stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rehuyksikkö

Rehuyksikkö (lyhenne ry) on entinen eläinten rehujen sisältämän energian mitta, joka määritellään yhden ohrakilon tuotosvaikutukseksi. Vuoteen 2010 se vastasi 11,7 megajoulea muuntokelpoista energiaa. Vuodesta 2010 alkaen rehuyksikön käytöstä luovuttiin märehtijöiden ja hevosten ruokinnassa, mutta se jäi käyttöön sikojen ruokinnassa. Syy muutokseen oli siirtyminen kansainväliseen yksikköjärjestelmään. Rehuyksikkö on ollut pohjoismainen rehunarvon mitta. Muualla on ollut käytössä esimerkiksi tärkkelysarvoyksikkö, joka vastaa yhden tärkkelyskilon tuotantovaikutusta.
Rehuyksikkö kehitettiin alun perin Tanskassa mittaamaan väkirehujen sisältämää energiaa. Perustan yksikölle loi tiedemies N. J. Fjord vuonna 1800. Aluksi hän käytti yksikön perustana sekaviljaa mutta valitsi myöhemmin perustaksi ohran. Karjantarkkailun levittyä 1890-luvulla Tanskasta muihin Pohjoismaihin kehitettiin nykyinen rehuyksikkö useiden pohjoismaisten tiedemiesten yhteistyönä. Rehuyksikön ohella on käytetty korvauslukua, joka on rehuyksikön käänteisluku. Esimerkiksi heinän korvausluku voi olla 2,4 eli 2,4 kg heinää vastaa 1 kg ohraa. Vastaavasti heinän rehuyksikköarvo on 0,4 eli 1 kg heinää vastaa 0,4 kg ohraa. Eri rehujen rehuyksikköarvojen laskemiseen on käytetty monenlaisia menetelmiä ja määritelmiä, mutta nykyisin mitataan muuntokelpoista energiaa (ME). Toisin kuin aiemmin mitattu nettoenergia, muuntokelpoinen energia ilmoittaa rehun sisältämän energian, jonka elimistö saa käyttöönsä.
Beatrix

| Beatrix |
| --- | --- |
 
Alankomaiden kuningatar
Valtakausi:  30. maaliskuuta 1980 – 30. huhtikuuta 2013
Edeltäjä:  Juliana
Seuraaja:  Willem-Alexander

Syntynyt:  31. tammikuuta 1938 (ikä 86) Baarn, Alankomaat
Puoliso:  Claus von Amsberg (1966–2002)
Lapset:  Willem-Alexander  Johan Friso Constantijn
Koko nimi:  Beatrix Wilhelmina Armgard van Oranje-Nassau
Suku:  Orania-Nassau
Isä:  Bernhard zur Lippe-Biesterfeld
Äiti:  Juliana
Uskonto:  protestantti
Nimikirjoitus:  
Beatrix Wilhelmina Armgard van Oranje-Nassau (s. 31. tammikuuta 1938) on entinen Alankomaiden kuningatar. Orania-Nassaun prinsessa, Lippe-Biesterfeldin prinsessa Beatrix hallitsi Alankomaita 30. maaliskuuta 1980 lähtien, kunnes hän luopui kruunusta poikansa Willem-Alexanderin hyväksi 30. huhtikuuta 2013. Kruunusta luopumisen jälkeen hänen puhuttelunimensä on Beatrix, Alankomaiden prinsessa, Orania-Nassaun prinsessa, Lippe-Biesterfeldin prinsessa.
Beatrix oli kolmas peräkkäinen hallitseva kuningatar Alankomaissa. Hän kuuluu isänsä puolelta myös Lippen ruhtinassukuun. Vuodesta 1980 kuningatar asui Huis ten Boschin palatsissa Haagissa. Kaikkiin työhön liittyviin tilaisuuksiin kaytettiin Noordeinden palatsia. Vallasta luopumisensa jälkeen prinsessa Beatrix on asunut Drakensteyn linnassa lähellä Lage Vuurschen kylää Baarnin kunnassa.
Perhetausta

