stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karl Hård af Segerstad
Elämä > Henkilökuva

Karl Hård af Segerstadin henkilökuvaan on vain vähän lähdemateriaalia. Hän ei osallistunut opiskelutovereidensa tavoin rientoihin vaan oli ennemmin syrjäänvetäytyvä. Syynä tähän saattoivat olla taloudelliset vaikeudet sekä krooninen sairastelu, jonka vuoksi hän ilmeisesti myös lopulta jätti kaupunginarkkitehdin viran. Hän oli kuitenkin innokas purjehtija ja Nyländska Jaktklubben -purjehdusseuran aktiivijäsen. Aatteelliselta vakaumukseltaan ruotsalaistaustainen Hård af Segerstad oli skandinavisti ja Ruotsalaisen kansanpuolueen jäsen. Vuoden 1918 Suomen sisällissodan aikana hän oleskeli Ruotsissa. Hänellä oli monipuolinen kielitaito, ja hän ilmeisesti ymmärsi jonkin verran myös suomea.
Hård af Segerstadin ura perustui pätevyyteen ja kykyyn hoitaa asioita. Ilmeisesti hyvin tehty työ oli hänelle ammatillisesti riittävän tyydyttävää, koska hän ei milloinkaan kirjoittanut ajatuksistaan Arkkitehti-lehteen tai muihin alan julkaisuihin. Toisaalta Arkkitehti-lehti ei myöskään noteerannut vuonna 1907 Helsingin kaupunginarkkitehdin viran perustamista tai Hård af Segerstadin valintaa laisinkaan, ilmeisesti siksi että kaupunginarkkitehdin virka koettiin joko yksityisten arkkitehtien uhkana tai kilpailua vääristävänä tekijänä. Varsinkin lehden päätoimittaja Sigurd Frosterus vahti tiukasti arkkitehtikunnan ammattietuja. Hård af Segerstadin töistä alettiin kirjoittaa Arkkitehti-lehdessä vasta vuonna 1914, kun lehden päätoimittajaksi tuli Birger Brunila.
Hård af Segestad ei jättänyt jälkeensä henkilökohtaisia kirjoituksia, ja häntä tai hänen töitään ei ole sanottavasti käsitelty aikalaisten muistelmissa eikä arkkitehtuurikirjallisuudessa tai -tutkimuksessa. Jääminen pois muistelmakirjallisuudesta on saattanut johtua hänen syrjäänvetäytyvästä luonteestaan tai ennenaikaisesta kuolemastaan. Hård af Segerstad mainittiin Arkkitehti-lehdessä viimeisen kerran hänen kuoltuaan vuonna 1931 Bertel Jungin kirjoittamassa muistokirjoituksessa. Siinä Jung kuvaili ystäväänsä ”ammattimieheksi, jonka epäitsekästä työtä Helsingin hyväksi ei ole osattu riittävästi arvostaa”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karl Hård af Segerstad Wikimedia Commonsissa
Hård af Segerstadin suunnittelemat rakennukset Helsingin keskustassa (Arkistoitu – Internet Archive) Korttelit.fi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Nylands Nationin talo valmistui 1901.
Kiinteistöyhtiö Falken Helsingin Bulevardilla vuonna 1900 kuvattuna.
Weckmanin talo alkuperäisessä asussaan.
Viipurin kauppahalli.
Kallion kirjasto.
Hakaniemen kauppahalli.
Hård af Segerstadin viimeinen työ, nykyinen Svenska Litteratursällskapetin talo (alkujaan Laurellska skolan).
Huumori

