stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Punakaarti
Sisällissota > Venäläisten osuus sotatoimissa

Valtaosa Suomessa olleista venäläissotilaista ei osallistunut sisällissotaan. Punaiset saivat silti tärkeää apua vallankumouksellisilta venäläisiltä etenkin sodan alkuvaiheessa. Punaisia avustaneista venäläisupseereista merkittävin oli eversti Mihail Svetšnikov, joka helmikuussa johti Tampereella läntisen rintaman sotatoimia. Venäläisten kokonaismäärä jäi vähäiseksi muualla paitsi Raudun rintamalla, missä venäläisten lukumäärä oli iso Pietarin läheisyyden vuoksi. Venäjän bolševikkihallinto jopa lähetti Rautuun sotilaita neuvostovallan turvaamiseksi. Muualla venäläissotilaita osallistui taisteluihin enimmillään tuhat miestä.
Helmikuun 18. päivänä ylipäällikkö Haapalainen antoi päiväkäskyn, jolla rintama jaettiin lohkoihin. Niistä kahden lohkon päälliköille määrättiin venäläiset apulaiset. Vastaava järjestelmä otettiin käyttöön myös monessa alemmassa esikunnassa: suomalainen päällikkönä ja venäläinen sotilaallisena neuvonantajana, mutta oli myös sekoitettuja osastoja, joiden päällikkönä toimi venäläinen.
Suomeen sijoitetuista venäläisistä joukko-osastoista huomattavin oli 42. armeijakunta, josta oli kuitenkin jäljellä vain osia sisällissodan alkaessa. Pääosan niistä muodosti 106. jalkaväkidivisioona, jonka esikunta toimi Tampereella Svetšnikovin johdolla. Divisioonaan kuului neljä rykmenttiä: Tsarskoje Selon rykmentti Raumalla, Kolpanan rykmentti Tampereella, Tshudi-rykmentti Riihimäellä ja Hämeenlinnassa sekä Lugan rykmentti Seinäjoella. Joukko-osastot olivat itse valinneet komentajansa, jotka joutuivat toiminnassaan huomioimaan sotamiesneuvostojen päätökset. Svetšnikov on myöhemmin kertonut, että joukot kärsivät suuresti miesmäärän vähenemisestä.
Sisällissota > Sotatoimet

Punaisen kaartin sodankäynti oli jaettu ”läntiseen”, ”pohjoiseen”, ”keskiseen” ja ”itäiseen rintamaan”, joista nykyään puhutaan yleensä valkoisten käyttämän jaottelun mukaan Satakunnan, Hämeen, Savon ja Karjalan rintamina. Niiden sisällä oli vielä useita pienempiä alueellisia rintamalohkoja. Punaisten helmikuun lopussa käynnistämän hyökkäysvaiheen tarkoituksena oli katkaista Vaasasta Sortavalaan kulkeva poikkiratayhteys, ja näin eristää Pohjanmaalla ja Karjalassa olleet valkoisten joukot toisistaan. Ensimmäinen yleishyökkäys alkoi 21. helmikuuta ja toinen 10. maaliskuuta, mutta eteneminen pysähtyi molemmilla kerroilla nopeasti, eikä rintamalinjaa juurikaan saatu siirrettyä pohjoisemmaksi. Punaisen kaartin hyökkäysvaihe jäi lyhyeksi, sillä valkoiset aloittivat Hämeen rintamalla oman suurhyökkäyksensä Tampereen valtaamiseksi jo 15. maaliskuuta. Tampere oli punaisten sodankäynnin kannalta tärkein kaupunki, jonka menettäminen 6. huhtikuuta ratkaisi sodan lopullisesti. Valkoisten tueksi saapuneet Saksan Itämeren-divisioonan joukot nousivat maihin Hangossa 3. huhtikuuta, ja valtasivat Helsingin 13. huhtikuuta. Samalla alkoi myös punaisten pako Varsinais-Suomesta ja Satakunnasta. Huhtikuun loppuun mennessä saksalaiset valtasivat pääradan varren paikkakunnat Hämeenlinnaan saakka ja ottivat pian haltuunsa myös Lahden, jolloin itään pakenevien punaisten reitti sulkeutui. Viimeinen merkittävä taistelu käytiin Viipurissa, joka antautui 29. huhtikuuta. Jäljelle jääneet punakaartilaiset luovuttivat aseensa saksalaisille Kymenlaakson Ahvenkoskella 5. toukokuuta, ja punaisen kaartin sota oli ohitse.
Sisällissota > Terrori