Prinsessa Beatrix kuuluu tunnetun saksalaisen aatelissuvun Lippen Lippe-Biesterfeld-haaraan. Hän polveutuu myös Oranian (hollanniksi Oranje) suvun friisiläisestä haarasta ja sen kantaisästä nimeltä Jan de Oude (vanhempi), joka oli Nassaun kreivi ja Vilhelm Oranialaisen vanhempi veli. Jan de Oudea pidetään Alankomaiden perustajana. Friisinmaan käskynhaltijat ovat olleet tästä haarasta vuodesta 1548 alkaen. Ensimmäinen oli Vilhelm Fredrik, Jan de Ouden poika.
Oranian (Oranjen) suvun hollantilaisen haaran mieslinja katkesi, kun Vilhelm III Oranialainen, Hollannin käskynhaltija sekä Englannin, Skotlannin ja Irlannin kuningas, putosi hevoseltaan ja kuoli vuonna 1702.
Van Oranje-Nassau

Nimi van Oranje-Nassau vahvistettiin kuningasperheen nimeksi asetuksella 8. tammikuuta 1901. Siinä säädettiin, että kuningatar Vilhelmiinan mahdolliset lapset saisivat tämän nimen – nimi oli silloin muodossa ”van Oranje Nassau”. Alankomaat halusi näin säilyttää historiallisen nimen jälkipolville. 8. tammikuuta 1937 säädettiin uudella asetuksella, että silloisen prinsessa Julianan mahdolliset lapset kantaisivat nimeä ”van Oranje-Nassau”, nyt väliviivalla. 16. helmikuuta 1966 vahvistettiin, että prinsessa Beatrixin lapset olisivat nimeltään ”van Oranje-Nassau”. 2. tammikuuta 1967 säädetyssä viimeisimmässä asetuksessa säädetään, että hänen sisarensa mahdolliset lapset saisivat isänsä sukunimen lisäksi henkilökohtaiset arvonimet Orania-Nassaun prinsseinä ja prinsessoina. Nämä nimet eivät kuitenkaan periytyisi.
Kaksoiskansalaisuus

Prinsessa Beatrix on siirtolaisoikeuden professorin Ulli d’Oliveiran mukaan kahden maan kansalainen. Hän on automaattisesti Britannian kansalainen, sillä hän on Hannoverin vaaliruhtinattaren jälkeläinen suoraan alenevassa linjassa. Kansalaisuus perustuu brittiläiseen lakiin, joka tunnetaan nimellä The Act for the Naturalization of the Most Excellent Princess Sophia, Electress And Duchess Dowager of Hanover, And the Issue of Her Body, vuodelta 1705. Beatrix ei ole koskaan vahvistanut Britannian kansalaisuuttaan tai hakenut brittiläistä passia. Laki kumottiin vuonna 1948, mutta Beatrix on syntynyt vuonna 1938, joten lain kumoaminen ei koske häntä.
Alankomaissa on käyty vilkasta keskustelua tärkeissä yhteiskunnallisissa tehtävissä olevien kaksoiskansalaisuuksista.
Asema hallitsijana

Alankomaissa hallitsija ja ministerit muodostavat yhdessä hallituksen. Vuodesta 1848 alkaen perustuslaki säätää, että ministerit ovat toimissaan tilivelvollisia parlamentille. He ovat myös poliittisessa vastuussa hallitsijan lausunnoista ja hänen käytöksestään.
Kuningattarena Beatrixilla oli enemmän valtaa kuin monilla muilla Euroopan monarkeilla. Sisäpolitiikassa valtaa ei ollut paljon, mutta ulkopoliittisissa asioissa hänellä oli liikkumavaraa. Hänen kerrotaan kerran uhanneen erottaa ministerin, jos hänen pyyntöään avata lähetystö Jordaniaan ei noudatettaisi.
Kuningattaren puhetta lainataan harvoin suoraan lehdistössä, sillä tiedotustoimisto (Rijksvoorlichtingsdienst) pitää haastattelujen ehtona, että monarkin sanoja ei lainata suoraan. Tämä sääntö otettiin käyttöön pian kuningattaren valtaannousun jälkeen – kertoman mukaan suojaamaan häntä äkkinäisesti annetuilta lausunnoilta.
Kunnianosoituksia

