stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ele Alenius
Elämä

Ele Aleniuksen vanhemmat olivat muurari August Felix Alenius (1899–1957) ja Hämeenkyröstä kotoisin ollut Sylvia Matilda Koskinen (1902–1987). Hän oli perheensä ainoa lapsi. Sisällissodassa Aleniuksen perhe oli punaisten puolella. Hänen isoisänsä August Alenius (1872–1923) kuului Vilppulan rintamalla Lylyn punakaartin esikuntaan ja tuomittiin sodan jälkeen kahdeksan vuoden vankeuteen.lähde? August Aleniuksen terveys heikkeni vankeudessa ja hän kuoli pian armahduksensa jälkeen. Myös hänen poikansa, Ele Aleniuksen isä August oli vangittuna, mutta selvisi ilman tuomiota. Alenius vietti varhaislapsuutensa Tampereen Amurissa. Vuonna 1930 perhe muutti Helsinkiin, kun muurarina työskennellyt August Alenius oli suorittanut yksityisesti oppikoulukurssin ja aloitti opiskelut Helsingin yliopistossa. Valmistuttuaan filosofian maisteriksi hän joutui 1930-luvulla vasemmistolaisuutensa vuoksi työnantajien mustalle listalle, mikä vaikeutti työpaikan saantia.
Helsingissä Aleniukset asuivat aluksi Kalliossa ja myöhemmin Töölössä. Lapsuutensa kesät Alenius vietti äidinpuoleisten isovanhempiensa luona Hämeenkyrön Kyröskoskella. Kansakoulun jälkeen Alenius siirtyi Helsingin reaalilyseoon, jossa hänen luokkatovereitaan olivat muun muassa Lasse Heikkilä ja Helge Dahlman. Talvisodan ajan Aleniuksen perhe oli Helsingin pommituksia paossa isän veljen luona Porin Toejoella, joka kuitenkin joutui myös pommitusten kohteeksi. Jatkosodassa Alenius palveli rannikkotykistössä Jussarön saarella, mutta ei osallistunut varsinaisiin taisteluihin. Ennen sodan päättymistä hän suoritti Reserviupseerikoulun 59. kurssin Niinisalossa.lähde? Alenius ylennettiin luutnantiksi vuonna 1967.
Kirjoitettuaan ylioppilaaksi vuonna 1945 Alenius aloitti kansantaloustieteen opiskelut Helsingin yliopistossa. Hän valmistui valtiotieteiden kandidaatiksi 1948 ja lisensiaatiksi 1956 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1958. Opiskeluaikoinaan Alenius liittyi Akateemisen sosialistiseuran sekä SKDL:n jäseneksi.lähde? Yliopistoura katkesi Aleniuksen poliittiseen aktiivisuuteen, eikä häntä hyväksytty myöskään työväenliikkeen hallitsemaan pankkiin tai osuusliikkeeseen. Hän kertoi saaneensa tiedon, että taustalla olisi ollut vaikuttamassa Veikko Puskalan johtama SDP:n tiedusteluorganisaatio. Alenius oli myös isänsä perustaman perheyhtiön taideliike Artegrafican toimitusjohtaja vuosina 1958–1977.
Vuosina 1962–1963 Alenius oli New Yorkissa Suomen YK-valtuuskunnan jäsenenä.lähde?
Poliittinen toiminta > Puolueura