Huumori on leikinlaskua ja leikillisyyttä sekä kykyä tajuta ja ilmaista huvittavat asiat. Usein huumori tekee ihmiset iloisiksi ja kohottaa mieliä.
Huumori voi kummuta ylemmyydentunteesta ja vahingonilosta, tai yllättävästä vastakohtaisuudesta, tai sen tarkoituksena voi olla tarjota huojennuksen tunne. Huumorin ilmenemismuotoja ovat nauraminen ja jännityksen lientyminen. Huumoria voi käyttää muun muassa ihmissuhteiden ylläpitoon tai oman olon parantamiseen. Huumorin avulla ihmisten väliset rajat voivat murtua.
Huumorintajulla viitataan huumorin hyödyntämisen taitoon, sen ymmärtämiseen ja sen arvostamiseen. Huumoriin reagoivat kaikenikäiset ihmiset kaikista eri kulttuureista. Suurin osa ihmisistä kykenee kokemaan asioita humoristisina ja reagoimaan niihin huvittumalla, hymyilemällä tai nauramalla. Huumorintajua säätelee ennen kaikkea henkilökohtainen maku, mutta siihen vaikuttavat monet tekijät kuten yksilön taustakulttuuri, koulutustaso, älykkyys ja kypsyys sekä konteksti.
Huumorin monista lajeista tunnetuimpia ovat komiikka, satiiri, ironia ja parodia, ja sen lukuisista eri muodoista tunnetaan muun muassa vitsit, kaskut, pilapiirrokset ja stand up -komiikka.
Etymologia

Antiikin kreikkalaisen lääketieteen humoraaliopin mukaan neljän ruumiinnesteen (kreik.  χυμός, khumos) tuli olla terveellä ihmisellä tasapainossa. Ruuminnesteet olivat keltainen sappi, musta sappi, lymfa ja veri.
Huumorin teoriat

Huumorin teorioilla pyritään selittämään huumoria. Kolme tunnetuinta huumorin teoriaa ovat ylemmyysteoria, inkongruenssiteoria eli psykologinen vastakohtateoria, sekä huojennusteoria.
Ylemmyysteorian edustajina voidaan pitää jo antiikin Kreikan filosofeja Platonia ja Aristotelesta. Ylemmyydentunto huumorissa lähenee vahingonilon tunnetta, sillä ylemmyydentuntoinen ihminen tuntee mielihyvää nähdessään itsensä parempana kuin muut. Platonin mukaan ihminen nauraa toisten vahingolle. Aristoteleen mukaan huumori on "tavanomaista huonompien ihmisten jäljittelyä", ja satiirikot ja komedian kirjoittajat hänen mukaansa "pahanpuhujia ja juorukelloja". Ciceron mukaan huumorissa on kyse sopimattomuudesta ja rumuudesta. Thomas Hobbes kirjoitti: "nauramisen into on vain oman ylemmyydentunteen havaitsemisen ihanuutta, verrattuna muiden heikkouteen tai omaan menneeseen heikkouteen". Myös 1800-luvun filosofit kuten Georg Hegel ja Alexander Bain korostivat ylemmyydentunnon tärkeyttä huumorissa. Henri Bergson kirjoitti: "nauramaan meidät saa kanssaihmistemme joutavat vajavuudet". William Hazlittin mukaan: "me nauramme absurdille, epämuodostuneelle, kiusanteolle". Ylemmyysteorialla on ollut kannatusta myös 1900-luvulla: esimerkiksi psykologi Susan Forwardin mukaan huumoria käytetään usein loukkauksen naamioimiseksi, kuten: "minähän vain vitsailin".
Ylemmyysaiheisiin vitseihin kuuluvat etnisyyteen, rotuun ja tyhmyyteen perustuvat vitsit.
Inkongruenssiteoriassa tarkastellaan sitä, mistä huumori syntyy ja mikä on huumorin välttämätön ja riittävä ehto. Teorian mukaan meitä naurattaa, kun havaitsemme samanaikaisesti tai melkein samanaikaisesti toisiinsa yhteen sopimattomia elementtejä. Inkongruenssiteoria näkee huumorin olevan olemassa itse sisällössä, yhteensopimattomuudessa, vastaanottajasta riippumatta. Inkonguenssiteorian klassikkoesimerkkejä ovat muun muassa Arthur Schopenhauer sekä Immanuel Kant, joka korosti erityisesti yhteensopimattomuuden tajuamisen äkillisyyttä huumorissa.
John Morreallin (1989) mukaan inkongruenssista nauttiminen on tyypillisesti inhimillinen piirre ja erottaa meidät eläimistä, jotka pitävät yhteensopimattomuutta uhkana. Tämän seurauksena ihminen pystyy näkemään maailman epäkäytännöllisin tavoin, minkä seurauksena hän on kyennyt luomaan tieteen ja taiteen.
Huojennusteoriaa suosii etenkin 1900-luvun alussa syntynyt freudilainen psykologia. Sen mukaan huumori vapauttaa ylimääräistä energiaa ja tuottaa helpotuksen tunteen. Arkipäivän tilanteissa humoristinen elämys johtaa nauramiseen ja sitä seuraavaan miellyttävään ja rentoon olotilaan.
Kielitieteilijä Victor Raskin (1985) määritteli huumorin semanttisesta näkökulmasta siten, että vitsin kärki saa vastaanottajan tajuamaan, että vitsillä olikin koko ajan olemassa myös toinen, vastakkainen tulkinta.
Huumorin lajeja