Hallitsevana monarkkina Beatrix toimi seuraavien ritarikuntien suurmestarina:
Orania-Nassaun ritarikunta (Alankomaat)
Alankomaiden leijonan ritarikunta (Alankomaat)
Vilhelmin sotilasritarikunta (Alankomaat)
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Itävallan tasavallan kunniamitali (Itävalta)
Leopoldin ritarikunta (Belgia, 2012)
Marianmaan ristin ritarikunta (Viro, 2008)
Valkoisen ruusun ritarikunta (Suomi, 1990)
Italian tasavallan ansioritarikunta (Italia, 1973)
Asteekkikotkan ritarikunta (Meksiko, 2009)
Henrik Purjehtijan ritarikunta (Portugali, 1991)
Valkoisen kaksoisristin ritarikunta (Slovakia, 2007)
Kultaisen taljan ritarikunta (Espanja, 1985)
Isabella Katolilaisen ritarikunta (Espanja, 1980)
Zayedin ritarikunta (Arabiemiraatit, 2012)
Sukkanauharitarikunta (Iso-Britannia, 1989)
Gabriela Silangin ritarikunta (Filippiinit)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Beatrix Wikimedia Commonsissa
Alankomaiden kuningashuoneen viralliset sivut (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Juliana | Alankomaiden hallitsija 1980–2013 | Seuraaja: Willem-Alexander |
Kaarle Suuren palkinnon saajat
| --- | --- |
1950–1975:   1950 Richard Coudenhove-Kalergi  1951 Hendrik Brugmans  1952 Alcide De Gasperi  1953 Jean Monnet  1954 Konrad Adenauer  1956 Winston Churchill  1957 Paul-Henri Spaak  1958 Robert Schuman  1959 George Marshall  1960 Joseph Bech  1961 Walter Hallstein  1963 Edward Heath  1964 Antonio Segni  1966 Jens Otto Krag  1967 Joseph Luns  1969 Euroopan komissio  1970 François Seydoux de Clausonne  1972 Roy Jenkins  1973 Salvador de Madariaga 
1976–2000:   1976 Leo Tindemans  1977 Walter Scheel  1978 Konstantínos Karamanlís  1979 Emilio Colombo  1981 Simone Veil  1982 kuningas Juan Carlos I  1984 Karl Carstens  1986 Luxemburgin kansa  1987 Henry Kissinger  1988 François Mitterrand, Helmut Kohl  1989 Veli Roger (Taizé-yhteisö)  1990 Gyula Horn  1991 Václav Havel  1992 Jacques Delors  1993 Felipe González  1994 Gro Harlem Brundtland  1995 Franz Vranitzky  1996 kuningatar Beatrix  1997 Roman Herzog  1998 Bronisław Geremek  1999 Tony Blair  2000 Bill Clinton 
2001–:   2001 György Konrád  2002 Euro-valuutta  2003 Valéry Giscard d’Estaing  2004 Pat Cox, paavi Johannes Paavali II (erikoispalkinto)  2005 Carlo Azeglio Ciampi  2006 Jean-Claude Juncker  2007 Javier Solana  2008 Angela Merkel  2009 Andrea Riccardi  2010 Donald Tusk  2011 Jean-Claude Trichet  2012 Wolfgang Schäuble  2013 Dalia Grybauskaitė  2014 Herman Van Rompuy  2015 Martin Schulz  2016 paavi Franciscus  2017 Timothy Garton Ash  2018 Emmanuel Macron  2019 António Guterres  2020 Klaus Johannis  2022 Svjatlana Tsih’anouskaja, Maryja Kalesnikava, Veronika Tsapkala  2023 Volodymyr Zelenskyi, Ukrainan kansa  2024 Pinchas Goldschmidt ja Euroopan juutalaisyhteisöt 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia 2  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef 
Alankomaiden vaakuna
Suomen Elokuvaohjaajaliitto