Sisällissotaan kuului myös molempien osapuolien suorittama terrori, jolla tarkoitetaan varsinaisen taistelutoiminnan ulkopuolella tehtyjä teloituksia. Punaisen terrorin katsotaan alkaneen jo syksyn 1917 yleislakon aikana, jolloin eri puolilla maata sai surmansa 25 valkoiseksi laskettua henkilöä. Näistä 22 tapahtui Helsingissä tai muualla Uudenmaan läänin alueella. Muissa lakon aikaisissa kahakoissa kuoli viisi valkoista ja ainakin kaksi punaista. Yleislakon ja sisällissodan syttymisen välisenä aikana surmattiin vielä 15 henkilöä lisää. Sodan sytyttyä punainen terrori keskittyi Uudenmaan, Hämeen ja Viipurin lääneihin, niin että sodan alussa sitä tapahtui eniten Uudellamaalla ja lopussa taas Hämeessä ja Karjalassa.
Punaisten johto oli terroria vastaan, mutta ei kuitenkaan pystynyt kontrolloimaan yksittäisten punakaartien tekemisiä. Sodan alussa osa punakaartien päälliköistä piti terrorilla pelottelua jopa tarpeellisena, mutta yleensä se aiheutui punaisten henkilökohtaisesta kaunasta varakasta porvaristoa kohtaan. Sodan loppuvaiheessa siihen liittyi myös tappion aiheuttamaa katkeruutta. Valkoisten lisäksi terroria kohdistui myös heidän kätyreikseen tai vakoojikseen epäiltyihin työväestön edustajiin. Punaisen terrorin aikana surmattujen henkilöiden kokonaismäärä oli noin 1 650. Teloitukset suoritti yleensä jokin paikallinen komennuskunta, mutta perimmäisessä vastuussa olleita teloituskäskyn antajia on tavallisesti mahdotonta selvittää.
Valkoinen terrori alkoi välittömästi sodan käynnistyttyä, jolloin vaaralliseksi katsottuja vangittuja punakaartilaisia ja punaisia tukeneita siviilejä teloitettiin vaihtelevin perustein. Varsinainen terroriaalto käynnistyi kuitenkin vasta 25. helmikuuta, jolloin valkoisten ylipäällikkö kenraali C. G. E. Mannerheim antoi niin sanotun Ammutaan paikalla -julistuksen. Sen myötä valkoisten joukoilla oli laajat valtuudet suorittaa teloituksia oman harkintansa mukaan, mikä käytännössä tarkoitti, että antautuneet punakaartilaiset ammuttiin välittömästi taistelun jälkeen ilman oikeudenkäyntiä. Terroriin kuului myös valkoisten valtaamien alueiden puhdistus punaisten kannattajista, jollaisiksi yleensä katsottiin esimerkiksi kaikki työväenliikkeen aktiivit, riippumatta siitä, olivatko he osallistuneet aseelliseen toimintaan tai muutoin tukeneet punakaartia. Valkoiseen terroriin liittyi myös kansalliskiihko, joka johti laajoihin venäläisten teloituksiin Tampereella, Viipurissa ja Joensuussa. Laajin valkoinen terrori päättyi toukokuun puolivälissä, jolloin Mannerheim viimein kielsi kenttäoikeuksien langettamat kuolemantuomiot, mutta teloituksia tehtiin silti satunnaisesti useiden kuukausien ajan. Kaikkiaan valkoisessa terrorissa sai surmansa yli 8 300 miestä ja naista.
Sisällissota > Tappiot