Satiiri eli kirjallinen, yleensä kantaa ottava ilmaisukeino, jossa pilkataan jotain yhteiskunnallista aihetta tai henkilöä esittämällä se naurunalaisena, usein liioitellen tai ironisoiden.
Ironia eli salaiva, jossa todellinen sanoma on päinvastainen kuin käytettyjen sanojen ilmeinen merkitys. Alalajina itseen kohdistuva itseironia.
Sarkasmi eli pisteliäs sanallinen ironia, jolla pyritään usein loukkaamaan.
Parodia eli ivamukaelma, jossa jokin – yleensä hyvin tunnettu – teos tehdään naurunalaiseksi.
Komiikka eli hullunkurisuus ja naurettavuus sekä myös koomisuus taiteessa.
Musta huumori käsittelee yleensä vaikeita ja ankeita teemoja (kuten kuolema, vitsaukset, sairaudet).
Antihuumori, josta hauskuus tai merkitys on tarkoituksellisesti jätetty pois.
Anarkistinen huumori (tunnettu myös nimillä älyvapaa huumori ja kreisihuumori) jonka sisältämä komiikka koostuu täysin asiaan kuulumattomista tai sattumanvaraista asioista tai tilanteista; logiikka ja realistisuus jäävät taka-alalle.
Huumorin muotoja

Fyysinen huumori:
Slapstick eli kohellus tai pelleily
Kepponen
Sanallinen huumori:
Vitsi kuvailee tiettyjä humoristisia tilanteita tai kertomuksia.
Kasku kertoo enemmän tai vähemmän todenperäisiä huvittavia asioita todellisista henkilöistä
Sanaleikki perustuu sanojen monimerkityksellisyyteen tai äänteellisiin ominaisuuksiin
Taiteen ja populaarikulttuurin komiikan lajeja:
Huumorimusiikki
Komedia
Komediaelokuva
Piilokamera
Pilapiirros
Stand up -komiikka
Tilannekomedia
Aiheeseen tai kontekstiin liittyvä huumori:
Internet-huumori liittyy usein tietokoneisiin tai nörttikulttuuriin. Joskus netissä syntyy jokin yllättävä, satunnaisesti syntynyt ilmiö, jonka pohjalta luodaan tietokoneiden avulla lisää netissä levitettävää huumoria. Tällaisia nettihuumorin ilmiöitä on esimerkiksi eräästä videopelistä löytynyt kirjoitusvirhe, All your base are belong to us.
Huumoriesiintyjiä

