stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
InHunt Group
Johto

InHunt Group Oy:n toimitusjohtajana toimii Kari Juutilainen, joka on myös enemmistöomistaja. Aikaisemmat toimitusjohtajat ovat olleet Esa Salosensaari (2008-2011) ja Hannu Mänty (2011-2014). InHunt Groupin hallituksen puheenjohtaja on Tatu Mäkimartti ja hallituksessa istuvat myös Mikko Fischer ja Kari Juutilainen .
Aiheesta muualla

HS.fi, 22.11.2020, Rekrytoija tekee usein väärän valinnan, joka huomataan vasta kuukausien jälkeen – Alan yrityksen mukaan virhe­rekrytointeja halutaan korjata nyt tavallista enemmän
YLE Uutiset, 21.3.2017, Headhunter voisi metsästää Kuopiolle uuden kaupunginjohtajan piilossa julkisuudelta – näin se toimisi
HS.fi, 9.3.2014, Headhunter etsii työntekijöitä salassa
Nurmijärven uutiset, 3.1.2022, Haasteita rekrytoinnissa – kunta kokeilee suorahakupalvelua
Merikarvia-lehti, 30.8.2018, Headhunterit kertovat 10 vinkkiä, kuinka tulet huomatuksi – näin vastaat puheluun, joka voi muuttaa työurasi suunnan
Etelä-Suomen Sanomat, 24.1.2018, Etkö taaskaan saanut hakemaasi työpaikkaa? Se saattoi johtua näistä seikoista - kurkista työnantajan maailmaan
Satakunnan kansa, 18.11.2021, Mikä ihmeen headhunter? – Porilainen Mika, 38, metsästettiin hankkimaan Satakuntaan osaavaa työvoimaa
Talouselämä, 15.4.2022, Miksi jotkut jäävät aina rekrytoinneissa kakkossijalle? Näin varmistat, ettet kuulu ikuisten kakkosten joukkoon
Kirkkonummen sanomat, 6.11.2020, Headhunter palkataan etsimään sivis­tys­toi­men­joh­tajaa
Vaasa Insider, 26.11.2018, Tehokkuutta rekrytointiin suorahakua ja sosiaalista mediaa hyödyntämällä
Luke McCaffrey

Luke McCaffrey Washington Commandersin pelipaidassa harjoitusottelussa New York Jetsiä vastaan vuonna 2024.
Luke McCaffrey (s. 2. huhtikuuta 2001) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa on laitahyökkääjä ja hän on toiminut myös potkujen palauttajana. McCaffrey edustaa NFL-joukkue Washington Commandersia. Commanders varasi hänet kolmannella kierroksella sadannella varausvuorolla vuoden 2024 NFL:n varaustilaisuudessa. Ennen NFL-uraansa hän pelasi Nebraskan yliopiston ja Ricen yliopiston joukkueissa. Toukokuussa 2024 McCaffrey teki Commandersin kanssa nelivuotisen tulokassopimuksen. MCCaffrey on pelannut 17 NFL:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hänellä on 18 kiinniottoa. Näillä kiinniotoilla hän on edennyt 168 jaardia. Uran tilastot päivitetty kauden 2024 runkosarjan päättymisen jälkeen.
Ladd McConkey