Opiskeluaikanaan Alenius liittyi Akateemiseen Sosialistiseuraan (ASS). Vuonna 1965 Alenius valittiin SKDL:n pääsihteeriksi. Samana vuonna hän nousi myös SKDL:ään yhteisöjäsenenä kuuluneen Sosialistisen opiskelijaliiton (SOL) ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Eduskuntavaaleissa 1966 Alenius valittiin kansanedustajaksi Helsingin kaupungin vaalipiiristä. Hänet nimitettiin muodostetussa Paasion hallituksessa toiseksi valtiovarainministeriksi. Hän oli Yleisradion hallintoneuvoston jäsen 1964–1967.
Vuonna 1967 Alenius valittiin SKDL:n puheenjohtajaksi. Keväällä 1968 hänelle oli varattu Tullihallituksen pääjohtajan virka Nikolai Saarnion jäädessä eläkkeelle, mutta Alenius kieltäytyi virasta katsottuaan että häntä tarvittiin enemmän SKDL:n sisäisessä kamppailussa. Alenius jatkoi ministerinä vuoteen 1970. Hän jäi vuonna 1977 pois eduskunnasta siirtyessään Suomen Pankin johtokuntaan ja kaksi vuotta myöhemmin hän jätti puoluejohtajan tehtävät. Alenius jäi eläkkeelle vuonna 1992.
Vuoden 1982 presidentinvaaleissa SKDL:n enemmistö asettui Aleniuksen ja Kalevi Kivistön kehotuksesta vaalien ratkaisevalla kierroksella SDP:n Mauno Koiviston taakse.
Poliittinen toiminta > Poliittinen kanta

Alenius kuvasi olleensa sosialisti, jolle tärkeää oli vasemmiston yhteistyö. Suomen kommunistisella puolueella (SKP) oli SKDL:ssa hallitseva asema, mutta Alenius pyrki vähentämään SKP:n roolia ja johti 1970-luvulla SKDL:n sosialistien järjestöä.
Aleniuksen teos Sosialistiseen Suomeen (1969) edusti sosialismia, joka teki pesäeron tiukkaan marxilaiseen oikeaoppisuuteen. Alenius vaati rauhanomaista ja parlamentaarista siirtymistä sosialistiseen yhteiskuntaan. Hän korosti raskaan teollisuuden merkitystä tulevaisuuden talouselämässä ja vaati tämän asteittaista kansallistamista sekä valtionyhtiöjohtoista teollistamispolitiikkaa. Alenius uskoi pienten ja keskisuurten yritysten voivan jatkaa toimintaansa yksityisomisteisina myös sosialistisessa järjestelmässä. Hän korosti, että sosialismiin tulee siirtyä vain Suomen kansan niin todella tahtoessa. Alenius esitti jopa, että sosialistisesta yhteiskuntajärjestelmästä voitaisiin kansan niin tahtoessa luopua. Haastattelussa vuonna 2004 hän kertoi taistelleensa koko Suomen itsenäisyyden puolesta korostaen varsinkin asian henkistä puolta. Helsingin Sanomien haastattelussa elokuussa 2020 95-vuotias Alenius totesi, kuinka olisi ollut parempi, jos Neuvostoliittoa ei olisi koskaan syntynyt ja ollutkaan.
Kun Alenius SKDL:n pääsihteerinä vuonna 1965 patisti koko vasemmistoa yhteistoimintaan kahdessa puheessaan, Neuvostoliiton suurlähettiläs Andrei Kovaljov oli läksyttänyt häntä, että yhteistyö Sosiaalidemokraattisen puolueen petturien kanssa on ehdottomasti kielletty. Myös Aleniuksen johdolla SKDL tuomitsi Neuvostoliiton suorittaman Tšekkoslovakian miehityksen 1968, minkä johdosta Alenius joutui jälleen Kovaljovin puhutteluun. Kovaljov ilmoitti, että ”Neuvostohallituksen on ryhdyttävä toimenpiteisiin teitä vastaan”, ja Alenius on kertonut kokeneensa tilanteen ”vähintäänkin vakavana”. Miehityksen arvostelua ei kuitenkaan peruttu. Kolmas yhteenotto tuli 1975, kun Alenius oli julkaissut  Suomalaisen ratkaisun, aatefilosofisesti pohtivan teoksen sosialistisista visioista. Vapunpäivänä 1975 Kremlin sanomalehti Izvestija jyräsi kirjan tekijöineen: ei voi olla mitään vaihtoehtoista sosialismia, joka poikkeaisi marxismi-leninismin tiestä. Kotimaassa hän sai hyvin voimakkaan tuen ja muun muassa tasavallan presidentti Urho Kekkoselta onnittelusähkeen samoihin aikoihin osuneen 50-vuotispäivänsä johdosta. Syntymäpäiväjuhlasta muodostui näyttävä tuenosoitus, johon myös poliittinen eliitti otti osaa.
Alenius joutui monesti neuvostoliittolaisten ja SKP:n opposition (taistolaisten) arvostelun kohteeksi. Häntä pidettiin yhtenä ”pahimmista” neuvostovastaisista ja reformistisista henkilöistä kansandemokraattisen liikkeen johtopaikoilla. Vuonna 1990 Alenius ei liittynyt vasemmistoliittoon, koska puolueeseen otettiin myös entiset oppositiolaiset.
Uudemmissa kirjoissaan Alenius on kehitellyt ”planetarismiksi” kutsumaansa ajattelua. Vuonna 2011 Tulevaisuudentutkimuksen seura myönsi Aleniukselle tulevaisuuspalkinnon.
Teoksia