Koomikko
Klovni
Hovinarri
Pellehyppääjä
Huumori keskustelussa

Keskustelussa käytettävän huumorin voi luokitella valmisteltuun huumoriin ja spontaaniin huumoriin. Valmisteltua huumoria ovat vitsit ja humoristiset kertomukset, jotka kerrotaan ulkomuistista tai luetaan paperista. Spontaani huumori on tilannekohtaista ja improvisoitua, ja se pitää keskustelua yllä eikä katkaise sitä kuten irrallinen vitsi. Vitsinkertoja on pelkästään esiintyjä, mutta spontaania huumoria esittävä huulenheittäjä on sekä esiintyjä että huumorin tekijä. Spontaani vitsailija pystyy myös luomaan huumoria rajattomasti siinä kun vitsinkertoja on rajoittunut vain kertomaan muistamansa vitsit. Spontaanin huulenheiton ja vitsinkerronnan välissä ovat tarinat hauskoista asioista, jotka kertojan mukaan tapahtuivat hänelle itselleen; tällaiseen lähestymistapaan perustuu usein etenkin stand up -komiikka, jossa omakohtaisuus ja keskustelunomaisuus on tärkeää.
Huumorintaju

Huumorintaju tarkoittaa huumoriin liittyviä yksilön luonteenpiirteitä tai yksilöllisiä ominaisuuksia. Huumorintajulle on esitetty monta erilaista määritelmää, kuten:
Älyllinen kyky (kyky luoda, ymmärtää, toistaa ja muistaa vitsejä)
Esteettinen herkkyys (huumorin arvostaminen ja siitä nauttiminen)
Tapa käyttäytyä (herkkänauruisuus, tapa kertoa usein vitsejä, huvittaa toisia, tai nauraa toisten vitseille)
Tunnepohjainen luonteenlaatu (kuten hilpeys)
Asenne (huvittunut suhtautuminen elämään, suopeus huumorille)
Selviytymis- tai puolustuskeino (vaikeuksiin suhtautuminen huumorilla)
Huumorintajuttomuus tai puutteellinen huumorintaju voivat vaikeuttaa muun muassa pari- ja ystävyyssuhteiden solmimista. Huumorintajuton ja vakavamielinen henkilö saattaa huomaamattaan rasittaa muita sosiaalisissa tilanteissa, jos hän esimerkiksi loukkaantuu vitsistä, jota hän ei ymmärrä. Tosikkomaisuuden ja huumorintajuttomuuden taustalla voi olla esimerkiksi masennus tai muut psyykkiset ongelmat, huono itsetunto tai neurologinen poikkeavuus, kuten Aspergerin oireyhtymä.
Myös huumorintajuisten ihmisten huumorintajuissa on eroja. Ihmissuhteiden onnistumisen kannalta samankaltainen huumori on merkityksellistä. Tutkimusten mukaan avioliittoonsa tyytyväisillä ihmisillä on samanlainen hyväntahtoinen huumorintaju kuin heidän puolisoillaan. Ilkeämielisen huumorintajun on sen sijaan tutkittu etäännyttävän puolisoita.
Mitä korkeampi ihmisen älykkyysosamäärä on, sitä todennäköisemmin hän pitää huumorista ja osaa tuottaa sitä itse.
Huumorintaju > Huumorintajun kehittyminen lapsella