| Ladd McConkey |
| --- | --- |
 McConkey Senior Bowl-tapahtumassa vuonna 2024.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. marraskuuta 2001 (ikä 23) Chatsworth, Georgia
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
Pituus:  183 cm
Paino:  84 kg
Pelipaikka:  laitahyökkääjä
Seura
Seura:  Los Angeles Chargers
Sarja:  NFL
Pelaajaura
NFL-varaus:  34. varaus, 2024 Los Angeles Chargers
Pääsarjaura:  2024–
Andrew Ladd McConkey (s. 11. marraskuuta 2001) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa on laitahyökkääjä. McConkey edustaa NFL-joukkue Los Angeles Chargersia.
Ennen NFL-uraansa hän pelasi Georgian yliopiston joukkueessa. Los Angeles Chargers varasi hänet toisella kierroksella 34. varausvuorolla vuoden 2024 NFL:n varaustilaisuudessa. Kesäkuussa 2024 McConkey teki Chargersin kanssa nelivuotisen ja yhteensä kymmenen miljoonan dollarin arvoisen tulokassopimuksen. McConkey on pelannut 16 NFL:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hänellä on 82 kiinniottoa. Näillä kiinniotoilla hän on edennyt 1 149 jaardia ja tehnyt seitsemän touchdownia. Tilastot päivitetty kauden 2024 runkosarjan päättymisen jälkeen.
Chilenviistäjä

| Chilenviistäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Ulappalinnut Procellariiformes
Heimo::  Ulappaliitäjät Procellariidae
Suku::  Viistäjät Pterodroma
Laji::  externa
Kaksiosainen nimi
 Pterodroma externa  (Salvin, 1875) 

Katso myös
   Chilenviistäjä Wikispeciesissä   Chilenviistäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Chilenviistäjä (Pterodroma externa) on ulappaliitäjien heimoon kuuluva Chilen kotoperäinen valtamerilintu. Se pesii vain Juan Fernándezin saariin kuuluvalla Alejandro Selkirkin saarella. Populaation koko on noin kolme miljoonaa yksilöä. Osbert Salvin kuvaili lajin holotyypin Juan Fernándezin saarilta 1875.
Chilenviistäjän  päälaki ja niska ovat tumman harmaat. Selkä ja siivet ovat ruskehtavan harmaat ja yläselässä on suomukuviointia. Rinta ja vatsa ovat valkoiset. Se liikkuu useimmiten yksin ulapalla ja vain pesii rannikon läheisyydessä. Chilenviistäjän ravintoa ovat kalat. Kantaa uhkaavat vieraslajit, esimerkiksi kissat ja rotat.
Jalen McMillan

| Jalen McMillan> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. joulukuuta 2001 (ikä 23) Fresno, Kalifornia
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
Pituus:  185 cm
Paino:  87 kg
Pelipaikka:  laitahyökkääjä
Seura
Seura:  Tampa Bay Buccaneers
Sarja:  NFL
Pelaajaura
NFL-varaus:  92. varaus, 2024 Tampa Bay Buccaneers
Pääsarjaura:  2024–
Jalen McMillan (s. 7. joulukuuta 2001 Fresno, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa on laitahyökkääjä. McMillan edustaa NFL-joukkue Tampa Bay Buccaneersia.
Ennen NFL-uraansa hän pelasi Washingtonin yliopiston joukkueessa. Buccaneers varasi hänet kolmannella kierroksella 92. varausvuorolla vuoden 2024 NFL:n varaustilaisuudessa. Toukokuussa 2024 McMillan teki Buccaneersin kanssa nelivuotisen ja yhteensä 5,6 miljoonan dollarin arvoisen tulokassopimuksen. McMillan on pelannut 13 NFL:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hänellä on 37 kiinniottoa. Näillä kiinniotoilla hän on edennyt 461 jaardia ja tehnyt kahdeksan touchdownia. Tilastot päivitetty kauden 2024 runkosarjan päättymisen jälkeen.
Maybe Baby (vuoden 2000 elokuva)