Punaisen kaartin rintamatappiot olivat yhteensä noin 5 700 kaatunutta, joista naiskaartilaisia oli 130. Suuri osa on kuitenkin välittömästi antautumisen jälkeen teloitettuja, joten taistelutilanteessa kaatuneiden todellinen määrä ei ole selvillä. Eniten kuolleita tuli Hämeen rintamalla, jonka taisteluissa sai surmansa noin 1 900 punaista, Karjalan rintamalla lukumäärä oli noin 1 000, Savossa 600 ja Satakunnassa 500. Saksalaisia vastaan käydyissä taisteluissa kaatui tai teloitettiin noin 1 500 punaista. Lisäksi rintamalinjan pohjoispuolella käydyissä yhteenotoissa sai surmansa vajaat 200. Haavoittuneiden määräksi on arvioitu 10 000–12 000.
Kun mukaan lasketaan vielä valkoisen terrorin uhrit sekä vankileireillä kuolleet, saadaan punaisten kokonaistappioiksi noin 26 000 henkilöä, joiden joukossa on noin 880 naista. Asetta kantaneiden punakaartilaisten lisäksi luvussa on mukana myös muita punaisten kannattajia tai valkoisten punaisiksi laskemia. Ruotsinkielisiä punakaartilaisia kuoli taisteluissa 1 200 ja myöhemmin heitä menehtyi vankileireillä ainakin 400.
Sisällissota > Sankarihautajaiset

Kaatuneita punakaartilaisia haudattiin usein joukkohautoihin taistelupaikkojen lähistölle, mutta vainajia kuljetettiin myös kotipaikkakunnilleen, joissa pidettiin juhlallisia sankarihautajaiset. Esimerkiksi Helsingissä niitä järjestettiin Mäntymäellä, Tampereella Pyynikillä ja Viipurissa Papulanmäellä. Sankarihautajaisia pidettiin myös muissa suurimmissa kaupungeissa sekä joillakin maaseutupaikkakunnilla.lähde? Sodan päättymisen jälkeen valkoiset avasivat useimmat haudat ja siirsivät vainajat syrjemmällä sijainneisiin suuriin joukkohautoihin.lähde?
Taisteluiden jälkeen teloitetut haudattiin yleensä merkitsemättömiin joukkohautoihin, joista ei omaisille annettu mitään tietoa. Vain osa joukkohaudoista on nykyään alkuperäisillä paikoillaan, sillä vainajia on siirretty kirkkomailla sijaitseviin toverihautoihin.
Sisällissodan jälkeen > Vankileirit ja armahdukset

Huhtikuun alussa päättyneestä Tampereen taistelusta lähtien valkoisten käsiin jäi kymmeniä tuhansia antautuneita punakaartilaisia, joiden teloittaminen ei enää ollut mahdollista. Heitä alettiin sijoittamaan vankileireille, joilla sodan loputtua oli yli 80 000 punaista. Lisäksi sodan loppuvaiheessa Länsi- ja Etelä-Suomesta pyrki itään kymmeniä tuhansia punapakolaisia, joita arvellaan olleen liikkeellä jopa 100 000.lähde? Mukana oli punakaartin taistelijoiden lisäksi myös muita punaisten kannattajia sekä heidän perheenjäseniään. 30. huhtikuuta päättyneen Lahden taistelun jälkeen kaupungin ympäristössä jäi valkoisten ja saksalaisten käsiin noin 30 000 punapakolaista, joista 22 000 sijoitettiin Fellmanin pelloksi kutsutulle lyhytaikaiselle keskitysleirille. Suurin osa naisista ja lapsista vapautettiin pian, ja miehet siirrettiin vankileireille eri puolille Etelä-Suomea. Suurimpia vankileirejä olivat Hämeenlinnan, Hennalan, Tampereen, Suomenlinnan, Tammisaaren ja Riihimäen vankileirit, joista osalla oli jopa yli 10 000 vankia. Olosuhteet olivat erittäin huonot, mistä johtuen syyskuuhun 1918 mennessä leireillä kuoli nälkään, kulkutauteihin tai teloituksiin noin 12 000 vankia.
Punavankeja päästettiin ehdonalaiseen vapauteen syyskuun 1918 puolivälistä lähtien, jolloin vankileirit siirtyivät Sotavankilaitokselta siviiliviranomaisina toimineen vankeinhoitohallituksen alaisuuteen. Vankileirien purkamisen syynä oli myös länsivaltojen painostus. Vuodenvaihteen jälkeen vankeja oli enää 6 100, ja vuonna 1921, jolloin 40 000 entiselle punakaartilaiselle palautettiin kansalaisoikeudet, heitä oli enää noin 100. Viimeiset 50 punavankia vapautettiin vuonna 1927.
Sisällissodan jälkeen > Ruotsiin paenneet punakaartilaiset