Kansainväliset pääomansiirrot työllisyyspolitiikan välineinä (väitöskirja, 1958).
Sosialistiseen Suomeen.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1969.
Suomalainen ratkaisu.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1974.  ISBN 951-26-0986-X
Sosialismin ideologia ja aikakauden muutos.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1985.  ISBN 951-26-2723-X
Salatut tiet: Muistelmat.  Helsinki:  Painatuskeskus, 1995.  ISBN 951-37-1567-1
Että olisimme humaanin sivilisaation planeetta.  Helsinki:  Edita, 2000.  ISBN 951-37-3098-0
Planetarismi maailmankehityksen rationaalisena perustana.  Helsinki:  Edita, 2005.  ISBN 978-951-37-4269-0
Maailmankehityksen suuri käänne.  (Pystykorvakirja)  Helsinki:  Like: Suomen Rauhanpuolustajat, 2011.  ISBN 978-952-01-0608-9
Maailmankehityksen suuri käänne (uusittu painos). Helsinki: Into Kustannus Oy., 2015. ISBN 978-952-264-456-5.
Kirjallisuutta

Bruun, Staffan: Ele Alenius fruktade för sitt liv. Hufvudstadsbladet, 2.6.2015, s. 6–7.
Leppänen, Veli-Pekka: Perusteltua optimismia. Helsingin Sanomat, 4.6.2015, s. B 13.  Artikkelin verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Leppänen, Veli-Pekka: Alenius vastaan suuri naapuri. Helsingin Sanomat, 2.8.2020.  Artikkelin verkkoversio. Arkistoitu 24.5.2021.
Aiheesta muualla

Planetarismin ja humaanin siviilisaation puolesta – Ele Alenius. Ylen Elävä arkisto.
90-vuotias sotaveteraani vaatii perustuloa ja lyhyempiä työaikoja. Kansan Uutiset 6.6.2015.
Alenius, Ele hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Ele Aleniuksen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kusti Kulo | SKDL:n puheenjohtaja 1967–1979 | Seuraaja: Kalevi Kivistö |
| n k Sosialistisen opiskelijaliiton puheenjohtajat |
| --- | --- |
 Ele Alenius (1965–)  Georg Paile (–1968)  Kalevi Kivistö (1968–1969)  Martti Mellais (1970–1971)  Reijo Kalmakurki (1971–1975)  Juhani Ruotsalo (1975–1978)  Yrjö Hakanen (1978–1980) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Kroatia 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Animatismi