| Maybe Baby |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ben Elton
Käsikirjoittaja:  Ben Elton
Säveltäjä:  Colin Towns
Pukusuunnittelija:  Anna Biedrzycka-Sheppard
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  BBC
Levittäjä:  Medusa Film Netflix
Ensi-ilta:  2000
Kesto:  104 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maybe Baby, televisioesityksessä käytetty nimeä Vauvakuume, on Ben Eltonin ohjaama ja käsikirjoittama komediaelokuva vuodelta 2000. Elokuva perustuu Eltonin romaaniin Inconceivable. Elokuvan pääosissa ovat Hugh Laurie ja Joely Richardson.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Hugh Laurie  | … |  Sam Bell   |
|  Joely Richardson  | … |  Lucy Bell   |
|  Matthew Macfadyen  | … |  Nigel   |
|  Adrian Lester  | … |  George   |
|  Yasmin Bannerman  | … |  Melinda   |
|  Joanna Lumley  | … |  Sheila   |
|  Rachael Stirling  | … |  Joanna   |
|  Dave Thompson  | … |  Dave the Comedian/Mrs. Furblob   |
|  Emma Thompson  | … |  Druscilla   |
|  James Purefoy  | … |  Carl Phipps   |
|  Richard Leaf  | … |  Justin Cocker   |
|  Tom Hollander  | … |  Ewan Proclaimer   |
|  Rowan Atkinson  | … |  Mr. James   |
|  Mina Anwar  | … |  Yasmin   |
|  John Fortune  | … |  akupunkturisti   |
|  Kelly Reilly  | … |  Nimnh   |
|  Dawn French  | … |  Charlene   |
|  Marina Fiorato  | … |  Nigel's Posse   |
Aiheesta muualla

Elley, Derek: Maybe Baby Variety. 9.6.2000. Viitattu 3.4.2021. (englanniksi)
Bradshaw, Peter: Maybe Baby The Guardian. 2.6.2000. Viitattu 3.4.2021. (englanniksi)
Maybe Baby Letterboxd. Viitattu 3.4.2021. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Maybe Baby (2000 film)
Käännös suomeksi
Pop & Jazz Konservatorio

| Pop & Jazz Konservatorio |
| --- | --- |
Sijainti:  Muotoilijankatu 1 B, 00560 Helsinki
Tyyppi:  ammattikoulu, taiteen perusopetus
Perustettu:  1972
Rehtori:  Janne Murto
Verkkosivut
Pop & Jazz Konservatorio (ent. Oulunkylän Pop & Jazz musiikkiopisto ja Oulunkylän Pop & Jazz konservatorio) on Klaus Järvisen 1972 perustama helsinkiläinen rytmimusiikkiin erikoistunut ammatillista ja harrastepohjaista opetusta tarjoava musiikkioppilaitos. Se hyväksyttiin lakisääteiseksi konservatorioksi 1986.
Vaiheet

Alkujaan oppilaitos toimi Oulunkylän yhteiskoulussa Oulunkylässä ja sen jälkeen Oulunkylän Seurahuoneella. Sieltä se muutti 1990-luvun puolivälissä uusiin tiloihin Arabianrantaan. Klaus Järvinen veti oppilaitosta vuosina 1972–1999, ja hänen jäätyään eläkkeelle rehtoriksi tuli Janne Murto 2000.
Tunnettuja "Ogelia" käyneitä muusikoita ja laulajia ovat muun muassa Iiro Rantala, Ari Taskinen, Alexi Laiho,  Esa Holopainen, Timo Kotipelto, Lauri Porra, Ville Valo, Mikko Lindström, Marco Hietala, Yona, Nina Tapio, Hanna-Riikka Siitonen, Saara Aalto, Jari Sillanpää, Redrama, Kaija Koo, Taiska, Maija Vilkkumaa, Olavi Uusivirta, Erin ja Sami Yaffa.
Pop & Jazz Konservatorio jatkaa toimintaansa musiikkiopistona ja toisen asteen ammattioppilaitoksena. Vuonna 2000 konservatoriosta erkani ammattikorkeakoulutasoista pop/jazz-koulutusta antava Helsingin ammattikorkeakoulu Stadian pop/jazzmusiikin osasto (nykyisin Metropolia Ammattikorkeakoulun pop/jazzmusiikin koulutusohjelma). Nämä hallinnollisesti erilliset pop- ja jazzmusiikin oppilaitokset toimivat yhä samoissa tiloissa Arabianrannassa.
Keväällä 2021 Pop & Jazz Konservatorio muutti Soiva-nimiseen uudisrakennukseen, joka rakennettiin yhteisesti Pop & Jazz Konservatoriolle ja Metropolia Ammattikorkeakoululle musiikin opetuksen toimitiloiksi. Rakennus on osa Arabia135-korttelia, lähellä Pop & Jazz Konservatorion vanhaa toimipistettä. Oppilaitoksen uusi osoite Muotoilijankatu 1 B, 00560 Helsinki.
Pop & Jazz Konservatoriosta julkaistiin vuonna 2022 historiikki Rytmioppia: Pop & Jazz Konservatorio 1972–2022.
Kirjallisuutta