Suomen Elokuvaohjaajaliitto SELO ry on vuonna 1983 perustettu suomalaisten elokuvaohjaajien yhdistys, jolla on noin 180 jäsentä. SELO toimii suomalaisten elokuvaohjaajien valtakunnallisena yhdyssiteenä ohjaajantyön yleisten aineellisten ja henkisten edellytysten kehittämiseksi. SELOn tehtävä on edistää suomalaista elokuvataidetta sekä valvoa jäsentensä ammatillisia ja tekijänoikeudellisia etuja. SELO:n puheenjohtajana on toiminut vuodesta 2022 Hanna Maylett.
SELO on Kopioston ja FERA:n jäsen. SELO on Audiovisuaalisen alan tekijät ry:n perustajajäsen yhdessä Suomen Näyttelijäliiton ja Suomen Näytelmäkirjailijaliiton kanssa. Perustamisasiakirja allekirjoitettiin syyskuussa 2019. Yhteisen liiton tarkoituksena on valvoa jäsenjärjestöjensä jäsenten ammatillisia, tekijänoikeudellisia, taloudellisia ja taiteellisia etuja.
Vuoden elokuvaohjaaja

Selo on myöntänyt vuodesta 2004 lähtien vuosittain Vuoden elokuvaohjaaja -palkinnon:
2004: Aku Louhimies, televisiosarjasta Irtiottoja
2005: Pirjo Honkasalo, elokuvasta Melancholian 3 huonetta
2006: Aki Kaurismäki, elokuvasta Laitakaupungin valot
2007: Aleksi Salmenperä, elokuvasta Miehen työ
2008: Kiti Luostarinen, elokuvasta Palnan tyttäret
2009: J-P Valkeapää, elokuvasta Muukalainen
2010: Saara Cantell, elokuvasta Kohtaamisia
2011: Zaida Bergroth, elokuvasta Hyvä poika
2012: Sakari Kirjavainen, elokuvasta Hiljaisuus
2013: Simo Halinen, elokuvasta Kerron sinulle kaiken
2014: Pirjo Honkasalo, elokuvasta Betoniyö
2015: J-P Valkeapää, elokuvasta He ovat paenneet
2016: Juho Kuosmanen, elokuvasta Hymyilevä mies
2017: Selma Vilhunen, elokuvista Tyttö nimeltä Varpu ja Hobbyhorse Revolution
2018: AJ Annila, elokuvasta Ikitie
2019: Miia Tervo, elokuvasta Aurora ja Tottumiskysymys
2020: Jenni Toivoniemi, elokuvasta Seurapeli
2021: Teemu Nikki, elokuvista  Nimby ja Sokea mies, joka ei halunnut nähdä Titanicia
2022: Juho Kuosmanen, elokuvasta Hytti no 6.
2023: Suvi West, elokuvasta Máhccan – Kotiinpaluu.
2024: Tia Kouvo, elokuvasta Mummola.
Vuoden tv-sarjaohjaaja

Palkinto on jaettu vuodesta 2023.
Jani Volanen, Munkkivuori-sarjasta.
Antti Heikki Pesonen, Kaikki anteeksi -sarjasta.
Puheenjohtajat

Mikko Niskanen 1983–1985
Juha Rosma 1986–1996
Olli Soinio 1996–1999
John Webster 1999–2003
Kai Nordberg 2003–2006
Taru Mäkelä 2006–2008
Saara Cantell 2008–2011
Aku Louhimies 2011–2014
Heikki Kujanpää 2014–2016
Saara Saarela 2016–2018
Sakari Kirjavainen 2018–2019
Saara Cantell 2019–2020
Oskari Sipola 2020–2022
Hanna Maylett 2022–2023
Saara Saarela 2024–2025
Lähde
Aiheesta muualla