Animatismi (lat. animatismus "sielullistaminen") eli luonnon elollistaminen on alun perin englantilaisen Robert R. Marettin esittämä uskontotieteellinen käsite. Se merkitsee luonnon elollistamista ilman että kuvitteluun liittyy käsitystä ilmiöiden sieluista. Animatismi tarkoittaa tapaa selittää kaikki ympärillä oleva eläväksi. Tutkimushistoriaan kuuluvalla termillä tarkoitetaan toisinaan havaittavaa taipumusta hahmottaa elottomat esineet ja persoonattomat ilmiöt tunteviksi, tahtoviksi ja toimiviksi, ilman että tähän hahmottamiseen välttämättä liittyisi kuvitelmaa selväpiirteisestä persoonasta tai sielusta. Kun ankaran ukonilman aikana tuumimme, "mihinkähän se iskee", niin itse asiassa 'se' sisältää mielteen toimivasta ja tahtovasta ilmiöstä, vaikkemme varsinaisesti omaa mitään käsitystä esimerkiksi ukkosen jumalasta.  Esimerkiksi suomalais-ugrilaisten kansojen luonnonuskonnossa taivas, vesi, maa, tähdet ja luontokappaleet ovat eläviä jumalia, joille on uhrattu eläimiä toimeentulon turvaamiseksi.
Uskonnon alkuperäisteorioissa animatistisia mielteitä on haluttu pitää yhtenä alkukantaisen ajattelun ja tuntemistavan perusmuotona, joka uskonnon kehityksessä olisi edeltänyt animismia. Tähän viittaa animatismin toinen nimitys preanimismi. Sen mukaan esimerkiksi elolliseksi ja toimivaksi koettu taivas olisi vanhempi kuvitelma kuin taivaan jumala.
Claude Anet

Claude Anet
Claude Anet (oik. Jean Schopfer, 1868 Morges – 1931 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija. Hän oli myös merkittävä tennispelaaja. Häneltä on suomennettu romaani Kadonnut kansa (La fin d'un monde, 1925).
Schopfer voitti amatöörien Ranskan avointen kaksinpelikilpailun vuonna 1892.
Suomennetut teokset

Kadonnut kansa: romaani, suom. Tauno Nuotio. Pori: Satakunnan kirjateollisuus, 1929.
Mayerlingin rakastavaiset: erään kruununprinssin rakkaustarina ja murhenäytelmä, suom. Raija Mattila. Helsinki: Otava, 1976 ISBN 951-1-02269-5.
Anglokatolisuus

Anglokatolisuus (engl. Anglo-Catholicism) on nimitys anglikaanisen kirkon korkeakirkolliselle traditiolle, joka korostaa kirkon katolista identiteettiä ja perintöä. Sen juuret juontuvat Oxford-liikkeeseen, joka 1800-luvulla pyrki uudistamaan Englannin kirkkoa. Nimitys esiintyy ensi kerran liikkeen johtajien kirjoituksissa, joissa korostettiin Englannin kirkon ja katolisen kirkon välistä jatkumoa.
Anglokatoliset korostavat kristillisen opin ja elämän dogmaattisia ja sakramentaalisia aspekteja sekä nykyisen Englannin kirkon historiallista jatkumoa keskiajan kirkosta. Yleisesti ottaen anglokatolinen ryhmittymä on halunnut solmia mahdollisimman läheisen yhteyden katoliseen kristikuntaan luopumatta kummankin kirkkokunnan olennaisista opillisista ja käytännöllisistä eroavaisuuksista. Vähemmistö traditionalistisista anglokatolisista (nk. Anglo-Papalists) katsoo historiallisista ja opillisista syistä olevansa paavin alaisuudessa riippumatta toistaiseksi puuttuvasta täydestä yhteydestä kirkkokuntien välillä.
Anglokatolisuus oli suosionsa huipulla 1920–1930-luvulla. Anglikaanisuudessa se oli keskeinen intellektuaalinen ja uskonnollinen voima aina ensimmäisen maailmansodan alkuun asti. Yksi anglokatolisen teologian huomattavia vaikutuksia oli inkarnaation merkityksen korostaminen, josta tuli tunnusomainen osa anglikaanisuutta, antaen perustan myös sosiaalietiikalle. Erilaisia anglokatolisia teologeja ovat olleet muun muassa H. P. Liddon, Charles Gore, Darwell Stone, E. L. Mascall, C. B. Moss, Edwyn Hoskyns, Michael Ramsey ja Gregory Dix.
Anglokatolisen ryhmittymän merkittävimpiä järjestöjä ovat muun muassa Church Union, pappisveljeskunta Society of the Holy Cross (SSC) sekä ehtoollishartautta edistävä Confraternity of the Blessed Sacrament. Naispappeutta vastustava Forward in Faith on pääosin anglokatolinen organisaatio.
Liberaalit korkeakirkolliset anglikaanit eivät yleensä käytä itsestään traditionalistiseksi leimautunutta termiä anglokatolinen, vaan sen sijaan nimitystä liberaali katolinen (Liberal Catholic).
Luterilaisella korkeakirkollisuudella Pohjoismaissa on ollut kiinteät yhteydet traditionalistiseen anglokatolisuuteen.
Aiheesta muualla