Mäkelä, Janne: Rytmioppia: Pop & Jazz Konservatorio 1972–2022.  Helsinki:  SKS Kirjat, 2022.  ISBN 978-951-858-168-3
Aiheesta muualla

Pop & Jazz Konservatorion kotisivut.
Metropolia Ammattikorkeakoulun pop/jazzmusiikin koulutusohjelma (Arkistoitu – Internet Archive)
Oulunkylän Seurahuone, jossa muun muassa Oulunkylän Pop & Jazz Konservatorio on toiminut.
Kristinuskon historia

Kristinuskon historia alkoi ensimmäisellä vuosisadalla Rooman valtakunnassa. Kristinusko perustuu Jeesus Kristukseen, joka Uuden testamentin evankeliumien mukaan ristiinnaulittiin Jerusalemissa noin vuonna 30. Jeesuksen seuraajat jatkoivat hänen kuoltuaan hänen opetustensa noudattamista ja ryhtyivät julistamaan hänen ylösnousemistaan. Tärkeimpiä kristinuskon varhaisista levittäjistä oli Paavali. Kristinusko keräsi kannattajia Rooman valtakunnassa ja erkaantui juutalaisuudesta. Siitä tuli Rooman valtionuskonto vuonna 380. Kristinuskon pyhäksi kirjaksi koottiin Raamattu ja sen Uusi testamentti.
Keskiajalla 1000-luvulla kristinusko jakaantui läntiseen katoliseen kirkkoon, jota johtaa paavi, ja itäiseen ortodoksiseen kirkkoon. Katolisesta kirkosta erkaantui 1500-luvun reformaatiossa protestanttinen liike. Kristinusko levisi 1400-luvulta alkaen Välimeren seudulta ja Euroopasta myös Afrikkaan, Aasiaan ja Amerikkaan.
Nykyisin kristittyjä on noin 2,55 miljardia eli 32,4 prosenttia maailman väestöstä. Yli kaksi kolmasosaa kristitystä asuu globaalissa etelässä.
Kristinuskon juuret

Kristinuskon keskeinen hahmo on evankeliumien mukaan noin vuonna 4 eaa. Rooman hallitsemassa juutalaisessa Palestiinassa syntynyt Jeesus Nasaretilainen eli Jeesus Kristus. Kirjoitusten mukaan hän alkoi saarnata noin vuodesta 28 alkaen Galilean ja Genesaretinjärven alueella ihmisille Jumalan valtakunnan tuloa ja tarvetta tehdä parannus. Hän sai paljon seuraajia, kunnes roomalaiset vangitsivat ja ristiinnaulitsivat hänet Jerusalemissa noin vuonna 30. Jeesuksen sanoma ja elämänvaiheet koottiin myöhemmin Uuteen testamenttiin uskon todisteeksi. Jeesus ei käyttänyt itsestään nimitystä Messias tai Jumalan Poika, joksi hänet kristinuskossa on nostettu.
Varhaiskristillisyys > Alkukirkko