SELO:n kotisivu
Pulkkinen, Anssi: Selo ry:n historiikki, katsaus vv. 1983–2016 (pdf)  16.5.2016. Suomen elokuvaohjaajaliitto SELO ry.
Haarajoen museosilta

| Haarajoen museosilta |
| --- | --- |
 Haarajoen museosilta
Ylittää:  Jänisjoki
Sijainti:  Joensuu
Siltatyyppi:  teräsbetoninen ulokepalkkisilta
Pisin jänneväli:  18 m
Pituus:  31 m
Leveys:  4,9 m
Avattu liikenteelle:  1926
Koordinaatit:  62°31′40.4″N, 030°29′2″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Haarajoen museosilta Joensuun Tuupovaarassa on vuonna 1926 valmistunut teräsbetoninen ulokepalkkisilta, joka on ollut museosilta vuodesta 1982 lähtien.
Haarajoen ylittävän sillan paikka on ikivanha kulkuväylä. Ensimmäinen puuarkkujen varaan rakennettu silta paikalle valmistui 1820-luvun alussa, kun Huhtilampi–Kovero-tie valmistui. Suomi oli 1920-luvulla autoistumassa, ja se loi koko maassa painetta laajaan tie- ja siltarakenteiden uusimiseen. Maan hallituksen mukaan betonisiltoja tuli rakentaa ”koneellista liikennettä silmälläpitäen”.
Sillan kautta kulkenut tie puusiltoineen on rakennettu 1800-luvun alussa, nykyään tie on seututie 495. Ulokepalkkisillan suunnittelija on TVH:n siltaosaston päällikkö, insinööri Harald Backman. Sillan kansi on kivetty. Haarajoen sillasta tuli museosilta uuden sillan valmistuttua vuonna 1982.
Kokonaispituudeltaan 31-metrisessä sillassa on kolme aukkoa, keskiaukon jännemitta on 18 metriä, aukkomitta on 16,7 metriä. Sillan hyötyleveys on 4,9 metriä.
Ulokepalkkisiltoja rakennettiin paljon 1920-luvulla, ja Tie- ja vesirakennushallitus teki niistä tyyppipiirustuksetkin.  Haarajoen museosilta kuuluu Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin teemakohteessa "museosilta".
Kaunomedestäjät

| Kaunomedestäjät |
| --- | --- |
 Isokorumedestäjä (Cinnyris superbus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Medestäjät Nectariniidae
Suku::  Kaunomedestäjät Cinnyris  Cuvier, 1816
Katso myös
   Kaunomedestäjät Wikispeciesissä   Kaunomedestäjät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaunomedestäjät  (Cinnyris) on medestäjien (Nectariniidae) heimoon kuuluva lintusuku.
Lajit