What is Anglo-Catholicism? A Response in Six Parts (englanniksi)
The Anglo-Catholic Vision (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Anglo-Catholicism - An explanation and appreciation (englanniksi)
Catholic Societies of the Church of England (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Alkutekstit

Alkutekstit on esimerkiksi televisio-ohjelman tai elokuvan alussa oleva osuus tai kohtaus, jossa voidaan esitellä yleensä nimeltä ohjelmassa esiintyvät hahmot ja mahdollisesti niiden näyttelijät. Lisäksi alkuteksteihin voidaan sijoittaa tärkeimpiä ja suurimpia tekijöitä, joissa voidaan mainita mm. käsikirjoittaja, ohjaaja ja leikkaaja.
Välillä alkuteksit sijoitetaan ohjelman ensimmäisen kohtauksen päälle, jottei alkuteksteille tarvitse olla omaa kohtausta.
Historiaa

Varhaisimmissa elokuvissa, kuten Lumièren veljesten ja Georges Mélièsin lyhytelokuvissa, ei käytetty alku- saati lopputekstejä – ne vain alkoivat ja loppuivat kuin nykyajan editoimattomat kotivideot. Alkutekstejä varhemmin elokuviin alkoi vuoden 1900 paikkeilla ilmestyä mykkäelokuvalle tyypillisiä tarinan keskelle sijoitettuja tekstiplansseja, jotka toivat luettaviksi näyttelijöiden repliikkejä tai kerronnan kannalta merkittävää muuta tietoa, kuten ”Samaan aikaan toisaalla” tai ”Seuraavana päivänä”.
Ensimmäiset alkutekstit olivat Yhdysvalloissa elokuvan tekijän- tai esitysoikeuksiin ja muihin lakiasioihin liittyviä ilmoituksia ja varoituksia. Siellä tekijänoikeuden muodostuminen vielä nykyäänkin vaatii erityisen copyright-ilmoituksen eikä tapahdu automaattisesti teosta julkaistaessa kuten muun muassa Suomessa. Luultavasti ensimmäinen yhdysvaltalaisen elokuvan nimen näyttävä alkuplanssi nähtiin Thomas Edisonin tuottamassa 12-minuuttisessa elokuvassa Suuri junaryöstö (1903), ja planssissa oli myös tekijänoikeusilmoitus sekä tuotantoyhtiön nimi.
Näyttelijöiden nimiä ei alkuteksteihin vielä muutamaan vuoteen laitettu, jottei heidän suosiostaan seuraisi ihailijakulttia ja sitä myöden yhä suurempia palkkavaatimuksia. Monet mykän filmin tähdet opittiin omana aikanaan tuntemaan vain roolinimillään tai ulkonäköään kuvailevilla nimityksillä, kuten Mary Pickford ”kiharatukkaisena tyttönä”. Vasta vuoden 1910 paikkeilla oivallettiin näyttelijöiden nimien tehostavan elokuvan lipunmyyntiä, kuten teatterissa oli totuttu jo tekemään nimekkäiden näyttelijöiden kohdalla. Ensimmäinen nimensä alkuteksteihin nimensä saanut ohjaaja oli puolestaan D. W. Griffith elokuvassa Judith of Bethulia (1913). Griffithin kuuluisimman elokuvan Kansakunnan synty alussa hänen nimensä näkyy yhteensä puolen tusinaa kertaa eri tekstiplansseissa.
Liikkumattomista, pahville tai taustavalaistulle lasille maalatuista tekstiplansseista siirryttiin ensi kerran animoituihin alkuteksteihin elokuvassa Humorous Phases of Funny Faces (1906), jossa ne olivat osa J. Stuart Blacktonin liitutaulun ja stop-motion-tekniikan avulla piirtämää kokonaisuutta. Euroopassa ensimmäisiä liikkuvia alkutekstejä nähtiin Lotte Reinigerin elokuvassa Prinssi Ahmedin seikkailut (1926) ja Alfred Hitchcockin mykkäelokuvassa Vuokralainen (1926).
Ensimmäisessä Oscar-palkintogaalassa 1929 oli oma kategoriansa elokuvien alku- ja väliteksteille, mutta siitä luovuttiin tuon ainoaksi jääneen kerran jälkeen, kun tulossa oleva äänielokuva kiinnitti elokuva-alan huomion muihin asioihin.
Historiaa > Tekijätiedot tarkkaan järjestykseen