Jeesus Nasaretilaisen ristiinnaulitsemisen jälkeen hänen oppilaansa olivat vakuuttuneita siitä, että Jeesus eli yhä. He tulkitsivat kokemiaan ilmestyksiä Jeesuksen opetusten ja juutalaisten pyhien kirjoitusten avulla ja uskoivat Jeesuksen nousseen kuolleista tullakseen tuomitsemaan maailman sekä ottamaan omansa luokseen. Ensimmäiset kristityt uskoivatkin, että nykyistä elämää seuraisi jo pian toinen, parempi elämä.
Ensimmäiset kristityt perustivat Jerusalemiin alkuseurakunnan. Tiedot sen vaiheista perustuvat Uuden testamentin Apostolien tekoihin, jotka kirjoitettiin noin 50 vuotta tapahtumien jälkeen. Aluksi alkuseurakunnan jäsenet olivat erimielisiä siitä, miten uskoa toteutetaan käytännössä ja mikä on juutalaisen elämäntavan merkitys siinä. He olivat niin sanottuja juutalaiskristittyjä ja katsoivat, että kaikkien kristittyjen tuli elää juutalaisen lain määräysten mukaisesti. Roomalaisia vastaan 66–70 kärsityn tappion jälkeen Jerusalemin seurakunta kuitenkin hajosi ja juutalaiskristittyjen merkitys alkoi vähentyä. Kristinuskon valtauoman parissa vakiintui käsitys, että kristinusko oli eri asia kuin juutalaisuus eikä kristittyjen tarvinnut noudattaa juutalaista lakia. Samalla alettiin ajatella, että loppu ei tulekaan aivan heti, vaan vasta kun evankeliumi on Jeesuksen antaman lähetyskäskyn mukaisesti viety kaikille kansoille.
Tärkein kristinuskon levittäjä ensimmäisellä vuosisadalla oli Paavali, jonka kirjoittamia kirjeitä on Uudessa testamentissa useita. Käännyttyään kristinuskoon vuonna 33 ja toimittuaan aluksi Jerusalemin alkuseurakunnassa Paavali ryhtyi kiertämään Välimeren itäosia kristinuskoa levittäen ja seurakuntia perustaen. Oleskellessaan Korintin seurakunnassa vuonna 50 Paavali alkoi kirjoittaa teologiaansa kirjalliseen muotoon. Hänen kehittämästään uskon rakennelmasta tuli koko myöhäisemmän kristillisen teologian perusta.
Jeesuksen elämä kirjoitettiin ensi kerran muistiin vuoden 70 jälkeen. Sitä ennen Jeesus-perinne oli kulkenut alkukirkossa vain suullisessa muodossa, mikä oli rajoittanut kristinuskon leviämistä. Vanhin näistä evankeliumeista on Markuksen evankeliumi, joka kirjoitettiin luultavasti Syyriassa.
Varhaiskristillisyys > Toisella vuosisadalla