Neuvosto-Venäjän lisäksi punakaartilaisia pakeni Ruotsiin, jonne sisällissodan alkuvaiheissa siirtyi valkoisten hallitsemalta alueelta useita satoja punaisia. He matkasivat Ruotsiin Merenkurkun tai Tornionjoen ylitse. Viranomaisten taholta suhtautuminen oli aluksi kielteistä, koska vallankumouksellisia punakaartilaisia pidettiin vaarallisena yhteiskuntarauhalle. Elintarvikepulasta kärsineessä Pohjois-Ruotsissa oli jo aikaisemmin esiintynyt levottomuuksia ja mellakointia. Kun tieto Suomessa käydyn sodan todellisuudesta kiiri Ruotsiin asti, peruivat viranomaiset asettamansa maahan pääsykiellon myöhemmin keväällä. Siitä huolimatta rajavalvontaa kiristettiin, jotta ”sopimattomien suomalaiselementtien” maahanpääsy estettäisiin. Kun mukaan lasketaan sodan päättymisen jälkeen Ruotsista turvapaikkaa hakeneet kansanvaltuuskunnan jäsenet, pakeni maahan yhteensä noin 700 punaista. Lisäksi pienempi määrä punakaartilaisia pakeni Norjan puolelle Ruijaan.
Syksyllä 1918 Ruotsiin paenneet punakaartilaiset perustivat Suomen punaisen kaartin Ruotsin pataljoona -nimisen salaisen joukko-osaston. Tarkoituksena oli muodostaa neljä 125 miehen komppaniaa, jotka sotilaskoulutuksen jälkeen osallistuisivat vallankumoustaisteluun Pohjois-Suomessa. Pataljoona ehti harjoittelemaan Pohjois-Ruotsissa ja Norjan tuntureilla, ennen kuin Ruotsin turvallisuusviranomaiset paljastivat sen organisaation vuoden 1920 aikana. Jussi Railon komentamaan pataljoonaan liittyi kaikkiaan noin 200 miestä.
Myöhemmät vuosikymmenet > Yhteiskunnallinen asema

Saksan tappio ensimmäisessä maailmansodassa tarkoitti myös Suomen ulkopolitiikan saksalaissuuntauksen päättymistä, mikä lievensi punakaartilaisiin ja muihin punaisiin kohdistunutta yhteiskunnallista hyljeksintää ja jopa suoranaista vainoa. Tämä mahdollisti vuonna 1919 alkaneet punaisten joukkoarmahdukset sekä kansalaisoikeuksien palauttamisen, ja samalla sosialidemokraatit otettiin myös välittömästi mukaan poliittiseen toimintaan. Vaikka SDP nousi suuremmaksi puolueeksi jo vuoden 1919 eduskuntavaaleissa ja pääministeripuolueeksi 1926, säilyi valkoisen ja punaisen Suomen välinen jako yhteiskunnassa pitkään. Eri yhteiskuntaluokkien välisestä ”kansallisesta eheytymisestä” alettiin puhumaan jo 1920-luvun alusta lähtien, mutta käytännössä se alkoi toteutumaan vasta oikeistoradikalistisen vaiheen jälkeen seuraavan vuosikymmenen lopussa sodanuhan kasvamisen ja lopulta talvisodan myötä. Entisistä punakaartilaisista merkittäviksi yhteiskunnallisiksi vaikuttajiksi nousivat ministerit Emil Skog, Valdemar Liljeström ja Viljo Rantala. Lisäksi kansanedustajina toimi lukuisia punakaartin veteraaneja.lähde?
Sodassa vammautuneet punakaartilaiset eivät aluksi saaneet viranomaisilta mitään korvauksia, vaan joutuivat olemaan köyhäinavun sekä joidenkin avustusjärjestöjen tuen varassa aina talvisodan päättymiseen saakka. Vasta sen jälkeen heille myönnettiin ns. ylimääräinen eläke, ja viimein vuonna 1948 myös punainvalidit tulivat oikeutetuiksi lakisääteisen korvaukseen uuden sotavammalain myötä. Lisäksi valtio myönsi heille vielä kertaluonteisen korvauksen vuonna 1961. Muita merkittäviä parannuksia puolestaan olivat vuosien 1957 ja 1969 eläkeuudistukset, jolloin punakaartilaisten lesket tulivat kansan- ja perhe-eläkkeiden piiriin. Vuonna 1973 valtioneuvosto päätti maksaa korvauksia vankileireillä olleille. Hakemuksia esitettiin noin 11 000.
Myöhemmät vuosikymmenet > Talvi- ja jatkosota