Kaunomedestäjiin kuuluu seuraavat 52 lajia.
Angolanvuorimedestäjä (Cinnyris ludovicensis)
Banaanimedestäjä (Cinnyris notatus)
Biokonmedestäjä (Cinnyris ursulae)
Guineanmedestäjä (Cinnyris batesi)
Guineanpikkumedestäjä (Cinnyris minullus)
Hohtomedestäjä (Cinnyris habessinicus)
Isokorumedestäjä (Cinnyris superbus)
Isomalabarinmedestäjä (Cinnyris lotenius)
Isopensasmedestäjä (Cinnyris afer)
Isopurppuramedestäjä (Cinnyris osea)
Jokimedestäjä (Cinnyris shelleyi)
Kapinpensasmedestäjä (Cinnyris chalybeus)
Kaunomedestäjä (Cinnyris pulchellus)
Keltakylkimedestäjä (Cinnyris moreaui)
Keltavatsamedestäjä (Cinnyris venustus)
Kivuvuorenmedestäjä (Cinnyris rockefelleri)
Komorienmedestäjä (Cinnyris humbloti)
Kongonmedestäjä (Cinnyris congensis)
Korallipuumedestäjä (Cinnyris chloropygius)
Korumedestäjä (Cinnyris johannae)
Kuparimedestäjä (Cinnyris cupreus)
Lampimedestäjä (Cinnyris erythrocercus)
Liekkimedestäjä (Cinnyris regius)
Madagaskarinmedestäjä (Cinnyris sovimanga)
Mayottenmedestäjä (Cinnyris coquerellii)
Morogoronmedestäjä (Cinnyris rufipennis)
Mosambikinmedestäjä (Cinnyris neergaardi
Mustavatsamedestäjä (Cinnyris nectarinioides
Nzwaninmedestäjä (Cinnyris comorensis)
Oliivimedestäjä (Cinnyris jugularis)
Pembanmedestäjä (Cinnyris pembae)
Pensasmedestäjä (Cinnyris manoensis)
Pikkuvuorimedestäjä (Cinnyris reichenowi)
Pulskamedestäjä (Cinnyris loveridgei)
Purppuramedestäjä (Cinnyris asiaticus)
Purppuravyömedestäjä (Cinnyris bifasciatus)
Rannikkomedestäjä (Cinnyris chalcomelas)
Ruskovatsamedestäjä (Cinnyris bouvieri)
Sambianmedestäjä (Cinnyris oustaleti)
Sambianvuorimedestäjä (Cinnyris fuelleborni)
Savannimedestäjä (Cinnyris coccinigastrus)
Seychellienmedestäjä (Cinnyris dussumieri)
Sumbanmedestäjä (Cinnyris buettikoferi)
Timorinmedestäjä (Cinnyris solaris)
Tsavonmedestäjä (Cinnyris tsavoensis)
Tuhkamedestäjä (Cinnyris fuscus)
Ugandanmedestäjä (Cinnyris stuhlmanni)
Usambaranmedestäjä (Cinnyris usambaricus)
Valkovatsamedestäjä (Cinnyris talatala)
Viinivyömedestäjä (Cinnyris mariquensis)
Vuorimedestäjä (Cinnyris mediocris)
David A. Kolb

David A. Kolb (s. 1939) on yhdysvaltalainen kasvatustieteilijä. Hänen erityisiä kiinnostuksen kohteitaan ovat olleet kokemusperäinen oppiminen, yksilön ja yhteisön kehitys, urakehitys sekä ammattilaisten ja johtajien koulutus. 
Kolb suoritti BA-tutkinnon Knox Collegessa, Illinois'ssa 1961 sekä MA-tutkinnon 1964 ja filosofian tohtorin tutkinnon 1967 sosiaalipsykologian alalta Harvard Universityssä. Hän on organisaatiokäyttäytymisen professori Weatherhead School of Managementissa Case Western Reserve Universityssä sekä perustamansa Experience Based Learning Inc. -yrityksen hallituksen puheenjohtaja.
Kolb tunnetaan esimerkiksi kehittämästään oppimistyylikäsitteistöstä ja oppimistyyleihin liittyvistä testeistä sekä oppimistapahtuman rakennetta kuvaavasta kehämallista. Näitä hän on kiteyttänyt teoksessa Experiential Learning: experience as the source of learning and development.
Kirjallisuutta