Vauvat nauravat samankaltaisille asioille kuin mitkä huvittavat myös ihmisen lähimpiä sukulaisia simpansseja, gorilloja ja orankeja. Vauvoja naurattaa tutun ja luotettavan ihmisen heitä kohtaan harjoittama leikillinen väkivalta kuten kutittaminen, näykkiminen ja ilmaan heittely, sekä vähän myöhemmällä iällä myös jahtaaminen.
Lapsen huumorintaju kehittyy yhtäaikaisesti muun kognitiivisen kehityksen kanssa. Useimmat vauvat alkavat nauraa noin neljän kuukauden ikäisinä. Kahdeksan kuukauden iässä useimmat vauvat huvittuvat kurkistusleikeistä. Varsinainen huumorintaju lapsella alkaa kehittyä siinä vaiheessa, kun hän alkaa arvostaa jollain tavalla sopimattomia asioita, jotka rikkovat hänen oppimiaan kaavoja. Huumorintutkija Paul McGheen mukaan lapsen huumorintaju kehittyy neljässä vaiheessa. Yksivuotiaana lapsi alkaa tehdä esineille huvin vuoksi sopimattomia asioita, kuten laittaa lehden korvalleen ja leikkii puhuvansa puhelimessa. Toisessa vaiheessa lapsi alkaa käyttämään sanoja huvikseen väärin, kuten kutsumalla kiveä koiraksi. Kolmannessa vaiheessa lapsi liittää tuttuihin asioihin, kuten äitiin tai koiraan, niihin kuulumattomia käsitteitä, kuten sen että koirat naukuvat tai norsut istuvat puussa. Neljännessä vaiheessa, noin seitsenvuotiaana, lasta alkavat huvittaa arvoitukset, jotka perustuvat monimerkityksisyyteen. Kahdeksanvuotiaasta eteenpäin lapsen huumorintaju muuttuu vaiheittain aikuisemmaksi ja hienostuneemmaksi.
Huumori ja terveys

Huumorintajua ja nauramisen kykyä on kauan pidetty niin fyysistä kuin henkistäkin terveyttä edistävinä ominaisuuksina. Naurun ja huumorin vaikutuksia terveyteen ja sairauksien hoitoon onkin viime vuosikymmeninä alettu tutkia aiempaa enemmän, joskin tutkimus on yhä melko pienimuotoista. Tutkimuksen yhtenä ongelmana on pelkän nauramisen ja pelkän huumorin aiheuttaman mielihyvän vaikutusten erottaminen, sillä ne esiintyvät usein yhdessä. Psykologi Rod Martinin (2008) mukaan nauramisen ja huumorintajun terveydellisiä vaikutuksia on luultavasti liioiteltu, sillä tutkimukset harvoin osoittavat niillä olevan suotuisia vaikutuksia terveyteen. Kehittyneellä huumorintajulla on pikemminkin havaittu olevan yhteys epäterveelliseen elämäntyyliin ja lyhentyneeseen elinikään. Toisaalta huumorintajun on havaittu joissain tutkimuksissa parantavan elämänlaatua, stressinhallintaa ja sosiaalisia suhteita.
Huumorin käyttö

Psykologi Rod Martin (et al., 2003) on luokitellut huumorin neljään tyyliin, joiden kautta voidaan tutkia huumorin käyttötapoja yksilöittäin:
Yhdistävä huumori (affiliative humor) – ihmissuhteiden ylläpitoon käytettävä hyväntahtoinen huumori, jossa vitsaillaan ja nauretaan yhdessä toisten kanssa.
Itseparannushuumori (self-enhancing humor) – oman olon ja mielen parannukseen käytettävä huumori ja humoristinen elämänasenne.
Aggressiivinen huumori (aggressive humor) – itsetehostukseen toisten ihmisten kustannuksella käytettävä vihamielinen huumori, joka käsittää sarkasmia ja kriittistä huumoria.
Lannistumishuumori (self-defeating humor) – itselle nauraminen ja itsensä pilkkaaminen toisten ihmisten huvittamiseksi.
Huumorin käyttö > Huumorin käyttö opetuksessa

Huumori on tärkeä tekijä opetuksessa. Myönteisellä tavalla huumoria käyttävää opettajaa arvostetaan. Opettajan tulisi tiedostaa huumorin myönteiset ja kielteiset merkitykset, mutta käyttää huumoria omalla persoonallisella tavallaan oppilaita kunnioittaen. Korkea ammattietiikka on huumorin toimivuuden edellytys.kenen mukaan?
Huumorin käyttö > Huumorin käyttö opetuksessa > Opiskelijat tunnistavat neljä tapaa käyttää huumoria

itseään vahvistava huumori
itseään väheksyvä huumori
pidättäytyminen huumorin käytöstä
loukkaavan huumorin käytön välttäminenlähde?
Huumorin käyttö > Huumorin käyttö opetuksessa > Omakohtainen huumori kiinnostaa