Punakaarteihin kuuluneiden miesten kutsuminen asepalvelukseen oli kielletty vuoden 1922 asevelvollisuuslaissa. Ministeri Juho Niukkasen muistelmien mukaan entisistä punakaartien päälliköistä koottu lähetystö kuitenkin ehdotti lokakuussa 1939 sisäministeri Urho Kekkoselle perustettavaksi vanhoista punakaartilaisista muodostettavaa joukko-osastoa, jonka komentajaksi kaavailtiin majuri U. V. Rauanheimoa. Hallitus suhtautui asiaan myönteisesti, jonka jälkeen Rauanheimo alkoi suunnittelemaan sen kokoamista yhdessä SAK:n puheenjohtajan E. A. Vuoren, SDP:n puoluesihteerin Aleksi Aaltosen sekä kenraali Aarne Sihvon kanssa. Valmistelut kuitenkin keskeytyivät sodan alkaessa, kunnes se tuli kansanedustaja Martti Peltosen, joka myös oli entinen punakaartilainen, aloitteesta uudelleen vireille tammikuussa 1940. Ylipäällikkö C. G. E. Mannerheim hyväksyi esityksen, mutta lopulta se ei toteutunut, koska armeijan koulutuskeskuksilla ei enää helmikuussa ollut mahdollista ottaa lisää koulutettavia.
Tämän jälkeen SDP ja suojeluskunnat solmivat sopimuksen, joka mahdollisti entisten punakaartilaisten ja muiden työväenliikkeen jäsenten liittymisen suojeluskuntiin. Kesällä 1941 syttyneeseen jatkosotaan kelputettiin myös entisiä punakaartilaisia. Heidän joukossaan oli myös Mannerheim-ristillä palkittu Arvid Janhunen. Lisäksi talvi- ja jatkosotiin osallistui runsaasti entisten punakaartilaisten poikia.
Myöhemmät vuosikymmenet > Veteraani- ja perinnejärjestöt

Sisällissodan valkoiset veteraanit perustivat omia veteraanijärjestöjään heti sodan päätyttyä, mutta punakaartilaisille se tuli mahdolliseksi vasta talvisodan jälkeen. Elokuussa 1940 perustettiin Tampereella talvisotaan osallistuneiden vasemmistolaisten rintamamiesten veteraanijärjestö Työläisrintamamiehet ry, jonka toimintaan liittyi myöhemmin myös punaisen kaartin veteraaneja. Viranomaiset kuitenkin lakkauttivat sen jo marras- ja joulukuun 1940 aikana. Kun poliittinen tilanne muuttui jatkosodan päättymisen jälkeen, perustivat vasemmistolaiset rintamamiehet Suomen Toverikuntien Liiton elokuussa 1944. Siihen liittyi myös entisiä punakaartilaisia, jotka toukokuussa 1947 perustivat järjestön sisälle oman toimikuntansa. Sen asema puolestaan virallistettiin 1952, jolloin punakaartilaisille syntyi oma veteraanijärjestö Entisten Punakaartilaisten Keskusjärjestö (EPK). Yhdistyksen toiminta loppui vuonna 1980. EPK:stä 1953 omaksi järjestökseen eronnut Entiset Punakaartilaiset ry jatkoi vuoteen 1984 saakka.
Punaisen kaartin invalidit olivat myös yrittäneet järjestäytymistä jo 1920-luvun lopussa, mutta ne eivät viranomaisista johtuen päässeet aloittamaan toimintaansa ja viimeinenkin järjestö lakkautettiin oikeuden päätöksellä keväällä 1932. Tammikuussa 1945 perustettiin Helsingissä punainvalidien yhdistys, joka vuoden kuluttua laajeni valtakunnalliseksi ja toimi vuodesta 1948 lähtien nimellä Vuoden 1918 Punainvaliidit. Yhdistys lakkautettiin 1986, virallisesti 1987. Vuonna 2010 perustettiin Tampereella Suomen Työväen Järjestyskaartin Perinneyhdistys, jonka tehtävänä on vaalia punaisen kaartin muistoa.
Myöhemmät vuosikymmenet > Tutkimus