Hämäläinen, Kauko & Siirala, Eeva: Experiential learning: from discourse model to conversation : Interview with David Kolb. Lifelong learning in Europe, 1998, 3. vsk, nro 3, s. 148-153.  Helsinki:  Kansanvalistusseura. ISSN 1239-6826  (englanniksi)
Kolb, David A.: Experiential learning : experience as the source of learning and development.  Englewood Cliffs, N.J.:  Prentice-Hall, 1984.  ISBN 0-13-295261-0  (englanniksi)
Kolb, David A., Boyatzis, Richard E., Mainemelis, Charalampos: Experiential Learning Theory: Previous Research and New Directions (pdf) d.umn.edu.  1999. (englanniksi)
Malinen, Anita: Towards the Essence of Adult Experiential Learning: A Reading of the Theories of Knowles, Kolb, Mezirow, Revans and Schon.  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2000.  ISBN 951-39-0661-2  (englanniksi)
Öystilä, Satu: Neljä erilaista oppijaa. (Artikkeli esittelee oppimistyylikuvausta, joka perustuu David Kolbin syklimalliin) Aikuiskoulutuksen maailma, 1997, nro 2, s. 31-33.  Helsinki:  Painatuskeskus. ISSN 1236-326X  (suomeksi)
Aiheesta muualla

Kouluttajan rakennustyömaa: Oppimistyylit (OK-opintokeskus) (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:David A. Kolb
Käännös suomeksi
Kaarle (Valois)

Hugo Capet
Robert II Hurskas
Lapset:
Robert II Hurskas
Henrik I
Robert I
Lapset:
Henrik I
Filip I
Hugo Magnus
Lapset:
Filip I
Ludvig VI
Lapset:
Ludvig VI Paksu
Ludvig VII
Robert I
Lapset:
Ludvig VII Nuori
Marie
Alix de France
Marguerite de France
Adèle
Filip II
Agnes de France
Lapset:
Filip II Augustus
Ludvig VIII
Lapset:
Ludvig VIII Leijona
Ludvig IX Pyhä
Robert I
Alphonse
Pyhä Ranskan Isabel
Anjoun ja Sisilian Kaarle I
Lapset:
Ludvig IX Pyhä
Filip III Rohkea
Robert
Ranskan Agnes
Lapset:
Filip III Rohkea
Filip IV Kaunis
Kaarle
Louis
Margareeta Ranskalainen
Lapset:
Filip IV Kaunis
Ludvig X Itsepäinen
Filip V Pitkä
Isabella de France
Kaarle IV Kaunis
Lapset:
Ludvig X Itsepäinen
Johanna II
Juhana I Postuumi
Lapset:
Juhana I Postuumi
Filip Pitkä V
Kaarle IV Kaunis
Kaarle de Valois (ransk. Charles de Valois) ; (1270 – 16. joulukuuta 1325) oli nimellisesti Aragonian kuningas ja Latinalaisen keisarikunnan keisari, todellisuudessa Valois’n kreivi vuosina 1286–1325; Alençonin, Chartres’n, Anjoun kreivi vuosina 1290–1325 ja Mainen kreivi vuosina 1290–1325.
Suku

Kaarlen vanhemmat olivat Ranskan kuningas Filip III Rohkea ja prinsessa Isabel de Aragon (1247–1271), joka oli Aragonian kuningas Jaakko I:n ja tämän toisen puolison Yolanda Unkarilaisen tytär. Charles oli heidän nuorin poikansa, hän menetti äitinsä vuoden ikäsenä tämän jouduttua ratsastustapaturmaan. Hänellä oli kolme veljeä ja kolme sisarustapuolta. Hänelle kuuluivat alun perin Valois’n ja Alençonin kreivikunnat sekä isältään saama apanaasi, mutta hän oli myös erittäin kunnianhimoinen ja yritti saada hallintaansa lukuisia ruhtinaskuntia, joita hän olisi tarvinnut kustantaakseen ylellistä elämäntapaansa.
Kaarle oli kyvykäs sotapäällikkö, mutta lukuisista yrityksistään huolimatta hän ei koskaan saavuttanut monarkin asemaa. Sen sijaan hänen pojastaan tuli Valois-suvun ensimmäinen Ranskan kuningas Filip VI. Sanottiin, että Kaarle de Valois oli kuninkaan poika, veli, setä ja isä, mutta ei koskaan kuningas.
Valtakuntaa etsimässä > Sisilia