Kristillisten seurakuntien verkko oli toisen vuosisadan alkupuolella levittäytynyt jo yli roomalaisen maailman. Etenkin Syyriassa ja Vähässä-Aasiassa oli paljon seurakuntia, mutta niitä oli myös Egyptissä, Italiassa ja Pohjois-Afrikan Karthagon seudulla. Seurakuntia toimi aluksi lähinnä kaupungeissa.
Kirkon jäseneksi tultiin kasteessa, joka alkuaikoina toimitettiin heti, kun joku oli ilmaissut halunsa tulla kristityksi. Askeettinen elämä oli ihanteena ja paastoaminen yleistä etenkin perjantaina, Jeesuksen kuolinpäivänä. Seurakuntien jäsenet kokoontuivat sunnuntaisin, Jeesuksen ylösnousemisen päivänä. Sunnuntaipalveluksissa luettiin juutalaisten pyhiä kirjoituksia eli Vanhaa testamenttia sekä kristittyjen omia kirjoituksia. Eri seutujen seurakuntien liturgiat poikkesivat toisistaan. Ehtoollista alettiin viettää sunnuntaiaamuisin Jeesuksen muistoksi.
Toisen vuosisadan alkupuolella seurakuntien johdossa oli ”kaitsijaksi” kutsuttu mies eli piispa, jota pidettiin Jeesuksen asettamien apostolien seuraajana.
Rooman seurakunnasta tuli toisen juutalaissodan jälkeen kaikkein arvovaltaisin seurakunta. Sen merkitystä kasvatti se, että johtavat apostolit Pietari ja Paavali olivat kärsineet Roomassa marttyyrikuoleman.
Kristinusko kasvoi Rooman valtakunnassa kääntymisten sekä kristittyjen suuren lapsimäärän seurauksena. Seurakuntien jäseniksi otettiin kaikenlaisia ihmisiä syntyperään, sukupuoleen ja asemaan katsomatta. Kristinuskossa oli paljon samaa kuin kaupunkien monissa mysteeriuskonnoissa, mutta sen lisäksi seurakunnat pystyivät huolehtimaan avun tarpeessa olevista jäsenistään, sillä ne olivat keränneet jäseniltään suuren omaisuuden.
Kahdensadanviidenkymmenen vuoden ajan kirkko oli marttyyrien kirkko. Kristittyjä vainottiin, koska he kieltäytyivät palvomasta Rooman keisaria ja valtakunnan jumalia jumalina. Epäluuloa lisäsi se, ettei ehtoollinen ollut ulkopuolisille avoin, mikä herätti huhuja ihmisuhreista ja irstaista menoista sekä pelkoa ja halveksuntaa kristinuskoa kohtaan.
Toisen vuosisadan puolivälin jälkeen syntyi kiistoja siitä, mitä on oikea kristinusko. Useat yhteisöt lähtivät omille teilleen ja erosivat kristinuskon pääuomasta eli katolisesta kirkosta. Katolinen kirkko otti pyhiksi kirjoituksikseen 100-luvun lopulla juutalaisten pyhät kirjoitukset eli Vanhan testamentin ja sen jälkeen muun muassa evankeliumit sisältävän Uuden testamentin.
Toisella vuosisadalla katolisen kirkon haastajiksi nousivat esimerkiksi montanolaisuus ja gnostilaisuus, mutta nämä uskontulkinnat torjuttiin. Samalla katolinen kirkko sai tiivistettyä rivejään. Kirkko alkoi pitää alueellisia kokouksia eli synodeja tai konsiileja. Kirkkoprovinssit alkoivat hahmottua, ja niiden suurimpien kaupunkien piispojen asema korostui. Eripuraa aiheutti esimerkiksi pääsiäisjuhlan ajankohta, joka laskettiin idässä eri tavalla kuin lännessä.
Toisen vuosisadan puolivälissä Justinoksen kaltaiset oppineet kristityt loivat apologian eli kristinuskon kirjallisen puolustamisen mallin. He loivat myös kristillisen teologian määritellessään selkeästi sen, mitä kristinusko oli.
Varhaiskristillisyys > Kolmannella vuosisadalla

Merkittävä kristinuskon puolustaja Tertullianus toi 200-luvun alussa kristinuskoon sellaisia käsitteitä kuin armo ja kolminaisuus. Kristillisen kirkon ensimmäisen dogmatiikan kehittivät Origenes ja Klemens Aleksandrialainen.
Rooman keisari Decius pani vuodesta 250 alkaen toimeen kristittyjen yleisen ja järjestelmällisen vainon valtionuskonnon elvyttämisen nimissä. Vaino kohdistui ensisijaisesti papistoon ja piispoihin. Kun kristittyjä kiellettiin pitämästä kokouksia, he siirtyivät pitämään jumalanpalveluksia hautakammioihin ja katakombeihin, joihin heidän marttyyrinsa ja muut vainajansa oli haudattu. Itäisen ja läntisen teologian välinen kuilu tuli näkyviin 260-luvulla, kun Aleksandrian ja Rooman piispat kiistelivät Isä-Jumalan ja Kristuksen välisestä suhteesta.
Kristinusko alkoi 200-luvulla levitä Rooman valtakunnan kaupungeista myös maaseudulle. Keisari Diocletianuksen aikana 284–305 roomalaiset yrittivät hävittää kristinuskon kokonaan mutta epäonnistuivat.
Valtionuskonnoksi Roomassa > Kristinuskon laillistaminen Rooman valtakunnassa