Opettajat käyttävät opetuksessaan huumoria sekä myönteisillä että kielteisillä tavoilla. Suurin osa myönteisistä huumorikuvauksista ei liittynyt opetettavaan aiheeseen tai oppiaineeseen. Opiskelijat kuvasivat eniten myönteisinä kokemuksina opettajan kertomia juttuja omasta elämästään tai kokemuksistaan. Myönteinen huumori ei kohdistunut yksittäiseen oppilaaseen, vaan se oli hyväntahtoista yhdessä nauramista.
Huumorin käyttö > Huumorin käyttö opetuksessa > Kielteinen huumori kohdistuu oppilaaseen

Kielteiseksi koettu huumori kohdistui yksittäiseen oppilaaseen, ja liittyi oppilaan osaamattomuuteen tai käyttäytymiseen. Huumorin merkitykset liittyivät opiskeluun ja oppimiseen, opiskelijoiden käsityksiin opettajasta ja opiskelijan omaan mielialaan. Pienelle osalle opiskelijoista opettajan huumorilla ei ollut merkitystä.
Tunnettuja humoristeja ja koomikoita

Kirjallisuuden tunnetuimpia humoristeja ovat muun muassa Mark Twain, Kurt Vonnegut, P. G. Wodehouse sekä Suomessa Veikko Huovinen ja Sinikka Nopola.
Elokuva- ja televisioalan tunnettuja humoristeja ovat muun muassa Charles Chaplin, Buster Keaton, Marxin veljekset, Jerry Lewis, Jacques Tati, Rowan Atkinson, Mel Brooks, Jackie Chan, Jim Carrey, Jack Black ja Monty Python -ryhmä. Suomalaisista elokuvahumoristeista tunnettuja ovat muun muassa Pertti ”Spede” Pasanen sekä Vesa-Matti Loiri.
Teatteritaiteessa humoristeina tunnetaan monen muun ohella Aristofanes ja Molière sekä suomalaisista Reino Helismaa ja Ritva Valkama.
Sirkuksen tunnetuimpia klovneja ovat muun muassa Charlie Rivel ja Oleg Popov.
Huumorimusiikin tunnetuimpia edustajia ovat esimerkiksi Jope Ruonansuu, Lapinlahden Linnut ja ”Weird Al” Yankovic.
Humoristisen sarjakuvan tekijöistä tunnetuimpia ovat esimerkiksi René Goscinny, Charles M. Schulz ja Bill Watterson.
Stand up -komiikan merkittävimpiä edustajia ovat muun muassa Lenny Bruce, George Carlin, Richard Pryor, Jerry Seinfeld ja Louis C.K..
Kirjallisuutta

Bergson, Henri: Nauru. Tutkimus komiikan merkityksestä.  ((Le rire. Essai sur la signification du comique, 1900.) Suomentaneet Sanna Isto ja Marko Pasanen)  Helsinki:  Loki-kirjat, 1994.  ISBN 952-9646-18-6
Freud, Sigmund: Vitsi ja sen yhteys piilotajuntaan.  ((Der Witz und seine Beziehung zum Unbewussten, 1905.) Suomentanut Mirja Rutanen)  Helsinki:  Love Kirjat, 1983.  ISBN 951-835-071-X
Hietalahti, Jarno: Huumorin ja naurun filosofia. Helsinki: Gaudeamus, 2018.
Karttunen, Laura & Laakso, Maria (toim.): Huumorin aiheita ja vaiheita kaunokirjallisuudessa.  Tampere:  Tampereen yliopisto, taideaineiden laitos, 2007.  ISBN 978-951-44-7015-8
Kinnunen, Aarne: Huumorin ja koomisen keskeneräinen kysymys. WSOY, 1994.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitaatteja aiheesta Huumori Wikisitaateissa
Lisää luettavaa aiheesta Huumorikirjallisuus on Wikiaineistossa
Aaron Smuts: Humor. Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Ibrahim (suura)