Punakaarteja käsittelevää kirjallisuutta alkoi ilmestymään välittömästi sisällissodan päätyttyä. Ne olivat aluksi paikallisten työväenyhdistysten julkaisemia muistoalbumeja, jotka sisälsivät pääosin sodassa surmansa saaneiden jäsenen henkilötietoja ja valokuvia. Vuonna 1925 ilmestyi Mihail Svetšnikovin teos Vallankumous ja kansalaissota Suomessa, joka oli yleisesitys punaisten sodankäynnistä, mutta ensimmäinen punakaarteja käsittelevä kirja oli Alex Halosen 1928 Pohjois-Amerikassa julkaistu Suomen luokkasota. Se sisälsi punaisten johtoon kuuluneiden henkilöiden kirjoitusten lisäksi runsaasti punakaartilaisten muistelmia. Neuvostoliitossa ilmestyi vuotta myöhemmin Jukka Lehtosaaren toimittama Punakaarti rintamalla. 1930-luvun lopulle saakka nämä teokset edustivat poliittisesti värittynyttä luokkasotakirjallisuutta, kunnes ensimmäiset kriittiset teokset ilmestyivät. Niitä edustivat Emil Saarisen salanimellä ”Arvid Luhtakanta” kirjoittama Suomen punakaarti (1938) sekä Jalmari Parikan muistelmateos Viimeinen taisto (1938).
Varsinainen historiantutkimus edusti valkoisten tulkintaa, kunnes Juhani Paasivirta julkaisi vuonna 1957 teoksen Suomi vuonna 1918. Siinä käytettiin ensimmäistä kertaa ”vapaussodan” sijasta nimitystä ”sisällissota”, ja teoksessa esitettiin myös ensimmäistä kertaa oikeansuuntaisia arvioita punaisten kärsimistä tappioista. 1960-luvun lopulla Jaakko Paavolainen julkaisi tutkimuksensa sisällissodan terrorista ja vankileireistä. Lopulta vuonna 1967 opetusministeriö perusti Punakaartin historiakomitean, jonka tehtäväksi tuli laatia riippumaton selvitys punaisen kaartin ja kansanvaltuuskunnan historiasta. Professori L. A. Puntilan johtama komitea julkaisi 1980-luvulla neljä teosta, joista punaista kaartia käsittelevät Jussi T. Lappalaisen kaksiosainen Punakaartin sota (1981) sekä Marja-Leena Salkolan väitöskirja Työväenkaartien synty ja kehitys punakaartiksi (1985).
Yksityiskohtaisempi tutkimus käynnistyi kuitenkin vasta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen 1990-luvun alussa, jolloin tiennäyttäjänä toimi Heikki Ylikankaan 1993 julkaistu Tie Tampereelle. Hänen jälkeensä sisällissota ja punakaarteja ovat tutkineet lukuisat nuoremman sukupolven historioitsijat, kuten Marko Tikka, Aapo Roselius, Tuomas Hoppu ja Teemu Keskisarja. Esimerkiksi Aapo Roselius julkaisi vuonna 2006 valtioneuvoston kanslian rahoittaman tutkimuksen sisällissodan rintamatappioista, jotka hän osoitti punaisten kohdalla jopa 65 % aiemmin luultua suuremmiksi. Tuomas Hoppu puolestaan julkaisi vuonna 2017 ensimmäisen laajan tutkimuksen punaisten naiskaarteista.
Vuosina 1998–2003 toteutettiin pääministeri Paavo Lipposen aloitteesta käynnistetty Suomen sotasurmat 1914–1922 -projekti, jonka tehtävänä oli tutkia vuosien 1914–1922 sodissa surmansa saaneita. Tuloksena koottiin noin 40 000 sotaoloissa surmansa saaneen henkilön nimitiedosto, joka julkaistiin myös internetissä vuonna 2001. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun kaikkien punaisten uhrien nimet pyrittiin selittämään. Myös Aapo Roseliuksen vuonna 2006 julkaistu tutkimus perustuu projektin yhteydessä koottuun materiaaliin.
Kirjallisuutta