Diocletianuksen vallasta luopumisen jälkeen Rooman uskontopolitiikassa alkoi käänne, jonka seurauksena kristinuskosta tuli sallittua. Kristinuskon asemaa edesauttoi keisari Konstantinuksen kristittyjä suosiva politiikka. Konstantinuksen vuonna 313 antaman Milanon ediktin seurauksena kristittyihin kohdistuneet ajoittaiset vainot loppuivat. Konstantinus myös kutsui koolle ensimmäisen ekumeenisen kirkolliskokouksen, jonka tarkoitus oli ratkoa opillisia riitoja. Konstantinuksen elinaikana kristityt olivat vielä vähemmistönä eikä keisari itse ottanut kastetta ennen kuin kuolinvuoteellaan.lähde?
300-luvun alussa kristittyjä oli Rooman valtakunnan asukkaista noin kymmenen prosenttia eli kuusi miljoonaa.
Valtionuskonnoksi Roomassa > Pakanauskontojen viimeinen nousu

Vaikka kristityt olivatkin nousseet monella alueella enemmistöksi, kristinuskolla oli yhä useita varteenotettavia kilpailijoita. Manikealaisuus oli levinnyt idästä 200-luvun lopulla ja saavutti laajaa suosiota 300-luvulla. Uusplatonismi sai kannatusta sivistyneissä piireissä ja levisi kouluihin. Kristityksi kasvatettu mutta uusplatonismin omaksunut keisari Julianus yritti 360-luvulla palauttaa ei-kristillisen kulttuurin uusplatonilaisuuden hengessä. Hän pyrki luomaan yhtenäisen uskonnon, joka tyydyttäisi kaikkien alamaisten uskonnollisia tarpeita.
Valtionuskonnoksi Roomassa > Kristinuskosta tulee valtionuskonto

Julianuksen vastaisku oli lyhytikäinen, sillä häntä seuranneet keisarit, kuten Konstantinus II, peruivat hänen toimensa ja rohkaisivat kristinuskon kasvua. Kristinuskon asema vahvistettiin lopulta nikealaisen uskontunnustuksen omaksuneen keisari Theodosius I:n 300-luvun lopulla antamilla säädöksillä. Kristinuskosta tuli valtionuskonto vuonna 390 ja kaikki pakanalliset eli ei-kristilliset kultit kiellettiin vuonna 392. Muiden uskontojen temppelit hävitettiin, ja vuonna 416 keisari Theodosius kielsi pakanoilta julkiset virat.lähde?
Rooman valtakunta ei ollut varhaisin kristillinen valtio, sillä Armenian apostolinen kirkko oli saanut valtionkirkon aseman jo vuonna 301.lähde?
Kirkon järjestäytyminen > Ulkoinen järjestäytyminen