Islamilaisen tulkinnan mukaan suurassa  Abraham pyytää Jumalalta siunausta Mekkaan rakentamalleen Kaaban temppelille. Sen lähellä hän oli myös aikeissa uhrata poikansa Ismaelin.
Ibrahim (arab. سورة إبراهيم‎, Sūra ’Ibrāhīm) eli Abrahamin suura on Koraanin 14. suura ja sisältää 52 jaetta. Ikäluokituksen mukaan suura on mekkalainen, paitsi jakeet 28-29, jotka ovat medinalaisia eli muita nuorempia.  Suura on saanut nimensä jakeesta 35, jossa mainitaan Abraham.
Sisältö

Suura kertoo Jumalan kaikkivaltiudesta. Se kertoo, että jokainen profeetta tuo viestin oman kansansa kielellä. Suura esittää Mooseksen tarinan (5-8) ja kertoo profeetoista yleensä (9-18). Suura varoittaa tuomiopäivästä ja kuvaa Helvetissä odottavia rangaistuksia sekä kehottaa kiitollisuuteen Jumalaa kohtaan. Jakeet 35-41 sisältävät Abrahamin rukouksen. Suura varoittaa, että Jumala toteuttaa uhkauksensa.
Sisältö > Abrahamin temppeli

Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan Abrahamin rukous liittyy Kaaban temppelin perustamiseen. Jakeessa 37 todetaan:
Herra, minä olen asettanut eräitä jälkeläisiäni asumaan tähän laaksoon, jossa ei ole maanviljelystä, Sinun Pyhäkkösi läheisyyteen, Herra, jotta he saattaisivat suorittaa rukouksensa
Teksti ei kuitenkaan mainitse Mekkaa tai Kaabaa nimeltä. Hämeen-Anttilan mukaan suura kertoo myös Muhammedista, mutta hänenkään nimeään ei tekstissä esiinny.
Kytheros

| Kytheros> Κύθηρος.Sijainti |
| --- | --- |
 Kytheros
Koordinaatit:  37°54′28″N, 23°59′4″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Poúsi Kalogéri tai Ligóri, Markópoulo Mesogaías, Itä-Attika, Attika
Historia
Tyyppi:  demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Pandionis
 :  Antigonis (vsta 307 eaa.)
 :  Pandionis (vsta 201 eaa.)
Trittys:  paralia
Demonyymi:  Kythērios (Κυθήριος)
Bulen jäseniä:  1 tai 2
 :  2 (vsta 307 eaa.)
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kytheros (m.kreik. Κύθηρος, Kythēros, lat. Cytherus), joskus myös Kythērros (Κύθηρρος) tai Kythēron (Κύθηρον), oli antiikin aikainen alun perin Pandionis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen paralia-trittykseen eli Attikan rannikkoalueiden demoksiin.
Kytheroksen oletetaan sijainneen lähellä Gargettoksen demosta. Se sijoitetaan nykyisen Poúsi Kalogérin tai Ligórin tienoille Markópoulo Mesogaíaksen kunnan alueelle.
Perinteen mukaan Kytheros oli yksi Kekropsin ajan Attikan kahdestatoista vanhasta kaupungista (polis) tai kylästä (kōmē), jotka Theseus myytin mukaan yhdisti (synoikismos) Ateenaksi. Myöhemmin se oli yksi Attikan demoksista. Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Pandionis ja sillä oli yksi tai kaksi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 307/306 eaa. Antigonis-fyleen ja fylen lakkauttamisen jälkeen vuodesta 201/200 eaa. jälleen Pandionis-fyleen. Muutosten seurauksena demoksella oli hellenistisellä kaudella kaksi bule-edustajaa.
Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Kythērios (Κυθήριος).
Kytheran lentoasema