Kivijärvi, Erkki: Suomen vapaussota 1918. IV osa. Punainen Suomi. Kustannusosakeyhtiö Ahjo, 1919.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Punakaarti Wikimedia Commonsissa
Johan Kock (1861–1915).
Kaarlo Luodon johtama ”punainen kaarti” järjestäytyneenä Senaatintorille.
Helsingin punakaartin lipun vihkiminen Kaisaniemen puistossa marraskuussa 1905.
Punakaartin rintamerkki suurlakon ajalta Turusta. Merkissä on teksti ”VAPAUS”.
Kaarlo Luoto (1875–1947).
Viaporin kapinan yhteydessä pidätettyjä punakaartilaisia viedään poliisiasemalle.
Punakaartin kokousedustajia heinäkuussa 1906 Vanhan ylioppilastalon edustalla.
Turun esikaupungin Maarian lakkokaarti toukokuussa 1917.
Simo Saarikon hautajaissaattue Ypäjällä.
Työväen järjestyskaartin rintamerkki.
Helsingin punakaartin Portun pataljoonan konekiväärikomppania.
Turun naiskaartin Helena Aalto (s. 1898) ja Elli Vuokko (s. 1890), jotka teloitettiin Lahdessa toukokuussa 1918.
Pukkilan punakaartilaisia.
Ruoveden punakaartin miehiä.
Länkipohjan taistelussa antautuneita punakaartilaisia teloitetaan.
Lahdessa vangiksi jääneitä naiskaartilaisia, joista suurin osa teloitettiin.
Punakaartilaisten sankarihautajaiset Helsingin Mäntymäellä.
Vankeja Susisaaren leirillä Helsingissä.
Muurmannin legioonan suomalaisia brittiunivormuissa.
Muurmannin legioonan jäseniä.
Puolustusministerinä toiminut Emil Skog vuonna 1957.
Entiset Punakaartilaiset ry:n marssijoita vappuna 1957 Helsingin Kaisaniemessä.
Alex Halosen teos Suomen luokkasota.
Punakaartin veteraaneja Crescendo-muistomerkin paljastustilaisuudessa 1970.
Punaisten joukkohauta Hyvinkäällä vuonna 1920.
Oripään toverihaudalle itsenäisyyspäivänä 2017 laskettu seppele.
Malesian politiikka

Malesian politiikka on järjestelmältään perustuslaillinen monarkia ja maan valtionpäämies on kuningas, jonka rooli on vain seremoniallinen. Toimeenpanovaltaa käyttää pääministerin johtama hallitus. Malesia kuuluu Aasian maiden yhteistyöjärjestöön ASEAN:iin ja islamilaiseen yhteistyöjärjestöön (OIC), jotka hyvin pitkälti määrittelevät maan ulkopolitiikkaa.
Poliittinen järjestelmä

Malesian perustuslaissa maan valtiomuodoksi on määritetty perustuslaillinen monarkia. Valtionpäämiehenä toimii Yang di-Pertuan Agong, eli Malesian kuningas. Maailman monarkioiden joukossa Malesian monarkia on kuitenkin ainutlaatuinen; kuninkaan arvo ei periydy suvussa, vaan maan kuningas valitaan maan yhdeksän sulttaanikunnan sulttaanin joukosta viiden vuoden virkakaudeksi. Kiertävällä monarkialla Malesiassa on haluttu luoda vakautta, ilman että valta keskittyy vain tietyille kuningassuvuille. Kuninkaan rooli on vain edustuksellinen, ja todellinen poliittinen valta on keskittynyt maan pääministerille. Pääministeri johtaa hallitusta.
Malesia on 13 osavaltion muodostama liittovaltio. Osavaltioissa on omat parlamenttinsa ja perustuslakinsa. Vaikka osavaltioilla on omat hallintonsa, niiden valta on kuitenkin hyvin rajallinen ja ne ovat riippuvaisia maan keskushallinnon myöntämistä määrärahoista. Osavaltioiden päämies on yhdeksässä osavaltiossa kuninkaallinen, neljässä osavaltiossa kuvernööri. Sulttaanien ja kuvernöörien valta on kuitenkin vain seremoniallinen ja myös osavaltioissa korkeinta poliittista valtaa käyttää pääministeri.