
Rurik (1173, 1180–1182, 1194–1202, 1203–1205, 1206, 1207–1210)
Jaroslav II (1174–1175, 1180)
Svjatoslav III (1173, 1176–1180, 1181–1194)
Ingvar I (1202, 1214)
Roman II (1203-1205)
Rostislav II (1204–1206)
Vsevolod IV (1206–1212)
Mstislav III (1214–1223)
Vladimir III (1223–1235)
Izjaslav IV (1235–1236)
Jaroslav III (1236–1238, 1246)
Mikael II (1238–1239, 1241–1246)
Rostislav III (1239)
Daniel I (1239–1240)
Luettelo Venäjää hallinneista Rurikin dynastian jäsenistä > Vladimirin ruhtinaat ja suuriruhtinaat

Andrei I (1168–1175)
Mikael I (1175–1176)
Vsevolod III (1176–1212)
Juri II (1212–1216 ja 1218–1238)
Konstantin I (1216–1218)
Jaroslav II (1238–1246)
Svjatoslav III (1246–1249)
Andrei II (1249–1252)
Aleksanteri Nevski (1252–1263)
Jaroslav III (1263–1271)
Vasili Jaroslavitš (1272–1277)
Dmitri Aleksandrovitš (1277–1294)
Andrei III (1294–1304)
Mihail Jaroslavitš (1304–1318)
Luettelo Venäjää hallinneista Rurikin dynastian jäsenistä > Moskovan ruhtinaat ja suuriruhtinaat

Daniel (1283–1303)
Juri (1303–1325)
Iivana I (1325–1341)
Semjon (1341–1353)
Iivana II (1353–1359)
Dimitri (1359–1389)
Vasili I (1389–1425)
Vasili II (1425–1462)
Iivana III (Iivana Suuri) (1462–1505) – ensimmäinen koko Venäjän hallitsija – ensimmäinen Tsaari – nai Bysantin viimeisen keisarin veljentyttären
Vasili III (1505–1533)
Iivana IV "Julma" (1533–1547)
Luettelo Venäjää hallinneista Rurikin dynastian jäsenistä > Yhtenäisen Venäjän hallitsijat

Iivana IV "Julma" (1547–1584)
Fjodor I (1584–1598)
Fjodor II (1605)
Vasili IV (1606–1610) (viimeinen)
Rurikin suvun geneettiset tutkimukset

FamilyTreeDNAn DNA-tutkimuksen mukaan Rurikin dynastian perustaja Rurik näyttää kuuluneen haploryhmään N1c1. Kyseinen haploryhmä on kaikkein yleisin Itämerensuomalaisia kieliä puhuvien kansojen keskuudessa, kuten suomalaisten (60 %) ja balttien (40 %) sekä turkinsukuisten kansojen keskuudessa. Suomalaisten tutkijoiden mukaan hallitsijasuvun kantaisä ei kuulunut itämerensuomalaisiin, sillä häneltä puuttuu DYS390=24-mutaatio, joka on nykyisillä itämerensuomalaisilla, vaan hänellä oli DYS390=23, ja tämä tarkoittaisi sitä, että hän luultavasti kuului johonkin pohjoisgermaanisia kieliä puhuvaan kansaan (varjagit).
Muut geneettiset tutkimukset osoittavat, että Rurikin suvun jälkeläisten keskuudessa on kaksi suurta haploryhmää: Vladimir Monomahin jälkeläiset kuuluvat N1c1-ryhmään (130 henkilöä eli 68 %) ja prinssi Oleg I Tšenigov jälkeläiset (yhteensä 45 henkilöä eli 24 %) kuuluvat R1a- ja R1b-ryhmiin, jotka ovat slaaveilla, germaaneilla ja kelteillä tyypillistä haploryhmiä.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rurikin dynastia Wikimedia Commonsissa
Rügen

Rügen
| --- | --- |
Sijainti:  Vorpommern-Rügen Saksa
Vesialue:  Arkona Basin (d) (käännä suomeksi) 
Korkeimmat kohdat:  Piekberg (en), 161,1  m 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Rügen (puol. Rugia) on Itämerellä sijaitseva saari, joka kuuluu Saksan Mecklenburg-Etu-Pommerin osavaltioon. Rügen on kooltaan Saksan suurin saari, ja se muodostaa suurimman osan Rügenin piirikunnasta. Saaren pinta-ala on 935 neliökilometriä, ja sen asukasluku oli noin 73 000 vuonna 2001.
Saaren yhdistää muuhun Saksaan Strelasundin salmen yli Stralsundin kaupunkiin kulkeva silta. Rügenin rannikolla sijaitsee useita pienikokoisempia saaria, kuten Hiddensee ja Ummanz. Saaren tärkeimmät kaupungit ovat Bergen auf Rügen, joka on piirikunnan pääkaupunki, Putbus, Sassnitz sekä Garz/Rügen. Matkailukohteita ovat muun muassa Prora ja perinteinen kylpyläpaikkakunta Binz.
Binz
Nationalpark Jasmund
Proran rakennuksia vuonna 2008
Prora

Rügen on Saksan merkittävimpiä matkailukohteita. Adolf Hitler suunnitteli saarelle 1930-luvulla jättikokoista terveyskylpylää Proraa, josta kaavailtiin maailman suurinta rantalomakohdetta. 4,5 kilometrin pituista rakennusta alettiin rakentaa vuonna 1936 ja se valmistui 1938, mutta hanke keskeytyi toisen maailmansodan syttymisen jälkeen. Talosta tuli sotasairaala, ja sodan päätyttyä se jäi Itä-Saksan puolelle. Itä-Saksan aikaan sitä yritettiin turhaan räjäyttää hajalle, ja sittemmin sitä on sanottu kahden diktatuurin, natsismin ja kommunismin, yhteiseksi muistomerkiksi. Rakennus on pääosin tyhjillään, joskin kesällä 2011 sinne avattiin retkeilymaja. Lisäksi siellä on museoita, kauppoja ja disko.
Rupara

| Rupara |
| --- | --- |
 Rupara
 Koordinaatit: 17°50′42.86″S, 19°4′19.45″E 
Valtio:   Namibia
Alue:  Kavangon alue
Aikavyöhyke:  UTC+1
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rupara (varhaisemmassa painetussa mediassa ja kartoissa myös Lupala, heijastaen ovambojen tapaa ääntää tämän paikan nimi) on asuttu paikka ja Suomen Lähetysseuran entinen lähetysasema Kavangolla Pohjois-Namibiassa. Se kuuluu Kahengen vaalipiiriin. Se sijaitsee 76 km länteen Runnusta ja 57 km kaakkoon Nkurenkurusta.