Kytheran lentoasema ”Aléxandros Aristotélous Onásis” (kreik. Κρατικός Αερολιμένας Κυθήρων «Αλέξανδρος Αριστοτέλους Ωνάσης», Kratikós Aeroliménas Kythíron «Aléxandros Aristotélous Onásis», IATA: KIT, ICAO: LGKC, YPA: ΚΑΚΘΩ) on kansallinen lentoasema Kytheran saarella Kreikassa.
Lentoasema avattiin vuonna 1972, vaikka ensimmäinen lentokone laskeutui sinne jo 20. joulukuuta 1971. Lentoaseman kiitotiellä on pituutta 1 461 metriä ja leveyttä 30 metriä. Asema sijaitsee 319 metrin korkeudessa merenpinnasta. Lentoasemalla on yksi matkustajaterminaali, rahtiterminaali sekä 3–4 lentokoneen pysäköintipaikkaa. Lentoasema on omistettu Aléxandros Onásikselle, Aristotélis Onásiksen pojalle, joka kuoli lento-onnettomuudessa vuonna 1973.
Kreikkalainen Olympic Air operoi lentoasemalle säännöllisesti Ateenasta. Lentoasemalta on matkaa Kytheran saaren suurimpaan keskukseen Potamókseen noin kahdeksan kilometriä ja Kytheran kylään eli Chóraan noin 24 kilometriä.
Iberian ruhtinaskunta

Iberian ruhtinaskunta on varhaiskeskiajan Georgian aatelishallinnosta käytetty nimitys. Se kukoisti interregnum-kaudella 500- ja 800-lukujen välillä, kun poliittista valtaa käyttivät toisiaan seuranneet ruhtinaat. Ruhtinaskunta perustettiin pian sen jälkeen, kun sassanidien Persia oli nujertanut iberialaisen Khosroiani-kuningasdynastian noin vuonna 580. Se säilyi vuoteen 888 saakka, kun Bagrationi-dynastian jäsen palautti kuninkuuden. Valtio keskittyi nykyisen Georgian keski- ja itäosien ydinalueille, joita kutsutaan paikallisesti nimellä Kartli ja jotka antiikin ja Bysantin kirjailijat tunsivat nimellä Iberia. Sen rajat vaihtelivat suuresti Iberian ruhtinaiden taistellessa iranilaisia, roomalaisia, kasaareja, arabeja ja viereisiä kaukasialaisia hallitsijoita vastaan.
Ruhtinaskunnan aika merkitsi Georgian historialle huomattavia, käänteentekeviä muutoksia: georgialainen kristitty kirkko muodostui lopullisesti, georgiankielinen kirjallisuus koki ensimmäisen kukoistuskautensa, georgialainen bagratidi-dynastia nousi valtaan ja eri feodaalialueiden kulttuurinen ja poliittinen yhdistyminen alkoi. Se kulminoutui Georgian kuningaskunnan muodostumiseen 1000-luvun alussa.
Iberian virkaatekevät ruhtinaat

Guaram I, guaramidi, 588–n. 590
Stepanoz I, guaramidi, n. 590–627
Adarnase I, khosroidi, 627–637/642
Stepanoz II, khosroidi, 637/642–n. 650
Adarnase II, khosroidi, n. 650–684
Guaram II, guaramidi, 684–n. 693
Guaram III, guaramidi, n. 693–n. 748
Adarnase III, nersianidi, n. 748–n. 760
Nerse, nersianidi, n. 760–772, 775–779/780
Stepanoz III, guaramidi, 779/780–786
Ašot I, bagratidi, 813–830
Bagrat I, 842/843–876
Davit I, 876–881
Gurgen I, 881–891 (osittain samaan aikaan kuin Adarnase I kuninkaana)