Vähitellen 1930-luvun mittaan Hollywood-elokuvien alkuteksteiksi vakiintui tietty järjestys. Ensin tuotantoyhtiön nimi, sitten tärkeimmät näyttelijät, sitten elokuvan nimi, sitten sivuosien esittäjät ja lopuksi tärkeimmät ammattiryhmät tietyssä järjestyksessä viimeisinä tuottajat ja ohjaaja. Studiojärjestelmän aikana jokseenkin kaikki elokuvan tekoon osallistuvat olivat elokuvastudion palkkalistoilla, eikä nimien näkymistä elokuvassa pidetty sen tärkeämpänä kuin muussakaan ”teollisuustuotteessa”. Vasta studiojärjestelmän loputtua 1950-luvulla yhä enemmän tekijöiden nimiä alkoi näkyä elokuvan alussa. Elokuvan tekoon osallistui nyt satoja itsenäisiä ammatinharjoittajia, jotka halusivat nimensä elokuvaan todistuksena heidän osallistumisestaan. Elokuva-alan ammattijärjestöt kuten Screen Actors Guild ja Screen Directors Guild alkoivat sanella yhä tarkemmin missä järjestyksessä ja miten isolla minkäkin ammattiryhmän nimien tuli näkyä. Tekstit alkoivat kasvavan määränsä takia siirtyä alkuteksteistä elokuvien loppuun, ”The End” -planssin jälkeiseen musiikilla höystettyyn osuuteen. Vähitellen ”The End” sai väistyä, ja elokuvan loppumisen merkiksi tuli lopputekstien alkaminen.
Tähtien sota -elokuvasarjan ensimmäisessä osassa sarjan luoja George Lucas laittoi elokuvan alkuun vain Lucasfilm-tuotantoyhtiönsä nimen, josta siirryttiin kuuluisaan avaruudessa ohi leijailevaan johdantotekstiin. Hän yritti toistaa saman jatko-osassa Imperiumin vastaisku (1980), mutta sen ohjaajana oli Lucasin sijasta Irvin Kershner ja käsikirjoittajina Lucasin lisäksi Leigh Brackett ja Lawrence Kasdan. Ammattiliitot nostivat asiasta oikeusjutun, jossa Lucas Film tuomittiin korvauksiin.
François Truffaut’n tieteiselokuvassa Fahrenheit 451  (1966) alkutekstit puhutaan sen sijaan että ne näytettäisiin. Tämä kuvastaa elokuvan dystooppista maailmaa, jossa kirjoitettu teksti on pannassa ja kirjoja poltetaan.
Historiaa > Alkutekstijakso alkaa elää