Nykyisistä kirkoista tutut papin, diakonin ja piispan virat olivat käytössä jo 100-luvun lopulle tultaessa. Avainhenkilöitä olivat piispat, joiden tehtäviin kuului opin säilyttäminen ja kristittyjen sisäisten riitojen sovittelu. Heidän uskottiin olevan apostolien seuraajia. Piispoja avustivat diakonit, jotka toimivat vähempiosaisten parissa ja auttoivat ehtoollisen jaossa. Piispat olivat kaupunkiseurakuntien johtajia ja heidän valtapiirejänsä alettiin kutsua hiippakunniksi, joista arvostetuimmat sijaitsivat Roomassa, Konstantinopolissa, Antiokiassa, Jerusalemissa ja Aleksandriassa. Näiden hiippakuntien piispoja alettiin kutsua patriarkoiksi. Hiippakunnat jaettiin pienempiin alueisiin, seurakuntiin, joita johti piispan vihkimät presbyteerit eli vanhimmat. Presbyteerin virasta kehittyi papin virka. Orjakin saattoi päästä papiksi, jos isäntä ensin vapautti hänet.lähde?
Papeilta alettiin vaatia naimattomuutta eli selibaattia askeettisen ihanteen saadessa suosiota kirkossa. Lännessä selibaattivaatimus koski pappeja ja piispoja, kun idässä se koski vain piispoja – papit saivat olla naimisissa, jos avioliitto oli solmittu ennen pappisvihkimystä.lähde?
Kirkon järjestäytyminen > Raamatun kaanonin kehittyminen

Ensimmäisten kristittyjen ainoa pyhä kirjakokoelma oli Vanha testamentti, silloin vielä nimeltään ”kirjoitukset” eli Raamattu. Varhaisin kristikunta luki etenkin Raamatun kreikankielistä käännöstä Septuagintaa, jota se piti Jumalan sanana ja ennuskirjana Jeesuksesta. Jeesusta koskeva perimätieto välittyi aluksi pääasiassa suullisena opetuksena, mutta siillä oli alkukirkossa arvostettu asema.
Kirkko alkoi toisella vuosisadalla kaivata omaa, tarkkaan rajattua pyhien kirjoitusten kokoelmaa eli kaanonia, jota käytettäisiin juutalaisten kanssa yhteisen kokoelman kanssa. Kaanoniin otettavan kirjan piti koskea koko kristikuntaa sekä olla apostolista alkuperää, seurakunnassa julkisesti luettua sekä puhdasta harhaopeista. Kirkko hyväksyi ensin 20 kirjaa pyhiksi kirjoiksi ilman vastaväitteitä. Näihin kuuluivat muun muassa neljä evankeliumia ja Paavalin kirjeet. Seitsemästä muusta kirjasta käytiin keskustelua, ja vielä 300-luvun alussakaan ei ollut selvää, mitkä niistä luettaisiin kaanoniin. Pisimpään keskusteltiin Ilmestyskirjasta ja Heprealaiskirjeestä, jotka kumpikin lopulta otettiin mukaan.
Kaanonin ulkopuolelle jäi useita varhaiskristillisiä kirjoituksia, joita kutsutaan apokryfiseksi kirjallisuudeksi.
Kirkon järjestäytyminen > Kirkkoisät

Kirkkoisiksi on 300-luvulta alkaen kutsuttu joukkoa kirkon arvostetuimpia opettajia. Kirkkoisien merkittävin perintö on heidän kirjallinen tuotantonsa. Nimityksellä tarkoitetaan yleisimmin neljää kreikan kielellä kirjoittanutta itäisen kirkon isää, Athanasiosta, Basileios Suurta, Gregorios Nazianzilaista ja Johannes Khrysostomosta, sekä neljää latinaksi kirjoittanutta lännen isää, Ambrosiusta, Hieronymusta, Augustinusta ja Gregorius Suurta. Laajemmassa merkityksessä kirkkoisiksi voidaan lukea myös Justinos Marttyyri, Tertullianus, Cyprianus, Irenaeus, Klemens Aleksandrialainen, Origenes, Gregorios Nyssalainen ja Johannes Damaskolainen. Osaa kirkkoisistä kunnioitetaan pyhinä, ja heidän kirjoituksiaan lukivat myöhemmin myös reformaattorit, jotka etsivät niistä kirkolleen ”vanhan kirkon konsensusta”.