Kaarle tavoitteli valtaa koko ikänsä. Vuonna 1280 paavi tunnusti hänet Aragonian kuninkaaksi enonsa Pietari III:n sijaan, jonka paavi oli julistanut kirkonkiroukseen. Näin hän kilpaili samasta kruunusta enonsa kanssa, joka Sisilian saaren valloituksellaan oli päätynyt paavin viholliseksi.
Kaarle avioitui 16. elokuuta 1290 Anjoun kreivitär Margueriten kanssa, sillä hänellä oli tarkoituksenaan vahvistaa asemiaan Sisiliassa ja tässä tavoitteessaan hän sai tukea paavilta. Avioliittonsa kautta Kaarlesta tuli Anjoun, Mainen ja Perchen kreivi. Hän tavoitteli eräässä vaiheessamilloin? asemansa perusteella Sisilian kruunua. Kaarle yritti saada Aragonian sotatoimin, mutta aragonialaiset eivät suostuneet syrjäyttämään Pietaria paavin vaatimuksista ja kirkonkirouksesta huolimatta. Kaarlelle jäi vain kardinaalin hatulla suoritettu kruunaus vuonna 1285,selvennä minkä takia häntä myöhemmin kutsuttiin ”hattukuninkaaksi”. Myöhemminmilloin? hän luopui koko Aragonian tittelistä.
Valois’n Kaarle oli kyvykäs sotilas ja sotapäällikkö. Hän johti menestyksellä joukkoja Flanderissa vuonna 1297. Filip IV antoi siksi Kaarlen johtaa joukkoja Italian retkellä,milloin? jossa vastassa oli Sisilian Fredrik. Tapahtumat päättyivät Caltabellottan häpeärauhaan vuonna 1302.
Valloittamalla useita kaupunkejaselvennä Kaarle myötävaikutti Ranskan ja Englannin välisen rauhan aikaansaamiseen, joka solmittiin Ranskan kuninkaan Filip IV:n ja heidän sisarensa Isabellan, Englannin kuningattaren neuvotteluilla.milloin?
Valtakuntaa etsimässä > Konstantinopoli

Toisen avioliittonsa Kaarle solmi vuonna 1301 Catherine de Courtenayn kanssa, joka oli nimellinen Latinalaisen keisarikunnan keisarin tittelin haltija ja keisari Baudouin II Porfyrogennetosin pojantytär. Uuden puolisonsa Kaarle valitsi siinä toivossa, että hän voisi tämän avulla päästä itse keisariksi. Pariskunta käytti Ranskassa itsestään nimitystä Konstantinopolin keisari ja keisarinna.
Saadakseen paavin siunauksenselvennä Kaarle teki sotaretken Italiaan,milloin? jossa hän avusti Charles II d'Anjouta taistelussa serkkuaan, Sisilian kuningas Fredrik III:tta vastaan. Paavi nimesi hänet vikaarikseen, mutta Kaarlen epäonninen sekaantuminen Italian politiikkaan pilasi hänen maineensa myös Ranskassa vuosina 1301–1302selvennä.
Kaarlen vanhempi veli Filip IV Kaunis vastusti isänsä uutta avioliittoa ja tuki sen vuoksi Kaarlen vallantavoittelua.selvennä Kaarle sai uuden tilaisuuden tavoitella kruunua  vuonna 1308, kun keisari Albert Habsburgilainen kuoli. Filip IV rohkaisi häntä, koska ei halunnut itse ottaa sitä riskiä, että ei olisi tullut valituksi. Toisaalta hän ajatteli, että oma veli olisi keisarina Ranskan kannalta myönteinen asia. Kaarlen ehdokkuus ei tuottanut tulosta, ja roomalaisten keisariksi valittiin luxemburgilainen kreivi Henrik VII. Kaarle hautoi kuitenkin edelleen ajatusta Courtenaylle kuuluvasta itäisen keisarikunnan kruunusta. Samana vuonna Kaarle myös solmi kolmannen avioliittonsa, tällä kertaa Saint-Polin kreivi Guy III de Châtillonin tyttären Mahaut de Saint-Polin kanssa.