1950-luvun Yhdysvalloissa graafinen suunnittelu nousi entistä tärkeämpään asemaan lehti- ja televisiomainonnan lisääntyessä. Aikakauden johtavaksi tyylisuunnaksi tuli eurooppalainen Bauhaus-typografia ja siitä periytyvä minimalistinen sveitsiläinen tyyli. Lähes rutiininomaisista alkuteksteistä (opening credits) alkoi kasvaa miltei oma itsenäinen teoksensa, alkutekstijakso (title sequence). Modernien ja kekseliäästi animoitujen alkutekstijaksojen tunnetuimmaksi tekijäksi nousi Saul Bass, joka oli tullut Hollywoodin 1940-luvun lopulla elokuvajulisteiden suunnittelijaksi. Hän mullisti julistegrafiikan lisäksi myös alkutekstien ilmaisukeinot. Bassin ensimmäinen alkutekstijakso oli musikaalielokuvaan Carmen Jones tehty animaatio liekehtivästä ruususta, ja läpimurtonsa Bass teki abstraktilla, mustista ja valkoisista palkeista muodostuvalla alkutekstijaksolla elokuvaan Kultainen käsivarsi (1955). Animaatio syntyi vaivalloisesti parin metrin mittaisia alumiinitankoja liikutellen ja niitä suoraan ylhäältä päin kuvaten. Kuuluisimmiksi Bassin alkutekstijaksoiksi ovat muodostuneet monet Hitchcockin myöhäistuotannon elokuvat.
James Bond -elokuvien alkutekstijaksoista tuli tunnetuksi Maurice Binder. Hän kehitti elokuvaan Salainen agentti 007 ja tohtori No käsiaseen rihlatun piipun läpi nähdyn ja Bond-musiikkiteeman säestämän ”aseenpiippukohtauksen”, jota sitten muunneltiin hänen johdollaan seuraavissa Bond-filmeissä. Pablo Ferro teki 1960-luvulla alkutekstit noin sataan elokuvaan, ja niiden tyyli ulottui Tohtori Outolemmen käsintekstauksesta Thomas Crownin tapauksen monimutkaiseen split-screen- animaatioon.
Historiaa > Loputtomat lopputekstit

Elokuvien yhä pidemmistä lopputeksteistä alkoi pian tulla pelkkä muodollisuus, jota tuskin kukaan tavallinen elokuvissa kävijä jäi seuraamaan. Vuoden 1979 Muppet-elokuva oli ensimmäinen, jossa lopputekstien perään oli sijoitettu lyhyt kohtaus. Siinä yksi hahmoista huutaa ”Menkää kotiin!”. Samaa ideaa sovellettiin elokuvassa Vaihdetaan vapaalle, Ferris (1986), jossa Matthew Broderick tulee ihmettelemään kameraan katsoen ”mitä te siellä vielä teette”. Lopputeksteillä alettiin leikkiä yhä enemmän muun muassa elokuvassa Hei, me lennetään! (1980) ja myöhemmissä Jim Abrahamsin, David Zuckerin sekä Jerry Zuckerin kreisikomedioissa. Myöhemmin komediaelokuvissa tuli suosituksi näyttää lopputekstien aikana elokuvan epäonnistuneiden ottojen kavalkadi.
Historiaa > Digitaalisuus: enemmän nopeammin ja halvemmalla

Tietokoneiden myötä myös alku- ja lopputekstien teko alkoi digitalisoitua 1970-luvun lopulta alkaen. Jo Saul Bass oli käyttänyt ilmatorjuntakäyttöön rakennettua tietokonetta elokuvan Vertigo (1958) alkutekstijakson spiraalikuvioiden tekoon. Ensimmäinen täysin tietokoneella tehty alkutekstijakso syntyi elokuvaan Teräsmies (1978). Digitaalisuus on tuonut alku- ja lopputekstien laadintaan – kuten kaikkeen elokuvantekoon – aivan uusia mahdollisuuksia, ja tekstijaksoihin ja niiden musiikkiin on alettu panostaa enemmän myös televisiosarjojen toistuvana tunnelmanluojana.
Kirjallisuutta

Betancourt, Michael: Semiotics and Title Sequences : Text-Image Composites in Motion Graphics. New York : Routledge, 2017. ISBN 9781138634206.
Betancourt, Michael: Synchronization and Title Sequences : Audio-Visual Semiosis in Motion Graphics. New York : Routledge, Taylor & Francis Group, 2017. ISBN 978-1-138-08506-0.
Aiheesta muualla

BBC:n ohje alku- ja lopputekstien laadintaan (englanniksi)
Yksinkertainen nimen, tuotantoyhtiön ja tekijänoikeusilmoituksen näyttävä alkutekstiplanssi vuodelta 1909.
Alaviitit

| Alawīyyah (علوية‎) Alaviitit |
| --- | --- |
 Tyylitelty imaami Alin miekka zulfiqar, joka on alaviittien tärkeä symboli.
Väkiluku:  Kolme miljoonaa
Asuinalueet:    Syyria 2,6 miljoonaa    Turkki noin 700 000–750 000    Libanon 100 000–120 000   Libanon/Golanin kukkulat 2 100 Ghjarissa  Australia  2 prosenttia  australianlibanonilaisista on alaviitteja.
Kielet:  arabian kieli, turkin kieli
Uskonnot:  šiialaisuus
Alaviitit tai alawiitit (myös nusairit tai ansarit (Alawīyyah arab. علوية‎‎, Nuṣayrī arab. نصيريون‎ ja al-Anṣāriyyah) ovat merkittävä mystillinen ja synkretistinen uskonnollinen ryhmä, jonka tärkeimmät asuinalueet ovat Syyrian Välimeren-rannikolla sekä Libanonin rajan läheisyydessä kuten Damaskoksessa. Alaviitit luokitellaan yleensä šiialaisuuden haaraksi.
Etymologia

Alaviitit johtavat nimensä Ali ibn Abi Talibista eli imaami Alista. Alawi tarkoittaa 'Alin seuraaja' tai 'alilainen'. Ali oli profeetta Muhammedin serkku ja vävy, joka on šiialaisuuden keskushahmo ja marttyyri. Šiialaisessa mielessä Ali oli ensimmäinen imaami ja niin sanottu viimeinen sunnalaisuuden Oikeamielinen kalifi, jonka jälkeen islamilainen maailma joutui väärällä tielle.
Alaviittien toinen nimitys nusairit tulee Abu Shu'ayb Muhammad ibn Nusairista (k. 863), joka oli 11. imaamin oppilas ja julistautui myöhemmin 12. imaamiksi eli Mahdiksi (ks. kaksitoistašiialaisuus). Tämä nimitys on tosin harhaanjohtava, koska alaviiteille keskeinen opillinen isä on juuri imaami Ali eikä ibn Nusair. Jo syyskuussa 1920 Ranskan miehityshallinto alkoi virallisesti kutsua tätä väestöryhmää nimellä Alawi, jota alaviitit suosivat itsekin.
Vielä vanhemmissa lähteissä alaviitteihin on viitattu nimellä ansarit, jolla nimellä alaviitit kutsuivat itseään heidän parissa eläneen pastori Samuel Lyden mukaan 1800-luvun puolivälissä. Tosin toiset lähteet väittävät, että nimitys ansari on vain länsimaalaisten tekemä väärä transliteraatio sanasta nusairi.
Uskonto

Alaviitteja, Alin seuraajia, on 12 % syyrialaisista. Osa muista muslimeista pitää alaviitteja vääräoppisina, koska he pitävät jumalana Muhammedin serkkua, vävyä ja seuraajaa, imaami Alia.